Franks. Leonhards

Laupītāju banda. Oksenfurtas vīru kvartets. No trim miljoniem trīs.

Leonhards Franks.

Laupītāju banda. Oksenfurtas vīru kvartets. No trim miljoniem trīs.

LAUPĪTĀJU BANDA

Veltīts Lizai Ertelei

I

Pēkšņi rati sāka pa nelīdzeno bruģi ripot nedzirdami, ļaudis uz ielas žestikulēja, lūpas kustējās, taču nebija dzirdams ne vārds — drebēja nami un gaiss, jo visi Vircburgas trīsdesmit baznīcu torņu zvani dārdinot aicināja uz sestdienas vakara dievkalpojumu. Tālu un vareni citiem pāri pacēlās lielā Doma balss, tā turējās līdz beigām, tad apklusa.

Un atkal bija dzirdamas sarunas, dzirdams, kā vecajam tiltam pāri soļo putekļiem klāto kājnieku daļas, dzirdama soļu dipoņa.

Pār pilsētu pletās vakara saule.

Virs pelēkā cietokšņa kalna virsotnē klājās sārtu mākoņu auts, un Karaliskā vīnkalna kraujajā nogāzē mirgoja vīna novācēju baltie lakatiņi — bija sākusies vīnogu ražas novākšana.

Smaržoja pēc ūdens, darvas un vīraka.

Vairāki puišeļi, kas smiedamies un klaigādami bija spēlējuši «sunīšus», mezdami lokus ap tilta divpadsmit varenajiem smilšakmens svētajiem, sākot ar svēto Kilianu līdz Totnanam, no turienes līdz Pipinam, satrūkušies palika stāvam, tad paslēpās aiz svētā Kolonata, jo patlaban pāri tiltam nāca tautskolotājs un daudzu zēnu paaudžu tirāns Magera kungs.

Katrreiz, sperot soli, viņš pavirzīja labo plecu uz priekšu un spēji piesita pie bruģa ar savu ķirškoka spieķi, pie kura karājās siksniņa. Saniknots viņš pavērās visapkārt, apaļie vaidziņi saspringa. Vienu no zēniem viņš bija pamanījis. Puikas iztrūkušies zagās prom. Jau svētdienas rītā viņus nomāca pirmdienā gaidāmās mācības skolā.

No skolotāja baidījās. Viņa prasme sodīt bija tehniski smalki jo smalki izstrādāta. Neviens nemācēja tik precīzi iebelzt ar niedru spieķi pa pirkstgaliem kā viņš —

katrreiz nekļūdīgi pa vienu un to pašu vietu, līdz pirkstgali pietūka zili. Viņam patika negaidot ieplāt ar niedres spieķi pa roku. Un, ja viņš plucināja kādu sodāmo aiz matiem, tad raustīja smalkos matiņus pie deniņiem. Ja radās nepieciešamība pēc jauna niedres spieķa, tad zēnam, kas bija pelnījis pērienu, vajadzēja pašam atnest no tirgotāja izvēlei vairākus. Magera kungs meklēja ilgi un rūpīgi, apostīja spieķus, švīkstināja pa gaisu un klausījās to švīkstoņā, izvēlējies tievāko un stiegraināko, vispirms to pilnveidoja, iešķeldams galu, un vēlamā meistarība bija panākta, ja spieķis sitot uzrāva delnā pie īkšķa asiņainas tulznas.

Zēnu izbailes kā mākonis apņēma Magera kungu visu mūžu. Un reizēm gadījās, ka gadus četrdesmit veci vīrieši, viņa agrākie skolnieki, pamanījuši viņu nākam pretī, iztrūkušies pabēga kaut kur sānis.

Pēdējā skolas dienā, izlaižot skolniekus no tautskolas, viņš arī dzīves ceļā deva tiem līdz bailes.

— Mēs vēl neesam galā, — viņš smīkņāja. — Tālākās izglītības skolā jūs no jauna tiksiet manos nagos, tas, kurš no jums iestāsies karadienestā, nonāks atkal pie manis kā rekrūtis. Jo es mācu arī tur.

Un tikai tad klase drīkstēja iet,

Magera kungs palika stāvam uz tilta un raudzījās uz apgaismoto pulksteni «Hospitālī», Maiņas kvartāla mazajā baznīcā, kuras fasāde bija pavērsta pret tilta loku.

Pēc divu gadu garām apspriedēm un bezgalīgiem strīdiem Vircburgas pilsētas dome beidzot bija atļāvusi divdesmit markas lielu budžetu pulksteņa apgaismošanai naktī.

Šodien pirmo reizi pulksteņa ciparnīca gaiši spīdēja. Pat jau tagad, dienas laikā, jo saule vēl nebija norietējusi.

Magera kungs jutās apmierināts. Viņš bija balsojis par apgaismošanu. Viņš bija par progresu.

Kāds zvejnieks ar strupu zilganu degunu un rūsganām ūsām, kas, sākdamās tikai pie lūpu kaktiņiem, bija gaužām līdzīgas divām kuplām vāveres astēm, stāvēja iepretī «Hospitālim», un zvejniekam blakus vecs policijas iecirkņa uzraugs ar īsām, līkām kājām.

— Vienam gruntīgam pulkstenim jābūt gaišam! To es jums saku! — sauca zvejnieks, ar plašu rokas vēzienu kā skaldīt atskaldīdams nost jebkuru iebildumu. — Kāda jēga no tāda tumša pulksteņa! .. . Naktī visi kaķi melni. Та nu gan badmiras, divus gadus tirgojās. — Viņš sabāza rokas savā zilajā adītajā kamzolī, novērsās un, īgni pastiepis apakšlūpu, vērās augšup uz tiltu.

Smagi vilkdams elpu, baznīcai tuvojās varena auguma cilvēks, tas bija mācītājs, kura krasi izteiktā dibenpuse spēcīgi līgojās no vienas puses uz otru, jo mācītājam bija plakanā pēda. Pie viņa piespurdza mazs meitēns.

— Lai slavēts Jēzus Kristus! — Mazā palocīja celīšus un sniedza roku.

— Mūžīgi mūžos. AmenI

Mācītājs pārmeta krustu un sniedza Magera kungam raga tabakas dozi. Magera kungs paņēma šķipsniņu, izlikās šņaucam, tad iebēra tabaku kabatā.

— Izgāšnakt sasodītie nelieši izzaguši no manas jaunās laivas trīsmārciņu līdaku ar visu bleķa kasti, — sauca rūsganais zvejnieks. — Ja man tas maitaspurns tiks pa ķērienam, tad es … apgriezīšu tam sprandu kā likts. — Viņš pabāza policijas uzraugam pie deguna dūri. Dzīslas uz kakla viņam pietūka.

No baznīcas puses plūda ministrantu zvanu sidrabotās balsis. Magera kungam pēkšņi saļodzījās ceļgali, nobālis viņš pacēla rokas un grīļodamies atslīga pret baznīcas mūri: auļiem vien nāca virsū kāds trakojošs zirgs, saslējās pakaļkājās, tad joņiem laida augšup pa tilta loku.

Policists izrāva zobenu un, pacēlis ieroci augstu gaisā, metās krietnā attālumā pa tiltu zirgam pakaļ.

Mēli izkāris, garām aizbrāzās pelēks dogs un, līksmi riedams, sāka lēkāt ap zirgu, kas bija palicis stāvam aiz augsti piekrauta siena vezuma un plucināja pa kušķītim no tā laukā. Dogs un zirgs piederēja vezuma īpašniekam.

Saērcināto policijas iecirkņa uzraugu ielenca ļaužu pū-lītis. Pienāca arī siena vezuma vedējs un paplikšķināja atskrējušajam zirgam pa kaklu. Zirgs atšāva asti — ļaudis pakāpās nost. Un atkal sastājās apkārt.

Dogs lēkšiem riņķoja ap siena vezumu un cilvēkiem, kas, piebāzdami pīpes, stāvēja ap zirgu, bet tas ēda sienu. Sarunas ritēja.

Gabaliņu tālāk aiz kādiem trim tilta svētajiem stāvēja zēns, pievērsis seju debesīm, slidināja mutē aknu desu, bet tukšo ādu pamazām atkal vilka augšup.

Atstūmis zaļo cepuri pakausī, maza auguma students

sīkiem solīšiem aši aizsteidzās zēnam garām un saspringti raudzījās augšā uz cietoksni, kur daudzie logi, pēdējo saules staru skarti, žilbīgi kvēloja, šķita, ka liesmas grasītos izšauties tieši novakara debesīs.

Satrūcies, it kā pēkšņi būtu sabāzis mutē nevis desas saturu, bet zāģu skaidas, zēns saspringa, vaigi sastinga, mute mitējās gremot. Ar šausmām viņš blenza uz otru desas luņķi, aši paslēpās aiz svētā Kiliana un iebāza mutē pirkstu. Tad apmierināti noraudzījās uz kuņģa saturu.

Otru desas luņķi, pakarinātu uz rādītājpirksta, viņš turēja kā bīstamu indīgu čūsku pa gabalu no sevis un, gausi sperdams soļus, devās pretī zēniem, kas bija bēguši no Magera kunga.

— Vinnetū, paskat, kur Glumiķis nāk ar aknu desu, — sacīja viens no zēniem, viņa pavērtā mute — melna un apaļa — tā arī palika vaļā.

— Kur, Sarkanais Mākoni, kur?

— Tur, pie svētā Kiliana.

— Neliecies zinis, citādi šis vēl iedomāsies, ka mums liela vajadzība pēc viņa.

— Bet viņam ir aknu desa!

— Kurš dos man kaut ko par desu? — Glumiķis bikli apjautājās.

Zēni domīgi noraudzījās uz rādītājpirkstā pakarināto desu. Labu brīdi apsvēris, Vinnetū piesolīja vienu feniņu, bet tūdaļ, kad desa tiešām tik lēti tika sniegta, aizdomu sagrābts, atvilka roku atpakaļ.

— Paklau, ar to desu nav kaut kas kārtībā, vai?

— Pavisam svaiga, nopirku pie miesnieka Friča. Otru es jau apēdu.

— Saki: vīrs un vārds, citādi neticēšu.

— Vīrs un vārds, desa ir svaiga.

— Vinnetū, tad vari droši pirkt, — citi deva padomu.

Vinnetū desu nopirka un, pavērsis seju pret debesīm,

dzīrās to slidināt mutē.

— Pagaidi! — Glumiķis smiedamies iesaucās. — Gavēnis! Šodien ir gavēnis. Citādi jau es būtu desu pats apēdis.

Dziļi sašutis, Vinnetū sniedza desu atpakaļ.

Taču Glumiķis ir nedomāja to ņemt.

— Vienu desas luņķi tu jau apriji? Tātad nāves grēku

esi pastrādājis, — Vinnetū pagalam satriekts gausi stiepa vārdus.

Vinnetū ģimenē visi bija stingri katoļi. Viņa tēvutēva mājā dienu un nakti lūgšanu pults priekšā dega mūžīgā uguntiņa.

— Apēdu gan, bet, gribi, es tev parādīšu, kur tā tagad ir. Tā guļ pie svētā Kiliana.

Apmulsis Vinnetū uzlūkoja Glumiķi, tad apņēmīgi uzkāra aknu desu svētajam Kilianam uz kājas īkšķa un metās virsū savam pretiniekam.

Pūlis bija pašķīries. Policijas uzraugs izveda zirgu no ļaužu bara un, pametis to, sparīgi pielēca pie zēniem, kas bija saklupuši vienā kamolā.

Dogs pakampa svētajam Kilianam no kājas desu. Zirgs paraudzījās visapkārt, pameta gaisā dibenpusi un, doga pavadīts, draiskulīgi aizaulekšoja pāri tiltam uz mājas pusi.

Zēni jau bija gabalā. Policijas uzraugu pēkšņi apņēma melns dūmu mākonis, viņš klepodams raudzījās lejā un lamāja velkoni; esot aizliegts pie tilta laist dūmus.

Velkonis rāmi slīdēja ar nolaistu dūmeni cauri tilta lokam. Policists iestūma zobenu makstī un bargi paraudzījās visapkārt. Tilts bija tukšs.

Mehāniķa Trita darbnīcā mācekļi tramīgi slaistījās apkārt un vērās pulkstenī. Meistara palīgs bija jau sen aizgājis, darbnīca rūpīgi un tīri uzkopta, trīs mazās virpas spoži laistījās, grīda tik spodra, ka uz tās varētu mierīgi ieturēt maltīti.

Taču meistars vēl joprojām nenāca, lai dotu atļauju promiešanai.

Oldšeterhends, jaunākais no mācekļiem, stāvēja sardzē, lai varētu ziņot, kad parādīsies meistars. Viņš sameklēja virsvalkā mazu mehāniķa vīlīti un kādu brīdi noņēmās, vīlēdams savus melnos nagus. Tad vēl pagramstīja kabatā, sadabūja eļļainu vilnas kumšķi, ko lietoja spodrināšanai, izlobīja no tās vienu plūmi un apaļu kabatas spogulīti. Plūmi viņš iemeta mutē. Spogulīti cītīgi noberzēja gar gūžu un tad, pavērsis pret sauli, ielaida saules zaķīti sejā virtuvenei, kas raudzījās pa ceturtā stāva logu.

Pēkšņi viņš iztrūcies iemetās no kalves atpakaļ darbnīcā. Meistars — vīrs ar sarkanu koptu ķīļbārdu un ledainām, zaļganām acīm, patlaban nāca pār pagalmu, vezdams pie rokas savu trīspadsmit gadus veco meitu.

Vecākais māceklis cītīgi berza kādu darba rīku, ko bija berzis jau turpat vai stundu, ierīvēja tik ar eļļu un berza, laiku pa laikam pavērdamies augšup uz meistaru, kurš tagad stāvēja, atbalstījies pret vienu no virpām, un lasīja laikrakstu. Bija ļoti kluss, varēja dzirdēt vienīgi cītīgo spodrināšanu.

Meistars lēnā garā pacēla galvu un nenovērsdamies raudzījās uz čaklo pulētāļu, kas stāvēja nokārtu galvu. Meitene smaidīdama skatījās te uz vienu, te otru no viņiem. Pārējie mācekļi, elpu aizturējuši, palika katrs savā kaktā.

Oldšeterhends pabīdīja par kādu sprīdi tālāk uz darbgalda spožās knaibles, veserus un pincetes.

Meistars piegāja pie mācekļa un, greizi smīkņādams, noraudzījās uz viņu.

Oldšeterhenda rokas pašas no sevis palaida darba rīkus vaļā.

— Ko tas nozīmē!

— Es lie… nolieku dar… darba rīkus, kā nākas.

— Vai tas kāds darbs?… Stostīgais kamieli! — Meistars ieurbās mācekļa acīs, kas bailēs plaši iepletās.

— Kas tu esi?

Oldšeterhends tumši piesarka.

— Kas tu esi?

— Sto … sto … stīgs ka … kamielis.

— Ko tu tur rīvē! Aitasgalva! — meistars pēkšņi uzbrēca vecākajam māceklim un iecirta zobus apakšlūpā. — Vācieties pie velna!… Ēzeļu bars!

Meitene smīnēdama pieglaudās pie tēva. Mācekļi klusēdami devās laukā.

Oldšeterhends gāja pa Kaizera ielu. Pie kādas konditorejas viņš palika stāvam, aplūkoja logā izliktās kūkas un pievēra acis, lai labāk sajustu saldenās, siltās kūku smaržas, kas cauri dzelzs režģiem plūda no pagraba, kur tika cepts.

Oldšeterhendam dzīvē neveicās. Viņa tēvs bija trūcīgs. Un no skolas tirāna Magera rokām Oldšeterhends bija iekļuvis tieši tirāna Trita nagos.

Pametis vēl pēdējo kāro skatienu uz kūkām, viņš devās

mājup.

Viņam pa priekšu, noraudzīdamies uz vecajām mājiņām, gāja kāds svešinieks. Mugurā tam bija lietus mētelis. Oldšeterhends pavēroja svešo, tad neuzkrītoši apgāja tam apkārt, un, tiklīdz svešais palika stāvam, apstājās arī Oldšeterhends, aplūkoja mājiņu, ko vēroja gājējs, atskatījās uz viņu pašu; Oldšeterhenda domas traucās prom no ienīstās tagadnes nākotnē. Neremdināmas ilgas pārvērta viņu pašu par šo svešo gājēju.

— Lūdzu, piedodiet, kur ir Doma iela? — svešais pavaicāja kādam pretimnācējam un tad gāja norādītajā virzienā.

Pacēlies pirkstgalos, Oldšeterhends šūpodamies balansēja, lai iespējami ilgāk neizlaistu no acīm svešo.

Pretī nāca kāds vīrs, uzkrāvis uz pleciem loga rāmi.

— Pa … paklau!

Vīrietis palika stāvam.

— Va … vai jūs nevarat man pateikt, kur ir Doma iela? … Esmu ie … iebraucējs te Vircburgā.

Gluži apjucis, vīrietis noraudzījās uz Oldšeterhendu.

— Tu taču esi galdnieka Fīrkanta dēls … ak tu, sivēn-aste! Ka nedabū! — Viņš atvēzējās. Oldšeterhends atlēca sānis un smieklu un asaru aizmiglotām acīm raudzījās viņam nopakaļ.

Pie Juliusa Ehtera pieminekļa viņš panāca māti — maza auguma apaļīgu sievieti ar domīgu seju, kurā gudrās, labsirdīgās acis grima pārdomās par smago dzīves nastu, rūpēm un varbūtējām iespējām. Reizēm rūpj,u grumbas mātes sejā mēdza izplūst labsirdības vaibstos.

Viņa nesa lielu, smagu grozu, tā vāks nemitīgi vērās vaļā un ciet, ļaujot saskatīt grozā saliktās drānas.

— Sešas markas bija šoreiz pa virsu. Divdesmit septiņus feniņus viņš man noplēsa procentos… Piecas markas jādod tēvam palaunadzim un kabatas naudai, visai nedēļai no viņa algas paliek trīs markas. Un ar to man četriem bērniem un vīram jāliek galdā ēdiens… īre arī jau maksājama. Kaut drīzāk tās mokas beigtos, ne dzīvot vairs negribas.

Oldšeterhends, brīdi paklusējis, apvaicājās, kas būšot vakariņās.

— Tēvam man ir balodis. — Māte nolika grozu zemē. — Viņš tik kārs uz tiem … Jā, nu viņam taču augu nedēļu smagi jāstrādā … Un mēs, mēs iedzersim kafiju. Vai

palīdzēsi man mazliet panest? .. . Rau, tas ir tev. — Māte izcēla no groza gabaliņu cepuma un uzlika Oldšeterhen-dam roku uz pleca. Viņa bija tumši piesarkusi un smējās tā, ka pleci raustījās, un nespēja nomierināties, jo bija sagādājusi dēlam pārsteigumu.

Māte un dēls satvēra grozu aiz osas — grozs šūpojās vidū starp abiem tuvu pie zemes prom pa Doma ielu un pāri vecajam tiltam.

— Māt, paraugies uz mākoni, tur, virs cietokšņa. Izskatās kā Roma.

Māte sevī nosmējās.

•— Tu nu gan esi… kā Ro-o-oma.

Pulkstenis bija vienpadsmit vakarā.

Četrpadsmit gadus vecais grāmatsējēju māceklis un laupītāju bandas virsaitis, pārtikušās viesnīcnieka atraitnes Benommenas dēls, stāvēja kails savā jumtistabiņā pie atvērtā loga un turēja katrā rokā pa gludeklim. Pie auklas, ko viņš bija apsējis sev ap gurniem, priekšpusē bija piekarināta koši sarkana plaukstas platuma drāniņa. Zēna baltais augums bija mēness gaismas apstarots. Aizmugurē, istabas dziļumā, valdīja melna nakts tumsa.

No lejas, no alus krodziņa, kas piederēja bandas virsaiša vecākajam brālim, augšup cēlās karavīru dziedāšana.

Es pavest viņu gribēju,

Bet viņai trūka dūšas.

Bandas virsaitis, saukts Bālais Kapteinis, sāka trenēties: viņš izrieza krūtis, ieelpoja, cik jaudas, spēji pievilka izplestās rokas ar gludekļiem pie pleciem, aši izstiepa, atkal pievilka — un tā vienā laidā. Tai pašā laikā, izspīlējis apakšlūpu, pielieca galvu tā, ka pacēlās neliels dubult-zods, un vēroja roku muskuļu kustību.

Lejā reizē ar meiteņu smieklu šalti aizcirtās kroga durvis, un bandas vadoņa istabā iesitās alus dvaka.

Nakts klusumu pāršķēla šakāļa kauciens.

— U.. . ū! — atskanēja baigi stiepta kaukšana. — U … ū!

Bālais Kapteinis ieklausījās, aši uzrāva kājās bikses,

apvilka svārkus un vienās zeķēs, ar zābakiem rokā noza-gās pa kāpnēm lejā.

Mājas priekšā zem gāzes laternas stāvēja zēns, nevērīgi atbalstījies uz pastaigu spieķīša, kas bija izliecies turpat vai puslokā, — tas bija advokāta Karfunkelšteina rakstveža māceklis.

Abi zēni, turēdamies cieši pie mājiņām, kas aiz vecuma bija sašķiebušās greizas, zagās pa šauro ieliņu augšup līdz pilskalna tumšajai pakājei. Uz stāvā kalna zālājā pacēlās varenas vecas liepas, starp kurām vijās augšup uz cietoksni smilšains ceļš. Tūkstoš astoņsimt sešdesmit sestajā gadā cietoksni bija sagrābuši un izpostījuši prūši. Kopš tā laika te pastāvīgi uzturējās vezumnieku rota un kalna korē pie kāda novērošanas posteņa mājiņas stāvēja vecs lielgabals, lai ar šāviņu saceltu trauksmi pilsētas iedzīvotājos un ugunsdzēsējos, ja gadītos, ka lejā, Vircburgā, izceltos ugunsgrēks.

Zēnus slēpa liepu tumšās ēnas. Valdīja pilnīgs klusums. Rakstvedis bailīgi paraudzījās visapkārt.

— Klau … vai tu nekā nedzirdi?

— Te augšup ap šo laiku neviens nevilksies, — Balais Kapteinis, arī palūkodamies apkārt, noteica un sāka aut kājas.

— Pa īstam, jāteic, nemaz tik traki nav … ja nebaidās, — čukstēja Rakstvedis.

— Kā tad… Redzi, Elefantu ielā dabūjami gumijas papēži. Pāris maksā tikai desmit feniņu. Es nopirku piecpadsmit pārus. — Bālais Kapteinis sēdēdams pastiepa savu kāju Rakstvedim. — Pārējos četrpadsmit pārus māte aiznesa tūlīt pat atpakaļ, man neesot vajadzīgi… iNemaz nedrīkst vairs tai bodei garām iet. It kā cilvēks nevarētu savā mūžā izlietot piecpadsmit pārus gumijas papēžu. Trakam jāpaliek.

— Nu, vai zi, es to nebūtu ļāvis!

— Pasaulīt mīļā, ko tur var ļaut vai neļaut. — Viņš īgni savilka urskulī savas lūpas, kas bija biezas kā nēģerim. — На, ilgi jau vairs tā neies. Ja šī justu, kas mums padomā . . . Debesu tētīt!

— Mans vecais šodien teica — ja es vēlreiz tikšoties ar Oldšeterhendu un tevi, un tiem citiem, tad kaut ko piedzīvošot … saklapēšot mani zili zaļu. Bet viņš labi zina, ka ar mani nekādi joki ndv.

— Nu ka.

— Skaidrs kā diena, — Rakstvedis prātoja, — ja es būtu tēvs, tad tādas stulbības vis netaisītu.

— Pasaulīt, vai ta šie ko jēdz! Bet tad gan būs mēmi aiz brīnumiem. — Bālais Kapteinis uzrausās kājās un pārbaudīdams pamīņājās no vienas kājas uz otru. — Nudien tāda sajūta, it kā kājas nemaz nebūtu apautas. Neparko nevaru saprast, kāpēc māte pārējos četrpadsmit pārus aizstiepa atpakaļ.

— Tādi jau viņi ir. Tur nekas nelīdz. Iesim.

— Jā, tikai klusu.

Viņi kāpa augšā pilskalnā līdz masīvajiem ar dzelzi apsistajiem koka vārtiem, pa kuriem varēja ietikt cietoksnī. Šai laikā vārti bija slēgti. Zēni pieliekušies zagās pa kalna virsotni, nogriezdamies pa kreisi, līdz pašai malai, no kurienes dziļi lejā bija redzama pilsēta, tad kā pēc komandas pacēla rokas, pakratīja dūres un, uzsaukdami lejup pilsētai: — Sargies! — ielēca cietokšņa grāvī.

Tagad no visām pusēm pilskalnā sāka rausties augšā mazi tumši stāvi, tikuši līdz augšai, sauca: «Sargies!» — un, nevērodami ērto ceļu, lēca no augstā mūra tieši lejup cietokšņa grāvī.

Laupītāju banda, gadus četrpadsmit vecu mācekļu bars, bija sapulcējusies.

Bija brīnumaini skaidra mēness pielijuši rudens nakts. Augšā tumša un drūma pacēlās pils. Dziļi lejā atradās vecais tilts, mājas un Vircburgas greizās ieliņas, un mēness staru gaismā trīsuļoja visu trīsdesmit baznīcu torņi. Spīguļoja Maina, kas sadala pilsētu divi daļās. Ikkatra zvaigzne spoži un reljefi iegūla zaļganajā debess jumā, un visa vecā pilsēta grima skaidrā, smagā sidrabā.

Laupītāji sasēdās aplī cietokšņa grāvī un svarīgi pūta dūmus no miera pīpes — gara niedres kāta, kādu grāvī bija papilnam.

Līdzās laupītāju bariņam, kur vēl kavējās mēness gaisma, krita melnum melna pils mūra ēna.

Kazeņu krūmā kāds putns pamodies sāka pledināties. Laupītāji sēdēja nekustīgi ap ugunskuru un, acu nenovērsdami, raudzījās liesmās.

Ugunskurā kūpēdama dega uz kanvas izšūta, ierāmēta mājas svētība: «Lūdz un strādā, tad dievs par tevi gādās!»

Vārdi rāvās čokurā, un dievs un darbs pazuda liesmās. Vinnētu bija mājas svētību nozadzis vecākiem.

Viņš norija siekalas, ko izspļaut būtu bijis kauns, tad sacīja:

— Dienvidamerikā indiāņi ir mazi, viltīgi un bailīgi.

— Die-e-e-nvidamerikā, — nievājoši izmeta Bālais Kapteinis.

— Un strādā pat baltajiem. Es esmu izpētījis.

— Rūsganā zvejnieka jaunā visai lielā laiva zem tilta nostiprināta tikai ar vienu pašu tauvu. Pavasarī, plūdu laikā, mums vajadzētu tik laisties ar to prom. Dažās dienās pa Mainu lejup Reinā iekšā — un tad kājām uz Hamburgu. Tur mēs varētu rāmā garā nonākt pēc divām nedēļām! — iesaucās Sarkanais Mākonis, bārenis, kas pie savas vecās krustmātes mācījās dārzkopību. Viņš lāgā nesatika ar krustmāti, jo pēc tam, kad reiz bija piedalījies kādas biedrības teātra izrādē, augu dienu deklamēja un to darīja, gan kartupeļus kapājot, gan bēru vainagus pinot. — Pie mūžīgās jūras… mēs varam tikt divu nedēļu laikā! — Viņa mute palika vaļā, apaļa un melna kā peles ala.

— Un tad? — Rakstvedis smaidīdams sarauca uzacis.

— Tad? Ko tas nozīmē — tad? — sauca Bālais Kapteinis. — Tad mēs atraisām kādu burinieku un vienā mierā zēģelējam pāri lielajam dīķim.

— Atraisām burinieku? Un matroži, kas uz tā guļ, un sardze? A? Iespējams pat, ka pats kapteinis stāv augu nakti pie stūres un raugās prom jūrā, lai viņa kuģis netiek nocelts. Esmu par to lasījis bez sava gala.

Vinnetū paturēja roku liesmās un sakostiem zobiem raudzījās pāri laupītāju galvām. Tad gausi atvilka nomelnējušo roku atpakaļ.

— Gan jau tad manīs. Mēs esam divpadsmit vīri, — barvedis nicīgi izmeta. — Vai tev, Rakstvedi, nav zināms, kas ir abordāžas kāsis? Tas, vai zini, viens divi — un gatavs!

Vinnetū turēja izstieptu sāpošo roku.

— Ak, pats galvenais jau ir tikai, lai vienā vienīgā naktī zibens ātrumā visos Mežonīgo Rietumu mūžamežos un prērijās, absolūti visās indiāņu ciltīs izplatās šausmu ziņa, ka esam ieradušies … Pats galvenais ir mūsu pirmie darbi. Tiem jābūt varmācīgiem un baismīgiem.

— Sievietes, protams, tiks saudzētas, — Bālais Kapteinis nolēma un savilka savas biezās nēģera lūpas urskulī.

— Sievietes arvien tiek saudzētas! Mūsējā kantora darbiniece arī drīkst vienmēr iet pusstundu ātrāk prom, — sacīja Rakstvedis. — Vakar man pirmo reizi Jāva rakstīt paziņojumu. To parasti dara mūsu kantora vadītājs.

— Pasaulīt, paziņojumu… Vecajam krāmu bodniekam Eiam ir kolosāli veci revolveri. Tie mums tur īsti noderētu.

— Vai tu domā, ka varētu dažus pievākt?

— Tas nu laikam būs grūti. Bet, ja kādam ar to trāpa, tas ir uz vietas beigts.

Vinnetū saņēma saujā kvēlojošu koka gabaliņu, saspieda dūrē, izskaitīja klusībā līdz deviņi, atmeta nomelnējušo koka gabaliņu atpakaļ ugunī un caur zobiem izmocīja:

— Kapelāns pagājušonedēļ teicis mātei, ka es beigšot ar to, ka nonākšot pārmācības namā … Jo ticības mācības stundā paņēmu mazliet no skolas tintes savai pildspalvai. Tagad šie mājās mani katru dienu iespundē uz trim stundām malkas šķūnī… Es! … Es! — Viņš pielēca kājās, piespieda pie vaigiem dūrēs sažņaugtās rokas, dusmas un kauns atspoguļojās viņa sejā. — Es to vairs neizturēšu!

— Pārmācības namā? … Tas jau būtu brangi, ja mēs tiktu pārmācības namā! — Rakstvedis izbrīnījies sacīja.

Vinnetū apmulsis uzlūkoja Rakstvedi, gausi notupās zemē un tā palika nekustīgi sēžam.

— Nu jā, kāpēc tad ne? — Rakstvedis jautājoši paraudzījās visapkārt.

Neviens neatbildēja. Laupītāji vēroja uguns lāktīšanu. Oldšeterhends lūkojās uz tālajiem kalniem, kas grima mēness plūsmā. Pasaules izplatījumā pavīdēja krītoša zvaigzne. Oldšeterhends sekoja kādai domai līdzi tālutāl, vairākas reizes saspringti noliecās un atliecās, tad, stipri stostīdamies, uzsāka:

— Ze .. .ze . . .zeme jau ne .. . nemaz nevar būt ap— apaļa, jo, kad iet arvien tālāk, tad būtu jānokrīt vai arī ar gal… galvu jākarājas uz leju un jāgāžas gai.. .gaisā iekšā … Te nu ir … apakšā taču nav gai.. .gaisa. Tikai augšā. — Viņš norādīja uz debesīm, kur tumši zilais izplatījums bija piebārstīts zvaigznēm. — Skolotājam Ma . . . Mageram nav saprašanas. Vai arī tikai drusku. Zeme nav

nekāda ap . . . apaļa bum . . . bum . . . bumba. Zeme ir plakana. Tikai kup . . . kupraina.

— Kā tad, un, lai ietu, cik tālu iedams, kauc uz Krieviju, kauč uz Ķīnu, debesis arvien paliek augšā, — piekrita Rakstvedis un paraustīja plecus.

— Nu! — Oldšeterhends pielēca kājās. Laupītāji pacēla acis uz viņu. — Ie .. . iedomājieties kaut vai bu .. . bu … ķegļa bumbu — ja pa to pa … pavisam ma .. . ma . .. mazītiņš ci. . . cilvēks kā īkšķītis ietu tikai uz priekšu vien, viņam tak va . . . va . . . vajadzētu beigās nokrist zemē. Tātad ze … zeme nevar būt bu . . . bumba. Skaidrs kā diena. Va .. .vai jums arī tā neliekas?

— To nemaz tā nevar zināt.

Vairākās vietās debesu dzīlē atkal pašķīda zvaigžņu mirgas un gausi un nedzirdami iegrima mēness palos virmojošos kalnos. Vizuļojošā naksnīgā debesu jumā slīga zemeslode, un, liekas, tās klusākajā, augstākajā virsotnē bija sasēdušies puslokā vienīgie apdzīvotāji — laupītāju banda.

Vinnetū nepacietīgi pacēla savu smalko zēna sejiņu, kurā lielās melnās acis spīguļoja kā verdoša asfalta lāses.

— Ej nu, nieks ar to bumbu, par ko Magers tur muld … bet, ja mums izdodas Vircburgu pārvērst pelnos, — viņš dedzīgi runāja, — vēl iekams laižamies prom, tu domā, ka tad būtu jāaizdedzina pilsētas sirds — tā būtu strūklaka, jo atrodas pašā vidū. Bet tā jau nedeg.

— Un petro-o-o-oleja? На! Ja tik tur otrā pusē viss ietu tikpat gludi! Ielies kādas simt mucas petrolejas akas baseinā — es sēdēšu turpat līdzās Briedī, izlikšos, ka dzeru kafiju un aizdedzināšu degli. Nakts ir tumša, un, vēl iekams kāds attapsies, liesmas — tik augstas kā baznīcas tornis — uzšausies līdz pat mākoņiem … Uguns sagrābs tūlīt pat rātsnamu un laukumu, un, pasaulīt, kamēr tie tur augšā sataisīsies šaut no saviem lielgabaliem, visa pilsēta nodegs kā likts .. . tikmēr mēs jau būsim ar mūsu kuģi pa Mainu aizlaidušies gabalā. На! — Bālais Kapteinis vēl piebilda, izplezdams savus kaulainos pirkstus. Viņa gaišās perlamutra acis spīguļoja. — Vajadzētu manam brālim, kas ir Amerikā, tur būt. Tad drošs, ka viss izietu pa tīro.

— Pats pirmais mūsu darbs tur būs sameklēt tavu brāli.

— Es domāju gan.

Bālajam Kapteinim bija brālis, kas pirms dažiem gadiem

devās uz Ameriku strādāt par inženieri, — vienīgais cilvēks, kam Bālais Kapteinis nejutās gluži līdzvērtīgs, viņš nekad nepalaida garām izdevību norādīt uz brāli kā uz nesasniedzamu mērķi.

Pirms aizceļošanas amerikānis stacijā bija sacījis Bālajam Kapteinim:

— Kad es atgriezīšos, tad veco tiltu nojaukšu un tā vietā uzcelšu simt metru augstu dzelzskonstrukcijas uzkarināmo tiltu. Tad tik vircburgiešiem būs ko brīnīties un mutes vārstīt!

Visiem laupītājiem bija vienāds priekšstats par amerikāni — viņi redzēja to tāltāl prom no šejienes — drosmīgu un mazrunīgu, darām milzu darbus; redzēja to stāvam pie straujās Misisipi vienīgi ar zīmējuma rulli rokā — viņš pamet mirkli zīmējumā, izstiepj pirkstu, un tūdaļ savi septiņi tūkstoši strādnieku drāžas pie dzelzs sliedēm un sijām, un — necik ilgi — pāri Misisipi jau liecas gigantisks tilta loks.

Neteikdams ne vārda, amerikānis uzlec mustangā un cauri meža biezoknim jāj uz savu baļķu māju.

— Skolu aprīs uguns! — Rakstvedis pacēla rokas. — Un skolotājs Magers sadegs, ka ne miņas. На!

— Nē, Rakstvedi, Mageram tiks beidzot reiz noturēta tiesa. Mēs viņu sasiesim un aizstiepsim uz cietokšņa grāvi. Tur viņš tiks izģērbts un piesiets pie koka… Tur, pie meža bumbieres. Un tur viņu spīdzināsim savas septiņas stundas. Visu ugunsgrēka nakti cauri. Bet… mēs pametīsim viņu dzīvu. Labāk trenksim pliku cauri degošajai pilsētai.

— Viņdien es gāju ar Za … Zeidelu pie skolotāja, lai pa … paņemtu iz … izlabotās burtnīcas. Zeidels dab … dab .. . ūja ā … ā . .. ābolu, bet es … es pļauku, jo tik … tik daudz kļūdu manā domrakstā. Un nest tās burt… burtnīcas es … es arī nedrīkstēju.

— Ko tu ar lien ar to Zeidelu pie Mageral Tas taču ir viņa mīlulis. Tā tev ar vajag.

— Es ar gri.. . gribēju re … reiz burt… burt… burtnīcas nest. Un tad ir … ir vēl viens, kas … kas jā … jā … jāspīdzina. Mēee … mēee … mehāniķis. Tr … Tr … Tr … Trits! — Oldšeterhends dusmu pārņemts sauca.

— Un kārtīgos ļaudis, to jau tikpat Vircburgā ir tikai

pāris, — Bālais Kapteinis nogrima domās, — tos iepriekš rakstveidā uzaicinās savākt dārglietas un ar sievām un bērniem bēgt no pilsētas prom … Visu, kā nākas, gods godam.

Piemēram, padomniekam Heberleinam mēs aizrakstīsim iepriekš vēstuli. Viņš man vakar vakarā uzdeva apliet dārzu.

— Pie Sidrabezera uzcelsim no baļķiem māju. Tā būs pašā prēriju un mūžamežu vidū, — noteica Sarkanais Mākonis un norādīja kaut kur tālē.

— Kādreiz jau es varēšu māsai di… di… divus pa … pa … papagaiļa spārnus atsūtīt. Ce … cepurei, — Oldšeterhends minēja. — Var … var … varbūt zaļus.

— Ja tik viņa nebūs pagalam tai ugunsgrēka naktī.

— Vi… vi… viņai jādabū vēstule! — Oldšeterhends iztrūcies iesaucās un sniedza miera pīpi tālāk.

— Tas, kurš vēlas savu ģimeni pasargāt, var rakstīt vēstuli, es to nedarīšu, — sacīja Bālais Kapteinis, kā priekšrakstā paredzēts, ievilka trīs reizes dūmus no miera pīpes un uzsauca dobjā vienmuļā basa balsī: — Vanag-acs! — un pasniedza kūpošo meldra stiebru kaimiņam, tad piecēlās un sāka vingrinājumus ar espanderu.

Vanagacs ar vienu aci vēroja kvēlojošo meldru, bet otra spokaini un vienaldzīgi skatījās pa labi. Tā bija stikla acs.

Kādas baznīcas tornī sāka sist pulkstenis, kāds cits tālumā steigšus, smalki spiegdams, pikti jaucās pa vidu, vēl citi dobji piebalsoja, labu brīdi skaņas plūda vienlaikus. Tad pilnā balsī sāka sist Doma pulkstenis: dunn… dunn … dunn … nodunēja divpadsmit reizes nakts dziļajā klusumā.

— Pēc sta .. . sta … ta . .. tūtiem mums vajag ta … ta … tagad sākt šīsdienas laupīšanas si… si… sir … ojumu, Oldšeterhends ir ru .. . ru … runājis.

Rakstvedis aprāva smējienu. Vinnetū iegrūda viņam sānos dunku. Oldšeterhends nosarka un niknumā zibošām acīm ieurbās Rakstvedī.

Pēkšņi tilta lokā uzradās liels tumšs stāvs, kas klusi izstiepās, tad atkal saguma, lai laupītāji to nepamanītu.

— Nu tad — ar dieva palīgu! — iesaucās Bālais Kapteinis.

Laupītāji pietrūkās kājās un, neveikli lēkādami no vienas kājas uz otru, sāka riņķot ap ugunskuru un apslāpēti un monotoni dziedāt:

Čingčang, čingčang, bumbetevički,

Nang kang kilevi, nang kang kilevi,

Čingčang, čingčāng, bumbetevički,

Nang kang kilevi, vau!

Bālais Kapteinis izstiepa roku naksnīgo debesu virzienā — laupītāji sastinga pozā, kādā katrs tobrīd bija. Bālā Kapteiņa roka noslīga gar sāniem, un laupītāji, pamezdami bez ievērības ērto ceļu, kas veda laukā no gravas, metās pie mūra, rausās augšā, aizzagās līdz kalna piekājei un uzsauca lejup pilsētai:

— Sargies!

Tumšais stāvs pazuda aiz kāda koka.

Zēni tagad stāvēja uz klints izciļņa, kas, aizu izrobots un krūmiem apaudzis, svērteniski tiecās metrus trīsdesmit lejup dziļumā, līdz pat iesala fabrikas pagalmam; laupītāji no augšas varēja ielūkoties fabrikas dūmenī, kas bija nama augstumā.

Aiz vecuma satrunējušas latas — aizsargs pret zagļiem — stāvēja uz klints nogāzes, vēdekļveidīgi izpletušās gaisā, aizsprostodamas ceļu uz Karaliskajiem vīnkalniem.

Bālais Kapteinis pašļūca uz vēdera kādu gabaliņu pa klints nokari lejup, satvēra latas, iešūpojās dažas reizes šurp un turp kā baznīcas zvanu mēle pāri bezdibenim un — nostājās uz Karaliskā vīnkalna zemes.

Pārējie sekoja, un pēc brīža visi laimīgi nonāca lejā, tikai ne Oldšeterhends, kas drebēdams turējās pieplacis pie klints nokares, jo viņa brīvā roka nesniedzās līdz aizsargam pret zagļiem. Viņš neuzdrīkstējās ne pakustēties.

Bālais Kapteinis nogūlās uz vēdera un, citu saturēts, pārliecās pāri klints nokarei, pastiepa Oldšeterhendam pretī roku un parāva brīvi pa gaisu pie sevis.

Aizsargs pret zagļiem lūzdams nogāzās bezdibenī.

— Vareni, vareni, Oldšeterhend! — ņirdza Rakstvedis.

— Klusu! — uzsauca Bālais Kapteinis un nosodoši paraudzījās visapkārt.

Vanagacs stikla redzoklis mēness gaismā spīguļoja.

Augšā, mēness staru apņemts, slējās cietoksnis. Sākot ar

cietokšņa pakāji līdz pašām pirmajām pilsētas mājiņām sniedzās Karaliskā vīnkalna krauja, no kuras vīnogām tika spiesta un pildīta vēderainās pudelēs sula slavenajam Steinveinvīnam.

— Apsēdieties katrs zem sava vīnkoka un stumiet iekšā, cik lien, — pavēlēja Bālais Kapteinis. — Un tad tikai savāciet labi daudz vīnogu mūsu krājumiem.

Laupītāji pašķīda uz visām pusēm un katrs sameklēja sev vīnogulāju.

Tagad pilns mēness — spožs un liels — bija pacēlies pār aizmigušo pilsētu. Doma pulkstenis nosita vienu reizi.

Vīnkalnā bija dzirdama čabēšana. Visapkārt ložņāja mazi tumši augumiņi. Oldšeterhends pietupies, bailēs aizturējis elpu, klausījās. Nemaz neskatīdamies, viņš uz labu laimi tvēra ar roku vīnogulājā un iebāza mutē vīnogu. Te pēkšņi viņam šķita, ka citi ir jau. prom, viņš izbijies nošļūca pa stāvo vīnkalnu lejup un uzbrāzās tieši virsū Vinnetū.

— Ja nu tagad kāds nāktu!

Vinnetū izslējās visā augumā un paskatījās lejup uz veco tiltu, kur klaiņoja vientuļi aizsapņojušies cilvēki, tad sacīja skaļi:

— Ja tagad kāds nāktu, tad es paliktu tā stāvam, lai viņš mani redz.

— Pieliecies taču! — Oldšeterhends sašutis čukstēja.

— Tā kā jūs man pa krietnam salasītu vīnogas! — kaut kur sānis skaļi atskanēja Bālā Kapteiņa balss.

Oldšeterhends sarāvās un, daudz negudrodams, pat lāgā neapjēgdams, ko dara, sāka steigšus lasīt vīnogas un bāzt kabatās.

Vinnetū uzkāpa augšā vīnkalnā un pazuda cietokšņa mūra ēnā.

— Griez ar nazi, — Bālais Kapteinis pamācīja, — citādi samīcīsi putrā.

Oldšeterhends drebošām rokām taustījās pēc sava naža.

Pēkšņi viņš nelabi iebrēcās — virs viņa naksnīgajās debesīs uzšāvās spilgts augstu liesmu kūlis. Laupītāji satriekti raudzījās ugunī. Bālais Kapteinis aizrāpās turp, un viņi dzirdēja tā sašutuma pilno balsi:

— Velns un elle, kas tā par māžošanos! Vai tad tu gribi, lai mūs noķer? To taču redz lejā no pilsētas!

Piesteidzās pārējie laupītāji. Liesmas apspīdēja Vinnetū seju.

— Kaut arī redz! Lai redz! — viņš kliedza un sāka mežonīgi mīdīt degošo vīnogulāju.

Vinnetū trakošana atņēma laupītājiem valodu. Zēna lūpas drebēja. Skropstās trīsuļoja asaras.

— Nu tad taisīsimies, ka tiekam… Ja esat dabūjuši, cik gribat, — noteica Bālais Kapteinis. Doma pulkstenis dobji nosita divas reizes. — Nudien nevaru saprast, kā var kaut ko tādu darīt tikai tāpēc vien, lai tiktu noķerts.

Apkrāvušies ar vīnogām, laupītāji zagās prom no vīn-kalna un tagad pa kādu pavisam drošu ceļu, no kā, šurp nākot, bija atteikušies, sasniedza cietokšņa gravu. Visiem pa priekšu gāja Bālais Kapteinis ar vīnogām piekrautu veļas grozu, ko viņš jau dienu iepriekš tukšu bija slepus atstiepis vīnkalnā.

— Klusu! Tur kāds stāvēja, — čukstēja Vanagacs.

— Kur? … Kur tad!

— Nu jau ir prom.

— Ko nu, tas jau pastāvīgi ar savu aci redz to, kā nemaz nav, — sprieda Rakstvedis.

Tad Vanagacs izņēma savu stikla aci un sniedza to Rakstvedim, līksmi aicinādams:

— Pamēģini, vai tu varēsi!

Rakstvedis īgni novērsās.

Vanagacs ielika acs aizvietotāju atpakaļ un ielūkojās katram sejā.

Laupītāji izcēla no mūra cietokšņa grāvī akmeni — atklājās liels tumšs caurums, apakšzemes ejas sākums.

Bālais Kapteinis aizdedzināja piķa lāpu, kas gulēja ejā, un devās pa priekšu. Pie griestiem pieplakušie sikspārņi uzspurdza, atdūrās pret laupītājiem un izšāvās laukā.

No galvenās ejas atzarojās daudzas sānejas. Virs katras sānejas Bālais Kapteinis bija pierīkojis ar stiklu nosegtu plāksnīti, uz kuras drukātiem burtiem bija uzrakstīts, uz kurieni eja ved. Uz vienas plāksnītes bija lasāms: «Slepkavu eja! Aizved zem visas pilsētas prom uz tiesas ēkas nāves soda vietu. Uzmanīgi!»

Uz citas plāksnītes bija rakstīts: «Dzīvu iemūrētu mūķeņu eja. Ved uz stundas gājiena attālo klosteri Debesu vārti.»

Vēl uz kādas trešās: «Viduslaiku eja. Ved lejup līdz

upes vidum, līdz ūdenskritumam, kur žurku mudžēt mudž. Šinī ejā četrpadsmitajā gadsimtā Vircburgas priesteris iegrūda viltus priesterus, kas nokļuva līdz ūdenskritumam, tur tad stāvēja līdz nabai ūdenī, līdz žurkas viņus dzīvus aprija. Tiek lūgts šo eju izmantot vienīgi gadījumos, ja apdraudēta dzīvība.

Virsaitis»

Laupītāji taustīdamies virzījās uz priekšu pa galveno eju, līdz atdūrās pret baltu muslīna priekškaru, ko Oldše-terhends bija nozadzis mātei no veļas auklas, vienīgais, ar ko viņš varējis uzstāties. Bālais Kapteinis atvilka priekškaru sānis un pašķīra savējiem ceļu uz kvadrātveida telpu, kur laupītāji bija klintī iecirtuši akmens solus.

Tā bija tā saucamā «istaba».

Sarkanais Mākonis aizdedzināja petrolejas lampu, kas nokarājās no zemajiem griestiem, un pukojās:

— Atkal nav iztīrīta!

Lielās dzelteni nogatavojušās vīnogas tika rūpīgi novietotas uz koka plaukta, kas bija pierīkots pie mūra un uz kā jau bija sakrauts daudz visādu mantu: dažādas formas un šķirnes cigāri, ko laupītāji bija sazagušies no saviem tēviem, cigāri juku jukām ar cigaretēm sabāzti kādā cimdu kārbā. Turpat prāvs gabals žāvēta speķa, cits pie cita sarindoti āboli, bumbieri un olas, stearīna sveču kaudzīte, divpadsmit pāru laupītāju pašrocīgi pašūtu sandaļu no biezas vēršādas, ko Vanagacs bija paņēmis veikalā, kur viņam vajadzēja apgūt tirgotāja amatu. Viņš loloja cerību, ka par atlīdzību nosūtīs savam šefam ādas no tiem pirmajiem divpadsmit bifeļiem, kurus nomedīs Mežonīgajos Rietumos.

Sandales bija jaunas, nekad vēl neautas kājās, taču ik dienas tika ieziestas ar cūku taukiem, lai prērijā nečīkstētu, kad radīsies vajadzība klusiņām zagties klāt sarkan-ādairiājiem.

Kaktā rēgojās tukša muca, uz tās otra — pilna, ko Bālais Kapteinis bija paņēmis līdz no sava brāļa pagraba. Alus krūzes — spodri nomazgātas, ar spožiem alvas vāciņiem — karājās uz noteku dēlīša. Melnais klons bija cieši piemīdīts un noklāts ar izārdītiem kartupeļu maisiem. Pie mūra karājās slotas, lāpstas un divpadsmit putnu štuceri.

«Istabā» valdīja priekšzīmīga kārtība.

Uz kāda prāva grāmatu plaukta cieši cita pie citas sarindotas visas, kādas vien tik ir, grāmatas par laupītājiem, indiāņiem un piedzīvojumu grāmatas, kam ir kāds sakars ar jūru: «Bavārijas Hīzels jeb Valdnieks pār Bohēmijas mežiem» — pilnīgs izdevums divsimt trīspadsmit dzeltenās ar piķotu stiepli sasietās burtnīcās, katras burtnīcas cena desmit feniņi; «Laupītāju virsnieks Rinaldīni» — tāpat divsimt trīspadsmit burtnīcās, katra par desmit feniņiem; «Septiņu miljonu dēļ jeb Zanzibāras nelietis», Haufa «Spoku kuģis». Un visi indiāņu stāsti, kādi vien Bālā Kapteiņa meistara —* grāmatu sējēja Menleina kunga veikalā bija dabūjami, tie stāvēja glīti sakārtoti piebāztajā grāmatu plauktā.

Atsevišķi uz maza stūra plauktiņa novietots plāns reklāmas izdevums — «Laupītāji. Fridriha fon Šillera drāma piecos cēlienos». Tā bija bandas goda grāmata.

Senlaicīgu lielu pistoli sedza stikla kupols, kas agrāk bija pasargājis no putekļiem krucifiksu atraitnes Benom-menas guļamistabā.

Pie sienas karājās ar miroņgalvu zīmējumiem izrotāts plakāts: «Vircburgas laupītāju bandas slepenā sapulcēšanās vieta.»

Laupītāji sēdēja un zvilnēja uz soliem.

— Rēķinvedi, lūdzu reģistrēt jaunos ienākumus, — norādīja Bālais Kapteinis, savilcis lūpas urskulī.

Rakstvedis atslēdza kādu skapīti un izņēma tinti, spalvaskātu un kladi.

Oldšeterhends smīkņāja. Viņš katrreiz priecājās, ja rēķinvedim atgādināja viņa kaunpilno nodarbošanos — rakstveža darbu, ko tas tomēr pacieta ar paīgnu, tādu kā sāpīgu humoru.

— Kas tad es esmu? Skrīveris, skribents, — viņš sūkstī

jās, — papīra smērētājs, tjā, ha, ha! — Un katrreiz tumši piesarka. ^

— Priekšniek, cik lai es ierakstu? — viņš jautāja, vērtējoši nolūkodamies uz vīnogām.

— Nu, teiksim … četrarpus centnera.

— Četrarpus centnera vīnogu no Karaliskā vīnkalna, gads — tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītais, — atzīmēja Rakstvedis, tad norādīja uz krāsainu Nimpfenburgas porcelāna ķirzaciņu.

— Un šitā ķirzaka? … Pirkta?

— Paņemta, — paskaidroja Bālais Kapteinis. — Raksti: mākslas priekšmets ķirzakas veidā.

— Un tas tur, priekšniek?

— … Kurš te smējās! — Bālais Kapteinis ierēcās. — Ja kāds vēlreiz smiesies, tiks izslēgts . .. izbalsots ar baltām un melnām bumbiņām. Būs laukā, ka nemetas. Lai tad paskatās, kur iet. Vai jums varbūt liekas, mēs te esam tik pa jokam?! Raksti: balts trusis, dzīvs, pirkts pie žīda Meijer-heima par trīsdesmit pieciem feniņiem.

Trusis tupēja uz grāmatu plaukta un ošņādams raustīja augšlūpu.

Smējējs bija Ložņājošā Čūska.

— Tas mums te visu pieķēzīs, — viņš teica un tūdaļ steigšus piebilda: — Rīt zālainē uzstāsies ātrskrējējs. Skrien, ģērbies triko veļā.

— Uz turieni mēs aiziesim, — nolēma barvedis, — ja gribat, — viņš īgni piebilda. — Rīt es uztaisīšu būri Svētajam Dzīvniekam. Tā, sākot ar šo brīdi, sauksies trusītis.

Oldšeterhends piegāja pie galda telpas vidū, nolika uz tā žurku lamatas un, nebildis ne vārda, devās atpakaļ uz savu vietu.

Bālais Kapteinis pagrieza galvu uz viņa pusi.

— … Vai pirktas?

— … īstenībā kalējs Gotlībs iedāvināja.

Rakstvedis iegrāmatoja žurku lamatas un trīs mārciņas smago līdaku, ko Sarkanais Mākonis bija pievācis kopā ar skārda kasti no rūsganā zvejnieka jaunās laivas, tad ieslēdza grāmatiņu atkal skapī.

Lielā zivs kastē plakšķināja.

Bālais Kapteinis iesita ar koka veseri alus mucā krānu.

Apakšzemes ejās dārdēja tā, it kā tiktu spridzinātas klintis. Viņš ietecināja alu divpadsmit krūzēs, aizdedzināja divpadsmit sveces, salika tās uz plaukta un nodzēsa petrolejas lampu.

Laupītāji sēdēja pie galda, dzēra un smēķēja.

— О felli! — sacīja Vinnetū. Tas nozīmēja: es lūdzu vārdu.

— Runā, — atļāva Bālais Kapteinis.

— Vircburga liesmu pārņemta … nodeg un tiek nolīdzināta ar zemi. Visi iedzīvotāji aizgājuši bojā. Visi! Aizdomas krīt, protams, uz mums, vienīgajiem, kas palikuši dzīvi. Tāpēc es saku — mums vajag «istabā» savākt milzu

krājumus, lai varētu te kādu mēnesi patverties. Kamēr valdība nodomās, ka arī mēs esam aizgājuši bojā. Uz mums nekrīt ne mazākās aizdomas, jo neviens jau nezina, ka mēs vēl esam pie dzīvības… Tad mēs izsūtām izlūkus un izpētām visu, kas notiek izpostītajā pilsētā… Un, ja mēs tad, pārģērbušies par zemniecēm, būsim aizlaidušies lapās, tad mums vairs ne gailis pakaļ nedziedās.

Laupītāji sēdēja kā sastinguši aiz sajūsmas. Vinnetū klusēdams atslējās atpakaļ. Bālās sejas peldēja cigāru dūmos kā mazi miglaini mēness aplīši.

— Mums vajag tikai vienmēr cieši turēties kopā! — satraukti iesaucās Oldšeterhends. — O, Mežonīgajos Rietumos! … Gan jūs redzēsiet… Ja kāds no mums vēlas palikt Vircburgā… varbūt lai apprecētos, tad labāk lai pasaka tūlīt.

Bālais Kapteinis ar skatienu vien atsēdināja Oldšeter-hendu kaktā.

— Nevaru saprast, kā tu vari iedomāties, ka no mums kāds varētu būt tik draņķīgs zaķpastala.

Pēkšņi no aizmugures kā no paslēptuves klāna vidū izlēca Gaisa Karalis un uzsauca:

— Es, Gaisa Karalis, nolasīšu tagad jums simts deviņdesmit septīto nodaļu no «Bālās grāfienes jeb Slepkavība mežā». Tiktāl mēs pēdējoreiz tikām.

Gaisa Karalis bija māceklis kādā stiepļu režģu fabrikā, ļoti godkārs un bīstams Bālā Kapteiņa sāncensis. Lai plūktu slavas laurus un kādu dienu sagrābtu vadības grožus savās rokās, viņš lēca no arvien augstākiem un augstākiem mūriem. Viņam bija šauras lūpas, brūna ādas krāsa un indiāņa profils.

— Vai neuzdziedāsim labāk laupītāju dziesmu? — jautāja Oldšeterhends.

Gaisa Karalis apņēmīgi aizpogāja savu svārku apakšējo pogu, pastiepa dzelteno burtnīciņu pret griestiem un iesaucās:

— «Bālo grāfieni»!

— Laupītāju dziesmu! — rēca pārējie.

— Nu tad … tad laupītāju… laupītāju dziesmu! — ātri, pats sevi apsteigdams, sauca Gaisa Karalis un, rokas savilcis dūrēs, nostājās izaicinošā pozā. Svārku poga iztrūka, kakls pastiepās uz priekšu, seja bija pavērsta

augšup. Viņš sakoda zobus un saknieba greizi lūpas. Pierē, kā allaž, iegūla dziļa grumba. Tad sāka dziedāt, un laupītāji klausījās.

Laupīt, galēt, dzert un kauties Laika kavēklim vien tiek.

Rīt mūs paraus karātavās žauties,

Tāpēc šodien prieks nav lieks.

Laupīt, galēt, dzert un kauties. Hal

Vanagacs dziedāja, plati iepletis redzīgo aci, kamēr stikla acs nedzīvi, vienaldzīgi vērās kaktā. Bālais Kapteinis dziedāja sparīgi dziļā basa balsī un gaužām aplam. Ložņājošās Čūskas lūpas dziedot bija no vienas vietas pārklājušās ar siekalu pūslīšiem. Sarkanais Mākonis, atcēlis vienu kāju uz pirkstgaliem, patētiski žestikulēja. Katrs laupītājs dziedāja vienu pantu. Beigās pienāca kārta Old-šeterhendam, kurš jutās ļoti brīvi, jo dziedot nestostījās. Lai citiem neliktos, ka viņš tik maza auguma, viņš balansēja uz pirkstgaliem. Viņš dziedāja smalkā meitenes bal-stiņā.

Alus muciņa bija tukša. Ložņājošā Čūska noguris gulēja saritinājies kaktā, aizmigušā Oldšeterhenda galva atbalstījās pret Sarkanā Mākoņa plecu.

— О felli, — gurdi ieminējās Vinnetū.

— Runā!

•— Ir laiks, priekšniek!

— Tad līdz rītdienai, — Bālais Kapteinis klusi nomurmināja, un viņa galva noslīga uz krūtīm.

Laupītāji gausi piecēlās, nodzēsa sveces, aizdedzināja savas piķa lāpas un žāvādamies sacēla svārku apkakles.

Zivju kastē nošļakstījās ūdens.

Tad noreibušais Rakstvedis uzsita ar dūri pa galdu tā, ka baltais trusītis pamodināts nolēca no plaukta un izbailēs sāka ļepatot pa «istabu». Rakstvedis spēji atrāva vaļā apkakli, atraisīja sārto kaklasaiti un vēlreiz norēca savu pantu:

Sagrauzto tēvu sāpju gaudas,

Bailēs satriekto māšu raudas,

Pamesto līgavu smilkstoņa Kā spļāviens, kā peles pīkstoņa.

Laupītāji bija «istabu» pametuši, noslēdzēju akmeni atkal rūpīgi ielikuši vietā un stāvēja visi pulciņā kalna korē.

Pār apkārtni pletās rītausma. Zāle bija rasā mikla. Kādā krūmā svilpoja meža strazds. Pieķērusies pie liepas stumbra, ar riekstu mutē nekustīgi karājās vāverīte, palūkojās uz zēniem un pēkšņi apsviedās apkārt kokam un iespruka augšā šalcošajā lapotnē. Pilsēta ielejā gulēja, ievīstījusies biezā miglas segā; vienīgi trīsdesmit baznīcu torņi melniem durkļiem spraucās cauri miglai rīta apskaidrotajās debesīs. Austrumos, aiz pilsētas, pacēlās maigi iesārta mākoņu siena.

— Re, kur ēvele, — Vanagacs iztrūcies sacīja, pacēla to, aplūkoja labi tuvu, apostīja, tad, izteiksmīgi klusēdams, parādīja laupītājiem.

— Šai vietā mēs vakar nolēcām no mūra. Tad ēveles te nebija.

— Kā tā vispār te gadījusies?

— Varena ēvele.

— Kas no tās par labumu?

— Ja mūs kāds izsekojis, tad mums klāsies plāni.

Salstošos laupītājus sagrāba bailes. Miega neredzējušās

acis jautājoši un saspringti raudzījās cita citā.

— Tad mēs esam pagalam! — patētiski iesaucās Sarkanais Mākonis.

Bālais Kapteinis aukstasinīgi iebāza ēveli azotē.

— Ko tas nozīmē … pagaaalam!

Sarkanais Mākonis atbalstīja vienu kāju uz pirkstgaliem un pacēla roku.

— Tas nozīmē to, ka tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītā gada rudenī baismīgā Vircburgas laupītāju banda apciemojusi Karalisko vīnkalnu .. . tumšā nakts laikā.

— Nieki. Mūs viņi tik viegli nenotvers. Tagad iesim beidzot mājās, — ieteica Bālais Kapteinis. — Ēveli es paņemšu līdz papildināt mūsu krājumu kambari.

Pašķīrušies uz visām pusēm, laupītāji zagās pa dažādiem ceļiem lejup no pilskalna.

Oldšeterhendam izdevās nepamanītam iesprukt virtuvē, kur viņam uz vecas kušetes bija guļvieta. Viņš piesardzīgi vēroja savu divus gadus vecāko māsu, skrofulozu šuvējas mācekli, kas arī gulēja virtuvē. Nemierīgi kaut ko sapņo-

(lama, viņa svaidījās pa gultu, zilganās lūpas kustējās, un šaurā roka nokarājās līdz grīdai.

Oldšeterhends nolika iespiestu vīnogu māsai uz krēsla, piezagās pie virtuves skapja, padzērās pienu no māla poda, pēc tam tieši tik, cik bija nodzēris pienu, pielēja ūdeni. Nenovērsdams acu no aizmigušās, viņš klusiņām izģērbās un, cik vien iespējams piesardzīgi, lēnītēm izstiepās uz čīkstošās kušetes.

Gaisa Karaļa tēvs, vecs ceļojošs tirgotājs ar pinkainu, sirmu bārdu, dēlam pārnākot, kravāja mantas. Vecais atskatījās uz dēlu, tad, nebildis ne vārda, turpināja kārtot ceļasomā savus preču paraugus. Tas bija bēdu sagrauzts vīrs.

Rakstvedis, aiziedams no mājām, bija dzīvokļa zvanu nosējis, lai nedzirdētu, kad viņš pārnāk. Labā omā viņš gāja palēkdamies pa ielu, vicinādams pa gaisu spieķīti, un dungāja:

Sagrauzto tēvu sāpju gaudas, ho-ha-ho!

Bailēs satriekto māšu raudas… —

atvēra durvis — zvans izskanēja pa visu māju. Kurpnieks Videršeina kungs bija zvanu atsējis un gaidīja dēlu ar siksnu rokā. Neteikdams ne vārda, viņš saņēma Rakstvedi un pārlika pār celi.

Spieķītis gulēja līdzās, bet Rakstvedis airējās ar rokām un kājām.

Vinnetū bez jebkādas piesardzības gāja pa skanīgo tumšo gaiteni. Atspiedies pret mūri un atbalstījis galvu rokā, viņš palika stāvam pie sarkanās mūžīgās liesmiņas, kas dega pie mūrī ievietotās dievmātes tēla kājām. Tā viņš, nekā nedomādams, nostāvēja ilgi. Pēkšņi viņu sagrāba vēlēšanās izdzēst mūžīgo liesmiņu, pēc tam iestājās dziļa tumsa. Vinnetū, gausi sperdams soļus, iegāja savā istabā.

Bālais Kapteinis nedomāja izmantot kāpnes, viņš uzrāpās pa zibensnovedēju un iekāpa istabā pa logu.

Saule bija uzlēkusi un apspīdēja kroga dārzā kastaņas galotni.

Bālais Kapteinis nostājās pie loga kails. Vispirms viņš apsēja atkal ap gurniem sarkano drāniņu un kādu brīdi nopietni un lietišķi pavingroja ar abiem gludekļiem.

Svētdienas pēcpusdienā rūsganais zvejnieks tumši zilu vilnas kamzoli mugurā, īgni pastiepis uz priekšu galvu un apakšlūpu, sparīgi soļoja uz «Slavas vainagoto vīna pagrabiņu pie trim lapotnēm». Drīz vien viņa lamas bija dzirdamas pat uz ielām.

Uzposušies sievišķi ar lielām dziesmu grāmatām un rožukroņiem rokās pa vienai, divām un bariņos devās virzienā uz Burkartes baznīcu. Saule spīdēja. Zvani skanēja.

Oldšeterhends, apsēdies Pils ielā uz kādiem rokas ratiņiem iepretī kurpnieka Videršeina vienstāva mājiņai, šūpoja kājas un vērās augšup uz mazajiem logiem, kuru rūtis bija pilnīgi aizsegtas ar ģerānijām.

Reizēm viņš piesardzīgi, tikko dzirdami uzsvilpoja laupītāju motīvu «Nost ar tirāniju» un klusiņām uzsauca:

— Sst!

Tad rudbaltais kaķis, kas sildījās saulē starp ģerānijām, pagrieza galvu un nenovērsa acu no Oldšeterhenda.

Citādi viss palika, kā bijis.

Videršeina ģimene sēdēja pie kafijas galda. «Fi, fti, kviriftī!» trallināja kanārijputniņš.

— Sst! — uzsauca Oldšeterhends.

Starp puķēm logā parādījās Rakstveža roka ar plaukstu uz augšu, vairākkārt pagriezās rokas locītavā, kā atsakot, tad steigšus pamāja, norādīdama virzienu lejup pa ielu. Rakstvedim šodien nebija iespējas tikt prom.

Oldšeterhends uz pirkstgaliem steidzās prom no Pils ieliņas, ieradās pie laupītājiem, kas bija sapulcējušies friziera Ādama Reina kunga veikala durvju priekšā, un nodeva ziņojumu.

Bālais Kapteinis patlaban apspriedās ar saviem ļaudīm, vai viņam nevajadzētu ieiet noskūt bārdu. Ja viņš nostājās tā, ka saule spīd virsū, tad uz virslūpas varēja saskatīt zeltainas maigas pūciņas.

Izšķīries viņš apņēmīgi devās iekšā.

— Vai apgriezt matus, Benommena kungs?

— Nē … šodien tikai bārdu noskūt.

— Kā paiet laiks! Esmu skuvis jūsu tēvu trīsdesmit gadus, arī jūsu vectēvu. Un nu jūs arī esat tiktāl. Jā, vecums, vecums, — runāja Reina kungs un smaidīdams slidināja nazi pār laupītāju vadoņa maigo ādu.

Bālais Kapteinis starodams atgriezās un strupi apjau-

tējās savējiem, vai esot labi noskūts, vai Reins neesot viņu savainojis.

Garām gāja Oldšeterhenda tēvs rūpīgi iztīrītā svētdienas uzvalkā un spoži nospodrinātos zābakos. Laupītāji samulsuši sveicināja. Fīrkanta kungs piemeta pie platmales rādītājpirkstu un smaidīja. Svētdienās Fīrkanta kungs allaž bija vislabākajā omā. Notrausdams no piedurknes tikko saskatāmu puteklīti, viņš aizgāja savu ceļu.

Laupītāji devās tālāk uz zālāja laukumu.

Pēkšņi atskanēja spalga svilpošana: «Nost ar tirāniju!» — un tad spēcīga elsošana. Vicinādams savu tievo nūjiņu virs galvas, viņus steidzās panākt Rakstvedis.

Pie zirga gaļas tirgotāja Rikena viņi palika stāvot. Uz skārņa izkārtnes bija uzzīmēta kāda sacīkšu zirga galva, kam pa nāsīm šāvās laukā tvaiks.

Veikala durvju priekšā stāvēja Glumiķis, koda zirga gaļas desā, pie tās pašas reizes aplūkoja desas skatlogā.

Gaisa Karalis iezviedzās kā zirgs un palēcās. Glumiķis mitējās gremot.

— Pasaulīt, kā var palikt par zirga gaļas tirgoni! — brīnījās Rakstvedis. — Vai varat to saprast? Visu mūžu paciest cilvēku nicināšanu! Vai zināt, tas ir gandrīz tāpat kā ar žīdiem, kas nokauj mazus kristīgo bērnus un asinis iecep macē.

— Žīds Meijerheims esot tā darījis.

— Nieki! To nu gan es skaidri zinu, ka to vispār nekad neviens žīds nav darījis, aitasgalva tāds!

— I.. .īhahaha! — zviedza Gaisa Karalis.

— Glumiķis nolika desu uz mūra izciļņa.

— Zi-i-i-rgu bende … ko tur teikt, — iesaucās Rakstvedis un iztrūkās, jo bija pamanījis miesniekmeistaru Rikena kungu, kura varenā auguma augšpuse bija iespriesta mazā loga četrstūrī virs letes. Atbalstījies uz masīvajiem elkoņiem, Rikena kungs pāri laupītāju galvām vērās debesīs, laupītājiem no šī skata šermuļi pārskrēja pār kauliem.

— Oho! Zirga desa? Varu stumt iekšā, cik vien gribat. Jā gan, — pārliecinoši noteica Rakstvedis.

Glumiķis vilcinādamies no jauna sniedzās pēc desas.

Ar zālāju apaugušajam laukumam visapkārt auga veci koki. Tajās reizēs, kad nenotika karavīru apmācības, namamātes tur izplāja veļu balināties.

Sai svētdienā laukumā kāds ātrskrējējs rādīja savu māku.

Laukumu visapkārt iežogoja melns sensāciju kārs ļaužu pūlis — šur tur pavīdēja pa baltai kleitai, pa krāsainam blūzes plankumam.

Pašā vidū uz krēsla, vienu kāju atcēlis atpakaļ, stāvēja vīrietis sarkanā triko apģērbā. Plaši žestikulēdams, viņš sauca:

— Trīs markas saņems tas, kurš no augsti godājamās publikas nāks ar mani skrieties un kuru es stundas laikā neapdzīšu.

Viņam bija īsas Tcājas ar spēcīgiem muskuļiem un uz augšu uzskrullētas melnas ūsas.

Līdzās krēslam stāvēja maza auguma kalsna sieviņa ar bēdu sagrauztu, vienaldzīgu seju. Tā bija ātrskrējēja māte, viņa turēja rokā sabelztu alvas šķīvi.

Bālais Kapteinis uzlūkoja savējos.

— Ho-ha-ho! Virsaiti, tas būs tev jāuzņemas.

Bālajam Kapteinim ietrīsējās lūpas, pār seju pārslīdēja

negribēts izklaidīgs smaids.

Tad viņš iznāca laukā.

Viņš tūdaļ aizšāvās savus simts metrus priekšā, bet ātrskrējējs dipāja nopakaļ ar krūšu augstumā paceltām rokām, elkoņi vienmērīgi kā tvaika mašīnas virzuļi kustējās uz priekšu un atpakaļ.

Pēc kāda laika Bālais Kapteinis, savas bandas sajūsmas pilno saucienu uzmundrināts, ar vareniem lēcieniem traukdamies uz priekšu, bija viņu apdzinis jau gandrīz par veselu apli.

— Nudien tas sivēnaste pakamps trīs markas! — iesaucās rūsganais zvejnieks.

Pār ļaudīm visapkārt pārskrēja satraukuma vilnis.

Tikmēr ātrskrējēja māte sniedza skatītājiem alvas šķīvi un, ja neviens neko nedeva, vienaldzīgi, trulu skatienu gāja tālāk.

Virsaitis mazliet gausākā solī sēkdams skrēja garām savējiem, atmāja viņu uzsaucieniem, pameta acis atpakaļ uz sāncensi. Un prom bija.

Attālums starp abiem sacensoņiem manāmi samazinājās, virsaitis skrēja arvien gausāk, ātrskrējējs, gan arvien tai pašā tempā, tomēr panāca viņu un, skatītājiem pērkon-dimdoši smejoties un bandai nevaldāmi pretī aurojot, aiz-

'iigaiam Bālajam Kapteinim, kurš vēl pēc viena .11&gt;|.t pilnīgi bez elpas atteicās no cīņas.

I .iiipltāji klusiņām pameta sacīkšu laukumu.

Vniutis sarkanajā triko skrēja vēl joprojām saulē gar melno ļaužu apli.

B.ilajam Kapteinim pār seju ritēja sviedru lāses. Cīnī-

&lt; I. un ies pēc elpas, viņš izgrūda:

Ātrskrējējs blēdījās! Viņš skrēja pa mazāku apli!

&lt; itādi jau tas nebūtu bijis iespējams!

Iesim atpakaļ un sacelsim traci!

— E, nav vērts! Uzspļauju uz viņa trīs markām.

— Bet pusstundu tu tomēr noturējies, — Rakstvedim bija rokā pulkstenis.,

— На, pagaidi tik, kad viņš atkal reiz skries.

— Man ir priekšlikums, iesim tagad pie beķera Šlauha. Tur patlaban būs siltas biezpienmaizītes. Pulkstenis ir tieši četri, redziet. Tad tās velk laukā no krāsns.

— Man nav naudas, — noteica Oldšeterhends.

— Toties man ir! — iesaucās Rakstvedis. — Septiņdesmit feniņi. Šorīt no paša rīta aiznesu tēva izlabotās kurpes un pieprasīju par labošanu septiņdesmit feniņus pa virsu.

— Ja tavs tēvs to uzodīs … nu, vai zini.

— Kur šis uzodīs! Pasaulīt, to es daru jau gadiem ilgi. Kundes tēvam neprasa, jo ir jau pieraduši, ka apavu labošana pie mana tēva ir dārga.

Maiznīcas un vīna pagraba īpašnieks Slauhs bija dievticīgs, tukls un bāls cilvēks.

Laupītāji palika stāvam uz ielas pie cepumu vitrīnas. Rakstvedis nopirka sev un pārējiem septiņas biezpien-maizes, ko Šlauha kungs laupītājiem padeva pa lodziņu, kur izsniedza pirkumus. Oldšeterhends lika uzkaisīt uz savas maizītes vēl papildus cukuru.

Te Rakstvedis izspļāva kumosu, pavērās laupītājos un teica:*

— Plātsmaize garšo pēc petrolejas… Šlauha kungs, maizīte garšo pēc petrolejas.

Visi kurnēdami sniedza pa lodziņu Šlauha kungam pus-apēstās maizītes atpakaļ, tas izbijies atskatījās uz vīna dzērējiem un sašutis apostīja plātsmaizi.

— Petroleja? … Kā tad tā?

— Pagaršojiet pats.

— Kur tad maizīte garšo pēc petrolejas? — jautāja Šlauha kungs brīnīdamies un garšodams.

— Kā tad, pēc petrolējas, to jau var uzreiz manīt! — Bālais Kapteinis pārliecinoši apstiprināja un saviebās. — Laikam līdzās būs stāvējusi petrolejas kanna.

— Ko-o-o! — maiznieks uztraucies iebrēcās. — Tas nevar būt! — Viņš stumdīja aizkostos plāceņa gabalus šurp un turp pa galdu.

— Bet ka es jums saku — garšo pēc petrolejas … Dodiet mums citus plāceņa gabalus. Mēs taču samaksājām … Iegrieziet tur, no otras pannas.

Maiznieks trīsēdams pasniedza vēlreiz pa lodziņu septiņas biezpiena maizes. Oldšeterhends lūdza vēlreiz uzkaisīt cukuru. Laupītāji koda plācenī.

— Nudien, šī arī garšo pēc petrolejas, — secināja Rakstvedis. Maiznieks tumši piesarka.

— Es nekā nevaru sagaršot, — Gaisa Karalis, piestūķējis pilnu muti, apgalvoja un steigšus norija.

— Tu tak esi aitasgalva, — pačukstēja Rakstvedis.

— Tā nu, Šlauha kungs, nedrīkst būt, ka biezpienmaize garšotu pēc petrolejas. Jādomā, ka būsiet ar mums vienis prātis?

Viņi sniedza arī šos iekostos gabalus atpakaļ pa lodziņu. Maiznieks apostīja plāceņus, pastūma uz vienu, otru pusi, sakrāva kaudzītē un beigās sacīja sievai:

— Še, pagaršo tu arī.

— Dzen tos palaidņa puikas prom … Plācenis ne druskas negaršo pēc petrolejas.

Maiznieks aizgrūda lodziņu ciet.

— Atveriet! — Rakstvedis bungāja pa stiklu.

— Iesim tik iekšā veikalā.

— Es ne. Tur sēž mans tēvs, — Oldšeterhends atteicās. • Laupītāji barā spraucās pa durvīm iekšā veikalā.

— Mēs jau neko negribam. Bet ja cilvēks ir samaksājis, — Rakstvedis iesāka. — Debestiņ, ja tā kaut ko dabū zināt visi!

Saimniecei aizcirtās elpa. Viņa raudzījās kā sastingusi mazajā laupītāju pulciņā, kamēr vīrs, pagriezies pret plauktu, neizpratnē apostīja neaizsāktās lielās plātsmaizes malas un slepus vēroja savus viesus, kas klusi ēda.

— Augstā debess, ja to ļaudis dabūtu zināt, — krietni

I i|.i balsi sacīja Rakstvedis, pavērsies uz to pusi, kur MMlēJa cilvēki.

I Jz priekšu izspraucās Bālais Kapteinis.

Pēc labas taisnības jums, protams, vajadzētu mums mušu naudu atdot atpakaļ!

Un, kamēr maiznieks un viņa sieva atviegloti steigšus metas pie kases, Bālais Kapteinis teica:

Ja manai mātei gadās savā bodē pārdot smirdošu pildītu sivēna kuņģi, viņai jāņem tas atpakaļ. Tas taču skaidrāks par skaidru. Nudie, nevaru jūs saprast.

Tad nu tā, tad nu tur, aizmugurē, viņš tup, — pēk-šņi pamanījis skolotāju Magera kungu, čukstēja Gaisa Karalis. — Tad nu tā, es pazūdu.

Vinnetū bija aizgājis kopā ar Oldšeterhendu.

Pirms dažām nedējām Oldšeterhends bija iedēstījis zemē plūmju kauliņu, no tā nu gaidīja izaugam kociņu. Viņam vajadzēja ar Vinnetū palīdzību ilgi meklēt, kamēr atrada šo vietu. Beidzot Oldšeterhends ievēroja maigu stiebriņu sērkociņa lielumā ar trim sirdsveidīgām lapiņām un iesaucās:

— Tas ir mans jaunais plūmju kociņš!

Zēni notupās uz ceļgaliem. Visapkārt gulēja izsvaidīti saplēsti podi, iedauzīti, lietošanai nederīgi skārda spaiņi, pudeles, ģipša drazas, smirdošas dārzāju atliekas. Tā bija pilsētas atkritumu izgāztuve, Oldšeterhenda iemīļota uzturēšanās vieta. Tur lazdu ielokā bija arī ar zaļganu dūņu segu pārvilkusies vecupe, kur mitinājās ķirzakas.

Oldšeterhends piesardzīgi pastūma ar rādītājpirkstu stādiņu sānis, un, palaists vaļā, stādiņš atšāvās atkal taisns.

— Ir jau diezgan spēcīgs.

Zēni apsēdās izplestām kājām, atspieduši vienu pret otru kāju pēdas, mazais stādiņš palika vidū.

— Cik daudz laika paies, kamēr uzradīsies kāds auglītis? — skumji jautāja Vinnetū un savkārt nolieca kātiņu sānis.

Oldšeterhends garā redzēja jau krietnu koku.

— Viss, ko tas dos, piederēs tev un man. Tas augs ātri, te ir laba zeme.

— Tam vajadzīgs arī daudz saules un lietus.

Oldšeterhends pacēla acis pret mākoņiem, tad atkal pavērās uz stādiņu. Viņš juta sažņaudzamies sirdi, jo pats tik mazs sēdēja līdzās niecīgajam stādiņam un laiks šķita

nepārvarams. Tad viņa ilgas ar lēcienu aizsteidzās uz priekšu.

— Ja es pēc tam kādreiz atgriezīšos… ja es kādreiz atgriezīšos kā svešinieks, tad tas būs izaudzis jau par lielu koku un tam vajadzēs balstu, — viņš teica.

— Mēs jau varētu viņu tūlīt atbalstīt, vai ne, ko? — jautāja Vinnetū un izņēma no kārbiņas sērkociņu. Viņi iebāza sērkociņu līdzās stādiņam zemē un piesēja to klāt. Taču smagums, kas bija uzgūlies Oldšeterhenda krūtīm, nezuda. Arī Vinnetū nogrima domās. Abi nedomāja vairs par stādiņu, bet par nākotni. Stādiņš uz brīdi bija aizmirsts.

Vinnetū pirmais attapās un no jauna pievērsās mazajam dzinumam.

— Vai mums nevajadzētu? … Kā tu domā? … Tas dod labu mēslojumu, — viņš, pēkšņi atgūdams labu omu, sacīja.

Oldšeterhends vispirms sašutis uzlūkoja Vinnetū.

— Tici man, tas labi mēslo, — apgalvoja Vinnetū.

— Vai tu domā, ka to varētu? … īstenībā skādēt jau neko nevarētu, — Oldšeterhends sacīja apdomīgi, un viņa sejā atplauka smaids.

Zēni piecēlās kājās. Divas strūklas krustojās; abi atkāpās, un strūklas trāpīja drebošo stādiņu.

Tad viņi devās pie ķirzaku lāmas. Tur peldēja plats satrunējis dēlis. Atstumdamies ar citiem kokiem, viņi vizinājās ar dēli pa ūdeni līdz pat vēlam vakaram un tad sakarsuši steidzās mājās.

11

Tas notika pēkšņi. Ar laupītājiem viena vecuma — gadus četrpadsmit veci mācekļi, sēdēdami atraitnes Benom-menas krogā, bija smējušies par laupītājiem, kas slēgtā rindā bija gājuši tobrīd garām. Rakstvedis ieteica ieiet krogā, līdz šim viņi bija no tā ar nicinājumu novērsušies, jo uzskatīja to par laupītāju necienīgu, tomēr, jāsaka, aicinājums atbilda viņu sen apspiestai vēlmei. Kopš tās reizes laupītāji pavadīja daudzas stundas krogos un par goda lietu atzina piedzerties. Rakstveža autoritāte auga augumā, jo viņš ar sirdi un dvēseli nodevās šai nodar-

bībai un pastāvīgi piedzērās. Oldšeterhendam par lielu sašutumu sanāksmes «istabā» vairs nenotika regulāri.

Laupītāji gulēja pilskalna zālājā saulē un gaidīja Bālo Kapteini. Vinnetū domīgi košļāja zāles stiebriņu.

Bālais Kapteinis gausiem soļiem kāpa augšā pilskalnā, rokā viņš turēja nosmulētu Karla Maja grāmatu bez vākiem. Kādu brīdi viņš klusēdams saspringti noraudzījās lejup uz laupītājiem.

— Kā jums liekas, kas noticis?… Nemūžam nebūtu ticējis … Vinnetū ir nošauts.

— Ei, ko nu muldi!

— Tur jau viņš tup, — Rakstvedis smējās, norādīdams uz Vinnetū.

— Es runāju par īsto Vinnetū Karla Maja grāmatās,— Bālais Kapteinis pikti attrauca.

— Vinnetū ir beigts? — klusi jautāja Vinnetū. — Tas taču nav iespējams. Kā tas varēja gadīties?

— Nu, daži simti… man šķiet, apmēram piecsimt siu indiāņu pret vienu pašu Vinnetū! Viņu pārsteiguši alā, kurai bijusi viena pati izeja. Sešdesmit vai septiņdesmit bultu trāpīts, viņš, nāvīgi ievainots, kritis, jo tie zaķpas-talas tik mērķējuši vienā laidā alā. Iekšā iet neviens nav uzdrīkstējies.

— Jā, bet kur tad tai laikā bija Oldšeterhends?… Kā tas varēja būt, ka viņš tik trakā brīdī nebija klāt? ?— satraukti jautāja Vinnetū.

Oldšeterhenda un pārējo laupītāju acis liptin pielipa Bālā Kapteiņa sejai.

— Tur jau ir tas suns aprakts! Tieši tad viņš bija sagūstīts. Taču nojautis ļaunu un atbrīvojies no moku staba … Un tad, es jums teikšu, paveicis kaut ko neiedomājamu … Jājis dienu un nakti — kā apsēsts… Kas nu par jāšanu — lidot lidojis uz sava kumeļa. Un tomēr nonācis galā dažus acumirkļus par vēlu. Pēc kāda brīža Vinnetū Oldšeterhenda rokās miris… Vinnetū pēdējos vārdus jums vajadzētu izla … es negribu neko teikt… Tur sacīts: simtiem reižu tu esi man glābis dzīvību, mans sarkanādainais brāli Vinnetū, un nu esmu ieradies par vēlu … Oldšeterhends pat raudāja.

Laupītāji klusēja, sēdēja spulgām acīm un garā skatīja Mežonīgos Rietumus, alu, kurā Vinnetū bija šķīries no šīs pasaules.

Oldšeterhends redzēja bezgala garu mežonīgi izkrāsojušos siu cilts indiāņu baru aulekšojam pa saules apmirdzēto prēriju — bet pašā viņā galā, tur, kur debesis pieskārās prērijai, stāvēja laupītāju banda, mazs melns traipiņš, — šaušanas gatavībā.

— Tur vairs neko nevar darīt, — sacīja Bālais Kapteinis un uzsvempās kājās. — Bet Oldšeterhends zvērēja baismīgi atriebties.

— Iedod man grāmatu līdz rītdienai! — lūdza Vinnetū.

— Pilnīgi izslēgts. Es pats neesmu vēl izlasījis, — Bālais Kapteinis nepiekrita.

— Rīt no rīta es atkal atdošu atpakaļ.

— Rīt no rīta man jau tā jāņogādā atpakaļ, citādi būs jāmaksā četri feniņi pa virsu . .. Vienīgi, ja tu tūlīt 1as… Mēs iesim tagad uz vīnūzi «Pie zvejnieka». Nāc tad turp, kad būsi izlasījis.

Vinnetū satvēra grāmatu.

Laupītāji kāpa no pilskalna lejā. Saule bija norietējusi.

Rakstvedis nesa katrā padusē pa garam stulmu zābakam, kam tēvs bija uztaisījis jaunas virsas. Pie mājas, kur dzīvoja policists ar līkajām kājām, zēns palika stāvam.

— Man papriekšu jāuznes policijas uzraugam zābaki. Pagaidiet, es būšu tūlīt atpakaļ… Nāc līdz! — viņš aicināja Gaisa Karali.

— Hm!

— Neaprīs jau viņš tevi.

— Lai iet, ja tu tā gribi!

— Vai tu domā, ka no tiem siu zaķpastalām vēl būs kāds palicis, kamēr mēs tur tiksim? — jautāja Gaisa Karalis kāpnēs.

Rakstvedis parāva stulmu zābakus augstāk padusēs.

— Nevar zināt… Redzi, ja jau Oldšeterhends zvērējis nāvīgi atriebties, tad droši, ka vismaz viens no siu cilts būs pāri palicis … Tu jau zini, kā tas Karla Maja grāmatās parasti mēdz būt.

— … Vai tu par zābakiem uzprasi virsū?

— Nemurkšķi!

Durvis atvēra policijas uzraugs pats. Viņš bija ērti iekārtojies. Formas ģērbs karājās, pārlikts pār krēsla atzveltni, metru garā pīpe stāvēja, atbalstīta kaktā pie ka-napeja. Zilie tabakas dūmi maigi stīdza augšup pie turka,

К.is, zobenu vicinādams, jāja cīņā, iesprostots zelta rāmī vns kanapeja.

Esiet sveicināts, policijas uzrauga kungs! Mans tēvs

irija, ka zābaki maksā trīs markas deviņdesmit.

Gaisa Karalis bija palicis stāvam pie durvīm un nervozi knakšķināja ar īkšķi.

Jau gatavi? — Policijas uzraugs izvilka kāju no rīta tupeles, iemauca garajā stulmā un ņēmās vilkt un raustīt aiz atloka. Seja piesarka zilgansārta. Un tai pašā laikā viņš tusnīja: — Trīs … markas … deviņdesmit?

— Jā, tik daudz tie maksājot, tā sacīja tēvs. — Gaisa Karalis raudzījās saspringti uz priekšu.

Policijas uzraugs pagājās pa istabu šurp un turp — vienā kājā tupele, otrā — stulma zābaks, viņš pārbaudoši pavērās griestos, palocīja zābakā ieauto kāju, noliecās, paspaidīja ar īkšķi virsādu.

— Nu ir atkal, kā nākas … Pasveicini sirsnīgi tēvu! — viņš teica un izvilka no kabatas naudas maku.

— Tagad man vispirms jāaiznes mājās tās trīs markas četrdesmit, — sacīja Rakstvedis kāpnēs. — Tie piecdesmit feniņi pa virsu šim neko neskādē … Viņš jau ir vecpuisis. Nauda esot krājkasē nolikta lai.

— Kāpēc tad tu neprasīji vēl divdesmit feniņu vairāk?

— Vai nu prāts, tad jau šis būtu saodis, kas te par lietu.

— Tev vajadzēja tikai pateikt, ka tēvs sacīja — policijas uzrauga kājas pārāk lielas… jāizlieto vairāk ādas.

— Esmu šodien aiznesis jau četrus pārus zābaku… Pavisam esmu nopelnījis vienu mārku septiņdesmit.

— Hm!

— Vienu mārku septiņdesmit.

— Jāsaka, tīri smuka peļņa.

— Atdod naudu tēvam vēlāk, — mudināja Bālais Kapteinis pie mājas. —… Tev jāsāk no gala, tad tu pats redzēsi, ka nekāds glābiņš nebija iespējams, — viņš skaidroja Vinnetū, kas lasīja, stāvēdams kājās. — Tā, tagad nu iesim prom «Pie zvejnieka» … Nāc, kad būsi izlasījis! — viņš uzsauca nopakaļ Vinnetū, kurš attrauca: — Jā, jā, kā tad! — un lasot pamazām devās uz savas mājas pusi.

Pie namdurvīm Vinnetū iebāza grāmatu aiz krekla uz krūtīm un dzīrās iezagties savā istabā.

Māte atvēra goda istabas durvis un bargi uzsauca:

— Panāc šurp!

Tā bija kalsna sieviete tumšām acīm. Sidraba Kristus šūpojās pie viņas plakanajām krūtīm.

Jaunais kaplāns ar veselīgi sārtiem vaigiem zem iz-velbtiem vaigu kauliem, kā parasti savā brīvajā laikā, sēdēja uz kanapeja līdzās Vinnetū bālajai skaistajai māsai. Uz galda kafija, cepumi, liķieris.

— Kur tu liki grāmatu? — uzsauca māte. Vinnetū samulsis paskatījās uz svēto attēliem, kas karājās pie visām sienām.

— Vai tu nezini, kas jādara, kad ienāk istabā!

Vinnetū piegāja pie svētītā ūdens trauka līdzās durvīm,

pamērcēja pirkstus un pārmeta krustu.

— Nu?

Viņš vilcinādamies tuvojās kaplānam un sniedza roku.

— Lai slavēts Jēzus Kristus!

— Mūžīgi mūžos, āmen… Kas tad tā ir par grāmatu? — kaplāns jautāja, pamalkodams liķieri.

— … Vai tu atbildēsi kaplāna kungam! … Atvainojiet, jūsu labdzimtība! — Viņa aptaustīja Vinnetū no visām pusēm un izvilka grāmatu.

Kaplāns palapoja grāmatu un skaji lasīja: — «Oldšeter-henda dzelzs dūre ķēra sarkanādaino. Neizdvesis nevienu skaņu, sarkanais noslīga zemē beigts.»

Vinnetū bālā māsa sēdēja klusi un nekustīgi.

— Šādu lasāmvielu, Šteinbrehera kundze, nedrīkst dot bērniem rokā … Padomājiet par nelietīgi izlietoto skolas tinti. ^

Šteinbrehera kundze tumši piesarka.

— Kur tu dabūji to grāmatu?

— No Bālā … no Oskara Benommena.

Māte nolika grāmatu līdzās dievmātei uz tamborētās sedziņas, ar ko bija apklāta pulētā kumode.

— Rīt es aiznesīšu grāmatu Benommena kundzei… Kusties!

Vinnetū sašutis uzlūkoja māti.

— Vai man ilgi būs jāgaida!

Viņš lēnām piegāja pie kumodes, izņēma no atvilktnes ozolkoka lineālu un pasniedza mātei. Aiz kauna Vinnetū metās tumšs gar acīm, asinis sakāpa galvā, kad viņš pastiepa roku.

Tagad nāc! — uzsauca māte pēc soda izpildīšanas un izveda viņu aiz rokas no istabas, pēc tam gāja augšā, viņa istabā. Viņas seja bija nobālusi, acis satumsušas melnas. Pēkšņi viņa iesita Vinnetū pa seju un, neteikusi ne v.irda, izgāja laukā. Durvis tika no ārpuses aizslēgtas.

Kaplāns spēlējās ar ‘Vinnetū māsas baltajiem pirkstiņiem, viegli piesarkusi, viņa ļāva tam savu roku.

Mātei ienākot, viņš malkoja liķieri.

Vinnetū sēdēja uz gultas malas, kauns tagad bija pārvērties sašutumā. Un reizē viņu sagrāba tik nevaldāms īgnums pret māti, ka viņš atvairoties pastiepa rokas. Ne-nosusinātās asaras nožuva. Seja saspringa.

Aizmidzis Vinnetū redzēja sapnī, ka pa klostera dārzu, tvarstīdams savām garajām rokām, pakaļ dzenas kaplāns, bet viņa sutāna skrejot plivinās. Māte stāvēja, pakāpusies augstāk, un rādīja: «Tur … tur.»

Šausmās iekliegdamies, viņš pamodās. Istabā bija ienākusi māte. Viņa nolika uz galda šķīvi ar desas maizēm un, ne vārda nebildusi, izgāja atkal laukā.

Vinnetū dzirdēja, ka viņa iziedama aizslēdz durvis, un automātiski uzslējās sēdus. Viņš bija pilnīgi zaudējis jebkuru orientēšanās spēju. Tā atgriezās pamazām reizē' ar atsvešinātības sajūtu un reiboni. Neko neredzot, acis bija apstājušās pie tērauda gravīras, kas attēloja krustā sisto Kristu. Gravīrai bija aiz vecuma dzelteni plankumi un svītras; pēdējo reizi braucot uz jauno dzīvokli, tā bija nolikta vezumam pašā augšā un dabūjusi lietu.

Neviļus Vinnetū iedomājās, ka laupītāji, salasījušies «Pie zvejnieka», gaida viņu. Viņš palika nekustīgi sēžam.

Bija jau satumsis. Vinnetū piecēlās no gultas, piegāja pie loga un redzēja, ka dārzā roku rokā pastaigājas kaplāns ar māsu: Viņš pagaidīja, līdz abi bija pazuduši aiz krūmiem, pakāpās uz dzegas un nokāpa lejā pa vīnkoku, kas auga gar visu mājas dienvidu sienu.

Laupītāji «Pie zvejnieka» bija apsēdušies ap garu galdu.

Istabā bija vietas trim galdiem un podiņu krāsnij, griesti bija tik zemi, ka rūsganais zvejnieks, kas nupat ienāca, nobraucīja ar matiem bultas caururbto sarkano dievmātes ģipša sirdi pie griestiem.

Viņš apsēdās pie krodzinieka galda līdzās krodziniecei, tai klēpī snauda viņas vecais suns, pār kuru viņa bija saņēmusi rokas.

Pie trešā galda sēdēja skārdniekmeistars Hieronimuss Gribēs kungs un apdomīgi tiesāja porciju ceptu mazu zivju, no kurām viņš lika uz šķīvja dēlam Glumiķim galviņas.

Laupītāji ar neslēptu nicinājumu noskatījās uz Glumiķi, kas bija ar viņiem vienā vecumā, liels, spēcīgs, allaž izsalcis puika gaišiem matiem, piņņainu seju; viņš ik dienas gāja baznīcā, centīgi steidzās uz darbnīcu, nedrīkstēja tikties ar citiem zēniem un stipri stostījās. Viņš neuzdrīkstējās pamest acis uz laupītājiem, no kuriem baidījās un kurus ienīda, jo tie bija devuši viņam iesauku «Glumiķis».

Hieronimuss Gribēs kungs patlaban iedeva dēlam trīs zivju galviņas reizē, kas tūlīt pat nozuda Glumiķa mutē.

Visas laupītāju bandas no pienācīga attāluma apbrīnotā gaišmatainā apkalpotāja ar rāmajām acīm laipni nolika uz galda nupat piepildītās vīna glāzes un savā dziedošajā balsī sacīja:

— Tā-ā-ā, tad jūs arī esat atkal klā-ā-āt.

Laupītāji samulsuši smaidīja.

— Debesu tētīt! Šitā zivju bendēšana! Visa jūra pilna ar beigtām zivīm. Svētais Kilian! Dabūtu es savos nagos to, kas man ūdeni sacūkā …

Krodzinieks pamirkšķināja ar vienu aci zvejniekam un nicīgi pameta ar galvu sānis.

— Kur ta citur, Miķelis laiž visu draņķi no savas krā-sotavas ūdenī iekšā. — Atspiedies pret galdu, viņš uz-svempās ar savu smago augumu augšā un piegāja pie laupītājiem. — Kas tur var iznākt, kur krāsotavas draņķis klāt.

— Velna būšana, tad nu gan ķēpmanis! Vai tas āmur-galva atkaliņ laiž savu krāsu suslu ūdenī? Atkaliņ?

— Nu ka, — atteica krodzinieks, — vecā dziesma… Esiet sveicināti, mani kungi! — Atbalstījis rokas uz krēsla atzveltnes, viņš smaidīdams nolūkojās uz laupītājiem. Vēlreiz nicīgi pamājis ar galvu uz zvejnieka pusi, viņš atkārtoja: — Vecā dziesma … Nu, Fīrkanta kungs, kur ta ir tēvs? Nav krietnu laiku pie manis rādījies.

Oldšeterhends samulsis pakratīja galvu.

— Es nezinu, kur viņš ir.

— Labs malks, — noteica Bālais Kapteinis. Viņš piespieda sevi dzert vienaldzīgi un savilka miklās lūpas ur-skulī.

Krodzinieks pasmaidīja. — Nuf Videršeina kungs. — Viņš uzlika Rakstvedim roku uz pleca.

Tēvs ir mājās un strādā, jo viņam daudz darba, — Rakstvedis ātri nobēra.

Tā gan … Na, lai jums labi garšo visiem … Gretla! Videršeina kunga glāze tukša, — viņš pateica un aizgāja viņpus kroga letes.

Laupītāji labu brīdi neuzdrīkstējās cits citu uzskatīt.

— «Pie zvejnieka» mums jāpaliek par pastāvīgiem kundēm, — nolēma Bālais Kapteinis. Pārējie priecīgi piekrita. Pēkšņi viņi apklusa un visi kā viens raudzījās uz durvīm. Pa tām bija ienācis kāds elegants ceļojošais tirgotājs no Berlīnes. Viņš sasita papēžus, sveicinādams krodzinieci, tad zvejnieku, tad Hieronimusu Grībes kungu, tad laupītāju galdu, un jautāja:

— Paklausieties — vai te var dabūt zivis? Vai zivis ir? Svaigas zivis?

Rūsganais zvejnieks smagnēji pagriezās, aplūkoja ber-līnieti un norādīja uz krēslu.

— Še, apsēdieties pirmāk, gan jau tad dabūsiet zivis ar, cik tik uziet. — Un pagriezās atpakaļ pret galdu.

Rakstvedis norādīja uz berlīnieša kurpēm.

— Tās es viņam tikai šorīt vēl aiznesu. Pazoli un papēžus vajadzēja pielikt, — viņš čukstēja. *— Sitas kungs ik gadus reiz ierodas Vircburgā un tad sataisa apavus pie mana tēva.

Berlīnietis vēl joprojām stāvēja, kājas iepletis, rokas iespriedis sānos, un * aplūkoja pie griestiem dievmātes sarkano sirdi, apskatījās visapkārt un līksmi uzsauca krodziniekam:

— Varen omulīgi! — Tad skaļā balsī izlasīja pie sienas piekārto teicienu:

Vai man dzīvot lemts vēl rīt,

Nezinu es droši,

Bet, ka dzeršu — dzīvot lemts ja rīt, —

To es zinu droši.

Krodzinieks smaidīja. Krodziniece uzlika brilles uz degungala un ņēmās adīt sarkanu zeķi.

Krodzinieks uzlika galdā vīnu berlīnietim, kurš bija apsēdies starp zvejnieku un resno krodzinieci un pasūtījis karpu.

— Vai tā svaiga?

— A?

— Vai zivs ir svaiga?

— Nu, ja jūs to tik svaigu, kāda tā ir, iestūķēsiet vēderā, tad tas labu galu neņems, — sacīja krodzinieks un pabāza berlīnietim pie deguna lēkājošo zivi.

— Nez ko tas iedomājas! — Rakstvedis skaļi iesaucās.

— Pie jums Berlīnē laikam zivis parasti mēdz smirdēt? — ieminējās zvejnieks.

— Kolosāla maldīšanās! Berlīne, ja runa par higiēnu, ir nepārspējama. Vislielākais ziepju patēriņš un tā tālāk.

— Nu, kas tad par to? Vai jūs domājat, ka mēs nezinām, kas ir ziepes? Ziepes jūs varat pie mums katrā pārtikas bodē dabūt.

Ienāca stiklinieku meistars Johans Jākobs Štreberle, vēl gaužām jauns cilvēks, kurš tikai nesen bija mantojis nelaiķa tēva — stiklinieka darbnīcu, un arī apsēdās pie šī galda. Suns sāka uz viņu nikni riet.

— Kas tam sprāgoņam lēcies? — iesaucās Johans Jākobs Štreberle un ļāva vaļu smiekliem, smejoties bija dzirdams «Cs-cs» un starp spožajām zobu rindām, kuras viņš nepavēra, izsprāga siekalu šalts. — Na, paskatieties! — Viņš pieliecās pie zvejnieka, norādīdams uz laupītājiem. — Šitie kverpji! Kad mēs bijām tai vecumā, tad smuki sēdējām mājā. Mums pat nebija naudas. Un piedzērušies viņi arī ir.

Krodzinieks nervozi bungoja ar pirkstiem pa galdu.

— Na, kas uz mani attiecas, tad es darīju uz mata tā-patās … Lai taču dzer. Gan jau šiem mājās vecais sazili-nās dibenu, ja būs vajadzīgs, — teica zvejnieks. — Man rādās, Štreberle, ka tu esi atkal sagriezies, jo ar to brūtē-šanos viss izčibējis.

— На, skaidrs kā diena! — iesaucās Rakstvedis.

— Dieviņ, brūtēšanās! Skuķus, skuķus ar naudu es varu dabūt, cik uziet, — stikla meistars smējās, siekalas šķiezdams.

Laupītāji izturējās pavisam klusi. Vaigi tiem bija piesarkuši: Rakstvedis bija izmaksājis litru vīnogu sulas. Old-šeterhends klusiņām strinkšķināja ģitāru.

— Tad nu! Sāksim dziedāt, — viņš čukstēja. — Hop!

— Gretla, vēl vienu mēriņu! — uzsauca Rakstvedis. Viņa seja kvēloja.

— O-o-o, Videršeina kunga, jū-ū-ūs nu gan esat, — novilka gaišmatainā meitene.

— Ak, šie zēni, šie zēni! Dzer kā veci vācu vīri — vēl un vēl vienu. Atnesiet zēniem litru vīna uz mana rēķina! — sacīja berlīnietis.

— Dieviņ, brūtēšanāsl Skuķus, skuķus ar naudu es varu dabūt, cik uziet.

— Gluži vienkārši tāpēc, ka ar brūtēšanos viss izčibēja, — pēkšņi noteica Rakstvedis, grīļodamies piecēlās un ņēmās dziedāt «Kādā vēsā ielejā» meldijā arvien tikai netīkamā stikla meistara vārdu:

Jo-o-o-ohans Jā-ā'-ā-kobs Štre-e-e-eberle,

Jo-o-o-ohans Štre-e-e-berlē-ē …

Un tā visu meldiju. Rakstvedis bija pa īstam piedzēries. Zvejnieks aiz smiekliem aizrijās. Johans Jākobs Štreberle, negribīgi smiedamies, šļakstināja siekalas caur cieši sakostām zobu rindām un dusmīgi zibsnīja uz laupītājiem.

— Na, bet tagad pietiks, — krodzinieks apmierināti smaidīja.

Meiča atnesa laupītājiem berlīnieša vīnu. Oldšeterhends noliecās pār galdu un klusiņām čukstēja: — Tad nu, hop!… Sākt! — Un ar izmisīgu drosmi uzsāka smalkā meitenes balsī viens pats dziedāt: «Nost ar tirāniju!» Pārējie nekavējoties piebiedrojās, tā ka berlīnietim izkrita no rokām dakšiņa:

Augstu lai dzīvo anarhija!

Lai dzīvo astoņstundu diena,

Miers un republika!

Johans Jākobs Štreberle nosodoši šūpoja galvu.

— Necienājiet taču tos dulburus vairs ar vīnu, citādi pastrādās vēl muļķības… Ir jau viņu vadzis diezgan pilns … Jā, jā, pagaidiet tik puikiņas, — viņš noslēpumaini pabeidza.

— Ko jums vajag no mums? — sauca Rakstvedis.

— Ko man no jums vajag? … A, gan jau redzēsiet.

— Ko viņam vajag… Nekā viņi mums nevar padarīt.

Te Bālais Kapteinis satvēra Rakstveža roku.

— S-s-st! Klusu! — viņš čukstēja un pieliecās pie paša galda. — Vai zināt, kas stāv rakstīts uz ēveles?

— Uz kādas ēveles?

— Aha! Nobijāties gan? — sauca Johans Jākobs Stre-berle, jo visi laupītāji bija klausīdamies pieliekušies pie pašas galda virsas.

— Nu, uz tās ēveles, ko mēs toreiz atradām pilskalnā. «J. J. St.» bija tur rakstīts, — čukstēja Bālais Kapteinis. — Ēvele pieder Streberlem; nelietis mūs droši vien izspiegoja.

Laupītāju augumi atslējās taisni. Visi skatījās uz stiklinieku.

— Tātad zināt gan, ka spēlīte nav tīra. Es neesmu nekā teicis.

— Jūs nekā nezināt… itin nekā, — sacīja Rakstvedis.

— Ja mēs viņam atdosim ēveli, varbūt viņš vairs ne-gvelzīs, — pačukstēja Bālais Kapteinis.

Stiklinieks pielēca kājās.

— Tā-ā-ā gan … pie jums ir mana ēvele! Mana ēvele ar vēl jums ir! — Viņš pielēca pie laupītāju galda.

— Vai jums kaut kas būtu vajadzīgs? — Rakstvedis bija vienā rāvienā piecēlies. Suns vaukšķēja. Visi laupītāji bija kājās.

Tobrīd ienāca Vinnetū.

Bālais Kapteinis steigšus izskaidroja, kas te notiek.

— Tātad jūs esat mūs izspiegojis … Visi nelieši… Vai zināt, kas jūs esat?… Jūs esat nelietīgs okšķeris, — Vinnetū paziņoja skaļā balsī un apsēdās.

Stiklinieks pacēla gaisā dūri. To pašu brīdi krodzinieks bija klāt.

— Tagad miers!… Kārtojiet savas lietas kur citur. Un jūs, lieciet jūs jaunos ļaudis mierā!

— Krāpnieks tāds! — Viņš mēģināja krodzinieku pastumt sānis. Krodzinieks augstprātīgi nolūkojās uz stiklinieku.

— Sēstieties savā vietā … Tur ir jūsu vietai — krodzinieks runāja labā vācu valodā.

— Nu jā, bet kur kaut kas tāds redzēts! Sakiet pats … mēs, vīrieši…

Taču krodzinieks neielaidās garās runās.

Arī laupītāji apsēdās.

Hieronimuss Gribēs kungs izdzēra savu glāzi,, pacēla to pret gaismu un pasniedza dēlam, kurš tukšo glāzi kādu laiku paturēja svērteniski pret augšup pavērstām lūpām

un cītīgi sūca. Gribēs kungs saraustīja dēlam uzvalku kārtībā, un abi steigšus izgāja laukā.

— Jūs man vēl aizdzīsiet visus viesus prom!

— Nu, sakiet nu pats!

— Streberle, es negribu nekā zināt.

— Kolosāli! Vai tas nav kurpniekmeistara Videršeina zēns? — jautāja berlīnietis zvejniekam.

— Tas ir Videršeina dēls.

— Proti, es vienmēr dodu savas kurpes Videršeina kungam labot… Ievērojami lētāk nekā Berlīnē!

— Jā, Berlī-ī-ī-ī-ne.

— Arī šeit, Vircburgā, nav vairs tik lēti kā senāk… Četras markas par pazolēm un papēžu paaugstināšanu. — Berlīnietis paņēma rokā glāzi.

— Ko? … Pa-a-a-a-augstināšana?

— Ielāpi uz papēžiem.

— Ak tā! Nē, es Videršeinam allažiņ maksāju tikai divas markas un trīsdesmit feniņus par pazolēm un papēžiem. Jau kopš divdesmit gadiem!

Rakstvedis saspringti klausījās.

— Nē, nu paklausieties tik! — Berlīnietis nedzēris nolika glāzi atpakaļ uz galda. — Tad man rīt pat jāiet pie meistara … Visiem līdzīgas cenas! Tas ir mans vadošais princips. Esmu ceļotājs.

— Manas zivis katrs var dabūt par to pašu naudu… Kas samaksā, tas dabū zivi.

— Paklausieties, jaunais cilvēk, pasakiet savam tēvam, ka es rīt pie viņa iegriezīšos .. * Tas, manā uztverē, ir tikai principiāls jautājums.

Laupītāji skatījās pārmaiņus te uz berlīnieti, te uz Rakstvedi, kurš nervozi grozījās krēslā.

— Var gadīties, ka mans tēvs rīt nemaz nav mājā. Jo viņš nesīs uz Hehbergu apavus.

— Ziniet, Berlīnē valda šāds princips: godīgs darbs — godīgas cenas. Tāpēc arī tāds uzplaukums. Un tāds ir arī mans pasaules uzskats.

— Nu ka, solīdais allaž ir tas labākais.

— Es tagad iešu mazliet pasist ķegļus «Ekertlapenē», — sacīja Johans Jākobs Štreberle un piecēlās.

— Štreberli nedrīkst šodien izlaist no acīm. Mums jādabū zināt, kas viņam aiz ādas, — sacīja Bālais Kapteinis, kad stiklinieks bija aizgājis.

— Solīdi… godīgi… tāpēc tāds Vācijas uzplaukums kopš septiņdesmit un septiņdesmit pirmā gada kara.

— Kā šobaltdien atceros vēl. Toreiz mēs, bavārieši, pie Parīzes .. . mēs apstājāmies kādā ciematā …

— Paklausieties! — pārtrauca berlīnietis. — Prūši…

Izgājuši laukā, laupītāji ieraudzīja kādā smēdē lodājam

ēzē uguni. Melni nokvēpušais kalējpuisis, kam bija negaidot jāizdara kāds steidzams darbs, patlaban iznāca no darbnīcas un paraudzījās debesīs, lai papētītu, kāds ir laiks. Apskurbušais Rakstvedis murkšķēja: — Man tagad viss vienalga, — piegāja pie kalēja, saspringti ielūkojās tam acīs un bargi uzsauca:—Vai jūs nezināt, ka svētajā svētdienas dienā strādāt ir aizliegts!

— Pazūdi, knēveli! Ka nedabū! — kalējs dusmīgi uzsauca.

— Krāmē tik!

Kalējs iecirta viņam smagi pa ausi.

— Krāmē vēlreiz!

Viņš iekrāva vēlreiz.

— Krāmē vēlreiz, ja tev ir dūša!

Kalējs iecirta vēl pamatīgāku pliķi un iegāja atpakaļ darbnīcā.

Laupītāji devās pa ielu tālāk līdz «Hospitālim». Visi bija nedaudz iereibuši, tikai ne Vinnetū, kurš gāja dažus soļus nopakaļ, iegrimis domās.

Laupītāji pavērās uz apgaismoto pulksteni, izvilka savus pulksteņus un salīdzināļa laiku. Bija ap desmitiem.

— Es jau jums sacīju — tur stāvēja kāds cilvēks. Pavisam skaidri redzēju. — Vanagacs satraukti grozījās laupītāju vidū un norādīja uz cietoksni.

— Tad esi ar reiz kaut ko redzējis, — sacīja atskurbušais Rakstvedis.

— Jā, tātad uz priekšu! Mums jātiek «Ekertlapenē», — sauca Bālais Kapteinis. — Es pateikšu Štreberlem: ja jūs turēsiet muti, tad dabūsiet savu ēveli atpakaļ. Jo tas būtu … ja viņš uzrāda … nemaz nezinu, kas tad būtu.

Ar katru soli, ko laupītāji spēra, iedami augšup pa tilta loku, tilta smilšakmens svētie auga augumā reizē ar baznīcu torņiem, līdz acīm pavērās visa pilsēta.

— Vai labāk neiesim uz «istabu»? — jautāja Oldšeter-hends. — Aizdedzināsim mūsu divpadsmit sveces, tas būs jaukāk.

— Ho-ha-ho! — iesaucās Rakstvedis. — Oldšeterhen-dam bail iet uz krogu.

— Bailes? Kāds sakars krogam ar indiāņiem?

— Kāds sakars svecēm ar indiāņiem?

— Svecēm? Svecēm ir gan sakars ar indiāņiem!

— Negvelz niekus! — Gaisa Karalis bija no vīna pagrabiņa virtuves paķēris līdz tēja cepeškaulu. Viņš uzrāpās pa svēto Kilianu augšā un iespieda kaulu saujā, kas kādreiz senāk bija turējusi krustu. Nedēļām ilgi svētais Kili-ans, pavērsis seju ekstāzē pret debesīm, turēja saujā iežmiegtu kaulu, bet līdzās svētais Totnans, atvairīdams kārdinātāju, cildeni stiepa rokas pret kaulu.

Gaisa Karalis atkal norāpās lejā līdz tilta margām un sāka ar lielu piesardzību pa tām skriet uz priekšu, laupītāji sekoja viņa priekšzīmei: balansēdami ar rokām, viņi skrēja — gara tumša rinda — palēnām pa šaurām akmens margām visa tilta gammā, mežonīgi iekliegdamies, pameta gaisā rokas un nolēca atpakaļ uz ietves.

Oldšeterhends bija atpalicis. Viņš pagriezās cietokšņa virzienā. Pēkšņi arī viņš uzlēca uz margām, samiedza acis — un metās aulekšiem skriet. Gājēji, elpu aizturējuši, palika stāvam, laupītāji — pieliekušies, gatavi lēcienam, aiz bailēm, ka Oldšeterhends varētu nogāzties dziļumā, — neuzdrīkstējās ne ar skaņu brīdināt, līdz viņš bija klāt un nolēca lejā drošībā.

Laupītāji stāvēja nobāluši, it kā Oldšeterhends būtu pie viņiem atgriezies йо nāves valstības, Oldšeterhendā kaut kas vēl joprojām drebēja, lai arī briesmas bija garām, kaut kas — tas svešādais, kas viņu jau bieži bija mudinājis doties dzīvības briesmās.

Šī rīcība bija laupītājos iedvesusi šausmas un reizē aizkustinājusi.

Mazs un sasarcis Oldšeterhends soļoja laupītāju vidū.

Citi zēni no laupītājiem baidījās, un jau sen neviens vairs ar viņiem nesatikās. Viņi bija saliedēts pulciņš, ar kuru neviens zēns neuzdrīkstējās uzsākt strīdu. Šādas bailes, pāraugušas tādās kā īgnās respekta jūtās, pārmetās arī uz pieaugušajiem, kas bija dabūjuši zināt par vienu otru bīstamu bandas nedarbu vai arī paši to redzējuši. Viņu atziņa padarīja laupītājus nekaunīgus un mudināja tos izlikties, ka ir bīstamāki, nekā īstenībā bija. Tas derēja vienīgi iezemiešiem. Tāpēc arī laupītāji aiz nespējas

4*

5t •

aptvert situāciju bija neiejaukdamies noskatījušies, kā no citurienes atnākušais kalējs piekauj Rakstvedi, it kā tas būtu tikai nekaunīgs pusauga puisis, nevis bailes iedvesošas apvienības loceklis.

Tikai tagad laupītāji ievēroja, ka Vinnetū ir atpalicis, un pie četrstrūklakas pagaidīja viņu.

Vinnetū stāvēja nekustīgi uz tilta aiz kāda svētā un stingi skatījās lejup upē. Ūdens plūsmā viņš redzēja goda istabu, māti; kā viņa, kaplānam redzot, pārmācīja Vinnetū, un, naida skubināts, juta nepārvaramu vēlēšanos mesties tur lejā, goda istabā, un piekaut kaplānu. Viņš piespieda pie deniņiem dūres, auguma augšdaļa pārliecās pāri margām, kājas zaudēja balstu. Jau karādamies gaisā, viņš pēdējā brīdī atspiedās ar ceļgaliem atpakaļ un, spalgi iekliegdamies, atzvēlās pret svēto. Gausiem soļiem Vinnetū sekoja laupītājiem.

Bālais Kapteinis atgādināja, ka vispirms vajagot aiziet uz Pilsētas teātri un pagaidīt Sarkano Mākoni, kurš piedalījās «Vilhelma Telia» izrādē kā statists, un beigās īgni piemetināja:

— Kad reiz rodas vajadzība pēc saviem ļaudīm, tad jārikšo pa visu pilsētu apkārt, kamēr sabungā kopā.

Laupītāji stāvēja pie aktieru izejas, raudzījās uz satraukti žestikulējošiem vai arī aiz satraukuma klusējošiem jauniešiem, kas plūda laukā pa galvenajām durvīm, ūn, paši nebilzdami ne vārda, noraudzījās uz elegantu pāri, kurš iekāpa vienīgajos važoņa ratos.

Krēslainā izejā no skatuves puses parādījās Sarkanais Mākonis un atkāpdamies palika stāvam.

— «Un brīvību es piešķiru it visiem saviem kalpiem!» — viņš, iepletis rokas, iesaucās. — Priekškars. — Viņa mute palika vaļā — apaļa un tumša.

— Paklau, Streberle mūs izspiegojis un 'grasās nodot, — visi cits caur citu viņam stāstīja.

— Jā, tas ir kaut kas vienreizējs, kā šie ņemas!

— Kas ir vienreizējs?

— Kā šie ņemas!

— Bet nu savaldi žaunas!

— Teātris! Teātris! Kāds krāšņums!

— Dzirdi, Mākoni, kad es tev saku, ēvele ir vienīgais, kas mūs vēl var izglābt.

— Tautā darbojos… Dabūju divdesmit piecus feniņus … Dumpis! Drosme! Brīvība!

— Er ko tur… Gan jau tiksim galā ar to Štreberli. Mums tikai jāturas kopā.

— Mēs turēsimies kopā! — jūsmīgi iesaucās Sarkanais Mākonis.

Kad laupītāji nonāca pie priekšpilsētas krodziņa dārza — «Ekertlapenes», viņi bija krietni satraukti un sagatavojušies uz ļaunāko, tāpēc arī Bālais Kapteinis pasūtīja visiem «Līželes» alu — lielu divu litru krūku, kuru — tā prasīja gods — vajadzēja izdzert, turot tikai ar vienu roku.

Johans Jākobs Štreberle īgni vēroja laupītājus, tikai reizēm ļauni pasmīnēdams, runājās ar kādu karavīru vezumnieku, kuru mudināja uzaicināt del vērus piedalīties sist ķegļus, citādi neiznākot nekāda lāga saspēle.

Ar piepūli apspiezdami satraukumu, kas, sākot godalgojamo ķegļu spēli, bija sagrābusi laupītājus, viņi vienmēr šķietami vienaldzīgi tvēra allaž smagākos un lielākos ķegļus. Galvenokārt Oldšeterhends, kurš pirms katra gājiena čukstēja Bālajam Kapteinim, Sarkanajam Mākonim, Ložņājošajai Čūskai:

— Man jādabū viena godalga. Viena man jādabū. Varbūt pirmā! — Viņš bija izlicis savus pēdējos divdesmit feniņus.

— Kārta nākošajam! — sauca stikla meistars Ložņājošajai Čūskai.

— Jums vajag tikai pateikt.

— Es jau pateicu.

Gaisa Karalis grūžot zemu pietupēs un sauca:

— Nost! Nost no ceļa! Nost no ceļa! — Kaut arī ceļā neviens nestāvēja, viņš sakoda zobus, nervozi svārstīja bumbu rokās, izmeta un izslējās augstu pirkstgalos. Pierē ievilkās dziļa grumba. Katrreiz, kad negadījās trāpīt, viņš, savilcis greizi lūpas, sauca:

— Draņķa skrejceļš nošķiebjas pa kreisi!

Bālais Kapteinis izcēla lielo bumbu no kastes ar vienu roku, nokremšļojās dziļā basā uz stikla meistara pusi un izlingoja bumbu. Turpretī Johans Jākobs Štreberle ņēma ļoti mazas bumbas, ikreiz sabāra ķegļu zēnu: «Karalis stāv greizi,» — rūpīgi nomērķēja un — trāpīja. No spīguļojošajām sakostajām zobu rindām izsprāga siekalu šalts.

Pārējos spēlētājus — kareivi, vezumnieku, pāris kājniekus un kalēju Gotlību, kas bija Oldšeterhendam iedāvājis žurku lamatas, — laupītāju jūsmīgā, aizrautīgā un tad vēl godalgu iekārdinātā atdošanās spēlei bija padarījusi tramīgus. Viņi lādējās, kad Vaganacs atkal un atkal pārbaudīja piespēles dēli, notrausa no tā smilšu graudiņu un, kad bumba uzsāka ripot, pacēlās pirkstgalos un izplestām rokām, arī pirkstiem, līdz pēdējai iespējai saspringti reaģēja uz katru bumbas pagriešanos; viņa plaši ieplestā acs cieši sekoja bumbas gaitai, kamēr stikla acs bez jebkādas intereses nedzīvi noraudzījās uz kādu spēlētāju.

Laupītāji manījās arvien tuvāk pirmajām godalgām, sajūsma pieauga, sasarkušās sejas šaudījās tveicīgajā, alus dvakas un cigāru dūmu pārpilnajā telpā. Gadījums ar Johanu Jākobu Štreberli bija jau pa pusei aizmirsts. Nebija to aizmirsis tikai rūpju māktais Bālais Kapteinis, kurš, piegājis pie stikla meistara, jau pavēra muti, lai pateiktu, ka nolēmis atdot ēveli.

Tobrīd Oldšeterhends izdarīja gājienu ar bumbu, ko Johans Jākobs Štreberle, karavīrs un kalējs Gotlībs atzina par nepareizu, turpretī laupītāji, atskanot sašutuma pilniem izsaucieniem, vienbalsīgi atzina par pareizu.

Oldšeterhends, nobijies, ka nepazūd viņa iemaksātie divdesmit feniņi, satraukti uzsauca kalējam:

— Jūs melojat. Jūs to ļoti labi zināt. Melkulis tāds!

Un, kamēr Johans Jākobs Štreberle ar kādu bumbu — tikai tik lielu kā dūre — labi mērķētā grūdienā nodrošināja sev pirmo vietu un līdz ar to beidza spēli, kalējs Gotlībs, divus metrus garš vīrs, pilnasinīgs un slimu sirdi, ļoti labsirdīgs pēc dabas, allaž piedzēries, bet izcils, visu cienīts pakavu kalējs, grāba ciet Oldšeterhendu, laupītāju banda metās virsū kalējam un kareivji uz laupītājiem. Piesteidzās krodzinieks ar kalpu un iejuka cilvēku murskulī.

Elsošana, gaisā paceltas alus krūkas, kliedzieni, lauskas. Rakstvedis grīļojās. Vanagacs tvēra sev sejā un — trāpīja caurumā. Ar dūres sitienu, par laimi ne īstajā acī, stikla acs bija izsprāgusi laukā un paripojusi gabaliņu pa bumbotavu uz priekšu.

Ieradās policists. Stikla meistars uzsāka garu sūdzību stāstu. Laupītāji aizbēga. Oldšeterhends, nobālis tik balts kā sniegs, bēgdams no kalēja Gotlība, kas viņam dzinās

pa pēdām, vienā laidā skrēja apkārt kastaņkokiem kroga dārzā, kamēr beidzot izspruka pa vārtiņiem pie draugiem, kas viņu gaidīja.

Vinnetū visa šī kautiņa laikā bija vienaldzīgi palicis sēžam uz krēsla. Ievērojis sev pievērstos sašutušos skatienus, viņš gausi piecēlās un izgāja laukā pie laupītājiem.

Viņi gāja kādu gabalu lejup pa ielu. Policists iznāca no dārza un devās pretējā virzienā, tad laupītāji no jauna ' sapulcējās dārza vārtiņu priekšā.

Te atklājās, ka Bālā Kapteiņa zajā plīša platmalīte, ko viņš tikai nesen bija nopircis par septiņām markām, palikusi kaujas laukā. Vispārējās nožēlas, kas izpaudās klusu ciešot, izvērtās tādā pašā klusā izbrīnā, kad Rakstvedis piedāvājās ieiet un dabūt platmalīti.

— Dabū manu aci arī, — palūdza Vanagacs.

Rāmi un padevīgi ar nekustīgi lejup nolaistām rokām Rakstvedis lēnām gāja cauri dārzam atpakaļ bumbotavā — un tika briesmīgi apstrādāts. Paturēdams prātā tikai plīša platmalīti, viņš sniedzās pēc tās, nemaz neaizsargādamies, saņēma baismīgu kāvienu un padevīgs^ un sakauts devās atpakaļ, skumji pagāja laupītājiem garām un soļoja pa ielu uz jauno tiltu, kamēr pārējie vēl raidīja dārzā lamas un pieprasīja vinnētās balvas.

Pēc brīža atkal parādījās policists, un laupītāji pazuda.

Rakstvedis sēdēja uz tilta bruģa, atspiedies ar muguru pret tilta margām, nokāris galvu uz krūtīm. No mutes viņam tecēja slienas, no galvas pilēja asinis uz saburzīto kreklu. Mazā zaļā plīša platmalīte gulēja līdzās. Uz tās bija uzlikta Rakstveža roka.

— Un mūsu balvas mums arī nav, — sacīja Bālais Kapteinis.

Rakstvedis uztrūkās no savām pārdomām.

— Nē, tikai piecdesmit feniņu pa virsu … Tāpēc jau tam berlīnietim nav jāvelkas pie mana tēva. Ja viņš grib, varu tos atdot atpakaļ.

— Būtu labāk saturējis ņuņņas! — uzkliedza Gaisa Karalis Oldšeterhendam. — Tad tagad mums balvas būtu rokā.

— Gājiens taču bija pareizs, āmurgalva!

— Par to jau tik ir runa, — sacīja Rakstvedis apslāpētā

balsī, ar grūtībām piecēlās un izspļāva asiņainas siekalas Maiņā. — Gājiens bija pareizs.

— Un tas ir pats galvenais! — iesaucās Bālais Kapteinis un draudīgi sarauca lūpas urskulī. — Tad jau nu gan būtu smalki, ja mēs šitiem zaldātu purniem būtu ļāvuši sev uz galvas kāpt. Gājiens taču bija pareizs.

Rakstvedis, norādīdams uz savu asiņaino kreklu, sacīja nomākti:

— Tas bija vezumnieks.

Pēc tam kad Bālais Kapteinis neveiksmīgi mēģināja izvest savējos cauri kazarmas pagalmam, vēsi un nosvērti jautādams sargkareivim: «Šodien taču leitnants fon Platens dežurē kazarmās?» — un, kad sargkareivis, kas nebija pagadījies gluži stulbs, jau pagalmā iespraukušos laupītājus aizdzina atkal atpakaļ, viņi, tagad spiesti mest lielu līkumu, sasniedza atraitnes Benommenas krogu, zvaniem tieši noskandinot otro stundu.

Klau, kas nāk tur lēni, klusi

Pa Tugelas upi augšup, pa Tugelas upi augšup?

Ak, tie jau nabaga briti,

Kam tik daudzi, daudzi krita.

Drīz to skaits būs mazāks vēl, drīz to skaits būs mazāks vēl.

Pēkšņi vīri paliek stāvot,

Ienaidnieks tepat ir klāt, jā, ienaidnieks tepat ir klāt.

Sākas cīņa, sākas kauja,

Jāj uz priekšu būri strauji,

Tagad būri «urā» sauc, tagad būri «urā» sauc! —

4

skanēja no kroga smilšu smēlēju un zvejnieku dziedātā būru dziesma.

— Aizdod man divpadsmit feniņus, — Oldšeterhends lūdza Bālajam Kapteinim.

— Man jau pašam nekad nepietiek. — Tomēr viņš aizdeva pat četrpadsmit feniņus, piebilzdams: — Divus iedosi dzeramnaudai.

Pašā vidū zemajā istabā, kurp no ielas veda lejup pieci pakāpieni, atradās garš galds, ap ko sēdēja apmeklētāji. Zem krusteniski pie sienas piesistiem diviem lieliem būru karogiem uz diviem postamentiem stāvēja prezidenta Tēvoča Krīgera un ģenerāļa Bota ģipša krūšutēli; visa istaba bija izrotāta ar būru karodziņiem, katram apmeklētājam uz galda atradās viena būru dziesmu grāmatiņa, ko krodzinieks Benommens bija licis nodrukāt ar virsrakstu — «Kaujas dziesma. Dziedāta būru apmetnē Benommena restorānā». Šādā veidā viņš neļāva izzust Maiņas iecirkņa iedzīvotāju sajūsmai par būriem, un visa kara laikā viņa veikals plauka.

Laupītāji, kurus šī kroga apmeklētāji, kā parasti, saņēma ar respektu, apsēdās pie apaļā galda līdzās bufetei.

Ar klusu cienību viesi noraudzījās uz Rakstveža asiņaino kreklu; viņš bija atbalstījis abus elkoņus uz galda un, pūlēdamies atvairīt gandarījumu par pelnīto ievērību, drūmi raudzījās kaut kur prom. Līdzās sēdēja Vaganacs. Tukšo acs dobumu dūres sitiens bija padarījis zilu. Nolietotā vecā mūzikas kastīte pie sienas virs viņa, daudzus toņus izlaizdama, spēlēja:

'Reiz puisēns rozi redzēja .. ,t

Krodzinieks Benommens, Bālā Kapteiņa brālis, drukns vīrietis ar tikpat kā aizvērtiem, strutainiem, piesarkušiem plakstiņiem un zelta plātnītēm ausīs, stāvēja, nicīgi pastiepis apakšlūpu un izgāzis vēderu, līdzās mātei aiz letes un sekoja katrai izcili skaistās apkalpotājas kustībai; tā bija jauna meiča ar veselīgu, kaut .arī bālu seju un brūnām acīm, bet atraitne Benommena, maza auguma sparīga sieviete ar neskaitāmām krunkām un krunciņām spilgti dzeltenajā sejā, bija salikusi kalsnās rokas uz vēdera un sarūgtināta vēroja dēla jūsmu par apkalpotāju. Vēl viņa nebija valdīšanu izlaidusi no savām rokām. Dēls labi iekārtoto krogu pagaidām tikai nomāja. Savā zināšanā viņš to dabūtu vienīgi tad, ja atsacītos no apkalpotājas, to, ka viņai bija uzteikts, vecā jau bija panākusi.

Ar lunkanām kustībām, mazliet izgāzusi vēderu, skaistā meiča apkalpoja kādu apmeklētāju, kas bija aplicis roku viņai ap vidu. Viņa maigi atvairījās, neskanīgi iesmējās un pacēla savas rāmās acis pret krodzinieku, kas, pametis leti, piegāja pie apmeklētāja un norādīja ar pirkstu uz durvīm.

— Manā uzņēmumā ar apkalpotājām nelakstojas! Ievēro!

Bālais Kapteinis sēdēja atzvēlies krēslā un vienaldzīgu seju vēroja notiekošo.

— Taisieties, ka tiekat uz Zvejniekielu, kur jūsu īstā

vieta! — griezīgā balsī atraitne Benommena uzkliedza apkalpotājai.

Meičas bālajā sejā smaids izdzisa. Viņa izdeva apmeklētājam sīknaudu no tā markas, betr saņemot divus feniņus dzeramnaudas, viņas sejā atkal neviļus atplauka jaukais pateicības smaids.

Maiņas kvartālā iepretī kādam ļoti augstam vecam dārza mūrim, pieplakušas cita citai, stāvēja trīs zemas mājeles; tām virs ieejas durvīm bija uzkrāsoti metru augsti melni numuri: Nr. 7, 11 un 13. Tās bija mazas, pelēkas, aiz vecuma sašķiebušās mājeles ar apsūnojušiem jumtiem. Taču, tiklīdz iegāja iekšā, tur viss bija iesārtā krāsā. Un pretī sitās kodīgas smaržas un sieviešu smiekli. Tā bija Zvejniekiela ar jaunāko Vircburgas pilsētas ieguvumu «progresa» laukā. Gluži negaidot pārsteigtie pilsoņi tika apveltīti ar šo higiēnisko jauniekārtojumu, pret ko bija iedegusies spīva garīdzniecības cīņa no kancelēm un pret ko vērsās arī Zvejniekielas sākumā dzīvojošo ļaužu sašutums, kas uzstājās pret šo kauna traipu un pieprasīja pilsētas tēviem savai ielai citu nosaukumu. Pēc daudzu gadu ilgas cīņas un nemitīgām apspriedēm higiēniskie iestādījumi tikpat pēkšņi, kā uzradušies, atkal pazuda. Un pēc tam mājiņas palika neapdzīvotas, jo nebija neviena, kas vēlētos tur apmesties. Ik pēc ceturtdaļgada pārdošanas cena tika samazināta, līdz beidzot visas trīs mājiņas kopā tika piedāvātas par sešsimt markām. Taču pat dāvātas tās neviens nevēlējās iegūt. Bet tas notika vēlāk. Patlaban tās vēl tika apgaismotas ar sārtām griestu lampām un triju mājiņu īpašnieks sēdēja atraitnes Benommenas krogā, kur pulcējās būru apjūsmotāji.

Balais Kapteinis nopūta putas no alus, dzēra un kā ūsains večuks nosūca putas no virslūpas.

— Debestiņ, šaubu nav, ķa būri karu vinnēs.

— Kur taisnība, tur uzvara, — noteica Sarkanais Mākonis un pacēla roku.

Rakstvedis nopietni piebilda: — Ex, — izdzēra glāzi tukšu un vienaldzīgi pasniedza apkalpotājai, kas nespēja noslēpt .smaidu par laupītāju lietišķām izdarībām.

Apmeklētājs, kam bija aizliegts izrādīt savu patiku par apkalpotāju, stāvēja līdzās krodziniekam un uzlika viņam roku uz pleca.

— Manā viesnīcā kaut kas tāds nav pieļaujams, — īgni

skaidroja krodzinieks, nogriezdams šķēli pildīta sivēna kuņģa.

— Jā, kā tad, tavā viesnīcā, — zobojās Benommena atraitne. — Ko tad tu gribi, ja tā nevīža ļauj katram ap sevi grābstīties.

— Vai zini, māt! Tagad diezgan! Man tava viesnīca nav vajadzīga. Bet es sadauzīšu visu lupatu lēveros, ja tu vēl neliksies mierā.

Vecā nikni raudzījās uz apkalpotāju un nekustējās no vietas.

— Ej taču augšā un liecies gulēt! Naktsmiegs nāks tev par labu. Es jau nevaru iziet no kroga laukā.

Atraitne Benommena aizcirta durvis, ieiedama tumšajā virtuvē, no kurienes tā pa mazu lodziņu vēroja turpmākos notikumus.

Ienāca kāds kareivis vezumnieks. Rakstvedis iepleta acis.

— Tas ir viņš!

Visi laupītāji pagriezās pret kareivi, kurš sniedza apkalpotājai roku.

— Tas bija tas pats, — čukstēja Rakstvedis, norādīdams uz savu asinīm notriepto kreklu.

«Progresīvā» jauniekārtojuma īpašnieks, slaiks, pārmērīgi eleganti ģērbies saksis, sacīja krodziniekam:

— Uzlieciet galdā maniem draugiem mazu mučeli alus. Tjā.

Viņš biedrojas ar zvejniekiem un smilšu smēlējiem, kas nebija aizspriedumaini, un aiz patiesas sajūsmas par skarbajām bavāriešu paražām centās viņus atdarināt tādējādi, ka nevalkāja apkaklīti, kaut arī viņam bija laka kurpes un nevainojami elegants uzvalks.

Krodzinieks atnesa alus muciņu un ietecināja no tās alu. Smalkais saksis nemitīgi ar lielu rūpību sukāja ar zelta birstīti savu kopto, mīksto, garo, pelnu pelēko, ļoti smailo kazas bārdiņu, kas it kā pāršķēla sastīvināto kreklu divās daļās. Sparīgi sukādams, viņš pavilka bārdu horizontāli uz priekšu, tādēļ viņa mute pavērās olveida formā un atklājās briljanta krekla pogas; viņš ieplāja ar mazo dūri pa galdu un uzsauca:

— Tas būtu, tjā, jaukāk par jauku, ja visi tā draudzīgi sadzertu! Tjā. — Viņš starodams piecēlās, līdz ar viņu visi pārējie; saksis pacēla mērkausu pret griestiem, dzēra un

tūdaļ atkal ņēmās cītīgi sukāt savu pelēcīgi gaišo smailo bārdu.

Pēc laupītāju draudzības viņš līdz šim bija veltīgi tiecies. Viņš bija tiem par. smalku, par elegantu, un viņa sajūsmai par bavāriešu paražām tie lāgā neticēja. Pat lielie kvantumi izmaksātā alus nespēja tos ietekmēt.

Turpretī darbā nogurušie smilšu smēlēji un zvejnieki nespēja noliegt savas simpātijas pret alu dāļājošo saksi, kurš ari citkārt izturējās pret viņiem laipni. Bet reizi pa reizei te viens, te otrs pameta mulsu skatienu uz nicīgi vērojošiem laupītājiem, kuru labvēlību šī kroga apmeklētāji arī nevēlējās zaudēt.

— Lone, atnes mums arī trīs «Līželes» alus! — Rakstvedis negaidot uzsauca apkalpotājai.

— Vai tad varēsi samaksāt? — izbrīnījies jautāja Bālais Kapteinis.

— Tikpat jau esmu policista naudai par kurpēm ierāvis robu.

— Draudziņ, vai traks — ko nu?

— Iešu tik mājās … un izturēšu. Tur vairs nekā nevar darīt… Ja vismaz to berlīnieti velns parautu!

Vecā jau atkal nekustīgi stāvēja aiz letes līdzās dēlam.

Laupītāju skatieni bija pievērsti kareivim, un, kad viņš glāstīja skaistās viesu apkalpotājas roku, Bālais Kapteinis draudīgi savilka lūpas urskulī, bet viņa brālis klusēdams, pametis niknu skatienu uz meiču, uzsvieda uz letes alus paliktni, un atraitne Benommena dzēlīgi sarauca seju.

Smalkais saksis piecēlās un iedarbināja mūzikas kasti. Skapītī ieburkšķējās, kaut kas dažas reizes noknikšķēja, tad sāka spēlēt, dažus vārdus aiz vecuma nespēka izlaižot:

Bija zēnam mīļa meitene.

Abi slepus aizbēga prom bez ziņas, . ^

Bet tēvam un mātei par to nebija ne miņas.

Istabā iestājās klusums. Visi klausījās, it kā sēdētu simfoniskās mūzikas koncertā. Viesu apkalpotāja stāvēja, atbalstījusies pret mūri, un neizprotamā aizkustinājumā skatījās uz mūzikas kasti, kas, brīdi piesmakuši, pačirk-stēja un tad trieca tālāk:

Viņi klimta pa pasauli šurp un turp,

Viņiem nebija ne laimes, ne veiksmes,

Abi aizgāja postā, tos aprija kaps.

— Virtuvē vēl no pusdienām atlicis kumosiņš cepeša. Vai negribi? Piedzer klāt glāzi vīna. Tas darīs tev labu,— krodzinieks mudināja māti.

Smalkais saksis norādīja uz mūzikas kasti un teica:

— Tas bija Heinriha Heines, tjā. Šīs skaņas aizkustina manu sirdi… Mana māte, kad es vēl biju mazs puišelis, arī to pastāvīgi dziedāja.

— Kas tam nekait, tas var muldēt, cik uziet, — sacīja Rakstvedis un noliecās pie laupītājiem. — Ja gadā nopelna vienu miljonu.

— Vai nu tik traki! Vispār — kā tas tur ir, tai Zvej-niekiela?

— Kas to tik smalki lai zina! … Ir jau Zvejniek-iela.

Pie loga viens pats sēdēja kāds ogļu vedējs un raudāja gaužas asaras. Reizēm viņš nobrauca ar delnas virspusi pār vaigiem, kas no sodrējiem un asarām bija notriepti melni.

Te krogā ienāca viņa brālis, smilšu smēlējs, kam piere bija tikai pirksta platumā un acīm ļauns skatiens, tas pacēla gaisa rokas.

— Te-e tu esi? Sieva mājās kaukdama izkauc vai acis.

Ogļu vedējs šņukstēja vienā laidā un šad tad ievaimanājās:

— Mans paša brālis! Mans paša brālis!

— Nav tiesa, — tas sacīja. — Kad es tev saku! Es tak esmu tavs brālis.

— Tu esi pēdīgais nelietis! Sieva man pati atzinās. Vakarnakt tu visu laiku pavadīji pie viņas! — ogļu vedējs pēkšņi skaļi iebrēcās.

Smilšu smēlējs nobijās un cieši samiegtām acīm raudzījās uz brāli.

— Tātad, kad es tev saku, prasi viņai pats. Vai ta es iešu ar sava paša brāļa sievu … Ar savu, tā sakot, svaini. Tātad… tātad kaut, ko tādu es nemūžam. Tam taču tu nevari ticēt… Ar savu paša svaini.

Ogļu vedējs pacēla galvu.

— Tu saki, ka tā nav?

— Kad es tev saku. Nav ne vārda taisnības. Tici tu man!.. Izdzersim kopā kādu mēriņu alus, —nomierinoši

runāja smilšu smēlējs. — Lone, mēriņu alus man un manam brālim!

Saksis uzsāka būru dziesmu, ko brāļi, juzdamies atviegloti, spēcīgi vilka līdz.

Ciņa drosmīga un spīva, kā lai slavu nedzied tai,

Uzvarēt vai nāvē triekt…

Vecā bija aizgājusi gulēt.

— Sēdieties un iekodiet kaut ko, — aicināja krodzinieks, uzsmaidīdams viesu apkalpotājai.

Kareivis apjoza zobenu un gāja laukā.

— Tagad! — iesaucās Bālais Kapteinis.

Laupītāji steigšus nolika uz galda naudu un metās no kroga laukā, Rakstvedis, noguris un bāls, izgāja pēdējais.

Kareivis bija apstājies pie «Hospitāļa». Viņš dungāja: «Kad romiešus pārņēma lepnības gars,» — un klaudzināja pa bruģi ar savu garo zobenu takti.

Ausa gaisma. Smilšakmens svētie uz tilta tumši ēnojās pret debesīm.

Bālais kapteinis vēlējās, lai pārējie paliek gabaliņu nostāk. Viņš viens pats piegāja pie kareivja un sacīja:

— Jūs taču esat tas … no bumbotavas! A? … Pa pieciem uzbrukt vienam pašam, to jūs protat… Ko?

Kareivis uzlika roku uz zobena roktura.

— Liec nu savu varžu duramo mierā. To es tev saku ar labu. — Pēkšņi Bālā Kapteiņa roka pašāvās pie zobena, izrāva to no maksts, un, visas bandas pavadīts, viņš auļoja ar augstu paceltu zobenu prom, augšup pa klinšaino ceļu uz tumšo pilskalnu. Tas viss notika tik ātri, ka laupītāji jau bija prom, vēl iekāms karavīrs aptvēra notiekošo.

Viņam vajadzēja atgriezties kazarmās bez zobena.

Vēl tai pašā naktī laupītāji devās pa apakšzemes eju uz savu «istabu» un novietoja zobenu pie citiem ieročiem, kur tas kopš tā laika arī ir palicis.

— Šitādu joku varētu pastrādāt mans brālis Amerikā, — sacīja Bālais Kapteinis.

Viņi nokāpa lejā no pilskalna un palika stāvam pie pēdējās liepas, kur viņu ceļi šķīrās.

Līdzās Vinnetū, kurš izklaidīgi kaut kur stingi skatījās, drebinādamies stāvēja zaļganbālais Oldšeterhends.

— Kāda tam visam, ko mēs šodien esam darījuši, īste-

Hih.i Ir nozīme? — viņš jautāja un, juzdams laupītāju pre-i. uiho, pēkšņi nikni iesaucās: — Mums tam nav nekādas

и. »/mies, es saku … Mums it nekādas!

На, un zobens?

Es tagad iešu mājās, — sacīja Rakstvedis. — Būs

l.ihak, ja iešu tūlīt mājās.

Bars vilcinādamies sakustējās un tad pazuda Pils ielā.

Vinnetū, kā stāvējis, tā arī palika, atspiedies pret liepas .lumbru. Gausi sperdams soļus, viņš uzkāpa atpakaļ pils-

к. iInā, šausmās drebinādamies, pa apakšzemes melnum melno eju iegāja «istabā» un aizdedzināja sveci.

Ar sveci rokā viņš nekustīgi blenza mūrī, redzēja kap-l.inu un savu māsu uz kanapeja, māti, kā tā viņu sita, un tad Vinnetū lūpas savilkās ļaunā priekā, iztēlodamies, kā māte sabīsies, kad mājā ienesīs nošauto dēlu. Redzēja, kā māte vaimanādama pārkrīt pār viņa līķi, un tad Vinnetū pēkšņi naidīgi noteica:

— Tā, to nu tu dabū tagad! Notiek tā, kā tam jānotiek. To tu esi pelnījusi!

Viņš klusiņām piezagās pie stikla kupola un paskatījās uz veco revolveri, kas zem kupola caur apaļo stikla izliekumu izskatījās trīskārt lielāks.

Paceļot kupolu, bija redzams tikai revolveris — vecs un sarūsējis.

Drebošiem pirkstiem viņš pārbaudīja, vai revolveris ir pielādēts, pielika stobra galu sev pie krūtīm, kur bija uzgūlis smagums, un, iekams nospieda gaili, juta pavisam noteikti, ka tur, krūtīs, sēž māte un sagādā viņam šo smagumu, tāpēc viņam jāšauj vidū mātei cauri.

— Hop! — viņš spalgi iesaucās un nospieda gaili. No-knikšķēja. Vinnetū nogāzās zemē un norāva sev līdzi dziestošo sveci. Vecais revolveris nebija darbojies. Vinnetū viscaur nosvīda. Asaru straumēm plūstot, visu augumu pārņēma brīnumaina sajūta, sasprindzinājums izzuda; augums paslējās augšup, apsviedās, mute iekodās zemē.

Apreibis no pārsteiguma, Vinnetū stāvēja tumšajā «istabā» un tusnīdams, vaļēju muti izelpoja savu izbīli, aiztaustījās līdz klints solam un tai pašā brīdī aizmiga.

Ill

Vēlā rudens vēji rāva nost pilskalna liepām lapas un namiem dakstiņus, no kuriem viens uzkrita skārdniek-meistaram Hieronimusam Gribēs kungam uz pleca, un viņš vairākas nedēļas nespēja pacilāt roku.

Karaliskajā vlnkalnā ogulāji bija vēja sajaukti, ogas nogatavojušās. Ar vēderainām mucām piekrauti rati līgoja pa ielām, stāvēja pie vīnūžiem, melnas šļūtenes stiepās uz pagrabiem, zirgi ratu priekšā mīņājās un sprauslādami izpūta pelavas no barības kastēm, kur zvirbuļu tauta nekaunīgi lēkāja apkārt. Visa pilsēta asi smaržoja pēc vīnogu sulas. Slavu ieguvušais tūkstoš astoņsimt deviņdesmit devītā gada ražojums bija atgādāts mājā. Pa ielām streipuļoja piedzērušie. Zvejnieka iezilganais uzrautais deguns bija ieguvis tumši mēļu nokrāsu.

Visi jutās līksmi un apmierināti, bet laupītāji sēdēja uz apsūdzēto sola.

Stikla meistars Johans Jākobs Streberle bija iesniedzis prokuratūrā ziņojumu par sirojumu Karaliskajā vīnkalnā.

Ja kāds viņam jautāja, kāpēc viņš to darījis, tad viņa gaišās ūsas, kas bija pa šo laiku izaugušas, saslējās un viņš atbildēja smiedamies tā, ka starp sakosto zobu rindām izšāvās siekalu šalts:

— To es esmu šiem kverpjiem parādā.

«Sarežģīts karaliskā labuma laupīšanas gadījums,» — tā skanēja prokurora apsūdzība. Viņš bija pats personīgi pārliecināts, ka ir ļoti sarežģīti, pat dzīvību apdraudoši ietikt Karaliskajā vīndārzā, apejot aizsargu pret zagļiem.

Tiesas istaba bija zemiem griestiem. Tiesneši ērti sēdēja aiz barjeras, līdzās prokurors, tam pretī aizstāvis, advokāts Karfunkelšteins, Rakstveža šefs, — visi melnos talāros. Uz gara sola līdzās Karfunkelšteina kungam sēdēja laupītāji, ģērbušies savos svētdienas uzvalkos, aiz viņiem, cieši saspiedušies, ziņkārīgie, to vidū ari satrauktie tēvi. Pašā priekšā, kalsnās rokas salikusi uz vēdera, gurdenos plakstiņus nolaidusi, galvu ar cietējas izteiksmi piešķiebusi pie pleca, sēdēja atraitne Benommena un drūmi raudzījās uz Bālo Kapteini. Viņai blakus īgni sarauktiem lūpu

kaktiņiem, kas uzrāva mazus apaļus vaidziņus, sēdēja, taisns kā svece, skolotājs Magera kungs.

Tiesnesis, liela auguma vīrs ar brūnām jātnieka ūsām un iesarkanu varenu degunu, jau labu laiku cieši raudzījās ar savām labsirdīgajām acīm no laupītāja uz laupītāju.

— Oskar Benommen, tu esot bijis visa šī jaukā pasākuma ierosinātājs. Pastāsti mums tagad — kā tas notika?

Atraitne Benommena pielēca kājās.

— Tur tas, tas mazais Fīrkants, tiesneša kungs, tas ir mana dēla pavedējs. Lai arī mazs — nekaunīgs un samaitāts . .. tāds velns.

Visuvarenā tiesneša ūsas noraustījās, un, kamēr Oldše-terhends nobālis nemierīgi grozījās uz sola, viņš uzbrēca:

— Muti turēt! Un tu, sasodītais nelieti, slienies kājās un runā!

Bālais Kapteinis savilka urskulī lūpas. Tas bija viss. Valdīja klusums.

— Galvu mēs tev nenorausim, — tiesnesis piekāpīgi sacīja.

Tad Bālais Kapteinis izpleta garos kaulainos pirkstus, viņa rokas nokarājās lejup, viņš nerunāja vis basā, bet ļoti smalkā balsī ātri bēra:

— Jā, tad nu tā, mēs bijām augšā mūsu cietokšņa grāvī un sēdējām ap mūsu ugunskuru, tad pulkstenis nosita divpadsmit, tad mēs uzgājām vīnkalnā un ēdām mūsu vīnogas … un dažas paņēmām arī līdz, un vēlāk gājām mājā.

— Mūsu ugunskurs! Mūsu cietokšņa grāvis! Mūsu vīn-kalns! Mūsu! Mūsu! Mūsu! Nu, un kur tad palika tās dažas vīnogas, ko jūs vēl paņēmāt līdzi?

— Tās, jā … tad nu tās … mēs arī apēdām.

Klausītāju telpā valdīja pilnīgs klusums.

— Mihael Fīrkant! Kur palika vīnogas?

Oldšeterhends nošļūca no sola, kas viņam bija pārāk

augsts, un gausiem soļiem aizgāja līdz pašam tiesneša galdam.

Bālais Kapteinis pameta uz viņu lūdzošu mirkli, ko Oldšeterhends gan neievēroja. Viņš raudzījās, stiepdams roku, augšup uz tiesnesi un sacīja klusā, sīkā balsī:

— Beigās vairs vīnogu nebija, — un baismīgi iztrūkās, kad tiesnesis uzbrēca:

— Mazais bezgodi, vai tu nezini, ka vīnogas pieder

mūsu princim pavaldonim! Un ka princis pavaldonis ir dzimis Vircburgā! Un jūs, nelieši, zogat viņam vīnogas! … Tāds nieka vardulēns zog karalim vīnogas?

Tiesnesis bija aizskāris Oldšeterhenda vārīgāko vietu. Zēna lūpas trīsēja, viņš satraukti izgrūda:

— Es vēl augšu!

Tiesnesim izdevās palikt nopietnam.

— Sēdies. Un ievēro — ja tu princi pavaldoni pazītu, tad liktu viņa vīnkalnu mierā. Viņš ir labs, gudrs karalis, un viņu nedrīkst apzagt.

— Es pazīstu mūsu princi pavaldoni. Jo reiz pasniedzu viņam puķu pušķi. Ziniet, toreiz, kad iesvētīja jauno tiltu. Es pat pazaudēju toreiz cepuri, tāda drūzmēšanās toreiz bija.

— Un tāpēc domā, ka tev ir tiesības viņa vīnogas zagt? … Tagad klausieties, ko es teikšu. Ja jūs neatzīsities, kur esat vīnogas paslēpuši, tad es likšu jūs ieslodzīt un jūs tupēsiet līdz sirmam vecumam … Hans Lūks! Kur palikušas vīnogas?

Dziļā rieva pierē. Kakls izslējies uz priekšu. Gaisa Karalis sakoda zobus un nervozi knikšķināja ar īkšķi, bet dūres bija cieši piespiestas pie sāniem.

— Ko tad jūs darījāt? Jūs nokāpāt no vīnkalna un . ..

— Un ēdām ogas, — sacīja Gaisa Karalis un raisījās no vīnogu afēras vaļā. — Vadzi, un es grasījos lasīt simt deviņdesmit septīto nodaļu no «Bālā grāfiene jeb Slepkavība mežā». Bet… vadzi … un vadzi. . . Vadzi, Oldšeterhends gribēja, lai mēs dziedam laupītāju dziesmu.

— Kas tas tāds? Oldšeterhends?

— Nu, Mihels taču, Mihaels Fīrkants!

— Un kādu laupītāju dziesmu jūs gribējāt dziedāt?

— Nu tad! Nu, protams:

Laupīt, galēt, dzert un kauties

Laika kavēklim vien tiek.

Rit mūs paraus karātavās žauties …

— Ahā! «Tāpēc šodien prieks nav lieks.» Ko?

— Jā. Tas ir Fridriha fon Šillera.

— Nu un tad?

— A? ^

— Ko jūs pēc tam darījāt?

Tad mēs reģistrējām.

Kā?

Nu reģistrējām! Pag! Taču ne. xMēs jau pirms tam irģistrējām.

Ko tad jūs reģistrējāt?

. .. Tad nu tā. Vadzi, visu.

Pie velna! Tātad ko īsti?

Vadzi, vienu trusi.

— Vienu trusi?

— … Pirktu! Dzīvu!

— Un kas bija tālāk?

— Bija gaišs!

— Amurgalva! Ko tad tu darīji pēc tam?

— Citādi neko. Es gāju mājā pie vecmāmiņas.

— Vai tu dabūji vismaz kārtīgu pērienu?

Dziļā rieva izzuda. Galva izslējās. Gaisa Karalis pasmaidīja.

— Nē, viņa jau nedzirdēja, ka nāku, vadzi, jo viņa ir kurla.

— Ko?

— Kurla!

— Georg Bang!

Gaisa Karalis apsēdās un uzbudināts čukstēja Sarkanajam Mākonim:

— Vadzi, tam viņš netic.

Sarkanā Mākoņa mute sašutumā bija pavērta.

— Georg Bang!

Vanagacs pielēca kājās, kā bija paradis darīt skolā. Viņa jaunā acs spīguļoja baltiņ balta un koši zila, kaut gan dabiskā acs bija pelēcīgi brūna. Viņam patika zila krāsa.

— Nē, Hans Videršein, nāc vispirms tu šurp.

Rakstvedis, kas, strādādams pie Karfunkelšteina kunga,

bija piedalījies daudzās tiesas sēdēs, droši piegāja pie tiesas galda.

— Magera kungs, pie jums visi šie zēni mācījušies tautskolā. Varbūt jūs varat mums dot kādu norādījumu, kā no viņiem lai izdabū ko laukā.

Magera kungs stāvēja tik taisni izslējies kā mietu norijis.

— Vispirms man jāpiezīmē, tiesneša kungs, ka arī tagad šie puikas vakaros mācās kvalifikācijas celšanas skolā,

un es dabūšu viņus savās rokās arī tad, kad viņi būs iesaukti karadienestā. Un tad — man nekad neizdevās tikt ar viņiem galā, ja viņus jūtami nesodīju. Ar visu iespējamo bardzību! Treškārt, esmu jau dažam labam no šiem te tautskolā pareģojis, ka viņš beigs dzīvi pārmācības namā. Ceturtkārt, šie divpadsmit skolnieki allaž turējušies barā. Pierādījumam noder tas, ka no šiem divpadsmit nekad neviens nepieteicās, nekad, kad es saucu: «Kurš pieteiksies?»

— Kā tas saprotams, Magera kungs?

— Tiesneša kungs, ja kāds skolnieks pelnījis brīdinājuma pārmācību, es saucu: «Kurš pieteiksies?» Tad allaž piesakās kādi brīvprātīgie, kas savu biedru pārmācības laikā pietur pie krēsla.

— Nu … es pateicos, Magera kungs, — sacīja tiesnesis un pamazām atguvās no izbrīna.

Tiesnesis prašņāja tālāk te vienu, te negaidot kādu citu, uzbrēca, pa starpām uzjautrinājās. Nelīdzēja nekas. Laupītājiem bija vajadzējis pirms tiesas sēdes zvērēt garu garo zvērestu, ka nenodos «istabu», par kuras esamību neviens cits zēns, neviens cits cilvēks Vircburgā nekā nezināja.

Oldšeterhends bija pirms vairākiem gadiem reiz lasījis grāmatā «Mirušais cilvēks pagrabā jeb Vajāts pa visām zemēm un jūrām» par apslēptām lūkām un tāpēc izklau-dzinājis cietokšņa mūri un gaužām izbijies, kad vienā vietā skaņa atsaucās dobji. Viņš un Bālais Kapteinis tikmēr urba, skrāpēja un kustināja mūri, kamēr apakšzemes ejas noslēdzējakmens bija novēlies pie kājām.

— Andreas Šteinbreher, panāc nu tu šurp pie manis! Un padomā par savu māti. Tā ir godājama sieviete.

Noraidīdama jebkuru atbildību, Šteinbrehera kundze salti noraudzījās uz savu dēlu.

— Atzīsties godīgi, kur palikušas vīnogas!

— Es neņemšu vairs vīnogas, — sacīja Vinnetū. Tas izklausījās kā zvērests.

Tiesnesis rezignēti sacīja piesēdētājiem:

— Man liekas, vajadzēs dot galavārdu prokuroram … Teobald Kleterer! — Viņš vēlreiz palūkojās savos aktu vākos un jautāja maigi un laipni: — Vai tu esi apaļš bārenis?

— Jā!

68

Ги taču man nemelosi?

Nē!

Nu tad pastāsti tu man, pastāsti — kā bija ar tām

mogām?

• irkanā Mākoņa mute bija pavērta — apaļa un tumša i peles ala, kur bija redzami tumši brūni zobu stumti i — kā mazas šokolādes piramīdas. Viņš pastiepa i ( nu kāju uz pirkstgaliem atpakaļ, paslējās augšup un I и cēla roku.

Nometnes ugunis plaiksnījās. Mē-ē-ē-ness lēja Mismu pār veco pilsētu.

— Kur palikušas vīnogas?

— Tolaik plosījās bads un izsalkums. Un neviena oga nepalika pāri.

Tiesnesis uzplāja ar savu lineālu pa galdu un ar roku pavēdīja uz prokurora pusi noslēdzošu žestu.

— Sēstieties! Arī tu, Hans Videršein.

— Klausos, tiesneša kungs, — vīlies atteica Rakstvedis, kas bija palicis stāvam, jo arī būtu labprāt kādu vārdu teicis. Viņš vilcinādamies devās atpakaļ uz savu vietu.

Prokurors pēc dažiem formāliem ievadvārdiem ierosināja laupītājus attaisnot un nodot sodīšanai skolai.

Atraitne Benommena, kad prokurors sāka garu runu, pacēla savu grumbaino miroņgalvu un, kad viņš beidza, atkal to liegi nolieca pie pleca un noraudzījās tik drūmi uz Bālo Kapteini, it kā viņam būtu piespriesti savi desmit gadi pārmācības namā.

Piecēlās maza auguma vīrs — aizstāvis advokāts Kar-funkelšteins. Savā ievadrunā pie katra teikuma sparīgi norādīdams ar pirkstu uz grīdu, it kā tur būtu viss nolasāms, un ne reizes nepaceldams acu no šīs vietas, viņš uzsāka garu runu:

— Godājamā tiesas palāta! Pārstaigāsim kopīgi visu kriminālprocesu. No viena gala līdz otram. To es jums lūdzu. Tad nemūžam kaut kas tāds vairs nevarēs notikt, — jā, nav pieļaujams un neiespējami, ka jās izšķirtos par bargu sodu apsūdzētajiem.

Tiesnesis apmulsis vēroja Karfunkelšteina kungu, kas turpināja:

— Paskatieties uz apsūdzētajiem. Viņi ir jauni. Ļoti jauni. Viņi ir zēni. Bērni viņi ir. Sāksim no paša gala. Aplūkosim katru apsūdzēto atsevišķi. Ņemsim pirmo.

Tiesnesis aplaida bezpalīdzīgi īgnus skatienus visapkārt tiesas telpā, pacēla acis pret griestiem, nikni nošņau-cās un klaudzināja ar zīmuli pa galdu Radecki maršu.

— Apsvērsim objektīvi Hansa Luksa vecumu.

Un, kamēr Gaisa Karalis izslēja auguma augšdaļu, pastiepa uz priekšu garo kaklu, sakoda zobus un ar tumši kvēlojošām acīm blenza uz aizstāvi, tas, balsij aizraujoties, sauca:

— Tas vien jau izsaka ļoti daudz! Ļoti daudz! . .. Palūkosimies uz viņa vecmāmuļu. Nabaga sieviete ir kurla. Novilksim tagad paralēli starp Hansu Luksu un Oskaru Benommenu un apsvērsim, ka pirmajam vecmāmiņa ir kurla, kurpretim otrajam māte ir atraitne …

Aizstāvis runāja aizrautīgi par katru apsūdzēto, salīdzināja, apsvēra, runāja par badu, postu un trūkumu un, kā viņš pārliecinoši aizrādīja, tiesnešu labā tikai garāmejot pieskārās jautājumam par bērnu slimību seku ietekmi uz apsūdzētajiem, lai sīkāk pakavētos pie iedzimtības teorijas, tālāk pārsprieda ārkārtējo mazasinības ietekmi uz apsūdzētajiem un, kad bija pagājusi viena stunda, nonāca pie savas aizstāvības runas galvenā balsta, pie sēnalu literatūras.

Kamēr tiesnesis un prokurors izmisīgā neziņā vilka no kabatām pulksteņus un nervozākie skatītāji baidījās, ka tiesneši varētu savas dusmas uz aizstāvi izgāzt pār laupītājiem un tiem piespriest baismīgu sodu, Karfunkelšteina kungs beidzot bija nonācis līdz briesmām, ko radītu justīcijas maldīšanās. Un tikai pēc tam, kad viņš bija beidzis ar uzstājīgu atgādinājumu nepamest novārtā tēvišķīgu labvēlību un izpratni un lūdzis tiesnešus ar iespējami saudzīgu spriedumu novelt šķautnainus klintsbluķus no apsūdzēto tālākā dzīves ceļa, tiesnešiem bija iespējams doties apspriežu istabā, no kurienes viņi atgriezās pēc piecām sekundēm, lai laupītājus attaisnotu un ieteiktu Magera kungam sodīšanai. Pār tiesas zāli pārvēlās dziļas atvieglojuma nopūtas, Karfunkelšteina kungs starodams kratīja rokas saviem klientiem, kas ar prieku un lepnumu būtu nosēdējuši astoņas dienas, bet tagad klusībā ļāvās izmisumam, jo nākošajā dienā vajadzēja iet skolā.

Pēc tiesas sēdes tēvs bija Oldšeterhendu nopēris, un tagad ap pulksten deviņiem vakarā viņš sēdēja krodziņā «Pie skaistās Maiņas» uz melna nodiluša ādas kanapeja.

I I pa reizei viņš pameta acis uz gaišmataino krodzi-ni. i ,i meitu, kas, mazliet nicīgi smaidīdama, raudzījās

proti.

Aiznes tēvam radziņu, ko piekost pie kafijas, — viņa ..m i ja brālim, Ložņājošajai Čūskai.

Lai nes sev pats, — atteica Ložņājošā Čūska un smie-. la mies uzlūkoja Oldšeterhendu.

bālais Kapteinis, Sarkanais Mākonis un Rakstvedis gāja pa krastmalas nostiprinājumu, pēkšņi klusēdami pagriezās pa kreisi, uzrausās pa septiņus metrus augsto mūri, kas к žogoja krodziņa «Pie skaistās Maiņas» dārzu, iegāja viesu istabā un, ne vārda nebilzdami, apsēdās uz kanapē ja līdzās Oldšeterhendam.

Blakus zālē spēlēja akordeonu.

— Sāksim kadriļu! — iesaucās kāds vīrietis nazālā balsī, un tai pašā brīdī pazuda sienā istabas platuma bīdāmās durvis. Bija redzama gara dejotāju pāru rinda, kuras galā stāvēja liela auguma vīrietis vizītsvārkos; viņa seja ar āķveidīgo degunu bija līdzīga dzeltenam papagailim. Eleganti palocījies, viņš saņēma no kungiem desmit feniņu dejas naudas, kamēr krodzinieka meita, maz-asinīga, bāla meitene ar iekritušām krūtīm, pārstaigāja zāli, griezdama stearīna sveci, lai grīda būtu slidenāka.

Vīrietis ar papagaiļa seju bija grāmatsējējs un deju skolotājs, viņš bija diloņslims; šā cilvēka vārds bija Gip-felmans; patlaban viņš pacēla roku. Akordeona mūzikas pavadībā, Gipfelmana kungam ritmiski plaukšķinot, dejotāji veidoja kadriļas pēdējās figūras, viņus skopi apgaismoja trīs zālē veiksmīgi izkārtoti gāzes gaismekļi. Jauni smilšu smēlēji, amatnieki, karavīri un meičas ik reizes nopietni un dziļi palocījās un dejojot piekļāva vaigu pie vaipa.

Līdzās al&lt; ļrdeonistam, mūžam smaidošam pundurim, kurš bija ai fumā platāks nekā garāks, sēdēja salīgi sarāvusies deju fkolotāja sieva, kas bija ļoti līdzīga atraitnei Benommenaļ. Reizi pa reizei viņa izbrīvēja piedurknēs pamīšus iebāztās plaukstas un smaidīdama sniedzās pēc degvīna glāzītes, vienmēr spalgi iesaukdamās:

— Jā, tas man ir vajadzīgs! Savs šņabītis man ir vajadzīgs. Tikai viena glāzīte, — un tad tūdaļ atkal nodrebinādamās sabāza rokas piedurknēs. Arī viņa bija diloņ-slima un allaž mazliet iereibusi.

— Ej nu tu ar padejo, — viņa priecīgi mudināja savu dēlu, kam bija iekrituši vaigi un kas ar pavērtu muti, smagi vilkdams elpu, sēdēja viņai blakus, reizēm dobji klepodams savā koši sarkanajā mutautā, kur nevarēja redzēt asins plankumus, un pēc tam bāls kā krīts, ar zilām lūpām atslējās krēslā atpakaļ.

Pēc īsa laiciņa, kādā trešdienā, viņš nomira.

«Tur Grunevaldā, Grunevaldā ir ūtrupe, ir ūtrupe …» spēlēja straujā mazurkas tempā pundurītis.

Krodzinieka slimīgā meita piegāja pie deju skolotāja dēla un pasmaidīja.

— Spēlē maķenīt lēnāk, — viņa palūdza pundurīti, kas pakalpīgi palocījās, — mēs gribam dancot, — un smiedamās pavilka slimo augšā no krēsla. Lēnām, uzmanīgi viņi dejoja valsi, kāds spēcīgs zvejnieks īsām kājām viņiem piegrūdās, aizjoņoja garām, viņš, ar savu meiteni stampādams mazurku, brāzās pa zāli apkārt un vienā laidā mudināja punduri:

— Ašāk! Spēlē ašāk!

Ložņājošās Čūskas māte, varenā krodziniece ar krāšļo-tiem vaigiem, tik maigu un sārtu seju kā plāksteris un korsetē augšup uzspīlētām, pāri plūstošām krūtīm, laipni smaidīdama, jautāja četriem laupītājiem:

— Vai jūs, mani kungi, nedejojat? — Tad, atbildi nenogaidījusi, pameta ļaunu aci uz savu mazā auguma vīru, kam galvā bija notaukota feska un kas sēdēja pārliecies pār kafijas tasi, mērca tajā radziņu un ļāva tam izmirkt tikmēr, līdz kafija viņam tecēja pa mutes kaktiņiem laukā, lejup pa ūsām.un tad atpakaļ tasē.

— Būtu kaunējies, vecais ķēpmani! — uzsauca krodziniece vīram un tad Ložņājošajai Čūskai: — Paņem tasīti un aiznes uz virtuvi!

Ložņājošā Čūska uzlūkoja māti nekaunīgi un bezrūpīgi, palika stāvam, atbalstījies pret bufeti, un sacīja ņirgādamies:

— Kas man par daļu? Lai tik laistās!

— Dejojiet taču jūs arī, mani kungi, — mudināja krodziniece. Aiz laipnības viņas mute smaidā saraucās maza.

Bālais Kapteinis nicīgi savilka lūpas urskulī.

— Lai mēs tur lēkātu riņķī!

Ložņājošajai Čūskai paspruka skaļi smiekli.

— Ej prom! Bankert! — uzsauca viņam māte.

Es palieku, — mierīgi noteica Ložņājošā Čūska un 11 .vrinpās uz bufetes.

krodzinieka meita — tagad viegli piesarkušiem vai-i'icin — pieskrēja pie tēva un stāvēja, atbalstījusi elkoņus и naida un apņēmusi ovālo seju plaukstām.

Gan jau redzēsi — viņš pārnāks. Benommena kun-• Karo tāpat bija četrpadsmit dienas pazudis. Viņa i lika avīzē sludinājumu, un kāds zemnieks no Fersbahas .iiveda šo atpakaļ. Piesietu ar teļa valgu. Vienīgi kakls bija mazliet noberzts.

— Es jau nopirku zāles, ja viņam varbūt ir kašķis vai k.iut kas tāds. Un, paskat… jauna ķemme. — Krodzinieks i/.vilka no krūškabatas lielu suņa ķemmi, piesardzīgi palūkodamies uz sievas pusi.

— Paslēp. Viņai tas nav jāredz.

— Csssss, — atskanēja no āra. Ienāca Johans Jākobs Streberle kopā ar smalko saksi, kas vilka aiz rokas iekšā pavisam jauniņu meiteni, kura vēl valkāja īsus svārciņus; viņa nokaunējusies palika stāvam pie durvju stenderes. Vaļējos sarkanīgajos matos bija iesieta zila zīda lenta, un pavērtā mute bija tumši sarkana. Meitenes tēvs bija bijis lopu tirgotājs, visu mantību zaudējis, viņš pilskalnā vecā liepā bija pakāries, pamezdams meitu bāreni bez līdzekļiem, tad meiteni pieņēmis pie sevis higiēniskā iestādījuma īpašnieks.

Laupītāji rāmi paskatījās uz Johanu Jākobu Štreberli, kura smiekli apklusa, tiklīdz viņš ieraudzīja šos četrus cieši līdzās sēžam uz kanapeja.

— Trīssimt sešdesmit septiņi logi ar visiem rāmjiem, viss jaunās slimnīcas stiklinieka darbs iedalīts man, tāpēc ka es taisu logus par divām markām lētāk nekā visi pārējie, — viņš sauca, sabāza rokas bikšu kabatās un iz-rieza vēderu. — To vajag mācēt.

Atskanēja neganta lamāšanās: durvīs parādījās rūsganais zvejnieks, ietinies bernardieša ādā. Suņa izbāztā galva ar zaļajām stikla acīm un atplesto muti bija pārstiepta pār zvejnieka galvu.

Valdonīgā krodziniece, kas patlaban bāza mutē cukurotu cepumu, viltīgi smaidīdama, paraudzījās uz savu mazo vīru, kas ziņkārīgi piegāja pie zvejnieka, paglāstīja suņa vilnu, un pēkšņi viņa brūnā seja nobāla — pēc

krāsas viņš bija pazinis savu suni. Krodziniece bija likusi suni nogalināt, lai dabūtu paklāju pie gultas.

Zvejnieks gardi smējās.

— Tu esi manu suni nobeidzis? — krodzinieks stomījās. — Manu Sultānu?

Krodziniece uzlūkoja zvejnieku. Starp abiem bija visu atklāti atzīts sakars. To zināja arī pāragri novecojušais krodzinieks, kas nebija spējīgs kaut ko novērst.

Pēkšņi mazais vīrs paķēra suņa ādu un elsodams izskrēja laukā. Zvejnieks apjucis noraudzījās viņam nopakaļ, pagriezās un pārsteigts iesaucās:

— Kas tad noticis?

Krodziniece apmierināti uzmeta uz galda nazi. Ložņājošā Čūska locījās aiz smiekliem. Johans Jākobs Štreberle raudzījās deju zālē, kur sakarsušie pāri pastaigājās un vēdinājās ar mutautiņiem. Viņš paspēra dažus soļus uz krodzinieka meitas pusi, kas smaidīdama pagāja viņam zālē garām un atkal grieza stearīna sveci. Grīda jau spīguļoja.

Mazā skaistā bārenīte sēdēja blakus saksim, un, malkojot zaļo liķieri, katru reizi parādījās viņas mēles galiņš un nolaizīja lūpas. Viņa jautājoši vērās augšup uz savu aizstāvi, kas bija pavilcis pelnu pelēko bārdu uz priekšu un smaidīdams nolūkojās meitenē.

Pie galda vienatnē sēdēja ģimnāzists ar pūtainu seju un lielu taisnu degunu; viņš ar ilgām noraudzījās uz deju zāli. Cikkārt viņš izvilka savu zelta pulksteni, laupītāji pieklusa un kāri noraudzījās uz pulksteni.

Oldšeterhends, kura mute sniedzās tieši pāri galda malai, izvilka no kabatas bikšu mugurpusē garu dunci un nogrieza galu lielam cigāram.

— Aizdod man divpadsmit feniņus, — viņš palūdza Bālajam Kapteinim. — Man vairs nav nemaz, un es gribētu izdzert glāzi alus.

— Tu man esi vēl četrpadsmit feniņus parādā kopš pēdējās reizes. Man pašam nekā nav.

Ģimnāzists gausiem soļiem devās uz durvīm, bet tūlīt atgriezās kopā ar policistu, norādīdams uz Oldšeterhendu:

— Šis ir tas.

— Panāc man līdz.

Nobālušais Oldšeterhends — policistam ienākot, viņš bija dunci aši iebāzis starp kanapeja sēdekli un atzvel-

nievājoši sašķieba lūpu kaktiņus un jautāja nekau-t.i i k.iuf arī aiz bailēm nobālējis:

Ko jums no manis vajag?

Panāc laukā, smerdeli!

Policists aptaustīja Oldšeterhenda kabatas.

• Kur tad tas ir?

Es jau nezinu, ko jūs gribat.

Pamatīgi garš duncis viņam ir; — sauca ģimnāzists.

Tagad tu iztukšosi tūlīt savas kabatas.

Ķerieties vien pats klāt.

Skatītāju ielenkts — visi deju skolnieki bija sanākuši kroga istabā, — policists, kamēr Bālais Kapteinis Rakst-oža aizsegā stūma dunci arvien dziļāk kanapejā, pilnīgam ; lusumam valdot, vilka no Oldšeterhenda bikšu kabatām .i!ā garu ielocītu gaiļa spalvu, trīs cigāru galus, skārda kārbiņu, kurai nemitīgi vērās vaļā vāciņš un kurā, gredzenos vīdamies, locījās makšķeru tārpi, sauju vecu pastmarku, stabulīti, ābolu, jūras putu iemuti ar burinieku, kurā ieskatīdamies policists ieraudzīja krāsainu Alpu ainavu ar ganībām un govīm. No. jūras putu iemuta melnā caurumiņa līda laukā gaiši sārts tārpiņš un tinās ap rādītājpirkstu policistam, kas iemuti iztrūcies aizmeta, un tā salūza.

— Vai jūs dunci redzējāt?

— Ak, viņam jau nav nekāda dunča, — saimniece samierinoši sacīja.

— Un ja viņam arī būtu, — sauca zvejnieks, — lai taču.

Johans Jākobs Štreberle tomēr norādīja uz Oldšeter-

hendu.

— Es redzēju! Tātad jābūt!

Policists neizpratnē iegrūda roku vēl Oldšeterhenda vestes kabatā un izvilka septiņpadsmit feniņus.

— Tos es sakrāju, jo gribu nopirkt mātei uz dzimšanas dienu virtuves lampu! — Oldšeterhends, stipri samulsis, iesaucās, raudzīdamies uz Bālo Kapteini.

— Ko tad tu prasi man naudu, ja tev pašam ir!

— Tu jau neticēsi.. . vari paprasīt manai mātei, vai viņai nav vajadzīga virtuves lampa.

Pēc tam kad policists vēl bija palīdis zem galda un ka-napeja, viņš saplēstā jūras putu iemuta dēļ pasteidzās ātrāk pazust.

— … Ir tiešām tā, kā es teicu.

— Vajadzēja tūlīt tā teikt… slepena nauda. v Es būtu kaunējies.

— Taisies tagad, ka pazūdi, — Oldšeterhends nikni čukstēja.

Ģimnāzists jau bija paķēris savu melno cepurīti un izzagās laukā pa durvīm.

Laupītāji nekavējoties sekoja viņam pa pēdām.

Tomēr ģimnāzistam bija savas priekšrocības — bailes un garas kājas.

Laupītāji dzinās policistam garām pakaļ tumšajam bēgošajam stāvam pāri vecajam tiltam, pa līčloču ieliņām, bet pastāvīgi vienā un tai pašā attālumā. Tā vien likās, ka ģimnāzists lidotu. Bitnera ielā viņš atsitās pret savām namdurvīm tā, ka saļodzījās ceļgali, uztraucās augšup pa kāpnēm un pa otrā stāva apgaismoto logu parādīja laupītājiem, kas tikko bija nokļuvuši pie mājas, gari izstieptu mēli.

Aveņābols svilpdams lidoja pa gaisu un, liekas, trāpīja ģimnāzistam tieši mutē, jo vēl mirkli ābols bija saskatāms sejā zem drausmīgās izbailēs ieplestām acīm. Galva pazuda, laupītāji dzirdēja dobju kritienu un plīstoša stikla šķindoņu. Tad'iestājās klusums.

Dažas stundas vēlāk, kad vārti jau bija slēgti, bet krogā «Pie skaistās Maiņas» vēl gaišs, laupītāji rāpās atkal pa septiņus metrus augsto mūri augšā, izzagās caur tumšo dārzu un, paglūnējuši pa logu, ieraudzīja zvejnieku ar krodzinieci uz kanapeja. Oldšeterhends pārbijies atsprāga atpakaļ un šausmu sagrābts čukstēja:

— Prom! Prom! Es eju prom!

Pēkšņi no kanapeja apakšas izlīda Ložņājošā Čūska un ļauni norādīja uz abiem gulētājiem.

Viņa māte un tās mīļākais, neganti lamādamies, uzlēca kājās. Ložņājošā Čūska metās virtuvē, bet laupītāji cauri dārzam prom.

No rīta vairāki smilšu smēlēji izvilka mazo krodzinieku no Maiņas, viņš bija miris. Izmirkušo suņa ādu noslīkušais turēja cieši apskāvis.

No skolas zāles līdzās jau atskanēja visas klases dziedošā monotonā lasīšana. Bet pār septiņdesmit nekustīgi sēdošajiem Magera kunga skolniekiem pletās nomācošs klusums.

I i'.MTd kungs sēdēja aiz katedras un mizoja ābolu,

1 idalīja to šķēlītēs, rūpīgi izņēma sēkliņas, bez steigas i &lt;l&lt;i ābolu, piekozdams drupanu ķeizarmaizīti, kā to pa-i.i i! darīja pirms katras stundas.

i . dais Kapteinis, Vanagacs, Oldšeterhends un Glumiķis .leja pirmajā solā. Pēdējā solā sēdēja Gaisa Karalis, Saris Mākonis un Rakstvedis. Pārējie laupītāju bandas i-Mirkļi bija novietojušies starp citiem skolniekiem.

Vinnetū gulēja mājā drudzī.

Spilgtajā gāzes gaismā skolnieku sarkanās ziepju nober-Ids sejas spīdēja, vēl miklie mati stāvēja asi un stāvi sasējušies gaisā, tāpēc galvas izskatījās kā rindās salikti eži.

Magera kungs stingri raudzījās, lai būtu tīrība.

Līdzās zemai vīra balsij atskanēja zēna balss, un šķita, ka vārdi nāktu no pagraba.

Magera kungs noberzēja savu kabatas nazi sausu, paturēja asmeni pret gaismu, vēl brīdi paberzēja, tad pēkšņi piecēlās, kā domās nogrimis, pārbrauca ar plaukstu puslokā pār apaļi apgriezto sarkanīgo pilnbārdu, kailo galvvidu, atkal pār bārdu, kur roka palika to glaudām, un pasmaidīja. Magera kungs uzsmaidīja laupītājiem pirmajā solā.

Magera kungam bija īpašs paradums berzēt rokas. Arī tagad viņš, kā parasti, kad jutās apmierināts, paberzēja ar rādītājpirkstu zilo pietūkušo dzīslu pinumu savas stīvās rokas virspusē, paskatījās pulkstenī un piegāja pie tāfeles.

—Slavenajam gleznotājam Albrehtam Dīreram bija pretinieks, kurš apgalvoja, ka esot lielāks mākslinieks, — sacīja Magera kungs, atbalstīja roku pret gūžu un atkal uzsmaidīja laupītājiem pirmajā solā. — Abi gleznotāji vienojās, ka ikviens uzzīmēs kaut ko un tas, kura zīmējums būs labākais, nākotnē tiks uzskatīts par ievērojamāko . . . Viens strādāja dienu un nakti veselu pusgadu un atnesa savu rūpīgi jo rūpīgi izstrādāto darbu vērtēšanas tiesnešiem. Kad ienāca Albrehts Dīrers un viņam rokā . nebija nekāda zīmējuma, tiesneši pikti jautāja, kur tad esot viņa darbs. Tad Albrehts Dīrers atmeta vaļā savu plato mēteli un vienā vilcienā uzzīmēja ar smaili noasinātu zīmuli lielu apli uz kartona un vidū ielika punktu. Visu tikai ar brīvu roku! Taču, kad tiesneši izmērīja, aplis bija tik precīzs, kā ar cirkuli novilkts … Kopš tā laika Albrehts Dīrers tika atzīts par sava laika lielāko

77

mākslinieku, — nobeidza Magera kungs un pamēģināja ar kritu novilkt uz tāfeles apli, kam vidū sparīgi iegrūda punktu. — Kad es vēl biju tik jauns kā jūs, tad pratu to vēl labāk, — viņš piebilda, jo aplis bija iznācis līkumains. — Uz nākošo stundu vingrinieties to novilkt.. . Katķisms!

Uz skolnieku galdiem noklaudzēja septiņdesmit kat-ķismi.

Te piecēlās Vanagacs.

— Skolotāja kungs, man vajag iziet.

Viņš vairs neatgriezās. Gaidīt uz pilnīgi drošu kāvienu, to viņa nervi nespēja izturēt.

Vanagacs nebija gļēvs. Iepriekšējā ziemā viņš bez gudrošanas bija ielēcis no krastmalas Maiņā, kad tur gāja ledus, lai glābtu zīdaini, kas ar visu sedziņu bija izslīdējis auklei no rokām. Viņš bija izturējis un tik peldējis pakaļ sedziņā ievīstītajam bērnam, ko upe nesa lejup kopā ar vižņiem, satvēris zīdaini un laimīgi nogādājis malā. Acs viņam bija izsista, cīnoties ar pieciem ģimnāzistiem, kurus viņš viens pats bija izaicinājis. Bet Magera kunga rafinēti izgudrotais paņēmiens vilcināties ar neizbēgamo iekaustīšanu arī Vanagacs drosmei bija par daudz.

Magera kungs izsūtīja laukā Zeidelu, savu labāko skolnieku, taču tas pēc brīža atgriezās viens pats un izbrīnījies teica:

— Skolotāja kungs, viņa tur vairs nav.

Magera kungs ierāva lūpu kaktiņus:

— Mihael Fīrkant! Šurp!

Oldšeterhends pārliecās pār krēslu. Zeidels spieda viņa galvu uz leju, un Oldšeterhends kunkstēja, saņemot Magera kunga svelpjošā niedres spieķa cirtienus.

Pārējos laupītājus tikmēr nodarbināja tikai viena vienīga baismīga doma: kurš būs nākošais pēc Oldšeter-henda?

Cits pēc cita tie tika pārlikti pār krēslu. Un katram Magera kungs aizelsies atkārtoja:

— Tā! Šodien šie seši, nākošreiz atkal seši, kamēr būs izņemti visi divdesmit četri. Nožēloju, ka nespēju tikt galā ar divpadsmit vienā reizē.

Pārējo skolnieku spožās acis raudzījās plaši ieplestas. Magera kunga mazā seja jau tagad bija tumši sarkana.

Zeidels nespēja Rakstvedi, kurš vairījās, cik spēka, viens pats pievārēt.

Kurš piesakās? — jautāja Magera kungs.

: » krēsla pielēca četri. Glumiķis bija sarāvies, taču I&gt;.ilicis sēžam.

Rakstvedim pa muti tecēja slienas. Viņš rēca dažādās

i,ikārtās_gluži kā nevaldāmā sajūsmā:

А! А! A! — un tik neganti spārdījās, ka Magera kungs trāpīja ar spieķi sev pa roku. Trakās dusmās viņš

kliedza:

— Mihael Fīrkant! Šurp! Turi viņu!

Oldšeterhends nepakustējās.

Magera kungs metās pie zēna un piegrūda viņu pie krēsla.

— Turi!

Viņš nepakustējās. Pēkšņi Oldšeterhends klusiņām sacīja:

— Skolotāja kungs, es viņu neturēšu. — Pat viņa lūpas bija nobālušas.

Magera kungs apstulbis kādu brīdi blenza uz Oldšeter-hendu, tad pēkšņi iecirta ar spieķi viņam šķērsām pār seju — vēl un vēlreiz. Oldšeterhends nepacēla pat roku, lai aizsargātos. Aizmiglotām acīm viņš sabruka, tūlīt atkal piecēlās un lēnām atgriezās savā solā. Uz sejas viņam uztūka zilgansarkanas svītras.

— Hans Lūks! Šurp!

Dziļā rieva pierē. Kakls paslējās uz priekšu. Četri palīgi stāvēja savās vietās. Gaisa Karalis satvēra krēsla atzveltni, prātīgi pastumdīja, pārbaudīja, nogūlās pāri, pasvārstījās šurp un turp, kamēr atrada visērtāko stāvokli, un saņēma savu pēriena devu.

Četru palīgu rokas, jau pastiepušās viņu satvert, nolaidās gar sāniem.

Puikas reizēm mēdza piezagties cits citam no mugurpuses ar izplestiem pirkstiem ieķerties galvā tā, ka nagi sāpīgi iecērtas ādā, un, saucot: «Hē, vārnaskāja!» — kad notvertais saraujas, parādīt mēli. Līdzīga sajūta bija Old-šeterhendam, ejot no skolas mājā. Tā, it kā viņa sirdī ar asiem nagiem būtu ieķērusies kāda melna roka. «Hē, vārnaskāja!» viņš čukstēja, sarāvās un sajuta uz mēles skābenu garšu, likās, vajadzētu izspļaut asinis.

— Nu ir īstais laiks laisties prom. Uz Mežonīgajiem Rietumiem. Aizdedzināt! Visu pilsētu! Ho-o-o! Prom!

Prom! — Un pēkšņi viņš sāka neprātīgi smieties. — На! A-ha-ha!

Laupītāji nebija neko viņam atbildējuši. Glumiķis gāja dažus soļus iesānis aizmugurē un, nemitīgi brīnīdamies, skatījās uz Oldšeterhendu.

Viņi bija atnākuši līdz vecajam tiltam. Oldšeterhends gāja gabaliņu aiz citiem un grima pārdomās, kāpēc draugi nav atbildējuši. «Varbūt tāpēc, ka tieši tobrīd garām gāja apskāvies kāds mīlas pārītis?» viņš nodomāja. Oldšeter-hendam šķita, ka viņā neapturami vienā laidā lāso asinis, un viņu sagrāba bailes.

Pilsētu bija apņēmusi bieza migla, tā ka nevarēja vairs saskatīt nevienu tilta svēto, ne gaismas staru. Pēkšņi Oldšeterhends saņēma tik spēju sitienu sejā, ka viņam gar acīm pašķīda dzirksteles, viņš izdzirda kādu balsi uzsaucam:

— Jāiet pa labi! — Tikai vienu mirkli viņš redzēja pazibam formas ģērbu un apakšvirsnieka zelta tresi, pēc tam atkal viss iegrima miglā.

Vanagacs sēdēja uz kāda akmens pie «Hospitāļa», elkoņus atbalstījis pret ceļgaliem, galvu plaukstās un ar smeldzīgu skaudību noraudzījās uz tuvāk nākošajiem laupītājiem, kas pirmo pēriena tiesu jau bija paguvuši saņemt.

Vanagacs neuzdrīkstējās iet ne uz mājām, ne uz darba vietu. Dažas naktis viņš pārgulēja atkritumu vedēja ratos, kas stāvēja zem tilta arkas, līdz viņu atrada policists ar līkajām kājām un aizveda pie Magera kunga.

IV

Alus pagrabi bija piepildīti ar Maiņas ledu. Tagad cietokšņa gravā ziedēja plūškoks un ceriņi, un pakalni ap Vircburgu grima augļu koku baltajos ziedos, tā ka tikai šur tur acīm pavērās sulīgs zaļums.

Magera kungs, laupītājiem beidzot kvalifikācijas celšanas skolu, neaizmirsa norādīt uz rekrūšu laiku. Tagad visi varēja jau zināmā mērā pilntiesīgi iegriezties pie Reina kunga un likt noskūt bārdu, vienīgi tikai ne Oldšeterhends, kas kopš divpadsmit gadu vecuma nebija ne par mata tiesu audzis, izskatījās pēc skolnieka un sniedzās saviem biedriem tikai līdz krūtīm.

To viņš pārdzīvoja ļoti sāpīgi, kļuva strīdīgs un viegli

.Iizkaitināms. Viņš spēja laupītājas pēkšņi iejūsmināt uz visbīstamākajiem pasākumiem un tad tikpat negaidot vēlāk bez kāda iemesla bija dienām ilgi nomākts; nenozīmīgu sīkumu dēļ viņš bieži jutās sāpīgi aizskarts, ļāvās nevaldāmiem dusmu izvirdumiem.

Un vēl kādas lielas bēdas bija uzbrukušas Oldšeterhen-dam. Tiklīdz viņš ieminējās par Mežonīgajiem Rietumiem, tā laupītāji atrunājās: «Jā. Drīz. Pagaidi taču.»

Neviens vairs pasākumam neticēja. Bet vēl neviens arī to atklāti neatzina. Viņi rotaļājās ar savu jaunības ilgu sapni kā ar bumbiņu, pamazām jau to parodēja un, ja vien gadītos iemesls, — bija gatavi visu, kam sakars ar Mežonīgajiem Rietumiem, smejoties palaist pa vējam.

Bet, tā kā Oldšeterhends neatlaidīgi uzstāja, ka nupat esot īstais laiks doties prom, prērija gaidot, varbūt tur risinoties asiņainas kaujas, kara cirvis izrakts, viņi tur esot vajadzīgi, kas tad te vēl tos turot, tad īgnie laupītāji lika viņam saprast — lai taču viņš ejot vien pirmais, ja esot tāda steiga, gan jau šie sekošot. Un Oldšeterhends ar ilgām sirdī cieta klusu un vienaldzīgi un sarūgtināti piedalījās cirka izrādēs, ko laupītāji tagad katru vakaru sarīkoja pilskalnā. Nesen Vircburgā bija viesojies cirks.

Katrs darīja, ko spēja, — starp skatītājiem zālītē sēdēja arī dažas meitenes.

Un tas bija laupītāju bandas sabrukuma sākums. Viņiem patika tagad būt publikas vidū. Un panākumi bija lieli.

Augstu pie kādas liepas zara bija piestiprināta trapece. Gaisa Karalis, cieši apžņaugtās apakšbiksēs un indīgi zaļā triko krekliņā ļoti līdzīgs cirka māksliniekam, cieši sakostiem zobiem sēdēja uz trapeces.

Aiz liepām zaros karājās rietošās saules ripa, un laupītāju augumi meta garas ēnas uz vakarīgi zaļo pilskalna zālāju.

Bālais Kapteinis stāvēja, nicīgi saraucis lūpas urskulī, nomaļus un noskatījās, kā Gaisa Karalis varenā loka lidoja debesīs, atlaida trapeci vaļā, tad, mežonīgi iekliegdamies, augstu gaisā apgriezās un nostājās uz kājām.

— Tas nav nekas. No tā netiek vairāk spēka, — sacīja Bālais Kapteinis Rakstvedim, kas, apģērbis savas māsas gaiši rozā kleitu, tēloja klaunu. Kāda meitene ar bruņām bizēm savukārt noteica:

— Tas var mierīgi uzstāties cirkā.

Rakstvedis, to izdzirdis, tūdaļ sāka mest kūleņus un demonstrēt bīstamus lēcienus, lai meitene ar brūnajām bizēm to redzētu.

Lai nostiprinātu savu gaistošo slavu no jauna, Bālais Kapteinis pacēla gaisā smagu būvakmeni, ko neviens cits nespēja. Bet kad Gaisa Karalis no milzīga augstuma brīvā lēcienā satvēra gaisā šūpojošos trapeci un, pārgalvīgi atkal palaidis to vaļā, dzīrās no jauna satvert liepas zaru, taču viņam misējās un, atskanot visu skatītāju vienbalsīgam kliedzienam, viņš nogāzās zālājā un vaidēdams sakampa potīti, — tad Bālajam Kapteinim šķita, ka turpmākā virsvadība viņam nodrošināta, jo Gaisa Karalis bija salauzis kāju.

Apbrīnodami, šausmu sagrābti, visi sastājās viņam apkārt.

Glumiķis aizzagās garām, viņš neuzdrīkstējās pacelt acis.

Saule bija nogājusi. Krēslā mirgoja jāņtārpiņi. Smaržoja zāle.

Līdzās izrāžu laukumam pletās karavīru manēža, ko apņēma plats, dziļš grāvis un baļķu barjera. Irdenajās manēžas smiltīs stāvēja kāds izkāmējis karavīra zirgs un zviedza.

Bālais Kapteinis izšķīrās par izmisīgu soli: neko iepriekš neteicis, viņš pārlēca piecu metru garā lēcienā pār grāvi un barjeru manēžas smiltīs, uzrausās mugurā zirgam, kas mežonīgi spārdījās, un, turēdamies ar rokām un kājām pie zirga, sāka auļot apkārt pa skrejceļu.

Skatītāju apbrīna pievērsās viņam.

Bālais Kapteinis saliecies, pret savu gribu gulēja zirgam uz kakla gluži kā indiānis uz ādaiņa.

Tobrīd laupītāji sāka brēkt kā apsēsti:

— Stāt! Stāt! Feldfēbelis!

Feldfēbelis, aiz dusmām sarkans kā vēzis, atvēzējies ar jājampātagu, joza pakaļ iztrūcinātajam zirgam.

Virsaitis, apliecis lielu loku, izlidoja smiltīs un, feldfēbeļa vajāts, metās laukā no manēžas, tad kopā ar skatītājiem un meitenēm lejup pa pilskalnu un Klinšu gatvi.

Bālā Kapteiņa slava un virsaiša gods bija atkal nodrošināts. Aizelsies viņš iesaucās:

— Kaut mans brālis Amerikā to būtu redzējis!

Gaisa Karalis sēdēja vaidēdams viens pats zem liepas.

Oldšeterhends atkal uzkāpa augšā pilskalnā un apsēdās skulptūras pakājē — skulptūrā bija redzams Kristus pie krusta, bet augums pārveidots līdz nepazīšanai, tik bieži gadsimtu laikā viņš pats un asins traipi bija atjaunoti ar eļļas krāsām. Uz skulptūras stāvēja rakstīts:

Šai vietā te ir Aloizs Vires No zemes dzīves ticis šķirts.

Ar siena vezumu viņš apgāzās,

Un arī zirgam dzīve izbeidzās.

Vīrs bija godīgs, tikumīgs,

Aiz to tie debess vārti vērās,

Ar siena vezumu viņš iekšā tvērās.

Par zirgu to vis neteiksim.

Pār pilsētu pletās dūmi un migla. Bija jau gandrīz satumsis. Skanēja baznīcas zvans. Oldšeterhends jutās nomākts, viņš sasprindzināja muskuļus un aizturēja elpu, līdz gaiss ar skaļu «pha» izlauzās no mutes. Bet vieglāk tādēļ nekļuva.

Tumsā starp liepām balsnīja žāvēšanai izkarinātā veļa. Tā piepūtās kā milzum lieli balti vēderi. Oldšeterhends cieši raudzījās turp. Viņam metās bail, taču viņš palika sēžam skulptūras pakājē un klausījās neizprotamā skaņā, kas pacēlās gaisā pār pilsētu: šausminošas vaimanas, it kā tanīs saplūstu visu dzīvnieku un cilvēku ciešanas.

Aiz kāda paugura pavīdēja Glumiķa galva, viņš glūnēja uz Oldšeterhenda pusi un piesardzīgi, nedzirdami līda viņam tuvāk.

Glumiķis pamazām tuvojās, tikai pēc vairākām minūtēm pārvarējis desmit soļu garo attālumu, un nepamanīts apsēdās uz pakājes līdzās Oldšeterhendam.

Nu jau bija pilnīgi satumsis.

Kādu brīdi Glumiķis sēdēja nekustīgi, aizturējis elpu, lai sevi nenodotu. Te pēkšņi ierunājās:

— Tā … tā kā …

— A. . . Ak dievs! — iekliedzās Oldšeterhends un nogāzās no pakājes, bet, tiklīdz pazina Glumiķi, tūlīt savaldījās, izlikās vienaldzīgs un apslāpēja izbrīnu, ka viņam līdzās iedrošinājies apsēsties šis nicināmais Glumiķis, ar kuru laupītāji jau gadiem ilgi nepārmija ne vārda.

— Ma . . . man kaut kas ie … iekoda, tā . .. tāpēc es sabijos, — Oldšeterhends nicīgi stostījās.

— Tā … tā kā es arī gribu pie … pie … ind … indiāņiem, es iemāci… cī.. . jos piezagties pie … pie ie … ie… ienaidnieka, — Glumiķis pabeidza sakāmo.

— … Tuuuuu? Pie .. . pie indiāņiem? — Oldšeterhends bija sašutis un izbrīnījies. Un, kad pamanīja, kā Glumiķis, izstiepis kaklu, sarkans kā vēzis izmocīja pār lūpām vārdus, viņš, pagalam nokaunējies, apņēmās: «Es nedrīkstu stostīties, es nedrīkstu stostīties, patlaban nedrīkstu stostīties,» — un izvēlējās tikai viegli izrunājamus vārdus:

— O, nu nē, tev jāprot izturēt, ka . .. kad tev saindētus kociņus vē . . . vēderā bāž un tos aizdedzina. Nu jā, tātad es to varu izturēt. Pie . . . piecdesmit degoši sērkociņi vēderā. Un, ja es pa … paliktu akls, ta .. . tas man nav nekas.

— Sē . . . sē … sēr … sērkociņi, tu saki?

— Kā tad, un es riju indīgas čūskas kā kū … kūkas.

— Ja pro . .. prot ie .. . ienaidniekam tā pie .. . piezagties, ta . . . tad taaaaas ir pats galvenais, tad vajag vēl ti… tikai nazi ssssirdī ie . . . iedurt.

— На! Vai tas ir bruņ . .. bruņnieciski?

— Es essssmu mi… mi… mi… ministrants. Un par va .. . vakara zvanīšanu da . . . dabonu mēēēēnesī sssss … septiņdessssmit piecus f . . . feniņus.

Oldšeterhends saskaitās. Ari viņš bija, tāpat kā Ložņājošā Čūska un Sarkanais Mākonis, šo septiņdesmit piecu feniņu dēļ centies tikt pie zvanīšanas. Taču viņu nevarēja izmantot mazā auguma dēļ.

— На! Es jau nu neiešu tam meln. . . melnsvārcim zva … zvanīt. Vai tad tas ir vī… vīrišķīgi? Bet, ja tu gribi pie in . .. indiāņiem, tev va … vajag vis … vismaz pusstundu zem ūdens nopeldēt, bet ar va . .. vaļā acīm, ja augšā brauc ga .. . garām ka . . . kanu laiviņa ar in … indiāņiem.

— S . . . sssss … septiņdesmit piecus f . .. feniņus mēnesī es dabūju.

Tobrīd no tumsas iznira skārdniekmeistars Hieronimuss Gribēs kungs, un viņa roka, kas patlaban grasījās pārmest krustu pie svētās statujas, palika, bailēs atvairoties, izstiepta, kad viņš ieraudzīja divus sēžam uz pakājes.

Glumiķis pielēca kājās.

Nesakot ne vārda, Hieronimuss Gribēs kungs paņēma savu dēlu, kas bija turpat galvas tiesu lielāks par tēvu,

|)H‘ rokas un aizveda prom no Oldšeterhenda, kurš palika ,iv/am un nicīgi noskatījās abiem nopakaļ, līdz tos bija aprijusi tumsa.

Vinnetū skaistajai māsai bija gadījies bērns. Visa pilsēta zināja, ka bērna tēvs ir kapelāns.

Pēc dažām nedēļām kapelāns dabūja labāko draudzi Vircburgas apkaimē, un meitene kļuva par viņa saimniecības vadītāju. Pēc tādas notikumu norises apklusa visas tenkas.

Turpretī māte aiz sašutuma un kauna bija saslimusi; slimībai pievienojās plaušu karsonis. Viņa gulēja nāves gultā.

Klusēdama un bargi viņa norādīja uz krēslu līdzās gultai. Vinnetū apsēdās un stingi raudzījās taisni uz priekšu.

Tuvojās soļi. Istabā ienāca varen iespaidīgais garīdznieks ornātā, baznīcas kalpotājs un ministranti. Vinnetū piecēlās.

Glumiķis pasniedza vīraka kvēpināmo trauku un svarīgi atskatījās uz Vinnetū.

Slimā saņēma svēto vakarēdienu. Garīdznieks un ķesteri nometās pie gultas ceļos un lūdza dievu. Tad nometās uz ceļiem arī Vinnetū.

Baznīcas kalpotājs piecēlās pirmais, satvēra garīdznieku no aizmugures pie padusēm un palīdzēja uzsvem-pties kājās.

Kad Vinnetū palika vienatnē ar māti, viņš atkal apsēdās krēslā.

Pagriezis pēc brīža automātiski galvu uz mirējas pusi, viņš ielūkojās bālajā sejā, kas bija apņemta ar plisētu, sastīvinātu kruzuli, un pēkšņā izbrīnā vienā rāvienā paliecās uz priekšu — viņam šķita, ka māte kļuvusi par daudziem gadiem jaunāka. Bargās grumbas bija pilnīgi izzudušas. Toties Vinnetū redzēja mātes sejā, kas tagad bija šaura un liega, rāmu ticības laimi. Viņu sagrāba nekad neizjusts maigums un vēlēšanās, kaut tā paliktu vienmēr. Te viņa krūtis sažņaudza bailes, ka, tiklīdz māte atvērs plakstus, tā atkal bargi norādīs uz krēslu. Viņš nenovērsa acu no mātes, bez vārdiem, nelaimīgs žēlojās pats sevī, ka arī šo mātes maigumu, kas droši nekad vairs neatgriezīsies, izjūt reizē ar bailēm no viņas, un pēkšņi

elsodams pārkrita mātei pāri, jo mirēja bija atvērusi acis un dziļā labvēlībā lēnām glāstīja viņam matus.

Vinnētu raudāja skaudrām asarām, kas raisījās dziļi krūtīs; viņa augums raustījās, viņā modās gandrīz vai neizturama laimes sajūta. Tad Vinnetū — tāpat raudot — sāka arī paklusi dziedāt un bija cieši pārliecināts, ka, tiklīdz pārstās klusi dziedāt, tā nespēs arī vairs raudāt un tad vairs nejutīsies laimīgs.

Kamēr Vinnetū izraudāja sirdi nomācošo smagumu, ko visu mūžu bija izraisījusi mātes cietsirdība, viņš juta, kā mirēja mierina ar nemitīgiem maigiem glāstiem, kas pamazām kļuva vārgāki, līdz roka bezspēcīgi nokrita uz gultas. Mirējas krūtis pacēlās spēji augstu, un Vinnetū noslīdēja gultas kājgalī.

Asarām nemitīgi plūstot, Vinnetū raudzījās uz māti, tad izgāja no istabas un elsojot un šņukstot, smejoties un raudot pastāstīja virtuvenei, ka māte mirusi.

Virtuvene šausmās blenza uz Vinnetū, jo zēns aplaimots smaidīja, un metās uz mirušās istabu.

Vinnetū izgāja no mājas un ašiem soļiem devās bez mērķa pilsētas virzienā.

Viņam līdzās smagi kluburoja maza tukla večiņa, kas, balstīdamās uz kruķiem, steidzās uz tramvaja pieturu; viņa atskatījās uz tramvaja vagonu, kas ātri tuvojās, izmisīgi vicināja kruķi, saukdama:

— Es nemūžam netikšu! Svētā dievmāte, es nemūžam netikšu laikā!

Vinnetū uzlūkoja večiņu, tad atskatījās uz tramvaju un nostājās starp sliedēm.

Vadītājs signalizēja.

Vinnetū izlikās nedzirdam zvanu un gāja nesteidzīgiem soļiem pa sliežu ceļu uz pieturas vietu, lai piespiestu vadītāju samazināt gaitu. Vecā klunkuroja uz priekšu.

Saniknotais vadītājs zvanīja vienā zvanīšanā. Braucēji sašutuši izkliedza brīdinājumus. Tramvajs pilnā gaitā brāzās šurp. Vinnetū pagrieza galvu, nobāla — un lēnām soļoja uz priekšu pa sliežu ceļu. Pēdējā brīdī vadītājs parāva bremzes tā, ka sliedes nokūpēja, un Vinnetū atlēca sānis.

Trīsēdams aiz bailēm un sašutuma, vadītājs izkāpa no vagona, lai pārliecinātos, vai Vinnetū nav ievainots.

Večiņa bija tramvaju sasniegusi un iekāpa.

Vadītājs un braucēji lamāja aizejošo Vinnetū, kurš, savilcis lūpas, it kā viņam būtu nodarīta netaisnība, atskatījās. —-

Kāds sirms vecs vīrs, kas sēdēja pie loga stūra nama pirmajā stāvā un kūpināja pīpi, ar grūtībām piecēlās kājās un vicināja dūri, draudēdams lejup Vinnetū, kurš iegriezās sānieliņā.

Viņam pretī nāca Rakstvedis un Bālais Kapteinis.

— Nāc līdz, mēs šausim, — aicināja virsaitis, atmeta vaļā svārku stūri un parādīja Vinnetū jaunu pašdarinātu štuceri. — Mēs ejam pie Vanagacs un šaudīsimies viņa istabā . . . Nāc līdz!

— … Es neiešu līdz . . . iešu kur citur, — sacīja Vinnetū un tūlīt arī devās tālāk baznīcas virzienā.

Abi palicēji apjukuši raudzījās viņam nopakaļ.

Liturģija jau bija sākusies. Vinnetū pārmeta krustu un apsēdās. Kad viņš dzirdēja priestera skaitītos latīņu vārdus un ministranta tālo zvaniņu skandināšanu, atkal atgriezās atbrīvotājas laimes trīsas, kas viņu bija sagrābušas pie mātes nāves gultas. Zēnu pārņēma tīkams nogurums. Vinnetū aizmiga.

'Brāzmojošās ērģeļu skaņas viņu pamodināja. Vinnetū noprata, ka ticība un dievbijība nav savienojamas ar laupītāju ideāliem.

Klusi iznācis no portāla, viņš palika stāvam, atbalstījies pret baznīcas mūri, un pamanīja Rakstvedi un virsaiti, kas bija viņu izsekojuši, lēnām ejot pa ielu lejup.

Viņš raudzījās nopakaļ laupītājiem, kas kļuva arvien mazāki un mazāki, līdz vairs tikko saskatāmi izzuda tālumā, tad atgriezās atpakaļ baznīcā.

Abi laupītāji pieklauvēja pie Vanagacs mātes istabas durvīm un, kad neviens neatbildēja, uzkāpa augšā Vanagacs jumtistabiņā, bet tas vēl nebija atgriezies no darba.

Uz kastītes līdzās gultai stāvēja glāze ar skaidru ūdeni un tanī stikla acs. Vēl istabā bijņ tikai viens galds un krēsls, uz tā nolikta mazgājamā bļoda. Pie sienas zem svētā Jozefa attēla karājās pīpe. Šaurā būrītī uz kārtiņas un atkal zemē nerimtīgi vienā laidā lēkāja vāverīte. Vanagacs to bija noķēris pilskalna liepās.

Iepretī logam pletās akls nama mūris, kur bija uzmeties zvirbulis.

Bālais Kapteinis ilgi mērķēja, tad beidzot nospieda.

Zvirbulis palika sēžam un, tāpat kā iepriekš, knosīja izpērušās spalvas.

Kamēr viņi viens otram jautāja, vai zvirbulim trāpīts, tas pacēlās zilajā gaisā.

— Lode met līkumu, tāpēc ka attālums ir par lielu … Kā tad citādi tas būtu iespējams, — sacīja Bālais Kapteinis un aplaida visapkārt acis, meklēdams tuvāku mērķi. — Paturi kārti, — viņš sacīja un paņēma ercena dūzi no Vanagacs kārtīm.

— Un ja tu man atšausi pirkstu?

— Es taču mērķēšu uz kārti.

Rakstvedis nostājās tālāk no loga, izstiepa roku un turēja kārti aiz pašas maliņas.

— Mērķē mazliet pa labi… Man labāk patiktu, ja tu netrāpītu nekur nekā trāpītu manā rokā.

Bālais Kapteinis mērķēja ilgi — tieši kārtij vidū un izšāva tai cauri.

Rakstvedis atvilka elpu.

— Tagad turi tu kārti.

Bālais Kapteinis neturēja vis kārti aiz maliņas, bet apņēmis ar plaukstu, un savilka lūpas urskulī.

— Šauj!

Rakstvedis nobijās, sasprindzināja muskuļus, īsu mirkli mērķēja — un kārtij bija izšauts caurums. Bālais Kapteinis to nicīgi nometa zemē.

— Es ļaušu sev nošaut no galvas glāzi… Tas būtu kaut kas priekš manis, — sacīja virsaitis un novietoja glāzi ar stikla aci sev uz galvvidus. Viņa seja acīm redzami nobāla.

Glāze sašķīda, acs aizripoja zem gultas. Rakstvedis rāpās tai pakaļ.

— Es turēšu aci ar diviem pirkstiem! — viņš sauca spējā sajūsmā.

— Tu vari mierīgi riskēt.

— … Dievs tēvs… Trāpīts! — Acs bija izlidojusi laukā pa logu.

— Skaidrāks par skaidru. — Bālais Kapteinis paraustīja plecus.

Tikai tagad Rakstvedis pamanīja, ka pirkstam trūkst naga un asinis šaurā lokā plūst ap rokas locītavu.

— Parādi šu… Gan jau tas atkal ataugs … varbūt. Skaista aproce.

— Pamatīgs šāviens, lai vai kā, — noteica Rakstvedis un ar sāpēs sarauktu seju turēja roku gaisā. — Bet acs ir pagalam.

Tad laupītājus sagrāba iznīcināšanas kāre. Viņi šāva grīdā, sašāva uz griestiem uzgleznoto eņģeli, puķes uz tapetēm, caurumu caurumos svēto Jāzepu. Rakstvedis mērķēja uz ūdens krūzi. Ūdens šļakstēdams nolija uz grīdas un tērcītē tecēja zem durvīm laukā. Viņi šāva bez apdoma, kur tik pagadījās. Loga rūts sašķīda gabalu gabalos. Pēlī radās neskaitāmi mazi deguma caurumi. Vā-verīte joņoja pa savu šauro būri, reizēm pietupās klusiņām kā pelīte, gudrās acis bailīgi pievērsusi laupītājiem, un tad joņoja atkal. Istaba bija pulvera dūmu pilna. Laupītāji ļāva vaļu postīšanas alkām. Viņi rāva laukā gultas drēbes un meta ūdens lāmā uz grīdas, pieslēja matraci pie loga, apgāza galdu, izjauca pašu gultu, tad klusām pa kāpnēm lejā izzagās laukā no mājas.

Ap pulksten astoņiem vakarā viņi stāvēja pie «Hospitāļa».

Vanagacs nāca no mājām un, kad ieraudzīja viņus, sabāza rokas svārku kabatās un aizsnāja garām.

Viņi smējās tam nopakaļ. Vanagacs pagriezās, nicīgi un mulsi pasmaidīja un gāja tālāk. Kopš tās dienas viņš vairs ar laupītājiem nesatikās.

— Tētīt, labāko mērķi mēs pavisam aizmirsām.

— Ko tad? — jautāja Bālais Kapteinis.

— Vāverīti.

Viņi devās ceļā uz Dirbahu, līdz kurienei nu jau labi sen ik dienas pēc darba bija pasākuši straujā tempā vienā stundā nosoļot; tur viņi dzēra balto vīnu lielākā daudzumā, nekā spēja panest, jo viņus apkalpoja abas krodzinieka meitas un apskauda sašutušie, greizsirdīgie zemnieku puiši. Bieži vien viss beidzās ar izkaušanos, pēc tam abi laupītāji juta kā pienākumu nākošajā naktī atkal sēdēt ciema krodziņā.

Vanagacs aizrautīgi nodevās makšķerēšanas sportam un makšķerēja dienu un nakti. Gaisa Karalis gulēja Jūliusa slimnīcā, kur ārstēja salauzto kāju. Sarkanais Mākonis lasīja klasiskas drāmas un bija iemīlējies jauniņā jaukā skolotāja meitiņā. Daži nodibināja smēķētāju klubu ar hektografētiem statūtiem un katru sestdienu sarīkoja atraitnes Benommenas krogā lielas smēķēšanas sacensības.

Rakstvedis uzskatīja par svarīgu eleganti ģērbties un kopa savas Ūsiņas. Viņam vienīgajam tādas jau bija. Kad Reina kungs pirmo reizi skuva Rakstvedim bārdu, darīdams to ar cienību un respektu, jo Rakstveža tēvam stipri auga bārda — tāpēc bija iemesls cerēt, ka arī dēls būs izdevīgs klients, :— viņš sacīja:

— Videršeina kungs, paraugieties spogulī, jūs tur redzēsiet savu atspulgu к

Pirms četrdesmit gadiem Reina kungs bija to pašu teicis Rakstveža tēvam, kad tas vēl bija jauneklis. Un nebija šo joku aizmirsis.

Vientuļais Oldšeterhends rakņājās cietokšņa vecajos šaujamgrāvjos, meklēdams svinu, pārkausēja to «istabā», lai, iekams dotos prom, varētu no tā izliet svina lodes Mežonīgajiem Rietumiem. Ik vakaru viņš sēdēja «istabā» un lasīja indiāņu stāstus. Tepat tagad karājās Amerikas karte, kur ar zilu zīmuli viņš bija pasvītrojis apvidus, jūras, prērijas un mūžamežus, ko vēlējās kā Rietumu apceļotājs apmeklēt. Tikai reti apakšzemes ejā atskanēja kāda laupītāja tuvojošies soļi. Daudzus vakarus viņš stundām ilgi zīmēja «Svēto Zvēru». Ar laiku vispār vairs neviens viņu «istabā» neapciemoja.

Pamazām arvien spilgtāk atklājās katra atsevišķa laupītāja rakstura īpatnības un intereses, līdz ar to pati laupītāju banda izjuka.

Notikums svētdienā pēc Vasarsvētkiem pēdējo reizi saveda kopā kādu bandas daļu kopīgam pasākumam.

Bruģa akmeņi Maiņas kvartālā bija nosegti ar meldriem un mājiņas līdz pat pirmajam stāvam noklātas ar skābarža lapotajiem zariem. Iedzīvotāji bija ģērbušies svētku drānās. Saule spīdēja. Skanēja baznīcu zvani. Mazas meitenītes baltās kleitās, ar puķu groziņiem, kas sārtās, zilās, zaļās lentās karājās viņām kaklā, uzposušās sievietes, vīrieši garos vizītsvārkos un ļoti augstiem cilindriem galvā plūda virzienā uz baznīcu, lai pievienotos svētceļotāju gājienam.

Pie vīna krodzinieka un maizniekmeistara Šlauha bija pirmā apstāšanās. Maiznīcas vitrīna bija pārvērsta altārī ar lūgšanas pulti, krucifiksu un degošām svecēm un iz-

1 Der Widerschein — atspulgs (vācu vai).

pušķota ar zariem, jniķēm debeszilās stikla vāzēs, kas bija paņemtas no goda istabas.

Daudzu mājiņu priekšā, kur vajadzēja iet garām gājienam, bija ierīkoti šādi altāri.

Oldšeterhends, Rakstvedis, Sarkanais Mākonis un laupītāji, kas bija nodibinājuši smēķētāju klubu, pulcējās pie «Hospitāļa», ģērbušies savos izejamos uzvalkos.

— Gan jūs dabūsiet brīnumus redzēt — viņš piedalīsies gājienā. Es pats esmu Vinnetū manījis ejam ar sveci baznīcā, — sacīja Bālais Kapteinis.

Cietoksnī zilajā gaisā uzsprāga balts mākonītis — lielgabala šāviens dārdēdams vēlās lejup uz uzposto pilsētu — svētceļotāju gājiens tuvojās, nākdams no Burkar-tes baznīcas.

Rūsganais zvejnieks, Magera kungs, stiklinieku meistars Johans Jākobs Štreberle, kurpnieks Videršeins, krodzinieks Benommens, Hieronimus Grībes kungs — visi vizītsvārkos, ar cilindriem galvā, degošām svecēm rokā — gāja gausā svētceļotāju solī caur ļaužu pūli abās ielas pusēs un dziedāja no biezām dziesmu grāmatām, dziedāja kopā ar bērniem, kas vilka smalkās balstiņās, kopā ar mūkiem, kas dziedāja basā, ar vecām sievietēm, kam balsis aizrāvās, — to visu pavadīja spēcīga un apzinīga ragu mūzikas kapela.

Priekšgalā soļoja vecs vīrs, kurš nesa augstu krustu, pie kura karājās sidrabā darināts Kristus. Aiz viņa nāca mazais tuklais bīskaps ornātā, turēdams sejai priekšā svētā vakarēdiena šķirstiņu, viņam tuvojoties, visi meta krustus un noslīga ceļos, lielākā tiesa — vispirms izplājuši zemē mutautiņus.

Lūgsnu teicējs, klibs skroderītis — viena kāja viņam bija īsāka, — klinkādams apsviedās ar veselo kāju uz svētceļotāju pusi un, gari stiepdams, sauca:

— Lai slava un pateicība mūžam!

Un, atskanot lūgsnas piebalsotāju murmināšanai, viņš jau atkal bija apsviedies apkārt, kliboja atkal pa priekšu un pēkšņi ar lēcienu bija klāt pie Oldšeterhenda. v

— Lampausi! — Ar rāvienu notrieca viņam no galvas salmu cepuri, ieklunkuroja atpakaļ ļaužu rindā un atsāka skaitīt lūgsnas vārdus priekšā: — Visusvētākajam sakramentam.

Oldšeterhends nebija nocēlis cepuri, tuvojoties bīskapam

zem baldahīna. Baldahīnu aiz četriem balstiem nesa Glumiķis, Vinnetū un vēl divi jaunieši.

Oldšeterhenda vaigs, ko bija ķēris sitiens, kvēloja. Laupītāji bija sašutuši. Bet līdzēt te nekā nevarēja.

— Rau, kur viņš ir! — iesaucās Bālais Kapteinis un norādīja uz Vinnetū, kurš nolieca galvu, kad gāja garām laupītājiem.

Rakstvedis šūpoja galvu:

— Debestētīt, kas to būtu varējis par Vinnetū domāt!

Laupītāji apklusuši noraudzījās viņam nopakaļ.

Svētceļnieku gājiens devās uz priekšu, un cauri ragu

mūzikai un mortīru šāviņu dārdoņai spraucās veco sieviešu balsis un cēlās augšup saulainajās debesīs: «O, Marija, palīdzi mums!»

Lūgsnu teicējs bija pārticis cilvēks, viņam piederēja liela māja ar daudziem logiem, šis dievbijīgais drēbnieks galvenokārt bija draudzes kalpotājs un cītīgs baznīcā gājējs, apģērbu lāpīšanai viņš nodarbināja zeļļus. Veikals zēla.

Vakarā «Trīs vainagos» rūsganais zvejnieks šķendējās:

— Ja nepiedalītos gājienā, ne mārciņu zivs pa visu gadu nepārdotu! — Viņam bija pietūkušas dzīslas uz kakla.

«Un kurš godīgs cilvēks nestu man pazolēt kurpes, ja es nebūtu dievbijīgs, godprātīgs kurpnieks,» domāja Vi-deršeina kungs, sniegdams apkalpotājai tukšo glāzi. Tas bija kluss, strādīgs cilvēks, kam vajadzēja uzturēt sešus bērnus.

Vēl iekams satumsa, sievas, stingri ievērodamas savu māju robežas, mēza prom samīdītos meldrus, nolaistīja ar lejkannām līčloču urdziņas un vēlreiz noslaucīja visu tīru. Šeit bija noslaucīts, kā nākas, tur vēl gulēja meldri — tieši visas mājas garumā. Bet pulksten deviņos ielas bija spodras un tīras. Tā bija noteikuši Vircburgas pilsētas tēvi.

Laupītāji, paslēpuši kabatās pa akmenim dūres lielumā, vienaldzīgi aizslāja garām policistam pie «Hospitāļa» un iegriezās Klinšu gatvē, kas beidzās pie dievbijīgā skro-derīša daudzlogu nama ielas fasādes.

Bālais Kapteinis rūpīgi sadalīja logus savējiem, nobrīdināja precīzi mērķēt, klusi nokomandēja un pacēla roku — logu rūtis stirkšķēdamas izbira.

Laupītāji metās bēgt pa tumšajām ielām.

Drēbnieka augums — gluži kā velns leļļu teātrī — izšāvās līdz pusei pa logu laukā.

Lejā viss bija klusu.

Šīs izdauzītās logu rūtis bija laupītājiem atvadīšanās no pirmā jaunības laika.

Nākošajā nedēļā visu Maiņas kvartāla iedzīvotāju prātus nodarbināja viens vienīgs notikums — stiklinieka meistaram Johaiinam Jākobam Štreberlem bija gadījusies nelaime. Visi trīssimt sešdesmit septiņi jaunajai slimnīcai domātie logi bija izgatavoti vienu centimetru par šauru, logi nebija lietojami, viņam vajadzēja samaksāt lielu līgumsodu, un rezultātā viņš bankrotēja.

Dažas nedēļas viņu redzēja noskumušu skraidām pa Vircburgu. Viņš vairs nesmējās. Pieņemt izpalīga darbu neatļāva viņa meistara lepnums, un kādu dienu viņš pazuda.

Bālais Kapteinis, Rakstvedis un Oldšeterhends stāvēja upmalā. Garām sparīgiem soļiem gāja Vanagacs.

Šķērsām pāri mugurai brūnā buru audekla makstī kaut kas karājās. Izskatījās pēc šautenes.

— Kur tu biji?

— Medībās! — atsaucās Vanagacs, pasvārstīja zivju tīklu un turpināja ceļu.

— Kad es tev saku, to var ik dienas atkārtot piecas sešas reizes, vispār, cik vien bieži grib. Tas neko nekaitē, cilvēks paliek tikpat spēcīgs un vesels, kā bijis, — sacīja Rakstvedis Bālajam Kapteinim un nobeidza: — Es pats nemūžam nebūtu ticējis, ka kaut kas tāds iespējams. Kolosāli!

Rakstvedim bija sarkanas iekaisušas acis un iekrituši pelēki vaigi.

— Kā tad tas ir? … Kā to dara? — jautāja Oldšeterhends.

— Tas nav nekas priekš tevis, — sacīja Rakstvedis un uzsmaidīja Bālajam Kapteinim. — Tu tam vēl droši vien esi par mazu. Gan jau es tev reiz parādīšu.

Visi trīs klaiņodami gāja gar upes malu lejup uz smilšu salu un tad apsēdās pie neliela ezeriņa, ko ielenca nokareni kārklu krūmi.

Bija silta novakare. Gar ezera malu nedzirdami un graciozi lēkāja cielavas, nemitīgi cēlās gaisā kraukļi un ķērkdami lidinājās pār ganībām.

Iesārtos vakara mākoņus aprija krēsla, un pie tumšzila* jām debesīm iemargojās zvaigznes.

— Bet nu pasakiet reiz, kad mēs īstenībā dosimies prom? — jautāja klusiņām Oldšeterhends, sāpīgi apvīdams ap roku kārklu zaru.

— Celies, iesim uz Ameriku! — smējās Rakstvedis. — Ho-ha-ho, Oldšeterhend!

Bālais Kapteinis smīkņāja.

— Nu, teiksim tā — nākošnedēļ, — tēlotā nopietnībā sacīja Rakstvedis.

— Kā tad. Nākošnedēļ. Kā tad.

— Tātad! Tātad tomēr! — priecīgi iesaucās Oldšeterhends. — Vai varbūt tomēr labāk iesim tūlīt pat prom! Taisni vien, taisni vien — prom pa smilšu ceļu līdz pat Frankfurtei. Tad nonāksim pie Reinas un Hamburgā … Tur ir kuģi. — Viņš miedza aizvien ciešāk kārklu zaru ap rokas locītavu. — Jūras kuģi!

Bālais Kapteinis pārlapoja kādu lietussargu fabrikas katalogu.

— Vai zini ko… nekādu indiāņu vairs vispār nav.

— Nē, neviena vienīga sarkanādainā vairs nav.

— Tā gan? Miljoniem viņu ir! На! Kas tad tie būtu, par kuriem rakstīts mūsu grāmatās? A?

— Nu jā, viens otrs jau vēl ir, — Bālais Kapteinis piekāpās un savilka urskulī lūpas. — Bet es nupat lasīju avīzē, ka pārējie visi ir iznīdēti.

— Oldšeterhend, Oldšeterhend, Amerikai tu esi drusku par mazu.

— Bet man ir drosme! … Un tas ir pats galvenais.

— Nu, tad hop! Prom uz Mežonīgajiem Rietumiem!

Te Oldšeterhends pielēca kājās.

— Tātad jūs nenāksiet līdz! Ak jūs, zaķpastalas… visu gadu tikai melojāt vien!

— Es tev kaut ko pateikšu, esmu tagad izturējis trīs mācekļa gadus, vakar, saņēmu savu pirmo algu — piecpadsmit markas, — un to es dabūšu katru nedēļu . . . Tad jau man vajadzētu būt aptaurētam, ja es tagad laistos prom!

— Nu, reizi par visām reizēm, — sacīja Rakstvedis.

— Es tagad arī dabūju četrdesmit markas mēnesī. Trīsdesmit jāatdod mātei. Bet desmit drīkstu paturēt. Tagad taču viss ir gluži citādi, — viņš domīgi nobeidza.

— No nākošās nedēļas algas es nopirkšu sev šo lietussargu. — Bālais Kapteinis parādīja lietussargu katalogā.

— Maksā astoņas markas. Vai esi kaut ko tādu jau dzirdējis? . .. Astoņas markas par lietussargu! — Viņš dārdoši smējās un vēl ilgi nespēja nomierināties. — Tas ir tik tievs kā spalvaskāts un drāna tikpat kā zīda.

Bija jau iestājusies dziļa nakts.

Oldšeterhends pagriezās un neatvadījies lēnām devās prom. Pēc brīža viņam pār vaigiem sāka ritēt asaras.

Nedzirdami lejup pa Mainu garām slīdēja plosts. Priekšgalā sēdēja plostnieks un klusiņām spēlēja harmonikas.

Kaut kur tālumā dziedāja meitene.

— Atslēgu mēlīšu uguni! — uzsauca meistars Trits Oldšeterhendam, kas nodrebēja līdz sirds dziļumiem.

Būtu Trita kungs uzsaucis, lai Oldšeterhends pamet gaisā diegu un rāpjas pa to debesīs, viņš neķertos pie darba ar lielāku satraukumu kā tagad.

Vēl neviena Trita kunga atslēgas mēlīte nebija izkalta tā, lai māceklis, kam vajadzēja šai darbā palīdzēt, netrīsētu bailēs un lhi meistara zaļganās acis neraidītu bargus skatienus, kam sekoja spēji, spēcīgi sitieni sejā. Tomēr bīstamākais nebija vis pļaukas, bet laika sprīdis starp skatienu un sitienu, jo nekad nevarēja zināt, kuru brīdi tas sekos, un no tā izvairīties nebija iespējams, jo zaļais skatiens turēja savā varā.

Trita kunga elektriskās durvju slēdzenes bija slavenas Vircburgā. Un tas bija atslēgu mēlīšu nopelns, kuras Trita kungs kaldināja no vislabākā tērauda visskaidrākajā ugunī un tad nedēļām ilgi slīpēja, līdzināja, vīlēja, lai pielāgotu miesnieka meistara Rikena kunga vai trompetista Vollenbena kunga jaunajai elektriskajai durvju slēdzenei.

Savu elektrisko durvju slēdzeņu dēļ Trita kungs bija jau vairākkārt cietis bankrotu, jo pie vienas pašas strādāja ceturtdaļgadu, bet cena bija tāda, ka to būtu vajadzējis izgatavot nedēļas laikā. Likās, it kā mīļajam dieviņam pašam būtu savs prieks par mimozveidīgajām atslēgu mēlītēm, jo ikreizējās Trita kunga sievas nāve sakrita ar  vienu no bankrotiem, tāpēc viņš varēja savu mākslas darbu turpināt, apņemdams no jauna sievu ar mantību; tas viņam nesagādāja grūtības, jo viņš bija skaists vīrietis un otrais brīvprātīgo ugunsdzēsēju tvaika šļūtenes vadītājs.

Oldšeterhends izmēza no ēzes vecos pelnus, izpūta kaktos paslēpušos puteklīšus, pa vienai izmeklēja jaunas ogles, rūpīgi sagatavoja egļu malku bez sveķiem un uzkūra skaidru uguni. Izbijies iegrūda roku liesmās un izrāva salmiņu, kas būtu uguni sadūmojis, nolika meistaram pa rokai āmuru, ogļu knaibles, sev uzsitējveseri, nospodrināja ar piedurkni laktu, līdz tā spīdēja un laistījās.

Te negaidot viņš pavērās citā dzīves pusē, vērās ilgi. Viņa mute palika pusvirus. Pēkšņi viņš saņēmās, iemetās darbnīcā un nostājās pretī meistaram:

— Es gribu prom no jums! . . . Nevaru vairs izturēt.

Virspirms bargais skatiens, tad aprautā, skanīgā pļauka sejā, un Trita kungs izgrūda mācekli laukā. Pārējie mācekļi stāvēja, neuzdrīkstēdamies ne elpot, palīgs aiz smiekliem tā locījās, ka viņa galva atsitās pret darbgaldu un brilles nokrita no deguna.

Meistars joprojām strādāja. Viņš patlaban grasījās uz vienas no spožajām virpām izvilpot mazu dzelzs skrūvi elektriskajai durvju slēdzenei, vecākajam māceklim vajadzēja šai darbā palīdzēt, minot ar kāju virpu; viņš to darīja aizturējis elpu, jo šai nodarbībai bija jānododas ar sirdi un dvēseli, ar dziļu pārdzīvojumu, tā, it kā spēlētu piano.

Meistars paņēma griezēj kaltu nost no bultas un stingi urbās acīs māceklim, kurš, meistara skatiena sasaistīts, drebošām kājām joprojām mina . . . līdz atskanēja pļauka. Meistars no jauna pievērsās savam darbam. Dzelzs skaida meta lokus ap griezējkaltu uz augšu.

Pēc tam kad dzelzs skrūvīte bija gatava, izgaisa arī sviedros izmirkušā mācekļa sasprindzinājums — gluži kā būtu, pārbaudījuma kolēģijai klausoties, laimīgi līdz galam nospēlējis kādu Bēthovena sonāti; tikmēr meistars, it kā to komponējis, pašapzinīgi izslējies, devās pie uguns, lai kaltu atslēgas mēlīti.

Oldšeterhends tūlīt pat steidzās uz pilskalnu un pa apakšzemes eju uz «istabu». Veicīgi, it kā nedrīkstētu zaudēt laiku, viņš paņēma no stikla kupola apakšas veco revolveri un, uz ceļiem tupēdams, aizdedzināja burtnīcu sainīti «Bālā grāfiene jeb Slepkavība mežā» un līdz ar to visu bibliotēku.

Viņš vēl redzēja, kā liesmas, glauzdamās gar grāmatām, cēlās augšup un uzsitās līdz griestiem. Dūmi izdzina viņu laukā.

No ejas bez skaņas vēlās zili dūmu mākoņi.

Tad atskanēja dobjš grāviens — no ejas izšāvās varens dūmu un putekļu mutulis un uzvirmoja pret debesīm.

Apakšzemes eja bija iebrukusi un «istaba» aizgruvusi uz visiem laikiem. Oldšeterhends, baidīdamies elpot, stāvēja cietokšņa gravā.

Kopš šī brīža viņš no Vircburgas pazuda.

Pilsētā izplatījās baumas, ka mūķeņu klosterī Debess-vārti, kas atrodas stundas gājiena attālumā no «istabas», priekšnieces cellē aiz skapja esot stīguši dūmi.

V

Oldšeterhends soļoja prom pa lielceļu virzienā uz Ameriku.

Vircburga palika guļam ielejā. Viņš atskatījās. Ne jau tāpēc, lai vēlreiz redzētu ienīsto pilsētu, kas bija ietinusies pelēkā dūmakā, jo patlaban taisnām sīpām sijāja smalks lietutiņš; viņš pagriezās atpakaļ tāpat vien — kā citkārt pagriezās pa kreisi, citkārt pa labi, palūkojās debesīs, uz kādu koku, sekoja ar acīm putnam — neredzot, nedomājot, nekā nevēloties.

Reizēm viņš arī apstājās un ilgi vērās lielceļa grāvī, tad gāja tālāk ar tukšumu sirdī, nejūtot nekā cita kā vienīgi spiedienu kaut kur pakrūtē.

Pēkšņi viņš ieraudzīja uz kilometra akmens sēžam kādu vīru un satrūcies palika stāvam: nupat vēl uz akmens neviena nebija, tagad uz tā sēdēja cilvēks.

Vai viņš bija uzradies no tumšā egļu meža līdzās? Izniris no zemes? Atlidojis pa gaisu vai — no nākotnes steidzies atpakaļ uz tagadni pie Oldšeterhenda?

Nekad viņam nebija gadījies redzēt šādu cilvēku.

Taču šai cilvēkā nebija nekā neparasta, pieceldamies tas izslējās slaiks un piegāja pie Oldšeterhenda, kam uzdvesmoja silta elpa kā saskarē ar spokainu parādību.

Svešajam mugurā bija lietus mētelis. Viņam bija lielas zilas acis, skarba mute plānām lūpām un asi sejas vaibsti. Viņam bija gadu trīsdesmit, brūnie mati pie deniņiem jau metās sirmi.

— Vai iesim gabaliņu kopā?

— Jā . . . bet uz kurieni jūs ejat? Kādā virzienā?

— Patlaban es iešu kādu brīdi kopā ar jums — tad atkal uz priekšu. . . Jūs gribat ceļot uz tuvāko lielo pilsētu, meklēt darbu un pelnīt naudu, — nobeidza svešais, vairāk apgalvodams nekā jautādams. Oldšeterhends pēkšņi ienira sārtā kauna mākonī. Jo viņam bija licies, ka varētu jebkuram cilvēkam pastāstīt savus nodomus, un tagad nu jau pašam pirmajam nespēja to pateikt.

Apmulsumā un neziņā viņš iesaucās:

— Mani sauc Mihaels Fīrkants! — Un no rokas viņam izkrita daudzkārt lasot nobružātā indiāņu grāmata.

Svešais smaidot pacēla grāmatiņu un jautāja, vai drīkstot to apskatīt. Viņš izlasīja pirmo teikumu: «Toms devās ceļā uz Mežonīgajiem Rietumiem un bija cieši apņēmies tik daudziem baltajiem, cik vien būs iespējams, izdzēst dzīvības sveci…» — un atdeva grāmatiņu Oldšeterhen-dam atpakaļ.

— Ha! A, ha-ha! — Oldšeterhends smējās atkal tiem pašiem aprautajiem, neprātīgajiem smiekliem kā toreiz atceļā no skolas. — Varbūt tas nav tiesa un ir muļķīgi, kas tur stāv rakstīts.

Tad svešais domīgi sacīja:

— Jā, ilgas ir tāpēc, ka ir mokas … Pirms daudziem gadiem es gāju tāpat, kā tagad tu ej pa šo ceļu, līdz pat tam kalnam, kas aizsedza manai jaunībai skatu un atmodināja sapņus par ilgoto, brīnumaino zemi, aiz tā. Tad es pavēros lejup zilajā līdzenumā, no kurienes cēlās darba dunoņa, — un nokāpu lejā.

Oldšeterhendš pacēla acis augšup uz svešo, un svešais maigi un aizkustinoši noraudzījās lejup uz viņu.

Tas, ka pēkšņi bija zudusi vēlēšanās tikt uz Mežonīgajiem Rietumiem, modināja Oldšeterhendā neaptveramu

i/.brīnu, kam sekoja veldzējošs miers. Kā atbrīvojies no nastas, viņš gāja līdzās svešajam un juta pret viņu dziļu

uzticību.

— Es jau arī gribu strādāt, — viņš klusi noteica. — Es neesmu tik vārgs, kāds izskatos.

— Nē, jūs neesat vārgs, — atteica svešais ar neizpro-lamu smaidu.

It kā saule būtu nedzirdami nokritusi no debesīm — viss lielceļš pēkšņi bija saules pielijis, tā vizuļoja kā matēts zelts, un ābeļu rindas auda uz tā kustīgas ēnu

mežģīnes.

Abu nācēju izbiedēti divi zaķi pārlēca pār dziļo grāvi un metās ar atpakaļ atglaustām ausīm viens aiz otra prom pa taisno bezgalīgi garo lielceļu.

— Ko jūs tagad strādājat? — jautāja Oldšeterhends mierīgi un uzticīgi. Viņam radās sajūta, it kā sarunātos pats ar savu vecāko es.

— Es?… Es pārdomāju, kāpēc jaunam ziedam jāatraisās no koka, iekams tas tiek par augli, kamēr līdzās kāds cits drīkst netraucēti nobriest par augli… Par to es nemitīgi domāju. Tas ir mans darbs… Tagad man atkal jādodas tālāk.

Aprauti iesvilpdamies, kāds putns pāršķēla gaisu virs viņiem un abu acu priekšā pacēlās debesīs.

Tad svešais aplika roku Oldšeterhendam ap kaklu un noskūpstīja viņu . . .

Pēc tam viņš klusi aizsteidzās, šķērsoja lauku, kļuva arvien mazāks un mazāks, bet Oldšeterhends raudzījās, līdz svešais pazuda — tik pēkšņi, it kā būtu izgaisis bez miņas.

Kādu brīdi vēlāk Oldšeterhends ieraudzīja labības lauku vidū lielas lauku mājas un kādu cilvēku, kas nāca ar gariem zābakiem kājās. Uz smailā deguna viņam bija zelta brilles ar spīguļojošiem stikliem un uz pleca pie siksnas karājās divstobrene.

— Vai tev ir laiks? Uz kurieni tu dodies?

— Es eju uz Frankfurti pie Maiņas un meklēju darbu.

— Ja vēlies, vari nopelnīt sešas markas un ēdienu. Par to tev vajadzētu manā pagrabā vienu nedēļu šķirot kartupeļus.

— Jā! — Oldšeterhends bija ar mieru un gāja viņam līdz.

Drēzdenes divriteņu fabrikas lielajā darba zālē dūca un svilpa transmisijas, platās dzensiksnas plakstēja — plaks, plaks, plaks, — veseri klaudzināja, virpas un urbjmašīnas džerkstēja un dārdēja, vīles švīkstēja, un viss kopā Oldšeterhenda ausīs saplūda kā: «Tore-a-ado-o-r, cīņā dosimies!» — jo pirms braukšanas no Frankfurtes uz Drēzdeni viņš bija noklausījies «Karmenu» un kopš tā laiko, vienalga, kur gāja vai ko darīja, dziedāja un dungoja šīs operas melodijas. Nekad pirms tam viņš nebija operā bijis.

Viņš mēģināja pielāgot skaņas tādām dziesmām kā «Lai dievam pateicam . ..» un «Kam dievs grib labvēlību dāvāt, to sūta plašā pasaulē». Bet vajadzēja kaut vai uz mirkli uzmanīgāk pievērsties darbam, tā fabrikas darba dunoņa dziedāja savu: «Tore-a-ado-o-r, cīņā dosimies!» Augu dienu: «… cīņā dosimies!»

Pa visu fabrikas darba telpu izskanēja gaudojoša svilpšana, kas sākās kā žēlabas, ar mokām un grūtībām triecās augstumos, tad neizsakāmās mežonīgās sāpēs pēkšņi aprāvās.

Veseri un vīles klaudzēdamas atsitās pret darbgaldiem, sasvīduši un nomelnējuši vīri iztaisnoja muguras. Dzensiksnas dziedāja klusāk, plakstēja lēnāk, aprima un palika nekustīgi karājamies.^Iestājās tāds klusums kā naktī, kad pēkšņi pamostas no mežonīga, trokšņaina sapņa. Bija pienācis launaga pārtraukuma laiks.

Oldšeterhenda skrūvspīles atradās pie loga līdzās kādam nevīžīgam strādniekam ar dziļi iekritušiem vaigiem un zaļganām ēnām zem acīm; viņš tagad bija apsēdies pie darbgalda, rūpīgi grieza garenos gabaliņos sviestmaizes un apdomīgi bāza plati atplestā mutē; garās sviestmaižu sloksnes, nekur nepiedurdamās, uzreiz tika iestūķētas mutē.

Pie katra kumosa viņš pamirkšķināja Oldšeterhendam un pēc tam burciņai uz palodzes sev iepretī, kur, savij ies līkumos, gulēja balts lentenis, un tad teica:

— Tagad es varu viens pats apēst savu tiesu.

Oldšeterhends izmisīgi novērsās. Viņš nespēja ne kumosu norīt.

Tad atkal sāpēs un mokās dzimstošā kaukšana, kas, ieurbusies strādnieku smadzenēs, pēkšņi aprāvās. Mašīnas kā dzīvas būtnes sāka darboties. Strādnieki, vēl košļā-

dami maizi, žāvādamies staipījās un vilcinādamies sniedzās pēc veseriem un vīlēm. Oldšeterhendam joprojām skanēja ausīs: «… cīņā dosimies!»

Pulksten sešos vakarā par darba dienas beigām ziņoja cita. tvaika svilpe, šoreiz svilpšana skanēja kā lakstīgalas gari locīta pogošana un beidzās kā aprauta elsošana.

Tūkstoš divsimt strādnieku plūda pa fabrikas vārtiem laukā, to sejās bija lasāms atvieglojums un prieks, jo bija sestdiena un algas izmaksas diena.

Oldšeterhends gāja, domās nogrimis, gar dēļu žogu. īkšķis un rādītājpirksts taustīja nopelnīto naudu vestes kabatā. Viņu atkal un atkal lenca senās ilgas, kas viņu nebija pametušas kopš tā laika, kad viņš atstāja Virc-burgu, — ilgas kaut ko sasniegt. Viņš gribēja kaut ko sasniegt. Ne jau nu gluži tikt par birģermeistaru vai ministru, bet kaut ko cienījamu. Par ārstu diezin vai viņš varētu kļūt, jo vajadzēja tikai atcerēties skolas gadus, atcerēties Magera kungu, lai tūlīt būtu skaidrs, ka šim uzdevumam pietrūka prāta. Katrreiz, kad viņš nodevās pārdomām, ka vajag kaut ko sasniegt, acu priekšā sāka šaudīties jaunības gados saņemtie pazemojumi. Tad viņš stundām ilgi jutās nomākts. Bet reizēm arī paskubināts. Vajadzēja kaut ko sasniegt, kaut ko tādu, kas nepieļautu pazemojošu pakļautību. Pirms dažām dienām, ieraudzījis uz ielas mērnieku, viņš bija palicis stāvam un noskatījies, kā tas, netērēdams liekus vārdus, izrīko ar kārtīm un mēr-lentām nodarbinātus strādniekus. Kādā atmiņu uzdzirkstī-jumā Oldšeterhends redzēja Benommenu, amerikāni, stāvam pie Misisipi, salīdzināja viņu ar mērnieku un vairākas dienas nodevās pārdomām, vai nevarētu izmācīties par mērnieku. Frankfurtes operas Hosē bija viņu ierāvis sajūsmas skurbumā; kopš tā laika viņu vairs nepameta domas par mākslinieka dzīvi. Ne jau nu gluži aktiera vai dziedātāja. Vienalga, kādā mākslas nozarē. Te vajadzēja slēpties iespējai kaut ko sasniegt. Tiklīdz Oldšeterhendam gadījās ieraudzīt labi apģērbtu cilvēku, kurš mierīgi gāja savu ceļu un kura sejā nebija manāma pazemība, viņš tam sekoja, tik dedzīgi iztēlodamies sevi par šo gājēju, ka beidzot tā iejutās šai lomā, ka ļāva vaļu fantāzijai. Frankfurtē pie Maiņas, kur viņš kādu laiku strādāja par lifta zēnu hotelī, neviens no iebraucējiem nesaskatīja zēna ilgu pilnajās acīs, ka tas ceļas liftā uz

augšu kopa ar svešinieku, iedomas pats būdams svešinieks.

Oldšeterhends lēnām devās uz priekšu. Viņš atskatījās uz nesasniedzami tāltālo aizaugušo dārzu, kurā joprojām dzīvoja viņa jaunības sapņi un ilgas; dārzu apņēma pelēks mūris bez vārtiem; mūris varēja viņam pavērties tikai tad, ja viņš kaut ko sasniegtu.

Pēkšņi viņš satriekts palika stāvam iepretī kādam jaunietim ar neizteiksmīgu vaska dzeltenu seju un tumši zilganām ēnām ap skumjajām acīm. Krekls tam bija pavēries vaļā, varēja redzēt drausmīgi izkāmējušo augumu, no sviedriem miklos plecu kaulus un ribas. Ļoti piesardzīgi, kā baidīdamies sakrist gabalos, jauneklis lēnām gāja gar žogu ap stikla fabriku, kur strādāja.

Vairāki strādnieki apstājās un smējās par Oldšeter-henda sašutušo seju.

Viņš skriešus steidzās prom un nomākti blenza uz baismīgajiem stāviem, kas vienaldzīgi un stingi vilkās gar žogu — bērni, veci cilvēki, meitenes, — sastinguši kā no vaska, bez miesas un asinīm, skrandās: gara apsūdzību virkne, uz dažām stundām atbrīvota no stikla fabrikas verdošajiem katliem.

— Kas tad tas? Vai tā drīkst? — viņš čukstēja, neizpratnē iedams tālāk, tad pēkšņi sāka skriet.

Te pavērās balta brīnumaina iela, asfaltēta, sprodrum spodra, ar vienāda augstuma baltiem plakanu jumtu namiem. Plata kā sapnis bija pati iela.

Katrreiz, kad atskanēja pakavu dipoņa, Oldšeterhends atskatījās, pārliecināts, ka ieraudzīs jātniekus, bet ikreiz aiz zirgiem, kas rikšoja, augstu cilādami kājas, bija redzama arī kariete, kas nedzirdami ripoja pa taisnum taisnās bezgalīgās ielas spodri gludo asfaltu.

Viņš iegriezās kādā sānielā, tad vēl kādā. Tā bija šaura un mikla, visapkārt mētājās augļu un sakņu paliekas, avīžu driskās un lupatu skrandas, puspliki, netīri bērni kvernēja uz bruģa, un te smakoja pēc atejas.

Šai ieliņā dzīvoja Oldšeterhends.

Viņš kāpa augšā līdz pašam jumta stāvam. Saimnieces meita atvēra durvis un aši iebēga atpakaļ dzīvojamā istabā. Viņai bija Austrumnieciski maiga dzeltena seja un tikpat kā nekāda apģērba mugurā.

— Nāciet taču tuvāk, Fīrkanta kungs!

Pa kreisi no viņas uz kādreizējās šujmašīnas kaudzītē itradās smaržīga tabaka, pa labi — vesels kalns cigarešu

čaulīšu.

— Septiņsimts gabalas jādabū vēl šodien gatavas, — viņa sacīja, veikli rīkodamās ar stampājamo kociņu un grieznēm. — Šī te nav īsti izdevusies… arī šī. Un šī tāpat!

Oldšeterhends saņēma cigaretes un nejauši pameta acis uz meitenes pārāk apaļīgajiem pleciem un krūtīm. Krekls bija noslīdējis. Lielā mute pusvirus.

Meitenes līgavainis, eleganti ģērbies mūrnieks bez apkaklītes, ar rudiem bārdas rugājiem noaudzis, ienāca, paskatījās uz savu puspliko līgavu, uz Oldšeterhendu un piegāja pie loga. Viņš bija sapīcis.

Meitene čakli strādāja.

— Cik?

— Šonedēļ piecdesmit markas. Nākošo nedēļu sešdesmit, — viņš īgni noteica.

Pār viņas seju pārlaidās prieka atblāzma.

— No tiem tu vari atlikt trīsdesmit… Ja arī uz priekšu tāpat pelnīsi, tad Ziemsvētkos varēsim precēties.

Oldšeterhends iegāja savā kambarī. Tas bija šaurs kā gaiteņa gals. Tanī bija cita aiz citas četras gultas, vairāk nekā. Vienā gulēja lopu dzinējs — kaktā bija atsliets viņa taukainais ķiršu koka spieķis; otrā gultā gulēja līgavainis; trešajā — saimnieces četrdesmit gadus vecais pa-muļķais dēls, kurš spēja tikai šļupstēt un kuram reizēm uznāca dusmu lēkmes; tad viņš izmetās kails un ar virtuves nazi uzbruka mātei. Viņš sēdēja gultā un ēda savu vakariņu tiesu — garu gurķi ar sāli.

Pie loga gulēja Oldšeterhends — šodien pirmo reizi. Agri no rīta viņš bija te iekārtojies.

Uz rīta pusi viņš sapņoja, ka vesels bars peļu nemitīgi ložņa gar viņa augumu augšup, lejup un visapkārt. Viņš pamodās, juta daudzkājainu tekalēšanu, tvēra zem segas un satvēra plakanu kukaini, kas turpat atkal izspruka, aiz-tecēdams pa delnas virspusi.

’ Palags bija izraibināts ar maziem asins plankumiņiem — sapiestajām blaktīm.

Viņš ataicināja saimnieci un uzteica:

— Gultā ir blaktis.

— Vai tas var būt!

— Nepasakāmi daudz!

— Tās taču jums nekož.

— Tās ir mani sakodušas.

— Bet aprijušas tak nav.

— Aprijušas?

— To tās nedara. Te būs kafija.

— Vispirms man! — sauca lopu dzinējs.

— Un tad man! — sauca līgavainis. — Tā bija norunāts.

Oldšeterhendš pagaidīja, līdz abi bija izmantojuši vienīgo kafijas krūzīti, un tad viņš tika klāt. — Tātad es izvākšos to blakšu dēļ.

— Blaktis? — iebrēcās saimniece, bet lopu dzinējs un līgavainis draudoši piecēlās.

— Un . .. kafijas krūzītei nav vairs osiņas, — Oldšeter-hends piemetināja apjucis.

Te idiots novilka kreklu. Acu baltumi kļuva asinssar-kani. Turēdams nazi pie spalvainā vēdera zem nabas, pavērsis galu uz priekšu, viņš taisījās uzbrukt mātei, kas, pametusi noslēpumainu skatienu uz dēlu, izgāja no kambara.

Lopu dzinējs un līgavainis smējās un iemeta kailo idiotu lopu dzinēja gultā, kur tas palika tupam un bāza mutē gultā atrasto maizes drupatu.

Oldšeterhendš jau atradās pie ārdurvīm ar buru audekla ceļasomu rokā. Viņš pukojās, ka bija samaksājis par veselu nedēļu uz priekšu vienu mārku un piecdesmit feniņus un neko nedabūja atpakaļ. Te no tumsas iznāca līgava vienā kreklā un piespieda vājo Oldšeterhendu pie sava tuklā auguma.

— Atraksti, kur tu dzīvosi.

Kambarīša durvis pavēra līgavainis. Meitene iemuka istabā.

Jau pulksten sešos vakarā plašā deju zāle bija apgaismota spilgti kā dienā un pārpilna ar virtuvenēm un pārdevējām gaišās vasaras kleitiņās, pārpilna amatniekiem un elegantiem komijiem; liela auguma slaiki apakšvirsnieki— cieši pieguļošos formas tērpos ar zeltā mirguļojošām tresēm un pie vaigiem pieglaustām ūsām — gandrīz vai nebija atšķirami no leitnantiem, it īpaši kad viņi cēli

I).Ilocījās, sasita papēžus un tad izstieptu roku, atpakaļ iimestu galvu aizlidoja ar savām dāmām līganā valsī.

Apzeltīti ģipša amoriņi un nimfas, kas pūš bazūnes, plastiski lidinājās pie griestiem, izpeldēja no sienām,

praucās no visiem kaktiem un nišām.

Pūtēju orķestris nodārdināja un aprāvās. Kungi uzaicināja dāmas un nostājās rindā.

Oldšeterhendš sadūšojās un apņēmīgi piesoļoja pie ļoti maza auguma apaļīgas sārtā muslīna kleitā ģērbušās vir-luvenes, kura vēl bija palikusi neuzlūgta. Viņš stāvēja, iz-slējies taisns kā svece, palocīja tikai galvu un teica:

— Ja drīkstu lūgt.

Viņa aiz prieka dziļi atvilka elpu. Tuklā mūsainā seja bija koši sarkana. Kā stingrs latu žogs viņas korsete mīksti atbalstīja varenās krūtis, tālu atgāzta uz pleciem turējās galva, tai tieši pašā vidū kā vilciņš sagriezta matu pīnīte.

Pūtēju orķestris sāka spēlēt, un kāds liela auguma brašs apakšvirsnieks spožiem lakādas zābakiem kājās, laistīdamies zeltā, aizlidinājās pirmais ar savu skaisto dāmu šķērsām pāri zālei.

Kopš pusgada, kamēr Oldšeterhendš bija Drēzdenē, viņš aizrautīgi dejoja katru svētdienu, ja pietika naudas, līdz pat agram rītam. Viņa vaigi bija iekrituši un zilās acis raudzījās milzum lielas. Oldšeterhendš bieži juta sāpes krūtīs. Viņš strauji auga, kas, liekas, labvēlīgi ietekmēja viņa runas orgānus, jo viņš vairs nestostījās.

Ar dāmas roku elkonī viņš aizgāja līdz viņas galdiņam un nostājās taisni.

— Varbūt atļausiet man apsēsties pie jums? … Es ļoti priecātos.

Viņa noslaucīja ar delnas virspusi blāvās sviedru lāses no pieres.

— Lūdzu, ja jums no tā tik trakots prieks.

— Vai drīkstu jums, jaunkundz, piedāvāt savu mutautiņu?

Kamolā saspiestais mutautiņš pilnīgi pazuda milzīgajā saujā. Viņa pārbrauca sev pār seju, pār muti, tā ka apakšlūpa tika pavilkta lejup un atklājās platā, miklā, gaiši sārtā lūpas iekšpuse, tad viņa sacīja:

— Dzirdiet — va ta jūs allažiņ esat tik kalants?

Viņš mēmi palocījās.

Oldšeterhendam bija mugurā gaiši dzelteni svārki, to piedurknes bija pārāk īsas. Brūnie mati virs augstās pieres stāvēja saslējušies. Sakrampējis zem galda savus slaikos, smalkos pirkstus, viņš jautāja:

— Vai jūs atļausiet man pavadīt jūs, jaunkundz, uz mājām? — Pārbijies viņš piebilda: — Jūs nedrīkstat domāt … es negribēju jūs apvainot.

Piespiedusi Oldšeterhenda kabatas drāniņu pie mutes, meiča glūnēja tam pāri uz viņu.

— Šodien tā lieta neiet. Es šodien guļu pie cienītās kambarī. Šī nav pa īstam vesela. Šodien tā lieta neiet… Tā, redz, tas ir.

Kādu brīdi viņš neizpratnē blenza uz virtuveni, tad pēkšņi ļāva vaļu saviem neprātīgajiem smiekliem:

— На! A-ha-ha!

— Lūdz dāmas! — sauca deju vadītājs.

Virtuvene palocījās pret Oldšeterhendu.

Nākošajā dienā — arī tā vēl bija svētku diena — Old-šeterhends ceļā uz deju zāli palika stāvam pie muzeja. Durvīs bija redzams kalpotājs livrejā. Pie nama pieturēja karietes. No tām kāpa laukā cilvēki un gāja iekšā muzejā.

Iegāja arī Oldšeterhends un brīnīdamies sāka uz pirkstgaliem staigāt pa vēsajām zālēm.

Pēc neilga laika pagalam noguris viņš apsēdās uz mīksti popēta dīvāna. Viņš satraukti domāja par savu zīmējumu, ko bija darinājis «istabā» pēc «Svētā Zvēra» parauga. Oldšeterhends salīdzināja to ar mākslas darbiem pie sienām. Sakarsētajās smadzenēs rosījās juceklīgas domas un priekšstati, līdz pats nobijās, ka sejā varētu nolasīt viņa domas. Ar vienaldzīgu izskatu viņš piesardzīgi pavērās visapkārt.

Kopš tās reizes viņš katru dienu pēc darba steidzās uz muzeju, tad viņam atlika vēl tieši divdesmit minūtes gleznu apskatei.

Viņš lika feniņu pie feniņa un krāja naudu maciņā, ko turēja pakārtu uz krūtīm un no kura nešķīrās ne dienu ne nakti. Kad viņam šķita, ka nupat pietiek, viņš vairs darbā negāja, tikai uz muzeju, kur stundām ilgi vēroja, kā gleznotāji kopē. Viņi to jau pazina un, kad viņš nāca, sagaidīja ar smaidu.

Katrreiz ienākot viņš vispirms apskatīja kādu mazu

.linavu un tāpat arī apstājās pie tās, ejot no muzeja laukā. Ainavā bija attēlota pauguraina apkārtne ar brūnām un /(iļām tīrumu sloksnēm, vietām dažas ziedpilnas abeles un visam pāri negaisa debesis, no kurām lauzās laukā saule. Oldšeterhends bija iemīļojis šo ainavu, tā atgādināja viņam Bavārijas Lejfrankonijas pakalnus.

Viņš nopirka par piecdesmit feniņiem krāsu kasti ar otu un pa savu jumta logu vairākkārt gleznoja Drēzdenes skatus.

Tā pagāja ziema.

Vasara bija tik tveicīga, ka pat veci Vircburgas iedzīvotāji, kas gadiem ilgi bija atteikušies no peldes, nolēma izpeldēties Maiņā, un bērni plunčājās pa ūdeni augu dienu.

Bālais Kapteinis gāja no grāmatsietuves mājās ēst pusdienas.

Mazo zaļo plīša platmalīti izaicinoši uzlicis uz vienas auss, tā ka gaišmatainās galvas otra puse palika brīva, viņš, īgni savilcis urskulī lūpas, steidzās raitā solī tik cieši gar namiem, ka piedurkne pat skāra mūrus. Likās — viņš ar plaukstām, ar pirkstu galiem, ar ko, ik soli sperot, piedūrās pie namu mūriem, pabīdītu ceļu atpakaļ.

Ātri paēdis, viņš uzskrēja augšā jumtistabiņā un iemēģināja visas no jauna iegādātās hanteles.

Tās, sākot ar trim mārciņām un arvien smagākām — līdz disku hantelei divsimt astoņdesmit mārciņu smagumā, bija saliktas rindā Bālā Kapteiņa istabiņā, kur baļķi ieliecās un draudēja iebrukt grīda.

Bālais Kapteinis bija izlasījis grāmatu «Kā var kļūt par atlētu».

Un kopš tā brīža viņš pilnīgi pārvērtās. Vairs nesmēķēja, nedzēra, arī runāja tikai pašu nepieciešamāko. Cilāja hanteles. Sekas tam bija smags konflikts ar brāli, krodzinieku Benommenu, kas neskaidri nojauta, ka zaudēs kroga apmeklētājus laupītājus, ja tie visi sadomās kļūt par atlētiem.

Bālais Kapteinis nolika hanteles atkal uz statņa — pusdienas pārtraukumam paredzētais laiks bija pagājis. Dziļi ieelpodams, viņš aplika ap krūšu kurvi centimetru mēru, atzīmēja skaitli, pārbaudīja bicepsa apkārtmēru un ar

prieku konstatēja, ka bicepss kopš vienas nedēļas palielinājies par pusotru milimetru. Pēc tam kad bija vēl pārbaudījis augšstilba un apakšdelma muskuļus, viņš, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, steidzās atpakaļ cieši gar namiem prom uz savu darba vietu.

Doma ielā viņš sastapās ar Rakstvedi tieši tobrīd, kad tas, dziļi palocīdamies, sveicināja meiteni ar brūnajām matu pīnēm.

Rakstvedis gāja salīcis, uz iekritušajiem vaigiem bija redzami apaļi plankumi.

— Tas, ko tu toreiz teici, ko varot katru dienu darīt, cik vien bieži gribot… tas ir pats bīstamākais no visa uz pasaules, — sacīja Bālais Kapteinis. — Un vispār, kas attiecas uz skuķiem, vecīt, tad es tev teikšu — vajag tev tikai uz tādu skuķi pamest acis, tad nedomā vairs hanteles pacilāt, tā tas novājina organismu. Dzīvo sveiks! — Tas bija Bālā Kapteiņa pēdējais garākais teikums uz ilgiem gadiem.

Laupītāji nemaz vairs nesanāca kopā.

Sarkanais Mākonis no rīta līdz vakaram dziedāja: «Dzimtenē kaut būtu es, savā mīļā dzimtenē …» — jo viņš tagad bija biedrs jaunekļu biedrībā «Jaunības spars», kas sniedza arī teātru izrādes. Drīz bija paredzamas dibināšanas dienas svinības, nedēļām ilgi notika iesvētību dziesmas mēģinājumi, Sarkanais Mākonis dziedāja pirmo tenoru. Gaisa Karalis bija cītīgs vingrotājs un loloja nodomu kopā ar dažiem jauniem piekritējiem kādā Vircbur-gas apkaimes ciemā uzstāties ar varietē priekšnesumiem, žonglēt ar hantelēm, skraidīt uz rokām. Vanagacs bija makšķernieku biedrības «Valis» aktīvs loceklis.

Ikviens gāja pats savu izvēlēto ceļu. Taču laupītāji nebeidza vien brīnīties, dabūjuši zināt, ka Bālais Kapteinis atlētu klubā «Muskulis», kuras biedrs viņš bija, svarcelšanas sacensībās ieguvis godalgu.

Mazā apaļīgā Fīrkanta kundze jau kopš stundas stāvēja Vircburgas dzelzceļa stacijas hallē un raudzījās lejā uz peronu. Laiku pa laikam viņa nosusināja acis, un raižu pārņemtajā sejā uzplauka laimīgs smaids.

Kad pienāca vilciens, smaids nozuda. Lielā gaidu un šaubu sasprindzinājumā viņa raudzījās lejā uz perona eju, pa kuru tagad steidzās atbraukušie. To vidū bija redzams

I..I(1 s slaiks jauns cilvēks pēc pēdējās modes šūtā zilā uzvalkā ar melnbaltsvītrotu kaklasaiti, kas stipri izliecās uz aru. Tievo pastaigu spieķīti ar spožu alvas rokturi viņš laja pasitis padusē un patlaban vilka rokā brūnus glazē c imdus.

Palocījies Fīrkanta kundzei, viņš nocēla cieto platmali, pastiepa roku un smaidīja.

Viņa vilcinādamās stiepa pretī savējo un pēkšņi pasvieda rokas gaisā.

Tikai tagad viņa bija pazinusi savu dēlu Oldšeterhendu. Viņš bija izaudzis vairāk nekā par galvas tiesu.

— Tu esi nopircis gumijas mēteli? — māte izbrīnījusies jautāja.

VI

Par godu mājās pārnākušajam Oldšeterhendam laupītāji bija sapulcējušies Bālā Kapteiņa jumtistabiņā.

Vinnetū viņu vidū nebija.

Laupītājiem, kaš bija nodibinājuši smēķētāju klubu, vajadzēja nolikt savas pīpes uz palodzes, jo Bālais Kapteinis sacīja:

— Dūmi atlētam ir inde.

Laupītāji sēdēja uz gultas. Kaktā, eleganti atslējies, zvilnēja Oldšeterhends. Grāmata «Kā var kļūt par atlētu» atšķirta gulēja uz galda.

— Vai tur, kur tu biji, neesi ne ar vienu meiteni iepazinies? — jautāja bālais Rakstvedis.

Oldšeterhends iešūpodamies atliecās no sienas.

— Frankfurtē … tur ir kāda ieliņa, to sauc par Rožu ielu, tik šaura, ka divi nemaz nevar līdzās paiet. Nami pelēki, tumšs un nemīlīgs… Bet namu durvju priekšā uz pakāpieniem sēž meitenes, apņēmušas ar rokām ceļgalus — šitā. . . paskatieties, tā viņas sēž rozā un lillā zīda kleitās, citai zīda kleita tik sarkana kā asinis… Un, ja gadās iet pa šo ieliņu, tad šās tā vien skatās, uzsmaida, sauc … un tādā garā.

— Vai iekšā ar esi iegājis ar šādu skuķi?

— На! A-ha-ha!

— Tad atvadies no sava spēka, —* rāmi noteica Bālais Kapteinis. — To jau var pēc tava izskata manīt.

— Es jau nekā nedaru ar skuķiem.

— Kā … tu to dari, tam nav nozīmes. Ja tu vispār par kaut ko tādu domā, tad ar tavu spēciņu ir ellē, cauri. — Bālais Kapteinis satvēra Rakstvedi virs elkoņa locītavas. — Novelc nu savu praciņu. — Viņš uzbīdīja Rakstveža krekla piedurkni līdz pašam plecam, aptaustīja kalsno roku un nicīgi palaida vaļā. — Tjā, turpini tik tādā pašā garā.

— Vakar es noķeru līdaku, — sacīja Vanagacs. — Pusotras mārciņas.

— Vai ta tu domā ar to tikt pie spēka?

— Ko?

— Spēks, es saku! Spēks ir pasaulē pats galvenais. Un nu es jums kaut ko rādīšu. Nostājieties pie loga un skatieties laukā. Tā, nu tagad.

Kā milzu balta vardeBālais Kapteinis bija kails noliecies pār disku hanteli. Laupītāji dzirdēja, ka viņš dziļi ievilka krūtīs gaisu. Tad augums pašāvās augšā, centneru smagā hantele aizskāra griestus. Galva bija tālu atmesta atpakaļ. Bālais Kapteinis stāvēja nekustīgi — jaunekļa sidraba statuja, ko apstaroja saltā mēness gaisma. Ap gurniem apsieta maza koši sarkana drāniņa.

Hanteles nogranda atpakaļ uz grīdas. No lejas atskanēja apslāpēts krakšķis. Gabals no kroga istabas griestiem bija uzkritis uz galvas apmeklētājiem.

Laupītāji ielenca savu virsaiti un apbrīnodami aptaustīja viņa augumu. Tas bija tik stingrs kā ziloņkauls.

Atraitnes Benommenas spiegšana nāca arvien tuvāk. Atrāvusi vaļā durvis, viņa atsprāga atpakaļ, jo ieraudzīja kailo dēlu. Bālais Kapteinis īgni savilka urskulī apakšlūpu. Durvis ar troksni aizcirtās.

Bālais Kapteinis parāva koši sarkano drāniņu, kas bija sagriezusies sānis, atkal vietā un sacīja literārā vācu valodā:

— Tagad es jums pateikšu savu priekšlikumu. Mēs nodibināsim atlētu klubu … uz inteliģences bāzes.

— Kas tas ir? Bāze?

— … Bāze ir īstais, — sacīja Bālais Kapteinis un uzlika dūri uz «Kā var kļūt par atlētu». — Nosaukums man jau ir izdomāts. Mēs sauksimies «Klubs inteliģentai ķermeņa disciplinēsanai». Katru vakaru sanāksim manā istabiņā un cilāsim hanteles … protams, kaili. Tas vajadzīgs transpi-rācijas dēļ… Un to gan es gribētu jums teikt: sargieties

no

ж* sieviesiem un… no tā cita, nu jā-, jūs jau zināt, ko es domāju. -&gt;

Bet man jau vakaros ir dziedāšanas mēģinājumi, — к saucās Sarkanais Mākonis.

— Vai't no tā tev tiek vairāk spēka?

— Spēka?… Nē. Vispār nekāda lielā jēga jau tur nav — «Dzimtenē kaut būtu es …». Ja tā labi apdomā, lad es no Vircburgas vēl nekad neesmu prom bijis.

— Debestiņ, tie nu gan liek sevi apsmieklā ar savu stulbo gaudošanu. Bet, ja man ir muskuļi, tad es zinu, ka man kaut kas ir, — sacīja Bālais Kapteinis. Viņš pakampa centimetru mēru un nomērīja sajūsminātajiem laupītājiem, kas steidzās nomest drēbes, krūšu apkārtmēru, roku un kāju muskuļus un visu rūpīgi iereģistrēja īpašā burt-nīciņā.

«Klubs inteliģentai ķermeņa disciplinēšanai» bija nodibināts.

— Tagad izdzersim kādu glāzi alus lejā pie tava brāļa.

Nicīgi pasmīnēdams, Bālais Kapteinis uzlūkoja Rakstvedi.

— Ja tu gribi būt atlēts, tad alkoholu nedrīksti lietot. Pats augstākais, ja kādu retu reizi, bet tad arī tikai vienu malku. Jēlu maltu gaļu ar olu vai bifšteku sukā iekšā, cik tik lien.

Laupītāji nokāpa lejā kroga istabā un sasēdās atkal pie apaļā galda uz vecā ādas kanapeja līdzās letei. Katram uz galda stāvēja šķīvis ar jēlas gaļas un olas sajaukumu.

Krodzinieks Benommens neapmierināti noraudzījās piena glāzēs uz atlētu galda.

Skaistā apkalpotāja te vēl joprojām strādāja. Viņas vēders bija pieaudzis apmēros. Priecīgi viņa noraudzījās uz laupītājiem, kas bija no jauna sanākuši kopā.

Dārdošā ripināšana bumbotavā pēkšņi apklusa. Kāds melnmatains puisis klusi, pirkstgalus pavērsis uz iekšu, zagās cauri kroga istabai. Seja novājējusi, plankumaina un koši dzeltena, tumšās acis drudžaini kvēloja. Tikai nesen viņš bija slims atgriezies no Hamburgas — visu Vircburgas zēnu ilgu mērķa. Viņš apsēdās pie loga līdzās gaišmatainam, zilacainam jaujieklim.

Slimais, pavadīdams uz ģitārās, dziedāja otro balsi, dziedāja tikko dzirdami, dobji, jauneklis dziedāja pirmo balsi — skaidri un dedzīgi. Telpā iestājās klusums.

Īli

Matroži, uz priekšu, ohē! Prom, jūras bangotnē… —

dziedāja abi.

— «O-o … h-ē-ē-ē!» — apslāpēti un drūmi dziedāja tas, kurš bija atgriezies.

Drūmās domas lai zūd un gaist Aši, aši kā vētras viļņotais gaiss.

Kādā jaukā vasaras pēcpusdienā Oldšeterhends kopā ar savu māsu un vēl kādu meiteni kāpa augšā daudzos simts pakāpienus uz Vircburgas kapelu, garām divpadsmit platformām, kurās plastiski attēlots Kristus ciešanu stāsts, kas, sākot ar sasaistīšanu un beidzot ar krustā sišanu, ir dievbijīgās gotiskās Vircburgas pilsētas simbols un izskaņa.

Pilsētas iedzīvotāji, apkārtnes zemnieki, vecas sievietes, krampjaini satvēruši kalsnajās rokās rožukroņus, tupēja uz ceļiem uz pakāpieniem un, skaitīdami lūgšanas, kustināja lūpas. To vidū bija daudz slimnieku, gan katarālu, gan diloņslimu, kas izlūdzās sev veselību, un mazi bērni, kuri lūdza visvareno dievu piedot viņiem grēkus.

Rīta agrumā, pulksten trijos, viņi bija noskaitījuši pirmo tēvreizi uz zemākā pakāpiena, tad uz ceļiem uzrāpojuši uz nākošā, arī te nolūgdamies, tad tālāk pakāpienu pēc pakāpiena līdz pirmajai platformai, kur nācās noskaitīt trīs tēvreizes. Nemitīgi uz ceļiem šļūkdami, viņi skaitīja lūgšanas pakāpienu pēc pakāpiena, platformu pēc platformas, līdz pret vakaru ilgotais mērķis, virsotne, kur Kristus karājās pie augsta krusta, beidzot bija sasniegta un viņi, turpat vai samaņu zaudēdami, sabruka pie krusta pakājes.

Lai vai kā, bet dievticīgie mūki bija līdzjūtīgi samarieši, kam netrūka nelielas aptieciņas un kas varēja palīdzēt grēku sūdzētājiem atkal tikt uz kājām, tā ka tie bija vēl spējīgi piedalīties svinīgajā dievkalpojumā mazajā baznīciņā. Te bija redzamas vienīgi apskaidrotas sejas, jo grēksūdzētāji zināja, ka atlīdzībā par garo sūri grūto lūgšanu ceļa gabalu pa putekļiem un tveici mīļais dievs debesīs uzklausīs viņu lūgumu pēc palīdzības.

Oldšeterhends un abas meitenes kāpa lūdzējiem garām līdz Marijas Pēdai. Māsas draudzene pamēģināja iebāzt kāju dobumā; sena teika vēstīja, ka Marija te vienu brīdi atpūtusies un viņas kāja iegrimusi cietajā akmenī kā sviestā.

Meitene uzsmaidīja Oldšeterhendam un lēkādama devās tālāk, tad pielika pie lūpām pirkstu, norādīdama uz vecum vecu lauku māmiņu, kas, uz ceļiem tupēdama, piesardzīgi palūkojās visapkārt, tad, izlaizdama vienu pakāpienu, uzrausās aši uz nākošā.

Visi trīs palika nekustīgi stāvam un vēroja, kā zemniece ar jo lielu piesardzību vēl reizi pa reizei atkārtoja tēvreizes zādzību.

Pie septītās platformas, kur kails muskuļots lauku puisis ar šķēpu rokā un apsēju ap gurniem mauc nozākātajam Jēzum ērkšķu vainagu galvā, — māsa, Oldšeterhenda piebikstīta, iepazīstināja ar draudzeni:

— Lenhena Leizeganga.

Meitene nopietni palocījās. Maiga kā putnēns; viņai bija pelnu pelēki mati, mugurā skaista gaiši dzeltena svētku reizēm šūta kleita.

«Helena,» nodomāja Oldšeterhends, domās salīdzināja viņu ar jaunu bērziņu un apsvēra, vai būtu iemīlējies.

Viņi bija nonākuši līdz kapelai. Visapkārt baznīciņai bija saaugušas bodītes, kur pārdeva sveces, tik garas un tievas kā bērna pirkstiņi un lielākas, un arī tik resnas kā vīrieša augšstilbs-un divus metrus garas. Tās bija izrotātas ar dievmātes asiņojošām papīra sirdīm. Kam bija pietiekami naudas, varēja šādu lielisku sveci iegādāties un nodot par upuri baznīcai.

Bija dabūjami visu veidu rožukroņi, limonāde, mūzikas vācelītes, vīraka kūpināmie trauciņi, vaska nūjiņas, Nirn-bergas piparkūkas, Kristus statujiņas, amuleti un par desmit feniņiem gabalā svētā Jāzepa alvas gredzeni. Netrūka arī savas lāsītes degvīna.

Mūki garām bārdām, klaudzinādami ar sandalēm, soļoja caur noputējušo ļaužu pūli.

No pārpilnās baznīcas atlidoja ministrantu sidraba zvaniņu šķindoņa. Ļaudis nokrita uz ceļiem, atskanēja lūgšanas murdoņa.

Sveču pārdevējas ar vienu roku meta krustus, ar otru

saņēma naudu un izmisīgi strīdējās ar zemniekiem, kas negribēja pirkt mazās svecītes, bet par lieliskajām milzu svecēm piedāvāja tikai pusi cenas, ilgi kaulējās, tad apmierināti nesa pasniegt svētajai dievmātei.

Abas meitenes un Oldšeterhends bija apstājušies pie kādas bodītes, kur pie auklām karājās mazas vaska rociņas, kājiņas, sirdis, ausis, plaukstas, kuras vajadzēja upurēt savam svētajam aizbildnim, lai slimā kāja, auss vai sirds tiktu vesela.

— Vai lai es nopērku sev vaska rociņu? — jautāja māsa. Viņa bija slimojusi ar kaulu ēdāju, un roka palikusi stīva. — Par ļaunu jau tas nevarētu būt. Un varbūt palīdz.

— Es gan neticu, ka tas ko līdz, — sacīja Oldšeterhends.

Gaišmatainā meitene uzsmaidīja viņam, piesarka un vienā paņēmienā apgriezās uz papēža apkārt.

— Es varu no šejienes redzēt Visbādenu, — sacīja līdzās kāds mazs zēns savam draugam.

— Kur? … Kur tad? …

Viņš norādīja lejup uz zilgo ieleju, pa kuru plūda saules zelta pielijuši Maina.

— Vai tad tu neredzi… kā peldas … upē *?

— Ak tu, muļķadesa! — pukojās Lenhena Leizeganga. Arī viņa bija ar acīm meklējusi Visbādenu.

Tobrīd pūlis, murminādams «Lai slavēts Jēzus Kristus», atkāpās malā. Līdzās gara auguma mūkam soļoja Vinnetū baltajā ministranta tērpā, vēzēdams kūpošo vīraka kvēpināmo trauku.

Oldšeterhends iepriecināts dzīrās viņam uzsaukt, bet iztrūcies klusēja, jo Vinnetū pagāja garām noliektu galvu.

Mūkiem šai kapelā piederēja bernardietis. Suns katru rītu agri noskrēja bez pavadoņa lejā daudzos simts pakāpienus un devās vēl pusstundas gājiena attālumā cauri Maiņas kvartālam pie vīnūžnieka un maiznieka Šlauha, kurš nesen bija ziedojis kapelai ģipša dievmāti, un saņēma tur pilnu maisu ar svaigām baltmaizītēm mūkiem. Stāstīja, ka suns esot izglābis dzīvību jau septiņiem cilvēkiem. Tas bija liels skaists dzīvnieks, viņam trūka vienas acs.

Vēlēšanās būt par šī mūku iemīļotā un cienītā dzīvnieka

1 Vārdu spēle: wie's — ka; baden — peldēties.

kopēju un uzraugu noderēja Vinnetū par ieganstu tuvoties mūkiem, jo mātes necerētā labvēlība viņas nāves stundā bija padarījusi Vinnetū dievbijīgu. Vēlāk, klostera mistikas savaldzināts, viņš pavadīja pie mūkiem arī dažu labu nakti. Jau tagad viņš bieži drīkstēja aizvietot slimīgo brāli Anastasiju, sēdēt vēsajā cellē pie Žēlsirdības loga un pasniegt pilsētas nabadzīgajiem bērniem ar tēvreizi izlūgto klostera anīsa maizi. Bērni viņu jau pazina, jo Vinnetū grieza devīgu riecienu. Viņš nelikās arī zinis, ja tie nāca tai pašā dienā divas vai trīs reizes. Un, ja lūdzēju vidū gadījās kāds luterticīgais, kas katoļu tēvreizi tik tāpat vien mazliet varēja pamurmināt citiem līdz, tad viņš arī to laida gar ausīm.

Vinnetū cildenajā jaunekļa sejā ap tumšajām acīm krita brūnganas ēnas. Uz augšlūpas bija sadīguši atsevišķi gari melni matiņi. Kopš laba laika viņš dzīvoja pilnīgi pie mūkiem. Nekāda amata viņam nebija.

Oldšeterhends ar abām meitenēm pameta baznīcas laukumu un devās pa ieplaku garām vīnkalnam.

Māsa tomēr bija nopirkusi vaska rociņu un pakarinājusi pie upuru altāra. Varbūt brūce stīvajā rokā vismaz aizvilkties ciet, tā viņa domāja.

Brūce pirms dažiem gadiem bija atkal pavērusies, kad Magera kungs, kurš tolaik bija skolotājs meiteņu klasē, sešas reizes pamatīgi iecirta ar savu niedres spieķi pa roku, kaut gan zināja, ka roka ir slima. Tūlīt pēc tam viņam atņēma meiteņu klasi, un allaž darbīgā niedres spieķa varā atkal bija zēnu klase. Taču brūce Oldšeterhenda māsas rokā kopš tā laika vairs nesadzija, kaut arī Fīrkanta kundze, paklausīdama kādas gudras večiņas padomam, bija kaula gabaliņu, ko nepieciešamajā operācijā izņēma meitenei no elkoņa locītavas, atdevusi apēst klaiņojošam sunim.

— Ja suns, apēdis kaulu, tikai saslims, tad brūce vismaz sadzīs, — bija teikusi večiņa. — Bet, ja suns, apēdis kaulu, nobeigsies, tad stīvā roka būs atkal kustīga tāpat kā otra.

Suns bija nelāgo kauliņu apēdis, taču palicis pie labas veselības.

Oldšeterhenda māsa aizsapņojusies gāja abierņ līdzās. Pēkšņi Lenhena Leizeganga iekliedzās. Viņa bija pie

dzeloņstiepļu žoga savā svētku kleitā izplēsusi caurumu un tagad norūpējusies to aplūkoja.

— To jūs varēsiet atkal glīti salāpīt, — mierināja Old-šeterhends un pēc brīža nopietni secināja: — Vajadzētu uzsākt ceļojumu kājām .. . apkārt visai pasaulei un iznīcināt visus dzeloņstiepļu žogus, kādi vien tikai ir. Būtu jāpaņem līdz kniebies, jāpārkniebj stieples un žogi jānogādā pie malas … lai neviens cilvēks vairs nevarētu saplēst savas drēbes. Dzeloņstiepļu žogi taču ir nelietīgi viltīgi un nodevīgi!

Garām gāja kāds zemnieks ar kviecošu sivēnu padusē. Viņa sieva, skaitīdama pātarus, klunkuroja aizmugurē. Vairāki zēni basām kājām, bēgdami no lauku sarga, gandrīz nogāza zemnieci gar zemi. Kāds gluži mazs puišelis, aizmetis nozagtos ābolus, pamēģināja izvilkt no pēdas dzeloni, tad, skaļi brēkdams, aizkliboja pārējiem līdz.

Kalna galā parādījās sargs ar mazu baltu šuneli.

— Vai jūs neredzējāt, kur palika tie sasodītie resgaļi?

— Tur prom! — Oldšeterhends parādīja pretējā virzienā.

Viņi sāka iet no jauna uz pilsētas pusi — cauri Annas aizai, kas vēl pirms dažiem gadiem bija mežonīga klinšu kalnu aiza, pa kuru lejup uz līdzenumu brāzās varens avots. Vircburgas izdaiļošanas biedrība pēc ilgas cīņas ar iecirtīgo dabu izveidoja idilli. Mazi sērīgi ezeriņi, kuros iemitināts pāris duču zelta zivtiņu. Tiltiņi, sameistaroti no līkiem bērzu zariem, vēl ar visu balto mizu slīga pār iegrožoto avotu. Bērzkoka skatu namiņi, bērzkoka skatu soli, ceļa rādītāji, piemiņas zīmes un neskaitāmas brīdinājuma plāksnītes, pagatavotas no bērza koka, pušķoja ainavu.

Visi trīs jaunieši apsēdās uz bērzkoka sola. Uz plāksnītes bija uzrakstīts: «Ziedojis Kilians Nikodemuss Anasta-siuss Pimpfa kungs, Vircburgas pilsētas mācītājs.»

— Jūs labi saderat, — noteica Oldšeterhenda māsa draudzenei, kas samulsusi piecēlās un sāka iet pa priekšu.

— Tāds pastulbs meitēns. Vajag tikai uz ielas kādam uz viņu paskatīties, tā šī tūdaļ gatava cauri bruģim zemē ielīst.. . Un tu … tu arī esi aitasgalva. Visu laiku, kamēr biji no Vircburgas prom, mēs katru dienu par tevi runājām. Un viņa vēl nebija tevi ieraudzījusi, kad jau bija

Ievī iemīlējusies … Šitik tālu! Ka tu nebūtu tagad tāds nejēga! _

— Es nemaz ar neesmu tāds nejēga… На! A-ha-ha!

Te Oldšeterhends ieraudzīja milzīgu asinssarkanu mākoni, uz kura stāvēja sidraba eņģelis, viņš pastāstīja par to māsai. Arī to, ka mākonis ar rāmi stāvošo eņģeli tagad aizslīd prom.

Kā gaišs tēls Lenhena Leizeganga stāvēja ielejā, eglājā, pie lazdu krūma. Mežs smaržoja, sarkanās rieta saules apmirdzēti, koku stumbri izskatījās kā zelta stieņi.

— Ķerieties man elkonī, — sacīja Oldšeterhends palocīdamies.

Viņa to darīja, iepriekš pamezdama iesānis skatienu uz Oldšeterhenda māsu, un iegrūda viņam rokā salasīto lauku puķu pušķi.

Tā viņi gāja mājā.

— Pieķer, rau, še! — Gaisa Karalis vēl paguva izdvest aiz spēka piepūles un lika Vanagacij pataustīt bicepsu. — Kā ir?

— … Kolosāli ciets! Un mans? — Vanagacs nostājās izklupienā. Gaisa Karalis satvēra viņa augšdelmu un pārbaudīdams raudzījās debesīs. — Vadzi, kā klints! Vadzi, patiesi! Tad nu iesim.

Viņi klaiņodami devās uz priekšu pa Zvejniekielas sākumu. Dārzā «Pie skaistās Maiņas» ap katafalku, uz kura pacēlās zārks, bija sastājušās sievietes, kas sačukstējās, un apklusuši, rāmi bērni.

Abi zēni arī izspraucās turpu un stāvēja klusi.

Krodzinieka gaišmatainā meita gulēja zārkā tik balta kā ziedlapiņa. Vienīgi viņas mute bija sārta un piemīlīgi smaidīja, it kā sapnī grieztu sveci, lai dejotājiem nogludinātu grīdu.

Vakara saule apņēma viņu ar sārtenu gaismu, putni svilpoja kastaņā, zem kuras bija izplāta bernardieša āda. Tanī bija lieli plankumi bez spalvas.

Ložņājošā Čūska tupēja kokā, paslēpies lapotnē, un mērķēja ar dzeloņainu kastani kādai večiņai uz galvvidu, bet trāpīja mirušajai māsai sejā. Ar siekalu pūslīšiem starp lūpām viņš noskatījās, kā sievietes iztrūkušās raudzījās debesīs.

Rūsganais zvejnieks saīdzis aizsteidzās sievietēm garām un iegāja krogā. Gaišmatainais saksis un mazā jaukā bārenīte jau tur sēdēja un dzēra zaļo liķieri.

Jau ilgāku laiku šie trīs bija vienīgie apmeklētāji, jo krodziņš «Pie skaistās Maiņas» bija ieticis neslavā.

Mācītājs bija no kanceles brīdinājis ticīgos apmeklēt šo krogu.

Zvejnieks, pametis novārtā zvejošanu, dienu un nakti pavadīja pie krodzinieces. Neviens nepirka viņa zivis — Zaļajā ceturtdienā viņš bija aizmirsis piedalīties svētku gājienā.

Krodziniece stāvēja aiz letes un stūķēja saldu cepumu izplūdušajā sejā, jo mute tanī vairs nebija saskatāma.

— Stāv ap zārku un blenž kā mērkaķi! Triec taču viņus ratā! — pacēlis rokas gaisā, kliedza zvejnieks. — Svētā Marija un Jāzeps, šitāda neraža! Kas miris, tas beigts, ne blusa tam nevar vairs iekost. Nupat kā nāku no mācītāja. Viņš teica, ka gribot vēl apsvērt. .. Urkšķīgais ģeķis, ko domā, negrib mirušo meiteni apglabāt. Nu, es šim pateicu, ko domāju.

— Brīnum jauki viņa guļ zārkā. Tas man ķeras pie sirds.

— Kā tad, pie sirds!

Krodziniece izsteidzās laukā pie zārka un pamēģināja vēlreiz salikt kopā mirušās meitenes rokas. Bet rokas jau bija stīvas.

Ložņājošā Čūska aši un nemanāmi norāpās no koka, ielavījās krogā aiz letes un izzaga no naudas atvilktnes sauju niķeļa monētu.

Krodziniece aizdzina zvirbuli, kas nemitīgi metās no kastaņas lejā uz suņa ādu un ar dažām spalvām knābītī lidoja atpakaļ uz koku, kur vija sev ligzdu. Viņa pagrāba ar roku vilnā, un saujā palika vesels kušķis spalvu; pakratījusi galvu, viņa iegāja atpakaļ krogā; tikmēr sievas sačukstēdamās sabāza galvas kopā, norādīdamas uz mirušo, kas tagad blāvajā gaismā — saule bija nogājusi — izskatījās sakritusies.

— Viņa šodien jau trīs reizes bija pie mūsu mācītāja kunga, — noteica viena no večiņām, — bet šis kā nenāk, tā nenāk. — Večiņa iečukstēja otrai vēl kaut ko ausī.

Te tuvojās švīkājoši soļi un atskanēja gārdzoši vilkta elpa. Pa kāpnēm nāca augšā varenais mācītājs, tērpies

ornātā, un viņam līdzi ministranti, kā arī klibais skrode-

rītis.

Glumiķis pasniedza kūpošo vīraka trauku. Mācītājs vēcināja to pār mirušo.

— Pasargā viņas dvēseli no elles vārtiem. Dominus vobiscum. Et cum spiritu tuo.1

Sievietes bija nokritušas uz ceļiem.

Kroga durvīs stāvēja rūsganais zvejnieks, piespiedis pie krūtīm savu naga cepuri.

Ar gleznošanas piederumiem un iesāktu ainavu padusē Oldšeterhends aizsteidzās gar Maiņas krastmalu līdz kārklu krūmājam pie mazā ezeriņa, kur viņš toreiz Rakstvedim un Bālajam Kapteinim bija jautājis: «Tātad jūs nenāksiet līdz? Jūs esat visus šos gadus tikai melojuši?»

Saule bija pakāpusies augstu virs meža, kas apņēma vīnkalnu. Upe plati slīdēja prom. Smaržoja pēc pļavas, ūdens un kārkliem, visā ielejā nebija neviena cilvēka, un mazais ezeriņš raudzījās skaidrs un zils kā zemes acs.

Oldšeterhenda skatiens slīdēja no kārklu krūma uz glezniņu. Viņš nebija aizmirsis nevienu lapiņu. Te viņš pastiprināja krāsu, tur padziļināja ēnu un rūpīgi ar sajūsmu gleznoja zeltaino muguru kādai kamenei, kas sarāvusies karājās pie krūma lapiņas.

Bet tikai ar lielu satraukumu viņš uzdrīkstējās kaut ko pārveidot sēdētājai, ko viņš bija uzgleznojis zem krūma, — meitenei, kas dzīrās iet peldēties un kam gaišie mati atrisuši krita klēpī.

Augstu pie debesīm pār upi zivju gārnis vienmērīgā rakstā vilka apļus, tad negaidot ar pāris spārnu vēzieniem aizlaidās. Jau drīz vien viņu bija aprijusi zilā tāle.

Kad pēc brīža Oldšeterhends no jauna pavērās augšup, gārnis jau atkal kā zelta putns klusi lidinājās virs upes zilajās debesīs.

— На! A-ha-ha! — Oldšeterhends smējās savus aprautos, neprātīgos smieklus un drukātiem gotu burtiem uzvilka zem gatavās gleznas gaišmatainās meitenes vārdu: «Helenai Leizegangai mūžīgā goddevībā,» — tad pārvilka

1 Aizlūguma vārdi.

Ш

ar krāsu pār vārdu «goddevībā» un uzrakstīja «mūžīgā mīlestībā».

— O-o-o, ha-ho-o-o! — gari stiepts atskanēja no upes. — Ho-o … o! — atmeta atbalss: trīs kuģa vilcēji basām kājām, līdz vidum kaili, iejūgušies cits aiz cita un ieslīpi atsperdamies pret zfemi, nāca gar krastmalu augšā. Pašā galā preču kuģim, kurš it kā pats no sevis lēnām peldēja augšup, stāvēja mazs balts špics un rēja. No tālienes klausoties, šķita, ka kurkstētu varde.

Vakarā pulksten astoņos Oldšeterhends stāvēja Eih-horna ielā un gaidīja Lenhenu Leizegangu kā jau kopš diviem mēnešiem katru vakaru.

Lija silts lietutiņš un uzšļāca līksmas šļakatas peļķēs, kur lūza laternu gaisma.

Pāri pretī zem apgaismota dievmātes attēla stāvēja tukls kājnieku virsnieks, kurš tāpat gaidīja savu dāmu — ļoti skaisto kuplkrūtaino stiklinieka meistara Johana Jākoba Štreberles māsu, kas tai pašā uzņēmumā kur Lenhena Lei-zeganga strādāja par šuvēju.

Oldšeterhendam bija mugurā lietus mētelis. Viņš staigāja šurp un turp un priecājās. Glezniņu viņš turēja paslēptu zem mēteļa.

Pēkšņi, it kā būtu pateikts «klau!» un visi saspringti klausītos, iestājās klusums — lietus bija pierimis.

Lenhena Leizeganga parādījās durvīs, paraudzījās īgni uz debesīm, uzsmaidīja Oldšeterhendam un cilpoja uz pirkstgaliem pa lietus paltīm pāri ielai.

Marša solī tuvojās karavīru grupa.

— Skaties pa labi! — ierēcās seržants. Ierindas karavīri tik sparīgi cirta pāri peļķēm, ka dubļi uzšāvās gaisā un virsnieks, steigšus atņemdams sveicienu, bailīgi savilka mēteli, bet skaistā Štreberles jaunkundze, šūpodamās gurnos, jau nāca pie viņa.

Trrr! Trrr! — Rati apturēja, pāris iekāpa, un pajūgs aizlīgoja pa nelīdzeno bruģi.

Tur, kur sākās apstādījumi un vairs nebija laternu, Oldšeterhends palocījās un teica:

— Lūdzu, ķerieties man zem rokas.

— Nu tā kaut kas, — viņa nočivināja un paklausīja.

Tad viņš iedeva glezniņu. Sirds viņam dauzījās kā

negudra.

— Nav jau nekas sevišķs. Nekas. Es tik tāpat vien uzgleznoju, — viņš vienaldzīgi novilka.

— Mū-ū-ūžīgā mīlestībā! — viņa iesaucās, aiz samulsuma skaļi smiedamās. — Mū-ū-ūžīgā mīlestībā. Nē, nu tā kaut kas!

Pie durvīm viņi nodurtām acīm turējās rokās.

— Vai būtu iespējams, ka jūs man sniegtu skūpstu?

— Nu tā kaut kas, — viņa noteica un iegāja mājā.

Viņš lēnām gāja prom.

— Uz redzi! — viņa uzsauca un pameta ar roku skūpstu.

Oldšeterhends skrēja pa tumšo ielu lejup. Te kāda neparasta izjūta lika viņam apstāties: viņš redzēja meitenes balto augumu kailu, un vēlēšanās, kas līdz šim bija uzmākusies tikai sapņos, — šo trauslo, mazo augumu noglāstīt — tagad radās apzināti. Pēkšņi viņš zaudēja reālas izjūtas spēju tik pilnīgi, it kā visā viņa augumā nebūtu ne pilītes asiņu. Un tai pašā reizē acu priekšā parādījās bordeļa iela Frankfurtē. Viņš ievaimanājās:

— Es esmu nelietis! Esmu nelietis!

Kad Oldšeterhends pārnāca, pie Fīrkanta kundzes istabā uz kanapeja stīvi izslējusies sēdēja atslēdznieka zeļļa Faulbanka varenā līgava.

Laukā dziedāja vējš un lietus. Fīrkanta kundze mala kafiju. Oldšeterhends sāka strādāt pie līgavas portreta, ko viņš gribēja uzgleznot savai kāzu dāvanai.

— Fīrkanta kundze, es jums saku, man ir tik ļoti bail no tā. Es jau viņam pateicu … Es to nedarīšu! Tad jau labāk neprecos.

— Kā nu var tik stulbi runāt, — Fīrkanta kundze smējās. — Nu jau jūs satiekaties astoņus gadus. Muļķa skuķis!

— Es to' nedarīšu! Nē! Nemūžam! — Līgava plaši iepleta acis. — Vai tad tam katrā ziņā jānotiek?

— Jums jāsēž mierīgi, — aizrādīja Oldšeterhends un ar tik smailu zīmuļa galu kā adata lika punktus uz lapas — neskaitāmās melnās poras līgavas sejā — un darīja to ar vislielāko rūpību, līdz līgava, ziņkārīga, ko Oldšeterhends tur dursta, pārliecās pār zīmējumu un satraukta iesaucās:

— Nē, tas tik ir nekauņa! To nu gan es nepieļaušu.

— Man taču jāzīmē viss, kā ir, — Oldšeterhends aizstā-

vējās un jo akurāti beidza ēnot lielo pūti pie līgavas kreisās nāss, aši izdzēra savu kafijas tasīti un steidzās uz mēģinājumu «Klubā inteliģentai ķermeņa disciplinēšanai».

Viņš nemaz lāgā nesaprata, no kā īsti atslēdznieka līgava tik ļoti baidās. Viņš bija uztvēris tikai vārdus, bet aiz šausmām no šīm izjūtām nepiešķīra vārdiem to jēgu. Mēnešiem ilgi viņš cieta aiz pārliecības, ka ir zemisks.

Laupītāji jau bija sapulcējušies Bālā Kapteiņa istabiņā. Visi kaili, katram aizsieta priekšā koši sarkana drāniņa plaukstas lielumā.

Kastaņkokā pogoja lakstīgala. Rakstvedis meta tai ar kārniņu. Lakstīgala traucēja darbā.

Viens no viņiem gulēja uz vēdera un cilāja augumu augšā un lejā, otrs darīja to pašu uz muguras. Gaisa Karalis, zobus griezdams, vēzēja rokās divas mazas hanteles. Sarkanais Mākonis stāvēja uz rokām, ar kāju pirkstgaliem skardams istabiņas griestus. Asinis bija saskrējušas galvā, viņš smagi vilka elpu. Bālais Kapteinis ar pulksteni rokā kontrolēja laiku.

Rakstvedis novaidējās.

— Klusu! — nikni uzsauca Bālais Kapteinis.

Kastaņkokā no jauna sāka pogot lakstīgala.

Laupītāji klusēdami trenējās. Visi bija novājējuši un

sajūsmas pilni, un visi centās pēc iespējas vienmēr nostāties tā, lai nebūtu redzamas dibenpuses, jo tās nesedza sarkanās drāniņas.

Bālais Kapteinis runāja tikai pašu nepieciešamāko. «Jā, nē» un «sveika būšana». Vaigi viņam bija iekrituši, krūtis papletušās varen platas. Viņš izskatījās gaužām iespaidīgs, kad, līdzīgi atlētam, rokas turēdams atstatu no auguma, lūpas savilcis urskulī, zaļo plīša platmalīti pašapzinīgi uzmaucis uz vienas auss, ātrā gaitā snāja uz priekšu, iedams gar pašiem namiem.

— Hanna! Hanna! — kroga dārzā sauca kāda vīrieša balss. — Alu! Alu! — Un tūdaļ bija dzirdama atraitnes Benommenas ķērcošā lamāšanās ar skaisto apkalpotāju.

Bālais Kapteinis kontrolēja laupītāju muskuļu izmērus un visu atzīmēja īpašā kladē.

Atklājās, ka Rakstveža augšdelms pieņēmies apkārtmērā par trim milimetriem.

Nākošajā rītā Rakstvedis, pilns nicinājuma pret eleganci un meitenēm, rokas pēc atlēta parauga turēdams

nost no auguma, platmalīti nošķiebis uz vienas auss, ieradās kantorī bez apkaklītes.

— Videršeina kungs, tā nu nevar, — aizrādīja Karfun-kelšteina kungs. — Jūs taču neesat nekāds klaidonis. Tā skraida apkārt vienīgi dienaszagļi, blandoņas, spruksti… Videršeina kungs, vienreiz esmu jūs izglābis aizstāvēdams. Ja jūs no jauna iekulsities ķezā, iespējams, ka man tas vairs neizdosies… Apkaklītei, nākot uz kantori, ir jā-būt.

Tad Rakstvedis atkal aplika apkaklīti, kuru gan, izejot no kantora, iestūma kabatā, un ar platmali drosmīgi uz vienas auss, rokas kā atlēts turēdams prom no auguma, soļoja mājup.

Oldšeterhends stāvēja uz vecā tilta svētā Totnana ēnā un gleznoja saulaino ainavu, kas pavērās acu priekšā, — veco rātsnamu un Doma ielu ar pašu Domu, kas šo ielu noslēdza.

Jau labu laiku viņa darbu vēroja kāds smalki ģērbies kungs ar garu, baltu, pie zoda pāršķirtu bārdu. Šim kungam acī bija monoklis.

— Vai jūs man šo glezniņu neatdotu? — laipni apjautājās svešais.

(Mdšeterhendam drebēja ceļgali. Apreibis no kauna, viņš pārliecās pār savu darbu un nespēja ne vārda bilst.

— Es labprāt vēlētos šo glezniņu iegūt par atmiņu no Vircburgas.

— Es jums to iedošu.

— Un cik maksā šī glezniņa?

— Maksā?

Pa ilgo klusēšanas laiku garām aizrībināja alus vedēja rati. Vedējs paliecās uz priekšu, lai varētu saskatīt glezniņu.

— Varbūt. . . vienu mārku?

Vecais kungs pasmaidīja, izņēma no kabatas portfeļa vizītkarti un čeka blanku un to izpildīja.

— Paņemiet to. Gleznojiet vien dūšīgi. Skaisto glezniņu atsūtiet man, lūdzu, uz hoteli «Kroņprincis».

Oldšeterhends piesardzīgi paraudzījās visapkārt, vai kāds nav redzējis šo tirgošanos, un ilgi sekoja ar acīm svešajam, kamēr vien tas bija saredzams.

Kad viņam bankas filiālē izsniedza trīs divdesmit mārku naudas zīmes, viņš, kā prātu zaudējis, uzlūkoja ierēdni un nespēja pakustināt ne pirkstiņa.

Oldšeterhends nekavējoties iegāja papīru veikalā.

— Iesaiņojiet, lūdzu, labi uzmanīgi šo mākslas darbu un aizgādājiet uz hoteli «Kroņprincis». Jūs jau zināt — tas smalkais hotelis Rezidences laukumā. Tur nododiet to baronam fon Habenbergam. Ar sveicienu no Mihaela Fīrkanta … Tas esmu es. Esiet tikai ļoti uzmanīgi, mākslas darbam ir sešdesmit mārku vērtība.

No laimes apžilbis viņš stāvēja uz ielas. Iztēles radītie priekšstati par turpmāko mākslinieka slavu pārspēja cits citu, tiekdamies nesasniedzamos augstumos.

Ar cigāru kārbiņu padusē Oldšeterhends kāpa pilskalnā un sāka vecajos cietokšņa šaujamgrāvjos rakt svinu, lai steigšus piepelnītu kaut ko klāt, jo viņu bija apsēdusi nesatricināma ideja sadabūt naudu, lai izmācītos par mākslinieku.

Svina meklēšana bija aizliegta, kaut gan tas bija ļoti maz atrodams, jo apmēram pirms gadiem piecdesmit te tika pēdējo reizi šauts un kopš tā laika daudzas zēnu paaudzes bija sevi apgādājušas ar svinu.

Viņš tomēr bija jau sameklējis dažas mārciņas saplacinātu šauteņu ložu, kad pēkšņi aiz kāda kazeņu krūma iznira kājnieku virsnieks.

— Ko jūs še darāt?

Oldšeterhends būtu labprāt kļuvis neredzams, jo virsnieks bija Štreberles jaunkundzes iemīļotais, kurš jau dažu labu reizi nebija varējis apslēpt smaidu, kad redzēja Oldšeterhendu Eihhorna ielā gaidām savu meiteni.

— Es? … Es roku sliekas makšķerēšanai. — Viņš pastiepa virsniekam garu slieku.

— Es zinu… uz šaujamgrāvju tārpiem zivis ķeras sevišķi labi.

— Apbrīnojami! — Oldšeterhends atviegloti smējās.

Virsnieks sveicinādams piemeta roku pie cepures un

gāja tālāk.

Viņš pats pirms divdesmit gadiem bijis ģimnāzists un šaujamgrāvjos meklējis svinu, tad pārdevis to vecu lietu tirgotājam Eiam, kurš bija arī Oldšeterhenda noņēmējs un deva vienpadsmit feniņus par mārciņu — vienu feniņu

vairāk par citiem tirgotājiem — un nekad nejautāja, kur svins ir dabūts.

Vecu lietu tirgotājs Eis bija bagāts cilvēks bez aizspriedumiem. Viņa dēls bija Vircburgas visfeodālākās studentu apvienības korporācijas students.

Pulksten astoņos Oldšeterhends Eihhorna ielā, sveicinot virsnieku, pacēla cepuri.

Kad Lenhena Leizeganga pie pulksteņa namiņa paņēma Oldšeterhendu zem rokas, viņa stomīdamās ieminējās:

— Mans tēvs dabūšot palīgapkalpotāju, jo viņš ir vecs un nespēj visu viens padarīt… Ja jūs vēlaties, es palūgšu māti, lai viņa pasaka tētim, un viņš pieņems jūs.

Leizeganga kungs kopš divdesmit pieciem gadiem bija klīnikas kalpotājs Vircburgas Jūlija hospitālī.

Oldšeterhends gaužām samulsa, tomēr piekrita.

— Jūs saņemsiet sešdesmit markas mēnesī un daudz dzeramnaudas.

Sašutis Oldšeterhends atbrīvoja savu roku.

— Es neņemu dzeramnaudu.

— Protams, ne! — viņa iesaucās priecādamās, ka viņš tik lepns.

Te viņš sajuta meitenes lūpas uz savējām un iztrūcies nolūkojās viņai nopakaļ, kā viņa cauri tumšajiem apstādījumiem palēkdamās skrēja prom.

Oldšeterhends stāvēja klīnikas laboratorijā līdzās koši dzeltenam japānim.

— Japānietes tomēr nav skaistas. Vai arī jums nepatīk vācu meitenes daudz labāk?

Japāņa lūpas pavērās neskanīgam smaidam tiktāl, ka atsedzās ciešās zobu rindas, starp kurām pastāvīgi turējās cigarete, un arī maigi sārtās smaganas.

— Manis patīk japāniešu meitenes pulka labāk. Skaists, skaists viņš ir, — viņš teica, liedams caur filtru no menzūras urīnu.

Kopš viena gada japānis klusi un ar lielu pacietību analizēja visa hospitāļa urīnus un, to darīdams, vienā laidā smēķēja cigaretes. Slavenais klīnicists slepenpadom-nieks fon Leibe viņu ļoti cienīja. Oldšeterhends, priecīgs pakalpot, vāca kopā un nesa viņam izmeklēšanas materiālus.

— Bet Japānā taču nav nevienas pašas gaišmatainas meitenes. Un tāpēc es nesaprotu… Kāpēc īstenībā japāņiem ir tik ogļmelni mati?

— Tāpēc mazi bērns jau skuj visu galviņu. Tas padara melni mati. Skaistākais ir kas pavisam melns.

Līdzās japānim strādāja turks ar uzblīdušu seju. Old-šeterhends brītiņu noskatījās viņa darbā.

— Vai Turcijā vienam var būt simt sievas?

Turks smaidīja.

— Un par uzticību Turcijā vispār nekā nezina?

— Uzticību? — 'pārjautāja turks un apgāza balonu ar spirtu. Viņš nekad nespēja kaut ko paveikt, iesāka daudz un neko nepabeidza. Bet slepenpadomniekam fon Leibem patika, ka viņa laboratorijā strādā ārzemnieki.

Oldšeterhends uzslaucīja izlieto spirtu.

— Un, ja nu katra sieva dabū desmit bērnus, tad šāds turks ir tūkstoš bērnu tēvs? … Tūkstoš bērnu vienā ģimenē?

Turks tik ļoti smējās, ka noļukušie vaigi raustījās.

— Tāpēc arī gandrīz visiem turkiem ir tikai viena sieva. Tikai tie, kam ir ļoti daudz naudas, var atļauties vairāk sievu. Sievas ir dārgas, un tām pie mums laba dzīve … Nevis tā kā vācu sievietēm.

Leizeganga kungs gāja cauri laboratorijai un vērīgi raudzījās visapkārt. Leizeganga kungs bija maza auguma, un viena kāja viņam bija no koka, tāpēc viņu jau no tālienes dzirdēja nākam.

Ārsti, bailīgi paglūnējuši uz viņa pusi, ieinteresēti noliecās pār saviem darbiem. Oldšeterhends cītīgi skaloja stobriņus.

Leizeganga kungs bija visa hospitāļa tirāns. Slepen-padomnieka kungs drīzāk aizsūtītu prom savus ārstus asistentus, nevis atlaistu uzticamo un veiklo kalpotāju.

Oldšeterhendam sametās nelāga ap dūšu, jau iedomājoties vien, ka Leizeganga kungs varētu dabūt zināt, kas viņa meitu katru dienu pavada mājās, jo visam hospitālim nebija noslēpums, ka Leizeganga kungs apņēmies Len-henu apprecināt ar kādu asistentu. Lai tas pēcāk tiktu par slepenpadomnieku, par to Leizeganga kungs gan pratīšot parūpēties.

Oldšeterhendam vajadzēja atvērt Leizeganga kungam kādu kasti, kas bija pienākusi no Krievijas; tā bija liela

kaste, vairākkārt apsaitēta un apzīmogota. Pašā augšā bija ēveļskaidas, tad siens, pēc tam sainītis linu drēbē, kur biezā vates kārtā bija ievīstīta pudelīte — kāda krievu kņaze bija atsūtījusi savu urīnu izmeklēšanai slavenajam klīnicistam.

— Aizvākt tos mēslus! Šurp urīnu! — sauca Leizeganga kungs. — Tad nu es gribu redzēt! . . . Kādas kņazes? — Viņš paostīja pudelīti, paturēja pret gaismu, tad ielēja daļu no satura mēģenē. — Olbaltuma kņazei nav. — Viņš paņēma pārbaudei vēl otrā mēģenē. — Kaut kas nedzirdēts! . .. Traks sievišķis, apgrūtina mūsu slepenpa-domnieka kungu… cukura arī nav. Iedomājas, ka tāpēc, ka ir kņaze. Tad jau man tūlīt jāpaziņo slepenpadomnieka kungam par rezultātu. — Leizeganga kungs saīdzis iz-klidzināja laukā no laboratorijas.

Taču slepenpadomnieka kungs likās esam citādos ieskatos, jo pēc nedēļas kņaze ar lielu svītu ieradās Vircburgā. Viņa bija astoņdesmit septiņus gadus veca un tika nesta.

Oldšeterhends rūpējās par baltu foksterjeru, kas bija ieslodzīts šaurā būrī. Suns bija inficējies ar Vita slimības izraisītāju. Jau vairākas nedējas tas ātri un nepārtraukti griezās — neprātīgs balts aplis.

Turks dzīrās uzsākt kādu darbu ar asinīm. Oldšeterhends devās uz kautuvi pēc svaigām cūku un vēršu asinīm.

Cūku kautuves halle nebija liela. Oldšeterhends stāvēja līdzās katlam, kur kūpēja verdošs ūdens.

Pāri slieksnim tika iedzīts bars cūku. Tās, bailīgi urkšķēdamas, dipināja, ar šņukuriem kaut ko meklēdamas pa zemi. Miesniekzeļļi, kas stāvēja pie vārtu stabiem, gāza ar laikus paceltiem koka āmuriem cūkām pa pieri. Nokrakšķēja tā, it kā suns pārkostu kaulu. Oldšeterhenda ausīs iegriezās no visa spēka izlauzies kliedziens, pilns pārsteiguma un apsūdzības, tad vaimanājot aizplūda. Dzīvnieki grīļojās, krita un, aizstāvot dzīvību, vēl raustīdamies, divu miesniekzeļļu iešūpoti, ielingoja katlā, verdošajā ūdenī. Jo tikai šādi — uz dzīvības un nāves sliekšņa iespējams viegli nokasīt cietos cūkas sarus.

Līķus no katla laukā, viegls švirkstošs grieziens pāri visam kaklam, un kūpošas asinis burbuļodamas tecēja mērcilindrā, ko trīsošais Oldšeterhends jau turēja sagatavotu. Tā vēlējās turks — svaigas asinis.

Kad Oldšeterhends sakustējās, lai ietu, viņam likās, it kā būtu uzāvis svina kurpes. Ar grūtībām vilkdams kājas, viņš izsvempās laukā un iegāja pāri pretī vēršu kaušanas hallē — plašā, augstā dzelzskonstrukcijas telpā. Kautuve pie kautuves. Asins dvinga pildīja halli. Kliegšana, lamas, lopu māvieni, skrejoši miesnieki, kas stiepa zarnas, beigtus teļus.

— Man vajadzētu svaigas vēršu asinis, — sacīja Oldšeterhends jaunam miesniekzellim, jautājoši pavērdamies viņa asinīm notrieptajā sejā, un pazina, ka tas ir Ložņājošā Čūska. — Vai tu tagad esi miesnieks?

— Nē, bifeļu mednieks! — norēcās spēka pārpilnais Ložņājošā Čūska un iecirta savu nazi kāda vērša ciskā.

Apmulsis Oldšeterhends pārlaida acis kūpošajai kautuves hallei un tad atkal stulbi pavērās uz Ložņājošo Čūsku.

— Ko nu skaties kā svētā govs!

— … Man vajag asinis dabūt.

— Vari dabūt kaut vai pilnu mucu.

Ložņājošā Čūska un trīs citi miesniekzeļļi — ar asins lāsumiņiem nosvīdušajās sejās, līdz pleciem uzrotītām piedurknēm — veikli kā velni sasaistīja vērsi.

Pie pieres tika piesprādzēta apdullināšanas ierīce, viegls sitiens pa to ar veseri, paklusa skaņa — it kā ūdenī noplunkšķētu mazs akmentiņš, — vērsis vienā mirklī sabruka. Lode bija izskrējusi cauri smadzenēm, ķermenī un sirdī.

Ar ceļgaliem atspiedušies uz galvas, nazi līdz pašam spalam kaklā; plēsts grieziens — un asinis izvirda tik biezā masā kā koka stumbrs, pārplūdināja stāvvietu, pa renēm aiztecēja uz kanālu, cauri kanālam Maiņā, kur makšķernieks pie makšķernieka vienā laidā velk zivis no asinssarkanā ūdens.

Viens pāršķēla locītavas, otrs novilka ādu, Ložņājošā Čūska uzšķērda vēderu, izrāva kūpošās zarnas un ar kāju pastūma sānis.

Iecirtuši dzelzs āķus rumpja priekšgalā, viņi pa četriem lādēdamies pacēla vērsi augšā. Tur tas karājās rindā līdzās citiem — violetām dzīslām asiņainajā gaļā, stiklainām acīm, zilu kautuves zīmogu uz gurna. Viss bija ildzis trīs minūtes.

Oldšeterhends sarūgtināts uzlūkoja Ložņājošo Čūsku, kas iespēra ar kāju teļam paslēpenē, tas asinīs paslīdēja

un nokrita uz ceļiem. Oldšeterhends dzīrās kaut ko uzsaukt, taču pārsteigts klusēja un raudzījās uz glīta izskata maza auguma kungu ar salti bālu seju un spoži melnu ķīļbārdu. Kungam bija mugurā melns uzvalks, nevainojami balta veļa un uz viegli izliektā deguna zelta brilles — tas bija kāvējs. Turēdams rokā metru garu spožu nazi ar plakanu, platu, strupu galu, kāvējs klusi vēroja miesniek-zeļļus, kas sēja mežonīgi rēcošu vērsi; tas gulēja nogāzts gar zemi.

— Vai gatavi?

Viņš mierīgi noliecās uz ceļiem pie galvas, ko Ložņājošā Čūska turēja pavērstu pret nazi, parāvis lopa purnu un sasprādzēto kaklu uz augšu, pielika nazi — vēl negriezdams, — te kakls pavērās. Nazis bija izdūries līdz pašam pakausim, asinis pārplūdināja stāvvietu.

Vērsis spārdījās, mētāja visus trīs viņam virsū uzmetušos miesniekus šurp un turp, grūdieniem, drausmīgi vaimanādams, ierēcās, un, kad izplūda arvien jaunas asins šaltis, dzīvnieks raustījās, trīsēja kādu brīdi un beidzot saguma.

Ložņājošā Čūska izdūra vērsim acis. Dzīvniekam pār visu augumu pārskrēja trīsas, vērsis vēlreiz ieslīpi pacēla galvu, tad nobeigdamies ļāva tai nokrist. Miesnieki rēkdami smējās, jo Ložņājošā Čūska bija dzīvnieka acis piemetis pie sienas, kur tās palika pieplakušas un no sienas raudzīj ās uz miesniekiem …

— Ka … ka … kāpēc … jūs … mo … mo … kāt vērsi? — jautāja Oldšeterhends, aiz šausmām atkal atsācis stostīties.

— Vērsi… mmmmocīt? Nemels, — sacīja Ložņājošā Čūska smiedamies. — Un tad — tas taču ir žīdu likums.

— Bet kāpēc tad tu а . .. а … acis izdūri, а … а … acis tur pie mūra … pie mūra … Viņš jau … jau vēl bija dzīvs.

— A…a…a… acis! — spiegdams smējās Ložņājošā Čūska, pārsvieda asiņaino vēršādu sev pār plecu un pameta Oldšeterhendu stāvam. Miesnieki aiz labpatikas plīkšķināja sev pa ciskām.

Glītais kāvējs bija jau pie nākošā vērša, kas gulēja viņam sagatavots.

Maza balti apģērbta meitenīte ar koka jēriņu rokā tipināja pa vidu aizņemtajiem miesniekzeļļiem pie sava

tēva — kāvēja. Viņš noglāstīja mazajai matus, noskūpstīja bērnu, pagrieza apkārt un pastūma prom.

Oldšeterhends parāvās malā: tika ievesti, ievilkti grīļīgi vērši ar bailēs izvalbītām, zinošām acīm, tie apsūdzēdami māva — ne visai skaļi, pastiepuši putām klātos purnus gaisā.

Kaušanas vietā iestumti, sasieti, — trīs minūtes vēlāk tie jau karājās rindā cits pie cita — bez iekšām, ar novilktu ‘ādu;izstieptiem rumpjiem, zilās mēles izkāruši.

Oldšeterhends drāzās cauri asiņainajiem tvaikiem prom, laukā — tur spīdēja saule. Zvirbuļi pērās un strīdējās.

Viņš palika stāvam un pārdomāja, cik bieži gājis garām lopkautuvei, dzirdējis dzīvniekus rēcam un redzējis braucam laukā miesnieku ratus, pilnus piekrautus ar kautām asiņainām cūkām, redzējis vedam iekšā vēršus, dzenam lielus cieši kopā sablīvētus aitu barus. «Tā mēdz paiet garām.»

Oldšeterhends sāka skriet cauri piesnigušajiem apstādījumiem, palika stāvam, bet ausis dzirdēja un dzirdēja dzīvnieku gārdzošo elpu, viņš pēkšņi aizsvieda traukus ar asinīm sniegā. Sniegs alkatīgi aprija asinis. Radās iespaids, it kā te būtu noslepkavots cilvēks.

Rokas sabāzis svārku kabatās, augstu uzrautiem pleciem viņš gāja atpakaļ laboratorijā.

— Es nenesīšu asinis.

— Bet man ir nepieciešamas asinis.

— Ha-ha! Es nenesīšu asinis! — viņš atkārtoja ļaunā priekā un vēlreiz nikni ierēcās, nostādamies aci pret aci ar turku.

— Nenesīšu!

Tad spēji apmetās apkārt un devās prom cauri piltuv-veidīgajai klausītāju zālei. Tur stāvēja Leizeganga kungs un grieza skābekļa aparāta kloķi, kamēr slimnieks, ģērbies zilibaltsvītrotās hospitāļa drēbēs, turēja mutēgumijas caurulīti un spēcīgi ievilka un izpūta elpu.

— Ak vai! Ak vai! Ak vai! — iesaucās Leizeganga kungs un paņēma pats gumijas caurulīti mutē. — Kā nu cilvēks var būt tāds aitasgalva. Grieziet tagad jūs!

Vienā zāles stūrī bija sastājušās sievietes no ādas slimību nodaļas, lai tiktu demonstrētas eksāmenā pie doktora Edelmuta kunga; viņas smējās.

— Jūs smejaties? īstās atradušās! Vēl kas nebūs! — iesaucās Leizeganga kungs, un plikpauris doktors Edel-muta kungs sašutis palūkojās uz meitenēm.

Oldšeterhends izbijies bija palicis stāvam.

Starp sejām, pieradušām pie smiņķa, bet patlaban bez tā, plankumainām un apsēstām ar augoņiem, viņš pamanīja mazo skaisto bārenīti, kuru bija paņēmis pie sevis triju mājiņu īpašnieks. Meitenes maigi tuklā mutīte arī tagad bija tumši sārta. Lūpas sarauktas netiklā, zinošā izteiksmē.

Kopš pusotra mēneša mazā bija dienu un nakti nodaļā kopā ar slimajām sievietēm. Viņa nekautrēdamās un smaidīdama raudzījās Oldšeterhendam acīs.

Viņš pasteidzās tikt sievietēm garām un izgāja gaitenī.

Tur stāvēja trīs eksaminējamie vizītsvārkos, ar baltām kaklasaitēm un sačukstējās, it kā atrastos istabā pie mirēja.

— Fīrkanta kungs, vai slepenpadomnieks ir labā omā? — jautāja liela auguma tukls students. — Vai viņš šodien ir jau smējies?

Visi trīs studenti ielenca Oldšeterhendu, kurš pēkšņi iesaucās:

— Viņš smējās! … Bet mēs esam nekrietni! Es saku — mēs visi esam nekrietni! Visi! Viņš smējās.

Studenti izbrīnījušies raudzījās uz viņu. Oldšeterhendam bija nobālušas pat lūpas.

— Viņš smējās? — pārsteigts čukstēja tuklais.

Tobrīd Leizeganga kungs atrāva vaļā durvis:

— Kungi, slepenpadomnieka kungs jūs gaida, — un sparīgi kluburēja pa priekšu.

Nākošajā dienā Oldšeterhends neaicināts devās uz kautuvi, turēja mērkolbu zem dzīvnieka, kas vēl raustījās nāves agonijā, un aiznesa asinis turkam. Tas sniedza pretī vienu mārku.

— Es neņemu par to naudu!

Kad Oldšeterhends vakarā iegāja Bālā Kapteiņa mājā, virtuves durvis bija pamestas vaļā. Viņš ieraudzīja skaisto viesu apkalpotāju, kā redzams, pēdējos grūtniecības mēnešos, viņa bija atslējusies pret sienu — tik balta kā pašas priekšauts, redzēja, kā saimnieks, nikni iepletis slimās

acis, nogrūda alus muciņu no bufetes tieši uz galda viesistabas vidū, tā ka muciņas gals sašķīda un alus slaikā lokā izšāvās pret griestiem. Atraitne Benommena stāvēja krogā nekustīgi, sakniebtām lūpām, sakrustojusi kalsnās rokas uz vēdera. Bālais Kapteinis turpat kaktā, rokas iespriedis sānos. Neviena apmeklētāja istabā nebija.

Kādā maija vakarā laupītāji gāja gar Maiņas upes krastu uz Smilšu salu, kur ap mazajiem ezeriņiem līka vītoli.

Pēkšņi satrauktā saruna pārtrūka. Starp vītoliem parādījās meitenes, tās pastaigājās pa divām cita aiz citas. Viņas bija izrotājušās ar rozēm un neļķēm. Meitenes apklusa, pagāja garām jaunekļu bariņam un pazuda vītolu puduros. Tūlīt pēc tam atskanēja meiteņu gaišie smiekli. Laupītāji stāvēja un klausījās. Un, lai gan neviens šādu priekšlikumu nebija izteicis, visi kā viens pagriezās atpakaļ un pēc brīža stāvēja uz Zvejniekielas, kur griestu lampas meta sārtu atspīdumu uz bruģa.

— Vai iziesim vienreiz cauri Zvejniekielai? — beidzot vilcinādamies jautāja Vanagacs, jo laupītāji vēl arvien stāvēja klusēdami un, cieši saspiedušies kopā, raudzījās ielā.

— Es tur neiešu, — Sarkanais Mākonis atteicās tūlīt pat un atkāpās dažus soļus atpakaļ.

Mulsi smaidīdami, viņi uzlūkoja Rakstvedi, kurš iz-riezaukrūtis un sacīja:

— Es iešu viens pats, ja jums trūkst dūšas.

Iespriedis kreiso roku sānos, ar labo virpinādams tievu

spieķīti, Rakstvedis vienaldzīgu sejas izteiksmi ļoti ātri izgāja cauri ieliņai un atkal atgriezās.

Laupītāji raudzījās tam pretī, kad tas, spieķīti virpinādams, nāca pie viņiem atpakaļ.

— Nieks vien bija, — viņš sacīja piesmakušā balsī un tikmēr runāja, kamēr visi, saspiedušies tumšā pūlītī, iz-slāja cauri ieliņai — garām sārti apgaismotajām mājiņām, kur nebija dzirdama ne skaņa.

Viņi devās trenēties pie Bālā Kapteiņa, kurš šinī gājienā nebija piedalījies.

Naktī Oldšeterhends viens pats stāvēja, atslējies pret

mūri, iepretī trijām mājiņām un klausīdamies blenza uz sārtajiem loga četrstūriem, tad piespieda roku pie sirds un iegāja iekšā.

Veca melnīgsnēja sieviete atvēra durvis. Sākumā viņš redzēja vienīgi bufetes mirgojošo niķelē jumu, tad cauri cigarešu dūmiem samanīja gaišās vaļīgi nokarenās kleitās ģērbušās trīs sievietes, kas piecēlās no kanapē ja. Viņas arī tad nepārtrauca sarunu. Oldšeterhends nekā nedzirdēja. Acu priekšā riņķoja krāsas, pārmaiņus gan kodīgi zaļas, gan tumši sarkanas. Sievietes nostājās pretī un smaidīdamas uzlūkoja cita citu, jo Oldšeterhends ne ko teica, ne pakustējās.

Vecākā, kuras varenās krūtis bija iežņaugtas daudzkrāsainās spīguļojošās zvīņainās bruņās, klakšķinādama ar pirkstiem, pagrozījās kā manekens.

Viena no viņām, sarkanīga gaišmate ar biezām, uzmestām lūpām, kas bija palikusi sēžam, uztvēra Oldšeter-henda glābiņu meklējošo skatienu, piecēlās un smaidīdama jautāja:

— Vai tu gribi mani, mazais? — Un, kad viņš neatbildēja, saņēmusi pie rokas, izvilka viņu pa durvīm laukā un aizveda otrajā stāvā.

Mazajā istabiņā nebija nekā cita kā vien atklāta balta gulta un kušete — pārklāta ar turku segu. Rožainā griestu lampa tikai vāji apgaismoja istabu.

Meitene ļāva noslīdēt kleitai un stāvēja Oldšeterhenda priekšā kaila. Viņa vienaldzīgi ar abām rokām kārtoja matus. Oldšeterhends skatījās uz matiem viņas padusēs. Viņš trīsēja no galvas līdz kājām aiz vājuma un pārmērīgām bailēm.

— Nāc, dod naudu. Cik tu man dod? … Piecas markas?

Viņš pasniedza naudu.

Viņa nogūlās uz kušetes un pamāja viņam.

Gausiem soļiem Oldšeterhends piegāja tuvāk un noraudzījās uz viņu lejup.

Kad viņa to satvēra, viņai sanāca smiekli.

— Pieķer te… Rau, ķeries te klāt. — Viņa saņēma Oldšeterhenda roku savējā un pavilka pie sevis… Viņai bija atkal jāsmej as, beidzot viņa paplikšķināja Oldšeter-hendam pa vaigu un teica: — Tev būs jāiet vien prom. Esi pārāk daudz dzēris.

Benommens, amerikānis, bija atgriezies, savu ģimeni iepriekš nebrīdinājis.

Noliecies uz priekšu, viņš sēdēja uz krēsla iepretī atraitnei Benommenai, viņa garās kalsnās rokas brīvi nokarājās starp ceļgaliem.

Kad māte jautāja, kāpēc viņš nav iepriekš atrakstījis, dēls apātiski atbildēja: — Man nebija markas vēstulei. — Un pēkšņi neizprotamā sajūsmā iesaucās: — Ko tad tu domā! Tur, pasaulē, viss ir gluži citādi!

Tā viņš te noplīsis sēdēja iepretī mātei. Nožēlojamais uzvalks vēl bija klāts ar ogļu putekļiem. Viņš bija ceļojis mājup pašā vasaras vidū, strādādams par kurinātāja palīgu un svīzdams kuģa vēderā. Ceļojums, liekas, bija viņu pilnīgi satriecis. Pagalam sakritušajā sejā bija skaidri lasāmi Amerikā trūkumā pavadītie garie gadi — it īpaši tad, ja viņš kādu uzlūkoja, kustinādams vaigu muskuļus un sakniebis plānās lūpas.

Ne reizes viņš nebija varējis dabūt darbu savā inženiera profesijā. Viņš bija sities pa dzīvi, strādādams gan par krāvēju ostā, gan laikrakstu pārdevēju, gadījuma darbu strādnieku un beigās par maiznieka izpalīgu.

Šai laikā visa Maiņas kvartāla skatieni bija pievērsti Benommenu ģimenei.

Un Benommenu ģimene bija godkāra.

Krodzinieks Benommens, kurš mēdza, nicīgi savelkot lūpas, lielīgi vēderu izgāzis, stāvēt aiz bufetes un tikai šādi un ne citādi ieliet alu, jutās smagi aizskarts, jo ģimenē bija atgadījies kaut kas tāds, kas šo pašapzinīgo alus izsniegšanas veidu vairs nevarēja atzīt par attaisnojošu.

Un atraitne Benommena, pārtikusi, savu stingro principu dēļ visu cienīta sieviete, tāda, kas prot iedvest bijāšanu, savukārt jutās pazemota tāpēc, ka viņas dēls, Benommenu ģimenes lepnums, bija atgriezies dzimtenē kā pēdīgais klaidonis, nožēlojams un noplīsis, apkaunojis viņas veco uzņēmumu, nelaiķi vīru un viņas sirmos matus.

Bet Bālais Kapteinis amerikāņa apkaunojošo atgriešanos uztvēra kā graujošu triecienu savos principos par raksturu. Kādu nedēļu pirms amerikāņa parādīšanās Bā-

lais Kapteinis bija nemanīts stāvējis aiz kārklu pudura. Laupītāji bija sasēdušies pie maza ezeriņa. Garām gāja meiteņu bariņš. Skaista meitene ar brūnām matu pīnēm iemeta laupītāju pulciņā rožu pušķi, laupītāji pielēca kājās un metās bēgošajām pakaļ, visiem pa priekšu Rakstvedis. Un vēl pēc brīža Bālais Kapteinis ieraudzīja meitenes un jaunekļus vienā pulciņā pazūdam kārklu ēnā. Pēc dažām stundām laupītāji sēdēja atraitnes Benomme-nas krogā un bija jau krietni noreibuši, kad ienāca Bālais Kapteinis un nostājās kā stabs viņiem pretī.

— Jums nav rakstura! — viņš izgrūda.

— Nu, un tev? — drosmīgi jautāja jau pilnīgi noreibušais Rakstvedis.

— … Man? Man ir raksturs. Man vienīgajam no jums visiem ir raksturs.

Viņš devās prom, klusi un cieši aizvērdams aiz sevis durvis. Kopš tās dienas viņš krasi noraidīja visus laupītāju mēģinājumus tuvoties. Kā vienmēr pēdējos divos gados, viņš mēdza iet steigšus, turēdamies gar pašiem namiem, ne ar vienu cilvēku nepārmija ne vārda un kā apsēsts cilāja hanteles.

Bālais Kapteinis bija akli ticējis amerikānim un tāpēc izturējās pret viņu vēl skarbāk nekā māte un brālis.

— Tā jau var gadīties, — sprieda nedaudzie lojālie, — vai nu katram Amerikā smaida laime.

— Jā, šitāda neraža, vecajai jānopērk viņam pāri jaunu kurpju un jāpasūta jauns uzvalks, tad viss būs kārtībā, — klaigāja rūsganais zvejnieks.

Jebkurā ģimenē tā var gadīties, bet ne Benommenu ģimenē, sprieda māte un tās abi dēli.

Amerikāni ģimenē apņēma skarbums, vēsums un nicinoša klusēšana.

Tai pašā laikā laupītāji ar amerikāņa nelaimi neapzināti jutās gandarīti. Viņu jaunības ilgu zeme bija nelāgi uzvedusies, tā bija atmaskota, ja jau pat lielais amerikānis nebija panācis savu. Laupītāji juta zem kājām augam labu, platu, cietu pamatu.

Drīz vien amerikānis bija labi apģērbies un pirmajā laikā nevienam īpaši nedūrās acīs. Taču vēlāk viņa izturēšanās kļuva aizvien dīvaināka, ko gan sākumā ievēroja vienīgi Benommenu ģimene, jo amerikānis nedrīkstēja nekur daudz rādīties.

Iepretī atraitnes Benommenas mājai atradās skārdniek-meistara Hieronimusa Gribēs simtgadīgā vienstāva mājele. Amerikānis stāvēja pie loga un noraudzījās uz to nekustēdamies — kā no rīta padzēris kafiju, tā līdz pusdienas laikam, kad māte cēla galdā zupas bļodu; tad viņš sacīja mātei, ka esot nodomājis veco mājeli noplēst un uzcelt tās vietā sešdesmit stāvu debesskrāpi. Ar to viņš nopelnīšot mazliet vairāk nekā piecus miljonus, to viņš esot šai rītā aprēķinājis. Atraitne Benommena naidpilnā nicinājumā klusēdama smēla šķīvjos zupu. Inženieris nekavējoties ķērās pie plānu zīmēšanas.

Tikai tad, kad pievakarē viņš ar kapli un lāpstu pie skārdniekmeistara mājas mūra uzraka zemi, lai noskaidrotu, kā pats teica, vai pamatā ir pietiekami cieta klints, lai celtu debesskrāpi, pret ko Hieronimuss Gribēs kungs sašutis enerģiski protestēja, tikai tad Maiņas kvartāla iedzīvotāji atklāja amerikāņa dīvaino uzvedību.

Viņam nebija bārdas, un augumā viņš bija ļoti kalsns. Ja viņš sēdēja ar Bālo Kapteini kādā krodziņā, tad lielāko tiesu izturējās klusi. Bet viņa acis, liekas, skatīja kaut ko atbaidošu, un reizēm viņš pēkšņi, nicīgi smīnēdams, mēdza iesaukties:

— На! Laukā, prom pasaulē!

Tad Bālais Kapteinis nekavējoties cēlās kājās, un abi devās prom. Pārējiem šķita, ka viņš amerikāni vispār tikai tāpēc vien paņēmis līdz, lai demonstrētu, ka nekā neparasta viņā nav.

Bālā Kapteiņa lepnums ļoti cieta. Viņš bargi piekodināja brālim neko nerunāt, kad viņi kopīgi kaut kur iet, un vispār neko traku neuzsākt, citādi viņš dabūšot velnu redzēt. Tomēr amerikānis uzvedās arvien uzkrītošāk. God-kārā Kapteiņa niknums auga augumā, un vienīgi neizsakāmais nicinājums atturēja viņu pārmācīt amerikāni ar dūrēm.

Reiz naktī Oldšeterhends, nākot mājā, pārsteigts palika stāvam, jo tumšajā upes krastā pamanīja amerikāni. Inženieris turēja rokā garu papīra rulli un, zemu pietu-pies, lēca ar abām kājām reizē precīzā attālumā pa kreisi, pa labi un gar krastmalu uz priekšu.

Oldšeterhendam uzmācās doma, ka pret to, kas spiež amerikāni taisīt tik baismīgus lēcienus, cilvēks ir tikpat bezspēcīgs kā pret zemestrīci. Un pēkšņi viņam parādījās

šādas zemestrīces vīzija — zeme plaisāja, pletās milzu melnas rīkles, cilvēkiem, kas izskatījās sīki un niecīgi, vajadzēja lēkt, taču rīkles vērās aizvien platākas un platākas, tāpēc bēgošajiem vajadzēja glābties, lecot arvien mežonīgāk. Tas izskatījās tik jocīgi, ka Oldšeterhends smējās savus neprātīgos aprautos smieklus. Vēl sevī smīkņādams, viņš piegāja pie amerikāņa.

Tas palika, kā bijis, patlaban pietupienā saliecis ceļus.

— Jums vajadzētu reiz tikt laukā plašajā pasaulē … Laplata! Brazīlija! .. . На! … Turp es tagad itin drīz došos. Visur! Brazīlija! . .. Jums es parādīšu, panāciet šurp.

— На! A-ha-ha!

Amerikānis satvēra Oldšeterhendu aiz rokas, pavilka pie vienas laternas un atritināja lielo papīra rulli. Uz tā bija uzzīmēts gigantisks tilts, dzelzs konstrukcijas tilts. Milzīga kaila sieviete gulēja atmuguriski, viņas ieplestās varenās kājas veidoja tilta pīlārus. Kailas tuklas sievietes neglītās pozās metās no augšas lejā. Citas sašķaidīja vilciens, kas brāzās pār tiltu.

— Tur! — mežonīgi iekliedzās amerikānis, norādīdams uz veco Maiņas tiltu ar tā divpadsmit tumsā gluži melnajiem svētajiem. — Tos es noplēsīšu! … Nost ar svētajiem! Es uzcelšu savu tiltu! Rīt pat sākšu. Esmu pats lielākais tiltu cēlājs pasaulē! Vai tu to zini?

— Jā, kā tad! — atsaucās Oldšeterhends, un no acīm viņam izsprāga asaras. — На! A-ha-ha! — Oldšeterhends smējās, un amerikānis aiz sajūsmas rēca. Tad Oldšeterhends elsodams novērsās, tvēra pēc kaut kā un nemaņā sabruka.

Amerikānis apsēdās viņam līdzās zemē, atbalstīja zodu uz ceļgaliem.

— Tu nederi, lai dotos laukā, pasaulē, — viņš sacīja, līdzcietīgi smaidīdams.

Vēl tās pašas dienas vakarā policists ar līkajām kājām notvēra amerikāni, kad tas pie tilta pamatnes elsdams rausa ar rokām zemi. Lādēdamies viņš sagrāba amerikāni aiz svārku apkakles un ar zobenu rokā vilka viņu, kaut arī tas nikni pretojās, uz sardzi.

Nākošajā dienā krodzinieks Benommens aizveda amerikāni uz apriņķa psihiatrisko slimnīcu, proti, ievietoja pirmajā klasē, kur katra diena maksāja divdesmit markas. Tā bija gribējusi un arī to panākusi atraitne Benommena,

kaut gan krodzinieks bija sparīgi pretojies pret ievietošanu pirmajā klasē un mātei pārskatāmi aprēķinājis — ja slimais dzīvotu vēl kaut vai deviņus gadus, tad visa Benommenu ģimenes bagātība būtu vējā.

«Manam Heineram nedrīkst nekā trūkt,» bija atbildējusi māte.

Amerikānis nomira vienu mēnesi pēc ievietošanas psihiatriskajā slimnīcā.

Kopš tās dienas, kad amerikāni ievietoja psihiatriskajā slimnīcā, Bālais Kapteinis laupītājiem gluži neizprotamā veidā pārvērtās. Pēkšņi viņš kļuva bezrūpīgs un laipns. Laupītāji atviegloti uzelpoja kā senāk, sākoties skolas brīvlaikam.

Oldšeterhends, Rakstvedis un Sarkanais Mākonis sastapa Bālo Kapteini pilskalnā un nebeidza brīnīties un gluži samulsa, kad šoreiz virsaitis nemetās vis garām, bet piegāja pie viņiem, laipni sniedza roku un jautri uzsmaidīja.

— Nu, ko tad jūs darāt? . .. Lielisks laiciņš šodien. Bet karstumiņš tad nu gan uz velna paraušanu! Man liekas, es viens pats varētu izsūkt mucu alus.

Viņš skaļi smējās.

Rakstvedis aiz pārsteiguma piesarka. Taču prieks, ka Bālais Kapteinis vispār ar viņu atkal runā, bija tik liels, ka viņš atbildēja pareizā vācu valodā:

— Neciešams karstums. Tev taisnība, Oskar.

— Debestiņ, kā es jūtos, es varētu izraut koku ar visām saknēm. — Viņš satvēra liepas zaru, uzrausās uz tā un aiz priecīga satraukuma purināja veco koku.

Viņi tūlīt pat devās dzert alu. Bālais Kapteinis maksāja litru pēc litra un dižojās, ka spēj vienā vilcienā iztukšot kiūzi līdz pusei.

— Velns parauj šito tveici! — viņš lādējās, nosūkdams putas no augšlūpas gluži kā ūsains večuks.

— Vai tu atkal esi sācis dzert? — jautāja Rakstvedis.

— Tētīt, protams! Kāpēc tad ne?

Sarkanais Mākonis atlika uz pirkstgaliem kāju atpakaļ, pacēla roku — taču Šekspīra citāts par dzeršanu bija izkūpējis. Viņa mute palika pusvirus.

Bālais Kapteinis bija pārvērties. Viņš nekad vairs nebija redzams steigšus ejam cieši gar namiem, bet gāja pa ielas vidu, cēla savu plīša platmalīti, ja gadījās sastapt

kādu paziņu, labprāt patērzēja, dārdoši smējās un vispār izturējās gluži tāpat kā jebkurš cits jauneklis, kam nav nekādu rūpju, ir laba oma un laba veselība. Tomēr tas nebija par šķērsli tikpat cītīgi kā senāk cilāt hanteles. Arī vēlāk viņš lika pildīt alus kausus uz sava rēķina un izlikās, it kā ilgi un daudz dzertu, taču dzēra tikai pa mazam malciņam, sparīgi trieca kausu atpakaļ uz galda, uzsaukdams:

— Tempiet!

Šī jautrība gan tikai sākumā bija tik pārspīlēta. Vēlāk viņš atrada nemanāmu pāreju un pēkšņi nebija vairs tāds, kura bargā noslēgtība un neparastā uzvedība varētu radīt aizdomas, ka arī viņam, tāpat kā brālim amerikānim, nav galvā viss kārtībā.

Drīz vien bailes, ka arī viņu varētu noturēt par jukušu, izzuda pilnīgi, nedabiskās jautrības lēkmes vairs neatkārtojās, un Bālais Kapteinis nebija vairs ne sevī noslēgts, ne dīvains. Viņš nebija ne pārāk kluss, ne arī pārāk izlaidīgs jauneklis — ar savām nelielajām rūpītēm, kādas ir ikvienam viņa vecumā un viņa apstākļos; viņš jutās tik labi kā vēl nekad savā mūžā. Viņš bija atradis pats savu dabas nolikto būtību.

Bālais Kapteinis iegrima ļaužu masā, neatšķīrās no tās vairs ne ar ko.

Šai laikā — viņš bija divdesmit gadus vecs — viņš sāka lenkt maizniekmeistara un vīna tirgotāja Šlauha mazo un tuklo meitu. Viņai bija apaļīga —т kā pilns mēness — baltum balta seja un tādas pašas nēģerlūpas kā Bālajam Kapteinim.

Šlauha jaunkundze sēdēja aiz veikala vitrīnas un pārdeva maizes klaipus, uzsmaidīja, kad viņš gāja garām, un viņš smaidīja pretī. Tas bija sākums.

Un atraitne Benommena mierīgi uz to noraudzījās. Viņa bija izpētījusi Šlauhu ģimenes materiālos apstākļus un jutās apmierināta. Pirms dažiem gadiem Šlauha kungs bija licis noplēst savu veco mājiņu un tai pašā vietā uzcelt jaunu ķieģeļu namu, kas diemžēl bija gan tikai trīs metrus plats, toties četrus stāvus augsts, tāpēc, izspraukušos starp abām zemajām, bet svarīgajām patriciešu mājām, to gluži labi varēja uzskatīt par piemīlīgu debes-skrāpīti. Vēl nesen Šlauha kungs bija noziedojis baznīcai trīs varenas sveces, tik resnas kā vīriešu kājas stilbi. Viņa

veikals zēla. Atraitne Benommena zināja to visu un vēl vairāk un jutās apmierināta.

No apkaunojuma, ko amerikānis bija sagādājis ģimenei, krodzinieks Benommens tika sveikā cauri, un par to varēja pateikties pirmajai klasei. Tāpat kā senāk, izgāzis vēderu un nicīgi atkāris apakšlūpu, viņš lēja kausos alu, jo, ja uzskatīja par nepieciešamu, pieminēja pirmo klasi, kur katra diena maksājusi divdesmit markas.

Atraitne Benommena pēc šīs nelaimes bija kļuvusi atsaucīgāka un cilvēciskāka, laiku pa laikam viņa uzsmaidīja skaistajai apkalpotājai — tas notika gan vēl ļoti reti, tomēr laipnība ar prieku un pateicību tika atalgota — vēl jo vairāk tad, kad apkalpotājai piedzima dēls. Mazdēlam bija Benommenu nicīgi urskuīī savilktās lūpas.

Tagad situācija bija izveidojusies tāda, ka krodzinieks reizēm, mātei redzot, uzlika skaistajai apkalpotājai uz pleca roku un sacīja uzmundrinoši:

— Nu, Hanna, kā sviežas? Ēdiet taču kaut ko.

Visumā apkaunojošā amerikāņa ierašanās bija uz ģimeni iedarbojusies izlīdzinoši un nomierinoši.

Drīz vien kāds cits notikums atbīdīja šo skumjo gadījumu tālākā plāksnē. Par neizsakāmām izbailēm «Kristīgo jauno vīriešu apvienības» priekšsēdētājam un par izbrīnu laupītājiem — Glumiķis kādu dienu bija no Vircburgas pazudis.

Gadiem ilgi neviens nezināja, kur viņš palicis.

Leizeganga kungs bija atsprādzējis savu koka kāju un novietojis sev līdzās uz krēsla. Sieva nolika uz galda viņam lielu bļodu ar skābiem kāpostiem, izgarnētiem ar šķēlītēs sakārtotiem cūkas gaļas gabaliņiem.

— Gaļa, protams, atkal ir pārāk trekna, — aizrādīja Leizeganga kungs, saņēma ar abām rokām koka kāju un nikni piedauzīja ar to pa galdu, līdz ienāca sieva. — Kur ir mana dezinfekcijas vāze?

Leizeganga kundze izmisusi pacēla acis pret griestiem un atnesa zaļu kristāla puķu vāzi. Leizeganga kungs norāva azbesta vāciņu un iemērca dezinficējošā šķidrumā nazi un dakšiņu. Tikai tad viņš ķērās pie ēšanas.

Leizeganga saimniecībā viss tika dezinficēts. Arī nauda.

Leizeganga kundze apsēdās no jauna virtuvē un sāka

darboties gar lupatu segu. Viņa šuva to jau vairākus gadus, jo segai vajadzēja būt īsti lielai, lai greznotu guļamistabā divvietīgo gultu, bet vienmēr trūka kāda lupatas gabaliņa, tāpēc vajadzēja gaidīt, kamēr tiks savākti jauni atgriezumi. Iegūt šādu raibu segu bija Leizeganga kunga vēlēšanās.

Viņa sieva šuva jau kādu pusstundu, un šai laikā nekas nebija viņu traucējis, tāpēc viņa izbrīnījusies beidzot iegāja pie vīra. Tas sēdēja kā sēdējis savā atzveltnes krēslā, raudzīdamies tieši uz priekšu, turklāt neparasti rāmu skatienu, tāpēc arī Leizeganga kundze apmierināti smaidīja — istabā valdīja jauks klusums. Bet pēkšņi viņa, balsij aizraujoties, apslāpēti iekliedzās. Leizeganga kungs bija miris. Skābo kāpostu bļoda vēl bija gan silta, bet tukša.

Leizeganga kundze stāvēja līdzās vīram, nogrimusi pārdomās, kāpēc viņš izskatās tik mierīgs, tik apmierināts, kādu nebija viņu nekad savā trīsdesmit septiņu gadu garajā laulības dzīvē redzējusi. Koka kāju Leizeganga kungs bija nolicis šķērsām sev pretī uz galda.

Klīnikā ieradās cits kalpotājs, un tam palīgs nebija vajadzīgs.

Oldšeterhends tagad bieži satikās ar Sarkano Mākoni, jo veltīgi izmēģinājās atjaunot draudzību ar Vinnetū, kurš ik dienas gāja pie mūkiem uz kapelu.

Viņš palīdzēja Sarkanajam Mākonim stādīt bietes, sēt salātus un palaunadža laikā, kamēr Sarkanais Mākonis iestudēja lomas, zīmēja puķes.

— Aktiera māksla ir dievišķīga māksla. Kas notiktu ar lielajiem dzejniekiem Šilleru un Gēti, ar viņu traģēdijām, ja nebūtu aktieru? — nebeidza ik dienas daudzināt Sarkanais Mākonis.

Kādu vakaru viņš bija atkal Pilsētas teātrī piedalījies «Vilhelma Telia» izrādē statista lomā, cauru nakti studējis «Vilhelmu Tellu» un jau agri no rīta, pulksten piecos, stāvēja kartupeļu laukā, uzlecošās saules apmirdzēts.

— Viņam jānāk pa šo tukšo ieliņu! — viņš sauca, norādīdams ar kapli uz dziļās kartupeļu vagas viņu galu, kur uz ceļiem rāpoja vecā tante un svīzdama rakņājās un šūpoja galvu par savu māsasdēlu, kas jūsmīgi skandēja pa

visu lauku. — Nav cita ceļa pēc skūpstos pavadītas nakts! Šeit darīšu, kas darāms man, gadījums ir labvēlīgs.

Pēc pastaigas ar savu mīļoto, skaisto skolotāja meitu, Sarkanais Mākonis rakstīja slavenajam aktierim Konrādam Draueram uz Minheni un jautāja, vai drīkstot viņu apmeklēt un lūgt, lai pārbauda.

Tās pašas dienas vakarā rūsganais zvejnieks sēdēja krastmalā, nokāris kājas pār ūdens malu, galvu atbalstījis abās plaukstās, un skumji raudzījās upē.

Kad Oldšeterhends viņam jautāja, vai drīkstot uz brīdi paņemt laivu, zvejnieks pat nepacēla acis, tikai pamāja ar galvu. Bet, kad Oldšeterhends jau sēdēja pie airiem, zvejnieks pēkšņi iesaucās:

— Vai tad man vēl vajadzīga laiva?… Laiva man vairs nav vajadzīga… Piesien vēlāk tur pāri, pilsētas krastmalā.

— Kāpēc pilsētas krastmalā? …

— Tāpēc, ka tad man jātiek pāri… Tādā kārtā es vismaz atkal reiz dabūšu pasēdēt savā laivā.

Sarkanais Mākonis un viņa mīļotā gāja gar upmalu lejup. Skolotāja meitai bija maigi apaļīga seja, vaigi fir-7,iķa krāsā. Veids, kā viņa gāja, izriezusi savas mazās tvirtās krūtis piešķīra meitenei mīlīgu un bērnišķīgu izskatu. Galvā viņai šūpojās cepure platām malām.

Rakstvedis un viņa mīļotā nāca gar upmalu augšup. Meitene ar brūnajām matpīnēm izskatījās nobijusies un samulsusi. Rakstvedim bija pietvīkusi seja. Viņi nāca virzienā no smilšu sēkļa, kur auga vītoli.

Abi pāri satikās pie rūsganā zvejnieka.

— Es jūs mazliet pavizināšanu, — aicināja Oldšeterhends, kas sēdēja zvalstīgajā laivā.

Viņi iekāpa. Oldšeterhends airēja uz upes vidu. Rūsganais zvejnieks tā arī palika nokārtu galvu sēžam.

Laiva bija šaura un ļoti gara. Rakstvedis un viņa mīļotā iekārtojās pusguļus vienā laivas galā, kas izskatījās kā putna knābis, otrs mīlas pāris nogūlās cieši blakus pretējā galā. Oldšeterhends sēdēja tieši vidū un gausi airēja.

Satumsa. Šur tur pie kuģiem, kas rimti stāvēja noenkurojušies, iegaismojās mazas laterniņas, atskanēja krastmalā rotaļās ejošo bērnu dziedāšana, kāds zvejnieks lēni un nedzirdami gremdēja ūdenī tīklu.

— Māksla ir svēta, — apslāpētā balsī noteica Sarkanais Mākonis.

Oldšeterhends klausījās meitenes melodiskajā čalošanā.

— Mēs abi tēlosim «Romeo un Džuljetu», — meitene sacīja un maigi ielūkojās Sarkanajam Mākonim acīs.

— Džuljeta, — Sarkanais Mākonis izdvesa.

— Un tu esi Romeo.

— Tur taču nekā nav, — Rakstvedis uzstājīgi čukstēja. — Es nesaprotu — kāpēc tev tik ļoti bail?

Meitene iztrūkusies atvirzījās no Rakstveža prom. Oldšeterhends redzēja tumsā balsnējam viņas izbaiļu pārņemto balto seju un atcerējās Lenhenu Leizegangu.

— Ai, cik jauki būtu tā arvien tikai braukt un braukt… tālutāl. — Oldšeterhends dzirdēja meiteni aizmugurē čukstam.

— Ar mīļoto slīdēt uz priekšu. Aijā-ā-ā-ā!

Un redzēja, kā laivas priekšgalā Rakstvedis neatlaidīgi uzmācas savai mīļotajai, kas tik spēji atvairījās, ka laiva, draudīgi sasvērusies, sāka šūpoties.

«… Viņa vēlas, lai mēs apprecamies… lai es precu,» sacīja sev Oldšeterhends un, domās kavēdamies pie Len-henas Leizegangas, palaida vaļā airus. «Bet es gribu… man taču vispirms kaut kas dzīvē jāsasniedz. Varbūt slavu …»

Straume dzina laivu pamazām pa upi lejup. No ūdens izlēca zivs un atkrita atkal atpakaļ.

Aizmugurē viņš dzirdēja Sarkano Mākoni sakām:

— Māksla. Māksla . .. templis . . .

— Lai zina visi, redzi, es tevi mīlu, — teica meitene.

— Airē uz krastu! — nikni sauca Rakstvedis. Meitene, novērsusies no viņa, saspringti sēdēja uz šķērsīša.

Oldšeterhends aizairēja pāri uz pilsētas krastmalu un piesēja laivu.

Viņi izkāpa. Rakstvedis virpināja pa gaisu savu šmaugo nūjiņu. Meitene gāja nokārtu galvu dažus soļus atstatu viņam līdzās.

— Zaļā pļavā jautāju meičai, vai viņa man ļausies, — ieraudzījis abus pārīšus, sāka klaigāt kāds puisis. Viņš sēdēja uz četrstrūklu akas ūdens tvertnes malas kopā ar vēl pusduci puišu, kas bija visas pilsētas bieds un posts — Vircburgas blandoņas, kam bikšu dibenpuses kabatā glabājās pa tvērienam pamatīgs garš nazis. Viņi vadīja bezdarbībā dienu pēc dienas gadiem ilgi, nejuzdami nekādu pienākumu ne pret atsevišķiem cilvēkiem, ne sabiedrību, zaga, kas nebija piesiets, un nepalaida nevienu garām strūklakai, neapveltījuši ar piezīmēm, — nekam nederīgi cilvēkbērni, kuri jau bija savu laiku pavadījuši cietumā.

— Neliecieties ne zinis, — aši noteica Oldšeterhends un pavilka Rakstvedi prom, jo tas saniknots palika stāvam, tāpēc ka viens no klaidoņiem bija viņam uzsaucis:

— Vai sadevi savējai pamatīgi pa ķobi?

Tālākās piezīmes noslāpēja smiekli. Visi svilpa, sabāzuši mutē pirkstus. Policists pamīņājās no vienas kājas uz otru, tad ātri iešmauca sānieliņā.

— Bet nu man ir kāds jāsatiek, — sacīja Oldšeterhends, kad viņi bija uz tilta un nomākti noskatījās uz abiem mīlas pāriem, kas atkal saticīgi gāja uz priekšu.

Bet, kad viņš jau atradās ceļā pie Lenhenas Leizegan-gas, viņš pēkšņi palika stāvam, pagriezās un lēnām sāka iet mājās.

Pie četrstrūklu akas pie viņa pienāca Ložņājošā Čūska.

— Nav ko uzpūsties par to, ka es kautuvē teicu а… а … а … acs.

— Vari mēdīties, cik vien tev tīk, — Oldšeterhends mierīgi uzsmaidīja Ložņājošajai Čūskai. Pēc brīža viņš domīgi piebilda:— Mans liekas, citādi nemaz nevar — jābūt arī tādiem cilvēkiem, kāds esi tu… Vai saproti?

— … Nē, es nesaprotu.

— … Man liekas, tu neesi nemaz vainojams… citādi nevari. Vai saproti?

— Es nezinu, ko tu tur muldi.

— Ja, droši, ka tas tā ir, — Oldšeterhends domīgi novilka un devās tālāk.

Ložņājošā Čūska izvilka no kabatas tabakas kārbu.

— Dod vienu šņaucienu! — uzsauca kāds no tiem, kas stāvēj a pie strūklakas.

— Kas tas tāds ir? — jautāja kāds cits.

— Miesniek … nāc taču šur!

Ložņājošā Čūska apsēdās uz strūklakas malas pie dīkdieņiem un laida tabakas kārbu visapkārt.

Un Oldšeterhends nogrima pārdomās par to, kāpēc īsās sarunas laikā ar Ložņājošo Čūsku viņam bija radusies sajūta, it kā nerunātu vis viņš, bet noslēpumainais svešinieks, kurš bija viņu pakalnā pie Vircburgas noskūpstījis.

Ja no Ašafenburgas — vācu ievērojamākā gleznotāja Matiasa Grīnevalda dzimtās pilsētas dodas gar Mainu augšup, ceļš krasi pagriežas no upes un aizved tumšajā Spesartā. Stundām ilgi klaiņojot pa ozolu birzi, no kādas augstienes paveras acīm nepārredzamā viļņotā meža jūra, klusas meža ielejas, pa kurām plūst forelēm bagāti strauti, stundām ilgi negadās sastapt nevienu cilvēku. Meža klajumā iesoļo briedis, paceļ savu ragu kroni, bet, tiklīdz pamana ceļinieku, aizmūk. Nogāzēs ganās stirnas. Svilpo strazds. Kaļ dzenis. Mežā pa zemi tekalē lieli tumši stumbeņi; tos gandrīz vai nevar atšķirt no melni izrakņātās zemes — pēkšņi mežacūku bars metas cauri krūmiem, tā ka brakšķ, dun un dreb zeme un kādu mirkli apklust putni. Tad atkal sāk svilpot strazds, un šķiet, ka šis putns ir vienīgā dzīvā būtne, tik dziļš klusums spēj pēkšņi pārņemt dižmežu.

Šajā nošķirtībā, prom no ceļa, pacēlās kāda pussabru-kusi pelēka māja. Nebija ne durvju, ne logu rūšu, uz jumta vējā šūpojās gari zāles stiebri.

Nedaudzie Spesarta iedzīvotāji vēl šobaltdien zina stāstīt par kādu saimnieku, kam pirms daudziem gadiem šī māja piederējusi, — viņš esot ceļotājus, kas pie viņa iegriezušies, noslepkavojis un aplaupījis un tāpēc Virc-burgā pie «Pēdējā cirtiena» pakārts.

Šinī mājā veselu vasaru nodzīvoja mākslinieks gleznotājs Francisks Grīnvīzlers un viņa draugs Oldšeterhends.

— Šī māja nevienam nepieder, — bija sacījis Franciska Grīnvīzlera tēvocis, tuvākā, no pelēkās mājas trīs stundu gājiena attālā Spesarta ciemata birģermeistars, kura seju rotāja balta bārda. — Un nevienam nav arī dūšas spert tanī soli.

Francisks Grīnvīzlers gleznoja augu dienu. Tas bija allaž ar visu apmierināts, pieticīgs cilvēks. Viņš palīdzēja Oldšeterhendam tikt galā ar garastāvokļa lēkmēm, kas viņu bieži un negaidot piemeklēja, sniedza atturīgus

norādījumus gleznošanas tehnikā un dalījās ar Oldšeter-hendu tai mazumā, kas viņam piederēja.

Oldšeterhends pa visu vasaru pastrādāja ļoti maz, grūtības gleznošanas tehnikā viņu allaž kavēja sasniegt to, pēc kā viņš ilgojās. Un rezultātā pēc dažu mirkļu nevaldāmas sajūsmas sekoja izmisuma pilnas dienas.

Viņš daudz lasīja romantisma laikmeta grāmatu, kas piederēja Grīnvīzleram, un bieži agrās rīta stundās devās pie zosu gana, kurš jau sešdesmit gadus ganīja visas Spe-sarta apkārtnes zosis — vairāk nekā tūkstoš putnu lielu ganāmpulku. Reizi gadā, kad zosis bija nobarojušās, gans tās pārdzina mājās. Tad saņēma mežā līdz jaunas, vājas. Gans bija astoņdesmit gadus vecs pundurītis bez bārdas un ar milzīgu kupri. Viņš dalījās ar Oldšeterhendu pusdienu maltītē, rudzu maizē un žāvētā speķī. Tūkstoš zosis, pagriezušas galvas uz mugurpusi un iebāzušas tās spalvās, gulēja; pundurītis stāstīja paša sagudrotus stāstus, par kuriem Oldšeterhendam bieži vien tik ļoti bija jāsmejas, ka iebrakšķējās cits pēc cita tuvākie un tālākie koki, bet zosis gan še, gan tur zibenīgi pacēla galvas, mazliet paklaigāja un tad atkal iesnaudās. Ja Oldšeterhends aizrādīja, ka nupat melots pār strīpu, pundurītis rāmi apgalvoja, ka viss esot tīra patiesība.

Kādu dienu pelēkajā mājā ienāca meitene un lūdza atļauju pārgulēt nakti. Viņa neteica, no kurienes nākdama un uz kurieni iedama. Neviens to arī netaujāja. Viņa palika.

Francisks Grīnvīzlers gruntēja apgleznojamos audeklus pats. Viņam bija liels krājums neapstrādāta audekla. Meitenei nebija nekāda apģērba.

— Šis ir vismīkstākais, — sacīja Grīnvīzlers, paplādams baķīti audekla, kas spīdēja kā zīds.

Vakarā meitenei jau bija mugurā no nebalinātā audekla aši sameistarotā kleita.

Grīnvīzleram radās ideja apgleznot kleitu ar puķēm.

— Zilās rudens vēlziedes varbūt neizskatītos nemaz tik ļauni, — viņš sacīja Oldšeterhendam un norādīja uz zilajām pulkstenītēm, kas šur tur spraucās starp nobirušajām lapām. — Un priekšā vienu pašu lielu liliju.

Oldšeterhends redzēja meiteni guļam Mežezera malā. Viņš klusiņām atkal aizzagās prom — viņas kleita karājās, pakabināta uz ozola zara.

Meitene visu dienu gulēja kaila Mežezera malā. Viņa nekā nestrādāja. Tikai atpūtās. Šķita, ka viņai vajadzētu daudzus gadus atpūsties no pagājušajiem gadiem. Tikai pati savu istabu viņa uzkopa tīru. Abu pārējo labā viņa nedarīja nekā.

— Viņai jau arī neviens nekā nedod, — sacīja Oldšeterhends Grīnvīzleram. — Māja taču nevienam nepieder … tai nav pat durvju.

Tieši no meža varēja mājā ieiet un otrā pusē atkal iziet mežā. Un, ja apsēdās uz lēzenā ar biezu sūnu apaugušā jumta, kur vējā šūpojās gari zaļi stiebri un pat tūka trīs kurmju rakumi, tad likās, it kā sēdētu uz zemes mežā — tik ļoti māja bija saaugusi ar mežu.

— Kā būtu, ja es viņas istabā sagleznotu mazus eņģelīšus, viņa jau tikpat paliks te dzīvot, — Grīnvīzlers, gulēt iedams, sacīja.

— Ja vien viņa atļaus, — atteica Oldšeterhends. Viņš bija sameistarojis lielisku šūpuļkrēslu un novietojis meitenes istabā, kamēr viņa gulēja ezermalā. Pundurītis atnesa viņai pilnu kulīti ar skābarža zīlēm. Tās garšoja kā rieksti un olīvas.

Meitenei bija tvirtas, šauras gūžas. Viņa bija kleitu vēlreiz pāršuvusi, izgriezusi apaļu kakla izgriezumu un svārkus pataisījusi ļoti šaurus. Tādu Oldšeterhends redzēja viņu ejam uz ezeru un būtu labprāt gājis līdz, bet palika vilcinādamies stāvam un tad devās pie zosu gana.

Grīnvīzlers jau kopš agra rīta sēdēja gleznodams meža klajumā. Gar to, līču loču vīdamies, cauri pļavai burbuļoja strautiņš.

Ciema pastnieks, iznācis no meža, piegāja pie Grīnvīz-lera un, atbalstījies uz sava mezglainā spieķa, salīdzināja kādu brīdi gleznu ar ainavu, tad pasniedza Grīnvīzleram vēstuli.

— Nez kas tad to raksta? — jautāja pastnieks. — Uz

tās ir arī kaut kas uzbildēts. *

Grīnvīzlers nosarka — uz aploksnes bija uzzīmēts viņš pats, nometies Oldšeterhenda priekšā uz ceļiem ar pielūgsmē izstieptām rokām.

— Na, no kā ta tagadiņ ir šī vēstule?

— No mana drauga Immermaņa.

— Tas ar, jādomā, ir kāds gleznotājs?

Grīnvīzlers neatbildēja, tad pastnieks sveicināja:

— Nu tad uz redzīti, — un aizgāja.

Tas taču esot pats par sevi saprotams — viņam neesot patīkami, ka Grīnvīzlers draudzējoties ar Oldšeterhendu, kas esot neizglītots un Grīnvīzleram tieši bīstams cilvēks, tā rakstīja Immermanis. Vai tad Grīnvīzlers tiešām esot tik naivs un nesaprotot, ka šis iznirelis viņu gluži vienkārši izmanto. Nevarot jau šim zellim tā ne no šā, ne no tā ticēt uz vārda. Starp citu, esot jau arī zināms, no kādas ģimenes Oldšeterhends cēlies. Protams, viņš, Immermanis, nekādā gadījumā necietīšot, ka Oldšeterhends apgrozītos viņa aprindās. Un kā Grīnvīzlera draugs viņš gan varot gaidīt, lai tas viņu saprastu. «Ne jau tāpēc, ka man tas būtu īpaši svarīgi,» bija rakstīts vēstules beigās, «gluži otrādi! Lai vai kā, jūtos pārsteigts, ka tu ar šo Fīr-kantu, nevis ar mani esi pavadījis vasaru Spesartā. Ja tevi ar manām aprindām vēl kaut kas saista, tad atnāc. Es gleznoju studijas Šlēhofā pie Vircburgas.»

Grīnvīzlers domīgi pastiepa lūpas, iebāza vēstuli krūšu-kabatā, savāca gleznošanas piederumus un tūdaļ devās mājup.

Mājā abi klusēdami pāris stundu vairījās no sarunas.

— Kā izskatās? — beidzot Oldšeterhends jautāja un novietoja uzsākto gleznu uz molberta.

— Perspektīva, kā jau parasts, tev neiznāk.

— Tad paskaidro, kur slēpjas vaina.

— Jā, ko tur lai saka — neiznāk. Ja raugās no augšas, līnijas saīsinās. To tu vēl neproti parādīt.

— Tu neproti paskaidrot! — Oldšeterhends satraukti iesaucās. — Paskaidro taču! Paskaidro!

Grīnvīzlers uzbudināts stāvēja pie gleznas.

Oldšeterhends nikni vēcināja ar rokām gar savu gleznu.

— Parādi taču man! Mīļais dievs, — vai tad tu nevari man parādīt, kāpēc tas nav pareizi?

Grīnvīzlers grasījās ar zīmēšanas ogli gleznojumu palabot.

— Nevajag! Nevajag neko zīmēt! Parādīt! Parādīt!

— Esmu taču jau tik bieži tev rādījis, kā tas ir ar perspektīvu, — Grīnvīzlers bailīgi sacīja un samulsis stostījās: — Ir arī vēl gaisa perspektīva un krāsu perspektīva … es jau tev rādu.

— Ak, ko nu! Bet kā… bet kā tu man rādi! … Neviens nevar tikt gudrs. Tu esi… tu tiešām esi tik dumjš kā zābaks!

Negaidot Grīnvīzlera labsirdība pazuda kā nebijusi, un viņš iedegās atriebību alkstošā niknumā, kas robežojās ar neprātu. Viņam aizrāvās elpa, pār lūpām plūda smalka, svelpjoša skaņa. Tomēr, kā jau bieži šai vasarā, kad Oldšeterhends netika galā ar tehniskajām grūtībām un kļuva pāri pār mēru netaisns, Grīnvīzlera dusmas neiz-virda uz āru. Bailēs no sava aizsvilušā skolnieka viņš stomīdamies sacīja:

— Nemoki mani… Kāpēc tu mani moki? Visam vajadzīgs savs laiks.

Vienīgi viņa acīs vēl laktīja bīstama uguntiņa kā vājprātīgiem, kas gadiem ilgi ļauj sevi ķengāt un kādu dienu nevaldāmā atriebības lēkmē savu uzraugu nožņaudz.

Meitene pagāja garām un devās uz savu istabu.

Oldšeterhends tūdaļ nomierinājās.

— Gan es tikšu galā, — viņš uzsmaidīja Grīnvīzleram.

— Man nav nekas par grūtu … Vai uzvārīt tēju?

— 6, tas būtu jauki, — Grīnvīzlers atviegloti noteica uz Oldšeterhendu, lūkodamies kaut kur prom, kaktā.

— Paklau, es saņēmu vēstuli no Immermaņa.

— Ko tad tas raksta? — apjautājās Oldšeterhends ar mākslotu vienaldzību un neielējis nolika tējkannu atkal atpakaļ.

— Neko īpašu … Cik garšīga tēja … Starp citu, es aiziešu šonedēļ vēl pie viņa.

— Tu taču neesi vēl pabeidzis savu gleznu … un vispār .. .

— Nē, — sacīja Grīnvīzlers un, greizi smaidīdams, savilka lūpas, labajā mutes kaktiņā pavērās maza tumša spraudziņa, it kā virslūpa būtu par platu. — Man viņš jāsatiek … Tas ir ļoti ievērojams cilvēks.

— Tjā, — Oldšeterhends nicīgi izmeta. — Parādi man vēstuli.

— Vēstuli? … Es to saplēsu … Zini, iemetu strautā.

— Tev ir tā vēstule! — sauca Oldšeterhends. — Immer-manis atkal par mani kaut ko sliktu rakstījis.

— Nē-ē, — Grīnvīzlers gari novilka, it kā nožēlodams Oldšeterhenda neticību.

— Nesaki nekā! … Es jau zinu.

— Es tev kaut ko teikšu: Immermanis ne par vienu nerunā ļaunu . .. Tikai to, kas ir patiesība. Vai arī — ko domā … Tāds Immermanis nav.

— Tu melo! Es redzu pēc acīm.

— Kā-ā tā-ā, — viņš novilka skumji dziedoši.

— Tu vienkārši melo!

Tad Grīnvīzlers pavērās Oldšeterhendam cieši acīs.

— Ja gribi zināt… Immermanis rakstīja tikai labu par tevi… ielej man vēl tēju! — viņš draudzīgi uzsauca.

— Tā tev izdevusies lieliski.

Oldšeterhends piebīdīja tējas kannu tuvāk Grīnvīzle-ram.

— Es jau zinu, kāds tas Immermanis ir… Viņš grib mūsu vidū būt pirmais, noteicējs . . . viņš ir greizsirdīgs uz mani, tāpēc ka tu neesi kopā ar viņu un es nedancoju pēc viņa stabules . .. Bet gan jau es tam vēl parādīšu, kurš ir vairāk vērts. Es būšu pats lielākais no visiem!

— Nu, tātad mums vairs nekādu domstarpību nav, — Grīnvīzlers līksmi sacīja un sniedza Oldšeterhendam roku.

— Padziedāsim «Vēsā zemes klēpī».

Viņi dziedāja divbalsīgi «Vēsā zemes klēpī». . Un, dziesmu beidzot, Grīnvīzlers sacīja:

— Šai dziesmai Immermanis zīmē veselu attēlu sēriju. Katram pantiņam vienu attēlu. Droši vien tie būs krāšņi. . . Šitāda tēja ir gan ko vērts. — Viņš paraudzījās Oldšeterhendam acīs. — Tā tik bija tējiņa!

Kad viņi jau gulēja uz grīdas uz matračiem, Oldšeterhends, arvien vairāk sajūsminādamies, iztēlojās savu nākotnes slavu.

— Tas, ko Immermanis kleķē, nav nekā vērts. Jātop lielam … kā Mikelandželo! Citādi nav nekādas jēgas.

— Mjā, — Grīnvīzlers atrūca pusaizmidzis.

— Tu netici? Man būs viss! — viņš līksmi iesaucās.

— Visi nāks pie manis. — Izdzirdis aizmigušā dziļo elpu, viņš risināja savu domu viens pats tālāk.

Francisks Grīnvīzlers un Oldšeterhends bija no agra rīta līdz vēlai naktij gājuši cauri Spesartam un tad vēl veselu dienu virzienā uz Vircburgu.

Viņi stāvēja uz paaugstinājuma un raudzījās atpakaļ. Grīnvīzlers samiedza acis un aizsedza ar plaukstu priekš-

plānu. Deguns saraukts augšup un no ciešas skatīšanās tanī sagūlušas grumbas.

Maina, mezdama lielu loku ap Spesartu, piešķīra tam ciematus un pilsdrupas. Rietošā saule — tik liela kā spara-rats — aizskāra koku galotnes un pārvērta rudenīgo meža lapotni smagnējā zelta ainavā, kur atsevišķas eglītes rāmi dusēja kā tāla pavasara sapņi.

Kā dziļi pārdzīvots gads abu acu priekšā pletās mežs, tam pāri brīnumaini maigās krāsās rotājās gaisma.

— Nāc, iesim, — aicināja Grīnvīzlers, līksmi izrieza krūtis un pagriezās pretējā virzienā, kur pavērās ainava bez saules, iegrimusi dziļā zilā vakara klusumā.

Oldšeterhends izmisīgi raudzījās prom, it kā acis viņa mūžā būtu jau pārāk daudz ieplūdinājušas dvēselē, viņam radās vēlēšanās apsēsties un gaidīt, līdz izzudīs smagā neizprotamā smeldze. Pierē, sākot ar virsdeguni līdz matiem, iegūla stāva rieva.

— Kaut es spētu sadusmoties līdz neprātam! — Grīn-vīzlers iztrūcies paskatījās uz Oldšeterhendu. — Vēlāk es varētu nolūgties. .. Gribētos zināt, no kurienes vispār rodas asaras. Tās aizmiglo acis, rit lejup — arvien jaunas rit un rit… Piecus gadus neesmu raudājis. — Viņš uzlūkoja Grīnvīzleru, kurš, piešķiebis galvu pie pleca, noskatījās uz Oldšeterhendu, kā uz salāta lapiņu noskatās kanārijputniņš.

— Kur palikušas asaras, kuras es neesmu raudājis? Tas nav izprotams. Kaut kur taču tām daudzajām neizraudātajām asarām jābūt… Varbūt tās cilvēku vērš drūmu un tumšu . .. A! — Viņš dziļi izelpoja un pēkšņi ar lielu atbrīvotības sajūtu skāņi un sirsnīgi iesmējās.

Jautrā omā viņš gāja līdzās Grīnvīzleram pa balto lielceļu, tas tālumā, metot līkumu, pavēra skatu uz kādas zemnieku mājiņas koši sarkano jumtu, kas mirgoja saulē.

Kad abi bija pienākuši pie mazās jaunceltnes, kas izskatījās gluži citāda, nekā viņi bija iedomājušies, raudzīdamies no tālienes, Oldšeterhends sacīja:

— Tagad meitene palikusi pavisam viena mājā. — «Un ko viņa darīs ziemā,» viņš domāja, «kad viss būs apsnidzis un iestāsies sals?» — Mājā nav krāsns.

— Nē, — Grīnvīzlers domīgi novilka. — Durvju mājai nav.

Augstienē netālu no Vircburgas atrodas liela muiža. Sarkanmatainais gleznotājs Kristians Immermanis, nelaiķa namu māklera Firhtegota Immermaņa kunga dēls, sēdēja līdzās mēslu kaudzei, meta maizes druskas vistām un zīmēja tās visdažādākos stāvokļos. Lielāko tiesu paķēra gailis, kurš kundziski iebruka vistu barā, un, ja kādai no tām gadījās aizsteigties viņam priekšā, tad gailis cienīgi izslējās, it kā nemaz nebūtu pēc šīs drupatas kārojis. Jauns, melnum melnu spalvu kumeļš, augumā tik liels kā prāvs suns, vārtījās saulē pa zemi, te stiepa pret debesīm savas tievās kājas, te, pēkšņi uzrausies stāvus, jocīgi palēkdamies, metās laukā pa pagalma vārtiem, pa kuriem patlaban nāca iekšā žokejam līdzīgais jaunais muižas īpašnieks kopā ar maza auguma kungu ar stulmu zābakiem kājās un medību jaku mugurā.

— Veterinārārsts Amrheina kungs, — iepazīstināja muižnieks. — Un tas ir mans labais draugs Immermanis.

Immermanis uzlika muižas īpašniekam roku uz pleca. Kumeļš kā vēja dzīts piejoņoja klāt, negaidot palika stāvam, pacēlās pakaļkājās, pagriezās un atkal izbrāzās laukā. Tukla kalpone ar salipušiem acu plakstiņiem plašā vēzienā izgāza no spaiņa ūdeni uz mēslu kaudzi un bikli paraudzījās uz gleznotāju, kurš sarauca lūpas un izlikās kalponi neredzam. Vilcinādamās viņa atgriezās atpakaļ mājā. Viņa bija uz grūtām kājām.

— Izlaidiet kuili laukā! — uzsauca viņai nopakaļ muižas īpašnieks. — Atnesiet tīru, siltu ūdeni. Lai atnāk kalps.

Pagalmā pie Immermaņa ienāca Oldšeterhends un Grīn-vīzlers. Grīnvīzlers uzlūkoja gleznotāju ar savu lūdzošo kanārijputniņa skatienu un vienā laidā sarka. Oldšeterhends pukojās par Immermaņa nicinošo sejas izteiksmi.

— Kā ar veselību? — Grīnvīzlers bailīgi jautāja.

— Kā jau sirds slimniekam.

Immermanim bija zilganas lūpas. Grīnvīzlers skumji viņā noraudzījās. Oldšeterhendu smacēja niknums, jo viņam šķita, ka Immermanis tikai plātās ar savu sirds slimību.

Gleznotājs pakratīja Grīnvīzlera roku.

Arī Oldšeterhends sniedza savējo, Immermanis pavērās viņā, paraustīja plecus un sniedza pretī tikai rādītājpirk-

stu, ko Oldšeterhends, negaidīti pārsteigts un samulsis, paspieda, bet Immermanis sarauca lūpas.

Savā atstumtības apziņā Oldšeterhends nevarīgi uzlūkoja gleznotāju, un, kad gleznotājs, vienaldzīgi novērsies, pagriezās pret Grīnvīzleru, Oldšeterhends nodomāja: «Es būtu varējis, salti pasmīnēdams, pateikt — ar vienu man nepietiek, dodiet pārējos četrus arī.» Oldšeterhends iespieda roku sānos un ironiski smaidīja. «Vienu pirkstu? Kam tad tik skopi?» Daudzi atjautīgi teicieni viņam iekrita prātā; viņš bija pilnīgi aizmirsis, ka nu jau ir par vēlu, un, kad viņš to atskārta, tad viņa acīs iegailējās naids. Immermanis bija nolasījis Oldšeterhenda sejā viņa domas un atbildēja ar ironisku lūpu saraukšanu.

— Vai tu manu vēstuli saņēmi? … Nudien, es priecājos, ka esi te, — viņš sacīja un demonstratīvi pagrieza Oldšeterhendam muguru. Grīnvīzlers aplaimots raudzījās pretī. Viņi runāja par kādu vistu skici, nelikdamies ne zinis par Oldšeterhendu, kurš dzīrās iet neatvadījies prom un ienīda sevi, ka palicis stāvam.

Pie apakšējā stāva loga parādījās gaišmatainā muižniece un ar interesi noraudzījās uz ļaužu pūlīti, kas bija sastājies ap kuili. Kalps un meita turējo to ciet. Mazais ārsts aplūkoja spožu skalpeli.

Kuilis gari, aizvilkdamies griezīgi iebrēcās. Ārsts piecēlās, smējās un nometa kaut ko asiņainu uz mēslu kaudzes, ko medību suns apošņāja, bet neēda. Tam pieklupa visas vistas, kas uzvirmoja kā juku jukām plandošs aplis, un tad, zaudējušas interesi, atkal pameta mēslu kaudzi.

Muižnieka sieva piesarkdama uzlūkoja Immermani, bet viņš, tāpat kā iepriekš, kad noskatījās uz kalponi, sarauca lūpas. Kuilis, kas tagad apmierināti urkšķēja, tika iebīdīts stallī.

Muižnieks piegāja pie Immermaņa, kurš viņam uzlika uz pleca roku. Gaišmatainā sieviete piesardzīgi un klusi aizgāja no loga, nemitīgi skatīdamās uz Immermani. Pāri zilajām acīm liecās melnas uzacis.

— Pēc viena mēneša mēs viņu varēsim nokaut, jāsaka gan, ka nekāds «viņš» tas tagad vairs nav. Tikmēr gaļa būs ēdama. Jūs esat ielūgts, — muižas īpašnieks teica Im-mermanim.

Garām iedama, kalpone samulsusi raudzījās uz

Immermani. Muižas īpašnieka sieva atkal pienāca pie loga un jautāja vīram:

— Nu, vai tad veterinārārsta vēl arvien nav?

— Ak, sen jau viss ir galā.

Immermanis sašķobīja lūpas.

Muižai tuvu klāt pienāca egļu mežs. Abi gleznotāji un Oldšeterhends gāja gar mežmalu. Oldšeterhends jutās nomākts. «Kāpēc esmu tik netaisns, viņam taču tiešām ir slima sirds,» viņš nodomāja. «Nudien esmu nejauks.»

Grīnvīzlers jūsmīgi stāstīja par meiteni, kas ieradusies Spesarta mājā.

— Skrandu plancka, — Immermanis kā skaldīt noskaldīja. Grīnvīzlers samulsis apklusa.

Oldšeterhendam likās, it kā viņam kāds būtu iekniebis sirdī. Bet tūlīt viņš arī izjuta stipru atvieglojumu. «Viņš laikam tikai plātās ar savu sirds slimību,» Oldšeterhends nolēma un pats pabrīnījās, ka nemaz vairs nejūtas aizskarts, kaut arī Immermanis vēl arvien kaut ko sliktu runāja par meiteni.

— Šādiem sievišķiem parasti nav nekādu apliecību.

— Apliecība! Apliecības nav vajadzīgas! — skaļi noteica Oldšeterhends.

— Un ja tevi šī Ieskā būtu ar kaut ko apveltījusi? Ko tad? — Immermanis jautāja Grīnvīzleram tā, it kā Oldšeterhenda šeit nemaz nebūtu.

Oldšeterhendu sagrāba nevaldāmas dusmas, viņš dzīrās meiteni aizstāvēt, taču nedabūja ne vārda pār lūpām.

Immermanis sašķobīja muti.

— Tad jau man ir kaut kas mazāk bīstams. Viena ir grūsna, nu un muižnieka sieva — vai tev patīk? — Viņš uzsmaidīja Grīnvīzleram platu smaidu. — Starp citu, esmu uzrakstījis atkal vienu dzejoli-pasaku.. . Vai zini, man šķiet, es esmu romantiķis.

— Jūs esat pretīgs sūdabrālis! — pēkšņi Uzkliedza Oldšeterhends. — … Un ar savu sirds slimību arī jūs tikai plātāties. — Viņš aizsvilies apsviedās uz papēžiem un viens pats devās pa ceļu prom uz Vircburgu. Grīnvīzlers pielieca galvu pie pleca un izbrīnījies noraudzījās viņam ar savu kanārijputniņa skatienu nopakaļ.

— Redzi nu, ar tādu plebejisku āžagalvu jau nevar draudzēties, — Immermanis, apslēpdams dusmas, noteica vienaldzīgā balsī.

— To es tagad pats saprotu … Bet žēl gan. Mēs esam pavadījuši dažu labu jauku brīdi kopā.

— Manis pēc … Tu jau vari darīt, kā tev tīk.

— Nē, nē! — Grīnvīzlers satrūcies iesaucās. — … Es jau tik tāpat vien… Es tikai labprāt vēl uzzīmētu viņa aktu. Tas būtu brīnum skaists akts … Bet mocījis viņš mani arī ir.

— Tāpēc ka tu esi labsirdīgs… es gribētu teikt — tāds kā auns. Viņš klusībā, protams, smejas, ka var tevi izmantot.

— … Tev šķiet, ka viņš mani uzskata par muļķīti?

— Ko tad citu?

— Beigas! Tad ir visam beigas! — pēkšņās dusmās iesaucās Grīnvīzlers.

— Talants jau viņam ir … Debestiņ, talants ir daudziem. Bet, ka šis subjekts ar tādiem uzskatiem neiederas mūsu sabiedrībā, tas arī tev jāsaprot.

— Kristin, man tagad viss ir skaidrs. Visu vasaru viņš dzīvoja tikai no mana labuma, izmantoja mani. Bet tagad es zinu, ar ko man darīšana.

— Saproti, ja man ir savs mīļu cilvēku loks, tad es tamlīdzīgus elementus tur nelaidīšu iekšā. Debestiņ, mēs nevēlamies, un tas ir viss. Bet neļausim sev bojāt omu.

— Tev taisnība.

— Iesim mazliet dziļāk mežā, tad es tev nodeklamēšu savu jauno lirisko dzejoli.

— O, tas būtu brīnišķīgi, — noteica Grīnvīzlers, uzlikdams Immermanim roku uz pleca. Tā viņi pazuda egļu biezoknī.

— Es šo dzejoli arī gleznošu … Maigs meitēns, vientuļa meža šalkoņa un romantisks bruņinieks … Vai vari iedomāties šādu gleznu?

— Lieliski.

Viņi apsēdās sūnās. Līdzās, egles stumbrā, kala dzenis.

— Sst. . . tur, — čukstēja Grīnvīzlers.

Immermanis sāka skandēt dzejoli — vispirms čukstus, tad skaļāk. Viņš jūsmīgi ieklausījās savā balsī un piecēlās kājās. Izplestām rokām, skaļi, aizmirsies viņš skandēja pēdējo pantu.

Grīnvīzlers klausījās. Vārdi vērtās tēlos. Sajūsmināts viņš raudzījās uz Immermani.

— Vai tu vari iedomāties, kādas veidojas kompozīcijas?

— Brīnišķīgas … Man trūkst kaut kam tādam fantāzijas, — viņš skumji noteica.

— Toms Rīmjukalējs sēž strauta malā! — jūsmīgi iesaucās Immermanis.

Vīnogas jau metās dzeltenas, tāpēc daudzi ceļi un taciņas, kas veda uz vīnakalnu vai arī tiem garām, bija slēgti. Oldšeterhends vēroja mazo pelēko vīreli, kas nekustīgi stāvēja mežmalā. Pie sāniem viņam karājās misiņa taure.

— Vai tā ir taisnība, — viņš jautāja vīnakalnu sargam, — ka jūs puikām, kas paņem dažas vīnogas, šaujat piparus un sāli ciskās?

Vecais šķelmīgi pamirkšķināja un uzsita pa savu misiņa tauri.

— Agrāk darīju arīdzan tā. Tagadiņ pūšu ragā. Tad tū-liņās viss ciems ir kājās — un šim nav kur sprukt. Nav tagadiņ tādas reizes, kad nenoķeram puikas.

— Kaut kas traks! — satrūcies iesaucās Oldšeterhends un devās tālāk līdz pat Sarkanā Mākoņa sakņu dārzam, kas atradās pa gabaliņu no dārznieka mājiņas un ko apņēma gludi apcirpts, biezs buksusa krūmu dzīvžogs.

Oldšeterhends palika stāvam aiz dzīvžoga, ielūkojās dārzā un klausījās.

Jaunā skaistā skolotāja meitiņa sarunājās ar Sarkano Mākoni un kādu sārtvaidzi jaunekli. Tas patlaban teica:

— Līdz parītdienai jūs varēsiet izmācīties abas galvenās lomas manā lugā. — Un pasniedza Sarkanajam Mākonim savu manuskriptu.

«Pilsētas ūdenstorņa Klerhena un čigānu virsaitis. Traģēdija piecos cēlienos,» lasīja Sarkanais Mākonis.

Mežs meta garu vakarīgu ēnu, kas sniedzās līdz sakņu dārza akai. Sarkanais Mākonis atšķīra manuskriptu, sāka griezt akas kloķi, atcēla kājas pirkstgalus atpakaļ un ņēmās skandēt:

Klerhena, bēgsim,

Bēgsim abi divi.

Lai vētra, lai nakts! Jāšus steigsim,

Klerhena, neraudi nu.

Pa stepi prom, uz tāli tavu un manu,

Mana labā, mana uzticīgā cilts gaida karalieni savu.

Nožvadzēja akas ķēde, parādījās spainis. Skolotāja meita ielēja ūdeni lejkannā un aplaistīja sarkano kāpostu dobi, uzlūkoja dzejnieku, Sarkano Mākoni un nokaunējusies sacīja:

— Lai dzīvo māksla un mīlestība!

VIII

Minhenes Karaliskās akadēmijas tēlotājas mākslas zālē, kur gaisma plūst no griestiem, bija uzņemšanas pārbaudījumam izlikti gar sienām jauno mākslinieku darbi. Zālē nebija neviena cilvēka, tikai pārbaudījuma darbs — plakani saspiesta nēģera galva smīkņāja ar spilgto acu baltumu vairākos simtos zīmējumu.

Vecais apkalpotājs ar sirmu varenu bārdu atvēra divviru durvis un ielaida pārbaudāmos, veselu baru jaunekļu, lielāko tiesu tiem bija īsas bikses un gari mati. Lai paši pārliecinoties, vai esot uzņemti. Ja uz darba bija uzlikts aplītis, tas nozīmēja, ka pārbaudījums izturēts, ja krustiņš — pārbaudāmais izkritis.

Kāds jauns gleznotājs ar skarbiem kardināla vaibstiem skriešus metās visiem pa priekšu uz zāles vidu. Kamēr acis meklēdamas klaiņoja visapkārt, augums svaidījās šurp un turp, kā izcīnot sīvu cīņu ar bīstamu ienaidnieku. Pēkšņi viņš metās pie savas nēģera galvas.

Pārējie, bailīgi saspiedušies bariņā, plūda pa durvīm iekšā un tad pašķīrās uz visām pusēm. Neviens nespēja savu darbu tūlīt pat atrast, tāpēc ka pirmajā brīdī rāmi smīnošās nēģeru galvas nebija cita no citas atšķiramas.

Apskaidrotas sejas. Līksmi saucieni. Acis, kas neizpratnē, sašutušas vai skumjas noraudzījās uz krustiņiem.

Oldšeterhends, kas bija palicis stāvam pie durvju stenderes, tagad vienaldzīgu sejas izteiksmi, iedams garām izliktajiem darbiem, pa ceļam kādam izmeta:

— Tas ir labs darbs, ļoti labs, — garlaikoti paraudzījās visapkārt, vai neviens viņu nenovēro. Pēkšņi ātri devās uz priekšu un kā apburts palika stāvam pie savas nēģera galvas, uzsmaidīja tieši sejā kādam anglim ar stūrainu pakausi un norādīja uz aplīti, kas greznoja šo nēģera galvu.

Oldšeterhends bija uzņemts Karaliskās akadēmijas tēlotājas mākslas nodaļā.

Laimes pārpilns viņš steidzās uz mājām, pagrūda vaļā sava kambara durvis un atrāvās atpakaļ — viņš bija aizmirsis, cik sarežģīta ir iekļūšana šai istabā. Mēbeļu dēļ mazajā istabiņā durvis bija iespējams pavērt tikai šaurā spraugā. Viņš pamēģināja piesardzīgi vēlreiz, iespraucās iekšā, bet, to darot, vajadzēja iekāpt gultā, izkāpjot izlocīties gar durvju malu — tikai tad varēja tās aizvērt, apsēsties gultā un līdz ar to arī reizē sēdēt pie galda. Uz tā gulēja vēstule no mātes. Māte rakstīja, ka Lenhena Leizeganga sākusi lakstoties ar kādu artilērijas seržantu. «Tā?» nodomāja Oldšeterhends. «Tā?» Un viņam izkalta rīkle. «Artilērijas seržants? . .. Artilērijas seržants? Tam viņa taču ir pārāk smalka.» Acis lasīja tālāko. Slavenais gleznotājs Francis Lenbahs esot miris, tā rakstīja māte. Viņa cieši ticot, ka viņš, Oldšeterhends, ieņemšot mirušā vietu. Lenbaha kungs jau arī esot kā mūrnieka māceklis kājām iesoļojis Minhenē un tomēr kļuvis par ievērojamāko gleznotāju …

Pagalmā svilpoja rudens vējš, ar troksni atrāva vaļā kādu logu un iemeta Oldšeterhenda kambarītī meitenes smieklus; viņš ar piespiešanos un spītu atvairīja domas par Lenhenu Leizegangu un gremdējās spožajā nākotnē, ko viņam pareģoja māte. To darīdams, viņš notiesāja gabaliņu Limburgas siera.

Vējš gaudodams uzvirmoja augšup, aprāva meitenes smieklus un fonogrāfa skaņas, kas tomēr iecirtīgi pretojās vēja brāzmām; vējš pēkšņi saplaka, izlidoja no pagalma akas un, dzīdams pats sev pēdas, svilpdams izskanēja tālumā.

Oldšeterhends iekāpa gultā, nospieda durvju rokturi, izspraucās laukā un devās uz Saka galeriju.

Švinda, Feierbaha, Beklina gleznas viņam gan patika gluži labi, tomēr viņš bija sagaidījis pavisam ko citu. Pie Džordžones Veneras, Lēnbaha kopijas, viņš ilgi palika stāvam un priecājās, ka ir pieaudzis, drīkst raudzīties kailā sievietē un neviens nevar viņam to liegt. Viņš redzēja tikai skaisto kailo sievieti — tās krūtis, apaļo vēderu— un novērsa skatienu, jo Veneras vietā pēkšņi ieraudzīja gaišo sarkanmati, kas Zvejniekielā bija kaila gulējusi uz kušetes. Kā sapnī šī parādība saplūda ar meiteni no Spesarta. Pār visu augumu strāvojošā labsajūtā Oldšeterhenda apziņā abu sieviešu tēli sakusa vienā.

Visapkārt nerimās čukstošas sarunas. Kāds gleznotājs ar biezi pazolētām kurpēm reizēm paspēra dažus soļus. Tie atbalsojās kā pagraba velvēs.

— Lenbahs, — noteica, garām iedams, kāds anglis savai dāmai.

Kāda gleznotāja ar sandalēm kājās ašā gaitā gāja no gleznas pie gleznas, viņas krūtis, neiežņaugtas korsetē, līgojās. Pie katras gleznas viņa pacēla pie acīm plaukstu, pamāja vai pašūpoja galvu un devās tālāk.

Dedzīgās acis ar skropstām, kas sniedzās pāri melnajām kopā saaugušajām uzacīm, bija jutekliskā kontrastā ar viņas liego madonnas sejiņu un ļoti mazo, apaļo un kā ķiršoga sārto muti.

Nonākusi pie Oldšeterhenda, viņa palika stāvam. Viņš uzlūkoja to neredzēdams, jo nebija vēl atrisinājis konfliktu, ko izraisīja viņa mākšlinieka sirdsapziņa, — vai viņa izjūtas, vērojot Džordžones Veneru, ir attaisnojošas vai nekrietnas.

— Tjā-ā-ā, burvī-ī-gi, — dziedoši noskandēja gleznotāja un ieskatījās viņam dziļi acīs. Viņš dedzīgi pamāja. Bez kādas pārejas viņa sāka stāstīt par savu brīvo dzīves veidu, par Kristu un Nīči kā vienīgajiem cilvēkiem. Tiem viņa jūtoties rada, arī viņai vajagot cilvēces labā ciest. Viņa stāstīja par savu ģimeni — māte esot mazs muļķa pilsonisks meitēns un tēvs bezrakstura gļēvulis.

— Nāciet man līdzi uz manu ateljē, jūs mani saprotat. To es jūtu. Jūsos esmu sastapusi cilvēku. Cilvēku! — viņa saņēma Oldšeterhendu aiz rokas un izveda laukā.

Ateljē bija liels. Uz grīdas gulēja izsvaidīti kastaņi. Pie sienām karājās kastaņu virtenes, pašas sienas bija noklātas ar rupju maisa audumu. Par kumodi noderēja ar maisa drānu pārvilkta ziepju kaste. Arī kušete, vienīgā mēbele, bija apklāta ar maisa drānu. Oldšeterhends apsēdās uz tās. Bez kāda iemesla gleznotāja iesmējās skaļi, dziļā krūšu balsī. Viņa smējās locīdamās, novilka pār galvu savu pakulu apģērbu un nu stāvēja plānā zili puķotā gaiši dzeltena zīda apmetnī, kas nesniedzās ne līdz ceļgaliem.

Oldšeterhends viņu uzlūkoja. Viņš netika gudrs, kāpēc viņa smejas, un jautāja neizpratnē:

— Vai jūs kreklu nevalkājat?

Negaidot viņa kļuva nopietna, piegāja cieši klāt pie sēdošā Oldšeterhenda, atsita vaļā atpmetni un piespieda Oldšeterhenda galvu pie sava kailā auguma.

Viņš automātiski aplika rokas ap viņas kailo muguru, ievilka elpu, un mute pati skūpstīja. Pēkšņi viņa acu priekšā parādījās vecais Vircburgas tilts ar saviem divpadsmit svētajiem; viņš atstūma meitenes augumu, blenza uz Vircburgas pusi un, likās, saoda Zvejniekielas izgarojumus; viņu sagrāba pretīgums, un viņš piecēlās.

Noslēpumainām, dziļas smeldzes pielijušām acīm meitene viņu uzlūkoja un saturēja priekšā apmetni.

Oldšeterhends bija aizbēdzis pie durvīm.

— Man jātiek mājās. Mana saimniece un es — mēs gribam kopīgi pārvietot manā istabā mēbeles, jo tur ir mazliet pašauri.

Tobrīd ar meiteni notika dīvaina pārvērtība. Šķita, gluži kails cilvēks būtu pēkšņi no tveicīgas vasaras iekļuvis svelošā ziemas salā un tagad saspringti un satraukti pacieš temperatūras maiņu. Viņa piegāja pie sienas, uzkāra kaklā kastaņu virteni un sacīja ar spējiem pārtraukumiem:

— Es! … Kristus! … Helderlins! … Un Nīče … Mūs šausta pasaules neredzamā dūre … mūžīgi.

Oldšeterhendu sagrāba šausmas, satriekts viņš uzlūkoja meiteni.

Un viņa sāka atkal smiet savus veselīgos, skanīgos smieklus — tā ka spēcīgais zīda auduma apņemtais augums raustījās, un Oldšeterhends gaužām apmierināts smaidīja un smējās tāpat kā toreiz Spesarta augstienē. Pēkšņi viņam atausa atmiņā kāda aina no jaunības dienām — viņš atcerējās, kā bija sēdējis bariņā ar citiem bērniem pilskalna zālājā un kraukšķinādams kodis ābolos.

Nākošajās dienās Oldšeterhends bieži kavējās atmiņās par meiteni Spesartā, redzēja viņu ejam uz Mežezeru, bet viņai nebija mugurā nebalinātā audekla kleita, ko Francisks Grīnvīzlers bija grasījies apgleznot ar zilajām' rudens vēlziedēm, bet gan zili puķots koši dzeltena zīda apmetnis, kas nesniedzās līdz ceļgaliem.

Naktī viņš sapņoja — Spesarta meitene stāvēja Mežezera vidū, mēness stari, slīdēdami no debesīm, apspīdēja viņas galvvidu. Apmetnis bija pavēries, meitene palēnām

grima stāvus ūdeni — arvien dziļāk, līdz uz ūdens palika vienīgi apmetnis. Mēness pacēlās no jauna augstāk.

No rīta viņš tūlīt pat devās pie gleznotājas, veltīgi izklauvējies pie tās durvīm, viņš, prom iedams, apjautajas pēc meitenes durvju sardzei, kas tobrīd slaucīja nama priekštelpu. Sieviete pacēla galvu:

— To jau vakardien uz trako namu aizgādāja. — Un strādāja savu darbu tālāk. Oldšeterhends palika stāvam, noskatījās uz viņu un saspringti centās atcerēties visu vakar ateljē notikušo., «Es taču neesmu pie tā vainīgs … Tas nevar būt,» viņš sacīja sev. Sieviete aizrādīja, ka Oldšeterhends varētu gan notīrīt kurpes, iekams iet namā iekšā.

Viņš lēnām devās prom. «Man mēbeles tiešām jāpārvieto. Citādi es gultu pagalam sasmērēšu … neesmu viņai melojis.» Viņš palika stāvam. «Citādi jau es nebūtu atkal atgriezies.»

Pārnācis mājās, viņš ar saimnieces palīdzību pārvietoja lietas tā, ka, ieejot istabā, viņam vajadzēja tikai izlīst galdam pa apakšu. Gulta tika nolikta pie loga, tagad atkal bija sava neērtība — Oldšeterhends naktīs sala, jo pēkšņi bija iestājusies ziema, bet logu nevarēja cieši aizvērt. Kambarītis maksāja nedēļā vienu mārku piecdesmit feniņus.

Drīz vien kambarīša sienas bija iztapsētas ar Oldšeterhenda skicēm. Citādi istabā bija vienīgi gulta un galds, uz kura līdzās vecajai lielajai pistolei no «istabas» atradās galvaskauss; tas likās nevaldāmi smejamies, jo tam trūka priekšējo zobu. Arī no visām sienām smējās pretī bieži zīmētais galvaskauss, tāpēc, ja Oldšeterhends gaišās naktīs pamodās, istabu pārplūdināja neskanīgi smiekli.

Fīrkanta kundze regulāri sūtīja savam dēlam kartupeļu ķiļķenus — pa divdesmit gabaliem reizē. Tos vajadzēja tikai ielikt verdošā ūdenī; viņš varēja uzaicināt vēl kādu uz maltīti, jo viens ķiļķens bija tik liels kā zīdaiņa galva. Māsa reizēm pielika sūtījumam klāt vienu dālderi. Bet no tām deviņdesmit markām, ko Oldšeterhends bija sakrājis, strādādams par kalpotāju klīnikā un pārdodams gleznu Vircburgā, bija atlikušas vairs tikai četrdesmit markas. Piecos Minhenē pavadītajos mēnešos viņa vaigi bija iekrituši. Tomēr viņš bija pārliecināts, ka, stingri

taupot, varētu ar šo naudu studēt, un aiz bailēm, ka nav kaut kas jāatdod, arī mātei nebija minējis par to ne vārda.

Gadījās, ka jauna dāma, kas bija atnākusi uz ķiļķenu maltīti, rāpjoties pa galda apakšu, uzdauzīja pierē punu, bet Oldšeterhendam bija pamats domāt, ka šīs dāmas apmeklējumus varētu sagaidīt vēl dažu labu reizi, tāpēc viņš šo gadījumu izmantoja par ieganstu, lai uzteiktu pārāk dārgo dzīvojamo telpu un noīrētu sev lētāku un varbūt mazliet komfortablāku.

Abus zelta gabalus, kas bija noslēpti makā, viņš negribēja mainīt. Bet māsa bija ļāvusi noprast, ka atsūtīs atkal vienu dālderi, tāpēc viņš atsauca saimnieci un sacīja:

— Es iešu prom. Samaksāt varēšu tikai pirmdien. Bet es atstāšu ķīlā visas savas skices. — Viņš norādīja ar plašu žestu visapkārt un izbrīnījies uzlūkoja sievieti, kas nievājoši attrauca:

*— Vai nu maksājiet, vai jūsu čemodāns paliks te. Par jūsu bildītēm es nospļaujos… tās nav ne graša vērtas.

Un Oldšeterhends palika, kur bijis, izlīga atkal ar saimnieci, kas jau tikpat neko nesaprata. Un arī jaunajai dāmai sarežģītā ieiešana kambarī nebija par šķērsli apciemojumus atkārtot.

Oldšeterhends stāvēja atkal pie mazās mākslinieku kafejnīcas un raudzījās iekšā pa logu. Viss viņam likās brīnum jauks. Mīkstie soli bija pārvilkti ar sarkanu samtu, misiņa lustras spīguļoja. Viņš ieraudzīja savu profesoru ar garo bārdu un lielo galvu, kā arī pazīstamo dzejnieku humoristu ar labsirdīgo buldoga seju un monokli acī. Abi sēdēja nekustīgi viens otram pretī un blenza uz šaha galdiņu. Abiem līdzās stāvēja mazais zīmēšanas skolotājs, galvā viņam bija augstā kažokādas cepure, kas viesmīlim, kurš stāvēja stīvi noliecies ar konjaka pudeli, sniedzās tikai līdz pulksteņa saitei. Zīmēšanas skolotājs dzēra konjaku no ūdens glāzes. No garā kažoka rēgojās laukā vienīgi kurpju purngali. Oldšeterhends dzirdēja zīmēšanas skolotāja dobjos smieklus:

— Ho-ho-ho! — Viņš no jauna sniedza, lai viesmīlis piepilda tukšo glāzi.

Oldšeterhends apbrīnoja jaunos māksliniekus, kas dros-mlgi gāja iekšā kafejnīcā, un satrūkās, jo vienu mirkli

bija ari pārlicis, vai neieiet kafejnīcā, kur sēdēja slavenības. Taču viņu sagrāba bailes, ka īpašnieks varētu pienākt klāt un sacīt: «Kas tad jums šeit meklējams?» — vai arī pamāt viesmīlim, lai viņu neuzkrītoši palūdz atstāt telpas.

Noskumis viņš gausi gāja tālāk. Sniegs krita lielām pārslām, tās tūlīt pat aprija ielas dubļi.

Pie otras telpas skatloga viņš atkal palika stāvam. Kaut kur no kafejnīcā sēdētāju pūļa viņš sajuta sev pievērstas acis, tas bija kāds cilvēks ar asiem sejas pantiem, Oldše-terhendu sāka urdīt nemiers, kāds pārņem cilvēku, kad viņš pūlas un nevar kaut ko atcerēties, kad izmisīgi meklē kādu atmiņā pagaisušu vārdu. Svešais viņam pamāja, un Oldšeterhendam atkal radās sajūta, it kā viņš būtu saskāries ar kādu spokainu parādību. Viņš atminējās noslēpumaino svešinieku, kurš Vircburgas augstienē bija viņam sacījis: «Es domāju par to, kāpēc jaunam ziedam jānokrīt no koka, vēl iekams tas paguvis pārvērsties par augli, kamēr turpat līdzās kāds cits nobriest par augli.» Svešinieks, kura neaptveramā ietekmē viņam pēkšņi pārgāja vēlēšanās doties uz Mežonīgajiem Rietumiem.

Pret savu gribu, it kā viņa rīcību noteiktu svešais, kurš sēdēja kafejnīcā, Oldšeterhends iegāja iekšā. Pirmais iespaids bija tik satriecošs un atbaidošs, ka viņš palika stāvam telpas vidū līdzās vietvietām kvēlojošai krāsnij. Šķita, ka no kāda apslēpta elektriska enerģijas avota katram atsevišķam sēdētājam būtu pievienots vads, fantastiski ģērbušies cilvēki, pusguļus atgāzušies mīkstajos sēdekļos, spēji un drudžaini raustījās, pēkšņi pielēca sēdus, pasvieda rokas gaisā, atmeta galvas atpakaļ, atkal nolieca uz priekšu, izpleta pirkstus un vienlaikus, it kā reizē brēktu simts daždažādu zvēru, izgrūda ķērcošas, šņācošas, neizprotamas skaņas, no kur^m Oldšeterhends nesaprata nekā. Pa starpām viņi pamanījās zibenīgi iebāzt mutē cigareti, bet tūlīt arī atsāka brēkšanu un svaidīja rokas gan sānis, gan lejup, gan pret griestiem. Citi sēdēja, atbalstījuši galvas rokās, nekustīgi un drūmi raudzījās kaut kur prom.

Trūcīgi ģērbtais Oldšeterhends piegāja pie svešā, kurš atvadoties skūpstīja kādai gaišmatainai dāmai roku.

— Mihaels Fīrkants, — svešais iepazīstināja. Oldšeterhends jautājoši pavērās skaistajā dāmā, jo tā sniedza arī

viņam roku skūpstam, viņš dziļi noliecās un pirmo reizi mūžā pieskārās ar lūpām sievietes rokai.

— Jūs jau pats zināt, — dāma nobeidza sarunu, — ka ir bīstami visu mūžu konsekventi ieturēt vienu līniju. Līdzās krustām šķērsām ved miljoniem dzīves ceļu, un dažos krustojumos vienmēr konsekventajiem uzglūn neprāts un bojā eja. Nu lai jums pagaidām labi klājas! — viņa smiedamās nobeidza un gāja prom.

Oldšeterhends apsēdās.

— Tava sieviešu akta miesas krāsai vajadzētu būt zilai vai arī vairāk mēļi zaļai, — līdzās kāds mākslinieks, kam bija maza plakana galva un kartupelim līdzīgais deguns izcēlās kā jautājuma zīme, sacīja savam draugam, kam seju no vienas vietas klāja sārtas dzīsliņas, un norādīja uz eļļas gleznu, kas bija pieslieta pie sienas. — Un fonam, protams, vajadzēja būt saskaņotam ar akta miesas krāsu, aktam savukārt vairāk ar fona krāsu … tad, jā, tad būtu sasniegta sintēze. Galvenais jau ir sintēze. Sintēze ir viss.

— Nu-u, bet, — iebilda gleznotājs, pārbaudoši nolūkodamies uz savu gleznu, — sintēze jau slēpjas pašā kompozīcijā, ņemot vērā to, ka naba ir visas gleznas viduspunkts un reizē ar to noder par simbolu mīlas dzimšanai… Sākot ar nabu, plešas plašumā vienīgi trīsstūri, tikai trīsstūri, kā redzi, uz visām pusēm, to galotnes saduras nabā. Tā ir sintēze.

— Jiā-ā, bet zemapziņas jūtu sintēze! Kur paiiek tā? Ja tu no kreisās krūts liksi plūst asinīm un uzgleznosi pie kailās sievietes kājām nāves brīdī no rokas izkritušu dunci… laipni lūdzu, tā jau ir agrīnā primitīvisma simbolika. Jau sen aizmirstībā nodots redzes viedoklis!

Viņš ielēja no šķīvīša brūkleņu kompotu glāzē ar pienu, samaisīja un paturēja pret gaismu. Krāsa bija pilnīgi tāda pati kā viņa neveselīgajai sejas ādai, ko klāja neskaitāmu violetu dzīsliņu tīkls.

— Ko tā dāma gribēja teikt ar «miljoniem dzīves ceļu»? — Oldšeterhends jautāja svešiniekam, kurš viņu aizkustināts uzlūkoja, kā mēdz vērot savu jaunības dienu ģīmetni.

— Dāma domā, ka dzīvē vajag samierināties ar kompromisiem, citādi var nonākt zem riteņiem.

Oldšeterhends nosarka un jutās pazemots, jo nezināja,

ko nozīmē vārds «kompromiss». To pajautāt nebija viņa spēkos.

— Kādam kurpniekam aristokrātiskā pilsētas kvartālā ir sava darbnīca, — skaidroja svešais, — kungi, smalkās dāmas, kas tur dzīvo, vēlas tikai elegantas, pavisam vieglas kurpes. Bet kurpnieks tiem atkal un atkal daudzina: es taisu tikai stiprus apavus ar dubultzolēm, tikai tādi apavi ir izturīgi. Viņš paliek konsekvents un drīzāk bankrotē nekā sāk taisīt vieglas kurpītes.

— Redz, kā! — iesaucās Oldšeterhends un runājot plaši žestikulēja ar rokām. — Mehāniķis Trits veselu ceturt-daļgadu strādā pie vienas no savām elektriskajām durvju slēdzenēm, uz kurām ir varen lepns. Vērtējot pēc samaksas, šādai slēdzenei vajadzētu būt gatavai nedēļas laikā.

— Un, protams, bankrotē. Jā, to nedrīkstot, tādas bija dāmas domas.

— Bet Trita kungs jau apprec vienmēr no jauna sievu ar naudu.

— Un joprojām taisa savas elektriskās slēdzenes?

— Jā.

— Tas ir dzīves mākslinieks.

— Trita kungs nav nekāds dzīves mākslinieks, viņš ir viens nelietīgs mūdzis.

— Mazu tiesu nekaunīgs ir ikviens dzīves mākslinieks. Un, ja tāds nav, tad tiek piesists pie sava krusta … Ir daudz dažādu krustu — un pie visiem piesisti cilvēki.

Oldšeterhends kļuva bāls kā nāve. Sarāvies viņš uzlūkoja svešinieku, jo šķita, ka dzirdētu pats sevi smejamies.

— На! A-ha-ha! — svešais smējās Oldšeterhenda neprātīgos smieklus. Un, pieliecies pavisam tuvu, pacēlis garo rādītājpirkstu, viņš tagad čukstēja: — Bet ir kāds krusts pelēkā velnišķīgā vientulībā. Pie šā baismīgā krusta karājas tas greizi piesistais cilvēks, kurš nespēj vairs būt atriebīgs, nespēj un negrib aizsargāties, jo zina, ka visi, kas viņam nodara ļaunu, arī visnežēlīgākais slepkava, ir tikai nabaga plukata un bez vainas, tāpēc ka arī viņu tikmēr spīdzināja, pazemoja, dauzīja, līdz viņš kļuva par niknu, bīstamu nezvēru … Cilvēks, kas to zina un*dzīvo ar to saskaņā, piesists pie visbaismīgākā krusta, visbaismīgākajā, vientuļākajā virsotnē. Jo viņu spīdzina visi, tāpēc ka jūt — viņš pretī nesitīs.

— Tas ir Jēzus Kristus, — Oldšeterhends lēnām sacīja.

— Paklausies, tu! — Svešinieks satvēra Oldšeterhendu aiz pleca, viņa piere tumši piesarka un pievirzījās tuvu Oldšeterhenda sejai. — Ir daudz Kristu.

— … Tikai viens ir bijis.

— Nē, nē! Arvien dzīvo Kristi. Tikai viņus nepazīst. — Svešinieka piere kļuva manāmi balta, viņš izslējās. — Viesmīl, paskatieties, vai vēstule nav tagad pienākusi. — Viesmīlis steidzās no galdiņa pie galdiņa.

— L-ā-ā-ā-ā, — kāds apmeklētājs dziedāja, skaļi un gari vilkdams, reizē lēnām plaši ieplezdams rokas. — Sol mažors, vai saprotat? — viņš rēkdams nobeidza.

Ar diabētu slimais kafejnīcas īpašnieks nekustīgi sēdēja savā vietā līdzās bufetei. Tikai reizēm viņš ar acīm deva kādu norādījumu viesmīlim. Tā viņš sēdēja kopš trīsdesmit gadiem. Seja viņam bija vaska dzeltenumā, tumšā āda zem acīm krokās nojukusi.

Kafejnīcas apmeklētāji mainījās vietām, gāja cits pie cita. Bars jaunu atnācēju spraucās telpā.

Pastiepās kakli — visi virzienā uz kādu kaktu, ādamāboli paslējās augšup; krietns pūlītis vēdekļveidīgā lokā sastājās ap gara auguma itālieti, kurš turēja augstu paceltu laikrakstu.

Arī kafejnīcas īpašnieks lēnītēm kā automāts pagrieza galvu un noskatījās tai virzienā.

— Es pazinu divus gleznotājus. — Svešinieks sēdēja ērti atzvēlies. — Abi bija nabagi, talantīgi un neiedomājami mākslas entuziasti. . . Viens Parīzē nošāvās . . . Otrs tagad mālē pastkartītes Berlīnē — sivēnus, kas vada automašīnas, zaķus ar stulmu zābakiem kājās, ar zobenu un ķiveri galvā, tie stāv pie sargbūdas miera stājā, atdodami godu ģenerāļa formā tērptam zaķim, kurš lojāli atņem sveicienu … Šis gleznotājs dzīvo apmierināts, viņam klājas labi, ar savām pastkartītēm viņš nopelna pietiekami . . . Reti gadās piedzimt cilvēkam, kurš savā mūžā nekad neiziet uz kompromisu.

— Es nekad nemālēšu sivēnus pie auto stūres.

— Nē, jūs ne, — apstiprināja svešais tai pašā balss noskaņā* kādā viņš toreiz Vircburgas augstienē bija teicis: «Nē, jūs neesat vārgs.»

— Tad es ar labāk nošaušos. — Oldšeterhends atmeta galvu. — Jūs neticat? . . . Tad jūs mani nepazīstat! — viņš nicīgi nobeidza.

— Tomēr … es sevi pazīstu.

— Un tad vispār — es atriebšos! — Oldšeterhenda sakniebtās lūpas kļuva par šauru svītriņu. — Skolotājs Magers sita man reiz sejā ar niedres spieķi tikmēr, kamēr es gulēju gar zemi, sita tāpēc, ka es atteicos saturēt savu skolas biedru uz krēsla. Kamēr es gulēju zemē! Ja viņš tagad būtu te, tas skolotājs… ja sēdētu te, pie galdiņa.

— … Varbūt skolotājs ir tāds, dzīvo tā, staigā tā pa šo pilsētu tāpēc, ka apstākļi citādi nepieļauj . .. katolicisms, klosteri, mūki un priesteri, ielu šaurie labirinti ar mikluma piesātinātām ēnām, gotiskās baznīcas, augstie pelēkie mūri, no kuriem pēkšņi izlec ķēmīgu masku skulptūras, tas viss ietekmē cilvēku, sākot no jaunības dienām . .. Šādā pilsētā, kur jau septiņus gadus veciem bērniem jāsūdz grēki, dzimst ļaunums, dzimst trulie, reliģijas neprāta sagrābtie, godkārīgie, kuprīši, maskēti slepkavas, kropļi, askēti, bērnu izvarotāji… un arī mākslinieki. Un tādi cilvēki kā skolotājs Magers … Tas, ka Magera kungs prasīja, lai jūs pieturat savu draūgu, kamēr viņš to pārmāca, bija, kā jau teicāt, nekrietni.

— Es neteicu, ka nekrietni.

— Labi, bet tā tas ir … Un tomēr varbūt tikai pilsēta padarījusi Magera kungu par tik cietsirdīgu nelieti, par sodīšanas automātu. Viņš atriebjas par to, ka pilsēta un dzīve saduļķojusi un sastindzinājusi viņa sirdi, atriebjas par to saviem skolēniem … viņš pats ir bez vainas.

— Vai jums tā liekas?

— Pagaidi! — sašutumā iebrēcās svešinieks. — Nē, nē, nē! Atriebieties! Aizstāvieties! Sitiet! Ar niedres spieķi sejā! Līdz viņš guļ zemē!

Svešinieks pētoši un iztrūcies vēroja Oldšeterhendu un, kad pamanīja, ka viņa mute atkal skarbi sakniebta, pabeidza, pat iesmējās, un tas skanēja pārliecinoši:

— Neliecieties ne zinis par to, ko es sacīju par pilsētu … To es tikai tāpat vien. Runāšanas pēc. Protams, vajag aizstāvēties, saņemt Magera kungu aiz auss un teikt: «Magera kungs, jūs esat nelietis! Nelietis jūs esat!» — svešinieks raudzījās ilgi un cieši Oldšeterhen-dam acīs, un, kad Oldšeterhends beidzot pamāja, pamāja arī viņš.

— Tu neproti matemātiski just, — atskanēja gleznotāja niknā balss no svešvalodu skaņu jūkļa. — Ieliec cirkuli

ar aso galu mana sievietes akta nabā — un tu redzēsi, ka trīsstūri un četrstūri, ovālas līknes un diagonāles kā sintēze matemātiski precīzi attiecas pret nabu. Līdz ar to, protams, sievietes izjūtu sintēze, mīlestība un visas cilvēciskās attiecības vispār klasiski un psiholoģiski attēlotas.

— Tu apgalvo, ka attiecas matemātiski precīzi pret nabu? Tad es tev kaut ko pateikšu: man ir viens miljons. Procentu likme …

— Vai jūs nebūtu tik laipni samaksāt? Mani tagad nomaina, — viesmīlis pārtrauca un pasita padusē salveti.

— Nododiet manu parādu viesmīlim.

— Tas ir pret manu principu.

— Tad kreditējiet man līdz rītdienai.

— Bet man nepieciešama mana nauda. Tas taču ir loģiski.

— Rīt jūs saņemsiet divkāršu samaksu.

Viesmīlis uzskaitīja pie pirkstiem:

— Izgājšnedēļ jūs solījāt divkāršo, piektdien divkāršo no divkāršā, vakar atkal divkāršo un šodien vēlreiz … Kurš lai to izrēķina! No solītajiem divkāršajiem maksājumiem es nevaru dzīvot, tas taču ir loģiski. Un turklāt man ir trīs bērni un sieva. Tas taču ir loģiski. — Viņš pārliecinoši iepleta rokas un aizgāja.

— Jums nevajadzēja precēties, nevajadzēja divkāršoties, tad jūs varētu vairāk kreditēt. Tas taču ir loģiski… Tātad, matemātiski apskatot, tas ir tā — man ir viens miljons …

— Vai tas ir arhitektūras plāns kādam namam? — Old-šeterhends jautāja svešiniekam.

— Nē, tas ir sievietes akts.

— Mūsdienu cilvēka traģēdija ir mēbelētās istabas, — sprieda jauns cilvēks, viens pats spēlēdams biljardu. Viņam bija mugurā vilnas apmetnis, ko saturēja vienīgi augšējā poga, tas bija atmests atpakaļ un nokarājās mugurpusē garš un šaurs kā prinča mētelis. Oldšeterhends jau labu laiku ieinteresēts vēroja viņu un beidzot jautāja, kāpēc šis kungs spēlējot nenoņem apmetni.

— Tā viņš spēlē jau četrus mēnešus — katru dienu, visu ziemu cauri. Viņam biksēs ir caurums.

— Caurums? … Vai zināt, es labāk tomēr tam Magera

kungam… griezīšu ceļu, ja kādreiz atkal satikšu uz vecā tilta.

— Tā-ā-ā-ā? — jautāja svešinieks un raudzījās uz Old-šeterhendu kā pats uz savu likteni.

— Jā, tur viņš pastāvīgi stāv un noraugās uz apgaismoto ciparnīcu.

Kafejnīcā Oldšeterhends bija ar nekad neizjustu baudu un apslāpētu izbrīnu klausījies svešiniekā, tagad, kad viens brida pa sniegūdeni mājup, viņš nesaprata vairs nekā no tā, ko svešinieks bija teicis. Lai arī kā viņš pūlējās, vienam pašam domas neraisījās. Tas likās dīvaini un nesaprotami. Visa kafejnīcas atmosfēra viņu neciešami nomāca tāpat kā senāk mājas darbs ar grūti risināmiem uzdevumiem, jo — viņam jau pašā sākumā bija skaidrs, ka nespēs tos izrēķināt un ka pēc bailēs pavadītas nakts nākošajā rītā tos vajadzēs neatrisinātus nolikt skolā uz galda Magera kungam un saņemt par to izsmieklu un sitienus. Bet, par spīti visiem neizbēgamajiem pazemojumiem, kuriem viņš jutās pakļauts savas trūcīgās izglītības dēļ, viņš apzinājās, ka — tikpat skaidrs kā dienai seko nakts — atkal jāatgriežas kafejnīcā. Nervi bija tie, ar kuriem viņš sajuta svešatnīgo, kas atšķir neizglītotu pro-vincieti no cilvēka, kurš apmeklē šo kafejnīcu. Tā, it kā būtu iespējams šo svešatnīgo ar fizisku spēka piepūli pārvarēt, viņu sagrāba vēlēšanās tūlīt pat atgriezties un griezt tam pretī krūti, laist darbā dūres. Te negaidot domās ieperinājās šaubas par savām spējām. «Esmu dumjš. Neesmu nekas. Skolā mēnešiem ilgi skolotājs Magers mani neizsauca, paziņoja visai klasei, ka no manis nekas neiznākšot. Mehāniķis Trits mani kaustīja. Tēvs mani kaustīja katru dienu. Bālajam Kapteinim ir desmit reižu vairāk rakstura nekā man. Arvien citi bija stiprāki un ievērības cienīgāki par mani. Vienmēr un visur es biju pēdējais. Kā es varēju iedomāties, ka no tāda vārguļa, nicināma, pērta, caurcaurēm smieklīga zeņķa varētu iznākt mākslinieks!»

Kaklu kaut kas žņaudzīja. Acis tomēr palika sausas.

Viņš apstājās pie kāda skatloga, kur bija izliktas eļļas gleznas, un, nekā nedomādams, noraudzījās uz lielu gleznu pašā vidū, tanī bija attēlota Kristus noņemšana

no krusta; viņš ieinteresējās, paliecās uz priekšu un pēkšņi satvēra līdzās stāvošo vīrieti aiz piedurknes.

— Kreisā kāja pārāk gara. Vai redzat? Ļoti aplam uzzīmēts! — Viņš uzvilka uz aprasotās rūts ar pirkstu — gūžu, ceļgalu un ikrus. — Tā tam jābūt! Tā!

— Jūs esat gleznotājs. Jums tas jāzina. Tagad es arī saskatu kļūdu.

— Vai ne! — Oldšeterhends piesardzīgi izslējās, lai pārliecinātos, vai ir lielāks par šo cilvēku. Šis cilvēks bija mazāks.

Atvieglotu sirdi Oldšeterhends gāja tālāk, ielūkojās sejā kādai cildenai dāmai un, paceldams cepuri, cienīgi sveicināja. Viņa acis mirdzēja. Viņš nemaz nepazina dāmu, kas bija palikusi stāvam un jautājoši nolūkojās pakaļ bālajam jauneklim, kurš, savilcis rokas dūrēs, steigšus metās prom.

Oldšeterhends dzīrās tūlīt pat stāties pie darba akadēmijas izsludinātajam konkursam. Gleznas temats bija — «Pasaka». Audekls cilvēka augumā jau sagatavots stāvēja istabā.

Viņš iegāja iekšā un satrūkās — gultā sēdēja kareivis aeronauta formas tērpā un nolūkojās uz sieviešu aktiem pie sienām.

— Bet, vadzi, vai to visu tu esi gleznojis?

— Visu es .. . Un tu? Tu esi karavīrs?

— Jā, vai zini, es brīvprātīgi pieteicos aeronautu bataljonā, — paskaidroja Gaisa Karalis. — Bet vēl joprojām neesmu dabūjis redzēt nevienu aerostatu. Vadzi, vai vari to saprast? Un šī mēneša laikā viņi mani vispār vēl nemaz nav laiduši laukā no kazarmām … Vadzi, tātad otrā gada gājumi stāsta, ka ar lidošanu vispār nekas nesanākšot. Labi ja dabūšot paturēt virvi noenkurotam draņķa gaisa balonam, tādam kā veļas katlam. Tātad viena smerdeļu būšana. Neesmu jau tādas māžošanās dēļ brīvprātīgi pieteicies … Tātad nu tagad man atkal tūlīt jāiet atpakaļ uz kazarmām. Citādi ietupinās arestā. — Viņš pa galda apakšu izlīda laukā. — Svētdien, pēc nedēļas, es dabūšu brīvdienu. Vanagacs, Bālais Kapteinis, Rakstvedis un visi pārējie sūta tev sveicienus. Aiznākošo svētdienu viņi visi ieradīsies Minhenē, tāpēc ka Bālais Kapteinis piedalās Nirnbergā svaru celšanas sacensībās. Tad viņi iegriezīsies arī Minhenē un apmeklēs tevi. Un tātad arī mani. — Gaisa

Karalis norādīja uz kādu meitenes aktu. — Vai šās ļaujas tā, bez kleitas, sevi apskatīt?

— Jā.

— Vadzi, kaut kas traks! … Šitādu bildi es arī gribētu.

Oldšeterhends iedeva viņam šo zīmējumu.

— … Tātad pavisam plika. Jā, bet, vadzi, tagad man jāsteidzas. Tātad ardievu! Līdz svētdienai! Viņi visi atnāks pie tevis. Un es arī pēcāk atnākšu.

Un galda gulēja Franciska Grīnvīzlera vēstule. Grīnvīz-lers sūrojās, ka viņam jākvernot mazajā melnsvārču nostūrī Lorā pie Maiņas, kur dzīvojot pie tantes, kas viņam dodot gan ēdienu un dzīvokli, bet naudu vairs ne, kaut gan viņam par visu vari vairāk nekā jebkuram citam būtu jābūt Minhenē, lai zīmētu aktu un studētu galerijās vecos meistarus, tieši tagad, kad viņš uzsācis lielu kompozīciju, kuru nevarot pabeigt bez modeļa, ko šai pamestajā nostūrī būtu iespējams dabūt, tikai iztaisot revolūciju. Tā viņš netiekot uz priekšu. Viņu sagrābis izmisums. Tanti esot neglābjami saņēmuši savos nagos melnsvārči, no kuriem kāds augu dienu kvernot pie viņas, ja vien viņa savukārt neesot pie melnsvārčiem vai baznīcā. Viņam sapņos rādoties tonzūras un sutanas, kas ložņā pa tantes dārzu. Savu mantību viņa novēlējusi klosterim. Viņš, Grīn-vīzlers, saņemšot tikai seštūkstoš mārku obligācijās pēc tantes nāves. Bet tad nauda viņam vairs neko nevarēšot līdzēt.

Šķita, ka Grīnvīzlers vēstuli nebija nosūtījis tūlīt pat, jo tur bija vēl ar zīmuli pierakstīts klāt: «Esmu paņēmis tās man domātās seštūkstoš markas obligācijās, kas atradās tantes lādē. Dzīvoju neiedomājamās bailēs, jo esmu pārliecināts, ka tante mani nodos policijai, ja atklās, ko esmu izdarījis. Es Tevi lūdzu, dod man steidzīgi padomu. Ko lai daru? Atsūti man savu fotogrāfiju, es gribu redzēt drauga seju. Mūžam Tavs draugs Francisks Grīnvīzlers.

Atsūti man šo vēstuli ar nākošo pastu atpakaļ.» Pēdējais teikums bija trīskārt pasvītrots.

Grīnvīzlers bija dalījies ar Oldšeterhendu savā naudā, bija viņam parādījis, ka zila un dzeltena krāsa kopā dod zaļu, ar bezgalīgu pacietību palīdzējis pārvarēt tehniskās grūtības un tikt laukā no agrākajiem dzīves apstākļiem, tā ka viņš, ja vien pietiktu izturības, varēja kaut ko sasniegt.

Pēc visa šai dienā piedzīvotā un Grīnvīzlera vēstules ļoti satraukts Oldšeterhends uzrakstīja garu, juceklīgu vēstuli, rakstīja ar aizrautību un sajūsmu un nobeidza: «Ieej pie tantes ar revolveri rokā. Atzīsties visā un saki: ja tu mani nodosi, es tavu acu priekšā nošaušos.»

Viņš aiznesa vēstuli nekavējoties uz pastu. Ar sajūtu, it kā stieptos garumā, augtu, viņš steidzās mājās un sāka gleznot darbu konkursam. Skicē parādījās drūma, tumša ieliņa ar nereālu gaismas avotu.

Grīnvīzlera vēstule vēl gulēja uz galda. Oldšeterhends bija aizmirsis to aizsūtīt atpakaļ.

Oldšeterhends stāvēja uz Minhenes galvenās stacijas perona un vērās zilajā gaismā, no kurienes kā melns tārps līda Nirnbergas vilciens, vezdams laupītājus.

Oldšeterhenda draudzene, ģērbusies augstu zem krūtīm saņemtā baltā piķē kleitā, smējās, jo Oldšeterhenda satraukums bija sagrābis arī viņu. Viņai bija japānietes acis, pie krūtīm piespiestu viņa turēja milzīgu rožu pušķi, un viņas vārds bija Sofija Meinhalte.

Lokomotīve elsdama apstājās. Tvaiks šņākuļodams izšāvās laukā.

— Tirānija! Astoņ … stundu … diena … Miers, republika! — izskanēja laupītāju dziesma.

— Ho-ha-ho! — sauca pa kupejas logu Rakstvedis, un aiz viņa Bālais Kapteinis sniedzās laukā ar savu godalgu — sidraba kausu.

— Man ir trīsdesmit septītā godalga! — Cilvēki visapkārt smaidīja.

Apkrāvušies ar mugursomām, viņi izlēca uz perona, trokšņaini smējās, bet apklusa, kad skaistā dāma ar japānietes acīm sniedza roku.

Laupītājiem bija līdz divas meitenes — Rakstveža mīļotā un Kēthena Šlauha, Bālā Kapteiņa līgava. Viņas cepure bija plakana kā groza vāks un izrotāta ar mākslīgiem egļu čiekuriem. Rakstveža mīļotā bija savas brūnās mat-pīnes apvijusi trīskārt ap galvu. Viņai bija mazliet izvalbītas acis.

— Velns ar ārā! Tā tik ir stacija. — Vanagacs skatījās augšup uz dzelzs konstrukciju. Visi apstājās un apbrīnodami vērās augšup.

Stacijas laukumā abas meitenes pamāja viena otrai un katra izvilka no somiņas pa saburzītam plīvuram.

— Unf ja Vircburgā kāds dabūs zināt, ka esat sējušas sitās skrandas, tad tik dabūsiet velnu redzēt un visa pilsēta rauks par jums degunu, — bārās Bālais Kapteinis un savilka urSkulī lūpas.

— Kēt, padod šur! — uzsauca Rakstvedis un piestiprināja Šlauha jaunkundzei, kas šķobījās un vaibstījās, plīvuru stingri pie egļu čiekuru cepures. — Tā, Kēt, tagad tu esi smalka dāma.

— Šie sadomājuši uz alus krodziņu, — pukojās Rakstveža mīļotā, — bet es gribētu vispirms uz preču namu. Un es gribu redzēt cepuru veikalus, visus cepuru veikalus. — Un, pametusi iesānis mirkli uz Sofiju Meinhalti, nobeidza: — Esmu taču modiste.

Vēl joprojām viņi stāvēja stacijas laukumā.

— Kur tad ir tā lielā galma maizes ceptuve? Tēvs piekodināja, lai es to apskatot.

— Tas nav tagad galvenais, — Bālais Kapteinis norādīja līgavai. — Bet, ka šeit ļaudis tāpat skraida apkārt kā Vircburgā, par to man jābrīnās. Biju pārliecināts, ka šeit, Minhenē, visi valkā tautastērpus … tādus kalniešu tērpus. Paskatieties uz šo, tai mugurā vecs kartupeļu maiss.

Gleznotāja sandalēm kājās un rupja pakulu auduma kleitā gāja, izriezusi krūtis, sparīgiem vīrieša soļiem garām. Garais indīgi zaļais plīvurs plandīja nopakaļ. Meitenes smīkņāja. Visi noskatījās uz gleznotāju.

— Hop! — Pēdējā mirklī starojošais Oldšeterhends bija paguvis paraut prom Sarkano Mākoni no tuvu piebraukušās automašīnas.

Meitenes līda pirmās Oldšeterhenda istabā.

Pie sienas karājās divi dabiska lieluma akti — viens vīrieša un viens sievietes akts. Meitenes lūkojās laukā pa logu, novērsās sānis, raudzījās zemē un no apakšas glūnēja uz laupītājiem, kas apmulsuši šķielēja uz kailo sievišķi.

— Līzei, vai tu arī esi tik skaista kā šī? — Klusumu pārtrauca Rakstveža jautājums. Modiste pikti pagriezās un iešņukstēdamās izlīda laukā pa durvīm. Viņai nekavējoties sekoja Sofija Meinhalte, un tūlīt arī Šlauha jaunkundze izspraucās pa durvīm.

— Tu ar nevari pievaldīt mēli. Zini taču, kādi tie skuķi ir.

— Ho-ha-ho! — Rakstvedis jutās samulsis.

Bālā Kapteiņa lūpas atkal laipni vērās smaidā.

— Savu mūžu nebūtu spējis iedomāties, ka tu vari kaut ko tādu dabūt gatavu.

Vanagacs aplūkoja pavisam tuvu sievietes kāju.

— Vai ar ogli zīmēts, ko? — apjautājās Sarkanais Mākonis.

— Vai tu esi to fiksējis?

— Jā.

— Tā jau es domāju.

Laupītāji, klusu ciezdami, stāvēja pie sievietes akta.

Ienāca Sofija Meinhalte.

— Jums jāiziet laukā. Meitenes grib nomazgāties. — Modiste smaidīdama slaucīja asaras no acīm.

Laupītāji aizgāja pa gaiteni līdz logam un apsēdās pulciņā uz pakāpieniem kā senāk cietokšņa grāvī.

— Kāpēc tad nav Ložņājošās Čūskas? — jautāja Old-šeterhends.

— Ložņājošā Čūska? … Nu, draudziņ, ar to nav nekāda runāšana vairs. Ko tu domā! Tas tagad stāv pie četr-strūklu akas. Zini jau… tāds četrstrūklu akas stāvētājs!

— O-o-o-o! — Oldšeterhends apjucis novilka.

Kāds brāzās no lejas augšā, atgrūda vaļā istabiņas durvis un spalgās meiteņu spiegšanas izbiedēts atlēca atpakaļ.

— Vadzi un hoplā! … Šitāds trakums! — Gaisa Karalis gāja uz priekšu un apsveicinājās ar laupītājiem. Galva pašāvās uz priekšu. Dziļā rieva atkal pierē.

— Vadzi, cik ilgi vēl tās zostiņas tur ķēpāsies! Esmu brīvs tikai līdz pulksten divpadsmitiem. Vadzi, traks var palikt… mazgāties gaišā dienas laikā. Ko jūs par to sakāt?

Pa ielu Sofija Meinhalte gāja pa priekšu, roku rokā ar meitenēm. Pa ielas otru pusi garām soļoja trīs rekrūši.

— Tagad uzmanieties! — čukstēja Gaisa Karalis un pa-zibsnīja ar acīm uz rekrūšu pusi, kas, pēkšņi saspringti izslējušies, braši aizsoļoja, pavērsuši skatienu pa kreisi uz Gaisa Karali, kurš nevīžīgi piemeta roku pie cepures. Tā kā aeronautu bataljonam ir apakšvirsnieku nozīmēm līdzīgas gvardes treses, Gaisa Karalis tikmēr stingri uz-

lūkoja visus rekrūšus, līdz tie, nedaudz šaubīdamies, tomēr uzskatīja par lietderīgāku atdot godu.

Meitenes izteica vēlēšanos pēc maltītes iedzert kafiju. Oldšeterhends ieveda laupītājus mazajā mākslinieku kafejnīcā. Šlauha jaunkundze bija atkal aizsējusi sejai priekšā plīvuru.

Ieejot Gaisa Karalis saspringa, sveicinādams kādu kājnieku leitnantu, kurš steigšus atņēma sveicienu, bet Gaisa Karalis braši aizsoļoja garām, dārdinādams ar saviem naglotajiem stulmu zābakiem pa linoleju. Bālie kafejnīcas apmeklētāji iztrūkušies sarāvās.

Kā balagānā laupītāji barā izsoļoja cauri kafejnīcai, klusi saspiedušies, apsēdās pie loga un brīdi apjukuši noraudzījās uz dīvainajiem cilvēkiem. Sofija Meinhalte negribot pasmaidīja, un tūdaļ visi laupītāji sāka tik brāzmaini smieties, ka sēdētāji pie galdiņiem izbrīnījušies un sašutuši pielēca kājās, bet Gaisa Karalis, laupītājiem draudīgi uzzibsnījis ar acīm un piespiedis zodu pie galda, norādīja ar acīm uz virsnieku, kurš tomēr, labsirdīgi smaidīdams, mierīgi lasīja savu laikrakstu.

Vientuļais biljarda spēlētājs ar vilnas pelerīni, kas gara un šaura nokarājās pār muguru, apveltīja laupītāju galdu ar vēsiem skatieniem.

Modiste ieplestām acīm pētīja kādu jaunu gleznotāju, kas līdzās bija pusguļus atzvēlusies uz mīkstā sēdekļa, viņai uz pleciem bija uzmesta zirgu sega, viņa dzēra ab-sintu un smēķēdama laida dūmus pa nāsīm.

Šlauha jaunkundze, ne vārda neteikdama, sniedza trauslu Minhenes veģi Bālajam Kapteinim, kurš pārsteigts pakratīja galvu un maizīti nicīgi atlika atpakaļ groziņā.

— Šitādus es apēdu gabalus trīsdesmit un tad neesmu drošs, vai tas nav bijis pa sapņiem.

Ienāca svešinieks, paspieda kājnieku virsniekam roku, pārmija ar viņu pāris vārdu un tad pienāca pie laupītāju galda. Viņš sasveicinājās ar Oldšeterhendu, kurš iepazīstināja ar saviem draugiem, vispirms ar meitenēm, kas sasveicinoties piecēlās. Svešinieks apsēdās pie viņiem.

Kā bez valodas palikuši, laupītāji blenza uz platīn-blondu meiteni, kurai mugurā bija kamieļvilnas svīteris, kailajās kājās sandales un kura piegāja pie gleznotājas ar zirgu segu; gaišmatei meitenei sekoja metrus divus garš, neiedomājami kalsns jauneklis ar brūnu mēbeļdrānas mēteli mugurā. Mētelis bija līdz potītēm un aizsprausts ar saspraužamo adatu. Garais bija uzrāvis šauros plecus tik augstu, ka tie pazuda garajās matu sprogās, uz acīm viņam bija lielas brilles apaļiem stikliem kaučuka ietvaros. Viņš apātiski nokrita uz mīkstā sēdekļa līdzās Gaisa Karalim.

— Vadzi, kaut kas traks, šim uz kājas mazā pirkstiņa gredzens.

Garais rāmi pagrieza galvu, pastiepa savu sandalē apauto kāju laupītājiem, lai viņi varētu apskatīt tējkarotītes lieluma koši sarkanu akmeni uz pirksta, novērsās un monotoni noteica:

— Proletārieši, — un sagatavoja sev cigareti.

— Vadzi, un … ko šis teica?

— Mīlestība nekad neaptraipa! Es varu sevi atdot, kam vien gribu, — satraukti sauca platīnblondā meitene. — Mans tēvs ir nelga!

Garais puisis atmeta galvu atpakaļ, pārāk īsā augšlūpa gluži pazuda zem deguna, tā ka atklājās smaganas. Tā viņš smējās ilgi un neskanīgi, vienīgi pleci viegli drebēja.

No zirgu segas apakšas izlīda divi balti angoras kaķi un tuvojās modistei, kas sabijusies iekliedzās. Kungs ar apmetni pameta īsu mirkli uz modisti, vispirms ieinteresēti izsekoja biljarda bumbas ripošanai, tad bargi izslējās:

— Laipni lūdzu! Jūs šeit neesat menažērijā!

Bālais Kapteinis savilka lūpas urskulī.

— Vadzi, pagaidi, līdz pazudīs leitnants.

— Es nezinu, kādas ir jūsu domas par to, — Bālais Kapteinis pievērsās svešiniekam. — Bet, ja ļaudis ņem līdz uz krogu kaķus, tā ka meitēnam jāsabīstas, un tas kaulu kambaris vēl ķērc: «Menažērija!» — tad pasakiet pats, vai man tam spokam nav jāsadod pa purnu! Vispār, ja pie mums kāda meiča saka: «Mans tēvs ir nelga,» — tad viņa dabū pa ausi.

— Vadzi, pagaidi, līdz pazūd leitnants.

Garā puiša pleci nodrebēja. Viņš piecēlās kājās un novilka savu mēbeļdrānas mēteli. Galva pilnīgi iegrima starp uzrautajiem pleciem. Roņa spurām līdzīgās rokas pastiepās gaisā, viņš, drausmīgi izļodzīdams augumu, izdarīja pāris vēderdejas kustību. Seja palika, tāpat kā bijusi, nopietna. Laupītāji piegrūda cits citam. Rakstveža seja metās zilgansarkana. Acis aiz saspringuma draudēja izsprāgt,

viņš turēja pie mutes piespiestu dūri, iesprauslājās un beidzot sāka dārdoši smieties. Garais apsēdās.

— Mans galma bārddzinis atvēra tev kredītu, — sacīja gaišmate garajam. — Tev vajag katrā ziņā ik dienas viscaur skūties un tikai tad likt sevi masēt, tāpat kā es to daru. Tas piedod augumam dejas lokanību.

Leitnants sveicināja svešinieku un aizgāja.

— Vadzi, tagad dosim tam mazliet paostīt menažēriju.

Kungs ar pelerīni, saņēmis rokās biljarda nūju, sacīja:

— Vai jūs arī zināt, ka Dienvidvācijā rūgst? Rietumos. Austrumos sākas kustība. Reinzeme … Slepena savienība. Neviens nekā nezina par citu eksistenci. Bet fluidiski viņi pazīstas visi. Man ir nemanāmie pavedieni rokā! Man! Ko jūs par to sakāt — Indijas iekarošana ar prūšu karaspēka palīdzību? … Tjā! — Viņš pamāja un turpināja spēli.

Gaišmate aplika sev ap kaklu angoras kaķus.

— Man jāiedzer vēl viens absints, kakls nejūt vēl kaķu elektrību.

Garais iemeta savā alus glāzē trīs gabalus cukura un ielika tanī piecas garkātu rozes un salmiņu.

Šur un tur viesi cits citu zīmēja. Pikolo stāvēja pie galdiņa kaktā, eleganti pārlicis kāju pāri kājai, un zīmēja uz marmora galdiņa gaišmati ar kaķiem.

Gaišmate, kā spēlēdama klavieres, spēji tvēra gaisā, viņas acis gausi pavērās.

— Es domāju oktāvās — ātri, ļoti ātri! Par tiem laikiem, kad biju bērns … Tagad redzu māti ejam cauri vasaras dārzam, — viņa čukstēja, — un noņemam no veļas virves manu balto kleitiņu … Man toreiz bija trīs gadi. — Viņa atguvās. Garais nomierinoši maigi glāstīja viņai rokas.

Svešais pasniedza Gaisa Karalim uguni.

— Vai esat jau bieži pacēlies līdz gaisā?

— Hm? … Vadzi, tā es arī biju iedomājies. — Viņš piecēlās, izstiepa līmeniski kāju un ņēmās griezt aplī garo zābaku. — Tātad pusotra mēneša grozīt kāju… vai izvērsties ķēdē! Cilvēks skrien, cik jaudas, līdz apakšvirsnieks kliedz … Stāt! Tad jāapstājas un var blenzt uz kazarmu pagalma mūriem . .. vai arī galvas grozīšana! — Gaisa Karalis sāka grozīt galvu. Viņš grieza zobus. Arī dziļā rieva uzradās pierē. Garā puiša pleci trīsēja neskanīgos

smieklos, viņš Jāva galvai noslīgt līdz salmiņam un, aizvēris acis, sūca saldināto rožu alu.

Pēkšņi pie galdiņa stāvēja saksiete.

— Ak jā, jūs arī rullējat? Tas padara ķermeni veselu. Es nupat kā nāku no trako mājas.

— Vadzi, ēdiens ir kārtīgs, — Gaisa Karalis atsāka ) no jauna. — Šitāds gabals gaļas. Un kartupeļi, cik tik

lien … Kas tiesa, tas tiesa.

— Bet es ēdu tikai salātus jau kopš pieciem gadiem. Tas ir veselīgi. Pieķeriet te. — Saksiete sniedza pataustī-šanai savas tvirtās krūtis. Bālais Kapteinis nosarkdams pieķēra viņai pie augšdelma.

— Nemaz nav tik peļami, — viņš laipni piekrita. Gaisa Karalis arī pārbaudīja un piekrītoši pamāja.

— Vadzi, ko mēs tagad uzsāksim ar to tur dēļ tās menažērijas?

Visi noraudzījās uz biljarda spēlētāju.

— Ja mēs gribam vēl tikt laikā uz cirku, tad mums jāpasteidzas, — pieceldamies sacīja svešinieks.

Pēc izrādes cirkā Šlauha jaunkundzi un Rakstveža mīļoto pavadīja uz hoteli. Laupītāji atvadījās durvju priekšā. Viņi pārgulēja citā hotelī.

Nākošajā rītā Bālais Kapteinis, iekams vilciens atgāja uz Vircburgu, atnāca viens pats pie Oldšeterhenda. Viņš izskatījās samulsis.

— Vai tu īstenībā zini, ka esmu Lejasfrankonijā septiņpadsmitais meistaratlēts?

— Kā tas saprotams? Septiņpadsmitais?

— Nu, es esmu pēc kārtas septiņpadsmitais stiprākais vīrs Lejasfrankonijā un Ašafenburgā. — Viņš izģērbās.

Oldšeterhends ar gleznotāja aci novērtēja Bālo Kapteini. Kājas bija mazliet par garām, mazliet par tievām un mazliet līkas, šķita — tām tikko iespējams noturēt lieliski veidoto balto un stingro auguma augšdaļu, kas bija līdzīga ziloņkaulam.

Ar neparastu izjūtu, it kā viņš šai brīdī nebūtu vis Oldšeterhends, bet svešinieks, Oldšeterhends, dīvaini smaidīdams, sacīja:

— Tev jākļūst par visstiprāko vīru Lejasfrankonijā, — un iztrūcies sajuta lielo atšķirību starp sevi un kailo jaunekli.

Pēc pāris nedēļām no Vircburgas pienāca jūsmīga

vēstule. Balais Kapteinis bija ticis par Lejasfrankonijas piecpadsmito meistaratlētu.

Sarkanais Mākonis nebija kopā ar laupītājiem atgriezies savā dzimtajā pilsētā. Satraukts viņš stāvēja Oldšeter-henda istabā un recitēja Fausta monologu. Vēl tai pašā dienā viņš dzīrās iet pie Konrādā Drauera un norunāt savu runājamo.

Sarkanais Mākonis brida caur piesnigušo angļu dārzu. Viņa lūpas kustējās. Viņš palika stāvam, skaļi deklamēja un žestikulēja. Prieka un apņēmības pilns, jo tik labi bija izmantojis savus jaunības gadus, lai mācītos klasisko drāmu.

— Galma aktiera kungs nav patlaban runājams.

— Esmu viņam jau rakstījis! Pasakiet tikai — Teobalds Kleterers ir klāt.

— Vai tad jūs neredzējāt pie namdurvīm galma aktiera kunga karieti? Viņš nevar patlaban pieņemt apmeklētājus. Nav laika.

— Tā-ā-ā-ā … Lielais mākslinieks ir galma aktieris? … Esmu speciāli atbraucis šurp no Vircburgas. Tam ir izšķiroša nozīme visam manam mūžam. — Viņš izstiepa rokas.

Sulainis pasmaidīja, tūlīt pat atgriezās un aicināja Sarkano Mākoni iekšā.

— Galma aktiera kungs, mans vārds ir Teobalds Kleterers. Teobalds Kleterers no Vircburgas.

— Nu, un? — Konrads Drauers stāvēja, iežņaudzies frakā, viņš pacēla augšup uzacis un pavērās pulkstenī.

— Aktiera māksla ir dievišķīga māksla. Jūs, mākslinieks no dieva žēlastības, drīkstat tai kalpot. Visdievišķīgākajai mūzai!

— Jūs esat dārznieks? Vai ne tā?

— Jā. Bet tagad es norunāšu jums, galma aktiera kungs, Fausta monologu. Es to labi protu … to es zinu. Jums tikai jāpasaka, vai to vispār var labāk, nekā es to daru.

Ar iedvesmu viņš plašā vēzienā atmeta rokas un grasījās sākt.

— Stāt! Stāt! Mana Venera!

Sarkanais Mākonis apsviedās apkārt un blenza uz marmora Veneru, kas nedroši šūpojās uz postamenta.

Konrads Drauers, sagatavojies lēcienam, vēroja tās

izlīdzinošo svārstīšanos, tad nogrieza melnam cigāram galu un satvēra Sarkano Mākoni aiz svārku pogas.

— Jūs esat par mazu skatuvei. Daudz par mazu!

Mute pavērusies palika vaļā apaļa un tumša kā peles

ala.

— Bet jūs esat dārznieks. Cik daudz jus nopelnāt, strādādams par dārznieku?

— Manai krustmātei ir dārzniecība un maza mājiņa, to es kādreiz mantošot.

— Mantojiet! Mantojiet, mans mīļais! Ticiet man, tas ir lieliski. .. Jūs esat dārznieks. Palieciet, kā bijis, dārznieks. Jums ir sava iztikšana. Simtiem aktieru, tūkstošiem aktieru cieš badu, aiziet bojā. Viens posts … Bet nu man jāiet. Esmu ielūgts uz brokastīm. Lai jums labi klājas, Kleterera kungs. Nav vairs laika! Ardievu!

Sarkanais Mākonis klimta atpakaļ pa sniegu, pavērās pulkstenī un sāka skriet. Pēc divdesmit minūtēm gāja vilciens uz Vircburgu. Lietus pieņēmās, tas mijās ar pavasara krusu.

Viņš skrēja pa Kaufingera ielu, pa lietus paltīm, dubļainais sniegs šķīda uz visām pusēm, un, tikko viņš bija iekāpis, tā vilciens sāka kustēties. Sarkanais Mākonis netika gudrs, vai sāls garša uz mēles bija no lietus, sviedriem vai asarām.

IX

Oldšeterhends un svešinieks stāvēja Bāzelē baznīcas laukuma pakalnā un noraudzījās lejup uz pilsētu un Reinu.

Lielā ātrumā garām pašāvās gara, šaura laiva ar laivinieku, netīri dzeltenie palu ūdeņi to rāva pa spēcīgo straumi sānis.

— Nemaz nav tik bezgaumīga, kā dzejnieki un gleznotāji to vāciešiem attēlojuši, — domās nogrimis, sacīja svešinieks.

— Kas?

— Reina.

— Bet te ir uz mata tāpat, kā stāvot Vircburgas kapelā un raugoties lejā. Tikai tur viss ir mazāks. Reina izskatās bīstama.

— Maina ir mīlīga, — svešinieks teica. Viņš bija uzlūdzis Oldšeterhendu ceļojumā pa Itāliju.

Viņi pagriezās. Baznīcas laukumā vecajām kastaņām bija jau brūni sveķaini spīguļojoši pumpuri. Šur tur vēl gulēja saplacis vecais sniegs. Kalni saulē gaiši kvēloja.

Viņi iegāja baznīcā un iekļuva tieši uz pašu sprediķi.

— Dievs ir visur! — sauca mācītājs, uzsizdams pa kanceli. — Izejiet laukā dabā — un jūs redzēsiet dievu. Mežā, pļavā, strautā, puķēs, akmeņos. — Balss, pieklususi maigāka, atkal uzbangoja:

— Bet jums jānāk arī pie manis! Jo es spēju jums ar dieva palīgu parādīt šo strautu un pļavas, un puķes arī tad, kad laukā viss atdusas zem sniega … Nāciet! Dievs ir dabā!

Mācītājs atvēra bībeli. Bāzelieši baznīcā gulēja.

— Vircburgā mācītāji baznīcās runā citādi, — Oldšeterhends sacīja pārsteigts, kad viņi no jauna bija iznākuši baznīcas laukumā. — Pavisam, pavisam citādi! Mācītājs pateica daudz laba. ,

Apsnigušajās, saules pielijušās ielejās vēl pletās rīta migla. Sēžot ātrvilcienā, abiem drāzās pretī telegrāfa stabi un tumši māju plankumi. Alpu kalnu grēdas stāvēja nekustīgi.

— Jūra! — iesaucās Oldšeterhends un ar lēcienu bija pie loga.

— Nē, tas ir tikai ezers.

— Un nevis jūra? — Tik plašu ūdens klaju Oldšeterhends vēl nebija redzējis.

Kalni pamazām pievirzījās tuvāk, ielejas metās šaurākas. Cieši pie kupejas loga stāvus pacēlās slapjais klints mūris.

No sniegotās ielejas vilciens iebrauca tumsā — tieši naktī. No blīvajiem dūmiem tunelī gaiss bija mikls. Šis tunelis Oldšeterhendam likās neiedomājami garāks par iepriekšējiem. Tad pamazām metās gaišāks un gaišāks, un vilciens iebrāzās pašā pavasara plaukumā. Ne vēsts no sniega. Dzelzceļa uzbēruma grāvjos ziedēja puķes, un tumšajās klinšu nogāzēs sārtiem ziediem greznojās firziķu kociņi. Aizmugurē gaisā slējās baltais kalnu masīvs un izzuda baltajās debesīs.

Oldšeterhends atkal un atkal piesarka, jo priecājās par necerēto pavasari un nespēja to apslēpt, viņš noraudzījās

uz svešatnīgajām itāliešu mājiņām — sūnām apaugušām, pussakritušām, ar lēzeniem jumtiem.

Pēkšņi vagona durvīs nostājās vīrietis ar koka kāju un ģitāras pavadībā dziedāja otrās un trešās klases braucējiem. Dziedāja nosvīdis un pēc tam vāca naudu.

Vircburgas mesēs katru gadu kāds darbā cietušais kaln-raktuvju strādnieks mēdza rādīt mazu ogļu kalnraktuves modeli. Strādnieks izskatījās tieši līdzīgs šim. Arī viņam viena kāja bija no koka, arī viņš vāca naudu, tikai nerunāja ne vārda.

Vilciens, brīdi pieturējis, sāka atkal ripot. Mazi itāliešu zēni un meitenes basām kājām skrēja līdzās vilcienam pa uzbērumu, kas bija noklāts ar akmeņu šķembām, un meta pa kupeju logiem iekšā puķu pušķīšus, cerēdami par to notvert kādu naudas gabalu.

Vilciens brauca ātrāk, bērni skrēja ātrāk, nevērodami durstīgos, asos akmeņus, un, vairs nekā necerēdami, meta savus puķu pušķīšus pret tumšo vagonu sienām. Te pa logu izlidoja kāda monēta, visi metās tai pakaļ, izveidojās kustīgu bikšu, brūnu dūru un kāju jūklis, bet vilciens jau bija pazudis.

Kā lidot aizlidoja garām atsevišķas Dženovas priekšpilsētas mājas.

— Kas tas?

— Jūra.

— Jūra?

Satriekts Oldšeterhends raudzījās uz draudīgo zaļo ūdens svītru — tik šauru, ka reizēm to aizsedza plīvojoši krekli un autiņi, kas karājās izžauti pa logiem. Šaurā un tomēr nepārredzamā, bezgala platā ūdens svītra padarīja Oldšeterhendu mēmu. Vilciens brauca tālāk lēnāk.

Ostā neskaitāmi kuģu masti stiepās un spraucās gaisā, un jūra kļuva Oldšeterhendam par jūru.

Tālu augšā iecirtīgi stāvēja forts, un no tā pa kalnu lejup līdz kuģu pārpilnajai ostai, saulē gozēdamās, pletās baltā pilsēta Dženova.

Kāds itāliešu zēns basām kājām skrēja ar laikrakstu paku padusē pa peronu gar putekļaino vilcienu un dziedāja:

— Co-o… rri… ere della Sera! Corriere della Sera! Corriere della Sera!

— Skan kā skaista dziesma, — sacīja Oldšeterhends un

smaidīja, jo kāds desmits nesēju stāvēja, bērnišķīgi noliekušies uz priekšu, un norādīja ar pirkstu sev uz krūtīm:

— Si, signore? Si, signore?

Viņi brauca vaļējā vieglā pajūgā ar sarkanbaltsvītrotu milzu saulessarga jumtu pa galveno dzīvas satiksmes ielu uz vienu no vecajām pilīm.

Kad viņi iegāja augstajā lokveida portālā, kur jau dega liela nokarena griestu lampa, kaut arī vēl bija gaišs, por-tjē pasniedza svešajam telegrammu.

— Man šodien pat jādodas tālāk. Uz Spāniju, pie mana drauga!

Klusajā pilī Oldšeterhends bija viens pats ar pavāru, portjē un veco sievieti, kas glabāja atslēgu saišķi. Viņš dzīvoja milzīgā salonā, guļamistabā pie apzeltītās divu metru platās gultas ar baldahīnu karājās smagas portjeras. Reizēm viņš dzirdēja skanam un atkal aizskanam atslēgu saišķi.

Dārzā jūras pusē ziedēja magnolijas, un tuvējā ostā pastāvīgi bija dzirdamas sirēnas.

Oldšeterhends drīkstēja pilī dzīvot, cik vien ilgi gribēja, visu vasaru, arī ja svešinieks vairs nevarētu atgriezties.

Trešajā dienā Oldšeterhends no jauna apmetās saulainajā ostā uz tauvas rituļa. Līdzās atkal nekustīgi sēdēja vecais nēģeris ar baltajiem matu kušķiem uz krūtīm jjn raudzījās ar savām samtainajām acīm tālumā uz jūru, Āfrikas virzienā. Oldšeterhends iedeva viņam cigareti.

Mazi velkonīši taurēdami šaudījās starp milzu kuģiem — krustām šķērsām, nemitīgi un tik ātri kā ūdens vabolītes. Vīri gaidīja un smēķēja. Viens visu laiku gribēja spļaujot trāpīt ar siekalām apelsīna mizai, kas šūpojās netīrajā ostas ūdenī. Viņa jaunā sieva zīdīja bērnu, un sirmais vectēvs snauduļoja. Eleganti ceļotāji steidzās uz kuģiem, viņus pavadīja nesēji ar skaistām dzeltenām ceļasomām. Trīs ķīniešu matroži baltos linu apģērbos, ar melnām bizēm iznāca roku rokā no ostas krodziņa un grīļodamies kumuroja pa koka tiltiņu, kas savienoja krastmalu ar milzeni kuģi.

Oldšeterhends palika sēžam, kamēr tiltiņu uzvilka un izceļotāji, saspiedušies raibā posta un cerību bariņā, noraudzījās no kuģa apakšējā stāva lejup uz palicējiem.

Tāda aša ūdens vabole velkonītis bija sasaistīts ar kuģa

milzeni, kurš sāka smagnēji zvalstīties un, tauvai nostiepjoties, atdalīties no krastmalas mūra. Mazā vabolīte kļuva rosīga, sāka pūst un elsot, šņākt un spiegt un vilka miermīlīgi līgojošos kolosu, kurš tikko manāmi kustējās uz priekšu, starp noenkurotajiem jūras milzeņiem, bet izceļotāji stāvēja nekustīgi un noraudzījās uz pamazām prom slīdošo ostas ainavu, līdz vairs neko nespēja atšķirt.

Kad Oldšeterhends beidzot atrāva skatienu no izbraukušā kuģa tālajiem dūmu mākuļiem un atkal pavērsās ostai, tā izskatījās gluži pārvērtusies. Līdzās, tai vietā, kur bija stāvējis kuģis, tagad pletās prāvs ūdens klajs, liels tumšs robs starp noenkurotiem kolosiem; uz netīrās, plai-sainās putu virsas šūpojās laikrakstu driskās, augļu atkritumi, klūgu grozs. Vecais nēģeris vēl joprojām zvilnēja nekustīgi un blenza uz Āfrikas pusi.

Oldšeterhends sēdēja sadudzis viņam līdzās. Gluži tāpat kā bērnībā, viņu pēkšņi pārņēma sāpīga smeldze, kam nezināja iemesla. Kaut kas neizprotams viņu vilka prom uz krastmalu, aizsedza acis kā toreiz, kad viņš lēkšiem bija drāzies Vircburgā pa vecā tilta margām. Viņam ļodzījās ceļgali aiz nāves bailēm, jo viņš sajuta neizprotamu tieksmi bez pretošanās iegrimt ostas melnajā ūdenī. Ievaidēdamies viņš atlieca auguma augšdaļu prom no ūdens un grīļodamies spēra soli atpakaļ.

Vecā sieviete ar atslēgu saišķi klusi ienāca salonā, pasmaidīja un pasniedza Oldšeterhendam vēstuli.

— Una lettera, signore.

Viņa aizdedzināja luktura trīs sveces, pasmaidīja un aizgāja.

Francisks Grīnvīzlers rakstīja, ka esot pēc Oldšeter-henda padoma iegājis pie savas tantes ar revolveri rokā un teicis: «Ja tu mani nodosi, es nošaušos.» Tad viņa likusi viņam braukt prom, bet tik ļauni noraudzījusies, ka viņu vairāk nekā jebkad sagrābušas bailes un viņš pastāvīgi dzīvojot baismīgās gaidās, ka varētu tikt pēkšņi apcietināts. Lai Oldšeterhends viņu uzticīgās draudzības vārdā, kas viņus saista, atgriežoties tūlīt pat Minhenē, tad beidzot būtu iespēja ar kādu cilvēku izrunāties un apspriesties, ko lai dara. Vislabāk viņš vēlētos par tiem sešiem tūkstošiem mārku nopirkt kaut kur pasaules malā kādu vecu mājiņu un tur palikt uz dzīvi kopā ar Oldšeter-hendu un strādāt. Nekādas noteiktas adreses viņam ne-

esot aiz bailēm, ka policija varētu tad sameklēt. Lai Oldšeterhends nākot uz veco pinakotēku, kur viņš visu dienu kopējot. «Es Tevi lūdzu, sadedzini šo vēstuli tūlīt.» Šis teikums bija pasvītrots.

— Es nošaušos … tavu acu priekšā, es rakstīju, — Oldšeterhends lēnām sacīja. Un nomācošajai sajūtai, kas arvien smagāk uzgūlās sirdij, pievienojās vēl nožēla. Viņš ieklausījās sevī, kļuva mierīgāks un sacīja klusībā sev un Grīnvīzleram: «Galu galā taču neviens cilvēks, lai arī kas tas būtu, nedrīkst otram kaut ko atņemt.»

Bet, jau kravājot mantas, viņam pagaisa šī skaidrā atziņa, kāpēc cilvēks cilvēkam nedrīkst neko atņemt, pagaisa negaidot kā sapnis, no kā pēc atmošanās paliek tikai pāris saraustītu ainu bez jēgas un satura.

Vēl tai pašā dienā viņš aizbrauca no Dženovas, kur bija nodomājis palikt visu vasaru.

Un, kad viņš vilciena ritmu uztvēra reizē ar savas sirds pukstiem, viņa godkāre pēkšņi pievērsās citai dzīves pusei un viņš noslēdza savu nomoda sapņojumu ar domām: «Viss ir atkarīgs no cilvēka. Izšķirošais ir kvalitāte un spēks. Napoleons soļoja pār simts tūkstoš līķiem uz savu mērķi.» — Un es esmu varbūt vēl kaut kas lielāks par Napoleonu! — viņš iesaucās pieaugošā sajūsmā un iesprieda rokas sānos.

— Niente Napoleon— sacīja kāds vecīgs itālietis, norādīdams uz pelēko pili, — una castello di Genova. [1] [2]

Oldšeterhends atcerējās, kā Bālais Kapteinis bija teicis: «Pasaulē galvenais ir spēks!» — un pasmaidīja, iedomādamies, ka Bālā Kapteiņa un viņa spēks ir divi dažādi jēdzieni.

Atlikums no deviņdesmit markām, ko Oldšeterhends bija iekrājis, strādādams par klīnikas kalpotāju, lai, kā viņš bija iedomājies, ar to kļūtu par gleznotāju, tikko pietika atpakaļceļam.

Viņš brauca visu nakti un ap pusdienas laiku ieradās Minhenē. Tur bija uzkritis pirmais sniegs: kad Oldšeterhends šķērsoja braucamo ceļu, netīrais sniega ūdens šļācās uz visām pusēm. Bet acīs viņš bija saglabājis Itāliju un, kad tās aizvēra, tad sēdēja uz tauvas rituļa līdzās

vecajam neģerim, ieelpoja Dženovas ostas saules, darvas un ūdens smaržu.

Vecā istabiņa vēl nebija izīrēta. Viņš izkravāja ceļasomu un tūlīt pat devās uz pinakotēku.

Grīnvīzlers ar īsām biksēm kājās stāvēja uz kāpnēm pie Antona van Deika gleznas «Zuzanna», saspringti raudzījās uz savu kopiju un atkal uz oriģinālu, pacēla acis, iztrūcies blenza uz Oldšeterhendu, tomēr vēlreiz sajauca krāsas uz paletes un, to darīdams, savilka lūpas tā, kā viņa draugs Immermanis mēdza savilkt, ko Oldšeterhends ar izbrīnu ievēroja. Tikai tad viņš nokāpa no kāpnītēm un, sevī smīkņādams, uzsita Oldšeterhendam uz pleca.

— Te nu tu esi. Tas ir jauki.

Oldšeterhends nespēja priecāties. Viņš domāja par Grīnvīzlera sašķiebtajām lūpām un juta krūtīs spiežam mezglu.

— Piere ir par augstu, — viņš aizrādīja, pamādami uz kopiju.

— Vai tev tā liekas? — Grīnvīzlers salīdzināja. — Tev taisnība. — Un uzkāpa atkal uz kāpnītēm.

Oldšeterhendam kļuva mazliet vieglāk, jo viņš bija atklājis kļūdu.

— Vai neiesim prom? Te jau nevaram runāt.

— Jā, tūlīt. Es tikai pasaukšu Bratmundu. Viņš kopē Murillo zālē.

— Bet tas jau mums tagad neder.

Grīnvīzlers pielieca galvu pie pleca un palūkojās uz Oldšeterhendu ar savu kanārijputniņa skatienu.

— Es viņam apsolīju. Tas ir lāga puisis. Tūlīt pasaukšu. Pagaidi mazliet.

Oldšeterhends apsēdās uz mīkstā sola un lūkojās uz van Deika Zuzannu, bet nekā neredzēja. Pakrūtē atkal spieda.

Abi atgriezās. Gleznotājam Bratmundam bija biezas lūpas, uzrauts deguns un augsta piere, kaut arī stipri krokaina, neizteiksmīga kā neārstējamam stulbenim.

— Iesim nu ēst, — aicināja Grīnvīzlers un līksmi iesmejas. Uz ielas viņš sacīja:

— Tagad — ko tu īstenībā par to visu domā? … Kur tā mājiņa lai būtu? Vai Spesartā?

Oldšeterhends slepus piegrūda Grīnvīzleram, kurš gāja

vidū, savilcis uzacis uz augšu un uzlicis abiem pārējiem rokas uz pleciem. Tā viņi gāja tālāk.

Oldšeterhends kļuva jautrs.

— Mēs liksim veco mājiņu pilnīgi pārbūvēt, uztaisīsim visapkārt istabai no brūni kodināta ozolkoka plauktu, uz tā uzliksim apgleznotus šķīvjus, vecas krūkas un alvas traukus … Protams, jābūt arī augļu dārzam.

— Ko-o-o! Mājiņu? Tam vajadzīga nauda. Vai jums ir nauda mājai?

— Mums ir nauda. Svarīgi, kurš vēlas mājiņu iegādāties . . . Svarīgi tikai, vai ir tiesības to darīt. — Oldšeterhends smējās uzvaroši. Grīnvīzlers smīkņāja sevī un saspieda Oldšeterhenda plecu.

— Tiesības būtu arī man. Bet ne nauda!

— Bet mums ir nauda, jo mums ir uz to tiesības. To jūs nevarat saprast. — Oldšeterhends izslējās un iesprieda rokas sānos. — Tagad ēdīsim un tad redzēsim . . . Bet man nav ne tik daudz naudas, lai samaksātu par pusdienām.

Grīnvīzlers mīļi uzlūkoja Oldšeterhendu.

— Es tevi ielūdzu.

Viņi iegāja Šellinga salonā, kur sēdēja daudzi studenti pusdienotāji, un apsēdās pie apaļa galda telpas vidū.

Abi pārējie jau tiesāja savu maltīti par astoņdesmit feniņiem; Oldšeterhendam nebija ēstgribas, viņš vēl arvien meklēja ēdienu kartē un pasūtīja omāra majonēzi. Tā maksāja vienu mārku trīsdesmit feniņus. Grīnvīzlers pameta acis uz gleznotāju Bratmundu. Tas sevī smaidīja.

— Mēs apmetīsimies uz pastāvīgu dzīvi mājiņā un rausim vaļā strādāt.

— Tu un es, mēs turēsimies kopā, — Grīnvīzlers atteica un uzplāja ar plaukstu Oldšeterhendam pa plecu.

— Mēs gleznosim' augu dienu un sūtīsim darbus uz izstādēm. Tev nevajag vairs tik daudz kopēt. Tas nav īstais darbs. Kopēt var katrs.

Viņš atstūma omāra majonēzi.

— Man nav ēstgribas.

Grīnvīzlers piesarka zilgansarkans un pēkšņi iebrēcās:

— Nē, tas nu ir par daudz! … Vai tad tu tiešām domā, ka es esmu savai tantei nozadzis seštūkstoš markas? — Viņš nenolaida acu no Oldšeterhenda.

Oldšeterhendam aizrāvās elpa, likās — viņš būtu piepildīts ar aukstu gaisu līdz pašam rīkles galam.

— Tev nav to seštūkstošu? … Kāpēc tad tu man rakstīji, kad es vēl nezināju, ka esi paņēmis seštūkstoš mar-kas?

Grīnvīzlers vēl joprojām cilāja gabalu gulaša gaļas uz dakšiņas un joprojām nenolaida acu no Oldšeterhenda.

— Es, proti, gribēju zināt, ko tu man uz to atbildēsi. Vai saprati? — Viņš smiedamies uzlūkoja Bratmundu.

— Bet kāpēc tad tu mani atsauci atpakaļ no Itālijas, lai es tev palīdzot? To tev taču nevajadzēja darīt… es dzīvoju pilī.

— Kāpēc? … Gan jau redzēsi. Es gribu reiz tev pateikt, ko tev nevajadzēja darīt… Tev bija deviņdesmit markas, un visu vasaru Spesartā par to neieminējies ne pušplēsta vārda, ļāvi, lai es tevi uzturu. Pēdīgais nelietis tu esi. Un es, ēzelis, ticēju, ka tu esi mans draugs.

— Es neesmu pēdīgais nelietis, — Oldšeterhends čukstēja. — Es taču gribēju ar tām deviņdesmit markām tikt par gleznotāju. Kas tad tev sacīja, ka man ir deviņdesmit markas? Tās es biju dabūjis par vienu ainavu, ko gleznoju Vircburgā uz vecā tilta.

— Es tev kaut ko pateikšu. — Grīnvīzlers iebāza gulaša gabaliņu mutē. — Ja jau tava paša māte tev vairs netic, tad . . . nu, vai zini! Viņa bija atradusi tās deviņdesmit markas tavā salmu maisā un atskrēja, pagalam nokaukusies, pie Immermaņa un pastāstīja kāds nekrietnelis tu esi, glabādams veselu kaudzi naudas, kamēr viņa un tavs tēvs aiz rūpēm beidzas vai nost… Immermanis tad man arī atdarīja acis, un es sapratu, kāds tu īstenībā esi. Tā tas ir. Un tagad taisies, ka pazūdi.

— Gleznotājs gribēju būt. Gribēju tikt par gleznotāju ar tām deviņdesmit markām … Vēlāk pelnīšu daudz naudas un tev visu atdošu. Kāpēc tu man rakstīji šīs vēstules — ka esi paņēmis naudu un lai es tev dodot padomu un palīdzot? Un kāpēc atsauci no Itālijas? Pasaki! Vai tad tu neesi vairs mans draugs … Kas tagad būs?

— Gan jau redzēsi.

— … Tu esi mani uzdevis policijā, — čukstēja Oldšeterhenda baltās lūpas. Palīdzību meklēdams, viņš uzlūkoja Bratmundu, kurš smaidīdams raudzījās savā šķīvī.

— Ko tad citu! . . . Vai Itālijā tevi varētu apcietināt?! Nē! Tikai šeit, Minhenē! Tava smalkā vēstule un tava fotogrāfija ir pie prokurora.

— Tad tāpēc tu mani atsauci no Itālijas, lai mani te apcietina? … To visu ir izperinājis Immermanis, neviens cits nav tik zemisks, — Oldšeterhends lēnām noteica.

— Immermanis ir mans labākais draugs. Mans vienīgais draugs. Bet tu domāji, ka es esmu galīgs muļķis.

Oldšeterhends noraudzījās uz studentiem, kas ēda, un gausi izgāja laukā pa durvīm. Kalpotājs pie durvīm pielika roku pie cepures.

Oldšeterhends brida pa sniegu. Viņš nespēja ienīst ne Grīnvīzleru, ne Immermani, jo trūka spēka. Spēka dzīsla bija pārrauta. Viņš ar grūtībām vilka elpu pa plaši atvērto muti.

— Nu? — jautāja viņa gļēvās lūpas nodzīvotajai dzīvei, un viņš lēnām pašūpoja galvu — nekādas atbildes.

Oldšeterhends nekā nesaprata, nemanīja vairs pakrūtē spiedienu, necieta. Viņa spēja just bija iznīcināta. Viņš mēģināja ar nagiem iekniebt vaigā, bet pietrūka spēka izraisīt sāpes. «Būtu brīnišķīgi salt,» viņš pasmaidīja un apsēdās uz sola apstādījumos. Bija ļoti auksts. Viņš atpogāja mēteli, svārkus un vesti, aizvēra acis un palika nekustīgi sēžam.

Pamazām jušanas spēja atgriezās, jo viņš manīja, ka aiz aukstuma vairs nejūt kājas pirkstus un vēlāk arī pašas kājas pat pāri ceļgaliem. Viņš izbaudīja saltumu, kas spiedās cauri kreklam, nekustējās un noraudzījās uz rāmi saliktajām sarkanajām, sastingušajām rokām. Kaut kur viņā viena vieta bija sveloši karsta. Un viņš nodomāja, ka tai, šai karstajai vietai, jābūt dvēselei, jo viss augums bija aiz saltuma kā bez dzīvības. Kamēr viss ķermenis aukstumā atmira arvien vairāk un vairāk, viņš vēroja savu dvēseli, kas metās ar katru brīdi karstāka, drudzis, ko viņš noturēja par dvēseli, beigās sagrāba visu augumu svelošām trīsām.

Automātiski, bez gribas un apziņas Oldšeterhends piecēlās un ritmiski sāka stampāt ar kājām pa zemi, izsviezdams uz priekšu dūrēs savilktās rokas. Arvien mežonīgāk stampādams zemi, viņš griezās aplī ap sevi.

Satuntuļojies važonis, sēdēdams uz bukas, neskanīgi smējās. Oldšeterhends paskatījās uz viņu, aizpogāja apģērbu un devās virzienā uz savām mājām. Pēkšņi zem krūšu kaula, pakrūtē, kur bija mājvieta sirdsapziņai, viņš no jauna sajuta spiedienu. Viņš redzēja Vircburgas ielas

un baznīcu torņus. Būs rakstīts Vircburgas laikrakstos. Tēvs nosvīdis atgriežas no darba. «Mierā!» uzbrēc tēvs un nogrūž laikrakstu no galda zemē. Laupītāji apjukuši smaida un grasās aizšmaukt Oldšeterhendam garām. «Tas var tagad kopā ar Ložņājošo Čūsku stāvēt pie četrstrūklu akas,» viņš dzirdēja runājam Rakstvedi. «Es? Četrstrūklu akas stutētājs?» kliedza Oldšeterhends. Un tad viņš skatīja sevi — viņš bija zēns, tēvam pie rokas, gāja kopā ar viņu pa vakara krēslas pārņemto mežu uz Vircburgas dziedāšanas biedrību. Visi biedrības locekļi svilpoja: «Kad bezdelīgas atgriežas.»

Jaunības laika skatījums izzuda. Oldšeterhends gāja tālāk un, nekā nedomādams, svilpoja: «Kad bezdelīgas atgriežas.»

— Skatās, kur iet! — uzkliedza maizniekpuika ar grozu uz rokas. Oldšeterhends satrūkās, uzrāva plecus un steigšus pielika soli, ar domām kavēdamies Vircburgā, gāja, līdz attapās pie savas istabiņas durvīm, palīda zem galda un apsēdās gultā.

Dienām ilgi Oldšeterhends tik vien darīja kā sēdēja gultā un domāja. Viņam likās neticama pēkšņā pamestība, viņš risināja garas sarunas ar Grīnvīzleru, līdz saimniece nolika uz galda apsūdzības paziņojumu, un viņš izlasīja šādu teikumu: «Minhenes prokuratūra ierosina sūdzību Franciska Grīnvīzlera lietā pret gleznotāju Mihaelu Fīr-kantu, kurš tiek apvainots par mēģinājumu musināt uz aplaupīšanu ar izspiešanas līdzekļiem.»

Tad viņš nobrāzās lejā pa kāpnēm un, dienas gaismas apžilbināts, sarāvās. Lēnītiņām Oldšeterhends gāja tālāk, raudzīdamies gar namiem augšup. Kāda sieviete sauca lejup no ceturtā stāva:

— Hans! Ha-ans!

Oldšeterhends pavēroja puišeli, kas no dubļainā sniega cepa kūkas, pacēla galvu augšup un tad ietipināja pie mātes.

Garām vienmērīgi gausiem soļiem aizgāja policists.

— Marroni! Karsti marroni! — piedāvāja itāliešu ielas pārdevējs, pacēlis rādītājpirkstu. — O, jauki marroni! Pieci feniņi.

Oldšeterhends piegāja pie itālieša, bet sekoja ar acīm policistam.

— Si, si, signore!

Policists aizgāja garām. Tad arī Oldšeterhends turpināja savu ceļu. Viņš pagaršoja kastaņus. Sagrāba nelabums. Paraudzījies uzmanīgi visapkārt, viņš ļāva tiem noslīdēt sniegā.

Ielas galā viņš palika stāvam, pamanīja vīrieti ar ūsām, melnā mētelī, vīrietis stāvēja, atbalstījis gūžu uz spieķa ar metāla uzgali, gaidīja tramvaju un raudzījās uz Oldše-terhendu.

— Tas ir detektīvs. Slepenais, — čukstēja Oldšeterhends, viņa sirds draudēja apstāties. — Tieši tāpēc, ka Viņš izskatās tik neuzkrītošs.

Kāpdamies atmuguriski, Oldšeterhends aizvirzījās līdz skatlogam, kur spoguļstiklā varēja redzēt vīrieti, kurš nāca šķērsām pāri ielai uz Oldšeterhenda pusi.

Sasprindzis kā uzvilkta stīga, Oldšeterhends gāja šķietami rāmi tālāk, pārāk nesteigdamies, līdz tika pie stūra, un tad sāka skriet.

Vīrietis iekāpa tramvajā.

Skrejot Oldšeterhendam iešāvās prātā Vircburgā redzētais ātrskrējējs, tad viņš piespieda sevi skriet vienmērīgi, turot rokas krūšu augstumā.

Nonācis savā istabiņā, viņš nespēja atgūt elpu. Tur gaidīja otra vēstule. Aicinājums ierasties tiesas ēkā, 86. istabā.

«Doktors Karls Roberts, tiesas psihiatrs,» stāvēja rakstīts uz durvīm.

— Esmu Mihaels Fīrkants.

Vīrietis ar melnu ķīļbārdu un brillēm piecēlās, norādīja uz krēslu pie rakstāmgalda, apsēdās pats, uzlika uz aktu vākiem metra mēru, noņēma atkal nost, palapoja aktu vākos.

Jūs esat rakstījis kādu vēstuli. Diezgan vieglprātīgu vēstuli.

Negaidot Oldšeterhenda oma uzlabojās, un vienīgi apsvērums, ka varbūt smaidīdams aizgainīs savu labo sajūtu un no jauna jutīs pakrūtē spiedienu, atturēja viņu no smaida.

— Pastāstiet — kā tas notika? — Ārsts nemanāmi un pētoši vēroja Oldšeterhendu, šķita, ka viņš vēlas uzzināt pavisam kaut ko citu, nevis to, ko jautā.

— Aiz visa tā slēpjas gleznotājs Immermanis, — sāka Oldšeterhends un ar roku novilka gaisā apli ap ārstu un

virzienā uz kaktu. — Redziet, doktora kungs, Grīnvīzlers bija gleznojis ainavu, saules apspīdētu ciematiņu, kas slīga zaļumu vidū. Viņš to parādīja birģermeistaram, vecam zemniekam. Tas paņēma gleznu rokā, uzmanīgi apskatīja, ļoti uzmanīgi, tad iegāja ar to tumšākā istabas kaktā. Taču saule gleznā nepazuda. Viņš grozīja gleznu gan šā, gan tā, līdz Grīnvīzlers sacīja: «Saule ciematā ir uzgleznota.» To birģermeistars nespēja aptvert… Un tad es nodomāju, doktora kungs, — cilvēkam, kurš spēj kaut ko tādu uzgleznot, jādabū tās seštūkstoš markas. — Oldšeterhends saspieda sauju, kā būtu kaut ko notvēris.

Ārsts viņu pētoši novēroja. Oldšeterhends pamanīja, ka ārsta kreisā uzacs raustās. Nezin kāpēc šī raustīšanās viņam iedvesa uzticību. Viņš pat gaidīja uz šo raustīšanos.

— Grīnvīzlers valkā pensneju, un viņam ir labsirdīgas acis. Tiklīdz viņš jūtas samulsis, tā pieliec galvu pie pleca kā putns … Tā nu es nodomāju — viņš pieies pie savas tantes un teiks: «Ja tu mani nodosi policijai, es nošaušos tavu acu priekšā …» Ja gleznotājs Immermanis nebūtu izperinājis šo nelietīgo plānu vienīgi tikai tāpēc, lai mani padarītu nelaimīgu, es gribu teikt, ja šis notikums no sākta gala būtu patiess, tad Grīnvīzlers būtu nošāvies, nošāvies būtu Grīnvīzlers. Un tas taču ir pats galvenais… Grīnvīz-lers ir labs cilvēks. Te ierodas Immermanis un saka tā un tā — un Grīnvīzlers pēkšņi kļūst ļauns cilvēks… Es pats to nespēju saprast. Bet Grīnvīzlers būtu varbūt vienmēr palicis tikpat labsirdīgs visu mūžu, ja Immermanis nebūtu tā un tā teicis … Tā es domāju.

Oldšeterhendu sagrāba vēlēšanās izsūdzēt grēkus. Atsaukdams atmiņā visu pagājušo, viņš sacīja: — Biju iedomājies, ka es varbūt kaut ko no tās naudas dabūšu. Varbūt tūkstoš markas, — un viņam radās sajūta, ka balansē pa tievu sidraba stiepli pāri bezdibenim.

Ārsts izņēma no aktu vākiem Oldšeterhenda fotogrāfiju.

— Kāpēc īsti jūs sūtījāt tam Grīnvīzlera kungam savu fotogrāfiju?

Oldšeterhends ieplestām acīm raudzījās uz savu fotogrāfiju. — … Jums ir mana ģīmetne? … Grīnvīzlers lūdza mani tanī vēstulē, lai aizsūtot savu ģīmetni. Viņš gribot atkal reiz redzēt drauga seju… Un tad nodeva manu fotogrāfiju policijai. Sakiet nu pats! — viņš lēnām nobeidza.

— Jūs taču ieteicāt Grīnvīzlera kungam, lai viņš atņem savai tantei seštūkstoš markas?

Oldšeterhends pielēca kājās.

— Es? … A! — viņš gari novilka un gramstījās pa ka-batam, meklēdams Grīnvīzlera vēstuli.

— Te! Vai redzat! Te jūs varat izlasīt! Man nebija ne jausmas. Viņš pats raksta: «Esmu paņēmis tās seštūkstoš markas un dzīvoju briesmīgās bailēs. Tante droši vien mani nodos policijai. Dod padomu! Ko lai es daru? Tavs mūžam uzticīgais draugs …» Un tad viņš ir mani uzrādījis. Tagad es zinu visu! To viņš tīšuprāt rakstījis ar zīmuli … Un vai zināt kāpēc? Viņš rakstīja, lai es aizsūtot vēstuli atpakaļ… Tad viņš būtu to izdzēsis. Bet es aizmirsu vēstuli aizsūtīt atpakaļ… Vai zināt, man ļoti patīk, ja ir kārtība … piemēram, manā istabā. Bet es pats… esmu nevīžīgs, traki nevīžīgs. Te ir vēstule. Lasiet. — Oldšeterhends dega kā drudzī. — Un otru vēstuli lai es sadedzinot, viņš rakstīja. Tagad es saprotu, kāpēc viņš to gribēja … Es to arī tiešām sadedzināju.

— Vēstule, ko jūs rakstījāt Grīnvīzlera kungam, ir ļoti nesalasāmi uzrakstīta. Jūsu vēstuli varētu arī tā lasīt — ja tu mani uzrādīsi, es tevi nošaušu.

— Sevi! Sevi! Protams, ir pareizi, — iesaucās Oldšeterhends, smiedamies savus neprātīgos smieklus. — … Es nošaušu tevi? … Tavu acu priekšā? … Tas jau nav nemaz iespējams. На! A-ha-ha! Tavu acu priekšā!

— Ak tā, arī tā ir pietiekami ļauni, — sacīja ārsts, un izklausījās, it kā viņš teiktu: «Grīnvīzlers ir nelietis, bet jūs tiksiet sodīts.» Ārsts grozīja rokās savāžamo metra mēru, salika trīsstūrus un četrstūrus — karātavas. Tad negaidot Oldšeterhends piecēlās un sāka kāpties atpakaļ uz durvīm. Pēkšņi smagums atkal spieda sirdi.

— Un tad — tas jau arī bija pārāk briesmīgi, ka es nevarēju samaksāt par omāra majonēzi. Ardievu, — viņš sacīja, iekams ārsts bija viņu atlaidis, un gāja laukā, skatienam klīstot pa istabu.

Pa gaiteņiem steidzās melnos talāros ģērbušies vīrieši. Kādas durvis tika atrautas vaļā, pa tām iznāca kalpotājs, aši tās aizrāva ciet un klusiņām aizslēdza. Oldšeterhendam iesitās degunā gulaša smarža.

— «Pēdējais cirtiens», — viņš teica.

— Kā lūdzu? — jautāja kalpotājs.

— Tāds ir kāda stāva kalna nosaukums Vircburgā.

— Granāt! — sauca kāda vīrieša balss. Kalpotājs apsviedās un devās atpakaļ istabā.

— Tas bija tikai tāds sportisks triks, kad tas toreiz ar velosipēdu uzbrāzās «Pēdējā cirtienā».

Viņš izdzirda sparīgus dunošus soļus, palika stāvam un klausījās. Soļi izskanēja. Aizcirtās kādas durvis.

«Metra mēru var savāzt gan par četrstūri, gan par. karātavām … Vajadzētu konstruēt cirkuli, ar kuru varētu uzvilkt ovālas līnijas. Ovālcirkuli. Tas būtu atklājums,» domāja Oldšeterhends. Viņš joprojām stāvēja tai pašā vietā.

Kalpotājs atkal strauji iznāca no istabas un klusiņām aizvēra durvis.

— Tur senāk kāra noziedzniekus — karātavās. Uz «Pēdējā cirtiena». … Nošaušu tevi? Ko? Nē! Nošaušu sevi! Sevi! Es rakstīju! — viņš iekliedzās un ar pāris lēcieniem metās atpakaļ pie ārsta, atrāva vaļā durvis un ieklupa iekšā, nelaizdams vaļā durvju rokturi. — Es nošaušu sevi! Sevi — es rakstīju. Es nošaušu sevi! — viņš sauca draudoši un izsliedamies aizvēra durvis.

Kad viņš dzīrās iet pa tiesas nama durvīm laukā, viņu panāca tiesas kalpotājs un aizveda atpakaļ pie ārsta.

Tas sēdēja pie galda, atbalstījis galvu rokās, un vēroja Oldšeterhenda fotogrāfiju tā, kā tēvs mēdz apskatīt dēla ģīmetni.

— Vai jūs rakstītu vēlreiz šādu vēstuli? … Apsēdieties vēl brītiņu.

Oldšeterhends iespieda roku sānos, pārdomādams pacēla acis pret griestiem un tad uz ārstu.

— To es nezinu, — viņš novilka. — Bet es tagad zinu visu. Kas tas ir . .. trīsdesmit sidraba graši. Nē, nē! Ai nē, es neticu, ka Jūdass Iskariots nodevis Jēzu Kristu trīsdesmit sidraba grašu dēļ. Kas tas ir … Trīdesmit sidraba graši. Viņš taču pats redzēja, kā Jēzus Kristus izārstēja aklos un mirušos atdzīvināja. Viņš pavisam droši zināja, ka Jēzus Kristus visu paredz jau iepriekš … Mēdz tikai teikt, ka Jūdass Iskariots ir nodevējs, jo domā, ka tad, ja ir nodevība, jābūt arī nodevējam. Es neticu, ka viņš nodevis Jēzu Kristu par trīsdesmit sidraba grašiem. Tas jau ir smieklīgi. Viņam tiek nodarīta pārestība. Arī Grīnvīzle-ram tiek nodarīta netaisnība. Jo viņš nav mani nodevis.

Tas taču bija tikai Immermanis … Ka man nodara pārestību, — nobeidza Oldšeterhends, lūpām trīsot un skarbi iesjnejoties, — to es varu izturēt.

Ārsts neatbildēja. Viņš tikai klusi un uzmanīgi lūkojās uz Oldšeterhendu un noņēmās ar fotogrāfiju, turēja to stāvus, aplūkoja, ļāva tai krist. Pa šo klusēšanas laiku Oldšeterhends atcerējās, ka, strādādams par mācekli, nebija vis vienkārši uzmaucis galvā cepuri un aizskrējis prom, bet vispirms devies pie meistara Trita, lai saņemtu sejā sitienu. Un viņš sacīja ārstam:

— Policija zina, kur es dzīvoju. Lai nāk. Es gaidu… Es neaizbēgšu. Es drīzāk visu izturēšu. — Viņš uzlūkoja ārstu un nosarka. — Tagad es iešu. Ardievu.

— Vai tā ir vienīgā fotogrāfija, kāda jums ir?

— Man vairs ir tikai šī. Vai es to varētu varbūt dabūt? … Tā jau īstenībā pieder man.

— Nē, Fīrkanta kungs, fotogrāfijai jāpaliek pie dokumentiem.

— Pie dokumentiem? — jautāja Oldšeterhends sausu muti. Viņu sagrāba bailes. Ārsts novēroja šo pārmaiņu.

— Es tikai rakstīju — nošaušos tavu acu priekšā. Tavu acu priekšā! … Tiešām. — Ārsts vairākas reizes pamāja, raudzīdamies Oldšeterhendā.

— Tiešām, — čukstēja Oldšeterhendā nevarīgās lūpas vēlreiz. Tad viņš izpleta rokas un stāvēja kā pie krusta piesists. — Reizēm es apzinos, ka esmu visnelietīgākais un zemiskākais! Un reizēm apzinos, ka esmu vislielākais. Vislielākais pasaulē! *

Ārsts atzīmēja kaut ko. Oldšeterhends aši nolaida rokas un, kā drudzī kvēlojot, izgāja no istabas.

Pārgājis mājās, viņš nekavējoties ķērās pie savas pasaku gleznas, kas bija domāta akadēmijas konkursam.

Naktīs viņš gleznoja vienas sveces gaismā. Trešajā dienā darbs bija galā: mikla, tumša iela, uz kāpnītēm durvju priekšā sēdēja meitenes — pasaku tēli, — ar rokām apņēmušas ceļgalus, viņas bija ģērbušās sārtos, zilos, mēļos vaļīgos tērpos, dažas asinssarkanā zīdā — skumjas būtnes, kas gaida savu atbrīvotāju. Tā bija staiguļu iela Frankfurtē pie Maiņas. Ieliņas sākumā Oldšeterhends bija uzgleznojis pats sevi — pacēlies pirkstgalos, kā ekstāzē izstiepis garos izplestos pirkstus uz ieliņas pusi — reizē atvairot, reizē tverot.

Šausmas un lieglaime bija jūtama gleznā.

Oldšeterhends nekad nebija redzējis nevienu Domjē gleznu. Vēlāk laikrakstos šī glezna tika salīdzināta ar kādu Domjē darbu.

Oldšeterhends pievienoja moto un nosūtīja uz akadēmiju.

Bailes žņaudza kaklu, nedeva miera, gleznojot viņš cīnījās ar tām. Tā šīs bailes bija paciešamas. Tā viņa gleznā tapa šausmas un lieglaime. Bet tagad, kad glezna bija gatava, izmocītā sirds bailes vairs nespēja aizgainīt. Viņš neredzēja glābiņa un arī izšķirošo spriedumu nespēja pasteidzināt.

Daži gleznotāji, ar kuriem viņu bija iepazīstinājis Grīn-vīzlers, vairs neatņēma sveicienu, Grīnvīzlers bija šo gadījumu pastāstījis, noklusēdams par vēstulēm, kas bija ievilinājušas lamatās. Neslava ātri izplatījās. Un Oldšeterhends neuzdrīkstējās vairs rādīties uz ielas. Viņš sēdēja uz gultas, ļāva sakrampētajām rokām nokarāties starp ceļgaliem un stundām ilgi raudzījās tukšumā, neglābjami notverts sava rakstura gūstā bargāk nekā cietumā.

Reiz pēc šādi pavadītas nakts viņš devās ar agro vilcienu uz Vircburgu, nenoteiktas izjūtas pārņemts, ka divdesmit tur pavadītie gadi, bērnība, māte, kaut kas šai pilsētā, viņa paša piederība pie šīs pilsētas, pilsēta pati palīdzēs, tai jāpalīdz, tā var atnest glābiņu.

Vilcienā viņš uz brīdi zaudēja samaņu. Jau vairākas dienas viņš nebija nekā ēdis. Kāda kalsna dāma pasniedza viņam glāzi vīna. Viņš to pašu brīdi apreiba. Bet jutās gaužām labi.

— Paklausieties! — viņš pēkšņi iesaucās. — Ja nu ārsts apzināti izveidoja ar mērleņķi karātavas — lai tikai mani nobiedētu? — Un pieliecās pie dāmas. — Tāpēc jau man ienāca prātā «Pēdējais cirtiens», jo tur senāk tika sodīti noziedznieki pakarot. Pakarot! — viņš čukstēja.

Dāma šausmās piecēlās un izmetās no kupejas laukā. Braucēji piesardzīgi drūzmējās pie kupejas durvīm un aplūkoja Oldšeterhendu, kurš pretējā pusē raudzījās laukā pa logu, jo starp balti ziedošajiem augļu kokiem dega kāda zemnieka māja. Skaidrās liesmas tikpat kā nebija atšķiramas no dzidrā gaisa. Oldšeterhends dzirdēja zvaniņus smalki trinkšķinām trauksmi, redzēja pa lielceļu divus vīriešus teciņus steidzamies uz ugunsgrēka pusi, tiem galvā

bija misiņa ugunsdzēsēju ķiveres, kas saulē vizuļoja. Ar interesi viņš vēroja, kā velosipēdists, kam tāpat bija galvā ugunsdzēsēju ķivere, apdzina abus vīriešus un tie kaut ko

uzsauca.

— Tā jau nu nodegs, — Oldšeterhends nožēlodams noteica un pamanīja zemnieku, kas tālumā cilpoja šķērsām pāri melnam tīrumam uz ugunsgrēka vietu.

Vircburgā Oldšeterhends tramīgi klaiņoja pa ielām, pamanīja Rakstvedi nākam pa ceļu un virpinām savu spieķīti, pēdējā brīdī izbēga no šīs satikšanās, iesprūkot kādā tumšā sānieliņā, stundām ilgi ložņāja ap savu vecāku māju, redzēja tēvu lielā steigā pārnākam no darba un atkal aizejam uz darbu un baidījās no sastapšanās ar mātes vecajām acīm.

Baznīcas nozvanīja un apklusa. Iestājās nakts.

Oldšeterhends vēroja, kā izdzisa gaisma vecāku istabas logā, dzirdēja maza bērna raudāšanu. Tepat kaut kur stallī mīņājās zirgs, un Oldšeterhendam iešāvās prātā — ja viņš varētu mierīgi apsēsties salmos zirgam pie galvas, tad zirgs ar savām lielajām, tumšajām acīm viņu vēlīgi un saprotoši uzlūkotu. Viņš ierāva galvu plecos, jo sajuta zirga labsirdību pretēji nicinājuma pilnajam klusumam, ko izjustu savā ģimenē — ja būtu uzdrīkstējies uzkāpt augšā.

Uzrautiem pleciem Oldšeterhends steidzās pazust naksnīgajā pilskalnā.

Liepu lapotnē bija iekāries mēness sirpis. Oldšeterhends redzēja, ka pie sargbūdas stāv kareivis, sakrustojis rokas pār šauteni un vēderu. Kareivis pavērās debesīs, tad uz saviem zābakiem un sāka soļot turp un atpakaļ.

Oldšeterhends stāvēja aiz koka. Liepas smaržoja. Viņš izdzirda smieklus, arī apslāpētus meiteņu smieklus. Tuvojās daudzu nācēju soļi.

— Jā, draudziņ, tas tev vispirms mums jāparāda. Ho-ha-ho! — viņš dzirdēja Rakstvedi sakām, un sirds sastinga ledus gabalā.

— Nu, ja es vakar vingrojot varēju aizlēkt piecus metrus sešdesmit, tad jau varēšu tikt pāri arī šim draņķa grāvim, — atbildēja Bālais Kapteinis.

Laupītāji palika stāvam pie sargposteņa zem laternas. Vienā no baznīcām nosita pulkstenis. Oldšeterhends

saskatīja visus laupītājus un neskaidri dzirdēja runājam sargkareivi.

Šlauha jaunkundze, Rakstveža mīļotā, un kāda gaišmataina šmauga meitene pagāja nost no pulciņa, pēkšņi rokās saķērušas metās uz Oldšeterhenda koka pusi un apsēdās netālu zālē.

Laupītāji pamazām sekoja. Vanagacij bija mutē dīvaina pīpe. Tā sniedzās tālu līmeniski uz priekšu, tad taisnā leņķī uz leju. Kvēlojošie pelni šķita karājamies gaisā. Bālais Kapteinis stāvēja trīs soļus atstatu no Oldšeterhenda. Pārējie bija apsēdušies līdzās meitenēm.

— Tātad — kas būs, ja saderēsim, ka pārlēkšu pār grāvi? Tūlīt pat, ar pirmo reizi.

— Ho-ha-ho! Viens mēriņš!

— Goda vārds?

— Kad es saku!

— Jūs esat liecinieki.

Oldšeterhends skatījās uz Vanagacs taisnleņķa pīpi, iedomāja tiesas psihiatra metra mēru un šņukstēdams rija asaras. Elsojot pavērtu muti, viņam šķita, ka jūt karstas asaru lāses skaram sirdi.

Vanagacs nospļāvās, nospodrināja ar mutautiņu misiņa apkalumu un noņēmās smago pīpi dabūt atkal starp zobiem tā, lai varētu to noturēt.

Lai būtu kur ieskrieties, Bālais Kapteinis atkāpās. Old-šeterhendam vajadzēja aši pietupties, citādi viņu ieraudzītu, jo liepas stumbrs uz augšu sašaurinājās. Aiz bailēm, ka citi varētu pamanīt, viņš aizvēra acis, juta vēso vēj-pūsmu un dzirdēja, kā Bālais Kapteinis lēca. Šlauha jaunkundze iekliedzās.

.— Zaķpastala, — sacīja Bālais Kapteinis, savilka lūpas urskulī *un apsēdās līdzās savai līgavai. — Nu, skrīverīt, tavs mēriņš pagalam.

— Ho-ha-ho! Iesim tūlīt uz alus pagrabiņu un izdzersim to .. . Līžel, vai nāksi līdz?

— Nē, — gari novilka viņa mīļotā, atgūlās uz muguras, palika rokas zem galvas un raudzījās uz mēnesi. Rakstvedis pabāza savu roku zem viņas rokām.

Vanagacs bija apņēmis ap vidu gaišmataino, šmaugo meiteni, kas viegli atvairījās, bet smaidīja. Tad viņš izņēma no mutes pīpi. Sarkanais Mākonis to pakampa.

— Uzmanies tikai, — sacīja Vanagacs, nemaz neskatī-

ddmies uz to pusi, un pieliecās gaišmatainajai meitenei, kas sākumā atrāva galvu, bet tad tomēr pieglaudās Va-nagacij pie vaiga.

Oldšeterhends trīsēdams tupēja uz ceļiem, paslēpies aiz koka, noskatījās uz virsaiti un viņa līgavu, kas abi bāli un miermīlīgi sēdēja līdzās; viņam radās nepārvarama vēlēšanās apsēsties blakus un smaidīt kā zēnam. — Bet es jau nevaru kļūt mazāks, — viņš čukstēja un tik spēcīgi sajuta, cik liels attālums viņus šķir, it kā nekad nebūtu laupītājus pazinis. — Es neesmu tāds kā Ložņājošā Čūska … jūs esat netaisni, — viņš čukstēja. — Ak dievs, nē, es ne .. . Varbūt Ložņājošā Čūska arī ne … ja viņa tēvs nebūtu iemeties suņa ādā . .. vai arī ūdenī.

Bālais Kapteinis aizspieda līgavas blūzei kādu spiedpogu.

— Esmu pasūtījis fotoaparātu. Uz nomaksu. Debestiņ, cik labi, ka kaut kas tāds pastāv — nomaksa. Tas ir gan padārgs, bet tieši no fabrikas.

— Mana pīpe — vai vēl deg? — ir no tās pašas fabrikas: Es pasūtīju arī tūlīt putnu štuceri. Ar sidraba apkalumiem!

— Vai ar futrāli?

— Un ko tad tu domā! Es liku, lai man izsniedz gabalu teļādas mūsu darbnīcā, un seglinieks Grumbe man to uzšūs. Maksā divdesmit feniņus — viss futrālis.

— Un putnu štuceris?

— Septiņdesmit septiņas markas piecdesmit.

— Oho, draudziņ! Smuka naudiņa!

— Bet sidraba apkalumi.

— Varbūt tu mani ar to nošausi, — novilka šmaugā meitene.

— Kas vēl nebūs! — Vanagacs smējās. — Vai tev bailes? … Es šauju tikai uz žurkām.

— Nerotaļājies ar šaujamiem ieročiem. Vai ne tā, Līžel, — sacīja Rakstvedis, nogūlās uz muguras savai mīļotajai līdzās un pūta dvašu viņai matos. Viņa pagrieza pretī seju un vieglītēm purināja galvu, kad viņš tuvināja lūpas viņas mutei. Abi raudzījās uz mēnesi.

Klusumā skanēja sargposteņa vienmērīgie soļi. Uz ceļiem tupošais Oldšeterhends apķērās cieši ap koku. Deniņos pulsēja. — Es, nevaru ne ar vienu no viņiem par to runāt, — viņš neskaitāmas reizes čukstēja atkal un atkal,

tiklīdz dzīrās piecelties un pieiet pie laupītājiem. Ar sirdi un dvēseli viņš vēlējās, kaut tiktu prom no koka.

— Vai tu guli? — jautāja Bālais Kapteinis savai līgavai.

Oldšeterhends palaida koka stumbru vajā. Nenovērsdams baiļu pilnās acis no mierīgā laupītāju pulciņa, viņš nedzirdami rāpās atmuguriski kā indiānis uz rokām un kājām līdz nākošajam kokam.

— Man liekas, es biju aizmidzis.

— Nu, tad paguli vēl kādu brīdi, — Oldšeterhends dzirdēja Bālo Kapteini sakām un klausījās. — Nezin kur palicis Glumiķis? Nekas nav vairs par viņu dzirdēts.

— Glumiķis? — Rakstvedis iesmējās. — Kur ta šis paliks! Būs kaut kur iekārtojies par baznīcas kalpu.

Oldšeterhends līda tālāk, sāka skriet, tūlīt pat apstājās, jo iedomājās par Vinnetū. Tad viņš izdzirda vienu no laupītājiem klusiņām spēlējam mutes harmonikas un dīvainā aizgrābtībā brīdi klausījās. Tad devās virzienā uz kapelu.

Pie vecā tilta viņš izdzirda kādu runājam un to pašu brīdi, likās, saoda savu vecāku istabas gaisu, vēl iekams bija pazinis tēvu, kurš ceļā uz dziedāšanas mēģinājumu stāvēja sprīža atstatumā kopā ar līkkājaino policijas uzraugu. Viņi abi bija pirms trīsdesmit gadiem dienējuši Augsburgā.

Bailes paglāba Oldšeterhendu, un viņš nezaudēja samaņu. Viņš nogriezās sānis kādā blakus ieliņā, skrēja, cik spēka, un beidzot palika stāvam bez elpas uz Kristus ciešanu ceļa, kas veda augšup uz kapelu. Lai tiktu pie elpas, viņš sēca un miedza plakstiņus, cenzdamies izspiest asaras.

Šur tur pie režģotām Ciešanu ceļa pieturām snauduļoja sārta mūžīgā liesmiņa.

Kas viņam būtu Vinnetū sakāms, Oldšeterhends nezināja. Viņam bija tikai neskaidra nojauta, ka Vinnetū varētu glābt.

Mazs un niecīgs viņš stāvēja augstienē pie milzīgā krusta, pie kura karājās Kristus.

Dziļajā klusumā spalgi atbalsojās soļi, ejot uz vārtu sarga celli. Viņš paskatījās uz zvana rokturi un atvilka roku atpakaļ. Tad zvans ieskanējās tā, it kā tas būtu vienīgais troksnis visā pasaulē.

Pavērās vārtu sarga logs, un viņš dzirdēja Vinnetū sakām:

— Tik vēlu naktī es nedrīkstu maizi dot, — un tai pašā biīdī ieraudzīja gaišo maizes gabalu, ko sniedza Vinnetū.

— Vinnetū, vai tu nevari iznākt pie manis laukā? — Oldšeterhends jautāja, paņemdams maizi.

— Vai tu tas esi, Mihael? Es nodomāju, ka atnācis kāds nabags vēl tik vēlu. Tūlīt iziešu pie tevis. Apsēdies uz sola pie mūra.

Oldšeterhends koda maizē, tā garšoja pēc anīsa — un vienā mirklī viņš bija sešus gadus vecs; nakts izvērtās gaišā dienā, un viņš redzēja sevi kopā ar Vinnetū tveicīgā vasaras dienā kāpjam augšā un kapelā pie vārtu sarga loga lūdzam maizi. Neviļus viņam vajadzēja pasmaidīt, jo viņš atcerējās, cik lietpratīgas metodes bija pielietojis Vinnetū, lai izvilinātu mūkam vārtu sargam tai dienā vairākas reizes klostera anīsa maizes gabalu. Viņš redzēja sevi — baskājainu zēnu — skrienam apkārt pieturas vietām Kristus ciešanu ceļā, kur Vinnetū viņu ķēra rokā, un, atceroties, kā Vinnetū gadījās kā āzim lēkt pāri ceļos nokritušam grēksūdzētājam, viņam paspruka skaļi smiekli. Iztrūcies pats no saviem smiekliem, viņš sabijies iesaucās:

— Nē, nē!

Atmiņas aizbiedēja pašreizējā nakts.

Oldšeterhends nolika maizi uz akmens sola un piecēlās kājās. Kā mezgls krūtīs mocīja apziņa, ka nav iespējams Vinnetū izsūdzēt bēdas, un viņš jau ar pāris lēcieniem bija gatavs bēgt, kad izdzirda saucam:

— Mihael! … Kur tu esi? — un ieraudzīja tuvojamies Vinnetū, bet viņam cieši blakus lielo vienaci bernar-dieti, kurš glaudās gar Oldšeterhenda kājām, raudzījās augšup uz viņu, luncinājās un beidzot nogūlās pie kājām.

— Suns vēl arvien dzīvo? — jautāja Oldšeterhends savādā balss noskaņā, bet viņam gribējās teikt: «Vinnetū, paklausies, kas man nodarīts! Palīdzi!»

— Man vajadzēja vispirms lūgt atļauju. Vai tu grasījies aiziet?

— Nē… nē… es tikai tāpat mazliet palēkāju. Tāpat vien.

Viņi apsēdās uz soliņa. Suns tūlīt pat piecēlās un klin-kāja nopakaļ.

Vinnetū uzlika roku Oldšeterhendam uz pleca un uzsmaidīja sārtajai mūžīgajai liesmai pie dievmātes tēla.

— Mihael, un nu pēkšņi mēs neesam vairs bērni. Ir

tāda sajūta, kā pamostoties no sapņa, lai ieslīgtu citā, mierīgā sapnī, kas nekad vairs nebeigsies.

— Vai tu paliksi uz visiem laikiem pie mīkstpēdiņiem mūkiem?

— Kāpēc tu saki — mīkstpēdiņi mūki?

— Nē, es tikai tāpat iedomājos, ka suņa ķepas ir varbūt mīkstas … un tad … Itālija.

— Jā, man liekas — es gribēšu arvien tur palikt. Klostera priekšnieks mani mīl. Visi mani mīl un saka, lai es pāris gadu tāpat vēl palieku pie viņiem un tikai tad iesvētos par mūku, kad jutīšos pavisam laimīgs … Vai tu vēl atceries, kā mēs dzīrāmies nodedzināt Vircbiirgu … Es bieži par to domāju. — Vinnetū līksmi pasmaidīja.

— Un es … nēģeris nenovērš acu no Āfrikas … vai gribi cigareti? … ak nē … tādu taisnstūrainu pīpi. Paņem taču tur dievmāti nost… un to saliekamo metra mēru.

— Ak dievs! — Vinnetū piecēlās kājās. — Tu esi slims!

— Runa ir tikai par vienu . .. neatstum mani… — Viņš spēji papurināja galvu. — Nē, nē! Es gribēju teikt, ka dievmātes vietā tur es labāk uzgleznotu dievmāti… Palīgā! Ak dievs! Kas tas ir! — iekliedzās Oldšeterhends un šausmu sagrābts klausījās.

— Brāļi skaita dārzā savu nakts lūgšanu. Nāc, nāc, — Vinnetū maigi un bikli aicināja, — es aizvedīšu tevi pie labā klostera priekšnieka. Viņš tev kaut ko iedos un palīdzēs.

— Es biju ārā pasaulē! Pasaulē! — Oldšeterhends smiedamies sauca. — Itālijā! Piemēram, Dženovā. Mans mīļais, kāda osta! Es tur dzīvoju pilī. Tā īstenībā piederēja man. Dzīvoju pavisam viens tur … Dieviņ, tev vajadzētu kaut vai to zeltīto gultu redzēt, — viņš nobeidza ar nicīgu rokas kustību, un lūpas raustījās aiz kauna. — Vai mūki tev nenodara pāri? … Nedara kaut ko šausmīgu?

— Nē, bet, dieva dēļ, kas tev ir? Man tādas bailes tevis dēļ.

— Es? Es īstenībā ne no kā nebaidos! Netici? Esmu gluži vienkārši reiz atbraucis uz Vircburgu. Citādi nekas.

Kāds zemā balsī sauca Vinnetū.

Mēness lēja pār pilsētu savu drūmo, skumīgo gaismas plūsmu. Baznīcu torņi kā spocīgi milzīgu pūķu taustekļi spraucās netīrajās mākoņainajās debesīs. Balss sauca atkal, Suns piecēlās.

— Tagad man jāiet iekšā. Atnāc rit pie manis, lūdzu, atnāc. Ap to pašu laiku. Atnāc atkal, lūdzu.

— Rīt ap šo laiku, — attrauca Oldšeterhends un skriešus metās pa Kristus ciešanu ceļu lejup.

Viņš aizbrauca ar nakts vilcienu atpakaļ uz Minheni.

Aši kā meža zvērs Oldšeterhends iešāvās pa galda apakšu savā istabā un tad gultā, noraudzījās ar mokām un bezspēcīgu naidu uz pazīstamajām studiju galvām pie sienām un tūlīt iekrita snaudā.

Viss smagais, pēdējā laikā pārdzīvotais, arī Vircburga, smailie baznīcu torņi vēlreiz mulsinošā jūklī mācās virsū, deva pēdējo triecienu un tad dziedoši izgaisa neaptveramā tālē, attālinājās laika ziņā dažās sekundēs par gadiem, tāpēc pēkšņi viņš bija viens, brīvs un spēja rāmi atvilkt elpu.

Tāpat kā toreiz Vircburgas augstienē no nākotnes atpakaļ tagadnē pie Oldšeterhenda bija steidzies svešinieks, lai viņu vadītu, tagad divdesmit gadus vecais Oldšeterhends dažās sekundēs izsteidzās pa savas nākotnes desmit gadiem, kļuva trīsdesmit gadus vecs, pusnomddā, pussnaudā gāja pāri filigrānam gaisīgam tiltam, garām glāstošai sievietes rokai uz kādu augstieni, līdz apvārsnim, kur smaida apsolītā zeme, — līdz svešiniekam, kurš pagaisa kā sapnī, viņa vietā Oldšeterhends kļuva par svešinieku un vērtēdams atskatījās uz važām un kavēkļiem, kas saistīja vārgo Oldšeterhendu, kurš nožēlojami sabrucis sēdēja istabā uz gultas.

Un viņš sacīja šim vārgajam Oldšeterhendam:

— Kāpēc tu esi izmisis un sagrauzts, ja zini, ka esi rīkojies pareizi?

— Esmu rīkojies pareizi. Es neesmu pagalam nelietīgs cilvēks! — kliedza Oldšeterhends gultā un čukstot norādīja: — Bet paskaties uz to gleznotāju, kas neatņem manu sveicienu, saltajām, nicinājuma pilnajām acīm. Viņiem ir augstas platmales, tur ir arī galvas, bet tās nicīgi novēršas sānis. Es nespēju paciest viņu divējādās sejas.

Un par svešinieku kļuvušais Oldšeterhends sacīja:

— Tu esi gļēvulis. Tu gan zini, ka esi rīkojies pareizi, bet, tāpēc ka ļaudis tevi par to nicina — jo viņi ir meļi, — tu vaimanā, jo bez meļu cieņas nespēj dzīvot.

— Bez cilvēku cieņas es nespēju dzīvot. Ielās, kur esmu uzaudzis, visi logi no manis kaunas, čukstus met man sejā

savu nicinājumu. Sejas logos, mani ieraugot, atraujas tumsā… Kāds bērns rāda uz mani ar pirkstu. Kur lai es paslēpjos… Es zinu kādu cilvēku, pie kura varētu atkal nopirkt cieņu, kādu spēcīgu punduri, kurš spēlē akordeonu. Man vajag tikai dziedāt viņa pavadījumā, lai visi, kas mani pazīst, top līksmi. Un man jāsmej as, kad viņi smejas, un jālādas, kad viņi lādas … Tad viņi visu pārklāj ar cieņu … Bet man sametas skumji, kad viņi smejas. Un, kad viņi kādu nicina, es to nespēju saprast. Jo viņi nedrīkst mani nicināt… Cieņa ir baismīgs baznīcas tornis. Vircburgā ir atbaidoši daudz baznīcu torņu, kas visi pauž cieņu.

— Visa smacīgā pilsēta ir mele, un visi, kas tanī dzīvo, ir meļi. Melo kopā ar viņiem, un viņi tev visu piedos, kad būsi tāds kā viņi. Kaunies! Redzi, es stāvu augstienē un noskatos uz visiem baznīcu torņiem lejā. Pilsēta tur lejā smako un kūp. Es pagriežos prom — tur gaiss ir dzidrs un zilgs. Un es esmu viens.

— Tu aizmirsti, ka arī mūsu tēvs mūs nicina. Viņam ir desmit acu, un viņš nesaka ne vārda, tik ļoti viņš mūs nicina.

— Kā tu vari teikt mūs! Man ar tevi nav vairs nekā kopēja. Jo es nicinu ļaužu nicinājumu un esmu vientuļš. Es tev saku: kamēr cilvēks iet vientulības ceļu, lai sevi atrastu, ļaudis stāv viņa ceļa abās pusēs un nicina un izsmej viņu. Un tēvs kaunas no sava dēla, ko visi nicina. Tikai tad, kad tu beidzot esi to ceļu, kas ved pie tevis, līdz galam nomocījis un stāvi izslējies taisns, visi skandina tev savu melīgo slavas dziesmu un saka cits citam: «Šo mēs neesam nekad nicinājuši.» Un tēvs sauc: «Tas ir mans dēls!» Jēzus Kristus nesa savu vientulības krustu nolamāts un apsmiets līdz pašai augstajai virsotnei. Šodien meļi skandina viņam savas slavas dziesmas un nicinājumu tev, kurš neesi vēl savu vientulības krustu līdz galam aizstiepis.

— Tu esi nežēlīgs! Paskaties taču uz milzum augsto krustu, pie kā esmu piesists, un melno ļaužu drūzmu pie manām kājām, viņu nicinājums mani nogalina. Viņu vidū raud mana māte. Laid mani lejā no krusta … Nē, nē, nē! Es negribu lejā. Es negribu būt melis kā viņi, bet kaut ko sasniegt.

— Ir vienīgi divējādas iespēja^ — melot kā citiem, būt

tādiem kā viņi vai arī noniecināt viņu nicinājumu un palikt vientuļam. Paraugies uz apsolītās zemes smaidu manā sejā un nogalini vārgo un gļēvulīgo sevī!

— Jā! — izdvesa Oldšeterhends. Viņš tagad stāvēja grīļodamies, un roka turēja sakrampētu loga tverekli. Stingās acis nenovērsās no vecā «istabas» revolvera, kas gulēja uz galda. — Mana māte, mana nabaga māte, mana nabaga māte, mana nabaga māte, —.viņš čukstēja, un kādā dvēseles kaktiņā rosījās doma: šāviņš neies vaļā, — gari, stiepti no visa spēka ierēcās: — I… ī! — un šajā spēka izvirdumā iešāva sev mutē. Skaņa «ī» saplīsa kā stikls. Šoreiz revolvera šāviņš bija gājis vaļā. Galva noslīga uz sāniem, roka, sakampusi loga tverekli, sažņaudzās ciešāk, pagriezdama to, krītot atrāva logu vaļā, tāpēc varētu teikt, ka Oldšeterhends jau miris vēl atvēra vienu logu.

Vecais revolveris nodardināja mazaja istabiņā ka lielgabala šāviens. Pa pagalma dzīvokļu logiem raudzījās iztrūkušās un sašutušas sejas.

Saimniece skriešus metās turp, ieraudzīja kādu svešinieku rāmi un mierīgi kāpjam pa trepēm lejā, pavēra durvis, cik to atļāva galds, nevienu istabiņā neredzēja un, tikai kad dzīrās atkal iet prom, pamanīja asins urdziņu, kas pamazām tecēja uz priekšu un pēkšņi, apejot kādu šķērsli ceļā, traucās pie viņas.

Oldšeterhends — sēdus uz grīdas — balstījās kaktā pie loga sagumis un ļengans kā lupatu lelle, kas draud apkrist.

Saimniece nolika vēstuli, ko turēja rokā, uz Oldšeter-henda galda un skriešus metās pēc policijas.

Vēstulē, Minhenes prokuratūras ziņojumā, bija rakstīts, ka krimināllieta pret gleznotāju Mihaelu Fīrkartu ir izbeigta.

Svešais gāja uz priekšlasījumu par mākslas anatomiju, ko ik nedēļas Minhenes māksliniekiem un tēlniekiem lasīja slavenais anatoms Moljērs. Svešinieks izskatījās vecs un reizē jauns, izskatījās tā, it kā nekad nevarētu kļūt vecāks, tik stingra un skarba bija viņa seja.

Solu rindas telpā, kas uz pusēm pāršķeltas piltuves veidā stāvi sniedzās augšup, bija pieblīvētas ar jauniem māksliniekiem, starp kuriem sēdēja arī gleznotājs Immer-manis un Francisks Grīnvīzlers. Linaudekla storas pie

logiem augša liela ja pusloka bija nolaistas, lai aizturētu pavasara sauli.

Gaišmatainais slaikais anatoms lakādas kurpēs un vaļējos vizītsvārkos ar zīda atlokiem, klausītāju aplausu saņemts, nonāca lejā, mazajā puslokā. Svešinieks sēdēja viņam līdzās.

Nosvīdušais tuklais kalpotājs klīnikas virsvalkā iestūma uz ratiņiem līķi. Anatoms noņēma balto pārklāju.

Uz ratiņiem gulēja kāda jauna cilvēka muskuļaina ķermeņa augšdaļa; viņam bija gladiatora profils, skūta seja un plānas tēraudzilas lūpas. Kājas un vēders nogriezti līdz nabai. Griezuma vieta nosieta ar baltu autu, kam pāri sniedzās puslīķa spēcīgās rokas.

Anatoms pavirši noslaucīja spirtu no zilganā ķermeņa, tad pieskārās ar pirkstgaliem pie abiem acu plakstiņiem.

— Šodien mēs iepazīsimies ar sejas un rokas muskuļiem.

Viņš veikli atpreparēja ar skalpeli apakšdelma muskuļus, ar nedaudziem vārdiem paskaidroja to novietojumu, pacēla līķa roku un pavilka aiz kādas dzīslas, pie kam līķis pastiepa rādītājpirkstu. Ar dažādu krāsu krītiem viņš pāris veikliem vilcieniem uzzīmēja uz tāfeles attiecīgo muskuli.

Daži gleznotāji arī steidzās iezīmēt to savās skiču burtnīcās, citi tikai uzmanīgi sekoja ar acīm.

Anatoms atpreparēja sejā kādu dzīslu, pavilka, un līķis atvēra muti. Bija ļoti kluss. «Kāpēc šis jaunais atlēts ir miris?» domāja svešinieks.

Anatoms pavilka aiz citas dzīslas — līķis izbāza mēli. Anatoms pievērsās dzīvajam modelim, septiņdesmit piecus gadus vēcam vīram ar plānu sirmu bārdu, kas stāvēja kails viņam līdzās uz paaugstinājuma. Visi modeļa muskuļi un aiz vecuma zilganās dzīslas bija redzamas. Anatoms norādīja, kā pārveidojas vaigu muskuļi, kad vecais vīrs pavēra muti, lika viņam pasmaidīt, izdarīt ar rokām dažādas kustības un demonstrēja muskuļu stāvokli.

Klīnikas apkalpotājs nolika bļodu, kur spirtā atradās līķa sirds un kājas, uz paaugstinājuma pie vecā vīra kājām.

— Prieks ir dzīvot, — valdošajā klusumā skaļi ieminējās kāds gleznotājs un pats kopā ar pārējiem jutās pārsteigts par teikto.

Anatoms beidza skaidrot. Tad līķi izveda laukā un ieveda citu, apsegtu ar drānu.

— Te mums ir jaunekļa akts ar skaistām proporcijām. To es vēl gribēju jums parādīt, — sacīja anatoms un pavilka drānu nost.

Svešinieks gausi piecēlās kājās.

— Tas ir mans līķis, — viņš čukstēja. — Dodiet man manu līķi…

Oldšeterhendu atkal izveda laukā.

— Lenbahs līdz mūža galam ik dienas zīmēja aktus, — anatoms nobeidza priekšlasījumu un pacēla savu balto, kopto roku. — Iepriecinoši, ka jaunākā mākslinieku paaudze atkal vairāk nekā līdz šim pievēršas anatomiskam redzes viedoklim.

Immermanis, ieraudzījis Oldšeterhendu, Grīnvīzlera atbalstīts, izgāja no klausītāju zāles.

— Tava paša māte nebūtu tevi pazinusi, tik balts tu kļuvi, — sacīja Grīnvīzlers uz ielas, atbalstīdams Immer-mani. — Mjā, tur vairs nekā nevar darīt.

— Vai zini, — ieminējās Immermanis ar greizi savilktām lūpām, — nošauties jau nu viņam nevajadzēja, bet tas, ko mēs darījām, — bija tikai taisnīgi… Taisnīgi!

Dienu vēlāk laikrakstos bija ievietots ziņojums, ka jaunajam talantīgajam gleznotājam Mihaelam Fīrkantam pulksten desmitos no rīta piešķirta akadēmijas pirmā godalga.

Oldšeterhenda vietā svešinieks saņēma godalgoto gleznu. Un kopš tā laika glezna karājās viņa studiju istabā.

X

«Pie Askalonas melnās valzivs» — tā Bālais Kapteinis bija nosaucis vīna krodziņu tā dēvētajā debesskrāpī tūlīt pēc krodziņa pārņemšanas, kad Šlauha kungs bija apbedīts un Šlauha jaunkundze kļuvusi viņa sieva.

Arī viņa brālis Benommens, alus krodziņa īpašnieks, bija par spīti mātei, kas līdz pēdējai dienai ietiepīgi pretojās, pēc pēdējā lielā trača apprecējis savu skaisto viesu apkalpotāju. Un pat atraitne Benommena bieži nespēja pirmajā brīdī atšķirt abu dēlu četrus bērnus, jo tiem visiem bija izaicinoši urskulī savilktās Benommenu lūpas.

Pirmajā laikā viņa iezīmēja savus mazbērnus ar sārtām un zilām lentītēm, ko apsaitēja ap potītēm, un svētlaimīga augu dienu staipīja tos apkārt.

Rūsganais zvejnieks, visiem iedzīvotājiem nožēlā raustot plecus un ļaunu vien pareģojot, bija apprecējis, pēc kaimiņu domām, zināmos jautājumos pārāk pieredzējušu, bet, pēc zvejnieka domām, ļoti skaisto viesu apkalpotāju. Jo tuklā, izkrāšļotā «Pie skaistās Maiņas» saimniece bija kādu dienu no Vircburgas pazudusi kopā ar maigo saksi, pēc tam kad viņa trīs higiēniskās «iestādes» uz Vircburgas pilsētas tēvu pavēli tika slēgtas.

Vispārēju neizpratni un galvas grozīšanu izraisīja agrākās viesu apkalpotājas un tagadējās rūsganā zvejnieka jaunās sievas darbošanās — pusi dienas ziemas salā viņa pavadīja laivā, centneriem tīrot un ķidājot vīra noķertās zivis. Ja gadījās, ka vīrs pārāk ilgi uz rīta pusi vēl neatgriezās mājās, tad viņa devās to meklēt pa visiem krogiem, līdz atrada, klusēdama un apmierināta arī izdzēra savu kausu, paķēra vīru zem rokas, un lēnā garā abi ku-muroja mājās, pa ceļam zvejnieks rādīja ar īkšķi pāri plecam, izsmeļoši paskaidrodams, kādi tie tur esot maitas-purni un ņergas.

Rakstvedis bija ticis pie advokāta Karfunkelšteina par kantora pārzini, pabalstīja savus vecākus un bija saderinājies ar savu mīļoto. Viņš bija pārcietis smagu slimību un saņēmis svēto vakarēdienu, jo ārsts nebija devis nekādu cerību un izteicies, ka būšot arī labāk, ja viņš miršot, jo citādi tikpat sajukšot galvā. Pāri mēram izdzertais vīns esot iesēdies smadzenēs un kaulos. Tomēr Rakstvedis bija izveseļojies, arī galvai nekas nekaitēja, vienīgi kāja palika nedaudz stīva. Tagad viņš atkal ik dienas bija uzcītīgs viesis pie Bālā Kapteiņa — jaunā maiznīcas īpašnieka un vīnūžnieka.

Pārējiem laupītājiem nebija laika katru vakaru iegriezties pie sava virsaiša, jo pastāvēja vēl ķegļu klubs «Liel-gabalbumba», riteņbraucēju klubs «Apkārt pasaulei», smēķētāju biedrība «Vezuvs»; tur visi stingri raudzījās, lai biedri tos regulāri apmeklētu.

Gaisa Karalis bija vingrotāju biedrībai pievienojis akrobātu nodaļu, un kopš tā laika vingrotāju biedrības varietē priekšnesumi ieguva lielu slavu.

Vanagacs vēl no agrākiem laikiem aiz simpātijām bija

palicis uzticīgs makšķernieku klubam «Valzivs» un bija arī dziedāšanas biedrības «Zaļo koku paēnā» biedrs; tās dibinātājs un pirmais priekšsēdētājs bija Oldšeterhenda tēvs. Bet galvenokārt — Vanagacs bija izslavēts kā visizcilākais putnu štuceru kluba «Lauvu medības» loceklis, jo ieguva visas pirmās godalgas, kaut arī viņam bija tikai viena acs un viņš mērķēja ar kreiso aci, lai gan šāva ar labo roku; tas bija fakts, ko neviens «Lauvu medību» loceklis nespēja aptvert.

Gaisa Karalis pēc sīvas cīņas bija nocēlis savam draugam Vanagacij gaišmataino šmaugo meiteni. Savukārt Vanagaci apprecēja par desmit gadiem vecāka atraitne, kurai bija ādas izstrādājumu veikals, — krietna veikalniece un gaužām sparīga namamāte.

Sarkanais Mākonis, kam tante bija mirusi un atstājusi mantojumā mājiņu un dārzniecību, bija visu biedrību loceklis ne tikai tāpēc, ka viņš visos svētku sarīkojumos rūpējās par puķu dekorācijām, bet galvenokārt tāpēc, ka viņš bija sevišķi izcils raksturlomu un jauneklīgu varoņ-lomu tēlotājs un biedrību teātru izrādēm īpaši vērtīgs, meklēts un atzīts spēks. Viņš bija apprecējis daiļo skolotāja meitiņu. Tā bija jauna, sprigana sieviete ar skaistu augumu un sapņainām acīm; kad Sarkanais Mākonis pina bēru vaiņagus, viņa tam lasīja skaistākās vietas no klasiskajām drāmām.

Taču katru nedēļu vienu vakaru laupītāji sapulcējās pie sava virsaiša vīnūzī. Jo viņš, būdams labs veikalnieks, ātri visu apsvēris, bija savējiem nodibinājis pavisam jaunu biedrību — skata klubu «Nauda smejas», kas divdesmit piecus gadus vēlāk, kad svešinieks pēdējo reizi apmeklēja Vircburgu un laupītāji bija piecdesmit gadus veci sirmi vīri, vēl joprojām pastāvēja.

Aiī tagad svešinieks bija Vircburgā.

Viņš lēnām gāja pār veco Maiņas tiltu. Cilvēki atskatījās uz viņu.

— A, barona kungs, — ķircinot uzsauca baskājains puišelis, palika stāvam un lielām acīm raudzījās viņam nopakaļ.

Bija jau gandrīz tumšs, bezdelīgas klaigādamas šaudījās gaisā, pār cietoksni pletās liels mākonis ar kvēlojošu

ieloku. Uz tilta, pieslējies pie svētā Kiliana, stāvēja kāds puisis un klusiņām savā nodabā spēlēja akordeonu.

Svešinieks beidzot devās pār tiltu uz Maiņas kvartālu. Ļaudis sēdēja pie namdurvīm, vērtējoši raudzījās debesīs, vai neuznāks lietus, smēķēja un risināja valodas. Kāda meitene dziedāja pie atvērta loga, laizdama lejā žalūzijas.

Svešinieks palika stāvam un lūkojās uz Magera kungu, kurš iznāca no «Slavas vainagotā vīna pagrabiņa pie trim lapotnēm».

Magera kungs pārvilka ar rādītājpirkstu pār rokas virspusi, ko klāja zilgans dzīslu pinums. Apaļie vaidziņi kvēloja, tagad viņš reizēm mēdza dzesēt slāpes ar pāris kausiem. Citādi viņš pa visiem šiem gadiem nemaz nebija pārvērties; mati joprojām tumši, augums kalsns un sīksts, un kā arvien taisns.

Pie katra soļa izbīdīdams uz priekšu labo plecu, piegrūzdams pie trotuāra ar savu ķirškoka spieķi, pie kura karājās siksniņa, viņš saspringti gāja tālāk.

Nonācis pie «Hospitāļa», Magera kungs palika stāvam, izvilka kabatas pulksteni un apmierināts salīdzināja ar «Hospitāļa» apgaismoto ciparnīcu.

— Esiet sveicināts, skolotāja kungs, — teica līkkājainais policijas uzraugs un pielika roku pie cepures. Viņa bārda bija kļuvusi zilganbalta. Sparīgi žestikulēdams, viņš runāja vienā laidā. Atbalstījies ar gūžu uz spieķa, Magera kungs klausījās, savilcis bargu seju. Abi sabāza galvas kopā — skolas puikas nesen bija kaut ko izstrādājuši. Vēl tikai nebija īsti noskaidrots, kuri ir vainīgie.

Svešinieks uzkāpa trīs pakāpienus augstāk un iegāja krodziņā «Pie Askalonas melnās valzivs».

— Tev vajadzēja kaut ar kalpu, tad būtu dabūjis atpakaļ savu ercenu, — klusiņām pamācīja Rakstvedis un veikli jauca kārtis. Laupītāji bija vienkopus.

— Tad nu gan ir ragulops, — piktojās Vanagacs, kurš ar Gaisa Karaļa ačgārno spēli bija zaudējis septiņus feniņus. — To jau es viņam skandinu no sākta gala, bet viņš neceļ ne ausu.

Svešinieks apsēdās ieejas tuvumā pie garā galda. Aizmugurē viņam bija izliktas maiznīcas preces — maizes klaipi, pāri palikušie veģi un mušu aplidotas, apkaltušas plūmjkūkas. Viņš bija vienīgais sēdētājs pie garā galda.

Laupītāji nebija svešinieku pazinuši. Arī jaunā saim-

niece viņu nepazina, kad atnesa vīnu. Viņa glabaja zem sirds trešo bērnu.

— Debestiņ, Elza! Atkal viena glāze! — uzsauca Bālais Kapteinis gaišmatainajai apkalpotājai, kurai no rokām bija izslīdējusi vīna glāze. Viņa smaidīja vienā laidā, un acis izskatījās tādas kā aizlipušas. — Nu tagad es gribu redzēt. . . solo, — viņš nobeidza, savilka urskulī lūpas un sakārtoja kāršu vēdekli, ko turēja rokā.

Pelēks kaķis gāja staipīdamies cauri telpai, palēcās un nosēdās uz krēsla līdzās svešiniekam.

— Tur man arī vēl iznāks solo, — sacīja Rakstvedis, sarāva augšup uzacis un paņēma pirmo stiķi. — Un trumpis! — viņš iesaucās, pārliecināti smaidīdams.

Laupītāji lielā sasprindzinājumā klusiņām spiešus spieda kārtis uz galda. Bālais Kapteinis vinnēja, pameta savus stiķus guļam vidū — kārtis lidoja arvien ātrāk.

— Tad nu jūs 'redzējāt, kas tas bija par solo, — viņš apmierināti noteica un savāca vinnēto naudu šķīvītī.

— Nu, Elza, kur tad tev ir acis! — viņš norādīja už svešinieku. Apkalpotāja piepildīja glāzi.

— Elza, mēs arī vēl dzersim vienu, — Rakstvedis teica un aplika roku apkalpotājai ap vidu. — Tu esi brašs meitēns.

Ienāca atraitne Benommena ar mazbērnu uz rokas.

— Kssss, pssss, — svešinieks klusiņām sauca kaķi.

— Vai tad pats mazākais guļ?,— jautāja Bālais Kapteinis un izdalīja kārtis.

— Ko ta šis citu darīs, — atteica atraitne Benommena un iedeva bērnam, ko turēja uz rokas, gabaliņu plūmj-kūkas.

— Ka viņš man atkal nedabū cauru vēderu.

— Pieskati, ka tik pats nedabū cauru vēderu.

— Tad jau laikam mazs bērns nedabū no plūmjkūkas cauru vēderu. — Viņš savilka lūpas urskulī.

— Nemuldi. Še tev dēls.

— E-bē-ē! Metu nost… tā. Jā, tu jau gan esi mans.

Atraitne Benommena staroja.

— Vai maize ir jau iejaukta? Nāc tik laukā ar savu kārava kalpu.

— Še, ņem! — nikni uzsauca Gaisa Karalis.

Tobrīd durvis atsprāga vaļā un blīkšķēdamas atsitās

pret sienu. Gaišmatains liela auguma matrozis brūni iedegušu seju un krūtīm klupdams krišus aizkrita ar galvu un rokām pa priekšu līdz kāršu galdam, uz kura palika ar auguma augšdaļu un izstieptajām rokām guļam. Varenās sarkanās dūres balstījās uz kāršu kaudzes.

— O-o-o-o-oskar! — rēca matrozis. — Vai jūs visi esat te?

— Debestiņ, Glumiķis! Kur tad tu te gadījies!

# — Dieviņ tētīt, — sauca laupītāji un palika vaļējām

mutēm.

— No Ķī… Ķī.. . Ķī.. . Ķīnas! — stostījās Glumiķis, nekustēdamies no vietas. Viņš bija pagalam piedzēries. — Tie … tie … tiešā ceļā no Ķī… Ķīnas!

— Vadzi! Tev jādala, — īgni sacīja Gaisa Karalis. Viņš bija zaudējis.

— Tagad beigsim. Ja Glumiķis ir te! Izbeigt! — viņi sauca cits caur citu.

— Apsēdieties tur pāri pretī pie garā galda, — aicināja Bālais Kapteinis un pievērsās svešiniekam: — Jūs taču atļausiet.

Viņi sēdēja ap garo galdu, matrozis vidū uz sola. Svešinieks, kā visu pārraudzīdams, sēdēja galā. Atraitne Be-nommena stāvēja, sakrustojusi kalsnās rokas pār vēderu, un smaidīdama kratīja galvu.

— Atnes pāris kausus vīna! — sauca Rakstvedis.

— Es mks … mks … mks … mks … maksāju visu! — rēca matrozis. — Ž-ž-ž-ž-žūpojiet! — Un iegāza mutē glāzi vīna. — Raks … Raks. .. Rakstvedi, vecais blēdi!

— Apžēliņ, kas to būtu domājis! — brīnījās laupītāji, rimti un pārsteigti skatīdamies uz matrozi kā uz tālas pasaules malu. Viņu mutes bija pavērtas, lūpu kaktiņi smeldzīgā izbrīnā ierāvušies vaigos.

— Vai tu biji tālu? — jautāja kāds.

— Uz vi… vi… visas pasaules! — Viņš plaši iepleta rokas.

— Šitāds brīnums, viņš allaž bija tik kluss, — sprieda atraitne Benommena. — Likās, nevar ne pār lūpu pārspļaut.

— Vai skolotājs Ma … Ma … Magers vēl ir dzīvs? — Viņš iztukšoja glāzi, un tad valoda vedās plūstošāk. — Kad es biju Japānā, es sapņoju par Ma … Mageru. Man vajadzēja difi… difi… difi… difidarences vienādojumus rēķināt pie tāfeles. Be-e-e-et n-n-n-nekas n-n-n-neiznāca. Tad Ma … Magers sauca … k-k-k-as pie . . . pieteiksies? Un es situ ap sevi… ap sevi situ, un es pa-pa-pamodos galīgi slapjš … Vai tas ne … ne … nelietis ir beigts? Ž-ž-ž-žūpojiet taču! … Ž-ž-ž-žūpo tu ari! — viņš ierēcās un pastiepās ar auguma augšdaļu trim laupītājiem garām pār galda virsu, sniegdams savu glāzi svešiniekam, kurš ar viņu saskandināja.

— Neejiet tikai viņam ar sērkociņiem par tuvu, viņš var vēl eksplodēt! — sacīja atraitne Benommena. — Viņš dzer drusku pār mēru.

Sarkanais Mākonis pieslējās kājās, pacēla roku un atbalstīja kāju uz pirkstgaliem atpakaļ.

— Vācu jūrnieks var dzert, cik lien.

Bālais Kapteinis skaņoja ģitāru.

Matroži, šurpu, aho-ol Kuģi valsta un skalo Viļņi un vējš.

Drūmām domām nav laiks,

Lai gaist kā migla, kā tvaiks, —

dziedāja laupītāji. Matrozis nedziedāja, viņš dzēra.

— Vī… vī… vī… nu šurp!

— Man ir smalka lāsīte. Vai atceraties vēl, kā mēs toreiz žagām vīnogas Karaliskajā vīnkalnā?… Tas bija tūkstoš astoņi simti deviņdesmit devītajā gadā … Man vēl ir pāris pudeļu no tā paša gada, no Karaliskā vīnkalna manā pagrabā.

— To tev vajag celt galdā, — nolēma Rakstvedis. — Nu, tāTcā būtu! — sauca visi laupītāji.

— Jā, tā tas neiet, — atvairīja smiedamies Bālais Kapteinis, — tas ir dārgs. Cik tālu tad es tā tikšu!

— Pr … pr … pr … prozīt, Oldšeterhend! — uzbrēca matrozis svešiniekam.

— Dieviņ, kur tas ir pilnā, — smējās laupītāji.

— Atnesiet no tā deviņdesmit devītā gada, kas jums ir pagrabā, — pēkšņi sacīja svešinieks un pasmaidīja.

Savilcis lūpas urskulī, Bālais Kapteinis ielēja no vēderainas, noputējušas pudeles kausos. Visi piecēlās. Arī matrozis salīcis atzvilās pret sienu.

— Vadzi, elles ratā! — Dziļā rieva pierē izzuda. Gaisa Karalis smaidīja. — Tas tik ir vīniņš.

— Es domāju gan, — lepni atbildēja Bālais Kapteinis.

— Uz ve … ve … veselu mēnesi šie ma … ma … mani reiz ielika va … važās. — Viņš dzēra un runāja raitāk.

— Mūsu kuģis bija pabraucis garām kādai neapdzīvotai salai, netālu no Indijas … Es tad sle . . . slepeni at. .. atraisīju laivu un aiz . . . aiz … aizmuku! … Četras dienas man nebija ko rī… rīt. Tad es izcepu čū… čūsku. Kur tā bi.. . bi… bij rūgta. Tad šie mani at… at… atkal noķēra un ap… ap… aplika važas. Tē-ē-ē-tiņ, kur tā čū … čū … čūska bija rūgta.

Laupītāji un matrozis stāvēja pie cietokšņa grāvja margām un noskatījās lejup uz pilsētu. Bija skaidra svētdienas pēcpusdiena.

— U… ū! — žēlabaini un stiepti skanēja no lejas augšup.

— Govs mauj, — paskaidroja Rakstvedis, norādīdams lejā uz Mainu, kur velkonītis vilka pa straumi augšup veselu rindu preču kuģu.

Kāds plosts izšāvās cauri vecā Maiņas tilta slūžām. Laupītāji redzēja, kā pār plostnieku pie stūres nošļācās baltas viļņu putas.

— Bet, vadzi, kā no zemes izaudzis, — sacīja Gaisa Karalis un norādīja sev līdzās uz soliņu, kas bija sasists no līkiem bērzu zariem, vēl ar visu balto tāsi — soliņu bija te pie mūra novietojusi Vircburgas izdaiļošanas biedrība, jo te pavērās skaists skats.

Laupītāji nokāpa lejā cietokšņa grāvī. Grāvī ganījās kaza. Garā izkaltusī zāle vējā švirkstēja.

— Vai redzat, paskatieties, te kopš tā laika ir meža ābelīte izaugusi, — sacīja Bālais Kapteinis.

— Vai tā nav bumbierīte? — jautāja Gaisa Karalis, un kāds cits pieķēra pie koka zariem. Izlidoja vairākas kamenes un dūkdamas sāka riņķot ap koku.

Matrozis paskatījās visapkārt.

— Tā … a … ā … tātad tagad pasakiet man reiz к . .. ū . . . ū .. . kur tad ir īsti jūsu «istaba»? — Un vienlaikus saspringti un šķelmīgi gaidīja no laupītājiem atbildi.

— Ak, tā ir jau sen aizmūrēta ciet. — Viņi mekleja.

— Te tai vajadzēja būt! — Un pavilka sānis kuplu kazenāja ceru.

— Vai tā bija ap … apakšzemes e … e … eja uz … z . . . uz .. . «istabu»? — jautāja matrozis pārsteigts un norādīja uz kādu vietu mūrī, kas vēl bija nedaudz gaišāka. — Dieviņ . . . tētīt!

Tālāk grāvī, satupušies aplī, sēdēja bars puišeļu. Kāds sarkanmatains zēns pielēca kājās, pacēla roku un iesaucās:

— Heimačā!

Viss bars metās pie mūra un rausās pa to augšup.

— Nē, ak jūs, blē … blē … blēžu banda, tur iekšā bija tā «ista … is … is … istaba?»

Laupītāji stāvēja klusēdami, viņu acis mirdzēja. Domas steidzās pa gadu kāpnēm atpakaļ.

— Mēs tolaik bijām bērni, — noteica Rakstvedis.

Šķērsām pāri grāvim aizšāvās vāverīte un pieķērās pie

koka stumbra.

— Tur! Paskatieties! — norādīja Sarkanais Mākonis, un viņa mute palika pusvirus — apaļa un tumša kā peles ala.

Svešinieks gāja pa ceļu prom no Vircburgas.

Pāri augstienei ātrā un vienmērīgā solī nāca gara auguma, skūtu seju mūks brūnā virstērpā. Ceļmalā Marijas attēla priekšā viņš noliecās uz ceļgala un pārmeta krustu. Mazs gaišmatains meitēns, kas vāca mežrozīšu augļus, atstāja krūmu un pieskrēja pie Vinnetū. Vējš vēdīja bērnam matus sejā, mazā vērās augšup uz Vinnetū, saulē viņai vajadzēja samiegt acis.

— Lai slavēts Jēzus Kristus.

— Mūžīgi mūžam. Amen, mans bērns.

— Cik tālu līdz tuvākajām mājām? — jautāja svešinieks.

— Pāri kalnam viena stunda, ko iet, — atbildēja Vinnetū. Viņam bija rāma, apskaidrota seja un pie nāss maza pūtīte.

OKSENFURTAS VĪRU KVARTETS

.

I

Vircburgā, kur Maina, plūzdama cauri pilsētai, liec savu skaistāko loku, kur trīsdesmit apsūbējuši baznīcu torņi, pārvaldīdami pilsētu, tiecas debesīs un kur no paaudzes uz paaudzi nekas nemainās, kur jau no mūžseniem laikiem dēls pēc tēva nāves pārņem skārni un tirgojas, kamēr pats nomirst, — karš un tā sekas pārvērta tekošos rēķinus un krājkases grāmatiņas nederīgos papīros.

Arī Oskars Benommens, maiznīcas un vīnūža «Pie As-kalonas melnās valzivs» īpašnieks, kaut arī sīvi turējās pretī, miltu un vīna parādu dēļ tika izgrūsts no savas šaurās, piedūmotās zelta bedrītes.

Savā jaunībā viņš bija nodibinājis atlētu biedrību «Goliāts» un skata klubu «Nauda smejas». Draugu un visu to pārējo pastāvīgo apmeklētāju slāpes, kuri nespēlēja kārtis, necilāja hanteles un daudz dzēra, sagādāja viņam noteiktu iztiku un nodrošināja pieaugošu labklājību.

Mērķtiecīgais cilvēks, kuram allaž draugu pulkā piederēja vadošā loma un kurš jau divpadsmit gadu vecumā bija bijis virsaitis tādu~pašu puišeļu laupītāju bandā, kas sprauda sev par mērķi nodedzināt Vircburgu un bēgt uz Mežonīgajiem Rietumiem, kurp vilināja brīvība, tagad, tūkstoš deviņi simti divdesmit septītajā gadā, vējainā, mikli aukstā marta rītā stāvēja uz mūra pie cietokšņa grāvja, kur gandrīz pirms trīsdesmit gadiem viņa banda katru nakti bija pulcējusies pie ugunskura, un drūmi noraudzījās lejā uz pilsētu.

Pazaudējuši mantoto un iegūto īpašumu, eksistenci un līdz ar to arī labu tiesu vēl pārtikušo pilsoņu cieņu, Oskars Benommens un viņa skolas biedri atkal biežāk kāpa pilskalnā — savu jaunības palaidnību un jaunības ilgu arēnā, cietokšņa grāvī, kur nebija neviena, kam vajadzētu vispirms padomāt, vai sasveicinoties ir vērts celt cepuri.

Lejā miklā, pelēcīgā dūmakā gulēja pelēkā pilsēta.

Tikpat pelēks kā šī diena plūda Maiņas palu ūdens. Pa veco tiltu brāzās miesnieka rati. Zirgs bija nobijies un aulekšoja. Pārāk vieglie rati svaidījās līčloču.

Oskars Benommens pievērsās savam jaunības draugam, kas sēdēja uz Izdaiļošanas biedrības novietotā bērzu sola.

— Rati pieder miesniekam Fricim. Tam izdevās kaut kā izķepuroties. Arī jau bija apgrozībā nesegti vekseļi.

Uz sola sēdošais vīrietis — savā laikā ievērojams bandas loceklis un vēlāk skatu kluba «Nauda smejas» un dziedāšanas biedrības «Zaļo koku paēnā» biedrs, tagad triju bērnu tēvs un jau pirms pusotra gada, šefam mirstot, zaudējis savu advokāta rakstveža vietu — pacēla mēteļa apkakli, salīgi piespieda pie auguma rokas un teica:

— Ha-ha! Tam naudu iedeva sievasmāte.

— Tu vēl saki — haha? Vēl āksties? Tevi, liekas, vēl nav pietiekami dzīve pērusi.

— Ja es nesaku — haha, man arī neklājas vieglāk.

— Tā jau ir. Bet kur tev vēl ir dūša dzīt jokus!

Vēja brāzma norāva viņam no galvas platmali un

iemeta alus brūža pagalmā, kas atradās tik zemu cietokšņa mūra pakājē, ka draugi varēja no augšas ielūkoties divdesmit metru garajā skurstenī.

— Ha-ha, virsaiti! Ak, Oskar, agrāk tu būtu norausies gar mūri, tagad rimti, solīdi nokāpsi pa kalnu lejā, pieklauvēsi pie vārtiem un rātni pajautāsi, vai drīksti paņemt savu platmali. Tā ir visa starpība.

* Oskars, stipras gribas cilvēks, jau sen kopš spiests dzīvot bezdarbībā, arī vēl tagad, četrdesmit trīs gadu vecumā, godkārīgs kā zēns, mīļu prātu būtu uzņēmies dzīvību apdraudošo kāpienu gar divdesmit metru augsto mūri, tomēr, ne vārda neteikdams, nicīgi sarauca savas biezās nēģerlūpas un kāpa no pilskalna lejā.

Kad viņš atkal atgriezās ar platmali uz bērza sola, drebinādamies līdzās Rakstvedim sēdēja vēl divi senākie bandas locekļi.

— Trūkst vēl tikai Teobalda Kleterera, — sacīja Rakstvedis. — Tad mēs varētu skaistajā ielejā dziedāt kvartetā. — Viņa smiekli aprauti un neskanīgi noplīkšķēja saltajā gaisā.

Trīs draugi uz sola kopā ar Teobaldu Kletereru bija pilsētā pazīstamā vīru kvarteta «Zaļo koku paēnā» dziedātāji. Arī Oskars kopš piepadsmit gadiem bija dziedāša-

nas biedrības loceklis, bet līdz šai dienai vēl neprata pareizi izsvilpt dziedāšanas biedrības pazīšanās svilpienu. Viņam nebija muzikālās dzirdes.

— Vadzi, es jums saku, man nemaz nenāk smiekli. Bieži vien nezinu, kur lai ķer piecpadsmit feniņus nožēlojamam kausam alus dziedāšanas mēģinājumā. Bet tad nu tā, reizēm tomēr ir jāiedzer, ir jāiedzer, citādi var traks palikt, — sacīja Hanss Lukss.

Viņam bija pilnbārda, tikpat melna kā spožās, ogļmel-nās acis. Gadu atpakaļ, īsi pirms iecelšanas par pirmās klases lokomotīves vadītāju, viņu atlaida, un kopš tā laika viņš nebija vairs pie darba ticis.

Sāka zvanīt visu trīsdesmit baznīcu zvani. Torņu pulksteņi nosita divpadsmit. Mirkli vēlāk vecais tilts bija pārpildīts ar tiem ļaudīm, kas vēl strādāja un steidzās pusdienās. Mūsu četri draugi palika sēžam, cieši kopā saspiedušies. Viņiem laika bija gana.

Georgs Mangers, kura stikla acs spīguļoja spožā zilumā — īstā acs bija pelēki zaļa, bet viņam patika zila krāsa, — sacīja neparasti možā balsī.

— Tā jau nu vairs nevar ilgi iet. — Viņš pielieca galvu kā kanārijputniņš un skatījās pa labi, kaut gan visi trīs sēdēja pa kreisi no viņa. Kopš sievas nāves viņš runājot allaž raudzījās pa labi.

— Ja Vanagacs to saka, tad tā jābūt. Tur vairs nav

nekādu šaubu. Rīt atnāks tavs amata pēctecis un teiks: «Mangera kungs, te būs jūsu ādas tirgotava.» — Rakstvedis aicinoši pamāja ar roku. — Nāciet iekšā, laipni lūdzu! ^

— Liec viņu mierā. Nav joka lieta, ja kādam viss jāzaudē, — sacīja Oskars, — un vēl jo vairāk, ja tā kā man — māja pilna bērnu, kas prasa ēst! — Oskaram bija četri bērni.

Tikai Teobaldam Kletereram, kurš kvartetā ar lielu taktu un izjūtu dziedāja otro tenoru, vēl piederēja mantotā dārzniecība. Parādu par precēm viņam nekad nebija bijis, jo puķes, zaļumus, krūmus viņš audzēja pats un bēru vainagi tika pieprasīti arī šinīs grūtajos gados.

— Vadzi, ir auksts.

— Ar manu augļu tirdzniecību arī nekas nesanāca, — sacīja Vanagacs, raudzīdamies pa labi.

— Par traku auksts! Tad nu tā, es eju.

Tas bija Rakstvedis, kuram iešāvās prātā iekurt uguni cietokšņa grāvī.

Trīs no viņiem vāca kopā vecas avīzes, lazdu un liepu zaru kritalas un kopīgiem spēkiem nolauza garu, resnu nokaltušu mežābeles zaru. Oskars, vēl joprojām pats spēcīgākais no visiem, atstiepa četrus smagus akmeņus, kas bija izkrituši no nestiprā mūra, un salika tos kā sēdekļus ap ugunskura vietu. Zeme bija mikla. Mūra piekājē vēl turējās netīra sniega lēkšes.

Pēc kāda brīža zili saltajā dienas gaismā tikko saredzama plīvoja augsta, skaidra liesmu mēle.

Rakstvedis sadalīja visiem cigaretes. Viņi sēdēja apkārt ugunskuram un smēķēja.

— Ha-ha, miera pīpe? Gluži kā senās dienās! … Un tikpat lieli muļķi, kādi bijām toreiz, esam arī vēl šobaltdien.

— Lai nu paliek! — Oskars pagriezās pret ugunskuru ar mugurpusi, kas bija ledaini auksta. — Nemaz nebūtu tik aplam, ja mēs, puikas, toreiz būtu aizlaidušies uz Ameriku. Tad visa cūcība mums būtu pagājusi secen un droši vien mēs dzīvotu labākas dienas nekā tagad.

— Ha-ha, kā bifeļu mednieki!

— Nē! Bet varbūt kā pārtikuši veikalnieki!

Arī pārējie sagrozījās. Visi sēdēja ar mugurām pret uguni, un katrs raudzījās citā virzienā.

— Tad nu tā, kaut kam jānotiek, vienalga, kā, nauda jāpelna, ja negrib laisties dibenā… Kā jums liekas, ko es darīju beidzamajā laikā? Tas jau ir pats pēdīgais. Nemaz nevar stāstīt. Izlasīju laikrakstā, ka viena pazaudējusi savu briljanta gredzenu, skrēju pa pilsētu kā negudrs visur un meklēju. Tas nu tā, ne tikai to gredzenu! Vispār meklēju briljantus veselu nedēļu. Cik nezaudē? Kur uz ietves kas paspīdēja, metos klāt! Bet vienmēr tie bija tikai spļaudekļi.

— Briljantu meklētājs! Ha-ha! Arī nodarbošanās!

— Nu, es mēģināju tirgoties ar šokolādi, — sacīja Oskars. — Tāpat nekādas jēgas. Apstaigāju veikalu pēc veikala, ielu pēc ielas, neko nepalaidu garām. Neviens nepirka. Tad es mēģināju ar ķieģeļiem tam Hehbergas blēdim. Bet kurš tagad būvē? Tikpat labi es būtu varējis piedāvāt ķieģeļus saldumu veikaliem un šokolādi celtniecības kantoriem.

— Vadzi, mugurpuse svilst, un krūtis salst. — Hanss Lukss pagriezās. Arī pārējie atkal pagriezās otrādi.

Vanagacs skatījās pa labi.

•— Nu, kas ir? Runā! — uzmundrināja Rakstvedis.

— Ar manu dārza mēbeļu pārstāvniecību arī nekas neiznāca. Ļaudis mūsdienās laikam sēž zālītē. — Viņš pagrieza galvu atkal pret uguni.

Visi klusēja. Visi bija izmēģinājušies, ko tik vien varētu iedomāties, taču bez panākumiem.

Oskars sabikstīja uguni.

— Jums man ir kaut kas padomā, jums trijiem un Teo-baldam Kletereram, es gribu teikt — kvartetam. Man tas iešāvās prātā pirms nedēļas. Jāteic, tas būtu mazliet neparasti, tāpēc jau ari nebildu ne vārda. Bet ja kurpe spiež. ..

— Ja vien tāda ir, ha-ha-ha!

— Beidz māžoties! Beigu beigās stāvoklis ir pietiekami nopietns.

— Vadzi, kas tad īsti?

— Jā, nu es biju viendien aizgājis uz varietē, protams, svētdienas priekšpusdienā, tad ieeja par brīvu. — Pēkšņi viņš sāka bērt vārdus vienmuļā, nedabiski smalkā balsī, neskatīdamies nevienam virsū. — Nu un tad tur uzstājās tāds mākslinieciskās svilpošanas kvartets. Viņi svilpoja, vairāk neko. Skanēja gluži jauki. Bet man toreiz tūlīt iešāvās prātā, ka to jūs ari varētu … Protams, dziedāt!

Jau tiklīdz bija atskanējis vārds «varietē», Rakstvedis paslepen pielika roku pie mutes. Tagad viņš no visa spēka spieda muti ciet. Acis draudēja izlēkt no dobumiem.

— Tev tikai par visu jāsmej as! Ja tev ir kas labāks padomā, lūdzu, man nav iebildumu. Man tikpat no tā nebūtu nekāda labuma, es jau neesmu no jūsu kvarteta. — Arī viņš smaidīja. Tomēr virslūpa ar durstīgajam Ūsiņām — tikpat bezkrāsainām kā seja, tāpēc gandrīz nemanāmām — notrīsēja. — Kaut arī cilvēkiem nav ko mutē bāzt, uz izpriecām viņi tomēr ir nadzīgi — tas ir pierādīts.

Rakstvedis ļāva rokai noslīdēt lejup. Viņa seja joprojām bija piesarkusi.

— Varena izprieca — klausīties mūsu dziedāšanā!

Vanagacs zibenīgi pameta skatienu pa labi, tad uz uguni un atkal pa labi.

— Jāj autā, vai vispār biedrības gods pieļauj mums uzstāties par naudu.

Ugunskurs bija izdedzis. Tikai gar malām šur tur uzliesmoja pa mazam zariņam. Retas, lielas lietus lāses čūkstēdamas ienira kvēlojošos pelnos. Vanagacs piecēlās un salasīja žagarus.

— Iespējams, ka Teobalds Kleterers nemaz negribēs piedalīties. Kas viņam par vajadzību, — sacīja Rakstvedis. — Redzi, biedrības lokālā dziedāt — tas ir gluži kas cits. Bet, ja cilvēks samaksājis savus trīsdesmit feniņus ieejas maksas, tad viņš var arī kaut ko vēlēties. To jau mēs paši zinām. Mēs arī saceltu traci, ja mūs sadomātu muļķot.

— Nu, bet kad es saku — tie mākslinieciskie svilpotāji arī nebija labāki, — Oskars vēl arvien runāja nedabiski smalkā balsī, nevienu neuzlūkodams.

— Vai tu vari arī iedomāties, kā mēs ar Vanagaci stāvētu uz skatuves! Viņš taču pastāvīgi, arī dziedot, glūn uz labo pusi. Un viņa debeszilā acs! … Lai vai kā, Virc-burgā es neuzstāšos.

— Vai nu tik vien pilsētu pasaulē… Tas ir jānoorganizē. No pilsētas uz pilsētu.

— Ak, tā tu to iedomājies! Pareizi! Ne tikai te pie mums … Tad tev vajadzētu uzņemties impresārija pienākumus. Tad mēs būtu vismaz kaut cik droši, ka, ha-ha-ha, pēriens mums paies secen!

Atgriezās Vanagacs ar pilnu klēpi žagaru un pāris resniem zariem. Kūpēja, sprakšķēja, pašāvās liesmu mēles. Un beidzot gaiši uzlāktīja. Visi atliecās atpakaļ.

— Lai tad mūs izslēdz, ja biedrībai tas nepatīk. — To viņš bija apsvēris, vākdams žagarus.

Oskars, juzdams, ka viņa priekšlikums guvis zināmu atsaucību, vairs neraudzījās kaut kur tukšumā.

— Jums, protams, jābūt nevainojami eleganti apģērbtiem. Jums jāpasūta četras frakas. Baltas kaklasaites un arī lakkurpes! Baltas vestes!

— Un kurš to maksās?

— Linu drēbes uzvalki būtu lētāki. Vadzi, man vēl ir manas audžumātes linu audums atvilktnē. Lielisks balts linu audums!

— Kāpēc tad ne triko? — jautāja Rakstvedis šķietami

nopietni un jau tumši piesarka. — Iedomājieties šādu skatu — mēs četri uz skatuves, viru kvartets rozā triko! — Vispirms paspruka aprauts «ha!». Viņam jautrāka elpas. Tad dziļi no krūtīm izlauzās skaļa, vētraina, atvieglojoša smieklu šalts, kas aizrāva visus.

Pirmais atguvās lokomotīves vadītājs Hanss Lukss un tūdaļ kļuva nopietns.

— Tad jau dalīsim piecās daļās, ja tu būsi mūsu impresārijs … vadzi, un kā ar tām frakām?

Rakstvedis, kurš parasti mēdza par visu zoboties un tomēr piedalījās visos draugu pasākumos, sacīja:

— Vajadzētu izstrādāt īpašu programmu.

Bet Oskars jau bija visu apsvēris:

— Vislabākais būtu, ja jūs dziedātu savas vecās dziesmas. Tās visiem patīk… «Uz dzimteni sirds mani aicina» …

— Neaicina ar neko!

— Beidz muldēt!

— Varbūt arī «Elshenu fon Kaupu» un «Reiz vēsā kapā» … Kaut ko priekš sirds!

— Un rožainā triko! — Rakstvedis tomēr savaldījās un sacīja nopietni: — Nudien nezinu — frakas un lakkurpes, biļetes braukšanai ar vilcieniem, arī pārgulēt vajadzēs, un viss pārējais maksā naudu. Un vispār!

— Ja jūs tikmēr atrastu kādu citu ienākumu avotu, kādu solīdāku, vēl jo labāk! Bet mūsu stāvoklī…

Ikviens no viņiem iedomājās par sievu, nemaksāto īri, bērniem.

— Ja nu tomēr nekā cita nav!… Kleterers, protams, neatteiksies. Tas jau vienmēr bija par mākslu. Tos pāris bēru vainagus tikmēr var viņa sieva novīt… Galvenais tās četras frakas. Un, protams, man jāizdibina, kur jūs varat uzstāties un vai tas arī atmaksājas.

— Jā, frakas — tas nav joks!

Vēja brāzma sacēla gaisā pelnus. Vanagacs pavērās pa labi, bet nekā neteica — sejā bija sapūsti pelni. Torņa pulkstenis nosita divi. Pēkšņi viss izskatījās pamests un bezcerīgs — asā, izbalējusī zāle grāvī, slapjie mūri, vientuļais, kailais lazdu krūms. Debesis sadrūmušas. Visi klusēdami piecēlās. Viņi pēkšņi izskatījās veci un raižu nomākti.

Kad draugi bija no pilskalna nonākuši Klinšu gatvē —

klusā, vecā, šaurā un tik greizā un pelēkā ieliņā, ka šķita, tā būtu izcirsta klintī, — nodoms nopelnīt naudu ar dziedāšanu likās neiespējams.

Oskars gāja garām «Melnajai valzivij». Tas nebija nemaz tik viegli. Apziņa, ka jaunajam krodziniekam arī draudēja bankrots, bija tikai niecīgs mierinājums.

Kad Rakstvedis pārnāca mājās, pusdienu maltīte stāvēja uz galda: šķīvis lēcu zupas, kas bija atdzisusi, pārvilkusies ar pelēcīgu plēvi.

— Uzsildi vēlreiz.

Viņš atslējās krēslā, sabāzis rokas bikšu kabatās, un drūmi vērās tukšumā.

Mājās viņš izturējās gluži citādi nekā savu draugu sabiedrībā — maz runāja, nekad nejokoja, sašļucis un nomākts aiz bezcerības tikt pie darba. Ja viņš vispār kādreiz ilgāku laiku palika mājās, tad stundām nekustīgi nostāvēja pie loga un raudzījās lejā uz veco tiltu. Viņš pazina katru. Un, lai gan katrs zināja, cik grūti, gandrīz neiespējami dabūt darbu, viņš tomēr kaunējās, ka nu jau kopš pusotra gada slaistās apkārt, nekā nedarīdams. Viņa kalsnā un pirms laika novītusī sieva,' nesen dzemdējusi trešo bērnu, tikko spēja noturēties kājās. Klusēdama viņa nolika uzsildīto zupu uz galda un pārlaida plaukstu vīram pār matiem.

Arī Vanagacs dzīvoklī, kas īstenībā bija liela istaba ar ļoti zemiem griestiem, vairs bija tikai abas gultas, krēsls un ar pelēki marmorētu vaskadrānu apklāts galds. Viss pārējais bija aprakstīts, ieķīlāts, pārdots.

Līdz šim viņš nebija varējis izšķirties, vai pārdot arī patlaban lieko otru gultu. Gultas bija vienādas, magoņ-koka izrotājumiem, kas attēloja liru, un viņš klusībā bija nodomājis atkal precēties. Taču īri vajadzēja maksāt. Viņš posās ceļā uz vecu lietu tirgotavu.

Arī šai grūtajā ceļā viņš turēja galvu iešķībi paceltu, degunu izslietu un izskatījās tik neparasti možs, it kā viņam nekas nevarētu draudēt. Taču šādi viņš turējās tikai tāpēc, ka viņa acs mazliet šķielēja un vienīgi šādā šķietami dzīvespriecīgā gaitā viņš varēja raudzīties uz priekšu.

Tā viņš gāja garām Rakstveža mājai, kurš savā pustukšajā istabā jau stundām ilgi stāvēja pie loga — nekustīgi, bezcerīgi un lūkojās lejā uz veco tiltu. Vanagacs at-

I Mēja uz sveicienu, kā aktieris paceldams roku, un tad и я riezās Skrandu ielā.

Vienā ielas pusē bija gaļas tirgotavas, kur lēti pārdeva Kritušu dzīvnieku gaļu, smēde, kažokādu darbnīca, krāso-i.ivas, vēl tālāk ebreji tirgojās ar ādām; tur, veikaliņu pi iekšā, ar naglām piesistas karājās žāvēšanai izliktas  īsiņainas zaķu un kazu ādiņas, vēl tālāk ģipša figūriņu . l n bnīca, kur izlēja svētās Marijas un Jēzus bērniņus un к rasoja tos zilā un sarkanā krāsā, bet pretējā ielas pusē cita pie citas vecu lietu tirgotavas. Durvīs karājās bikses, svārki, formas tērpi. Uz izbrauktā, izgrambātā ielas bruģa gulēja bieza kārta govju un zirgu mēslu. Pa šo Skrandu ielu lopus dzina uz kautuvi.

Lija. Vējš plandīja bikses un sieviešu svārkus. Vecu lietu tirgotavas bija piebāztas ar daždažādiem priekšmetiem, ko dzīve te bija uzkrājusi savos simts gados. Pēdējo desmit gadu laikā daudzi pārdeva visu un tikai nedaudzi bija spējīgi pirkt.

Netīro skatlogu priekšā stāvēja bērni un ilgu pilnām acīm noraudzījās uz valdzinošajiem krāmiem. Tā arī Vanagacs bija bieži stundām ilgi stāvējis, sasvīdušajā saujā iežmiedzis naudu, nevarēdams izšķirties, vai pirkt vecu revolveri, kādu jūraslaupītāju stāstu grāmatu, lietotu klauna apģērbu vai izbāztu zaļu papagaili, kurš arī vēl tagad, pēc trīsdesmit gadiem, tupēja uz kārtiņas un raudzījās pāri uz noputējušo Gētes bisti.

Nu jau līdzās vecā gramofona izļodzītajai misiņa taurei bija redzams tumšais radio skaļruņa rags. Jaunā laika tehnikas sasniegumi Skrandu ielā ieradās ar mazu novēlošanos. Tomēr ieradās.

Pirmais vecu lietu tirgotājs jau kratīja galvu, vēl iekams Vanagacs bija paguvis pateikt, cik viņš par savu magoņkoka gultu grib dabūt. Nākošais klusēdams iegāja atpakaļ bodītē, tiklīdz izdzirda cenu. Viens piedāvāja trīs markas par gultu ar visu matraci.

Pa ielas vidu miesnieka puika vilka aiz valga teļu. Vanagacs ziņkāri noraudzījās, kā teļš atspērās ar priekškājām pret bruģi un nebija dabūjams no vietas. Puisis mēģināja dzīvnieku stumt, viņš stūma un grūda, līdz pakaļkājas zvalstījās starp priekškājām. Un pēkšņi teļš pats bez pamudinājuma pārgalvīgiem lēcieniem aizjoņoja prom uz kautuvi.

Vanagacs gāja braši pa ielu, galvu iešķībi izslējis, lūpas savilcis līksmā un noraidošā smaidā, it kā viņam dzītos pakaļ visi vecu lietu tirgotāji, cits citu pārsolīdami. Viņam mugurā bija elegants koverkota mētelītis ar platu nošuvi — atlieka no seniem, labiem laikiem.

Pie stūra nama, kam visa fasāde līdz pirmajam stāvam bija nokarināta ar lietotām drēbēm, stāvēja gara auguma čigāns, kurš mēģināja pacelt cenu savai vijolei, ko gribēja pārdot, spēlēdams uz tās. Tirgotājs bija durvis aizslēdzis un nemaz nerādījās vairs no sava veikala laukā. Ap čigānu visapkārt bija salasījies bērnu bariņš, un policists pārlika, vai nevajadzētu šo tumšādaino cilvēku paķert līdz uz iecirkni.

Blakus veikalā pie durvju stenderes karājās ļoti īsa, gaiši zila viduklī iežmiegta huzāru jaka ar baltām auklām, pie otras stenderes milzu gara saburzīta fraka ar trai-painiem atlokiem un virs tās līgavas plīvurs ar miršu vainadziņu.

Tā vien šķita, ka vecs laulāts pāris, nonācis galīgā trūkumā, izvilcis un pārdevis arī vēl pēdējo, kas viņus saistīja ar mūža laimīgajām dienām.

Nekāda lielā izvēle Vanagacij vairs nebija palikusi. Lielākā tiesā tirgotavu viņš jau bija iegājis, bet dažās, par kuru īpašniekiem zināja, ka tie ir slikti maksātāji, nebija vērts virināt durvis. Līdzās frakai stāvēja tuklā bodniece.

— Ko kungs meklē?

Un kad viņš, galvu krasi pagriezis pa labi, apstājās, viņa sacīja:

— Tā ir vēl ļoti labi saglabāta un viscaur iestrādāta ar zīdu.

Vanagacs nemaz neskatījās uz fraku, bet uz košo hu-zāra jaku, kas karājās pa kreisi:

— Man ir sarkankoka gulta pārdodama. Gandrīz jauna!

— Mēteli, kas jums mugurā, es paņemtu apmaiņai pret fraku.

— Kokā ir inkrustācijas. Lira! Uz sāndaļām ir rozes.

— Gultu es nepirkšu. Vispār nepirkšu neko. Bet, ja jūs vēl mazliet piemestu klāt… Mētelītis ir jau stipri apvalkāts.

— Manam mētelim nav nekādas vainas, un tam arī ir zīda odere. — Viņš atsita vaļā mēteļa stūri.

'igāns ar vienu vienīgu meistarīgu lēcienu bija klāt un, dziļi palocīdamies, sniedza vijoli un lociņu bodniecei.

I.iimādamās un šķendēdamās viņa lūkojās visapkārt, m&lt; kļūdama policistu.

Tikai uz vecā tilta, jau ceļā pie Oskara, — bez mētelīša saldams, ar fraku pār roku — Vanagacs iedomājās, ka īstenībā viņam bija nodoms pārdot gultu, lai varētu samaksāt īri, nevis iegūt vecu fraku un atbrīvoties no sava

mētelīša.

Viņš iegāja vienā no puslokiem, kurā kopš gadsimtiem stāv tilta svētie. Vajadzēja visu pārdomāt. Pēkšņi pār viņu sabruka pārāk daudz domu reizē. Ka viņam bija fraka, tas bija labi. Nu pats galvenais bija iegādāts, lai varētu uzstāties. Ar mētelīti vajadzēja riskēt. Bet īre?

Tiklīdz viņš iedomājās par īres maksājumu, tā acu priekšā parādījās sieva, — kā viņa savā pelēkajā kleitā sēdēja klusajās pēcpusdienas stundās pie loga un lāpīja veļu. Viņa ir mirusi. Tas nu ir garām. Viegli pateikt — garām. Cik viss izvērties smags un bezjēdzīgs, kopš viņa vairs nesēž pie loga, kad viņš atgriežas mājās. Kam visas šīs mocības!

Viņš domāja par mazā ieroču veikaliņa īpašnieci atraitni, pie kuras viņš gadiem ilgi pirka patronas savam štucerim. Vanagacs bija mednieku biedrības «Lauvu mednieki» valdes loceklis un piegādāja atraitnei daudz pircēju.

Jau bieži viņa bija Vanagaci aicinājusi istabiņā aiz veikala uz tasi kafijas. Un katrreiz viņam likās, ka pa labi līdzās skapim ar ieročiem stāvētu viņa sieva.

Krēsloja. Uz kāda ārzemju preču kuģa, kas rāmi peldēja lejup, iedegās signālugunis, un pa kajītes dūmeni stīga dūmu strūkliņa: tika gatavotas vakariņas. No jauna sāka zvanīt baznīcu zvani. Senāk Vanagacs tos nemaz nedzirdēja. Tagad mūžīgā šķindināšana uzvēdīja skumjas.

««Es labāk uguni nemaz neiedegšu, pasēdēsim tāpat tumsā,» viņa man sacīja pēdējā reizē, kad biju aizgājis. Vai aiz tā kaut kas slēpās? Labi, ka man tā gulta vēl ir,» viņš nodomāja, tālāk iedams. «Bet kā ar … īri?»

Tumšajā dzelzs un tērauda lietu veikalā grūti saglabāt sārtus vaigus. Atraitnei bija bāla, jau apvītusi seja un dzeltenīgas, tievas rokas kā vairumam rāmu, pamazām novecojošu sieviešu, rūsgani brūnas, tādas pašas kā biezie mati, stirnas acis, turklāt labi ejošs veikals ar darbnīcu, kur jauns ieroču meistars tīrīja un laboja bises.

Divi puišeļi — viens bez zeķēm, veciem, pārāk lieliem zābakiem kājās — palika stāvam pa gabaliņu no frakas, ko Vanagacs bija aizmirsis. Pieiet pavisam klāt viņi neuzdrīkstējās. Sākumā zēni pat mazliet pavirzījās tālāk. Likās tā drusku baismīgi, ka tur, pāri tilta margām, līdzās svētajam Kilianam karājās fraka.

— Mēs varētu to iegrūst ūdenī. Kad tā peldēs, izskatīsies, ka tur kāds noslīcis.

— Un ja mūs noķer?

Vanagacs atgriezās īstajā brīdī. Puišelis ar pārāk lielajiem zābakiem kājās jau bija uzkāpis uz svētā Kiliana postamenta ar padusē iežmiegto sagumzīto fraku.

Izputējis vecs rantjē apvalkātā apģērbā nekā neredzošām acīm skatījās nopakaļ joņojošiem puikām, viņš noliecās pāri margām, pārgāja pāri otrā pusē, samulsis pavēlās arī te dziļumā. Pēkšņi atskatījies, vai kāds nav viņu novērojis, apjucis gāja prom. Viņa lūpas nedzirdami kustējās.

Kad Vanagacs iegāja jumtistabiņā ar slīpajiem griestiem, Oskars Benommens sēdēja ar sāpošu galvu pie veselas kaudzes rēķinu, kvīšu, tiesas lēmumu un izpildrakstu. Viņš bija pārdevis arī savu dzīvokli, lai varētu apmierināt pašus svarīgākos kreditorus, un ar sievu un četriem bērniem pārvācies uz šo bēniņu ūķi ar daudzajām pažobelēm; vienu metru zem griestiem no loga līdz pašām durvīm stiepās resna nobalsināta sija, pie kuras karājās vingrošanas apļi, tanīs, iekāries ceļgalos, ar galvu lejup šūpojās jaunākais Oskara dēls. Paralēli sijai cauri visai istabai sniedzās sarūsējis krāsns dūmvads.

— Tagad liecies mierā! Gan jau ar laiku sadabūsi arī tās dažas simts markas, — sacīja Benommena kundze.

Septiņpadsmit laulības gados viņa nebija izskatā daudz pārvērtusies. Viņas seja joprojām bija baltum balta un vaigi apaļi. Tikai kakls bija dziļāk ieslīdējis tuklajos plecos. Uz krūtīm bija uzbirušas dažas maizes drupatas, kas vairs netika lejā no šiem varenajiem pakalniem.

— Priecājos tevi redzēt. — Tas skanēja dīvaini. Oskars bija visu mūžu radis just zem kājām drošu pamatu, rāmi

klusēt un šajā pašapzinīgajā mierā šķietami bez iedomības noraudzīties uz apkārtējiem mazliet no augšas.

Arī pa visiem piecpadsmit krodziņa pārvaldīšanas gadu iin viņš bija palicis uzticīgs saviem jaunības dienu ideal iem, kas aizliedza apzinīgam atlētam lietot alkoholu. I’at vistrakākās dzeršanas reizēs viņš ar plašu žestu aicināja sajūsminātos un jau grīļojošos atlētus tukšot glāzes uz turpmākajiem rekordiem, bet pats gluži skaidrā prātā neuzkrītoši pagriezās pret bufeti un savu pilno glāzi nolika tur kaktiņā, līdzās lietošanai nederīgam cigāru galu griezējam, kas attēloja Minhenes Dievmātes katedrāli.

— Fraka man jau rokā, — Vanagacs nolika to uz galda.

Kā izmisis cīnītājs, ko vēl uztur dzīvības instinkts un kas tver jebkuru cerības staru, Oskars satvēra fraku. Viņam metās karsts. Seja piesarka. Viss nodoms, radies izmisumā, neatbilda viņa priekšstatam par solīdu pasākumu.

Viņš turēja fraku tālu izstieptās rokās.

— Kur tu izrāvi šo briesmoni? Tu jau vari tanī divreiz ielīst.

— Tāda paliela gan ir.

— Negribu, draudziņ, sabojāt tev prieku, bet…

— Tev liekas — neder?

— Nu, uzvelc mugurā! \parVanagacs nebija maza auguma. Tomēr fraka sniedzās

viņam līdz potītēm. Tā laikam bija piederējusi kādam milzim.

— Tu vari pašūt no frakas mēteli.

— Es jau to samainīju pret mēteli. — Noliecies viņš norūpējies pārbaudīja garumu.

— To nevar saīsināt, — nolēma Benommena kundze, lietpratīgi pataustīdama drānu, paceldama vienu šēzi un ar nožēlu ļaudama tai atkal nokrist. —.Ir jau arī krietni nobružāta. Žēl naudas.

Viņas otrais dēls, sēdēdams pie mazās krāsniņas un lasīdams «Ceļojumu apkārt pasaulei», paslēpies aiz grāmatas, klusiņām smējās, jo Vanagacs, apģērbis fraku, izskatījās līdzīgs pazīstamajam filmu aktierim, komiķim, kuru viņš bija redzējis kino.

— Citreiz, kad jūs atkal pirksiet kādu apģērba gabalu, paņemiet līdz kādu sievieša cilvēku, — sacīja Benommena kundze, un Vanagacs raudzījās pa labi.

— Pagaidi. Es būšu pēc desmit minūtēm atpakaļ. — Oskars kā puika nobrāzās pa kāpnēm lejā un, iegājis «Vīnes kafejnīcā ar dāmu kapelu», palūdza viesmīli atnest ilustrētos žurnālus, kur izplēsa lapu ar eleganta frakā tērpta kunga attēlu.

Kafija maksāja piecdesmit feniņu. «Sākas jau tūlīt ar izdevumiem.» Viņš izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu, ierakstīja «Izdevumi» un zem tā piecdesmit feniņus.

Atgriežoties viņš dzirdēja Rakstvedi, kuru nemiers un nomāktība bija aizdzinuši no mājas pie draugiem, jautājam:

— Vai tu platmali arī paņēmi? — Un, tā kā Vanagacs pilnīgā neizpratnē nezināja, ko atbildēt, piebilda: — Nu, pie Hehbergas ceļa dārzeņu laukā visu vasaru stāvēja putnu biedēklis. Tā bija šī fraka. Par to esmu drošs. Bet pašā augšā bija vēl cilindrs… Vai tā tev nav? — Viņam izdevās palikt nopietnam.

— Videršeina kungam allaž joki prātā, — Benommena kundze mierināja. Tobrīd viņas vīrs nolika uz galda attēlu ar eleganto kungu.

— Pie pasākuma jāķeras pašos pamatos no praktiska viedokļa. Jums taču jāizskatās nevainojami elegantiem. Frakas jāšuj Firnekesam un tikai pēc šī te modeļa.

Oskara dēlēns pacēla galvu no «Ceļojuma apkārt pasaulei». Šo žurnāla lapu, uz kuras bija attēlots ne vien elegantais kungs, bet arī vēl «Lidojums uz Marsu», viņš pazina. Pagājušajā svētdienā viņš bija ar tēvu, kurš piedāvāja kafejnīcas īpašniekam pirkšanai šokolādi, iegājis tur un, sēdēdams uz sarkanā plīša dīvāna, veltīgi diedelējis tēvam atļauju šo lapu izplēst.

Tagad viņš samulsis un iztrūcies nenovērsa acu no tēva, kurš bija norājis, ka to nedrīkstot darīt, jo tā esot zādzība.

— Es palūdzu atļauju galvenajam viesmīlim, — Oskars nošņāpa ar šķērēm «Lidojumu uz Marsu» un iedeva dēlam.

Pilsētās pie upēm pašnāvnieki lielāko tiesu izšķiras par nāvi noslīkstot. Viņi ir uzauguši pie upes, tā plūst cauri visam viņu mūžam, tā ieaugusi viņu sirdīs, ir kopā ar tiem nomodā un sapņos un, kad vairs cita ceļa nav, paņem savā klēpī.

Kad trīs draugi sāka iet gar krastmalu, viņi uzdūrās

I.nr/.u pūlim — zvejnieki, sievietes, bērni bija sastājušies i|&gt; rantjē, kurš pirms stundas, stāvēdams uz tilta, raudzījis ūdenī.

Tagad, apsegts ar salmiem, viņš gulēja uz bruģa. Vienīgi slapjie zabāki rēgojās laukā. Pie galvas stāvēja nolikts sarkani gaismojošs lukturis, jo bija jau tumšs.

Četrdesmit piecus gadus viņš bija diendienā līdz vēlai naktij stāvējis sava mazā vīna pagrabiņā bufetē un pa kausam vien lējis tūkstošiem litru, laipni un labvēlīgi apkalpojis apmeklētājus un — lepns valdnieks savā valstībā — bez ierunām izlīdzinājis neskaitāmus strīdus; septiņdesmit gadu vecumā šis cienījamais un ar kapitālu nodrošinātais cilvēks bija devies mierīgā atpūtā, bet pēc dažiem gadiem, līdzīgi miljoniem citu ciešanu biedru, nonācis galīgā nabadzībā un iekļuvis pilsētas patversmē.

— Jā, nabagmājā viņš nespēja izturēt. Viņš ne! Šādam raksturam tas nav pa spēkam. Nav nekāds brīnums. Un tādā vecumā no jauna tikt uz zaļa zara arī nav iespējams, — nobālis sacīja Oskars Benommens, raudzīdamies uz slapjajiem, nekustīgajiem zābakiem kā uz pašam draudošu nenovēršamu likteni.

Pār muguru viņam skrēja salti tirpuļi, un, tālāk ejot, viņš no visa spēka sasprindzināja muskuļus. Pa ceļam pie drēbniekmeistara Firnekesa viņš vairs nebilda ne vārda un turējās citiem soli priekšā.

Ziloņa ieliņa sākas ar iespaidīgu vārtu arku, uz kuras turas veca māja. Tad ieliņa sašaurinās arvien vairāk — gluži kā ziloņa snuķis, un visšaurākajā vietā, kur diviem blakus nav iespējams paiet, dzīvoja drēbniekmeistars Fir-nekess — neiedomājami kluss cilvēks, kas nebija iestājies nevienā biedrībā, kam nebija neviena drauga, kurš nekad nebija redzēts draugu pulkā sēžam krodziņā; nedēļām ilgi viņš nepārmija ne ar vienu ne vārda, arī ar savu sievu ne, lai tad pēkšņi, kad viņā kaut kas bija nobriedis, pateiktu savu sakāmo tam, kas tobrīd gadījās tuvumā.

Kopš trīsdesmit gadiem viņam visa seja, arī piere un pietūkušie plakstiņi bija pārklājušies ar izsitumiem, un, tā kā viņš nekad nebija ārstējies, tad sejas krāsa bija kļuvusi spilgti sarkana.

Firnekesa kungs sēdēja uz drēbniekgalda un šuva, ievēra adatā diegu, nokoda pavedienu, šuva atkal. Sieva atnesa viņam ieplīsušā tasītē bez osas pelnu pelēku

kafiju. Drēbniekmeistars palūkojās uz šo pelnu dziru, tad izteiksmīgi pacēla acis uz sievu.

— Es taču nevaru katrreiz vārīt svaigu kafiju. Man nav laika. Kas tad apkops Kārlīti! Kārlītim nepieciešama rūpīga kopšana. — Viņa runāja svepstēdama. Pelēkā sejas āda krokām gūlās lejup uz milzum lielo kāksli. Greizā, allaž miklā apakšlūpa nokarājās līdz pašam zodam.

Piecdesmit gadus vecā bezzobainā, klibā sieviete, kurai vairs bija tikai ar ādu pārvilkti kauli, pirms septiņiem mēnešiem vēl bija dzemdējusi bērnu un aiz pārliecīgas mīlestības noņēmās ar to augu dienu.

Viņa iznesa pelēko dziru virtuvē un iegāza atpakaļ kafijas kannā, tad ielēja ūdeni melnā dzelzs pannā, iemeta aukstajā ūdenī gabalu cūku tauku un burkānus, uzlika visu uz uguns, bet Kārlīti nosēdināja uz plīts līdzās ūdens katlam.

Tuklā kaimiņiene, kuras vīrs bija bez darba, bet mājās četri bērni un pieliekamajā tukšums, ienāca pa durvīm un samulsusi lūdza karoti miltu. Firnekesa kundze labprāt izlīdzēja kaimiņiem, kam bija vēl mazāk nekā viņai.

— Nu, kā tad klājas? — klusinātā un liekuļotā balsī iejautājās Oskars Benommens.

— Kā jau nu mūsu laikos var klāties tādiem kā mēs, — vai ne tā, Firnekesa kungs? — drēbnieka vietā atbildēja Rakstvedis, bet Vanagacs moži un tomēr mulsi smaidīja, raudzīdamies uz labo pusi.

Drēbnieks bija nokāpis no galda un nesacīja nekā. Pašreizējie notikumi viņu neinteresēja. Viņā rosījās un nobrieda domas, kuras viņš uztvēra savdabīgi, bet nekontrolēja ar prātu. Centimetrmērs karājās viņam ap kaklu kā važiņa. Drēbnieks strādāja čakli, daudzi viņam bija parādā, bet viņš pameta savu vietu uz galda tikai pēc zināma laika, kad bija tiktāl saņēmies, un tad darīja to vienā mirklī, gāja pie kāda parādnieka un dabūto naudu nodzēra vienā paņēmienā.

Oskars Benommens paskaidroja Firnekesa kungam, kurš savā mūžā vēl nebija pašuvis nevienu fraku, ka viņiem nepieciešamas četras sevišķi elegantas frakas, kuras tūlīt samaksāt nevarēs. Arī Vanagacs kaut ko runāja pa starpām. Un Rakstvedis sacīja pārliecinoši:

— Ak, gan jau Firnekesa kungs to paveiks.

Drēbnieks raudzījās moži un rāmi, nesacīja ne vārda

nu svinīgos apgalvojumus nemaz nedzirdēja. Viņš ņēma

nieru.

To no virtuves atskanēja Kārlīša brēkšana, un negaidot l imekesa kungs^ dusmās dzelkstošām acīm norādīja uz durvīm, bet klusi un šķietami maigi pateica savu sakāmo: Viņa Kārlīti ar savu kopšanu iegrūdīs nāvē. Iirnekesa kundze lādēdamās paķēra brēcošo bērnu no karstās plīts un iezieda apdedzināto dibentiņu ar eļļu.

II

Hanss Lukss sēdēja nekustīgi ar nazi rokā pie virtuves galda un blenza uz nomizotajiem kartupeļiem, kam līdzās gulēja no Hamburgas pienākusi telegramma.

Viņa tante bija telegrafējusi, ka ceturtdien ar vakara vilcienu ieradīsies te. Viņa bija divdesmit sešus gadus nodzīvojusi Ohaio štatā.

Luksa sieva stāvēja, atbalstījusies pret pavardu. Viņai bija tumšas, ugunīgas acis, brūngana, gluda kā ieeļļota svešzemnieces seja, biezas, tumši sārtas lūpas un lokans augums. Viņa izskatījās kā Malajas meitene, kaut gan bija trīsdesmit piecus gadus veca. Viņas bērni bija smalki veidoti, tievām, tumši brūnām rokām.

Hanss Lukss, kam māte bija mirusi dzemdībās, bērnībā dzīvoja pie tantes. Tā bija precējusies ar malkas cirtēju. Viņa palīdzēja vīram darbā, bija nenogurdināma, čakla un daudz spēcīgāka par savu gados vecāko labsirdīgo vīru. Vakaros viņš bija no cietā skābarža koka griezis mazajam Hansam jēriņus un zirdziņus.

Tante bija zīdaini ņēmusi līdz darbā un guldījusi malkas kastē, kas arī mājās noderēja par šūpuli. Vīrs zāģēja, viņa cirta malku, vakaros abi kopīgi sanesa to šķūnī, tā dienu dienā trīsdesmit sešus gadus, līdz trieka vīru noguldīja gultā. Viņš nespēja pakustināt ne rokas, ne kājas, nespēja ne runāt, ne arī ko dzirdēja.

Visu pēdējo nedēļu tante nosēdēja pie mirēja gultas un šuva sev kleitu bērēm. Mirējs skatījās. Tik vien vēl viņš varēja kā vērot. Viņa piestiprināja pie cepures melno plīvuru un, kad Hanss Lukss aizrādīja, ka šo darbu viņa varētu paveikt blakus istabā, atteica: «Viņš jau tikpat nomirs.»

Mirējs, nevarēdams ne parunāt, ne pakustēties, bija pilnīgi bezspēcīgs un, acu nenolaizdams, taisnīgās, nevaldāmās dusmās raudzījās uz sievu, izgrūzdams šausminošas skaņas. Viņa mierīgi šuva. Šuveklis — sēru kleita — gulēja uz vīra segas.

Kad viņš ar pēdējo elpas vilcienu iegrima spilvenā, ari kleita bija gatava — vecā melnā laulību kleita, ko viņa bija tikai pārtaisījusi un palaidusi platāku.

Ap to pašu laiku viņa saņēma vēstuli no sava jaunības laika mīļotā, kurš aiz bailēm no viņas bija aizbēdzis uz Ameriku, — ja viņa vēl tagad esot ar mieru iet pie viņa, lai braucot. Viņam esot liela ferma ar daudzām kūtīm un vairāk govju un zirgu nekā simts zemniekiem dzimtenē, turklāt naftas avoti, kas vien jau kopš daudziem gadiem ienesot ik mēnesi četrtūkstoš dolāru.

Piecdesmit sešus gadus vecā sieva bija aizceļojusi pāri okeānam, apprecējusi par desmit gadiem vecāko fermeri, arī atraitni, kuram ģimenē bija deviņi dēli, vedeklas un bars mazbērnu, un tagad nu, kad arī viņas jaunības mīļotais bija miris, pēc divdesmit sešiem gadiem, ceturtdienā, ar vakara vilcienu grasījās iebraukt Vircburgā, lai, kā pēdējā vēstulē bija rakstījusi, kad sitīšot viņas stunda, tiktu apglabāta dzimtenes smiltājā. Viņa nebūšot nevienam par apgrūtinājumu. Viņai esot seštūkstoš mārku iztikai.

Hanss Lukss vēlreiz rūpīgi izpētīja telegrammu — datumu, nosūtīšanas laiku un vietu, atkal un atkal pārlasīja tekstu.

— Tā ir. Tieši tā viss ir. Tātad viņa būs klāt. — Un satvēra vēstuli. — Seštūkstoš markas … Tas ir mēnesī piecsimt markas. Milzu nauda! Vadzi, tātad patiesi, vadzi, to jau viņa nemaz nevar izlietot.

Hansa sieva, kas pret jebkuru notikumu izturējās ar tādu mieru, it kā tikai citas zemes saule un smaržas spētu viņu satraukt, graciozi pagrozījās un apveltīja vīru ar tikpat siltu, starojošu skatienu, kāda bija pati:

— Un ja nu pavisam ir tikai seštūkstoš markas? Es saku, ja tā būtu visa viņas nauda un nevis procenti? … Fermeram taču bija no pirmās sievas deviņi dēli, kam vajadzēja saņemt savu mantojuma tiesu.

— Nu, bet milzīgā ferma? Un tās tūkstoš govis un zirgi? Un naftas avoti, hm, naftas avoti? Četrtūkstoš dolāru mēnesī! Tas jau ir sešpadsmit tūkstoš mārku mē-nēsī — daudzus gadus. Labība ari, kā viņa rakstīja, dod ik; mazums ienākumu. Un, vadzi, zemes cenas ari ar katru vadu ceļas!

Tagad arī Luksa sieva sāka šaubīties, vai tās seštūkstoš markas varētu būt tikai kapitāls vien. Un tomēr viņa skatījās un smaidīja tikpat rāmi kā iepriekš.

— Tātad vēl viena diena! Tad viņa būs klāt. Astoņdesmit divus gadus veca. Tātad ilgi vairs nedzīvos. — Hanss Lukss izgrieza no kartona lielu ripu, uzzīmēja ar sarkanu zīmuli: «Esiet sveicināta.» Kad viņš bija rūpīgi nolīdzinājis visus ripas stūrus un piemiegtām acīm pārbaudījis, vai tā ir nevainojami apaļa, allaž paturēdams ripu tālu izstieptā rokā, tad piezīmēja vēl treknu izsaukuma zīmi un satraukti iekliedzās:

— Manu cepuri! Ātri, manu cepuri! — un jau izmetās bez cepures laukā, lai pie sava drauga Teobalda Kleterera pagādātu vainagu un vītni no egļu zariem, ar ko apvīt apsveikuma kartonu.

Luksa kundze iegāja istabā pameklēt platmali, kas gulēja uz kumodes līdzās melni lakotam astoņasu ātrvilciena lokomotīves modelim; tas bija pedantisks lokomotīves atdarinājums — rokas garumā, ar manometru, tvaika svilpi, niķelētiem drošības ventiļiem un visu vilkmes mehānismu, tā dzinējspēks bija spirta lampiņa, un modelis bija pietiekami spēcīgs, lai darbinātu saimnieces šujmašīnu.

Hanss Lukss bija to pagatavojis daudzu gadu laikā pa vakariem un ilgi nevarēja izšķirties, vai to pārdot, bet, kad trūkuma spiests dzīrās to darīt, nebija, kas to pirktu.

Viņa piegāja pie loga un starojošām acīm noraudzījās, kā vieglā platmalīte saules pielijušā zilgajā gaisā, viegli, ieslīpi lidinādamās, no ceturtā stāva iekrita Hansam Luksam rokās.

Pa šo logu Luksa kundzei bija redzama visa Maiņas ieleja, spoži zilā upes lenta, vēl pavasarīgi pelēcīgie vīnogulāju pakalni un ari Teobalda Kleterera sakņu dārzs. Saulē vizuļoja lecekšu stikli.

Hanss Lukss iesprāga kā bumba klusajā dārzā.

— Vadzi, man vajadzīgs vainags. — Viņš vieglu roku apvilka apli ap loga rūti. — Bet aši! Tūlīt pat! Un arī vēl tādu skaistu vītni! — Labā roka trīsuļodama zīmēja viļņotu vītnes līniju. Lai to paveiktu, viņam vajadzēja pat pietupties.

Dārzniekam ap kaklu karājās masas, jo viņš patlaban bija piesējis rozes un nupat dzīrās nokaļķot plūmju kociņu stumbrus. Viņa tumši brūnā seja bija vēl gluda, tikai ap acīm, kad viņš smaidīja, saradās krunciņas, un smaidīja viņš pastāvīgi.

Teobalds Kleterers raudzījās no sava rāmā, piepildītā pusmūža visiem cilvēkiem pārāk tieši un atklāti acīs. Jebkurš mākslinieks, nemaz nepārbaudot profilu, būtu attēlojis viņu — ģimenes žurnāliem pretmetā — ar salmu cepuri platām malām, vaļēju apkakli un atklāto skatienu — tā, kā viņš stāvēja iepretī draugam, un būtu parakstījis apakšā: «Dārznieks».

Jaunībā viņš bija ilgojies kļūt par aktieri un vēlāk savu ilgu pilno sirdi apmierinājis, tēlodams varoņus biedrības uzvedumos. Teobalds Kleterers bija palicis uzticīgs saviem ideāliem — bārdu neaudzēja.

— Tavs svainis arī bija šodien jau atnācis un paņēma egļu zarus apsveikumam.. . Jums šodien gaidāms liels prieks! No tālienes atgriežas atpakaļ mīļa radiniece.

— Liels prieks? Kam? Viņam? Ja tas jauksies iekšā, tad es saku — viss pagalam.

— Viņš teicās saņēmis telegrammu. Vecā sieviete dzīvošot pie viņa.

— Tiešām?

Dārznieka sieva, skolotāja meita, kas vēl joprojām izskatījās labi, tikai bija kļuvusi mazliet tuklāka — bija apprecējusies aiz mīlestības un arī aiz mīlestības uz mākslu, bet drīz vien izvērtās par priekšzīmīgu mājasmāti, kam netrūka veikalnieciskā vēriena, tomēr apdomīgi sargājās aizskart dārznieka mūža sapni; patlaban viņa bija nometusies uz ceļiem līdzās dobei un vilka no melnās zemes laukā redīsus, bet pēkšņi sāka aizgūtnēm skanīgi smieties par cīņu ap tanti. To viņa jau bija paredzējusi no rīta sarunā ar Luksa svaini.

— Kurš ir pie viņas uzaudzis? Varbūt viņš? Viņš nav to pat nekad redzējis … Es esmu jau večiņai nopircis gandrīz jaunu pītu atzveltnes krēslu.

— Šeit tava māsa — un šeit stāvi tu! Izšķirošo vārdu sacīs viņa, — noskandēja Teobalds Kleterers, kā deklamēdams uz skatuves, un aizgāja, lai pītu vainagu.

Salāti lecekts dobē — galviņa pie galviņas — spožajā marta rītā gaiši spīgoja. Daudzās rūpīgi nolīdzinātās do-

I m's no zemes spraucās tikai gleznaini maigās stādu galotnītes. Citās, kam pāri krustām šķērsām bija pārvilktas nikliņas ar papīra strēmelītēm, kas gaisā virmoja, lai aizbaidītu zvirbuļus, vēl dusēja sēkliņas.

Dārza vidū mazā pakalnā starp pērnajām brūnajām lāpām cēla galviņas sniegpulkstenītes un vijolītes. Saule kausēja zemes saltumu un šur tur jau krūmiem pavēra pumpurus. Naktīs dārzā vēl mēdza iezagties salnas.

Hanna Luksa — viņai vēl nebija sešpadsmit gadu — nāca starp dobēm pa mazu centimetrus divdesmit platu taciņu, taču pietiekami ērtu meitenes vieglo kāju rotaļīgajiem soļiem, it kā viņa ietu tikai pašai vien dzirdamas mūzikas pavadībā. Mugurā viņai bija cieši pieguļošs sarkans vilnas vamzītis ar garām piedurknēm, tas krasi atšķīra šmaugās rokas no auguma, un ļoti plati, smagi melni vilnas svārki, kuri pie katra soļa pinās ap kājām.

Tievais, apaļais un garais kakliņš pašapzinīgi balstīja galvu, kas pie deniņiem bija šaura. Iesārtā sejas āda 1ās-moja riekstu brūnumā, un dedzīgās acis ar ļoti garajām, uz augšu uzliektajām skropstām nākotnē solīja palielajai mutei košu sārtumu.

Hannas izskats, gaita, visa būtība lika domāt, ka cilvēces un dzīves mūžsenām grūtībām nav pār viņu varas, — svešzemju laimes bērns, kura piemīlīgums nomierina un apvalda katra cilvēka acu skatienu.

Viņa bija atnākusi pēc naudas miltiem un cukuram.

— Vadzi, jau atkal?

Hanna neatbildēja, tikai joprojām turēja izstieptu roku un, piešķiebusi galvu, uzsmaidīja dārznieka sievai, tad pavilka ar tievo, lokano īkšķi naudas gabalu uz delnas vidu, kas bija sārta un daudz gaišāka par brūno rokas virspusi, un saspieda kopā pirkstus, kuru gali tagad sniedzās pāri delnas pamatnei. Vienu mirkli viņa likās kaut ko apsveram. Tad pēkšņi iespurdza dārznieka mājā.

Skrienot pieliekusies, viņa lēca ik pa diviem pakāpieniem un nu stāvēja durvīs smuidra un svešāda ar pīto groziņu rokā, juzdamās brīva un apmierināta.

— Nāc līdz!

Tomass Kleterers bija pabeidzis vidusskolu rotaļīgi viegli kā visu, kas prasīja garīgu piepūli, cītīgi apmeklēja universitātē lekcijas, daudz lasīja un strādāja izmēģinājuma darbus dārzā. Viņš bija deviņpadsmit gadus vecs un nemanot kļuvis par teicamu dārznieku. No kādas vislabākās zemes strēmeles, kuru vēl ar paša metodēm bija stipri uzlabojis, viņš cerēja iegūt piecas ražas gadā.

Uz nekrāsota egļu koka plates, ko balstīja divi buki un kas aizņēma milzum lielo logu visā platumā, starp filozofijas, nacionālekonomijas grāmatām un brošūrām par moderno dārzkopību atradās sēklu paraugi un puķu sīpoli. Aiz kāda aizkara stāvēja saliekamā gultiņa. Šī telpa, agrāk izmantota kā ziemas dārzs, tagad bija pārvērsta par Tomasa pētījumu istabu. Saule to dāsni apspīdēja.

Reizēm viņš nelasīja neko, nestrādāja dārzā, negāja uz lekcijām, bet tikai nodevās domām par Hannu, klaiņoja pa mežiem un gar upi, gulēja laivā uz ūdens un domāja par viņu. Attieksmē pret Hannu viņam bija pašam sava metode — just ar galvu un domāt ar sirdi. Te viss saplūda kopā.

Bet, lai arī cik daudz un neatlaidīgi viņš domāja, pateikt nespēja neko. Mute nevērās teikt izšķirošo vārdu. Viņš nevarēja runāt tā kā citi un arī ne tā, kā rakstīts romānos par mīlestību.

Viņš spēja vienīgi uzlūkot meitenes slaido kaklu, kam mugurpusē bija bērnišķīga gropīte, vai arī teikt: «Tavai jaciņai atiris valdziņš.» Tas nozīmēja: «Es tevi mīlu.»

Tikai vienu pašu reizi izgājušajā nedēļā pulksten divpadsmitos dienā — viņi bija staigājuši pa saules pielijušo sidraba bērzu birzīti, — laime jau bija nogājusi garo ceļu līdz pašām lūpām, kad pēkšņi Hanna, nojautusi, ko viņš grasās teikt, aizspieda ar plaukstām ausis un aizskrēja pa aleju kā vēja nesta.

Tagad, pēc piecām dienām, viņš to ieraudzīja atkal pirmo reizi.

Viņa sēdēja ieslīpi uz galda malas un kūļāja labo kāju, ar pirkstgalu skardama salmu pīteni. Viņa uzvedās — ne jau gluži neapzināti, bet bērnišķīgi kā gadus desmit vecs meitēns, kam neviens neteiks: «Es tevi mīlu.» Jādomā, ka viņa vēlējās notikušo bērzu birzītē vispirms pilnīgi izdzēst no atmiņas, padarīt par nebijušu un tad atjaunot draudzību. Šādas rūpes nomāca meitenes sirdi.

Un Tomass, kurš, strādādams dārza istabā, jau sen bija pāraudzis sava vecuma biedru intereses, savas dzimtās pilsētas dzīvi, bet kura jūtas pret Hannu pastāvīgi bija pakļautas izpratnei un maigumam, sev par izbailēm, ne-

maz nespēja tik ātri pārvērsties par puišeli, kurš dodas ar kaimiņu bērnu uz veikalu pēc cukura.

«Ja viņa pieguļošā dabīgā zīda kleitiņā ar lielu puķi pie pleca, pašā augšā pie pleca, pastaigātos uz kāda luksuss tvaikoņa klāja, tad nebūtu nevienas meitenes pasaulē, kas izskatītos vēl tik valdzinoši skaista,» viņš nodomāja un teica:

— Bet cukuru pirksim pie Heilmaņa!

Heilmaņa veikals atradās tālu pilsētā. Hanna jutās apmierināta. Tomasa vēlēšanās palikt kopā ar viņu iespējami ilgāk — šāds veids, kā parādīt savu mīlestību, patika un nebiedēja.

Pārgalvīgi izmezdama abas kājas uz priekšu un arī pati paliekdamās, viņa mirkli stāvēja, balansēdama uz pirkstgaliem.

— Vadzi, vai esi tagad pārdomājis, nu, par to mūsu kvartetu? — jautāja Hanss Lukss, kura kartona sveicienam jau bija gatavs vainags un vītne.

— Protams, tu arī dziedāsi, — uzmundrinoši sacīja Kleterera kundze, kura centās atvieglot savam vīram šo iziešanu uz skatuves, jo bija pārliecināta, ka tāpēc viņš ne uz mirkli neaizmirsīs savu dārzu un neizaudzēs un nepārdos ne par vienu salātgalviņu mazāk.

— Vai esmu tas, kurš mākslai un draudzībai kalpot liegtos? — Un šoreiz viņš nesmaidīja.

— Es tikai domāju, ka tev tas nav vajadzīgs.

Iemīlējušies jaunieši gāja pa kailo kastaņu aleju. Zaru

galos jau bija piebrieduši resni, brūni, sveķaini pumpuri. Divi melnie strazdi katrs sava koka galotnē svilpa pārmaiņus.

Pēkšņi abi putni reizē metās no saviem augstumiem lejā, jauniešiem pie kājām, gandrīz pie zemes, tad ar krāšņu loku uzlidoja augšup un nolaidās vecajā karavīru kapsētā, kur atdusējās 1866. gadā kritušie. Tur, zem biezas, miklas daudzgadīgas lapu segas, bija rodams daudz tārpu.

Hanna norādīja uz grozu, kurā bija viņas kurpes.

— Šodien pēcpusdienā tu varētu aiziet pie kurpnieka tām pakaļ.

— Par lielām tās nevarētu saukt, — atbildēja Tomass, un tas arī nozīmēja kaut ko gluži citu.

Viņš noņēma meitenei pūciņu no svārkiem uz

šaurajām gūžām, pūciņa bija ieķērusies krokā, un to vajadzēja izvilkt. Hanna sajuta rokas pieskārienu.

Atliecot muguru, viņš uz īsu mirkli uztvēra meitenes acu svešatnīgo, dedzīgo skatienu. Vēl nekad viņa lūpas nebija pieskārušās mīļotās mutei.

Heilmaņa kunga veikalā kopš trīsdesmit gadiem sitās degunā arvien tas pats siltais pernicas, krustnagliņu, kanēļa, petrolejas, cukura un vecu atvilktņu sadusējušais gaiss. Tādas smaržas vēsmoja arī no Heilmaņa kunga paša — pat arī tad, ja viņš stundām ilgi bija uzturējies saltā āra gaisā.

Tukls un varens, ar baltu garu bārdu, kas sniedzās līdz spoži notaukotā virtuves priekšauta aizsaitēm uz vēdera, viņš, smaidīdams kā visu bērnu labsirdīgs tēvs, stāvēja aiz letes, kuras malas no miljoniem pircēju roku pieskāriena bija nopulētas gludas. Uz acīm viņam bija raga brilles, un pilsētā viņu mēdza saukt par «Svēto Pēteri».

Maza meitenīte ar mutīti zem letes, bet deguntiņu jau virs tās malas, pastiepusies pirkstgalos, ar visu augumu sasvērdamās uz kreiso pusi, uzplāja naudu uz letes un teica:

— Par pieciem feniņiem ziloņu blusas.

Heilmaņa kungs pārliecās pār leti, plati smaidīdams, pa-dungāja ar savu resno rādītājpirkstu pa mazās deguntiņu un piepildīja turziņu ar baltajām cukura bumbiņām, kas bija tik lielas kā naftalīna bumbiņas un līdzīgas arī izskatā.

— Vai jūs arī vēlaties ziloņu blusiņas?

Hanna, turēdama saujā konfektes, ar. tās pašas rokas lokano īkšķi rausa tās kopā vienā kaudzītē.

Pie veikala durvīm stāvēja norūpējusies, bēdu sagrauzta sieviete ar tukšu grozu uz rokas un aplūkoja logā izliktās preces. Veikalā ieiet viņa neuzdrīkstējās. «Svētais Pēteris» uz parāda nemēdza dot.

Kad jaunieši steidzās mājup pa šauru, paugurainu, pe-lējumzaļganu ieliņu, kas veda uz upi — Tomass kādu soli iepakaļ aiz meitenes, — radās iespaids, it kā puisis būtu iekļuvis tālā ostas pilsētā un pūlētos iegūt kādas malajiešu meitenes labvēlību.

Un šeit — ieliņa lieca līkumu, viņiem vēl nebija redzams gaišais laukums, kur sākās saulainā krastmala, — gadījās, ka Hanna pēkšņi apstājās, negaidot paņēma viņa īoku un uzlika sev uz skausta. Tā viņa palika īsu bridi slāvam — dziļi noliektu galvu zem viņa trīsošās plaukstas.

Tās pašas dienas vakarā Oskars Benommens, neatbildēdams sievai, kurp iet, devās no jumtistabas laukā sava netīrā, plušķainā pūdeļa pavadībā. Pie namdurvīm viņš satika policijas uzraugu, kurš gadiem ilgi ik pa laikam bija paradis izdzert kausu alus «Pie Askalonas melnās valzivs».

Policijas uzraugs sacīja:

— Labvakar, Benommena kungs, — tādā balss noskaņā, kurā bija jūtama dziļa līdzjūtība cilvēkam, kurš visu zaudējis; viņš pasita vaļā svārku malu, izvilka no kabatas pulksteni, kas karājās resnā niķelētā važiņā un noregulēja laiku. Torņa pulkstenis nupat nosita pusastoņi.

Oskars gāja «Valzivij» garām, nemaz uz to pusi nepaskatīdamies. Viņš nespēja turp skatīties. Viņš gāja pāri vecajam tiltam. Daudzi strādnieki, nākdami no darbnīcām, sveicināja viņu, tāpat arī daži pārtikuši pilsoņi pārspīlētā laipnībā cēla cepures.

Gabaliņu no Rakstveža mājas, kas pa daļai stāvēja uz tilta, viņš steigšus nokāpa lejā pa tilta kāpnēm, lieliem soļiem devās prom pa krastmalu un iegriezās pa kreisi klusajā un jau tumšajā pēlējumzaļajā ieliņā, kur atradās atraitnes ieroču veikals.

Šīs pašas mājas pirmajā stāvā pa kreisi dzīvoja Moli-tora kungs, kuru Vircburgas mazie ļaudis uzskatīja par visnegantāko rīkļurāvēju un bagātāko cilvēku pasaulē. Viņš aiz skopuma neēdot un apkopējai kafijas pupiņas brokastīm noskaitot saujā, kaut gan viņa naudas skapis esot piebāzts pilns ar naudu.

Molitora kungs — metrus divus garš, kalsns septiņdesmit gadus vecs vīrs ar zelta brillēm uz ērgļa deguna un ūsām, kas sniedzās līdz atlocītajai apkaklītei, — kopš neatminamiem laikiem mita savā dzīvoklī viens. Viņš nodarbojās ar dažāda veida naudas operācijām, bija uzpircis arī Oskara Benommena vekseļus, atteicies tos pagarināt un tādā veidā par lētu naudu pievācis viņa māju un krodziņu.

Bez viņa divstāvu mājiņā vēl dzīvoja tikai atraitne. Augšstāva atradās kādas vīntirgotavas kantora telpas, kuras slēdza pulksten sešos.

Vanagacs sēdēja pie atraitnes tumšajā istabiņā aiz veikala; uz galda stāvēja pilns šķīvis ar aknu un asins desu. Pa aizbīdāmo lodziņu dibensienā no darbnīcas plūda gaisma. Apdullinošajā lodējamās lampas rēkoņā nekāda saruna nebija iespējama. Jaunais ieroču meistars lodēja zvēru lamatas, kas bija nododamas nākošajā dienā.

Nonācis pie mājas, Oskars vēl kādu brīdi vilcinājās, nervozi grozīdams rokā suņa pātagu, kam rokturis bija ar ādu pārvilkta liela svina lode, tad pēkšņi apņēmīgi uzskrēja pa ārdurvju trim akmens pakāpieniem.

Molitora kunga dzīvokļa durvis stāvēja pamestas līdz galam vaļā. Oskars piezvanīja, pagaidīja, piezvanīja vēlreiz, ieklausījās lodlampas rūkoņā un iegāja Molitora dzīvoklī.

Mirkli vēlāk viņš kā plēsts izmetās no mājas laukā un brāzās prom, cieši turēdamies gar mājiņām, pa līkumoto tukšo ieliņu uz tumšās krastmalas pusi, suns aiz sajūsmas par saimnieka neparasto vēlēšanos piedalīties rotaļā joņodams noskrēja to pašu ceļu reizes trīs.

— Nedrīkst ne sekundi zaudēt. Ne sekundi!

Viņš raušus izrāva no kabatas pulksteni. Šausmu izķēmotā seja raustījās. Dziļi uz pieres uzmauktā platmale bija sagriezusies šķībi. Lai attaisnotu skriešanu, viņš meta akmentiņu, ko suns nesa klāt, un skriedams meta to no jauna, kamēr kļuva redzams vecais tilts un Rakstveža māja. Viņš nebija sastapis ceļā neviena cilvēka.

Pie dzīvokļa durvīm stāvēja Rakstvedis, tas nupat atgriezās mājās un iegāja istabā kopā ar Oskaru, kurš smagi elsoja.

— Tev nu gan ir stāvas kāpnes, tikpat kā pieslienamās.

— Jums taisnība, Benommena kungs. Es nemaz vairs neeju lejā, ja tas nav gluži nepieciešams, — atteica Rakstveža sieva un smagi atslīga krēslā pie galda.

— Ha-hā, mēs kļūstam veci! Ja jau pat tu els to nieka pāris pakāpienu dēļ!

— Es nāku pie tevis tieši no mājām. — Oskars paskatījās sienas pulkstenī. — Vēl nav gluži bez ceturkšņa astoņi. Es do .. . trūkst četras minūtes… es domāju, mēs varētu vēl aši ieskriet pie Firnekesa. Frakām taču jābūt jau gatavām.

— Tāpēc jau nav tā jāuztraucas. Es vairs neuztraucos no par ко … Mēs varētu paņemt līdz Vanagaci. Tas droši vien ir mājās, ja vien netup pie savas munīciju atraitnes.

Vanagacs, nupat atvadījies no atraitnes, vēl kavējās priekšnamā saīdzis un svārstīgs, jo nebija atkal varējis sadūšoties izteikt izšķirošo jautājumu. «Bet tad man vajadzētu arī bļaut no visa spēka. Nolādētā lodlampa!» Viņš ieklausījās šņākoņā. «Pateikšu viņai rīt. Vai pateikt varbūt tomēr tūlīt?» viņš nodomāja un palika stāvam.

Pēc brīža atraitne pavēra dzīvokļa durvis un, ieraudzījusi Vanagaci, iztrūkusies atrāvās atpakaļ. Viņa galva noraustījās uz labo pusi.

— Es atnākšu rīt atkal. — Pacēlis kā aktieris roku sveicienam, viņš skriešus noskrēja pa trijiem akmens pakāpieniem lejā.

Atraitne neizpratnē lūkojās uz Molitora kunga līdz kājai vaļā pamestajām durvīm, kas, apgādātas ar vairākām drošības atslēgām, kopš divdesmit gadiem pastāvīgi bija noslēgtas — gluži kā durvis, kas veras uz kapliču; viņa izgāja pagalmā un no šejienes devās iekšā darbnīcā, lai palūkotos, vai zvēru lamatas ir gatavas.

Kad pusstundu vēlāk Molitora kunga apkopēja atnāca, lai sagatavotu vakariņas, viņa ieraudzīja savu saimnieku jau mirušu guļam asins lāmā uz grīdas pie atvērtā naudas skapja.

Oskars un Rakstvedis satika Vanagņci stāvam pie Heil-maņa kunga veikala un paņēma viņu līdz pie Firnekesa kunga.

Drēbnieks sēdēja uz darbgalda un vilka no Rakstveža frakas laukā baltos sadiedzamos pavedienus. Frakas viņš bija piegriezis, bet šūt vēl nemaz nebija sācis.

Oskars izklaidīgi sēdēja pie loga, pūdelis, paklusi smilkstēdams, viņu apošņāja. Firnekesa kundze, starodama pār visu seju, stāvēja turpat, saņēmusi rokas pār apaļīgo vēderu.

Pēkšņi Oskars pielēca kājās.

— Mēs tikai gribējām redzēt, cik tālu jūs esat ticis … Iesim!

Atpakaļceļā viņi satika Tomasu, viņš devās uz strādnieku partijas sapulci, kuras loceklis bija.

— Vai jūs nenāktu varbūt līdz? Šodien deputāts no Berlīnes lasa referātu par saimniecisko krīzi. Droši vien būs ļoti interesanti!

— Šāds referāts mums arī neko nevar līdzēt, Kleterera kungs.

— Kādas tik mūsdienās jauniešiem nav rūpes! Mums šādā vecumā vispār prātā bija vienīgi meitenes. Un tev vēl šobaltdien klājas tāpat, vai ne, Vanagac?

Rakstvedis atbildi nesaņēma. Vanagacs garā rakstīja vēstuli atraitnei, atkal un atkal sākdams ar: «Mīļā Jūli-jas kundze …» — un tālāk netika. Pēkšņi viņš redzēja savu mirušo sievu pelēkajā kleitā nākam pretī un gluži skaidri redzēja, kā viņa piekrizdama mīļi māja ar galvu.

Oskars sasprindzināja visu gribas spēku, lai saglabātu mieru. Viņš vēl un vēl reizi pārdomāja katru sīkumu. «Ieliņā bija jau pavisam tumšs. Redzēt mani neredzēja neviens.» Bailēs un šausmās viņu stindzināja sajūta, ka viens vienīgs nepārdomāts vārds var izpostīt visu viņa dzīvi. «Es taču nebūšu tur kaut ko aizmirsis?»

Viņš satvēra Rakstvedi aiz piedurknes:

— Dieva dēļ, neej!

Rakstvedis izrāvās un aizsteidzās pa priekšu.

— Tur kaut kas noticis.

Visa ieliņa bija ļaužu pārpilna. Tie, kas, rāmi pastaigājoties, klimta pa galveno ielu, pārsteigti palika stāvam un tad metās uz Molitora kunga mājas pusi. Bērni pūlējās izspraukties pieaugušajiem starp kājām, bet tos katrreiz aizdzina atpakaļ.

Četri policisti apsargāja namdurvis. Ziņkārīgie stāvēja izplestām kājām, sabāzuši rokas kabatās, kā apņēmušies nekustēties no vietas, kamēr nedabūs visu zināt. Sarunājās tikai čukstus.

— Ak, droši vien pazudis kāds bērns. Vircburgieši paliek stāvot, pat ja muša laižas pa ielu, — ieminējās Rakstvedis.

— Kā tad, muša! Molitors nogalināts, — čukstus paskaidroja jauns maģistrāta ierēdnis, kam bija kropla kāja.

— Kas viņu nogalinājis?

Veca sieviete ar lakatiņu galvā un grozu uz rokas pieliecās pie Rakstveža un, žestikulēdama ar abām rokām, satraukti bēra:

— Un nolaupījuši vienu miljonu. Bet vēl nezina, kas.

— Tikai vienu? Vismaz divus! To es zinu labāk.

— Mēs te bijām jau pirms jums,— viņi teica, nelaizdami Vanagaci tālāk.

— Laidiet, tur dzīvo mana līgava!

— Ne … ne … maisies, kur ne … nevajag, — aizrādīja Oskars nobālušām lūpām, pirmo reizi mūžā stostīdamies.

Vanagacs nebija aizturams. Pūlis pašķīra viņam ceļu.

Oskars bija neizpratnē, vai palikt stāvam vai iet tālāk. Tiklab viens, kā otrs viņam likās bīstami. Pēkšņi viņam asinis sastinga dzīslās — viņš jau skrien pa šauro ieliņu līdz upmalai, ielec ūdenī, iegrimst — bet īstenībā stāvēja kā zemē iemiets nekustīgi uz ielas bruģa.

Tikai tad, kad pūdelis meņģēdamies grasījās satvert pātagu, viņš atģidās, ka tā ir rokā un nav vis aizmirsta Moli-tora kunga dzīvoklī.

Atsteidzās arī Svētais Pēteris ar visu priekšautu, pavērtā mute tikpat apaļa kā viņa raga brilles, galva tā atgāzta atpakaļ, ka milzīgā bārda izslējās ar loku kā zirga aste. Viņam tūlīt cits par citu steidzās skaidrot notikušo, un pat visnepiekāpīgākie pavirzījās, lai viņš tiktu pirmajā rindā.

Tad pūlis no jauna saslēdzās tik cieši, ka nebija iespējams pakustēties. Vienīgi pie pretējās mājas palika brīvs pusloks. Tur pirmajā stāvā dzīvoja vecs vīrs, kurš nu jau gadus divdesmit mēdza no pulksten deviņiem rītā līdz deviņiem vakarā sēdēt pie loga un ik minūti divas reizes nospļauties uz ielas. Viņam bija hronisks kakla katars, pa savu logu viņš novēroja katru zvirbuli, kas tur iemaldījās.

Arī uz strūklakas pamatnes ar svētā tēlu ieliņas sākumā nekustīgi kā statuja stāvēja trīs vīrieši un viena meitene. Svētajam uz galvas bija uzsēdies Oskara jaunākais dēls. Bija jau stipri tumšs, un valdīja klusums. Vienīgi ik minūti divas reizes atskanēja vecā vīra kremšļošanās. Debesīs jau bija iedegušās zvaigznes.

Pēkšņi pūlis sakustējās, saviļņojās, stumdīdamies pašķīrās, un tam cauri izspraucās policists.

— Rokā ir! — un aizskrēja uz policijas sargdienestu.

Trīs vīrieši un meitene, kas stāvēja, pakāpušies uz

strūklakas pamatnes, sarosījās un nolēca zemē. Oskara puišelis palika sēžam uz galvas milzīgi lielajam svētajam, kurš labajā rokā turēja zvērestam paceltu krucifiksu; zēns apķērās ap krucifiksu un, cenzdamies kaut ko saskatīt, staipīja kakliņu. Sākās murdoņa, visi snaigstīja kaklus un neviļus atkāpās, pārliecināti, ka slepkavu tūlīt vedīs laukā.

Dibenistabā aiz veikala starp diviem policistiem stāvēja Vanagacs. Ar šņaucamās tabakas dozi rokā pie galda, virs kura karājās griestu lampa, sēdēja krimināllietu komisārs. Atraitne, saņēmusi rokas zem zoda, satriekta stāvēja, atbalstījusies pie sienas ar aizbīdāmo lodziņu, un viņai līdzās jaunais ieroču meistars.

Viņa bija liecinājusi, ka apmēram piecas minūtes pēc Vanagacs aiziešanas atvērusi dzīvokļa durvis un redzējusi viņu stāvam līdzās Molitora kunga plaši atvērtajām durvīm.

Jauniņais policists — viņam bija sīka bērna sejiņa un gandrīz baltas uzacis un skropstas — atgriezās ar roku dzelžiem un ziņoja, ka izmeklētājam ir jau pavēstīts.

— Mangera kungs, — ar nožēlu ieminējās krimināllietu komisārs, kurš gadiem ilgi bija pircis pazoļu ādu savām kurpēm pie Vanagacs. — Mums ir jāapcietina jūs. Pārāk sarežģīts gadījums. — Viņš iebāza tabakdozi kabatā un, paraustīdams plecus, piecēlās.

Policists teica:

— Pagriezieties! — Tad piesardzīgi atcēla vispirms kreiso, pēc tam labo Vanagacs roku aiz muguras, sakrustoja, raustīja un kārtoja, it kā rūpīgi apsaitētu kādu paciņu, un aplika dzelžus. Vanagacs bija pirmais noziedznieks, kuru jaunajam policistam nācās ieslēgt važās.

— Jums tūlīt jāierodas pie izmeklēšanas tiesneša, — sacīja komisārs ieroču meistaram. Viņam jau atkal bija rokā tabakas doze. — Un jums arī, Jūlijas kundze.

Atraitne grīļodamās atslīga krēslā.

— Nav iemesla baidīties. Jums nekas nenotiks.

Viņa piespieda roku pie sirds, kas dauzījās kā negudra. Bija jau noticis pietiekami daudz.

Tikai kad atvadoties Vanagacs grasījās kā aktieris pacelt sveicienam roku, viņš atskārta, ka ir saslēgts važās. Atraitne kā sastingusi raudzījās viņam nopakaļ. Viņš gāja garām Molitora kunga aizzīmogotajām durvīm, kur bija nolikti sardzē divi policisti, un neveikliem soļiem nokāpa lejā pa trim akmens pakāpieniem.

Pūlī jau bija pašķīrusies plata eja. Neviens nekustējās, valdīja dziļš klusums. Te kāds iesaucās:

— Tas jau ir tas bankrotējušais ādu tirgotājs!

Bet Vanagacs, pametis galvu pa labi uz augšu un savilcis lūpas, it kā svilpotu, airējās ar pleciem uz priekšu, kautri smaidīdams kā tāds, kam nekas nevar notikt un viss ir vienaldzīgs, cauri tumšajai, klusajai ļaužu atbrīvotajai ejai, kas tūlīt atkal pieplūda ar cilvēkiem. Visi traucās nopakaļ.

— Vai dieniņ, Vanagacs! — kāds no pūļa dziļā līdzjūtībā, neticēdams savām acīm, iesaucās.

Oskars, visu stumdīts un grūstīts, nekustējās no vietas. Rakstvedis vēl joprojām stāvēja vaļā muti.

— Kas te notiek? — Viņš nesaprata — smieties vai raudāt.

Oskara Ūsiņas — tikpat gaišas kā seja — trīsēja.

— Neko nesaprotu. Neko nesaprotu. Iesim! Iesim! Tā vēl var . .. iesim, tā vēl var iekulties ķezā, un pats nezināsi, kā.

— Šitāds stulbums! Vanagacs, kurš atteicās no makšķerēšanas tāpēc, ka viņam žēl zivju, kad tās spirinās pie āķa! Paskaties uz šito ļaužu baru … Un kas tagad notiks ar mūsu kvartetu? Ja kāds nonācis viņu nagos, to vis tik viegli vaļā nelaidīs.

— Jā, Mangera kungs, ko tad jūs esat savārījis! — Izmeklēšanas tiesnesis, sēdēdams pie rakstāmgalda, uzbīdīja savas zelta brilles uz pieres un neticīgi pasmaidīja.

~ Sēstieties, tā.. . — viņš sacīja atraitnei. Un policistam: — Noņemiet Mangera kungam roku dzelžus… tā gan, nu jau ir mazliet ērtāk.

Jaunais ieroču meistars, kā maikste garš un tievs šveicietis ar milzīgi lielu, plānu degunu plakanajā sejā, stāvēja, atbalstījies pret sienu, rādīdams ar savu izturēšanos, ka viss te, Vācijā, notiekošais uz viņu nekādā gadījumā neattiecas.

— Tā gan, Mangera kungs, tagad pastāstiet mums visu smuki pec kārtas. Vai durvis gadījuma pēc bija palikušas vaļā…

— Es nekādas durvis neredzēju.

— … kāpēc jūs palikāt tik ilgi stāvam kāpņu telpā un vispār tā.

Izmeklēšanas tiesnesi, tuklu vīriņu ar tādu kā brūngani skraukšķainu seju, kas kopā ar sniegbalto bārdu atsauca atmiņā ceptu zosi, kurai nav izplūktas astes spalvas, pilsētā dēvēja par «Tā gan kungu».

Vaganacs pagriezās pret atraitni, pagriezās vēlreiz, apjukumā savilka lūpas un klusēdams vērās pa labi.

— Tā gan, to jūs vēlētos man labāk pateikt zem četrām acīm. Tā gan, tad lūdzu kungus uz brītiņu iziet blakus telpā.

Garais šveicietis pagrūda augsto durvju augšējo malu, un atraitne izgāja — kā zem tilta arkas — zem viņa rokas blakus telpā.

— Tā gan, Mangera kungs, tā.

— Es biju noskaities zaļš.

— Tā, un kāpēc?

— Es grasījos ieiet atpakaļ pie Jūlijas kundzes un pajautāt, vai viņa nebūtu ar mieru nākt pie manis par sievu. Jau kopš septiņiem mēnešiem gribu to pajautāt, bet kā nevaru, tā nevaru. Jo, proti, es pastāvīgi redzu savu sievu. Viņa parādās man, tiklīdz domāju — nupat jautāšu, un arī tad, kad domāju par īri.

— Kā tad tā — par īri?

— Nu, neiet jau nekādā jēgā… Tad nu es stāvu tur, priekštelpā, un varētu pats sev kraut pa ausi, te Jūlijas kundze atver durvis, un es eju savu ceļu. Tas ir viss. Un, kad man atkal gadījās tur iet garām, es iegāju no jauna pie viņas, jo puse pilsētas stāvēja tās mājas priekšā, tad viņi mani tūlīt sagrāba ciet.

— Tā gan, tad jūs mīlat Jūlijas kundzi.

— Viņas matus. Un … un vispār.

— Tā gan… Jā, Jūlijas kundze— es varu saprast. Būtu jums īsti piemērota sieva. Ir taču skaista un tā. Kā tāda mūķenīte, vai ne tā? Tāda klusa, tā gan . .. Un tad vēl labi nostādītais veikaliņš! Nu, un jūs jau arī esat solīds, saprātīgs cilvēks . . . Jums neveicas, ko?

— Jā, es izdarīju muļķību — izrīkojos ar pārāk plašu vērienu.

— Tā gan. Ar plašu vērienu.

— Es toreiz iepirku ar vekseļiem piecus vagonus pazoļu un stulmu ādas, bet tūlīt pēc tam vairumtirdzniecības cenas strauji kritās. Man bija pilns veikals ar pircējiem, bet ar katru pārdoto zoļu pāri es kļuvu nabagāks.

— Jā, tas ir … tas bija traks laiks. Nu, Mangera kungs, es gan nevilktu garumā, es vienkārši viņai teiktu: «Jūlijas kundze, topiet mana sieva, tā gan.» Tā es viņai teiktu … Ko tad jūs vēl gaidāt? — izmeklēšanas tiesnesis nobeidza.

Un Vanagacs, it kā tāpēc vien šurp nācis, lai ļautu sevi apprecināt, sacīja, kā sarunu noslēdzot:

— Nu labi, tiesneša kungs, es viņai pateikšu.

Izmeklēšanas tiesnesis aizripoja kā gumijas bumbiņa,

kurai jau mazliet izlaists gaiss, pie durvīm.

— Tā gan! Nu, jūs abi bijāt gluži vieni mājās. Ko tad jūs tā dzirdējāt? Varbūt Molitora dzīvokļa zvanu? Vai kliedzienu?

— Mēs varam pierādīt mūsu alibi, — šveicietis steidzās paskaidrot.

— Tā gan!

— Es visu laiku atrados darbnīcā, un Jūlijas kundze visu laiku savā istabā. To mēs varam viens par otru liecināt. Dzirdēt nevarējām neko, jo dega lodlampa. Tā šņāc tik stipri, ka nebūtu iespējams dzirdēt pat revolvera šāvienu. Tātad mūsu alibi ir neapstrīdams.

«Ja lodlampa tik stipri šņāc, tad jau Jūlijas kundze nevarētu arī dzirdēt, ja tu no darbnīcas izietu laukā,» nodomāja tiesnesis un sacīja šveicietim:

— Tā gan, tad jau viss ir kārtībā. Tad jūs varat iet.

— Nu, Jūlijas kundze, ko jūs domājat par to?

— Viņš nav to darījis, tiesneša kungs, ticiet man, ticiet man. .— Viņa bija saņēmusi rokas zem zoda. Vanagacs gaidīja blakus telpās.

— Es gribu vaicāt, vai nevajadzētu nodzert kāzas. Mangera kungs ir tāds vīrietis, tā gan, brašs vīrietis. Es varu jūs labi saprast, Jūlijas kundze.

Pagāja labs brīdis, iekams viņa saprata un atviegloti nolaida lejup tievās, iedzeltenās rokas, kam pirkstgali no pastāvīgās pieskaršanās munīcijai arvien bija mazliet tumši. Jūlijas kundze bija maza auguma smalka sieviete.

— Viņš ir īsts jēradvēsele, es zinu, tiesneša kungs, īsts jēradvēsele. Bet viņš jau nekā nesaka. Un ja viņš nesaka!

— Tāds pakautrīgs. Tādi ir tie labākie, Jūlijas kundze. Bet man viņš tūlīt pat pateica … Tā gan, Mangera kungs, nāciet laukā. Tā, un tagad ejiet abi divi smuki rātni mājās. Tā.

Viņi klusēdami gāja pa aizmigušajām ielām. Soļi skaļi atbalsojās klusumā. Torņa pulkstenis nosita vienpadsmit.

Pēc cilvēku dzīvībām tīkojošs slepkava milzis bija izgājis cauri pilsētai un aizbultējis visas durvis aiz bailēs bēgošajiem, kas tagad slēpās istabās. Galvenajā ielā vēl gulēja šaurās sliedes, pa kurām kādreiz senāk bija laikam braucis tramvajs. Vēl dega dažas gāzes laternas. Bailēs un steigā laternu uzraudzītājs nebija paguvis tās izdzēst. Tās dega nu jau simts gadus.

Biedīgajā stingumā baznīcas valdonīgi cēlās pāri nabadzīgajām mājelēm, kurās bija kādreiz mitis cilvēks, smailie filigrāna torņi un varenie apaļie kupoli mirguļoja mēness gaismā, kas paloja pār šo kapsētas klusumu.

Pelēks kaķēns izlēca no ēnas mēness gaismā un gaisā izslietu asti glaudās ap abu gājēju kājām, brīdi atpalika, tad nedzirdami atkal izlēca no tumšās ēnas, piemīlīgi labinājās, līdz Vanagacs to pacēla rokās.

— Es paņemšu to līdz, — viņš teica. Un nu bija izrunāti četri vārdi pilsētā, kurā vairs nedzīvoja neviens cilvēks.

. Viņi nonāca pie upes, kas savu sidraboto melodiju sa-plūdināja ar nakti un mēness zaigošanu, un iegriezās nakts klusuma apņemtajā greizajā ieliņā, kas, tumsai iestājoties, iedvesa šausmas.

— Es nespēju, es nespēju, — atzinās atraitne. — Neparko uz pasaules! — Un palika stāvam.

— Tad pārguliet šodien pie manis. — Viņš skatījās pa labi. — Man ir divas gultas.

— Bet cilvēki! Ko teiks cilvēki! … Tad man vajag jau ar rītausmu būt mājās, citādi ļaudis tērgās.

Ar kaķēnu uz kreisās rokas, ar labo pieturēdams atraitni, Vanagacs braši soļoja atpakaļ.

Pat tiesas izpildītājs gaišā dienas laikā tikai ar laipnas kaimiņienes palīdzību bija varējis sameklēt Vanagacs dzīvokli. Tas atradās raktuvē, kuras ejas, gaiteņi un alas ar nezin kādu burvestību bija pacēlušās virszemē un pārvērtušās pagalmos, pasāžās, samudžinātās blakus kāpnēs un starpkāpnēs, dīvainās istabās.

Vanagacs vilka atraitni aiz rokas sev līdz pa tumšām, dzīvību apdraudošām satrunējušām koka terasēm, ejot krustām šķērsām pa kāpnēm augšā, lejā un atkal augšā. Kaķēna acis zaļgani zalgoja.

Istaba bija mēness gaismas pielijuši. Tā, it kā sēdēdams zobārsta krēslā, zobu raujamo knaibļu apdraudēts, sāpju un baiļu spīdzināts, sev teiktu: «Tagad tam jānotiek!» —

Vanagacs, vēl iekams izlaida no rokām kaķēnu, izmocīja savu sakāmo, tik bezpalīdzīgi raudzīdamies pa labi, ka Jūlijas kundze, kas sirds lietās bija tikpat jūtīga, saņēma dūšu, pacēlās pirkstgalos un pārlaida ar savu tievo plaukstu viņam pār matiem.

— Cik te pie jums skaisti! — Viņi skatījās pa logu plašajā mūķeņu klostera dārzā, kur trīsuļojošā, šai pasaulei svešatnīgajā zilgajā mēness plūsmā lidinājās jaunu mūķeņu baltie augumi, kuras nespēja mieru rast un klaiņojot meklēja cita citu.

Abas sarkankoka gultas stāvēja līdzās. Uz katra naktsgaldiņa pa mazai lampiņai ar zaļu abažūru. Pilnīgs pūra komplekts. Viņi iegūlās tanīs.

Kaķēns saritinājies gulēja uz palodzes. Mājas pavards bija nodibināts.

III

Luksu un Štrihmilleru laulātie pāri atradās ceļā uz dzelzceļa staciju, lai sagaidītu atbraucam tanti. Abi svaiņi, iedegušies strīdā, palika ik pēc pieciem soļiem stāvam.

— Vai tad tu nevari saprast, ka tādai vecai dāmai nepieciešamas visas ērtības! Vai pie jums viņai tās būs? Un viņa var sev to atļauties. — Štrihmillera kungs izslējās un iesprieda rokas sānos. — Mums ir tvaika apkure. — Un gāja tālāk.

Hanss Lukss palika viens stāvam gāzes laternas šaudīgajā gaismā, paliecies uz priekšu, cieši sakniebtām lūpām, grasījās kaut ko atcirst, bet neatrada īsto vārdu.

— Viņa ir mana un nevis tava audžumāte … Es iekārtoju istabu un, vadzi, no jauna iztapsēju, un nopirku'atzveltnes krēslu, — viņš sauca nopakaļ.

— Istabu iekārtot! Atzveltnes krēsls! Šīm naudas summām tagad taču nav vairs nekādas nozīmes . . . Labi, es tev šos izdevumus atlīdzināšu, lai notiek. Starp citu, tante pati izlems, pie kā viņa gribēs dzīvot. Tu taču negribēsi nabaga vecajai sievietei ko uzspiest!

— Tante? Vai varbūt viņa ir tava tante?

— Bet mana gan! Tikpat labi kā tava … Mans vīrs taču nav nekāds mantojuma tīkotājs! — iesaucās Štrihmil-lera kundze, un viņas vīrs, pametis mirkli uz svaini, noplātīja rokas.

— Mēs varētu arī tā iekārtot — vienreiz pie mums, tad atkal pie jums. Lai taču vecajam cilvēkam būtu kāda pārmaiņa. Viņa būs arī pēc ceļojuma nogurusi līdz nāvei, un mēs dzīvojam turpat pie stacijas, — Štrihmillera kungs centās pārliecināt.

Vienā no šķērsielām stacijas tuvumā viņam piederēja gara vienstāva māja ar astoņām mazām istabiņām, no kurām sešas viņš mēdza izīrēt ceļotājiem. Viņš sapņoja ar tantes naudu uzcelt otru stāvu un izbūvēt īstu mazu hoteli.

Stacijas peronā sasprindzinājums kļuva neciešams. Netika vairs runāts ne vārds. Viņi redzēja tikai vizošās sliežu strēles, pa kurām vajadzēja pienākt vilcienam, kas bija nokavējies.

Stacijas priekšnieks ar sarkano dienesta cepuri galvā, iedams garām, jautāja Hansam Luksam:

— Vai nav vēl nekādu izredžu tikt atpakaļ darbā?

Tobrīd pienāca vilciens.

— Kā tad viņa izskatās? — satraucās Štrihmillera kungs, paķēra sievu aiz rokas un aizskrēja uz priekšu. — Varbūt nemaz nav atbraukusi. Nokavējusi vilcienu! Tik vecs sievišķis!

Nesēji klaigāja. Vilciena gludajās malās uzradās izaugumi, ko nesēji trakā steigā rāva nost. Pēc divām minūtēm vilcienam vajadzēja doties tālāk.

— Varbūt nav? … Kāda izskatās?

— Vadzi — tur!

Melnajā loga četrstūrī parādījās ar dzeltenu ādu pārvilkts galvaskauss un aiz tā — mācītāja jaunā seja, kas, šķobīdama muti, izkliedza angļu vārdus. Pie viņiem metās nesēji. Amerikāņu mācītājs, kas bija tanti pavadījis uz šejieni, izkāpa laukā pirmais. Viņam bija tikai viena roka. Labā piedurkne melna un ļengana nokarājās lejup.

— Te nu jūs esat. Tā jau es domāju, — noteica astoņdesmit divus gadus vecā sieviete un iebakstīja savam audžudēlam ar lietussargu krūtīs.

— Un tas droši vien ir svainis Štrihmillers. Uzreiz tevi pazinu. Tava fotogrāfija — tētiņ, cik tā ir līdzīga! Tā viena! Otra gan mazāk. Es tev sirsnīgi pateicos par dau-d/.ajām vēstulēm. Pēdējo saņēmu tieši pirms aizbraukšanas. Tu gan proti rakstīt!

Štrihmillera violeti iesārtā seja — viņam bija rūsgani gaiši mati un ugunīgi sarkana smaila bārdiņa — aiz pārliecīga prieka sāka starot.

— Jā, tik tāls ceļojums! Tur vajadzīga drosme.

— Drosme gan, tur tev taisnība … Ak, un kuģis! Tā kaut kas! Bet mācītāja kungs — viņš visu darīja manis labā. Tas ir mūsu mācītājs no turienes ciema … Viņš sprediķoja pat uz kuģa.

Mācītāji kautrīgi stāvēja sānis un aizkustināts smaidīja par jauko atkalredzēšanās ainu. Viņa jaunos, sārtos vaigus klāja pūka, kas bija vizuļojoša un maiga kā persikam. Viņš bija divdesmit sešus gadus vecs un četru bērnu tēvs. Tante bija viņam iedevusi naudu braucienam šurp un atpakaļ, un arī ciemošanās laikam Eiropā. Mācītājs jau sen bija gribējis apmeklēt savus vecākus Saksijā.

— Ko tu tā skaties uz mani? — Viņa pavērās lejup uz saviem melnbaltrūtainiem vilnas svārkiem. — Ka man vēl arvien ir šie svārki? Jā, es taupu savas lietas.

— Jūs esat no labā, vecā kaluma … Es tagad pagādāšu važonj, — sacīja Štrihmillera kungs, atiezis baltus zobus, kā grasīdamies kost ābolā.

Hanss Lukss vēl nebija ne vārda bildis. Viņa sieva, smaidīdama sevī, vēroja notiekošo tikpat rāmā mierā kā aliaž savā dzīvē, viņa gan piedalījās visā notiekošajā un tai pašā reizē bija tālu prom, it kā būtu jau mūžu mūžus nodzīvojusi bez kādām rūpēm un tāpat vēl grasās mūžu mūžus nodzīvot.

— Tātad tagad varam iet. — Vecā sieviete devās visiem pa priekšu uz izeju. — Dieviņ tētiņ, un mans koferis!

Tas jau bija iekrauts vieglajos ratos. Štrihmillera kungs stāvēja līdzās un palīdzēja tantei ierausties ratos — tāpat arī mācītājam — un tad apsēdās pats.

— Es dzīvoju pie pašas stacijas. Jauka māja! Tvaika apkure!

Viņa noteica: «No,» — vienīgo angļu vārdu, ko bija pa divdesmit sešiem gadiem iemācījusies. — Tas priekš manis pārāk jaunmodīgi. Es gribu savā vecajā dzīvoklī… Kāpēc viņš nebrauc?

Štrihmillera kungs bija uzdevis važonim savu adresi.

Viņa pabikstīja važonim ar lietussargu mugurā.

— Tagad brauciet vispirms pa Ķeizara ielu, tad pa Doma ielu pāri vecajam tiltam, tad augšā pa Cellera kalnu līdz Cellera ielas divdesmit septītajam numuram, pa labi, tur ir Fogelsburga, tur mēs dzīvojam. — Un pagriezās pret Štrihmilleru:

— Jā, jā, es atceros vēl visu.

Zirgs sāka rikšot un aizrāva ratus uz pilsētu — garām Štrihmillera kunga mājai. Hanss Lukss sēdēja uz bukas.

Kādu stundu vēlāk Hanna atgriezās no pastaigas ar Tomasu mājās, pakāra īso jaciņu blakus mācītājawmelnajam mētelim un ziņkārīgi aplūkoja atlokā iesprausto zvaigžņoto karodziņu. Durvis uz tantes istabu stāvēja pusvirus.

— Un šīs sešsimt markas es jums atkal atsūtīšu, tiklīdz mīļais dievs pavērs man tādu iespēju.

— No, no, to es vairs nevaru. — Ar dzelteno ādu pārvilktā piere bija stipri izliekta. Acu dobumi izskatījās līdzīgi šaujamlūkām, kurās dziļi paslēpušās vecišķi mazās dzēlīgās un zilās ačeles šaudījās kā notverti zvēriņi.

— Es gribētu par tām sešsimt markām iegādāties harmoniju, lai varētu savai draudzei sagādāt svētsvinīgus brīžus. Mīļais dieviņš, kad stāvēsiet viņa tiesneša krēsla priekšā, to jums atlīdzinās!

Viņa izšāva mācītāja sejā skatienu līdzīgu tērauda adatai, adata atlēca no mācītāja mierā iekonservētās sejas un atindēta tika paņemta atpakaļ. Viņa klusēja stingrā neatlaidībā un naudu nedeva. Viņas roka braucīja pītā krēsla elkoņa balstu.

— Mīkstāku vajadzētu, šis ir arī pārāk jaunmodīgs.

— Un tur es visu izstāstīšu. Jūs paliksit labā piemiņā saviem radiem . . . Ak vai, cik bieži mēs garajos ziemas vakaros runāsim par jums!

Nu šaujamlūku zvēriņi atkal atdzīvojās. Vecīgās rokas uzrāva brunčus līdz pašam zodam un izvilka no apakšsvārku kabatas lielu naudas maku.

— Bet tad atrakstiet, ko jūs esat radiem par mani stāstījis.

Kad Hanna brīdi vēlāk iegāja dzīvojamā istabā, mācītājs jau sēdēja uz dīvāna un puslokā ap viņu visa ģimene.

— … viņš vāca uz klāja nabagiem. O, pirmajā klasē brauc naudīgi ļaudis. Tiem naudas kā spaļu. Mācītāja kungs vispār pastāvīgi vāc nabagiem. Jā, viņš vēl labu.

Štrihmillera kungs vērās mācītājā siltām acīm. Lai beidzot iegūtu skaidrību pašā lietas būtībā — kapitāls vai procenti, — viņš dzīrās tantei aizrādīt, ka arī viņa pēc šejienes, Eiropas, apstākļiem ir ļoti bagāta, bet aprāvās.

Mācītājs sāka skaitīt pateicības lūgšanu. Pirmām kārtām pārlika tukšo piedurkni pār vēderu, tad uzlika virsū roku, noliecās uz priekšu un sāka cieši lūkoties uz galda malu.

Štrihmillers apņēmīgi saņēma rokas.

Pa lūgšanas laiku Štrihmillera kungs vērīgi blenza uz tantes amerikānisko koka koferi. Tas bija kubikmetra lielumā, gaiši dzeltens, ar smagiem misiņa stūriem, daudzām misiņa atslēgām, krustām šķērsām apsists ar misiņa stīpām un izskatījās svešzemniecisks, drošs pret laupītājiem un ar bagātu saturu.

Jautājums — «Procenti vai kapitāls?», kas nemitīgi urdīja Štrihmillera kungu, jau izraisīja sāpes pierē, un viņš, saņēmis izmisīgu drosmi, mēģināja piesardzīgi tuvoties šim tematam no pienācīga atstatuma.

— Varens koferis!

— Un kā tu domā, kas tanī iekšā? — tante šķelmīgi jautāja.

«Viņa ir spējīga sabāzt visu savu kapitālu koferī starp krekliem, nevis pārvest ar bankas starpniecību,» domāja Štrihmillera kungs un viltīgi pasmaidīja.

— Nu, tur droši vien tavs, tavs… tavas kleitas saliktas iekšā.

— Bet bez tam man ir vēl…

— Te ir Vircburgas desa, — pārtrauca Luksa kundze, celdama galdā bļodu. — Un jaunie kartupeļi. Mans vīrs teica, ka jūs tos labprāt ēdot.

— Jā, pat ļoti! Jaunie kartupeļi ir kaut kas sevišķs… O, savu labo-gultu jau nu es nebūtu vis pametusi, — viņa sacīja, pārliecināta, ka jau atklājusi, ka bez kleitām koferī atrodas arī vēl gulta. — Tas ir vēl mans pūrs no pirmās laulības.

«Tik pārtikusi sieviete un stiepj līdz savu veco gultu?» Pēkšņi Štrihmillera kungam sāka likties aizdomīgs viss tantes izskats — novalkātie melnbaltie, sīkrūtainie vilnas svārki, salāpītā šalle ap pleciem, nemaz bagātībai neatbilstošās sastrādātās, kā āda brūnās rokas, kas tikpat kā divi mazi plēsoņas, allaž atpakaļ tecēdami, pieskaras gan viens otram, gan būra režģiem, vienā nemitīgā kustībā slēpās viena otrā, spieda galda malu, berzēja plaukstas locītavu, it kā šajās plaukstās vēl trīsuļotu smagā mūža darba atbalss.

Viņa stāstīja par mirušā fermera milzum lielajām zemes platībām.

— Vēl pagājušā mēnesī viņi sāka būvēt jaunu šķūni — tik garu kā manā dzimtenē ciema iela. Velna zeļļi.

— Rietumos ceļ tādus simts metrus garus šķūņus. Piecpadsmit metrus platus, — paskaidroja mācītājs.

— Jā, jā, viņiem tādu jau ir vienpadsmit gabalu. Uz mata tik lieli. Ar tiem būtu pieticis.

Mācītājs sasmaidījās ar Štrihmillera kungu. Abi kungi no pirmā pazīšanās mirkļa bija viens otram simpātiski.

— Jūsu tante nekad nespēja tā īsti pierast pie turienes lielā vēriena.

— Protams, es saprotu. — Visas šaubas izgaisa. Štrih-millera kunga sirds iegavilējās drošā pārliecībā.

— Un turklāt viņa ir tik laba, tik atsaucīga. Vēl atvadoties, viņa man iedeva manai mīļajai draudzei piecdesmit dolārus.

— Jā, labam jābūt. Mūsu kungs dievs tā vēlas.

«Tas būtu divsimt desmit markas,» Štrihmillera kungs aprēķināja. «Samērā maz! Bet varbūt viņa ir īpaši taupīga. Būtu jau arī labi!»

Visi ēda. Tante stāstīja par nelaiķa fermera slimību.

— Beigās viņš nemaz vairs nevarēja nolaist ūdeni. Uz mata otrādi nekā man! Bet man tas atkal pāries. Dievs dos, es vēl dažu labu mīļu gadiņu padzīvošu.

Tad vajadzēja pierādīt, ka viņas istaba atrodas dienvidu pusē.

— Tātad, ja saule lec tur …

— Tā ir noteikti dienvidu puse, — apstiprināja Štrihmillera kungs un piedāvāja mācītājam, kurš droši vien esot līdz nāvei noguris, istabu, kur pārgulēt.

— Pēc divām stundām es dodos tālāk … Beidzot redzēšu savus vecīšus.

Un nu viņu pametot pēdējais no amerikāņu draugiem. Tante sāka neskanīgi raudāt.

— Nu jau jūs esat savas ģimenes klēpī. Es pastāstīšu tur visiem, cik jūs sirsnīgi sagaidīja .. . Jūs jau nebūsiet nevienam par apgrūtinājumu, — viņš pabeidza, Štrihmillera kungs sasprindzināja dzirdi.

I in I e vecīgi klanīja galvu.

Ja man te pie jums nepatiks, es braukšu atpakaļ. To . . .11 šiem tur norunāju. Tie gan domāja, lai es tomēr vis-l*i i nīs pamēģinot pie jums. Tiem tas iet ātri. — Noķertie

&lt; i iņi satraukti šaudījās šurp un turp. — Jo viņi jau m.uii nekad īsti nevarēja ciest.

Visi klusēja. Un pēkšņi likās, it kā istabā būtu ieslīdējis I .ids gars. Tante izskatījās vientuļa un pamesta.

Kādus procentus tagad pie jums maksā? — Viņa u/lūkoja Štrihmillera kungu.

— Vismaz piecarpus procentus — pašreiz! Par to es pa-i ūpēšos.

— Tas nu gan ir maz. Cik tad procentu būs no … piec-l ūkstošpiecsimt markām? Tik daudz man vēl atlicis… Un kaut cik man arī jāpatur mājās, ja ievajagas kādu kurpi vai drānu. Vai arī vīnam. To es labprāt mēdzu dzert. Jā, tas ir man nepieciešams. — Viņa runāja aizgūtnēm.

Tikmēr Štrihmillera kungs gāzās no neizmērojamiem augstumiem lejā, vienā laidā kūleņodams, brāzās trakā ātrumā arvien dziļāk, kamēr atradās bezsamaņā uz sava krēsla dzīvojamā istabā.

Tante jau atkal nesatricināma un senatnīga sēdēja, taisni izslējusies.

— Svaini, cik procentu tur iznāk?

— Iznāk tieši trīsdesmit markas mēnesī. Var jau iztikt.

— Vai viņš izrēķināja pareizi? — viņa jautāja savam audžudēlam.

— Vadzi, būs jau labi, tante. Tu esi pie mums.

Štrihmillera kungs piecēlies izslējās.

— Laiks doties mājās. Daudz darba!

Un viņa sieva, it kā vīram kāds būtu pārmetis, piebilda:

— Gadatirgus tepat pie durvīm. Svešinieki taču jau sabraukuši.

Štrihmillera kungs izstaipījās un atkal atguva možu garu.

— Tie gada maja naudiņu. Skaidru naudu!

Tātad vēl vienas smagas rūpes. Hanss Lukss iegāja guļamistabā un nenovērsdamies raudzījās uz ātrvilciena lokomotīves modeli, kas jau reiz vairākus mēnešus bija nostāvējusi Stacijas ielā kāda cigāru tirgotāja skatlogā, kur to bija apbrīnojusi visa pilsēta, bet pircējs nebija atradies.

Mājās naudas vairs nebija, un arī šī pēdējā vērtīgā manta nespēja neko līdzēt.

Viņš apņēmīgi iespīlēja kaimiņa pasūtīto atslēgu pie palodzes piestiprinātās skrūvspīlēs, un, kamēr viņš ar smirģeli slīpēja, gudrodams, ko lai iesāk, lai kaut cik nopelnītu, prātā atkal kā pēdējais glābiņš iekrita kvartets.

Hanss Lukss, saņēmis no kaimiņa par atslēgu septiņdesmit piecus feniņus, tūlīt devās pie Oskara. Tur mājas tuvumā stāvēja vīrietis parastā melnā mētelī un katliņu galvā. Pēc šī vīra stājas, kā viņš gaidīdams balstījās ar vienu gūžu uz spieķa un šķietamā vienaldzībā vēroja garāmgājējus, katram bija skaidrs, ka tas ir slepenpolicists.

Hanss Lukss, kurš jau kopš bērna dienām juta sirdī nepārvaramu naidu pret visiem pasaules slepenpolicistiem un policistiem, pazibsnīja, garām ejot, uz viņu ar acīm un mirkli vēlāk, ieejot jumtistabiņā, palika pārsteigumā stāvam un blenžam uz tādu' pašu slepeno, kas tādā pašā pozā balstījās uz spieķa līdzās kumodei, kur bija nolicis savu katliņu. Abi slepenie bija gan apģērba, gan izturēšanās ziņā viens otram līdzīgi kā divas ūdens piles.

— Vadzi, un kas tad šim te vajadzīgs?

— Man viņš to nesaka. Pajautājiet jūs, Luksa kungs, varbūt viņš tad atvērs muti. — Benommena kundze, enerģiska sieviete, kas šai gadā bija jau pārāk daudz likuma sargu un tiesas izpildītāju savā mājā redzējusi un vairs nesaprata, kur lai ņem maizi saviem četriem bērniem, sāka nikni uzkopt istabu, kaut gan tā bija priekšzīmīgā kārtībā.

Hansam Luksam, kad viņš uztraucās, bija paradums, mazliet paplešot rokas uz sāniem, berzēt abu roku pirkstgalus, it kā vienlaikus aicinot klāt divus suņus. Tā viņš arī šoreiz piegāja cieši klāt pie slepenpolicista.

— Vadzi, kas jums te meklējams?

Aģents palika nekustīgs un mēms kā civilista iemiesojums bronzas piemineklī.

— Vadzi, jūs laikam būsiet aizrijies ar beigtu peli. Ja neesat spējīgs pavērt muti, tad, vadzi, taisieties, ka tiekat.

Vīrietis atlieca svārku atloku un parādīja misiņa nozīmi.

— Brīdinu, ka par amata personas apvainošanu jums būs jāatbild.

Hanss Lukss apjucis raudzījās uz nozīmi, tad piegāja pie Benommena kundzes loga tuvumā.

— Vadzi, kas tam okšķerim te pazudis?

Varbūt mans puišelis atkal kaut ko ievārījis. Vajag in M,im pārrāpties pāri sētai, un šie jau priecīgi nezin ko i plīst… Vakar palaidnis, gatavais delveris, atkal atgriezi. mājās slapjš no galvas līdz kājām. Uzrāpies strūklakas л Hajam uz pašas galvas un nogāzies lejā, ūdenī. Sadau-. i līs ceļgalus un pieri asinīs.

Tad es rīt atnākšu atkal, Benommena kundze. Jādara kaut kas, lai varētu ātrāk uzstāties un beidzot ko nopelnīt.

— Vai tur kas iznāks, Luksa kungs? Es nezinu. Par daudz jau traki.

— Vadzi, nemaz ar ne! Mēs taču dziedam lieliski. Un Ilakas mums ir.

Kad viņš grasījās iet, slepenpolicists svarīgi paspēra soli un aizstājās durvīm priekšā.

— Jūs nedrīkstat atstāt istabu. Likuma vārdā!

— Vadzi, bet… un tātad… likuma? Vai jūs esat jucis? — Viņš tvēra durvju rokturi. Ierēdnis viņu atstūma atpakaļ.

Te durvis atvērās no ārpuses. Iekšā ienāca Oskars un jau mirkli vēlāk otrs slepenpolicists.

— Jūs esat apcietināts! — Abiem pēkšņi rokās uzradās revolveri. Pūdelis rūca.

Oskars atsprāga atpakaļ. Tā izskatās cilvēks, ja saņēmis pa pieri sitienu ar smagu veseri un tikai ar pūlēm vēl spēj noturēties uz kājām.

— Vadzi, šitāda cūcība! — Lukss saberzēja abu roku pirkstgalus: pūdelis pienāca klāt.

Augu dienu Oskars, nemiera trenkts, sarāvies un sastindzis bija skraidījis pa ielām. Tagad pēkšņi stingums izzuda. Viņā bangoja un mainījās izjūtas. Nu bija kaut kas noticis, ar ko vajadzēja rēķināties. Vienu brīdi viņam radās vēlēšanās visu pateikt, bet pateica tikai padevīgi un paklausīgi:

— Es iešu līdz.

Viens turēja revolveri krūšu augstumā, otrs uzlika roku dzelžus. Benommena kundzes acis iepletās apaļas un satumsa kā melnas ķiršogas.

— Ko tad tu esi izdarījis? Dieva dēļ, ko tad tu esi izdarījis?

— Es neesmu neko darījis.

Pūdelis stāvēja nekustīgi, bet izskats tam bija draudīgs. Hanss Lukss apjucis berzēja pirkstgalus.

— Ejiet pa priekšu!

— Vadzi, tātad es eju līdz. Vadzi, Benommena kundze, es eju līdz.

Kad viņi iznāca no mājas, uz ielas apstājās jebkura kustība. Neviens negāja tālāk. Ar katru soli pieauga sekotāju pūlis. Visi pazina Oskaru. Važās sasaistītām rokām cilvēks bija ieguvis varu pār cilvēkiem, it kā viņam būtu burvju nūjiņa. Katrs, kas viņu ieraudzīja, palika stāvam kā apburts un tad sekoja pa pēdām.

«Te vairs nekas nav labojams,» domāja Oskars, «nekas nekādā veidā nav labojams!»

Tā viņi gāja — Oskars starp abiem slepenpolicistiem, Hanss Lukss labajā pusē — vienā rindā pa tilta loku augšā, aiz viņiem — vienmēr pieaugošais pūlis. Vēl bija gaišs.

Pēkšņi klusumu pāršķēla bērna kliedziens. Oskara jaunākais dēls bija pazinis tēvu. Zēns palika stāvam, sažņaudzis netīrās roķeles, skrēja nopakaļ, atkal palika stāvam un no jauna, izmisīgi vaimanādams, skrēja nopakaļ.

Oskars pagrieza galvu un uzlūkoja savu zēnu. Patiesi, tas bija ērkšķains ciešanu ceļš.

Tilts ļaužu pūlim bija pārāk šaurs. Pie četrstrūklu akas stāvēja važoņi. — Vadzi, vai jums nav iebildumu, ja mēs brauktu? Es samaksāšu.

Ormaņa rati bija ar paceltu jumtu. Hanss Lukss sēdēja uz bukas. Tā nu viņš, kurš kopš daudziem gadiem nebija braucis ar ormani, šodien vizinājās otrreiz. Viņš izvilka no vestes kabatas septiņdesmit piecus feniņus, kurus bija dabūjis par atslēgu, un turēja jau sagatavotus miklajā saujā.

Oskara puišelis brēkdams skrēja mājās, brēkdams pa kāpnēm piektajā stāvā.

— Tēvs! Tēvs!

— Klusu! — Māte iestūma viņu virtuvē.

Skapis un atvilktnes stāvēja vaļā. Divi aģenti svieda no turienes laukā nožēlojamos krāmus. Viņi meklēja naudu un sitamos ieročus un nekā neatrada.

Benommena kundze klusēdama naidīgi visu vēroja. Arī viņa apzinājās, kādas sekas var būt tam, ka viņas vīru aizveda gaišā dienas laikā cauri visai pilsētai.

Virtuve jau bija pārmeklēta. Vairāk telpu nebija. Iz-

ņemtās lietas stāvēja sakrautas uz galda. Pašā virsū vecs, izstaipīts espanders, kuru Oskars jaunībā lietoja treniņiem.

Pašās beigās slepenpolicists atrada suņa pātagu, to pārbaudot pasvārstīja rokā. Tā bija ļoti smaga.

Pūdelis tūlīt piecēlās un sāka rūkt. Virtuvē brēca puišelis.

Pie roktura āda bija nodilusi, un tai cauri spīguļoja svins. Viens vienīgs sitiens ar svina lodi pa galvu varēja būt nāvējošs.

Viņi klusēdami sabāza portfeļos visus tiesas izpildrakstus, maksāšanas pieprasījumus un pātagu un devās prom.

Aiz durvīm, satraukti sarunādamies, stāvēja kaimiņi. Molitora kunga nāve un Oskara apcietināšana satrauca visus iedzīvotājus.

Rīta laikraksti tika salikti jau iepriekšējā vakarā un drukāti naktī, tāpēc tie ziņodami par iespējamo slepkavu minēja Vanagaci.

Jūlijas kundze šai dienā neatvēra veikalu. Pēc divguļamā gultā pavadītās nakts Vanagacs rīta agrumā vēl pa miegam izdzirdēja sevi saucam.

— Georg, apģērbies un tad pagaidi ārpusē!

Kamēr viņš steigšus ģērbās, viņa pārvilka pāri galvai segu.

Kad Vanagacs atkal atgriezās, ari Jūlija bija apģērbusies, uzkopusi istabu un patlaban tīrīja Vanagacs ķemmi, lai izsukātu savus rūsganos matus. Viņi mazliet patērzēja par matiem kā par kopēju īpašumu.

— Cik tad tie ir gari, Jūlija?

— Tā, ka uz tiem var sēdēt. — Viņa pagriezās, lai viņš varētu sukāt matus.

Tad abi pienesa galdu pie loga saules pusē. Klostera dārzs izskatījās pavisam citāds nekā mēness gaismas apspīdēts naktī. Dobes un ogulāji no rasas mikli un svaigi mirguļoja rīta saulē. Melni tērptas mūķenes, apsējušas zilus darba priekšautus, līkņāja pie dobēm. Šaurās vadzi-ņas starp tām bija nokaisītas ar okera dzeltenu granti.

Pa segtu galeriju gar desmit metru augsto pelēko mūri gados vecākas mūķenes lēnām pastaigājās šurp un turp.

Jūlijas kundze, kas ar savu smalko, pavītušo seju mazliet pati bija līdzīga mūķenei, vārīja kafiju un olas, galdauta vietā viņa četrkārt salocīja tīru palagu, nolauza zariņu no vecās efejas, kas, sākot no klosterdārza, sedza visu nama sienu logu pusē līdz pašam jumtam, un izgreznoja balti apklāto galdu.

Nekad savā mūžā Vanagacs nebija brokastojis pie tik brīnum jauki klāta galda.

Pulksten sešos no rīta viņi devās ar tramvaju kāzu ceļojumā uz Celli pie Maiņas, kas atrodas pusstundas braucienā no Vircburgas, un, klaiņodami pa mežu, apmezdamies pie strautiem, stundām ilgi kala nākotnes plānus.

Kad visa Maiņas ieleja, ūdens, debesis, koki un zāle kvēloja rietošās saules purpurā, abi atgriezās no sava kāzu ceļojuma, izkāpa pie Fogelsburgas un roku rokā iegāja dārzā, lai apciemotu Teobaldu Kletereru.

Tur bija arī Rakstvedis un Hanna Luksa. Visi sēdēja Tomasa istabā pie lielā egļu koka galda atvērtā loga tuvumā. Vakars bija jauks, bet garastāvoklis nomākts.

Desmit minūtes pēc Oskara apcietināšanas dārzā bija ieklunkurojusi satraukta večiņa, kurai arī vasarā pastāvīgi degungalā karājās piliens.

— Benommens nositis Molitoru. — Un viņa bija aizsteigusies uz nākošo māju. Kā viņa tik īsā laika sprīdī bija paguvusi paveikt šo garo ceļa gabalu, palika neatminama mīkla.

— Viens ir skaidrs — ar mūsu koncertiem nekas nesanāks. Mūsu tenors sēž aiz restēm, mūsu impresario sēž aiz restēm, — sacīja Rakstvedis.

Dārznieks atklāti un cieši paraudzījās visiem acīs.

— Nav pieļaujams, ka cilvēkiem ar cienījamu vārdu un reputāciju vēl ilgāk jāpacieš tāds pazemojums.

Tobrīd istabā ienāca Vanagacs, atbrīvoja savu roku no Jūlijas rokas un starodams, pagriezis galvu pa labi, moži un mulsi saraucis lūpas, sacīja:

— Jūlijas kundze, mana līgava.

— Ho-ho, ilgi gan bija jāgaida!

— Viņš ir brīvs. Es jau zināju, ka taisnība uzvarēs.

Un dārznieka sieva sirsnīgi piebilda:

— Esmu ļoti priecīga, Jūlijas kundze. Ļoti priecīga! Jūs abi saderat kopā.

Tomasam vajadzēja atnest no pagraba vīnu. Hanna neaicināta devās līdz.

— Muļķīti, nekas taču nebija. Viņš sāka runāt un tad gabaliņu pavadīja. Tas ir viss.

\par— Es jau neko nesaku. Priecājos, ka neesi garlaikojusies.

— Viņš stāstīja par savu dzimteni — ļoti jauki… Tiešam, viņš ir tik patīkams un gaužām interesants.

No rīta Hannu apstādījumos bija uzrunājis acu klīnikā slrādājošais ārsts no Buenosairesas.

— Zini, cik savādi? Viņš teica, ka Dienvidamerikā vērši nekā nemaksā. Ja tu pats nokauj vērsi, tad drīksti paturēt visu gaļu un jānodod tikai āda. Bet, ja tu smalkā restorānā ēd bifšteku, tad tas maksā piecas markas. Vai nav jocīgi? … Ak, ja tas tā būtu pie mums, tad tēvs augu dienu vēršus vien kautu.

Nākošais tautsaimnieks paskaidroja:

— Tas ir tāpēc, ka viņiem ir vairāk lopu nekā var realizēt, bet cilvēku darbaspēks tur ir ļoti dārgs… Un cik tālu viņš tevi pavadīja?

— Tikai līdz jaunajam tiltam. Tad es sacīju: «Te jau ir tā acu klīnika.»

Tā viņa bija sacījusi. Bet ārsts bija viņu pavadījis pāri tiltam, viņa to pavadījusi atkal atpakaļ, un tā vairākkārt turp un atpakaļ.

— Viņš dievina dzejnieku Šekspīru. Tas esot radījis brīnišķīgākos sieviešu tēlus. Viņš vispār runā gluži citādi nekā pārējie un arī izskatās citādi. īsts indiānis!

Tomass vērīgi aplūkoja noputējušās pudeles etiķeti un pirmais kāpa no pagraba augšā.

— Uz Oskara atbrīvošanu! — Dārznieks, kā parasti, ielūkojās visapkārt katram acīs un pacēla glāzi.

— Jā, atbrīvošana! Ietupināts pamatīgi! — iesaucās Hannas tēvs, patlaban nākdams istabā. — Aizbraucu līdz — uz pašu izmeklēšanas cietumu. Tur šie aizcirta vārtus man deguna priekšā … Pagalam! — Viņš paberzēja pirkstgalus un tvēra pilno glāzi, ko dārznieks bija nolicis atpakaļ uz galda.

— Ak, nav tik traki. Ar mani jau arī Tāgana kungs runājās pavisam par citām lietām, vai ne, Jūlija? Oskars atgriezīsies šodien pat vēl. Lai nu kurš, es jau nu to zinu.

— Ja tu tā saki, tad laikam tā arī būs. Bet var arī gadīties, ka vienreiz Tāgana kungam ir tā un citreiz atkal tā.

— Tagad nu būtu īstā reize pierādīt draugu uzticību! Ko mēs darīsim?

Rakstvedis tukšoja trešo glāzi.

— Tur nekas nav darāms.

— Nedrīkst pieļaut, lai nevainīgs cilvēks cieš par citu noziegumiem. Mums jāpaceļ balsis.

— Vadzi, tātad balsis?

— Tad viņi to droši izlaidīs laukā, ja mēs pacelsim balsis, — sacīja Rakstvedis.

Tomass uzlūkoja tēvu ar tādām acīm, ar kādām mīlošs tēvs mēdz uzlūkot dēlu … Un māte klusēdama iegāja pieliekamajā, salika lielā puķu grozā agros dārzājus, miltus, cukuru, cūku taukus un olas, paņēma no savas lādītes nelielu naudas zīmi un palūdza Hannu, lai viņa atnāk līdz pie Benommena kundzes. Tomass neaicināts piebiedrojās viņām.

Plakanais kuģim līdzīgais šaurais grozs ar lielo apaļo turekli, piekrauts ar kaudzi, peldēja pa Cellera ielu abu vidū tuvu pie zemes. Tomass gāja aiz muguras un vēroja Hannas kaklu ar bērnišķīgo gropīti, satvēra viņu pēkšņi aiz rokas un aizrāva sev līdz uz sola karavīru kapsētā, apsēdināja sev klēpī, ieguldīja viņas galviņu elkoņa locītavā un skūpstīja.

Tas notika domās.

«Ja viņa vēl kaut soli paspers ar to indiāni, es vairs ar viņu nerunāšu.»

Hanna pagrieza savu skaisti veidoto galviņu. Vienu mirkli viņš ielūkojās meitenes svelmainajās acīs. «Kāda gaita!» To pašu brīdi Hanna vēlreiz atskatījās, kā nojauzdama, ka, šādi ejot un palīdzot nest grozu, izskatās sevišķi piemīlīga.

— Tomas, tagad nu pieķer tu, — sacīja māte, palikdama soli iepakaļ. «Pēc diviem gadiem viņš tiks galā ar disertāciju. Tad šim tievajam sienāzim būs vēl tikai astoņpadsmit. Bet vai nu šī tik ilgi varēs mierā nosēdēt. Jau tagad sviltin svilst.» Pēc jūtām, kas pārdomu laikā atspoguļojās mātes gudrajā sejā, varēja spriest, cik Hanna viņai mīļa.

— Un kad tu atkal satiksies ar savu indiāni?

— Vai vajadzētu? — Viņa apvaldīja smieklus. Pārpilnais grozs sašūpojās.

— Ja jūs nenesīsiet uzmanīgāk, tad es nesīšu viena pati!

— Kāpēc ne! Ja jau viņš tik interesanti stāsta. Vismaz

к

d.ibū kaut ko jaunu dzirdēt… Tātad — vai satiksi viņu

vai ne?

Rīt agri no rīta! Pils dārzā, otrajā terasē, pie dzel-i&lt; no tulpju dobes! Tieši pulksten pusastoņos! — viņa vaļ-irdīgi pateica taisnību, bet balss noskaņā, kas nepārlie-&lt; ina, un Tomass, nolēmis, ka meitene joko, uz brīdi nomierinājās.

Uz stāvā ceļa lejup no Cellera kalna — ietve diviem līdzās ar grozu bija pārāk šaura, viņi gāja pa ielas vidu — vajadzēja paiet sānis, lai palaistu garām kalnā braucošos sešus metrus garos alus ratus; važonis sēdēja, omulīgi atgāzies uz bukas, un tikai vieglītēm plīkšķināja ar pātagas galu pa zirgu varenajām dibenpusēm; viņš šķelmīgi pamirkšķināja Hannai un Tomasam, kuri nesaprata, vai tas domāts viņiem vai spēcīgo zirgu skaistajam solim.

Šiem strupajiem, smagnējiem, labi barotajiem dzīvniekiem ar tik gaišām kā lini krēpēm ir lielas neizmantotas spēku rezerves un uz krūtīm muskuļi rotājās kā pati dzīvā daba.

Nākošajā rītā pulksten piecos Tomass Hannas tēva vadībā sāka likt caurules tvaika apkurei, ar kuras palīdzību viņš cerēja uz sava eksperimentējamā zemes gabala iegūt pieckārtēju ražu gadā. Iekārta nedrīkstēja daudz maksāt, tāpēc ar visu vajadzēja tikt galā pašiem.

Pēc pulksten septiņiem Luksa kundze atnesa vīram kafiju un pastāstīja, ka tante vēloties mīkstu atzveltnes krēslu, pītais esot par cietu.

— Vadzi, tad jau viņai jāpērk no savas naudas. Uzsauc Hannai augšā — jādomā, ka būs taču no gultas izraususies? — lai atnes man lielo cauruļzāģi.

— Mana meita ir jau sen gabalā.

— Vadzi, tātad — mūsu meita! — Hanss Lukss smaidīja. Tas atgadījās reti.

— Es pati tev atnesīšu. — Trīsdesmit piecus gadus vecā Luksa kundze, tikai nedaudz pilnīgāka par savu meitu, vieglu soli raiti kā jauna meitene aiztecēja pāri ielai.

Tomasam nokrita zeme no lāpstas, nokrita pati lāpsta. Rokas un kājas pēkšņi kļuva nejutīgas. Viņš iemērca ze-mainās rokas toverī ar ūdeni.

— Es drīz būšu atpakaļ. — Iemetās mājā, uzvilka svārkus, apsēja kaklasaiti un pulksten pusastoņos jau iegāja pa vēsturiski slavenajiem dzelzi kaltajiem pilsdārza vārtiem dārzā, kur svilpoja tūkstošiem strazdu un pāri šai dziesmu plūsmai vēl pacēlās divu lakstīgalu pogošana.

Tomass nekā nedzirdēja un neredzēja — ari krāšņo, kā biljarda galds līdzeno zālāju ar lielo violetu tulpju dobi, kā arī mīlas dievieti pie terases, ko no abām pusēm ielenca senatnīgas akmens statujas un kas bija biezi noaugusi ar staipekņu augiem, kam šur tur balti vizēja ziedi.

Virs zālāja pletās plāna, saules staru izkliedēta un sapluinīta miglas sega.

Tomass ne redzēja, ne dzirdēja kaut ko. Viņš meklēja dzelteno plankumu. Ausīs skanēja vakar teiktais: «… otrajā terasē, pie dzeltenās tulpju dobes.»

Tonis, kādā viņa to pateica, bija neparasts. Katru dienu un katru stundu viņš atklāja meitenē kaut ko jaunu. Vēl pirms diviem gadiem viņa bija bijusi bērns, kam neviens jauneklis nepievērsa uzmanību. Un kādu dienu negaidot uzradās šī jaunā Hanna. Uzradās un nebija vairs pametama bez ievērības. Pati dzīve bija ietērpusies viņas veidolā, viņas būtībā, un kopš tā laika atklājās nemitīgā daudzveidībā katrā līnijā, gaitā, skatienā un stājā, katrā smaidā, izrunātajā vārdā un klusēšanā, vienmēr citāda, vienmēr mainīga.

Tomass ļoti labi atcerējās to dienu, kad Hanna pirms diviem gadiem, sēžot ar viņu dārzā pie rozēm, pēkšņi kā sapnī bija savas spoži melnās matu pīnes savijusi pakausī biezā mezglā un, kā atskatīdamās uz bērnību, vērusies tālumā.

Viņš nezināja, ka pirms dažām dienām māte bija piegājusi pie Hannas gultas un, atbildot uz meitenes neizpratnes pilno skatienu, aizkustināta mierinoši šķelmīgi sacījusi: «Nu, mazā sieviete, šodien vari palikt gultā.»

Sirdij neganti dauzoties, Tomass kāpa pa terases skaisti izliektajiem platajiem un tikai piecus centimetrus augstajiem pakāpieniem. Viņš gribēja pārliecināties, vai Hanna ir te, un tad tūdaļ atgriezties pie pamestā darba. Ja meitene būtu te, tad no viņa dzīves tiktu izsvītrota. Viņš darītu savu darbu, apmeklētu lekcijas, cik aši vien iespējams, dabūtu diplomu un uz visiem laikiem pamestu Vircburgu.

Kad Tomass ieraudzīja Hannu un svešo uz sola milzīgās i».ikaweidīgās dzelteno tulpju dobes vidū, viņa sirds uz brīdi pamira.

Viņa sēdēja, atbalstījusi muguru, pārmetusi vienu kāju par otru, un klausījās svešiniekā, kurš bija piemeties uz sola maliņas un stāstīja, plaši žestikulēdams.

— … Laplatas krastos dzīvo gārnis, ar tā spalvām senāk dāmas Eiropā rotāja cepures. Katrs, kas vien vēlas, var nošaut gārni.

Tomass iegāja alejā. Vārdus nebija iespējams saprast, viņš tikai redzēja svešinieka daiļrunīgos žestus. Pasaule bija tik liela, tajā tik daudz — miljoniem, simtiem miljonu meiteņu, un šis te sīkais bērns, smalkā stīdziņa tur, uz sola, jauc viņam prātus.

Svešinieks bija pielēcis kājās un norādīja ar abām rokām kaut kur tālumā.

— … un, kad jūs stāvat krastmalā, bērns, — arī visšaurākajā vietā, — otru krastu nespējat saskatīt. Laplata ir upju jūra. Neskaitāmi krokodili, gari un aši kā ātrlaivas, šķeļ tās ūdeņus vai arī snauž krastmalas karstajās smiltīs.

Hanna redzēja gan vareno un brīnišķīgo upi, redzēja debesīs lidināmies gārni ar gleznajām, maigi dzeltenajām spalvām, redzēja smiltīs krokodilus. Viņa raudzījās augšup uz svešinieku ar izliekto pieri, slaido, kūkumaino degunu, šaurām indiāņa lūpām un zilām ģermāņa acīm, un, kad viņš no jauna pacēla roku, meitene aši un neviļus apsēdās ērtāk, lai varētu labāk klausīties, te pievērsdama viņam svelošo skatienu, te skatīdamās tālumā, kur viņš rādīja.

Pēkšņi Tomasa zēniskā spīts izgaisa kā nebijusi. Un tai pašā reizē radās sajūta, ka viņā ir kaut kas nogulsnējies, ieņēmis pienācīgo vietu. Viņā uzbangoja liegs un smeldzīgs visu nomācošs maiguma vilnis pret Hannu. Šai brīdī viņš kļuva vecāks un savās jūtās pret Hannu vīrišķīgāks. Tomasu vilināt vilināja pieglaust meitenes galviņu sev klāt un sacīt: «Ejiet, ejiet savu ceļu, nepieskarieties, tas nav pa jokam.»

Svešzemnieks stāstīja par saviem piedzīvojumiem kādā ekspedīcijā, ar kuru viņš kopā ar savu brāli, ceļotāju pētnieku, bija devies indiāņu apdzīvotajos apgabalos, kur pirms viņiem neviens baltais nebija kāju spēris.

Hanna redzēja iezemiešu nesējus, kas, dzirdot jaguāra rēkšanu, pavērsuši sejas pret mēnesi, drebēdami krita uz

ceļiem, sekoja ekspedīcijai līdz tai vietai, kur, tikai piej draudot ar revolveri, varēja piespiest nesējus doties vēl ' dziļāk zemes vidienē; Hannai izkalta mute, dzirdot, ka | ekspedīcija reiz veselas četras dienas palikusi bez dzeramā ūdens un aiz slāpēm gandrīz aizgājuši bojā. Salieļ kamā laivā viņa šķērsoja bangojošas straumes, sekoja 1 klusu citam aiz cita ejošajiem pa taciņu, ko vispirms vajadzēja ar cirvi mūžamežā izcirst, un beidzot nonāca to cilšu i apvidū, kas baltos nebija ne acīs redzējuši.

— Vispirms mēs ieraudzījām divas jaunas indiānietes.

— Kas viņām bija mugurā? Nekas liels, jeb tomēr?

— Nekas! Vienai bija ziedu josta ap vidu! Viņas stāvēja pie mango koka, nemaz nebaidīdamās, kā pie mums dažos apvidos nebaidās antilopes, kas vēl nezina, cik briesmīgs ir cilvēks. Viņu acu skatiens bija dziļš un kluss kā pati daba, viņām bija brīnumaini augumi. Brīnumaini! Gandrīz tikpat skaistas kā jūs, burvīgais bērns, jūs, kurā aizkustinoši apvienojies šo meiteņu naivais piemīlīgums ar divdesmitā gadsimta civilizāciju.

Dažus vārdus savā runas plūdumā viņš papildināja ar patosu, kas izskanēja pārliecinoši un dzīvi. Tomass redzēja, kā viņš, saņēmis Hannas roku, to noskūpstīja un tai pašā laikā ar dabisku grāciju un cildenumu atcēla savu kreiso sānis.

Vienā rāvienā svešais atkal nosēdās uz sola malas cieši līdzās Hannai ar seju un žestikulējošo roku tuvu pie meitenes sejas.

Tai pašā brīdī maigums pēkšņi pārgāja tik smeldzīgās sāpēs, ka puķu dobes, koki un aleja sagriezās ap Tomasu virpulī.

Arī Hannas skatiens pauda dziļumu un klusumu, viņa neļāva svešajam noprast, ka viņa vārdi reibina kā smaržīgs medus.

Apgājuši apkārt dzelteno tulpju pakavam, viņi devās uz izeju. Hannai bija galvā maza filca cepurīte un ap šaurajiem gurniem — plata magoņsārta ādas josta.

Pie dzelzī kaltajiem vārtiem viņa sniedza svešajam roku un aizsteidzās pa priekšu. Tomass sekoja svešiniekam, kurš, sabāzis rokas mēteļa kabatās, gāja pa galveno ielu, nepievērsdams uzmanību ne apkārtnei, ne cilvēkiem, ne arī skatlogiem, un ar torņa pulksteņa precizitāti, kam rādītājs katru pusminūti palec uz priekšu, paraudzījās lejup uz savām kājām, it kā viņam vajadzētu arvien no jauna pārliecināties, ka bikses vēl atrodas savā vietā, — cilvēks ļoti norūpējies par sevi, jau viņa gaita norādīja, ka viņš dzīvi pazīst un dzīvo ar sevī vērstu skatienu.

Viņš iegāja mazajā krodziņā uz tilta, Tomass sekoja un apsēdās pie galdiņa iepretī. Pie galdiņa loga pusē sēdēja pieci studenti.

Svešais izdzēra pirmo glāzi vīna maziem malkiem, otru ātri un trešo divos kampienos. Jau viņš ar acīm, kas pauda dižciltīgu vientulību, tiecās pēc saskares ar Tomasu.

Viņš iztukšoja ceturto glāzi un ar piekto rokā nāca pāri istabai pie Tomasa, jau iepriekš savilcis lūpas smaidā, atklādams savas jūtas un raidīdams skatienus, kam vajadzēja nodrošināt labu sagaidīšanu.

— Mans vārds ir Hufs, Heinrihs Kristians Hufs. — Viņš apsēdās, nolicis elkoni uz galda un atbalstījis deniņus pret atplestās plaukstas īkšķi, pavērās augšup uz Tomasu, it kā būtu gadiem ilgi ar viņu pazīstams un viņi sarunātos jau vairākas stundas.

— Sakiet man, draugs Tomas, — vai tā nav nejēdzīga apstākļu sagadīšanās, ka starp maniem senčiem bijis kāds ļauns gars? Notikusi kosmiska kļūda jūtu maisījumā, un es — es esmu tā rezultāts.

Viņš noplātīja rokas un smaidīdams teica: — Esmu nekam nederīgs cilvēks, šis subjekts tup manās asinīs, un es netieku no viņa vaļā. .. Velns viņu rāvis! Prozit!

Hufa kungam bija trīsdesmit pieci gadi, viņš bija skūtu seju, rūpīgi sasukātiem matiem, labi ģērbies, un, kaut arī viņa uzvedība bija dīvaina, viņš runāja ar pasvītrotu nevainojamu pieklājību.

Tomass, negaidīti pārsteigts un apmulsis, pretrunā starp netīksmi un nevilšām simpātijām nespēja izteikt ne vārda. Hufa kungs to arī ne gaidīja, ne vēlējās. Viņš pats runāja. Viņam bija nepieciešams klausītājs.

— Mūžam neatminama dabas mīkla, ka esmu ticis pie diploma. Varbūt — kā jums liekas, mīļais Tomas? — varbūt dievi pamirkšķinājuši maniem eksaminētājiem?

Te viņš pagriezās atpakaļ — studenti skaļi smējās.

— Smejieties! Smejieties! — Viņš uzsmaidīja tiem un uzsauca: — Jūsu dēļ, mani mīļie, dievi nepūlētos. Tā ir tā starpība.

Daudz negudrodams, viņš piecēlās un devās pie studentiem — gan ar pārākuma smaidu, tomēr spiests meklēt viņu sabiedrību. Viņš dzīrās vienam uzlikt roku uz pleca. Tas pieleca kājas.

Tā kā būtu ieķērcies papagailis — un Hufa kungam rokas atradas vizītkarte.

Viņš, ilgi klusēdams, šūpoja galvu, burzīdams vizītkarti, beidzot ierāva zodu, kā grasīdamies atraugāties, ne-atraugājās, bet sacīja ar lielisku žestu:

— Homērs un Servantess, Dante, Šekspīrs un Gēte ir devuši nemirstīgus darbus. Vai tas, mani mīļie, būtu bijis veltīgi? Prozit! — Un griezās atpakaļ pie Tomasa. Studenta vizītkarte gulēja nomesta uz grīdas.

— Jums nevajadzētu tik daudz dzert.

— Nelasiet morāli, Tomas, nelasiet morāli. Prozit! … Vai esmu tev simpātisks? Jaunais draugs, es to redzu pēc tavām acīm.

Līdzās galdiņam izslējās studenta augums, tika sasisti papēži un no jauna ieķērcās papagailis. Tad students paķēra glāzi un iešļāca vīnu Hufa kungam sejā.

— Stulbeni, ko jūs darāt, cik pretīgi! — Tomass, aiz dusmām nobālis, bija pielēcis kājās un neviļus ieņēmis boksera stāju.

Piespiedis zodu pie krūtīm, Hufa kungs ar smalka batista mutautiņu susināja vaigus un uzvalku un neskanīgi smējās, smējās sevī, it kā būtu nupat izdzirdis gaužām asprātīgu joku, viņa seja raustījās.

IV

Iepriekšējā vasarā Teobalds Kleterers bija lēti nopircis noplēšanai domātu mājiņu un ar ķieģeļiem, kārniņiem, grīdu, logiem un durvīm licis pagarināt vēl par divpadsmit metriem savu gareno vienstāva dārznieka māju. Piebūve bija paredzēta vēlāk Tomasam un viņa sievai.

Kad Hanna pēcpusdienā ienāca dārzā, Tomass īsās baltās biksītēs un boksa cimdiem rokās stāvēja vienā no šīm istabām, kur nebija nekā cita kā vien boksa treniņa maiss, kas nokarājās no griestiem.

Meitene apsēdās ārpusē uz zemās palodzes.

— Labdien … nu?

Sasprindzinājis muskuļus, Tomass lēkāja uz pirkstga-11(мп ap treniņa maisu, sitieni tik straujā tempā sekoja cits citam, it kā tas būtu dzīves un nāves jautājums.

— Met mieru! Iesim pastaigāties.

Arī šoreiz viņa nesagaidīja atbildi. Mugura un pleci Tomasam bija labi attīstīti, arī kājas, bet apakšdelmu muskuļi varēja būt stingrāki.

Hanna iekārtojās uz ilgāku sēdēšanu — ar muguru atbalstījās pret loga rāmi, kājas uzcēla uz palodzes un ar rokām apņēma ceļgalus.

— Vai tu nedzirdi?

— Nenomet pulksteni zemē!

Pulkstenis atradās uz palodzes.

— Brīnums, ka tu mani vispār pamanīji!

Te uz celiņa parādījās Kleterera kundze ar diviem studentiem.

— Tomas, kungi vēlas ar tevi runāt.

Viņi nāca pavēstīt tā studenta izaicinājumu, kuram Tomass bija teicis: «Stulbeni, ko jūs darāt, cik pretīgi!» Pirmajam sekundantam, slavenam duelantam, bija jau gadu trīsdesmit un maz izredžu pabeigt universitāti. Korporācijas biedri baidījās no viņa un pacieta viņu, jo viņš bija nepārspējams sabiedrībā, labākais šāvējs, paukotājs un prata arī labi boksēties, smagākos gadījumos uz viņu varēja paļauties. Otrs, trūcīgi ģērbies, neievērojams, gaužām jauns studentiņš, atraitnes dēls, kura viņa dēļ atrāva sev kumosu no mutes, izslējis smailo degunu, stāvēja nekustīgi kā nohipnotizēta vista.

Tomass bija pienācis pie loga. Studenti Haņnas dēļ redzēja tikai viņa kailo auguma augšdaļu.

— Diemžēl, godājamie kungi, man pārāk maz laika. No pulksten pieciem rītā līdz desmitiem es strādāju dārzā. Tvaika apkure! Proti, es ierīkoju tvaika apkuri. Tad vēl lekcijas! Tām taču arī jāatlicina laiks.

Hanna raudzījās no vienas runātāju puses uz otru, it kā viņa tikai gadījuma pēc te sēdētu, būtu pilnīgi bezpartejiska un patlaban justos sevišķi labi.

— Turklāt es patlaban pētu izcili interesantu darbu «Anglijas izspiešana no pasaules tirgus»,. — Tomass runāja dabiskā balss noskaņā, it kā šī būtu vienīgi iespējamā atbilde uz izaicinājumu, bet viņa acīs dzirkstīja izsmiekls.

Viņš nožēlodams pastiepa roku boksa cimdā un smaidīdams teica:

— Jā, redziet, ari šo pasaules ekonomisko problēmu mūsdienās vajag nākošajam politekonomam pamatīgi izstudēt. Tāpēc jums jāsaprot, ka man nemaz nav laika ļaut sev caururbt plaušas un tad pusotra mēneša gulšņāt.

Studentiem bija skaidrs vienīgi tas, ka Tomass izaicinājumu nepieņem. Duelants, ne vārda neteikdams, pagriezās un devās prom. Atraitnes dēls sekoja kā pavadā.

Tomass vēlreiz iebelza pa treniņa maisu un, paķēris peldmēteli, aizgāja pie akas, aplaistījās ar ūdeni un, nepievērsdams Hannai uzmanību, uzskrēja savā istabā, bet pēc brīža izgāja no mājas ar melnajām lekcijas kladēm padusē.

Pārdomādams, vai runāt par Hannu ar doktoru Hufu, viņš gāja pa galveno ielu. Pēkšņi viņš saņēma tik spēcīgu sitienu ar dūri pa sejas kreiso pusi, ka nespēja vairs attaisīt aci un noslīga uz ceļiem.

Pirmais, ko viņš saskatīja, bija piecas sarkanas studentu cepurītes un zem tām piecas kā maskas stingas sejas, kas likās karājamies gaisā virs viņa. Tikai pēc tam viņš pazina slaveno duelantu, kurš jau bija nostājies boksa pozīcijā.

Tomass bija vēl tik ļoti apdullis, ka debesis un mājas šūpodamās liecās uz viņa pusi. Viņš piecēlās pavisam lēni, tāpat pavisam lēni, lai iegūtu laiku, novilka svārkus un vesti.

Veikali nupat bija slēgti. Ielas pilnas ļaudīm — pārdevējām, pārdevējiem, mācekļiem, strādniekiem, pa starpām paklaiņot izgājušiem studentiem. Jau bija izveidojies biezs ļaužu aplis.

Tikai kad bija pateicis puišelim: «Paturi manus svārkus,» — Tomass pazina Oskara jaunāko dēlu.

Zēns saritināja svārkus un pabāza padusē.

— Viss būs kārtībā. — Zēna acis spīdēja.

— Atkāpieties mazliet, — uzsauca Tomass, lai iegūtu vēl mirkli, un apslāpēja nevaldāmās dusmas, kas traucētu ar skaidru galvu cīnīties.

Tomass bija pamazām aizvirzījies uz apļa pretējo pusi, un pretinieks atradās viņam aizmugurē. Pilnīgi negaidīts apsviediens, zibenīgs lēciens un sitiens, kurā iegūla viss auguma smagums un kurš trāpīja duelantu ar tādu spēku, ka tagad cīņa varēja sākties līdzvērtīgā situācijā.

Un tad arī sākās izrāde, kāda Vircburgā nebija redzēta kopš tās dibināšanas un vēl nesen nebūtu bijusi iespējama .иi nevienā citā Vācijas pilsētā.

Pirms gadiem desmit pretinieki tiktu izšķirti, un Virc-IMirgā šis gadījums beigtos ar vispārēju izkaušanos. Bet tilkstoš deviņi simti divdesmit septītajā gadā sporta gars bija jau pārņēmis arī ciemus, un šādas cīņas traucētājs izpelnītos visu skatītāju sašutumu.

Tomass teciņus riņķoja ap slaveno duelantu, kurš griezās apkārt, izmezdams un saliekdams bīstami garās rokas tik vienmērīgi, kā divcilindru tvaika mašīna izgrūž un ievelk virzuļkātus.

Viņš bija lielāks, ievērojami masīvāks un stiprāks, turklāt viņam bija sargājama iegūtā slava.

Tomass, par desmit gadiem jaunāks, sīkāks un nesalīdzināmi kustīgāks, apzinājās, ka viņu var glābt vienīgi vērīga acs un ar prātu apvaldīts temperaments. Tomass bija bokseris ar saprātu.

Cīņa norisinājās lielajā laukumā, kam vienā pusē pacēlās divtorņu katedrāle un otrā — varena baznīca ar apaļu kupolu, bet vidū kā par apsmieklu bija novietots mazs mūsdienīgs kiosks dārza mājiņas stilā; telpas skatītājiem bija atliku likām, un valdīja lielāks klusums nekā baznīcā mesas laikā.

Tik ciešajam skatītāju aplim kā mūris no ārpuses nāca klāt arvien jauni ziņkārīgie, bet tie veltīgi meklēja spraugu, kur tikt tuvāk klāt. Ja toreiz Molitora kunga mājas priekšā tādas sevišķi cienījamas personas kā Svētais Pēteris vēl tika palaisti pirmajās rindās, tad šeit pats birģermeistars būtu lūdzies bez panākumiem.

Gatavojoties viņi bija jau apmainījušies dažiem viegliem, slīdošiem sitieniem, lai iepazītu viens otra cīņas taktiku. Vēl pagaidām abi uzbruka ar vislielāko piesardzību. Te nebija nekāds sporta mačs ar laika atstarpēm un raundiem. Tā bija cīņa līdz galam, ko varēja nākošajā mirklī izšķirt viens vienīgs sitiens. Abiem bija zināms kailās dūres drausmīgais spēks. Bet katrs arī apzinājās, ka no neatļautiem paņēmieniem bija te vairāk pasargāts nekā ringā. Jo te nebija tikai viens, te bija simtiem cieši vērojošu tiesnešu, to vidū vairāki, kas piederēja pie Oskara nodibinātās atlētu biedrības «Goliāts» un labi zināja boksa noteikumus.

Tomass bija pievirzījies tuvāk. Kauliņi uz viņa dūrēm bija balti.

Te duelants izdarīja ar kreiso roku māņu sitienu un, it kā mezdams pāri laukumam akmeni, ar tādu spēku izgrūda labo sāniski nopakaļ, ka smagais augums apgriezās gandrīz apkārt un pats tikko nezaudēja līdzsvaru.

Skatītāju pūlis iešalkojās. Ar šo belzienu Tomass būtu nokritis kā nopļauts. Taču viņš bija zibenīgi pieliecies un paguvis no apakšas aši un spēcīgi ietriekt pretiniekam pa zodu.

Smagi trāpītais uzkrita Tomasam virsū, glābās viņa rokās un cieši tās saturēja. Tuvcīņā, kur izšķīrējs ir fiziskais pārspēks, duelantam bija visas priekšrocības. Pār Tomasu bira sitieni kā krusa — pa zodu, pa deniņiem un arī pa aci, kurai bija trāpīts jau ar pirmo sitienu.

— Laid viņu vaļā, zaķpastala! — briesmīgā satraukumā iespiedzās Oskara dēlēns.

— Nomierinies, vardulēn! — kāds smējās.

— Viņam taisnība. Pašķirties! Pašķirties!

Viņi palika cieši saķērušies, līdz kāds gara auguma akmeņlauztuves strādnieks, aktīvs atlētu biedrības «Goliāts» biedrs, izšķīra pretiniekus pēc visiem noteikumiem, tā jau pilnīgi pārvērzdams baznīcas laukumu par ringu.

Krekli, dūres, sejas abiem bija notrieptas ar asinīm — kas lai zina, kura asinis tās bija.

Un vēlreiz ringa tiesnesim vajadzēja iejaukties. Tad duelants atkārtoja iepriekšējo paņēmienu. Atkal dūre šķēla gaisu, un smagais augums zaudēja līdzsvaru. Tomass atkal paguva zibenīgi pieliekties. Un šoreiz viņš ar visu sparu nekļūdīgi trāpīja pa zodu.

Duelanta galva gļēvi sazvalstījās, viss augums sagrīļojās un sabruka.

Policists nokavējās par pāris sekundēm. Viņu ielenca, un tik daudzi vienlaikus centās paskaidrot notikušo, ka viņš sākumā nekā nespēja saprast.

Oskara puišelis, no paša pieredzes zinādams, ka vienmēr, arī tad, ja nav nekā nodarījis, vislabākais ir laikus pazust, ja parādās policists, izvilcis vēl apdullušo Tomasu no pūļa, steigšus aizrāva viņu pāri laukumam, tad cauri kādai mājai ar otru izeju un ieveda klusā dārzu ieliņā.

— Tam mēs sadevām. Un pamatīgi!

Tomasa acs, saņēmusi pirmo triecienu, bija aiztūkusi un zila. Atvērt to nevarēja. Pēdējā belzienā viņš bija izmežģījis labās rokas īkšķi.

Tomass gribēja pārliecināties par kaut ko, kas varētu v iņam būt izšķirošs visam mūžam. Viņš palika stāvam. Viņš gribēja zināt, vai acs nav iztecējusi, vai nav kļuvis ukls. Tāpēc vajadzēja palikt uz vietas.

Viņš aizvēra veselo aci, vēl brīdi pakavējās nenoteiktu krāsu mudžekļa caurstrāvotā tumsā, liekas — pulsējošās asinis noslēpumainā veidā bija saistītas ar ārpasauli.

Šinī izšķirošajā brīdī, tā stāvot un vilcinoties, viņš dziļi savā būtībā sajuta, ka vienīgi svarīgais viņa apziņā ir Hanna un vairāk nekas.

Viņš pielika pie ievainotās acs apakšējā plakstiņa īkšķi un rādītājpirkstu pie uzacs un pukstošu sirdi pavilka plakstiņus vaļā.

Tumsā uzradās pasaule — dārzs un jauna sieviete zem rieta saules apmirdzēta ziedoša ķiršu koka.

Tomass neviļus iegavilējās. Viss bija labi. Kāds brīnums ir redzēt! Gan arī īkšķis pēc dažām dienām sadzīs. Viss bija labi.

Viņi piegāja pie ūdens, kas tecēja no strūklakas dārza mūrī, kas bija apaudzis ar efeju. Tomass velti meklēja mutautiņu.

— Pagaidiet! — Zēns sāka vilkt no kreisās bikškabatas laukā savu. Viņš noliecās pa labi un, domās saspringti raudzīdamies kabatā, izstiepa kreiso kāju sānis. — Viņa taču ir dzīva.

Nolicis mutautiņu uz strūklakas malas, puišelis ar lielu piesardzību sāka atraisīt mezglu — maza, vēl bezkrāsaina ķirzaciņa izšāvās laukā un tūlīt metās pa mūri augšā pie efejas, kur, pagriezusi galviņu atpakaļ, palika karājamies. Tā bija drošībā.

— Prom ir. — Ilgu pilnām acīm zēns skatījās augšā, raisīdams vaļā mutautiņa stūrīša mezglu, kur bija iesieti trīs feniņi. — To es vairs nenoķeršu… Tā, ar šo jūs varat nomazgāt asinis.

Tomass satvēra drāniņu ar pirkstgaliem un izpurināja. Viņš atcerējās savu bērnības dienu neiedomājamos kabatas lakatiņus.

— Ņemiet mierīgi! Ja paliks slapjš, tas nav nekas. Būs pie reizes tīrāks.

Pēc brīža abi soļoja mājup. Roku rokā, apmierināti ar sevi un dzīvi, sāpošo aci un īkšķi.

Būtu Tomass tikai brītiņu agrāk nogriezies ap stūri, viņš redzētu Hannu, kas kopā ar doktoru Hufa kungu nozuda aiz laivu izīrēšanas stacijas.

Tie, kas rimti pastaigājās gar vakarīgo krastmalu, likās spriežam, ka salīdzinājumā ar viņiem visi citi zemes virsū dzīvo nožēlojamu, notrenkātu cilvēku dzīvi. Un Maina, glāsmaina un varena, izskatījās tik rāma, it kā šai siltajā pavasara vakarā būtu vēl ciešāk nekā jebkad pārliecināta, ka tikai tās dēļ šeit uzcelta pilsēta.

Cietoksnis pakalnā krasi atdalījās no rietošās saules apstarotajām debesīm. Krēslā ārpus laika un telpas milži uz teiksmaini lieliem ziloņiem cits aiz cita šķērsoja upi — tas bija vecais tilts ar svēto tēliem.

Ja šī pilsēta, ko maigi ieskāva pakalni, kādā dabas katastrofā zaudētu veco tiltu un cietoksni, tā un arī tās iedzīvotāji zaudētu savu raksturīgo seju, tāpat kā garā slimie zaudē savu «es».

Puišelis pamanīja krastmalā savu draugu, Rakstveža dēlu.

— Man jāpaskatās, ko tas tur dara . . . Bet ja jūs nevarat viens aiziet mājās . . .

«Tad viņš nestu šo upuri. Un nestu ar,» domāja Tomass un tuvojās laivu iznomāšanas stacijai.

— Zivis?

— Četrpadsmit gabalu! — Zēns augstu pacēla tīkliņu, ko pats bija no aukliņām sasējis.

— Samakšķerēji?

— Nē, salasīju mežā!

Klusums.

— Ja tu tik vēlu pāriesi, tēvs tevi samizos … Iedosi man vienu?

— Man būs zivis. Tad varbūt arī tikšu sveikā cauri.

— Gan jau netiksi. Viņš jau toreiz piedraudēja, ka tev labi neklāsies, ja tu vēlreiz makšķerēsi.

— Nu, bet zivi tomēr notiesāja. Un tad vairs nekā. Viņš jau nekad nezina, ko vairāk gribas — zivi vai mani iekaustīt. Nekad nevar izdomāt.

Klusums.

— Bet, ja tu zinātu, kas nupat ar mani notika, tad tavas zivis var iet gulēt… cik tad tās sver?

— Nu, teiksim, mārciņas trīs… kas tad notika?

— На! Neteikšu, tā būtu nodevība.

— Un par vienu zivi?

Ilgstošs klusums.

— Es tev labāk iedošu vienu feniņu.

Krastmalā bija noenkurojusies ārzemju motorlaiva — dzelzs barža, piekrauta ar sarkanā smilšakmens blokiem. Līdzās kajītei stāvēja pusmetru augsts skārda trauks, kas izskatījās līdzīgs lielai petrolejas kannai. Zvejnieki sēdēja tuvējā krodziņā, tukšodami savu vakara kausu. Rakstveža dēls atkal aizvilka tīkliņu ciet. Feniņu viņš saņēma starp zobiem.

— Ja tu turēsi muti, es tev kaut ko pateikšu.

— Vai tad es kāds nodevējs! — Oskara dēlēns, svārstīdams izstieptā plaukstā zivtiņu, vērtēja tās lielumu.

— Petroleja peld uz ūdens, un, ja mēs to aizdedzinām, degs visa upe … Es būtu jau sen mājās. Bet tumsā uguns izskatās daudz skaistāka.

— Vieglāk arī pazust.

Doktors Hufs jautāja Hannai:

— Sakiet — vai jūs viņu mīlat? Mīlat viņu?

— Ak, ja jūs zinātu! Vienīgi māmiņu, māmiņu vēl vairāk … bet varbūt arī ne.

«Viņa to mīl. Viņa to mīl.»

Viņi lēnām pagāja garām zēniem. Arī tagad Hufa kungs paturēja abas rokas mēteļa kabatās un ik pēc trešā soļa noskatīja sevi uz leju, kā pārliecinādamies, vai bikses vēl ir kājās.

Viņš smaidīdams lūkojās uz priekšu, atcerēdamies notikumu krodziņā.

— Jauks zēns! Jauks zēns! — Un tad pievērsās Hannai: — Bet sakiet: taču pārāk jauns! Viņš ir neciešami jauns!

— Un jūs? Jūs nevienu nemīlat uz visas pasaules? Vienmēr tā, viens?

— Cik jūs esat jauka! Burvīgs bērns! .. . Pirms daudziem, daudziem gadiem reiz sastapu meiteni. Mēs tikai vienu reizi bijām divatā — naktī Lugano, uz hoteļa terases. Un šajās nedaudzās minūtēs es paguvu viņai pateikt, ka viņai kopā ar mani būs īsta suņa dzīve. Viņa aizceļoja. Angliete. Viņa dzīvo Indijā. Neesmu viņu vairs redzējis. Aizceļoja. Tūlīt pat nākošajā dienā!

— Ja jau jūs pats tā nobiedējāt!

— Muļķa meitēnam nevajadzēja man ticēt. Bet labi vien darīja… Lielākajai tiesai ir pietiekami plaša izvēle, un galu galā vienalga, ar ko viņas saistās… Viens pīpis! Bet es? … Un arī manai māsai nav drauga. Viņa ir jauna, skaista, bagāta, jūtīga kā pūciņa vējā un izšķiež savas mūža dienas smieklīgā ceļojoša teātra trupā. Viņai jāuzstājas. Mums abiem ir ģēnija raksturs, un abi neesam nekādi ģēniji. Nekur nederīgi ļaudis!

Hanna klusēja labu brīdi.

— Jums vajadzētu spēlēt futbolu.

— Cik ģeniāla iedoma! Šai sakarībā patiesi dziļa doma! — Viņš atkal smējās klusu sevī — kā toreiz krogā, kad students viņam iešļāca sejā vīnu.

— Man vajagot futbolu spēlēt! Grandiozi! Un jums taisnība. Dziļa, dziļa taisnība… Nekad es nespēlēšu futbolu. — Viņa seja raustījās.

— Es nebūtu aizceļojusi. — Un Hanna jau gulēja viņam pie krūtīm, cieši apskauta, trīsēdama pie visām miesām. Jo, sākot ar to vietu, kur Rakstveža dēlēns bija uzrāvis virs ūdens sērkociņu, kur stāvēja noenkurotā liellaiva, līdz pat vecajam tiltam kā zibens nakts tumsā bija izšāvusies simts metrus gara ugunīga čūska.

Kannā nebija vis bijusi petroleja, bet benzīns, ko spēcīgā straume ātri ierāva upes vidū un tad nesa lejup. Būtu aizdedzies pirmais sērkociņš, zēni atrastos baismīgas ugunsjūras vidū.

Simts metrus garajam žilbīgajam zibens uzliesmojumam, kas uz īsu mirkli apgaismoja kā dienā visu krastmalu un veco tiltu, sekoja vēl dziļāka tumsa, kurā pārbijušies puišeļi paguva pazust. Hufa kungs, kuru, tāpat kā drēbnieku Firnekesu, šāda veida notikumi nespēja satraukt, izmantoja gadījumu, ka Hanna atradās viņa skavās, — viņš skūpstīja liegi smaržojošo pakausi. Un, juzdams meitenes lokanā auguma atsaucību, jautāja:

— Tu nebūtu aizceļojusi?

Kad Tomass ienāca savā darbistabā ar vates paku un zāļu pudelītēm rokā, māte, patlaban savezdama kārtībā garo egļukoka galdu, sasita rokas:

— Dieva dēļ, vai acs pagalam?

— Nē jau, nē, — Tomass norūca. Viņam bija lielisks garastāvoklis, apziņa, it kā ar uzvaru šai cīņā būtu guvis drošu apliecinājumu savai nostājai dzīvē. Aplūkodams spogulī zaļganzilo pietūkušo āci, viņš juta plecos spēku pārpilnību.

Apmierināti smaidīdams, viņš mēģināja atvērt aci bez roku palīdzības. Tas neizdevās. «Nu labi, uzliksim kompresi! Un rīt no rīta aiziešu uz acu klīniku pie tā indiāņa, kam ir sava tiesa vainas pie šīs krāsu simfonijas.»

Doktors Hufs bija jaunās acu klīnikas vadītāja — slavenības Eiropas mērogā pirmais asistents un labā roka.

Šinīs telpās viņš izskatījās gluži citāds nekā uz ielas: mierīgs,* nosvērts, drošs, indiāniskā seja virs baltā virsvalka likās vēl melnīgsnējāka nekā parasti.

Acs tika aši izmeklēta un atzīta par neskartu. Viņi izgāja klīnikas dārzā, kur pastaigājās un sēdēja uz soliem pacienti — gan sirmgalvji, gan bērni vai nu ar aizsietām acīm, vai zilām un zaļām brillēm. Putni dārzā un turpat līdzās apstādījumos apvienotā korī raidīja gaviļu dziesmu pretī zīdaini zilajam debess jumam.

Divas mazas meitenītes, strādnieku bērni, ar iekaisušām actiņām pieskrēja pie ārsta. Hufa kungs nebija nekāds bērnu, dabas vai cilvēku draugs. Viņš tikai garāmejot pārlaida plaukstu pār gaišmatainajām galviņām.

— Jūs jau esat vienas dienas laikā kļuvis slavenība. Mūsu blandoņa Goliāta oreols ir manāmi iedragāts.

Bērni, vēlēdamies sev pievērst uzmanību, raustīja viņu un, saulē miegdamies, vērās ar iekaisušajām actiņām augšup.

— Enā! Prom, ēnā, no kurienes nākuši un kur paliksiet! — Doktors Hufa kungs raudzījās bērniem nopakaļ, dziļi pārliecināts par cilvēcisko ciešanu nenovēršamību.

— Bet ka jūs ielaidāties ar šo tipu kautiņā! … Nē, nē, piedodiet.

— Un ko darītu jūs, ja jums pēkšņi uz ielas kāds iebrauktu ar dūri sejā?

— Jā, situācija nav no vieglajām. Bet… — Viņš pasmaidīja. Doktors Hufs mēdza uzbrukumu atsist ar asprātīgu teicienu, bet, ja tas neatbruņoja, tad viņš nebija spējīgs aizsargāties. Viņš bieži nebija spējīgs aizsargāties.

«Viņš pieder pie tiem,» domāja Tomass, «kam fiziskais spēks nav nekādā vērtē, un tāpēc arī viņa dvēsele tiek dziļāk ievainota nekā mums. Viņš pieder sen pagājušiem laikiem. Antikvārs retums dzelzskonstrukcijas augstceltnē. Viņam ir vieta muzejā. Šodiena pieder mums. Mēs protam sapņot un paturēt skaidru prātu.» Arī Tomass smaidīja.

Pēkšņi viņš atcerējās Hannu. Un arī tad no viņa sejas nenozuda smaids, kas pauda nesaudzīgu līdzjūtību pret nekaitīgu sāncensi.

Doktors Hufs, kurš nevarēja iztikt pat bez sava friziera atzinības, kaut arī bija spējīgs izsmiet sevi par šo vājību, tai pašā brīdī zaudēja pašpārliecību un mieru. Viņa seja sadrūma.

— Kāpēc jūs smejaties? Kāpēc jūs smejaties? — Viņš noskatījās uz sevi lejup. — Ko? Kāpēc? Kāpēc jūs smejaties? — Viņš atklāja sevi kā uz delnas. Šai brīdī arī bērns būtu varējis viņu ar vienu vienīgu vārdu dziļi aizvainot.

Arī Tomasa miers bija zudis. Viss viņa sirds satraukums izlauzās uz āru:

— Jūs esat jau vairākkārt ar viņu ticies. Es nevaru jūs lūgt, lai to nedarāt. Jums tikai jāzina, ka tas man ir ļoti nopietni. Un tagad dariet, kā gribat.

Viņš nenogaidīja atbildi, pagriezās un gāja no dārza laukā.

Hanna bija Tomasam nemanāmi sekojusi no pašām mājām un gaidīja apstādījumos līdzās dārzam. Viņi ieraudzīja viens otru vienlaikus. Tomass apstājās. Hanna nāca nokārtu galvu, nekustīgām rokām kā mēnessērdzīga lēnām šurp, pienāca cieši klāt, kamēr viņas zods atdūrās pret Tomasa plecu, un palika kā sastingusi stāvam, ar sirdi un dvēseli padevīga mīļotajam.

Mātei viņa bija pateikusi, ka izbrauks ar Tomasu zaļumos un atgriezīsies tikai vakarā.

Viņi gāja gar vecajiem vītoliem uz laivu iznomāšanas staciju. Tomasam bija kājās vasarīgas bikses, svārkus viņš nesa pārmestus pār roku, diena bija silta, Hannai bija mugurā plāna kleitiņa bez piedurknēm, kura reiz bijusi zaļgani sārti puķota, bet pēc daudzkārtējas mazgāšanas kļuvusi krāsas ziņā tik līdzīga meitenes rokām un tievajam kaklam, ka Tomasam, kurš gāja gabaliņu aizmugurē, uz mirkli šķita, ka viņai nav nekā mugurā.

Kleita bija tik šaura, ka nevis apslēpa auguma līnijas, 1x4 vēl vairāk izcēla. Slaikais sienāzītis nemaz tik vājš nebija.

— Cik jāmaksā par vienu stundu?

Vecais laivinieks vispirms rūpīgi nospieda darvaino otu gar bundžas malu.

— Jums četrdesmit feniņus.

Viņam bija kuplas, sirmas uzacis tāpat kā vecajam sunim, kas gulēja saulē un caur nokareno spalvu kumšķiem vērās ar savām brūnajām acīm Tomasā.

— Un par visu dienu?

— Nu, teiksim divas markas, un smukajai jaunkundzei par velti. Bet, ja jūsu tēvs atsūtītu grozu ar jaunajiem kartupeļiem, tad arī būtu samaksāts.

Tomass veikli ar spēcīgu grūdienu nostūma laivu no dēļu steķiem ūdenī un apsēdās pie garajiem airiem.

Saulē sasilušais ūdens smaržoja. Viņiem bija dāvāta vesela diena — tik gara kā pati dzīve.

Katrreiz, kad Tomass, ar spēkpilnu līksmi iegremdējis ūdenī airi, atspērās un šaurā laiva šāvās uz priekšu, viņam radās sajūta, ka velk pie sevis Hannu.

Viņa sēdēja nekustīgi, izslējusies taisni kā ēģiptiešu statuja. Tai laikā tiklab galvaspilsētas dāmas, kā arī ciema meitenes valkāja īsas kleitas; sēstoties parasti atklājās ceļgali.

Laiva peldēja lejup pa straumi. Drīz vien pazuda pēdējie namu jumti un jau sāka attālināties baznīcu torņu smailes — upes zilā plūsma izlocīdamās atklāja citu ainavu. Nedzirdēja vairs ļaužu balsis, te bija tikai putni, saule, smaržas un divi cilvēkbērni.

Hannas lokanais augums piekļāvīgi šūpojās viduklī līdzi laivai — to pēkšņi bija satvērusi straume un ātri nesa uz nelielu salu, kur auga tikai daži skābarži un kārklu vidū gaišās liesmās dega veca peldbūda.

Oskara dēls un Hannas deviņus gadus vecais brālītis, kas reiz grasījās iemest no tilta upē Vanagacs fraku, bēga kā mežoņi brišus pa ūdeni uz krastu, ja viņu salai tuvojās ekspedīcija, paslēpās pērnajos meldros un no šejienes, gatavi kuru katru brīdi dot kājām ziņu, līksmoja par savu roku darbu.

Pēkšņi viņi kā zaķi aizmetās šķērsām pāri laukam, bēgdami no vecum veca lauka sarga, kura suns medību karstumā skrēja turp un atpakaļ, riedams uz saimnieku, kas

netika līdz un tikai tad uzrausās nelielajā pakalnā, kad no dedzinātājiem vairs nebija ne vēsts.

— Tad nu gan ir resgalvji! — Hanna iesaucās sašutusi un tomēr sajūsmināta. Viņa apsēdās zālē un vēroja liesmas, kas vizuļoja saules dzirkstošajās krāsās. Jaunieši domāja, ka ir vieni paši uz salas.

Te kārklu krūmam līdzās izauga divas mazas netīras roķeles, kas lēnām un uzmanīgi pašķīra zarus, lai pavērtu spraugu īstā dedzinātāja galvai, plaši ieplestās zilās acis pētoši raudzījās uz pretējo krastu. Rakstveža dēls izrāpās uz visām četrām laukā un, ieraudzījis abus sēdētājus, aiz bailēm sastinga.

Tas bija iniciators. Arī Hannas brālis, stūrgalvīgs, kalsns, melnīgsnējs, izstīdzējis puišelis ar sniegbaltiem zobiem, nespēja pretoties drauga satraucoši pārdrošajām izdarībām. Šī trijotne bija allaž kopā.

Mājās Rakstveža dēls bija sevī noslēgts. Šai ziņā viņš bija līdzīgs tēvam. Bieži, vēl sēžot pie galda, viņš aizmiga pēc vakariņām ar plaši pavērtām, stingām acīm. Pagājušajā ziemā viņš vakaros piecas reizes bija teicis mātei: «Šonakt būs ugunsgrēks.» Un katrreiz pēc dažām stundām kaut kur dega. Tā vien šķita, ka viņa tieksme dedzināt salmu kaudzes uz lauka vai nokaltušus dzīvžogus sakņotos teiksmainā radniecībā ar uguni. Sērkociņi viņam bija kabatā pastāvīgi.

— Panāc tikai šurp, bezgodi, panāc šurp! Nu tu man esi rokā! Nekur vairs nespruksi! — Lauka sargs stāvēja uz augstā krasta un triumfēdams vicināja virs galvas spieķi.

Hanna neviļus apskāva mīļotā kaklu, Tomass aplika roku viņai ap vidu un uzlika plaukstu uz trauksmaini pukstošās sirds zem mazās, tvirtās krūts.

Puišelis stāvēja trīcošiem ceļgaliem; grasīdamies bēgt, viņš tramīgi raudzījās, kur mesties. Taču glābiņa nebija. Otrā pusē, pāri uz viņējo malu viņš nespēja tikt, tur upe bija pārāk dziļa un krastā stāvēja sargs, tam līdzās medību tīksmē lēkājošs suns. Zēns bija sprukās.

Lauka sargs, kurš mīlas pāri nevarēja redzēt, jo tas sēdēja aiz kārkliem, ar grūtībām norausās no krasta līdz ūdenim.

— Tūlīt pat nāc šurp!

Zēns bija atkāpies līdz pašai pretējai salas malai.

— Es tev sazilināšu muguru, ja tūlīt pat nenāksi šurp.

Sargs uztraucies klunkuroja gar krastmalu uz priekšu un atpakaļ.

Puišelis saprata, ka lauka sargs nevar pārbrist pāri. Viņš sabāza rokas bikšu kabatās, svārciņu un vestītes viņam nebija, un rāmi atteica:

— Es neiešu.

Ari Hanna to saprata. Viņa aplika arī otru roku Tomasam ap kaklu un atmeta galvu. Pēkšņi Hanna sajuta viņa roku sev uz krūts, un bērnišķīgajā priekā atraisījās citas jūtas, acis iekvēlojās savādāk un mute pavērās. Viņa piekļāva sev Tomasa galvu.

Puišelis apjucis raudzījās uz viņiem, bet pa starpām arī uz sargu.

— rIad tu nenāksi šurp?

Zēns noraidoši pakratīja galvu un no jauna pievērsās

šiem.

Viņu dzīvē pirmais skūpsts ilga krietnu laika sprīdi.

Sargs apsēdās.

— Tikpat no manis neizmuksi.

Aplenkums sākās.

Klusi ieelsodamās, Hanna no jauna sameklēja Tomasa lūpas. Bet negaidot iecirtās ar nagiem viņam kaklā, atgrūda un aizbēga uz pašu tālāko salas galu.

Peldbūdas sienas sabruka. Liesmas uzšāvās augstu gaisā.

Zēns apsēdās, izvilka no bikšu kabatas kopā saliktu sviestmaizi, paņēma vienu šķēli, piešķiebis galvu, pārbaudīja, cik biezi tā apziesta ar sviestu, un, iekams ķerties klāt, rūpīgi salika atkal abas rikas kopā. Viņš jutās drošībā.

Lauka sargs uzsāka pārrunas:

— Ja tu tūlīt pat atnāksi šurp, tev nekas nenotiks. Kā tad tevi sauc?

Puišelis pastiepa kaklu:

— Tad nu gan atradis muļķi! Es jau arī neprasu, kā jūs sauc!

Hanna atgriezās lēnām tikai pēc kādas ceturtdaļstundas — atliektiem pleciem, aizlikusi rokas aiz muguras, kā vēlēdamās noslēpt visu kailo. Mazās krūtis izcēlās redzamāk. Acis vēl bija miklas.

Viņa apsēdās uz kāda celma. Un pēkšņi viņa īgni ar visu augumu sakustējās, jo sanāca smiekli par puišeli, kurš tieši iepretī sargam aptupās zālē kā turks un vienā mierā bāza mutē pēdējo garozu.

Sēdošie bija izveidojuši četrstūri, viņi būtu varējuši uzsākt rotaļu ar bumbu. Neviens nerunāja. Arī suns bija nomierinājies un ošņādams bradāja pa ūdeni.

Peldbūdas koka paliekas sāka kūpēt, šur tur vēl lāktīja liesmiņas. Saule jau bija pacēlusies augstu pie debesīm. Sargs izvilka pulksteni, pukstēdams uzslējās kājās, uzsvilpa sunim un aizsoļoja uz pilsētu, kur viņu gaidīja zupa.

Zēna acis, zilākas par debesīm, gaiši iestarojās. Kā dzīvnieks viņš metās cauri brikšņiem. Bija dzirdami vēl ūdens šļaksti, kāju dipoņa uz lauka, spalgais sauciens pēc biedriem un tikko dzirdama atbilde no tālienes.

Tad visapkārt iestājās klusums. Mīlas pāris bija viens pats zemes virsū, viņus šķīra piecus metrus plats zālājs un tumšs noslēpums, ko līdzīgi milzīgam pūķim apsargāja kaunīgums.

Dzīves likumi ir skaidri un brīnumaini.

Hanna joprojām sēdēja, taisni izslējusies, nekustīgi uz celma, aizlikusi kailās rokas aiz muguras.

Pie pleca izgriezuma lūkojās laukā krekla maliņa, balta, šaura mežģīnīte, kas ieskāva šo jaunības kautrīgo skaistumu. Hannas pleciem jau piemita liegs apaļums.

Tomass tuvojās šai aizkustinoši baltajai maliņai, bet, kad noliecās, sastapa meitenes muti.

Viņi gulēja zālē, un Hannas rokas — paklausīgas jūtām — darīja, ko tās gribēja. Viņa atbildējā uz skūpstu, jau pārliecināta, ka no tā nekādas briesmas nedraud. Nevajadzēja aiz kauna līst zemē. Un juta, ka sniedz to, ko saņem.

Viņi bija līdzīgi cilvēkam, kurš pārāk ilgi cietis badu un nu ir pilnām apmierināts ar maizi vien. Viņiem pietika ar skūpstu.

Hannas galviņa atdusējās pie Tomasa vaiga un tādās pašās nerimtīgās alkās arvien no jauna maigi pagriezās pretī skūpstam.

Atelpas brīžos runāja acis, un apziņa, ka tūlīt pat iespējams no jauna skūpstīties, piešķīra arī atelpas brīžiem laimes pārpilnību.

Viņi bija reizē mīlas mācekļi un viens otra pamācītāji.

Stundas ritēja. Atelpas brīžu vairs nebija. Sīka vabolīte -г— tās zeltzaļie spārniņi saulē mirgoja — varēja notraucēti rāpot no Tomasa gaišajiem matiem uz spodri melnajiem un pavisam viegli pāriet uz Hannas apkampjoties augstu uzrauto plecu. Izbijusies no krekla baltās .ipmalītes un kailā pleca, zeltvabolīte izvēlējās ceļu apkārt npmalei, lejup pa muguru uz gūžu līdzenumu, tad apņēmīgi atkal augšā pa maigi izliekto pakalnu un no jauna lejā līdz ceļgala virspusei, kur beidzās kleita un šaura kailas kājas maliņa brīdināja apstāties.

Vienkāršā prievīte bija izstiepusies un malās sačer-velējusies kā mazai meitenei, kas tikmēr staipa gumiju, kamēr mātei tā no jauna jāiešuj šaurāka.

Tikai, kad Tomasa roka gandrīz neviļus sataustīja arī mazo, tvirto krūti, Hanna no jauna izslējās.

Pēkšņā jūtu uzplūdā viņa dzīrās pacelt rokas un nolaist plecu lentītes, lai parādītu mīļotajam to, kas viņam pieder. Kaunīgums atņēma rokām spēku.

Viņi atkal sēdēja nekustīgi, piespiedušies ar vaigu pie vaiga. Un pāri visam pletās liegs miers. Taču pārdzīvotā izskaņa bija tik pacilājoša, ka vajadzēja saņemt visus spēkus, lai spētu atteikties un nesākt no jauna.

Hanna piecēlās. Nu jau viņa zināja, ka arī skūpsts var būt bīstams. Un, kad viņi atkal sēdēja laivā, gremdēdamies viens otra acīs, Hannu pārņēma nekad agrāk neizjusts maigums pret mīļoto.

Starp stūri un airu solu bija tikai viens metrs atstarpes. Maiguma uzplūdā neviļus atkal radās ilgas pēc tuvības.

Un Hanna nu tiešām sēdēja Tomasam klēpī, atbalstījusi galviņu viņa elkoņa locītavā kā toreiz, kad tikai domās aizveda viņu uz solu karavīru kapsētā, nu viņš sameklēja un skūpstīja viņas muti, kas šoreiz palika maigi pavērta.

Laiva bez vadības peldēja upes vidū, nostājās šķērsām un līdz ar straumi lēni griezās apkārt. Jaunieši nekā neredzēja. Viņu acis — kā bija, tā palika aizvērtas. Viņi dziļāk izjuta viens otru laivas šūpās, vilnīši joprojām skalojās gar laivu, izraisot jaunus pārdzīvojumus.

Viņiem pāri un viņos pašos dziedāja debesis, pa kurām viņi svētlaimīgi peldēja, sakusuši viens otrā.

Lielajā klusumā no tālienes atskanēja klaboņa, mājup brauca arkls. Odens smaržoja naksnīgi. Saule jau bija apsarkusi un rietēja. Tiklab upe, kā laiva un mīlas pāris likās izlieti no zelta. Vardes uzsāka vakara koncertu.

Zilgās pakalnu ēnas uz upes pletās plašumā un satumsa. Viņi nemanīja gaistošās dienas pēdas. Viņi šūpojās pa zelta taciņu prom uz dziļajām ēnām. * J

Saule pazuda. Uzvilnīja vēsa vēja pūsma.

Aiz upes līkuma tuvējās nakts tumsā pazuda laiva un j mīlas pāris.

Hanna kāpa piektajā stāvā uz savu dzīvokli gausi, pārmaiņus— desmit pakāpienus ātri, tad atkal lēni, — kā ļ to diktēja jūtu viļņi.

— Tad nu gan vēlu!

Hanna, kuras acīs staroja šīs dienas lieglaime, pateica mātei visu, nebilzdama ne vārda.

Un māte, tāda pati meitene, kas dzemdējusi divus bēri nus un vienmēr ar rāmu gudras sirds siltumu pildījusi dzīves likumus, atbildēja arī tikai ar sievietes smaidu, aplikdama roku ap jaunākās māsas pleciem.

Pēc vakariņām Hanna tūlīt uzkāpa augšā savā šaurajā kambarītī, kas atradās bēniņos ārpus dzīvokļa. Viņa tur ienira kā viltīgs meža zvēriņš savā alā. Pagrieza durvīs atslēgu. Aizvilka logam priekškariņus, kaut arī kambarī varēja ielūkoties tikai zvaigznes. Viņai gribējās palikt vienatnē ar saviem sešpadsmit gadiem.

Dzīvojama istaba ienaca Tomass. Luksa kundze no jauna pievērsās šuveklim.

— Viņa uzgāja jau augšā.

— Tik agri?

— Viņa bija nogurusi… Tas no svaiga gaisa.

Arī tante sēdēja pie galda. Pirms divām dienām viņa * ; bija palikusi astoņdesmit trīs gadus veca un tagad nu no, ņēmās ar domām par nāvi. Rokas maidzīja krēsla elkoņa balstus. Galva kūkojot slīga uz krūtīm.

— Ja vien būtu labs laiks, ja vien būtu labs laiks, citādi neviens nenāks aiz mana zārka. Es gribētu skaistas bēres.

Tās es gan vēl gribētu.

Hannas tēvs satraucās. Abu roku pirkstgali vilināja neesošus suņus. Viņš pieliecās pie Tomasa:

— Vadzi, šī ir uz to spējīga un nemirs, ja līs lietus, tāpēc vien, ka līs.

— Un paņemiet jaunos līķratus. Nevis vecos, to izjukušo, nožēlojamo ķerru! Es tos negribu. Ko cilvēki domās!

— Tad es iešu. Esmu arī mazliet noguris. — Tomass nebija ne trīs minūtes nosēdējis pie Luksiem.

— Protams, jūs jau arī bijāt visu dienu svaigā gaisā, tas nogurdina. — Luksa kundze pat nepasmaidīja.

Viņš aizvēra ārdurvis un palika brīdi nekustīgi stāvam pie durvīm, kas veda uz bēniņiem un Hannas istabiņu.

Tomass satvēra durvju rokturi un paturēja starp īkšķi un rādītājpirkstu kā dārglietu, ko mēdz aplūkot pa gabaliņu, lai labāk novērtētu. Nebija iespējams, ka Hanna atvērusi durvis, nepieskardamās rokturim.

Pēkšņi viņš pieplaka ar lūpām pie roktura. «Esmu traks. Es esmu traks. Bet ir brīnum jauki būt trakam.» Laimes vilnis nonesa viņu pa kāpnēm lejā.

Viņš mēģināja nomierināties ar domām, ka Hanna tagad uz visu mūžu nav no viņa šķirama. Bet ja varētu uz viņu vēl tikai brītiņu paskatīties! Vai uzsaukt? Tad viņa varbūt pienāktu pie loga. «Vai tas esi tu, Tomas? Jā, es. Saldus sapņus, Hanna! Arī tev saldu miegu … Jā, gulēt? Vai tad var gulēt!»

Viņš iegāja priekšnamā, pagrieza elektrisko slēdzi un nometa kreklu.

— Pie darba!

Māte ienāca no dārza. Viņa bija grasījusies apsegt lecektis. Gaiss bija tveicīgs, un varēja uznākt lietus. Garām ejot, viņa pabužināja dēlam pakausī matus un apsēdās kaktā pie atvērtā loga. Tomass trenējās ar lecamauklu.

— Tā mēs lēcām, kad bijām mazas meitenes.

— Bet tagad ar ta nodarbojas jaunieši — un pareizi dara. Starp citu, nevaru iedomāties labāku vingrinājumu.

— Ja tu gribi rīt piecos uzcelties, tad tagad tev vajadzētu iet gulēt.

— Man vispār negribas gulēt. Neesmu nemaz noguris. — Plecus un muguru apņēma tīkams možums.

— Šodien pēcpusdienā te bija pie tevis kāds atnācis, kāds doktors Hufa kungs no acu klīnikas. — Viņa slepus vēroja dēlu.

Lai varētu vienaldzīgā balsī jautāt — ko tas gribēja? — Tomasam vajadzēja pārtraukt lekšanu. Viņš pakāra uz naglas lecamauklu.

— Grūti pateikt. Viņš stundām ilgi sarunājās ar tēvu par Šekspīru un tērzējot izdzēra trīs pudeles vīna. Tēvs

ir stava sajūsma par viņu … Tu saaukstēsies. — Viņa aizvēra logu.

— Esmu pieradis … par Šekspīru? Nu un?

— Un tad viņš par visu vari gribēja, lai es pasaucu šurp Hannu … Netaisi logu vaļā!

— Žēl, ka Hannas nebija mājā!

— «Divi mēneši pansionātā, cienītā kundze,» viņš uzrunāja mani ar «cienītā kundze» un tad vēl nemaz nebija piedzēries, «kādā labā pansionātā vai arī pie manas mātes mājā, tikai mēnešus divus, divus mēnešus un šis piemīlīgais bērns..-.»

— Kam tas vajadzīgs!

— Un runājot viņš uzlika man roku uz pleca. — Klete-rera kundze aizmirsa pat briesmas, kas draudēja viņas dēlam. — Kā šis cilvēks prot runāt! Noreibt var! Žēl, ka viņš tā dzer. Laikam viņam neklājas labi. Kā viņš skatās! Brīnums, ka viņš mani neapskāva. Vispār, likās — mēs jau gadiem ilgi būtu pazīstami.

— Ja vien grib, viņš katru cilvēku pazīst gadiem ilgi. Katru! … Nu, un ko tad viņš teica, kas tad būtu, ja Hanna divus mēnešus nodzīvotu pie viņa mātes? Kā viņš to pamatoja?

— Jā, viņš teica, tad viņa mātei būtu meita — tas ir, vedekla, — labāku viņa sev nevarētu vēlēties.

Kleterera kundze nolēma, ka prātīgāk būtu pateikt savas domas.

— Tas cilvēks ir gluži traks pēc viņas. Kā sadedzis. Ko tik viņš visu par Hannu neteica! Viņa esot visdaiļākā, piemīlīgākā, valdzinošākā būtne zemes virsū … Tad gan viņš jau bija piedzēries. Vai viņa neesot puķe? To viņš man jautāja vienā laidā. Tad nu gan tas sienāzis ievārījis putru! Šitāds vājš zvirbulēns!

«Nemaz nav tik vāja,» Tomass vēl spēja izdomāt. Arī viņam galvā viss sagriezās, beidzot tikai palika skaidra sajuta, ka doktors Hufs nemaz nav tik vientiesīgs sāncensis. Pret šo sajūtu nelīdzēja pat treniņš ar lecamauklu. Viņš uzvilka kreklu un palīdzēja mātei apsegt lecektis. Hannas jumtistabiņas logs vēl bija gaišs.

Hanna nemierīgi staigāja pa istabu. Šeit viņa bija sanesusi daždažādas mantas — mazu kušetīti, uz kuras jau māte bērnībā bija sēdējusi, salmu pinumu uz grīdas, pie gultas baltu ādiņu, tieši pietiekamu kājām. Vecum veca •,;ipuļkrēsla apakšējā daļa bija pa pusei no dzelzs, to tēvs bija salabojis. Viņa apsēdās šūpuļkrēslā un vēroja savu valstību.

Divas stearīna sveces — par astoņiem feniņiem gabalā — dega pie spoguļa, kam līdzās uz naglas pie sienas karājās zaļa stikla kreļļu virtene.

Miegs šodien nebija ne prātā. Hanna šūpojās krēslā un apmierināti nopūtās. Taču piekrāpt sevi neizdevās. Tomasa šeit nebija. Nebija neviena, kam varētu sevi atklāt. Satraukums nerimās.

Viņa novilka kurpes un zeķes un, atzvēlusies krēslā, aplūkoja izstieptās, kopā saliktās kājas, pavilka kleitu vēl mazliet augstāk, lai labāk varētu novērot līniju plūsmu.

Kājas, uz leju nevainojami sašaurinādamās, viņai patika. Pēdas šauras, tievie, viegli saliektie pirkstgali cieši kopā.

Kājas pašas noslīga zemē. Hanna noraustīja kleitas malu atkal līdz ceļgaliem un palika mierīgi ar vaļējām acīm guļam krēslā.

Dabai bija vajadzējis rēķināties ar milimetru daļām, lai ietilpinātu visu šai mazajā ovālā — skaisti veidoto meitenes pieri, deguntiņu, acis, muti un zodu. Te visu noteica samēri. Ausis tikpat cieši piegūla galvai kā gludi atpakaļ atsukātie mati.

Pāri palikuši divi milimetri. Tie vēl tika mutei un acīm. Un pašās beigās lielā skulptore ar īsta meistara drosmi piešķīra jau gatavajam darbam vēl tikko manāmas vaigu bedrītes.

Satraukums uzrāva Hannu kājās un lika nostāties pie spoguļa starp abām sveču liesmām. Viņa izkāpa no kleitas, kas bija noslīdējusi zemē. īsais krekls bija ap vidu apjozts.

Aiz spoguļa ietvara stāvēja aizbāzta Tomasa. ģīmetne. Un Hanna izdarīja to, ko nebija uzdrīkstējusies izdarīt uz salas: viņa nolaida lejā plecu lentītes. Krūšu galiņi, sārti un daudz gaišāki par pašām mazajām krūtīm, slējās uz sāniem. #

Hanna no jauna uzrāva kreklu pār krūtīm. Tad trīsošie pirkstgali vēlreiz lēnītiņām novilka to lejā, lēnītiņām — līdz viduklim. To viņa bija gribējusi parādīt mīļotajam.

Viņa aplūkoja sevi spogulī. Un ilgi palika stāvot, nekustēdamās no vietas. Krekls nokrita zemē. Hanna izkāpa

no tā un atkal stāvēja kā sastingusi. Kritiski — kā gudra līgava pirms kāzu nakts meitene vēroja sevi, pagriezās, atskatīdamās spogulī, uzsita lejpus muguras ar abu rādītājpirkstu galiem pa abām bedrītēm, kuras bija mazliet lielākas un dziļākas nekā tās, kas vaigos.

Sešpadsmit gadi un deviņi mēneši bija vajadzīgi dabai lai visu pilnveidotu — no galvas līdz kājām. Reti kad tai izdodas pilnveidot cilvēku. Leopardu un vabolīti — vienmēr.

Satraukums nezuda. Viņa piespieda sev cieši pie sāniem klāt Tomasa ģīmetni. Tas nelīdzēja. Acis atkal pavērās. Hanna izrotājās ar zaļajām krellēm. Ari tas nelīdzēja.

Rokas slīdēja pa taciņu, ko bija nostaigājusi zeltvabo-līte, noglauda mazo, apaļo vēderu un sastinga.

Hanna nekā nezināja.

Pirmo reizi mūžā viņa iekāpa gultā bez naktskrekla. Nelīdzēja arī vēsie linu palagi.

Viņa aizstumdīja segu, pagulēja rāmi, nometās uz ceļiem un, rūpīgi sakārtojusi, pārlika segu pār gultas kājgali.

Meitene gulēja uz muguras, gulēja uz vēdera, katrreiz nekustīgi, katrreiz godīgi aizvērtām acīm, bet tās pašas no sevis vērās vaļā. Viņa pagriezās pret sienu, pievilka ceļgalus klāt, pabāza zem galvas roku. Nekas nelīdzēja.

Daba pati palīdzēja sev, kad tās nevainīgais bērns beidzot aizmiga. Tas pamodināja Hannu. Un šoreiz nebija līdzās mātes, kas arī tagad varētu maigi sacīt: «Nu, mazā sieviete …»

Aizkariņu apakšējā mala noplandīja, nakts sāka tecināt valodu, iešalkojās koki, pa jumta noteku nopakšķēja pirmās lietus lāses.

Nākošajā pēcpusdienā Hanna sēdēja savā istabiņā pie loga un noņēmās ar stenogrāfijas vingrinājumiem. Viņa mācījās tirdzniecības skolā. Hanna gribēja dienās būt ste-nogrāfiste. Vircburgā tai laikā bija vairāk mašīnrakstītāju stenogrāfistu nekā rakstāmmašīnu.

Reizēm viņa aplūkoja savu roku, kur pirkstu vēl rotāja bērnu dienu sidraba gredzentiņš ar krāsainu akmentiņu. Tik tievi viņas pirksti bija vēl joprojām. Viņa paturēja roku pret gaismu. Pirkstgalus viņa prata atliekt atpakaļ. Plana ādiņa starp pirkstiem spīdēja sārta.

Hanna bija dzīvoklī gluži viena, un, kad viņa pacēla acis, tad redzēja pāri pretī dārzā kādu muguru baltā kreklā un paceltu kapli. Tas bija Tomass. Priekšpusdienā viņš bija kādam lielam provinces laikrakstam uzrakstījis pasūtīto aprakstu par angļu koloniju industrializāciju, tagad viņš strādāja, ierīkodams tvaika apkuri, un, ja cieši ielūkojās, tad varēja tālumā — augstu jumta logā saskatīt kādu elkoni, kādu kailu roku.

Kad Hanna ar pirkstgaliem viegli pārvilka pār roku augšup līdz plecam — viņai bija mugurā tā pati kleitiņa bez piedurknēm, — tad notrīsēdama sajuta šo pieskaršanos pat kājās.

Viņa stenografēja teikumu: «Mēs saņēmām jūsu

oferti…» — neviļus pārvilka atkal ar pirkstiem pār roku. «Un darām jums zināmu…» Viņa pārlika vienu kāju pār otru. Tas prasīja piepūli. Jo viņu bija pievārējis neparasts, tīkams vājums, kas paņēma visus spēkus. Šķita, ka ceļgali būtu pielijuši ar svinu.

Noknikšķēja bēniņu kāpnes. Tumši sarkans vilnis sakāpa līdz pašām acīm un aiznesa Hannu līdz durvīm, aiz kurām stāvēja Tomass.

«Nomest kleitu, visu nomest kā vakar vakarā un piekļauties viņam. Pēc tam viņam vajadzētu mani nogalināt. Tad ir viss vienalga. Tad viņam mani jānožņaudz.»

Viņi klusēdami stāvēja līdzās gultai. Runāja tikai skatieni un asinis.

Tomass bija atnesis, pirmās dārzā uzziedējušās rozes. Divas vēl nebija pavērušās.

Hanna piesprauda miklās rozes augstu pie pleca. Lai to izdarītu, vajadzēja pacelt roku.

Tomass nespēja turēties pretī kārdinājumam un piekļāvās ar lūpām tumšajai padusei. Un Hanna vienā mirklī noslīdēja uz ceļiem. Tomasam vajadzēja atbrīvoties no viņas piekļāvīgajām rokām.

Mājā valdīja klusums. Arī astoņdesmit trīs gadus vecā radiniece bija nokāpusi no piektā stāva un aizstaigājusi vai puspilsētai cauri līdz krodziņam uz vecā tilta, lai sev pierādītu, ka mirstamā stunda vēl ir aiz kalniem.

Hanna kāpa lejā virtuvē uzvārīt kafiju un paņemt tasītes. Iedomājusies, ka jutīsies ar mīļoto ciešāk saistīta, ja pametīs kambarīša durvis vaļā, viņa uz kāpnēm pagriezās vēlreiz atpakaļ.

Tomasu, stāvot pie Hannas gultas un aizkustinājumā uzlūkojot spilvenu, uz kura bija atdusējusies viņas galviņa, sagrāba neprāta vēlēšanās, ko no jauna apvaldīja atbildības sajūta.

Kaut arī Tombss gados vēl bija jauns, tomēr saprāta ziņā jau jutās nobriedis vīrietis. Viņš zināja, cik lielās grūtībās var iekļūt Hanna, ja viņš paklausīs savām alkām, un reizē arī nojauta briesmas, kādas draudēja mīļotajai un viņam pašam, ja sevi apvaldīs.

Domas, ka agri nobriedusī temperamentīgā meitene bērnišķīgā nevainībā varētu sevi iegrūst doktora Hufa rokās, stindzināja Tomasu, kurš bija gatavs savu droši vien ar mazāku atbildības sajūtu apveltīto sāncensi iznīcināt.

Tomass ieklausījās. Un tāpēc, ka tā bija Hanna, kas virtuvē šķindināja tasītes, viņš arī šo darbošanos uztvēra kā pakāpienu uz laimi.

Jau bija dzirdami meitenes soļi. Viņa kaut ko dungoja.

«Uzziedējusi un sava skaistuma apziņas pārņemta viņa bezrūpīgi tiecas pretī dzīvei, bet neviļus var iekļūt postā, aiziet bojā. Noteicējs jau parasti ir vīrietis, un to lielākoties visām izrauga liktenis, bet, ja liktenis ir pārāk smags, tad tas arī var satriekt,» sprieda deviņpadsmit gadus vecais jauneklis, kam agrā dzīves gudrība nevērta dzīvi vieglāku. «Par to man ar viņu jāparunā. Noteikti jāparunā!»

Tomasa pielūgsmes pilnā skatiena spārnota Hanna nākdama pacēla paplāti tik augstu, ka viņas zods skāra tās malu un augšup paceltās rokas uzbūra krāšņu tēlu.

Uz mazās kušetītes starp abiem nepalika ne sprīdis brīvas vietiņas. Kad, ielejot kafiju, viņa ar pirkstgaliem pieturēja kannas vāku, viņš nodomāja: «Ja es būtu filmas režisors, tad vispirms uzņemtu tikai šos pirkstus, tad pamazām visu roku līdz pašai krekla maliņai. Jau tad katrs skatītājs izjustu viņas piemīlību. Un, ja tad vēl uz ekrāna parādītos viņas galviņa, mute, meitenīgā piere un šis acu skatiens, un, ak vai, gleznais kakliņš! Tik slaiks! Un tagad noliekts.»

— Dzer! — Hanna pastiepa lūpas, tasītes bija mazas. — Vai garšo?

— Ļoti garšo! — Tomass vēl nebija pieskāries kafijai.

Apbrīnojamā vienprātībā abi vienā un tai pašā brīdī

ieņēma vakar iekarotās pozīcijas, arī Hanna ar atvieglojuma nopūtu apvija fokas ap Tomasa kaklu.

Skūpsts šoreiz atkal garšoja citādi un tikpat burvīgi kā uz salas pirmais. Jau vakar viņi bija atklājuši, ka ir dažādi skūpstu veidi. Šodien viņi atrada vēl dažus un pārbaudīja to saldumu, pa starpām izmēģinādami arī jau zināmos. Viņi secināja, ka, mainot dažādos veidus, var arī ar šo krājumu gūt gandrīz neizsmeļami bagātu daudzveidību.

Kušetīte bija šaura, īstenībā tā bija krēsls ar augstu atzveltni. Tāpat kā iepriekšējā dienā laivā — Hanna sēdēja Tomasam klēpī, ielikusi galviņu viņa elkoņa locītavā. Tā viņa jutās drošībā un viņš guva apliecinājumu savai esībai un baudīja prieku par jauko pienākumu sargāt mīļoto.

Rozes pie pleca traucēja. Hanna ar apburošu naivitāti un piemīlīgumu noņēma puķes, kas traucēja pieglausties, un tūlīt atkal ieslīga mīļotā rokās. Kleita reizē ar to noslīdēja no pleca.

Cik kaila izskatās nevainīga meitene, ja viņai atsegts plecs un tāpēc, ka atsegts tikai plecs!

Lejpus gleznā kakla, kur vēl manāms apaļš izliekums, plecu līnija cēli liecas gan lejup, gan uz priekšu, kur apvienojas ar roku maigo apaļumu.

Daba šeit norādīja skulptoram daiļāko nepieciešamību — vispirms ar jūtām un saprātu iepazīt un sniegt anatomiskas struktūras brīnumu un tikai tad uzticēt savam temperamentam galīgo slīpējumu un pilnveidojumu.

Sārtā āda ar vieglu brūnganu tonējumu, tāpat kā seja, bija gludena un vēsa, un arī tur, kur kleita slēpa to no saules, nemaz nebija gaišāka. Hannas āda glabāja sevī sauli, tās stari spēja to vienīgi glāstīt, bet nevis vērst brūnāku.

Tomass piekļāvās ar lūpām pie glāsainās iedobes, kur tikko manāmi sākās krūšu līnija. Hanna ļāva tam notikt.

Bet, kad Tomass, pavilcis krekla maliņu, dzīrās arī ar acīm baudīt viņas skaistumu, meitene, slēpdama kailumu, pielieca galviņu pie pleca, kas pacēlās pretī tik augstu, ka pieskārās sārtajai ausij. Meitenes acis, kaunā piesarkušas, satumsa melnas.

Pēkšņi iedomājies, ka ļaunprātīgi izmanto viņas nevainīgo un naivo uzticēšanos tikpat vieglprātīgi, kā varbūt to dara doktors Hufs, viņš pasteidzās pavilkt vieglo audumu pāri krūtij. Viņa paslēpa seju Tomasa plaukstās.

Tomasam bija stingra, apņēmīga mutes līnija un mazliet izliekts deguns. Šķita, ka piere sola ar laiku kļūt vēl augstāka un izteiksmīgāka. Jau tagad bija manāms, ka vēlāk seja krasāk atklās raksturu. Visgaišākās bija acis.

V

Oskars bija pavadījis naktis kamerā nomodā ne tikai blakšu dēj. Atkal un atkal viņš pārstaigāja savu ciešanu ceļu pāri tiltam. Viņa dēls aizgūtnēm raudāja. Ikviens gājējs apstājās un sekoja. Visi viņu pazina.

Lai arī kā šis gadījums beigtos, viņa ilgu sapnis atkal reiz stāvēt aiz letes «Pie Askalonas melnās valzivs» tagad likās nesasniedzams.

Jau kuro reizi šajās naktīs viņš rēķināja, cik minūtēs labam gājējam paveicams ceļš no viņa mājas līdz Molitora kungam un no turienes atkal atpakaļ līdz Rakstveža mājai, un, sākot ar divdesmit, nonāca līdz astoņpadsmit un beidzot līdz sešpadsmit minūtēm.

Oskars visas savas cerības glābties lika uz to, ka tikai vienpadsmit minūtes bijis vienatnē — tieši pusastoņos viņš savas mājas priekšā sasveicinājās ar policistu un jau deviņpadsmit minūtes pirms astoņiem kopā ar Rakstvedi iegāja tā istabā. Nemitīgi un katrreiz veltīgi viņš centās sevi nomierināt, ka skrējienā pa tumšo ieliņu un vēl tumšāko krastmalu līdz Rakstvedim viņu neviens nav redzējis.

Uz rīta pusi, kad kamerā svīda pelēcīga gaisma, viņš ņēmās atkal lasīt uzrakstus un aplūkot zīmējumus, ar kuriem visas četras sienas bija izraibinātas no vienas vietas.

Te bija spilgti un koncentrēti formulētas daudzu klaidoņu dzīves uztveres un likteņi. Simtiem romānu uz vienas sienas! Uz gaiši nokrāsotas skārda plāksnītes — arī viscaur aprakstītas — bija uzraksts: «Sienu aprakstīšana ir aizliegta un tiek bargi sodīta.»

Oskars saskaitīja trīsdesmit septiņas karātavas. Tas bija visvienkāršāk: gara svītriņa uz leju, īsāka šķērsām pāri, no tās pie mazas svītriņas gari izstiepts svītriņu cilvēciņš.

Ienāca divi uzraugi, uzlika Oskaram roku dzelžus un veda augšup pa šaurām vītņu kāpnēm, kas šķita kā bezgalīga, nebeidzama spirāle, bet beidzās zem jumta, izmeklēšanas cietuma fotolaboratorijā.

Viņam vajadzēja piespiest pirkstgalus pie mīkstas kaučukam līdzīgas plāksnītes. Tad viņu fotografēja vīrs, kam bija ķīļveidīgs vēders un ķīļveidīga bārdiņa, plata, smiekliem pavērta mute, kas vairākas reizes uzmundrinoši atkārtoja:

— Tas nesāp. Tikai nekustieties! … Tā, un tas pilnīgi par velti. Jums tiks ierādīta arī īpaši laba vieta manā kolekcijā.

Viņš atbaidoši rotaļīgi palocījās un apmierināts noņēmās ap savu aparātu. Oskaram atkal uzlika roku dzelžus.

Uz Tāgana kunga rakstāmgalda stāvēja alus glāze ar dažiem sīkiem skābarža zariņiem, to niecīgās lapiņas liecināja par pavasari; viņš pats sēdēja, domīgi atzvēlies krēslā, paslēpis abas rokas zem savas bārdas sniegbaltajām zoss spalvām.

— Kāpēc jūs nogalinājāt Molitora kungu? — Izmeklētājs sēdēja, kā bija sēdējis, arī rokas nepakustināja, tikai acis durstīgi pavērās augšup.

— Es tas nebiju, jūs varat man ticēt.

— Bet jūs tā vien visu darījāt, lai tiktu turēts aizdomās.

— Tā jau es tūlīt domāju.

— Tā gan? Kāpēc tad tūlīt tā domājāt, ja tomēr tas nebijāt?

Te Oskars papleta visus desmit pirkstus, it kā būtu tos noķēpājis netīrumos.

Sekretārs, kas izskatījās apbrīnojami līdzīgs Rakstvedim, sēdēdams pats savā nodabā, uzrāva uzacis.

— Vircburgā ir deviņdesmit tūkstoš iedzīvotāju. Kāpēc jūs domājāt, ka aizdomas varētu krist tieši uz jums? — Izmeklētājs paliecās uz priekšu un notvēra Oskara šaudīgo skatienu.

— Man bija tāda sajūta. Es tūlīt ar teicu savam draugam — iekulsimies vēl ķezā un paši nezināsim, kā . . . Tik daudz nevainīgu taču nonāk cietumā. Manu draugu jau ari apcietināja.

Tāgana kungs pabungāja pa aktu vāku, kur bija protokols ar apkopējas liecību. Viņa bija pulksten pusastoņos aizgājusi no Molitora kunga un atgriežoties atradusi to mirušu pie vaļā pamesta naudas skapja.

Līdzās viņas liecībai otrā zilajā mapē atradās vecā kunga liecības protokols, tā paša, kurš kopš divdesmit gadiem no pulksten deviņiem rītā līdz deviņiem vakarā

divreiz minūtē nospļāvās uz ielas. Viņš bija redzējis, ka starp pulksten pusastoņiem un bez ceturkšņa astoņiem no Molitora kunga mājas izbrāžas vīrietis ar pūdeli un aizmetas pa ieliņu uz krastmalas pusi.

Pūdeļu Vircburgā bija tikai trīs. Viens piederēja kādai vecai jaunkundzei, otrs kādam triekas ķertam vīrietim, kuru ik dienas izveda ar krēslu laukā.

— Tā gan, Benommena kungs, — kur tad jūs bijāt tā starp pulksten pusastoņiem un bez ceturkšņa’ astoņos?

— Es varu pierādīt savu alibi. Man ir neapgāžams alibi, — sacīja Oskars ar tiem pašiem vārdiem un tajā pašā balss noskaņā, kā bija runājis šveicietis. — Un tas jau ir galvenais.

— Tā gan! Un es saku — tagad pats galvenais ir teikt patiesību. Kaitēt tas jums vairs nevar. Jo galveno mēs jau zinām, — sacīja Tāgana kungs vēl arvien ļofi mierīgi, bet jau sakaitināts līdz pēdējai iespējai. Bārdas zoss spalvas mazliet trīsēja.

— Jūs taču nedomājat, ka es esmu viņu nogalinājis? Dieva dēļ, to taču jūs nevarat domāt!

— Kur jūs bijāt starp pulksten pusastoņiem un piecpadsmit pirms astoņiem?

— Mans alibi ir taču …

— Kur jūs bijāt!

Šās runas veids kaitināja Oskaru. Viņš savilka lūpas.

— Es izgāju no mājas tikai pusastoņos, tieši pusastoņos. To es varu pierādīt. Policists var apstiprināt. Mēs sasveicinājāmies, viņš tobrīd pārbaudīja savu pulksteni pēc torņa pulksteņa. Ja jūs man neticat, tad pajautājiet viņam.

— Un tad jūs devāties pie Molitora kunga.

— Nē! — viņš nikni iesaucās. Pēkšņi, vērdamies tukšumā, Oskars sāka smalkā, nedabiskā balsī bērt vārdus tāpat kā toreiz cietokšņa gravā, kad ieteica kvartetam uzstāties par naudu.

— Es lēnā garā pārgāju pāri tiltam, man jau nav nekā ko darīt vai vismaz nekā liela. Aizgāju pie drauga Vider-šeina. Tas arī bija tieši pārnācis. Tad vēl nebija bez ceturkšņa astoņi. Trūka četras minūtes. Es vēl īpaši viņam uz to norādīju.

— Tā gan . . . Un no kurienes nāca Videršeina kungs?

— Kā lai es to zinu? … Es gribu teikt, ka tikai tāpēc norādīju uz pulksteni, ka mēs taču gribējām vēl iet pie drēbnieka Firnekesa. Nevis kāda cita iemesla dēļ!

Tāgana kungs izripoja blakus istabā un aizsūtīja tos pašus divus aģentus, kas bija apcietinājuši Oskaru, pie Rakstveža.

— Tā gan, patiesību, patiesību jūs vis negribat teikt. Nu, Benommena kungs, man ir laiks. Es varu katru mīļu dienu, es varu mēnešiem ilgi šādi ik dienas ar jums sarunāties.

Atmiņas par smagajām kamerā pavadītajām stundām un izredzes piedzīvot vēl daudzas šādas naktis, paša bezspēcība un izmeklētāja balss noskaņa — viss kopā izraisīja tik nevaldāmu niknumu Oskarā, ka viņš sāka rēkt:

— Ka jūs protat mulsināt nevainīgus cilvēkus, to mēs jau zinām. Vairāk arī jūs nekā neprotat. Bet es jums saku, ja to rīkļurāvēju — jā, viņš bija nelietīgs rīkļurāvējs, — ja viņu nogalināja laikā starp pusastoņiem un bez ceturkšņa astoņi, tad es varu savu alibi pierādīt un jūs nenieka man nepadarīsiet. Tā tik vēl trūka!

Tāgana kungs ļāva paiet labi aprēķinātam brīdim, un, kad atsāka valodu, tad balss noskaņa ar nemanāmi smalku pāreju kļuva arvien laipnāka un iejūtīgāka. Viņš palaida valgu, ko turēja rokā un kas bija apmests ap Oskara kaklu arvien garāku, tā, kā to mēdz darīt gani, kamēr kaza iedomājas ganāmies brīvi.

— Molitora kungs izturējās ļoti cietsirdīgi pret jums. Bet tāpēc jau vēl nedrīkst viņam ielauzt galvaskausu.

— Es neesmu to darījis!

— Toreiz jau visa pilsēta bija sašutusi, cik šis cilvēks cietsirdīgi pret jums izturējies. Un jūs cienīja visi tāpat, kā bija cienījuši. Varu saprast, cik tas jums bija grūti.

Oskars paraustīja plecus. Dusmas jau bija izgaisušas.

— Jā, tas, Benommena kungs, ir likteņa trieciens. Bet daudzi jau atkal tiek uz augšu. Ir grūti mūsdienās, ja jāuztur sieva un bērni. Pārāk daudz ir to, kas veltīgi nokaujas par pašu nepieciešamāko.

— Protams! Vircburgā vien būs savi pāris simti līķu.

— Kā tā — līķu?

— Nu, mēs saucam par līķiem tos, kam nav vairs kur sprukt.

— Vai jūsu bērni jau paaugušies?

— Jaunākajam ir astoņi. Tas ir pats lielākais resgalis.

Bet nav jau tik ļauni. Vai tad mēs bijām citādi! — Oskars smaidīja, un Tāgana kungs pamāja.

Tad, liekas, viņš palaida valgu pavisam vaļā.

— Jā, tā jau iet. Būtu Molitora kungs toreiz pagarinājis vekseļus, viss būtu šodien droši vien kaut cik nokārtojies! Jā, tīrā nelaime! — Roka nokrita uz galda, un viņš skumji pašūpoja galvu. — Nevajadzēja šim cilvēkam tā rīkoties, — viņš vēl piebilda tādā balsī, it kā sarunātos ar labu paziņu, saticis to pavasara dienā uz ielas stūra.

Oskars bija pilnīgi aizmirsis, ka viņam uz rokām ir važas. Viņš saspringa, un seja kļuva gaiša.

— Es sākšu visu no gala. Vajadzīgs gan zināms laiks. Galvenais, ka jūs mani izlaistu laukā. Jūs taču izlaidīsiet mani vēl šodien. Es biju jau deviņpadsmit minūtes pirms astoņiem pie sava drauga. Kur tad es būtu varējis! Šito ceļagabalu! Tas taču jums jāsaprot!

Tāgana kunga acis atkal padurstīja augšup uz Oskaru. Viņš paņēma rokā suņa pātagu un, gluži kā domās nogrimis, pētīja nobružāto vietu ar ādu apvilktajai svina lodei.

— Jā, tā gan, tik ātri vis neies, tik naski neies.

Valgs bija pēkšņi savilcies. Oskars kā piesieta kaza

bija paspēris soli pārāk tālu un izstiepis mēli pēc sevišķi sulīgas, bet vairs nesasniedzamas lapas.

Ka Oskars starp pulksten pusastoņiem un bez ceturkšņa astoņos bijis Molitora kunga dzīvoklī, izmeklētājs zināja noteikti. Bet tieši veids, kā Oskars šai punktā meloja, visa viņa izturēšanās lika šaubīties, ka cilvēks, kas te stāvēja, būtu izdarījis šo noziegumu.

— Tā gan, Benommena kungs, tad atļausimies mazu pārtraukumu. Es pabrokastošu, un jūs arī paēdīsiet. — Viņš smaidīja un māja tik sirsnīgi, it kā nožēlotu vienīgi to, ka nespēj važu dēļ Oskaram paspiest roku, un lika Oskaru aizvest.

— Nu, nu, tik traki nu nav. Videršeina kungs jau man neuzbruks, — izmeklētājs sacīja abiem aģentiem, kas ieveda istabā Rakstvedi. — Noņemiet mierīgi Videršeina kungam roku dzelžus. Tā gan, Videršeina kungs, mēs abi esam jau pazīstami.

Rakstvedis, kurš sava šefa uzdevumā bija daudzus gadus piedalījies tiesas sēdēs un bija iepazinis Tāgana kungu kā apriņķa visspējīgāko izmeklētāju, no kura visi ļoti baidījās, mulsi un sāpīgi smaidīja. Viņš tikko apvaldīja histērisku smieklu lēkmi — seja jau tumši piesarka, — jo no prakses labi pazina maigās lamatas, ko Tāgana kungs mēdza izlikt, un zināja, ka varētu vai izstiepties, bet paša spēkiem netiks ne brīdi agrāk brīvs, lai arī cik laipns būtu Tāgana kungs.

Izmeklētājs vērās laukā pa logu un apcerēja brīnum jauko pavasara laiciņu. Rakstvedis smīkņādams sacīja:

— Jā, izdevīgs laiks vīnogām. Vīnogām pavasaris nekad nevar būt pietiekami silts.

— Vai jūs vēl atceraties? — Tāgana kungs sāka gari un plaši stāstīt par tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitā gada ražu. — Tas tik bija vīns, tā gan, tā gan, kā medus … Ko tad jūs zinājāt par viņa plānu? Starp citu, jūs izskatāties ļoti labi, lai gan droši vien nevarat sev katru dienu atļauties zoss cepešus. Un pats galvenais — kopš kura laika jūs zinājāt?

Rakstvedis nespēja atturēties:

— Nu, tā, kopš vienas nedēļas.

— Tā gan! — Izmeklētājs nebija spējis apslēpt savu pārsteigumu, tāpēc centās to izskaidrot citādi, jautādams: — Tikai kopš nedēļas?

— Jā, ilgāk tas nebūs. Mēs bijām cietokšņa gravā — laika jau mums ir atliku likām — un pārlikām lieku reizi, kā varētu tikt pie naudas. Mums taču nevienam nekā nav — ne darba, nekā. Mēs visu jau bijām izmēģinājuši, visu iespējamo. Viss gāja greizi. Nu, un tad Oskars pēkšņi atklāja savu plānu.

Sekretāra zīmulis lidot lidoja pār papīru. Rakstvedis bija runājis ļoti nopietni. Tagad viņš zobgalīgi smīnēja:

— Bet, ja nu jūs tagad citu pēc cita, ja jūs apcietināsiet visu mūsu kvartetu, tad mēs labākā gadījumā varēsim uzstāties vienīgi cietumā.

Arī sekretāram mute palika vaļā. Tāgana kungs blisināja acis, it kā būtu ieraudzījis kādu parādību. Bet Rakstvedis, kā nekas nebūtu noticis, stāstīja par Oskara ideju dibināt kvartetu.

— Bet jūs jau viņu tikpat neizlaidīsiet laukā, kamēr gadījums nebūs pilnīgi noskaidrots. Tas nu gan var labi beigties!

Tāgana kungs atguvās:

— Nu, gan jau mēs abi sapratīsimies. Mēs taču esam tikpat kā kolēģi, tā gan. — Viņš ielūkojās kādos zilos vākos un izlikās lasām. — Tātad Benommena kungs sacīja jums: «To rīkļurāvēju es nogādāšu pie malas.» Kad tas bija?

«Es jau nu neuzķeršos uz tavas makšķeres.» — Neko par to nezinu. Un, ja viņš tiešām būtu tā kaut ko teicis, nu, tad tā bijusi tikai tāda runāšana. Nav jau nopietni ņemams. Drīzāk tas noderētu par pierādījumu, ka viņš nav to darījis. Jo, ja kāds …

— Jūs nu gan esat slīpēts … Tātad —kas jums zināms par šo gadījumu?

— Ne mazākās jausmas.

— Un kur jūs pats bijāt laikā starp pulksten pusastoņiem un bez ceturkšņa astoņos?

— Pastaigājos.

— Kur?

— Gar krastmalu.

— Ar ko?

— Viens pats.

— Vai varat to pierādīt?

— Bija jau tumšs. Nezinu, vai mani kāds redzējis.

— Nelāgi! … Lai vai kā, Molitora kungu atrada mirušu guļam asins lāmā pie naudas skapja, un fakts ir tāds, ka jūsu draugs, kam bijis gluži dibināts naids pret mirušo, devies tiešā ceļā no tā pie jums. Jūs pietiekami labi pazīstat mūsu darbu, lai saprastu, ka šādos apstākļos esmu spiests jūs pagaidām te paturēt. Jūs taču neņemsiet man to ļaunā … Es jau neņēmu arī jūsu joku ļaunā … Jā gan, visaugstākais pēc minūtēm piecām viņš bija pie jums. Tad jau jums vajadzēja kaut ko manīt — uztraukumu vai tamlīdzīgi, tā gan.

«Viņš taču nebūs to darījis?» domāja Rakstvedis. Viņš atcerējās, kā Oskars bija aizelsies, atcerējās viņa satraukumu un teica:

— Viņš bija tāds pats kā vienmēr.

— Ko jūs neteiksiet! Tas nu gan ir dīvaini, tā gan, gluži neticami . . . Tā, ienāciet! — viņš uzsauca aģentiem. — Un izturieties laipni, tā gan, īpaši laipni pret Vider-šeina kungu. Proti, mēs abi esam jau sen pazīstami. Esam tikpat kā draugi.

«Žadzini vien, cūkcepure,» nodomāja Rakstvedis, saņemdams Tāgana kunga roku. Tad Rakstvedi ieslēdza važas.

— Tikai labi uzmanīgi! Nenodariet sāpes! … Tā.

Rakstveža seja piesarka. Vēl durvīs viņam uzbruka histēriskā smieklu lēkme.

— Vai viņš tā saka arī bendem?

Aģenti pasmīnēja, un Tāgana kungs, kas šos vārdus vēl bija dzirdējis, apmierināti smaidīja.

Viņš bija jau nopratinājis visus četrus kalpotājus no vīntirgotavas kantora, kas atradās pirmajā stāvā, arī Oskara sievu un Firnekesa kungu, kurš tikai reizes desmit tikko manāmi pakratīja vai pašūpoja galvu, šveicieti, ieroču meistaru jau vairākas reizes un ne pie kāda gala nebija ticis.

Lietpratēji bija konstatējuši, ka Molitora kunga nāve iestājusies no viena vienīga sitiena ar neasu priekšmetu pa kreisajiem deniņiem. Vai ir nolaupīta nauda un cik daudz, vēl nebija iespējams noskaidrot, jo ieraksti grāmatās bija juceklīgi un tanīs nebija ievēroti nekādi grāmatvedības principi.

Neuzaicināts ieradās Teobalds Kleterers. Viņam esot nododama svarīga liecība.

— Esmu Teobalds Kleterers, — viņš iesaucās pie durvīm, tad ienāca iekšā: ātri un apņēmīgi ar atklātu acu skatienu, bez jebkādām lampu drudža pazīmēm šķērsoja lielo istabu.

Tāgana kungs aplūkoja mazo, kafijas brūno cilvēciņu ar sniegbalto kreklu, pārāk lielo lentveidīgo kaklasaites pušķi un mīksto platmali, ko viņš turēja rokā.

— Lūdzu, sēstieties!

Kleterers to nebija paredzējis. Viņš palika stāvam.

— Šī noslēpuma atslēgas man nav. Sirds dzina mani pacelt balsi drauga labā. Un viegli nebija man tādu soli spert. Bet drauga pusē jānostājas. Viņš nav to darījis.

— Jums ir dārzniecība, vai ne? Jādomā, ka tas ir jauki, ja prot šo darbu.

— Es pazīstu viņu kopš četru gadu vecuma. Arī viņš ir allaž palicis uzticīgs savam ideālam. Cilvēks ar raksturu. Es galvoju par viņu. Es samaksāšu drošības naudu. Jo važas nav viņam pa spēkam.

— Tā gan . .. Varbūt jūs varat dot man padomu, Klete-rera kungs, ko lai daru. Es iesēju dārzā Teltoveras bietes. Bet vēl nepavisam nav redzams, ka tās grasītos uzdīgt.

— Pārāk agrs vēl, izmeklētāja kungs! Pārāk agrs!

Teltoveras bietēm nepieciešams laiks un saule. Šogad tās būs sevišķi maigas … Nedrīkst pieļaut, ka tāds cilvēks . ..

— Cik labi! Tad jums šķiet, ka es vēl tikšu pie savām bietēm?

Viņš veikli piecēlās un pavadīja Teobaldu Kletereru līdz durvīm. Abi bija vienāda auguma.

— Cerams, ka vaina nebūs tā, ka iesēju pārāk dziļi, — sekretārs vēl dzirdēja sakām.

— Tā gan, nu mēs būtu iepazinušies ar visu kva.rtetu. Jauki ļaudis! Tiešām patīkami cilvēki! Katrs savā veidā,— viņš sacīja sekretāram un, domās nogrimis, paņēma rokā Oskara suņu pātagu. Arī ķīmiskajā analīzē nekas aizdomīgs nebija konstatēts.

— Atvediet vēlreiz Videršeina kungu un desmit minūtes vēlāk — tieši desmit minūtes vēlāk! — Benommena kungu!

Rakstvedis bija atgūlies uz lažas, pagriezies ar seju pret sienu, un domāja to pašu, ko parasti mēdza domāt, ja viņam reizē uzbruka pārāk daudz posta. Šāds visai pasaulei raidīts izaicinājums jau ilgāku laiku derēja par visietekmīgāko miega līdzekli, un viņš tad pamodās arvien atspirdzis, ar paļāvīgāku skatu nākotnē jau no apziņas vien, ka ir taču vēl kaut kas — kaut vai veselas kājas.

— Redziet nu, mēs dabūjām visu zināt. Kāpēc jūs noklusējāt, ka jūsu draugs bija gaužām satraukts, kad ieradās pie jums pēc pastrādātā nozieguma?

— Ja nav ko grauzt un diendienā viss iet greizi, tad nav brīnums, ja cilvēks ir reizēm satraukts. Bet tāpēc vēl nepavisam nav jābūt izdarījušam slepkavību laupīšanas nolūkā.

— Labi. Bet jūs teicāt, ka viņš bijis tāds pats kā vienmēr. Tik dumjš jau nu es tomēr neesmu. Tas nav labi, Videršeina kungs. Turklāt arī mazliet bīstami jums, ja sniedzat melīgu liecību.

— Bija tāpat kā vienmēr. Tas ir, viņš jau jo bieži bijis tāds kā toreiz. Viņš jau nespēj samierināties ar to, ka zaudējis savu krodziņu.

Pēkšņi Tāgana kunga seja sāka starot kā spīdīgs svētku cepetis.

— Varbūt jūsu draugs gribēja tikai aprunāties par kaut ko ar Molitora kungu vai tam kaut ko palūgt, un, kad nu viņš pie tā aizgājis — durvis dzīvokli bija vaļā, kā viņš saka, — viņš redz Molitora kungu beigtu guļam pie naudas skapja. Tad viņu sagrābj bailes, ka aizdomas varētu krist uz viņu, un pa galvu pa kaklu viņš brāžas pie jums tikai tāpēc, lai nodrošinātos ar alibi. — Tāgana kungs staroja aiz sirsnības un prieka, ka izdevies Oskaru paglābt no nelaimes.

— Tieši tā varēja arī būt. Bet viņš nemaz tur nav bijis, un tik īsā laika sprīdī tas arī nemaz nebūtu iespējams. Tieši no mājām viņš atnāca pie manis.

— Nu, pieņemsim, ka bija tā, kā es saku … Tā gan, tagad palieciet mierīgi turpat kaktā stāvam un neveriet muti vaļā. Tā gan, Videršeina kungs, viņš bija uztraucies? … Tātad, kā jau teicu, mēģinājums ar policistu apstiprināja visu pilnīgi, — izmeklētājs runāja citādā balss noskaņā, it kā runātu jau ilgāku laiku ar Rakstvedi par šo tematu un Oskara ienākšanu nemaz nebūtu pamanījis. — Policists izgāja no Benommena kunga mājas tieši pulksten pusastoņos un devās uz Molitora kunga māju, palika tur tik ilgi, cik vajadzīgs, lai nogalinātu vecu ,vīru un šo to paķertu no naudas skapja, metās tad skriet pa ielu, gar krastmalu un nonāca jau divdesmit minūtes pirms astoņiem pie jums… Jums, Benommena kungs, bija vajadzīgs par vienu minūti vairāk.

Spurainās, gaišās ūsas trīsēja.

— Ko tad jūsu draugs sacīja, Videršeina kungs, kad jūs jautājāt, kāpēc viņš ir tik aizelsies?

Rakstvedim šķita, ka ir no galvas līdz kājām pieliets ar verdošu ūdeni, un viņš nespēja izteikt ne vārda. Viņš tikai nodomāja: «Ak tu sasodītais melkulis!»

— Varbūt jūs nemaz negājāt turp ar nodomu Molitora kungu nogalināt? Varbūt jūs tikai sarunas laikā sagrāba dusmas? Tad jau apstākļi būtu jums mazliet labvēlīgāki.

— Debesu tēvs, es taču nerunāju ne vārda ar viņu. Viņš bija jau miris, kad es iegāju.

— Tā gan.

Rakstvedis iepleta acis.

— Vispirms jūs sakāt, ka vispār neesat tur bijis, — un tagad? Jūs laikam turat mani par muļķi! Nav smuki, nav smuki. — Tāgana kungs jutās aizvainots.

Viena roka turēdams paciņu vekseļu un tiesas lēmumu, otrā suņa pātagu, viņš jautāja:

— Kam tad lai es tagad ticu? Ar nodomu? Vai dusmās?

Oskars jutās apmēram kā negauša kāzu viesis, kurš,

jau pārēdies, vēl un vēl ēd un dzer, kamēr pēkšņi viss atnāk atpakaļ. Vārdi paši lauzās uz āru. Augums trīsēja. Važas žvarkstēja. Viņš meklēja ar acīm glābiņu pie Tā-gana kunga, pie Rakstveža, pie sekretāra. Pilnīgās nēģer-lūpas bija kļuvušas zilganas un plānas.

— Es gribēju viņu lūgt — es teikšu tagad visu, — gribēju lūgt, lai iedod manu krodziņu uz nomu. Tagadējais saimnieks taču jau bankrotē. Jo viņam nav biedrību. Es zvanīju … Tātad, jo atlētu biedrības «Goliāts» un skata kluba «Nauda smejas» biedri nāktu atkal pie manis. Pie tagadējā viņi neiet. Es esmu tomēr dibinātājs. To es gribēju viņam pateikt. Trīs reizes, es trīs reizes zvanīju. Durvis bija vaļā. Bet tur kaut kas trokšņoja. Tad es iegāju un klauvēju pie visām durvīm un arvien vēl gaidīju. Nav patīkami iet svešā istabā, ja neviens nesaka «iekšā». Atveru durvis uz istabu, un viņš tur guļ asinīs. Tā, ticiet man, tā tas bija. Tieši tā!

Atkal viņa acis rāvieniem meklēja ikviena acīs atbildi, vai viņam tic. Viņš saņēmās, dziļi ievilka elpu, kuras pietika vairākiem teikumiem:

— Vispirms es grasījos saukt Jūlijas kundzi. Bet tad — pats nesaprotu, kas ar mani notika, neprotu izskaidrot — viņam bija naudas zīmes rokā — kaut kas ar mani notika. Un tad es metos skriet. Tas ir viss.

Rakstvedis atguva runas spējas tik pēkšņi, kā sāk darboties mašīna, ja strādnieks ieslēdz strāvu.

— Un tu, āmurgalva, domāji, ka tevi neviens neredz? Ak tu svētais ragulop! Vircburgā, kur pat bruģa akmeņiem ir acis!

Oskars pat nemēģināja aizstāvēt savu godu.s

— Jā, bet iedomājieties, kādas bailes es dabūju izciest! Vēl nesen biju izlasījis avīzē, ka vienam piespriesti divpadsmit gadi pārmācības namā, jo esot nogalinājis kalponi. Un, kad nu tie divpadsmit gadi pagājuši, noskaidrojās, ka tas nemaz nav bijis viņš, bet kāds cits.

Viņš pagriezās pret Rakstvedi:

— Es jau tev toreiz stāstīju, ka viņš pec tam pieprasījis kompensāciju. Divpadsmit markas par dienu!

— Jā, tik, cik viņš būtu dienā nopelnījis! Kopā piecdesmit divi tūkstoši piecsimt sešdesmit markas. Smuka naudiņa — tu vēl toreiz teici.

— Nu jā, bet divpadsmit gadi pārmācības namā! Un turklāt šie vēl negribēja maksāt par svētdienām.

— Nu, par tām jau nu jāmaksā. Es būtu vēl daudz vairāk pieprasījis. Vismaz simts tūkstošus!

Tāgana kungs pārtrauca draugu dialogu.

— Bet bez jums neviens cits dzīvoklī nav bijis, un nāvējošais sitiens izdarīts ar šādu apaļu priekšmetu. — Viņš parādīja ar ādu apvilkto svina lodi. — Kā viens, tā otrs ir neapšaubāmi pierādīts. Tātad kas to izdarījis?

— Ak, gan jau jūs to izdibināsiet. Nevar būt ne mazāko šaubu. No manis jūs izvilkāt gandrīz vairāk, nekā es pats zināju. To jūs smalki nostrādājāt, — sacīja Rakstvedis, kuram atkal draudēja uzbrukt smieklu lēkme.

— Lai vai kā, man kungi ‘jāpatur tikmēr šeit. Un tas, ņemot vērā visus apstākļus, var ieilgt. Bet, lai jums laiks nevilktos pārāk gari, likšu jums iedot tādu jauku dubult-kameru.

— Ar vannas istabu un balkonu! Dienvidu pusē! — Smieklu lēkme nebija apvaldāma.

Jau pēc stundas aģents, slepus noklausījies blakus kamerā sarunu, nodeva Tāgana kungam par abu draugu sarunu sekojošu stenogrammu:

— Nu, un kas tagad būs?

— Kas tur vēl ko jautāt! Kāds esi bijis, tāds paliec.

«— Kāds palieku?

— Amurgalva! Kāpēc tu tūlīt nepateici, ka esi bijis pie vecā skopuļa dzīvoklī? Šitādu neiedomājamu dumjību! Tagad varēsi pagaidīt, kad tiksi laukā.

— Tad es tagad arī tfairs nekā nevaru darīt.

(Viņi gulēja uz lažām viens otram pretī, atbalstījuši galvas uz elkoņiem.)

— Tātad tu domāji, ka tevi neviens neredz. Es tev kaut ko pastāstīšu. Nesen es nosapņoju, ka miris mans tēvocis — man nekāda tēvoča nav — un atstājis mantojumā man simtstūkstoš markas. Es tūlīt pa sapņiem nopirku

dzelteno māju Kībahsgrundā. Un, kad nu es nākošajā rītā eju pāri vecajam tiltam, pienāk pie manis Mihels un saka: «Apsveicu ar mantojumu. Vai tu dzīvo jau savā jaunajā mājā? …» Redzi nu, kā tas ir Vircburgā. Bet, ja tevi arī neviena dzīva dvēsele nebūtu redzējusi, Tāgana kungs tikpat no tevis izvilktu visu. Tas taču ir visviltīgākais mai-taspurns, kāds vien pasaulē redzēts.

(«Tā gan!»)

— Bet kurš gan viņu nogalinājis?

— Vienu brīdi es pat nodomāju, ka tas esi tu. Viss arī norāda uz tevi. Tagad it īpaši tu ar savu muļķību sevi iegāzi. .. Varbūt tas bija kāds iebraucējs. Tas rīkļurāvējs nodarbojās ar augļošanu arī citās pilsētās. Iekams šie nebūs noķēruši īsto, mēs ārā netiksim.

— Ak, tagad jau tikpat nekas labs nevar iznākt, lai arī kā būtu.

— Nu, ja manai sievai un bērniem būtu ko ēst, tad man būtu vienalga. Man jau ir tagad viss vienalga. Savu ēdamo jau mēs dabūjam. Maizes zupa, miltu putra, ho-ho! Un runkuļus. Labu apetīti!

— Visvairāk man žēl manu mazāko. Tas redzēja, kā mani veda pāri tiltam.

— Ja tu varbūt domā, ka es Tāgana kungam esmu pateicis, ka tu atnāci pie manis aizelsies un satraukts, tad tu maldies. To tas rafinētais blēdis tikai tā nospēlēja, lai tevi pieķertu. Vismīļāk būtu iekrāvis viņam pa purnu. Bet ko lai dara!

— Neko nevar darīt. Bet īstenībā viņš tomēr bija ļoti laipns.

— Kā tad, tas tev smērēs spaiņiem medu uz lūpām, līdz būs visu izspiedis, ko grib, un tad mīļu prātu aizsūtīs tevi pie prokurora. Līdējs. Pavisam bīstams elles prauls.

(«Tad nu gan tas Videršeina kungs ir labās domās par mani!»)

— Bet kas ir nogalinājis?

— Katrā ziņā nevaru teikt, ka man būtu viņa sevišķi žēl. Pēdējos gados tas daudzus iegrūda nelaimē. Varbūt viens no tādiem.

— Та nu vajadzēja mums arī vēl kaut kam tādam nolikt! Tagad arī ar mūsu kvartetu viss cauri.

— Toties mums ir frakas, ho-ho! … Es gulēšu, Oskar. Frakas mums ir.

(Rakstvedis pagriezās ar seju pret sienu — ar parasto izaicinājumu visai pasaulei.)

Tāgana kungs vēlreiz uzmanīgi izlasīja stenogrammu, paņēma to līdz uz mājām un izlasīja arī, stāvot pie savas biešu dobītes. Norūpējies viņš pavēroja gludo virsu, uz kuras vēl nekas nebija manāms.

— Es palūgšu tomēr Kleterera kungu atnākt.

Pulksten trijos kamerā ienāca uzraugs.

— Videršeina kungs, pie izmeklēšanas tiesneša!

Rakstvedis smīnēdams pastiepa rokas.

— Nē, roku dzelžus neesot jāliek.

— Tu tiksi laukā! — līksmi iesaucās Oskars un tomēr sajuta pakrūtē tādu kā spiedienu.

— Velns viņu zina, kas tam atkal padomā!

— Pasaki viņam, ka es tikai tāpēc meloju, ka negribēju, lai mani iejauc visā šai jezgā. Tas taču ir saprotams, paskaidro viņam. Viņam jāsaprot. Viņš taču pats zina, ka daudz cilvēku bez vainas nonāk pārmācības namā.

— Tā gan, Videršeina kungs, es tikai gribēju atvadīties no jums. Jūs varat atgriezties mājās pie sievas. Gadījums vēl ir pilnīgi neskaidrs. Bet jūs esat prātīgs cilvēks uti paliksiet rātni Vircburgā, lai būtu man pie rokas, ja rastos vēl kādi jautājumi.

Viņš ielūkojās stenogrammā.

— Tāds īsteni atklāts un patiesi labs cilvēku pazinējs!

Šķelmīgi pametis acis pāri lapaņ viņš tūlīt piebilda, it

kā šķelmīgais skatiens attiektos tikai uz vēlāk teikto:

— Ja redzēsiet Kleterera kungu, tad palūdziet, lai viņš atnāk pie manis. Runa ir par bietītēm! Viņš jau zina.

Tikmēr uzraugs iegāja vēlreiz kamerā, lai paņemtu Rakstveža platmali.

Oskars pielēca kājās.

— Viņš vairs neatgriezīsies? — tas jautāja un pēkšņi atkal juta krūtīm uzguļamies smagumu.

Ja Oskars labi ieklausījās, viņš dzirdēja dzīves ritmu — kaut kur tālu norībēja rati. Kāds zēns braši svilpoja modernu melodiju. Tuvējā manevru laukumā kā neprātīgi ņēmās putni. Saule spīdēja. Un mūžvecie pelēkie dārza mūri, jau apauguši zaļiem staipekņiem, izskatījās tā, it kā zinātu par dzīvi un nāvi vairāk nekā cilvēki.

Kad Rakstvedis ienāca mājā, Kleterera kundze un Hanna patlaban atkal izkravāja garo, plakano puķu grozu. Galds izskatījās pēc dārzeņu veikala letes. Hannai vēl bija rokās sešas olas, un viņa nezināja, kur lai tās noliek. Rakstveža sieva gulēja gultā. Viņa saņēma vīra galvu rokās:

— Labi, ka esi atgriezies!

Šoreiz Tomass nebija atnācis līdz, lai gan Hanna viņu bija aicinājusi. Atceļā Kleterera kundze jautāja, kas tad esot atkal lēcies.

Hannas pēdas bija mazas un garās kājas — pretstatā Kleterera kundzes kājām, kas izskatījās kā divas otrādi apgāztas sarkanvīna blašķes, — bija līdzīgas garajām, slaikajām baltvīna pudelēm. Viņa gāja klusēdama, nokārtu galvu.

— Saki taču, muļķīte!

Vispirms atskanēja neskaidra dudināšana, kas liecināja par labsajūtu un atbilda līganajai gaitai.

— Viņš mani redzēja kopā ar doktoru Hufu.

— Pēc tam jau jūs salabāt.

— Viņš mani vēlreiz redzēja.

— Hanna, Tomass ir labs zēns, — sacīja viņa māte, — viņš nav muļķis un zina, ko grib, pat pēc manas saprašanas, pārāk labi zina. Bet ja tu šādus izlēcienus taisi! … Bieži man iešaujas prātā, ka tu nemaz viņu nemīli.

— Protams, ne! Tā jau tikai blēņošanās vien ir.

Krastmalā parādījās policists, un zēni, kas bija makšķerējuši, pašķīda uz visām pusēm. Rakstveža dēls pieskrēja pie abām sievietēm un, pārvarējis bailes, apstājās.

— Vai jūs nevarat pateikt, cik ir pulkstenis? Ai, tik vēls jau? — Un aizjoņoja. Viņš bija jautājis tikai tāpēc, lai novērstu uzmanību no īstā skriešanas iemesla, tāpat kā toreiz Oskars tāda paša iemesla pēc meta savam pūdelim akmentiņu.

— Blēņošanās? Vai lai pasaku to viņam? Es pateikšu.

Te negaidot viņa saņēma ašu un ciešu skūpstu, it kā

putns, laizdamies garām, būtu ieknābis vaigā, bet pēc tam tik nozīmīgu skatienu, ka vairs nesaprata nenieka.

Hanna jau vairākkārt bija pierādījusi, ka meitene^ kas savu skaistumu, ik soli sperot, izjūt ceļgalos un gūžās, ir

dzimusi diplomāte un spējīga ar vienu skatienu pārveidot pasauli pēc savas iegribas.

«Un ar visu to šim sienāzim vēl nav ne sešpadsmit,» domāja Kleterera kundze.

Pie Kasta,ņu alejas parādījās Tomass. Platās krūtis pleta vaļā tikai ar apakšējo pogu aizpogātos svārkus. Ejot tādā pašā vienlaidus gaitā, viņš, ne drusku nesaliecies ceļgalos, pārlēca pār trīs metrus plato grāvi un izlīdzinātā, elastīgā solī gāja tālāk, it kā tikai gadījuma pēc būtu iekļuvis šai pilsētā un nekas nespētu viņam stāties ceļā, ejot cauri dzīvei, nespētu arī kaut ko pārveidot viņā pašā.

Viņš gāja pie šveicieša — ieroču meistara. Tomass zināja par viņu kaut ko tādu, ko nezināja Tāgana kungs. Viņš bija iepazinies ar šveicieti kādā strādnieku sapulcē un vēlāk bfeži ar viņu sarunājās.

Šveicietis sapulču diskusijās apgalvoja arvien to pašņ — kamēr Krievijā nebūšot atcelta naudas sistēma, tikmēr nevarot būt runas par revolūciju. Krievi viņam likās nepietiekami radikāli. Šveicietis bija anarhists.

Jaunībā viņš bija Cīrihes tuvumā pārvilcis pāri ceļam virvi un, piedraudēdams ar revolveri, apturējis automašīnu un atņēmis anglim, kas ar to brauca, naudu; šveicietis bija dabūjis nosēdēt divus gadus cietumā. Vircburgā viņš dzīvoja ar svešu vārdu. To visu Tāgana kungs nezināja.

Tomass, kurš pazina Oskaru kopš bērnības un ne mirkli nešaubījās, ka viņš nav vainīgs, bija pārliecināts, ka vainīgais var būt vienīgi šveicietis, ja nu bez Oskara tai vakarā tiešām neviens cits nav Molitora kunga mājā iegājis.

Joanitera laukumā, kur dzīvoja šveicietis, Tomass palika izbrīnā stāvam un noraugāmies uz mājiņu, kurā pa kreisi atradās Svētā Pētera veikals, pa labi cepuru taisītāja Lemleina darbnīca. Mājiņa, līdzīgās daļās sadalīta, piederēja abiem; abi īpašnieki gadiem ilgi naidojās. Tagad viņi bija likuši fasādi nokrāsot no jauna, bet nevarējuši vienoties par krāsu — cepurū taisītāja puse, sākot ar frontonu līdz zemei, bija koši zaļa, Svētā Pētera puse — gaiši rozā.

Svētais Pēteris tajā pašā veikala priekšautā stāvēja nekustīgi laukumā un, galvu atmetis, norūpējies aplūkoja apkaunoto mājiņu.

Līdzās, otrā stāvā, dzīvoja šveicietis. Pirmajā atradās

policijas dienesta telpas. Kad ieroču meistars staigāja šurp un turp, policisti dzirdēja viņa soļus.

Pie sienas, iekārts zaļās zīda auklās, karājās plauktiņš. Dzīvokļa saimnieces divdesmit porcelāna kaķīšus un zaķīšus viņš bija pastūmis sānis, lai atbrīvotu vietu rakstniekiem anarhistiem Kropotkinam un Bakuņinam.

Kalsnais milzis sēdēja pie trausla rokoko galdiņa un rakstīja, kā jau gadiem ilgi ik dienas pēc darba bija darījis, rakstīja itāliešu un spāniešu domu biedriem garu garās vēstules, kas šausminātu vienu otru prokuroru, bet Tāgana kungam izraisītu tikai smaidu un īpaši akcentētu «tā gan».

Tās pašas neremdināmās ilgas padarīt dzīves ikdienu krāsaināku un spožāku, kas lika Hansam Luksam būvēt lokomotīves modeli, kas Teobaldu Kletereru mudināja tēlot varoņlomas, — šī neiznīcināmā cilvēka sirds tieksme, kura aicina jaunekli uz darbiem — gluži aplamiem pieauguša vīra skatījumā, lika arī rakstīt šīs vēstules, kurās tika apspriesta nepieciešamība nekavējoties nogalināt visus pasaules ministrus un augļotājus.

Kā lai neizkalst un nenovīst dvēsele, ja gadiem ilgi diendienā tikai jātīra un jātīra revolveri. Šveicietim rītos labāk, možāk vedās revolveru tīrīšana, ja viņš iepriekšējā vakarā bija aizrakstījis kādam spāņu domu biedram apcerējumu, kāpēc būtu sešiem šāvieniem ar vienu no šiem revolveriem, kas sarežģītā ceļā nogādājams adresātam, novācams spāņu ministru prezidents.

Trīsdesmit gadus vecais šveicietis bija palicis jauneklis. Viņš vēl arvien sildījās slavas saulītē, ko bija guvis pirms desmit gadiem ar Cīrihes atentātu, un tas, ka viņš dzīvoja ar svešu vārdu, katru dienu no jauna pildīja viņa sirdi ar lepnumu.

Tomass, kas garīgi bija gluži citāda kaluma cilvēks, piederēja pie citas paaudzes, kuras labākie pārstāvji pēdējo gadu desmitu graujošos notikumos bija ieguvuši asu un skaidri lietišķu redzes viedokli, no daudzajām sarunām ar šveicieti anarhistu bija guvis par viņu pareizu priekšstatu un zināja, ka viņa miermīlīgums zināmos apstākļos ir spējīgs kļūt par kaut ko gluži pretēju.

Kad Tomass iegāja pie šveicieša, tas lūkojās uz viņu kā no citas pasaules. Uz galda gulēja jau vairākas pierakstītas lapas. Viņš piecēlās visā augumā. Starp galvu un

griestiem nepalika vairāk par divdesmit centimetru atstatuma.

Radās iespaids, ka šis savas idejas apsēstais milzīgā auguma svētceļotājs, kurš nu jau gadiem ilgi dzīvoja šaurajā skabūzītī, būtu te apmeties tikai uz laiku, tikai pa ceļam braucienā no Romas vai Madrides, vai Parīzes uz nākotnes zemi — tik neapdzīvota izskatījās istabiņa.

Tomass uzsāka bez ievada:

— Ko jūs domājat par Molitora noslepkavošanu?

— Par vienu augļotāju mazāk! Tas mani, protams, iepriecina.

— Bet kas viņu nogalinājis?

— Kā lai es to zinu! Un, ja zinātu, neteiktu. Tas tam Tāgana kungam pašam jāizokšķerē. Jocīgs savādnieks! Bet, cerams, viņam nekas neiznāks. — Viņa valodā bija jūtama stipra šveiciešu izruna.

— Un Benommena kungs gluži bez kādas vainas tikmēr ietupināts sēž. Kas lai zina, cik ilgi vēl!

— Kas man par daļu! Tas tāpat pieskaitāms pie mūsu ienaidniekiem kā šis Tāgana kungs, kā Molitors un visa tā banda. Jo . ..

Tomass zināja, ka tagad sekos bezgalīgs spriedelējums par anarhistu teorētiskajiem uzskatiem. Viņš novirzīja sarunu.

— Ja tiešām cits neviens nav mājā iegājis, tad vēl atliekat vienīgi jūs.

Anarhists apsēdās uz palodzes ar mūguru pret logu, un viņa seja likās tik apmierināta, it kā būtu noticis kaut kas sevišķi patīkams.

— Jūs parādāt man godu, uzskatīdams, ka es esmu to izdarījis. Bet varbūt tomēr kāds iegājis mājā un mēs tikai lodlampas dēļ nedzirdējām.

«Vai viņš? Jeb šis romantiķis tāpēc smaida tik daudznozīmīgi, ka vēlētos, lai es viņu uzskatu par slepkavu, kaut gan viņš nemaz tas nav?» domāja Tomass.

Uz šo jautājumu, kuru viņš visas ilgstošās sarunas laikā arvien no jauna sev uzdeva, šai vakarā viņš nespēja atbildēt.

— Jūsu Tāgana kungs mani jau četras reizes pratināja, rīt man atkal tur jāierodas. Brīnos pats, ka viņš mani palaiž brīvībā. Es būtu varējis jau sen ņemt kājas pār pleciem. Bet, liekas, viņš netic, ka esmu vainīgs. Viņam

nav pierādījumu. Manam alibi nav nekādas vainas. — Viņš nozīmīgi smaidīja.

— Ak, tā ir tikai blēņošanās. Materiāls maksā man gandrīz tikpat daudz. Un bez tam man nav piemērotu instrumentu, — viņš izmeta, kad Tomass paņēma no galdiņa un aplūkoja viltotu divmarku monētu, kura nebija kalta, bet lieta un kuras mala vēl bija grumbuļaina.

— Bīstama blēņošanās — vēl jo vairāk tāpēc, ka stāvu zemāk mīt policisti!

— Gluži otrādi, nekur nav tik droši kā mājā, kur apmetušies policisti. Tas jau ir pārbaudīts.

Kad Tomass šķērsoja Joanitera laukumu, cepuru taisītājs Lemleins stāvēja tā vidū un, galvu šūpodams, vēroja koši zaļā un gaiši rozā krāsā nokrāsoto mājiņu. Divas dienas vēlāk tā bija pārkrāsota no jauna. Svētais Pēteris un Lemleina kungs bija vienojušies par zilu krāsu.

Tomass trīs reizes īsi parāva zvanu — Hannas kājiņas tik vienmērīgā un ātrā tempā noklidzināja pa simts pakāpieniem lejā — kā pianista pirksti pārslīd pār klaviatūru.

Vakaros viņi gāja pastaigāties pa nomaļiem ceļiem gar dārzu žogiem, pa klusām taciņām, kas aizved uz āboliņa un auzu laukiem, kuru mierā, smaržās un krāsās dzimst vakars . .. Visapkārt neviena cilvēka.

Labākā gadījumā tur bija iespējams satikt kādu mīlas pāri, kas sēdēja lauka malā, vai arī tālumā saskatīt kādu jaunieti, kas, apstājies pie koka, skrubina tā mizu, nogrimis domās par nākotni — ko lai iesāk ar savu dzīvi, par ko kļūt un ko darīt, lai ilgoto sasniegtu.

Tādos maigos pavasara vakaros, kad visapkārt valda klusums, kad nekustas ne zālīte un sienāzītis te tālu, te pēkšņi tuvu klausās pats sevī, jauniešu sirdīs nobriest lēmumi visam mūžam, bet mātes vēlāk nevar vien beigt brīnīties.

Starp žoga latām spraucās krūmu zari, un Hannai, lai izvairītos, vajadzēja paliekties tuvu uz mīļotā pusi.

Kādu brīdi gājuši pa laukiem, viņi nonāca dziļā ieplakā, ko krūmāji tik cieši nosedza, ka zvaigžņu gaisma varēja tikai slepus iezagties pa zaru spraugām un mežrozīšu smarža, kam saldmē un svaigumā nav līdzīgas, palika še sagūstīta.

Ceļš pa ieplaku jau gadiem ilgi netika lietots. Riteņu

grambas bija aizaugušas ar zāli, un kazenāji nokarādamies ķērās drēbēs.

Tomass pacēla uz augšu garu, ziedošu mežrozīšu zaru, kas bija noliecies pār ceļu, Hanna izslīdēja pa apakšu un tad pagriezās atpakaļ pret Tomasu, apskaudama viņa kaklu — gluži kā ļaunas varas apburta un vēlētos tikt no burvestības vaļā.

'Tumsā viņš redzēja tikai Hannas acu spulgojumu un jutn viņas augumu, kas saulē bija vēss, bet šeit, smaržīgajā vēsumā, sasilis.

Viņi būtu varējuši jau sastādīt skūpstu kartotēku.

Bērnišķīgie vairs neapmierināja. Viņi sakusa tūdaļ tādā, kas sniedza visu, ko vien skūpsts spēj sniegt.

Tomass novilka lejup Hannas bezpiedurkņu kleitiņai plecu lentītes — kreiso, tad labo, viņa lēnām atbrīvoja rokas un līdz viduklim kaila ļāvās viņa acīm.

Bija tumšs. Tikai gaišās zvaigžņu nakts gaisma plūda cauri lapotnei uz puķēm līdzīgām krūtīm, kas Tomasa rokās, tā Hanna juta, plauka un brieda.

Daba, lielā pavedēja, solīja vēl lielāku jūtu kāpinājumu, kas pavērtu ceļu uz pašu laimi.

Bet arī šoreiz cilvēciskā apziņas trauksme modināja Tomasā atbildības sajūtu.

Viņai bija sešpadsmit, viņam vēl nebija divdesmit.

Tikko uztverams troksnis — varbūt augošs zars, kas iztaisnodamies atbrīvojās no savijuma, — ieskanējās un izdzisa nakts klusumā.

Tomass šai mirklī pacēla galvu. Hanna tūdaļ uzrāva kleitu. Un, lai gan viņa bija mīļotajam pateicīga un ne drusku ar ne pazemota, tomēr viņas skatiens slēpa šo lepnuma caurstrāvoto jūtu tālo atbalsi, it kā Tomass būtu viņu noniecinājis.

Uz ceļa, kas bija tikai nedaudz gaišāks par lauku un soļus desmit tālāk izgaisa naktī un ābeļu alejā, viņi sākumā soļoja klusēdami līdzās.

«Doktors Hufs droši vien tik nopietni to neuztvertu,» Tomass domāja un teica:

— Doktors Hufs pazinis jau daudzas sievietes… un tā.

Hanna visai ieinteresēta pagriezās pret viņu.

— Cik daudz?

— O, viņam droši vien šai ziņā ir liela pieredze.

Un tad viņš pateica teikumu, kuru jau sen bija izdomājis:

— Viņa dēļ varētu arī gluži nevainīga meitene iekļūt nelaimē un tad, vairs nezinādama glābiņa, aiziet bojā.

Tomass neredzēja izsmiekla dzirkstīti Hannas acīs.

— Protams, citas, citāda veida meitenes par to galvu nelauza!

— Vai tu domā, ka viņš pazīst arī tādas?

— Ak dievs, viņš daudz nešķiro… Man tas liekas pretīgi.

Hanna iedama norāva ābelei lapiņu.

— Viņam jābūt ļoti interesantam cilvēkam.

Hannai bija neparasta un gaužām patīkama sajūta — ņemt savā aizsardzībā vīrieti, kurš jau tik daudz piedzīvojis un visu zināja, — īstu, pieredzējušu cilvēku.

— Vai zini? … Viņš ir cēlsirdīgs cilvēks.

Pret to Tomasam nebija nekā ko iebilst, šādos uzskatos bija viņš pats.

— Un tas, ka viņš sievietes tik ļoti mīl, ai, tas ir jauki!

— Bet godīgai meitenei viņa skūpsts var izraisīt vienīgi pretīgumu.

Tad Hanna atriebās par to, ka Tomass nebija ieplakā no viņas prasījis un mēģinājis iegūt to, ko viņa tikpat būtu viņam liegusi.

— Viņš mani skūpstīja.

Šo vārdu iedarbība bija graujoša. Viņa redzēja tikai Tomasa zvērojošās acis. Vēl pēdējā brīdī viņš paguva ar kreiso roku satvert sitienam savilkto dūri.

It kā pats sevi sasaistījis, lai nekļūtu par slepkavu, viņš apcirtās un gāja prom.

Kad Tomass iegāja savā istabā, tur sēdēja anarhists. Tomasam šķita, ka viņa sirds ir tā piepildīta ar gaisu, ka draud pārplīst. Ievainotā acs pēkšņi sāka no jauna sūrstēt.

— Labi, ka atnācāt! Citādi rīt būtu aizgājis pie jums.

Bet anarhists tomēr uzsāka sarunu tā, kā bija nodomājis:

— Jūs brīnāties, ka esmu šeit?

Tomass sagatavoja uz galda kompresei vati un dvieli.

— Es nemaz nebrīnos.

— Jūs tātad domājat, ka es esmu veco nogalinājis?

— Vienu mirklīti. — Tomass izvilka ar zobiem korķi no pudeles ar etiķskābo mālūdeni.

— Jā, tā es domāju.

— Un kāpēc?

— Kāpēc jūs viņu nogalinājāt?

— Nē, kāpēc jūs tā domājat?

— Es jau jums teicu. Ja bez Benommena kunga neviens cits mājā nav bijis, tad to varējāt izdarīt vienīgi jūs.

— Un ja es tas būtu?

— Kāpēc tad jūs nesakāt gluži vienkārši: es tas nebiju!

— Nu labi! Es neesmu viņu nogalinājis. Vai jūs man ticat?

— Nē!

— Bet Tāgana kungs netic, ka es tas būtu bijis.

— Tas arī nezina to, ko zinu es. Ja viņš to zinātu, jūs neskraidītu apkārt uz brīvām kājām. — Tomass nolika kompresi atkal uz galda, anarhists bija iebāzis roku bikšu kabatā. Viņš stāvēja, atbalstījies pret krāsni, un smaidīja.

— Nebaidieties. Veco, protams, es būtu varējis nogalināt. Bet attiecībā pret jums tas ir kaut kas cits. Jo man ir sava pārliecība un uzskati, saskaņā ar kuriem es rīkojos. To taču jūs zināt.

— Nu mēs esam nonākuši pie tā, par ko ir vērts mazliet vairāk parunāt. Arī man ir savi uzskati par to, ar kādiem līdzekļiem praktiski tiešām var kaut ko izmainīt un varbūt pat uzlabot. Tikai es neticu, ka pasaulē tiks saprātīgāk ražots un ražotais labāk sadalīts, ja jūs vecam augļotājam Vircburgā ielauzīsiet galvaskausu.

— Vai ar runām parlamentā varbūt?

— Sīkumos šodien neielaidīsimies. Par labākajām metodēm mēs varam citreiz apspriesties vai varbūt arī sapulcēs. Tagad pats galvenais ir sekojošais: visa pilsēta zina, ka Molitors iegrūdis Benommena kungu postā. Benommena kungs bijis izšķirošajās piecpadsmit minūtēs Molitora dzīvoklī. Šīs nejaušās sagadīšanās pēc uz viņu krīt tik smagas aizdomas, ka Tāgana kungs, kaut arī iekšķīgi laikam pārliecināts, ka Benommena kungs nav vainīgs — Tāgana kungs jau nav muļķis, — nevar viņu atbrīvot, kamēr nebūs atrasts īstais slepkava. Tātad viņam jātur apcietinājumā gluži nevainīgs cilvēks par slepkavību, ko esat pastrādājis jūs. Jūsu ieganstus var

attaisnot un var neattaisnot. Es tos neattaisnoju. Tā tas ir. Par morālo pusi nemaz nerunāsim.

— Pēc jūsu domām, man vajadzētu aiziet un teikt: es esmu viņu nogalinājis.

— Kā jūs to darāt, tā ir jūsu darīšana.

— Un, ja es neiešu, ko tad jūs uzsāksiet?

— Par to es pagaidām negribētu runāt un vispār par to, vai man ir vēlēšanās, lai jūs iesēdina. Es tikai gribu, lai Tāgana kungs atbrīvo Benommena kungu. Un to pašreizējos apstākļos viņš varēs tikai tad, kad ne vien iekšēji būs pārliecināts, ka Benommena kungs nav vainīgs, bet radīsies arī pierādījumi pret kādu citu. Kā jūs šos pierādījumus vislabāk un ātrāk varēsiet Tāgana kungam sagādāt, par to mums abiem jātiek skaidrībā.

— Piemēram, ja es pēkšņi uzkrītošā veidā pazustu no Vircburgas?

— Pēkšņi pazustu? … Tā kā jums šodien nav līdz revolvera, tad es varu mazliet atgulties … Uzkrītošā veidā? Jā, es domāju, ar to būtu līdzēts.

Anarhists smaidīdams izvilka no tās pašas kabatas revolveri.

— Jūs ari ne brītiņu nevarat iztikt bez šīs mantiņas! Kā zīdainis — brēc, tiklīdz mutē nav mānekļa! — Viņš atgūlās saliekamā gultiņā. — Vai jūs nebūtu tik laipns un nenomainītu man kompresi?

Šveicietis samitrināja dvieli bļodā ar ūdeni.

— Lūdzu, pielejiet vēl mazliet etiķskābo mālūdeni… Vēl mazliet!

— Nav labi pārāk daudz. Tas rada iekaisumu. — Anarhists pats uzlika kompresi Tomasam uz acs un viegli piespieda.

— Cik patīkami… Labi, rīt ap pusdienas laiku — vienosimies par pulksten divpadsmitiem — es izgudrošu kādu iemeslu, iegriezīšos pie Jūlijas kundzes darbnīcā un paskatīšos, vai jūs vēl tur esat.

— Teiksim, labāk parīt. Man vēl šis tas jānokārto.

«Viņš mani skūpstīja.» Vēl priekšnamā nebija izskanējuši anarhista soļi, kad Tomasu no jauna sagrāba nevaldāms niknums.

Mājā nebija iespējams nosēdēt. Viņš atgriezās tikai uz rīta pusi. Nakti viņš bija pavadījis bez miega, klaiņodams

apkārt. Seja bija novājējusi. Piere vēl krasāk padevusies uz priekšu.

Hanna veltīgi gaidīja viņu visu dienu. Laiku pa laikam viņa piegāja pie loga un noraudzījās, kā viņš strādā dārzā. «Tātad viņš nenāks, šis debeszilais ērms.» Viņa aplūkoja sevi pavērtā loga rūtī, atlieca ar pirkstgaliem cieši pieguļošās austiņas un palaida vaļā.

Pret vakaru doktors Hufs atsūtīja dīvainas puķes ar pusmetru garieiņ kātiem, kas nebija augušas Vācijā. Baltie ziedi, kā izgriezti no vaska, smaržoja skurbi, un šai dairajā smaržā uzvēdīja saldens aromāts, ko Hanna, kad viņas deguntiņš pieskārās ziediem, sajuta pārskrienam pār pakausi. «Jums atbilstošā puķe, brīnišķais bērns!» bija rakstīts kartītē.

Pāris minūšu laikā viņa spoguļa priekšā saposās, nolēmusi apciemot doktora Hufa kungu viņa dzīvokli. Pulkstenis bija astoņi.

Lielpilsētā doktors Hufs būtu atradis iespēju satikt sievieti, kas viņu interesē, vai nu teātrī, sabiedrībā vai arī ar paziņu starpniecību apmeklējis to mājās. Šai mazajā pilsētā viņš varēja Hannu, kura dzīvoja ļoti šauros apstākļos, satikt tikai gadījuma pēc uz ielas. Luksa kundze nemēdza rīkot pēcpusdienas tējas.

Hannas āriene, meitenes nemainīgais skaistums, skaidrais, neparastais valdzinājums satrauca viņu un pievilka kā magnēts.

Acīm redzot, starp viņu un apburošo meiteni bija kāda visuvarena liktenīga sakarība!

Un šī neietekmējamā norise aplaimoja viņu vēl it īpaši, jo noderēja par pierādījumu, ka arī viņam, kas dzīvo atrauti no citiem, ar kuriem tikai reizēm nonāk tuvākā saskarē, arī viņam lemta būtne, kas spēj izraisīt viņā spēcīgas, visu aptverošas jūtas.

Tā bija tātad mīlestība, likteņa lēmums! Tas bija tomēr iespējams? Izklejojis turpat vai visas pasaules lielpilsētas, viņš nebija vairs uzdrīkstējies cerēt, un tam vajadzēja notikt šeit, mazajā universitātes pilsētiņā, kur viņš bija meklējis mierinājumu darbā un alkoholā .. . Brīnišķīgais bērns!

Hanna iznāca no mājas un gāja pa ielu kā cilvēks ar noteiktu mērķi. Tikai tas, kurš redzējis Hannu ejam, varēja pilnīgi, novērtēt meitenes burvīgumu. Kad viņa stāvēja,

sēdēja vai gulēja, viņai piemita bērnišķīgs, vēl neuzplaucis daiļums. Tikai meitenes gaitā atklājās pievilcības apvaldītā iekšējā uguns, skaidrā, cildenā neatkarība.

Meitene gāja augstu paceltu galviņu, un viņas acīs nesatricināmi kā notverts zibens plaiksnījās pašpārliecība, kas rod atbalsi tikai dabas bagātīgi apveltītā augumā un bezrūpīgā dvēselē.

Ieraugot uz sliekšņa stāvam Hannu, doktora Hufa izjūtas mainījās ar tādu ātrumu kā filmā, kad kinokadri slīd bez apstājas un mitas. Viņš nejutās pārsteigts, ka tik negaidīti ātri redz piepildāmies savas vēlēšanās. Viņu sagrāba nevaldāms prieks.

Bet jau pēc veida, kā Hanna ienāca, viņš tūdaļ saprata, ka viņai nenāk ne prātā viņam kaut ko atļaut. Šis visdrošākais aizsardzības līdzeklis, kādu vien sieviete spēj sev sagādāt un kuru novērst no tūkstoš vīriešiem neizdodas nevienam, tūlīt pat viņu pilnīgi atbruņoja.

Tik spēcīga iedarbība ir vienīgi tādas meitenes skaistuma un neskartības varai, kuras naivitāte nepakļaujas ne mazākām šaubām.

Doktoram Hufam bija mugurā eleganti mājas svārki ar tumši zila zīda atlokiem. Dzīvoklī, četrās istabās vienā rindā, bija veca stila mēbeles un labi veclaicīgi paklāji. Parkets laistījās kā spogulis.

Hanna iejutās situācijā ar rotaļīgu vieglumu. Viņa bija atnākusi un atradās šeit tik dabiski, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Viņa atgūlās uz dīvāna. Kāju pirkstgali bija mazliet pavērsti uz iekšu. Tas izskatījās bērniš-

ķīgi-

Doktors Hufs staigāja pa savu dzīvokli ka svešinieks, meklēja liķieri, cigaretes, spilvenu, pienesa pie dīvāna galdiņu, bet darīja to visu līdzīgi alpīnistam, kurš sasniedzis kalna būdiņu un meklē pārtikas krājumus, kam pēc noteikumiem te jābūt. Doktors Hufs nedzīvoja. Viņš gan godīgi centās pārliecināt citus un sevi, ka dzīvo, taču palika no priekšmetiem tikpat atrauts kā no cilvēkiem.

Pirms dažiem gadiem Hanna bija uz ielas pagājusi garām diviem ārzemniekiem, kas sarunājās angliski. Viņa ieklausījās, pēkšņi sajuzdama, ka reiz, kādā agrākā dzīvē, šajā valodā runājusi pati, tik ļoti pazīstama viņai tā šķita. Vēlāk tirdzniecības skolā viņa mācījās franču valodu ar lielām grūtībām, bet angļu valodu — apbrīnojami viegli.

Tāpat tas bija arī tagad. Istaba, noskaņojums, šis cilvēks, kā viņš tņr stāvēja ar profilu pret logu, viņa būtības savdabība un siltums bija Hannai apbrīnojami pazīstami.

Augstā kristāla vāzē tās pašas puķes. Tikai tām nebija tik daudz ziedu. Viņai tas bija izmeklējis skaistākos. Hannu caurstrāvoja apmierinājums, viņa to izjuta pat mugurā un labpatikā mazliet pastaipījās.

— Nezinu, vai drīkstu jums vispār jautāt. Es nezinu, nudien nezinu… Vai jūs negribētu būt mana mīļotā, ko? … Pardon!

Tikai mazi zvēriņi prot reizēm tik omulīgi un tīksmīgf snaicīties savā mazajā aliņā kā Hanna šobrīd, kad, piespiezdama vaigu pie pleca, plati ieplestām acīm tikko manāmi pašūpoja galvu.

— Viņa smaida! Kā viņa smaida! — viņš iesaucās pārsteigts, it kā jau laikus nolikdams ieročus, kas līdz šim priekšzīmīgi kalpojuši.

Sievietes vienmēr bija viegli un ātri iegūstamas, tāpēc tiklab viņām, kā arī pašam piedzīvojumam nebija lielas vērtības. Un tagad šeit bija meitene, kuru vajadzēja aizraut ar savas individualitātes un gara spožumu, ja vien vēlējās pamēģināt viņā atmodināt jūtas, un tas pildīja viņa sirdi ar pateicību par šādu iespēju. Viņš dega gaišās liesmās.

Hufs ieveda Hannu savu jūtu ielejā, kur paradīzes neziņā vēl ganījās stirnas, kam nebija nekādas nojausmas par medniekiem.

Aicinājums nāca no viņa esības dzīlēm. Tāds es esmu.

— Muļķa puika! Traks puika! … Saki, brīnumainā burve, vai tu mani mīlēsi, saki!

Viņa bija sagaidījusi apbrīnu. Tāpēc bija atnākusi. Bet ne jau lai ielūkotos cilvēka dvēseles dzīlēs. Hanna notrīsēja, saklausījusi šo sevis atklāsmi un izseno ilgu saucienu, kas ar savas skaidrības spēku aizskāra viņas apslēptākās, vēl pašai neiepazītās dzīves stīgas un lika pamāt.

Viņa pamāja vēlreiz. Dziļi viņas būtībā kaut kas bija aizskarts un atraisījies, un to pauda pamājiens ar galvu.

Pēkšņi dzīve bija ieguvusi neiedomājami dziļāku jēgu nekā līdz šim. Abi bija pieskārušies neaptveramā avotiem. Un tas, ka tieši viņa bijusi tā, ar kuru viņš bija varējis radīt šo brīnumu, pildīja Hannu ar lepnumu, kas spēj cilvēku priecēt visu mūžu. Ar viņa palīdzību Hanna bija iepazinusi sevi. Visam notiekošajam bija sava loģika — bez jebkāda sakara ar teiktajiem vārdiem.

Hanna izgaisināja burvestību, pārvilkdama viņam ar plaukstu pār matiem, beigās viegli uzspiezdama uz pieres, pietiekami skaidri norādīdama, ka to darījusi aiz pateicības.

Viņa atdzima Hufa acīs no jauna — tāda, kā tur gulēja izstiepusies, ar melnīgsnējo sejiņu uz kailās rokas — saskaņotu līniju poēzija.

— Brīnum jaukais radījums!

Viņš pārvilka ar pirkstgaliem pār viņas gludo, kailo roku, it kā Hanna pati būtu pateikusi, ka neviena cita pieskaršanās viņu tā neatbruņo kā šī. Viņa aizvēra acis.

Arī daudz pieredzējušas sievietes bija pakļāvušās Hu-fam, jo viņš ar nekļūdīgi drošu instinktu prata aizskart viņu sievišķības stīgu.

Tomass kā pamiris stāvēja pretī namam, atbalstījies pret mūri. Viņš bija slepus sekojis mīļotajai. Brīdī, kad Hanna ieslīdēja pa nama durvīm, pār viņa galvu sagruva debesis: gluži tāpat kā tad, ja katastrofā sagrūtu visi augstceltnes stāvi un paliktu tikai mūri, tā arī Tomasam bija palikusi tikai ārējā čaula. Viņā bija viss sagruvis. Sagruvusi arī griba. Viņš nespēja ne pakustēties. Dzīvas vēl bija vienīgi acis, tās nenovērsdamās raudzījās augšā uz apgaismoto logu.

Trīs jaunieši ar apbrīnojami vienveidīgām, neizteiksmīgām sejām, garām ejot, sveicināja Tomasu. Viņi gāja uz sporta laukumu.

Acis no jauna vērās augšup.

Logs vairs nebija apgaismots.

Tad no gruvešu trakulīgā haosa uzšāvās tik svelmainas, neciešamas sāpes, ka nelaimīgajam vajadzēja vai nu mesties augšā un abus nožņaugt, vai arī mežonīgajās sāpēs rast veldzējumu domās: «Man gluži, vienalga, kas tagad tur notiek.»

Viņš stāvēja, atbalstījies pret mūri kā bez dzīvības, un nekrita tikai tāpēc, ka nejauši aiz muguras atradās kaut kas tāds, kas viņu balsta.

Doktors Hufs bija aizvilcis logam priekšā smagos, gaismu necaurlaidīgos aizkarus. Dega vienīgi lampa uz galdiņa līdzās dīvānam. Pelnu traukā jau krājās kāds

ducis tikko aizsmēķētu cigarešu. Viena liķiera glāzīte bija apgāzusies. Doktora Hufa matu šķirtne vēl arvien bija nevainojama. Tikai pakausī mati izslējušies gaisā. Katrreiz, kad viņš bija piedzēries vai uztraucies, mati pakausī nepakļāvīgi slējās gaisā. Tad viņš parasti mēdza uzlikt roku uz pakauša un, sejai raustoties, raidīt pasaulē savus monologus.

Hanna gulēja saritinājusies kā piemīlīgs kaķēns, ar vienu roku apņēmusi ceļgalus, otru palikusi zem vaiga. Arī acis bija līdzīgas kaķa acīm, kas ar saspringtu skatienu vien spēj noturēt pienācīgā attālumā daudz spēcīgāku pretinieku.

Viņš. lēnām atsēdās līdzās viņas saliektajiem ceļiem.

Hanna pavērsa viņam pretī seju, un šī kustība, raisīdamās tālāk, visā augumā, atlieca viņu pašu guļus uz muguras. Arī rokas bezspēcīgi nokarājās lejup, un viņš pie-plaka pie Hannas pavērtajām lūpām.

Izgaisa domas 'par pretošanos, un tā bija svētlaime. Viņa atdevās ar sirdi un dvēseli neizprotamajai sajūtai, slīdēja un grima lejup, arvien zemāk, brāzmojošā tumšā mierā. Tikai šeit, pašās dzīlēs, atraisīšanās atdūrās pret šķērsli, kas neatrisa.

Noteicēja nebija apziņa, arī ne tad, kad viņa lēni, bet apņēmīgi atvairījās.

Viņš nokrita uz ceļiem. Satvēra viņu. Nevaldīja pār sevi. Apskāva viņas augumu.

Hanna ļāva, lai tā notiek, nespēdama pār sevi valdīt, sāpīgi smaidīdama, tvīkdama alkās arī vēl tad, kad pašas dvēselē kaut kas piespieda sevi pasargāt.

Tikai viegla kustība, un viņam vajadzēja Hannu atbrīvot; viņa piecēlās, sakārtoja kleitu un matus, bet vēl arvien smaidošajā sejā bija redzams sāpīgs lepnums par to, ka pratusi savaldīties.

Hanna pagrieza slēdzi, lustrā iedegās spoža gaisma.

— Atveriet atkal logu, ir karsts.

Viņš atvilka smagos priekškarus. Pēkšņi apgaismotais loga četrstūris apžilbināja Tomasu. Viņš pazina doktora ienīsto augumu un kā plēsts metās pāri ielai.

«Ko?» viņš jautāja sev pie namdurvīm. «Ko-o? Ko man vēl vajag pēc visa drausmīgā, ko viņa izdarījusi?» Slepkavības domas nomainīja pilnīgs nespēks, vienīgā iespēja bija atkal mākslota vienaldzība.

Domās viņš uzkāpa augšā, iegāja dzīvoklī: «Es gribu tikai pateikt, ka tu esi man vienaldzīga.»

«Tomas!» viņa lūgdamās iesauksies.

«Pilnīgi vienaldzīga!» Un viņš ies prom.

Hanna pa visu šo laiku nebija ne reizes iedomājusies par Tomasu un arī tagad, kad jau grasījās iet, atcerējās gan viņu, bet viņš bija aizslīdējis tālāk nekā jebkad.

Mulsi smaidīdama, viņa sniedza doktoram Hufam atvadoties roku. Tobrīd pie durvīm pieklauvēja.

Doktora Hufa māsa bija trausla, ļoti eleganta gaišmate, viņas blāvi gaišā, šaurā sejiņa jau ar pirmo mirkli pauda tēlotu optimismu, kam pati netic. Viņa aši pastiepa savu mazo rociņu, pastiepa, starojoši smaidot, ar lielām grūtībām ielikdama šai smaidā nedaudz jūtu un tūlīt pat paslēpdamās no jauna savās bruņās, lai nākošajā dzīves brīdī netiktu pārsteigta nesagatavota.

— Ko tad tu te dari? Saki — kā tu te gadījies? — nervozi, bet bez mazākās izbrīnās jautāja doktors, it kā viņi būtu pēdējo reizi satikušies nevis pirms diviem gadiem, bet pirms divām dienām.

Vārds «Oksenfurta» tikai ar grūtībām pārvēlās pār glītajām, šaurajām, vārajām un bālajām lūpām. Bet viņai vajadzēja šo vārdu tagad izrunāt iespējami pašpārliecināti, ja gribēja saglabāt ticību Oksenfurtai.

— Mūsu trupa sestdienas vakarā spēlē Oksenfurtā, un tad es uz brīdi iegriezos pie tevis … Es tēloju Ofēliju.

— Oksenfurtā? Ofēliju Oksenfurtā! — Viņš sevī nosmējās, māsas likteņa aizskarts.

Viņa tūlīt pasteidzās paglābties aiz sava optimistiski mākslotā smaida, paplivināja skropstas, lai aizgainītu vieglo piesarkumu vaigos.

— Iepazīsties, visburvīgākais bērns uz mūsu samaitātās planētas! Vai nav burvīgs?

Hanna un doktora māsa sniedza viena otrai roku, smaidīdamas kā sievietes, kas labi zina — šādās reizēs jāļauj, lai vīrietis runā.

Doktora Hufa svārstīgā rakstura māsa nekavējoties atzina Hannas pārākumu un tomēr tiklab skatienā, kā sejas vaibstos nezaudēja sabiedrības dāmas pašpārliecību un vienkāršo stāju.

Hotelis, kurā viņa bija apmetusies, atradās tikai trīs namus tālāk. Viņa bija atskrējusi bez cepures, no greznām spāņu mežģīnēm darinātā baltā zīda apmetnī ar pusmetru garām bārkstīm un sabuļādas apkakli, kurā pa pusei iegrima frizētā gaišmatainā galviņa. Tā reizēm šai pasaulē krustojās brāļa un māsas ceļi, tie abi bija likteņa pabērni, kas noslēpumā tītu cēloņu dēļ tika nevarīgi atstumti dzīves ēnas pusē.

Pēdējo reizi viņš bija māsu redzējis tikai pavirši, garām ejot, pa logu — nevīžīgi ģērbta jauna provinces aktiera sabiedrībā pie bufetes kādā Berlīnes restorānā automātā — un gājis tālāk, sevī smīnēdams par viņas un savu rūgto likteni, ko spēja mīkstināt vienīgi saprāts un skepse. Ar vienu briljantu uz sava pirksta viņa būtu varējusi nopirkt visu restorānu automātu un ceļojošā teātra aktieriem, kas algu saņēma atkarībā no ienākumiem, aizdeva vienā mēnesī vairāk, nekā slavena aktrise nopelna gadā.

Vecākiem, dzimtiem vāciešiem, piederēja Dienvidamerikā lielākas zemes platības nekā visa Virtemberga. Māsu bija uzaudzinājusi angliete, bargi sargādama no saskares ar dzīvi, un meitene bija izaugusi pilnīgi norobežota no savas dzimtenes robustās ikdienas. Dažas tēva bibliotēkā slepus izlasītās grāmatas pavēra acis uz dzīvi, vēlāk viņa kopā ar māti un brāli aizbrauca uz Eiropu.

Arī šeit dzīvei bija mežonīga seja. Viņa tāpat nespēja iejusties un līdzīgi brālim tomēr nevarēja arī pagriezt muguru vecās Eiropas atbaidošajam, krunkainajam vieplim un doties atpakaļ uz zemi, kur noteicēji ir gaļas ekspor-tieri, īstenībā gigantiski lopu kāvēji un vairāk nekas. Viņa staigāja kā pakārta gaisā starp divām pasaules daļām un bija spiesta dzīvi, ko nespēja dzīvot, tēlot.

Māsa savilka atkal pār krūtīm mežģīņu apmetni, kam cauri spīdēja meitenīgie pleci, un gaidīja. Viņa bija skaista. Domas par dzīves jēgu un savu dzīvi, ko viņa, pakļauta sirds ilgām, nelietderīgi izšķieda, bija mutes kaktiņos ievilkušas vieglas ēnas, un klinšu pelēko, lielo acu smeldzi atklāja vienīgi gurdie plakstiņi. Nebija iedomājams, ka viņa varētu kādreiz piederēt vīrietim. Pat viscienīgākā mīļākā skavas būtu pielīdzināmas vardarbībai.

— Kāds traks sencis ir iejaucis mūsu dvēseles. — Viņš pavēra durvis. Viņa izslīdēja ārā pa priekšu. Abiem šī tikšanās īstenībā jau bija galā.

Visu trīs cilvēku iznākšana no mājas, viņu iešana uz hoteli — tāda ikdienišķa norise stipri ietekmēja Tomasu.

Ar nožņaugšanu nekas nebija panākams, ari mākslotā vienaldzība izsīka spīvās atriebības mokās. Ja nespēja atteikties, tad vajadzēja ciest un cīnīties. Notikums ieguva savu īstenībai atbilstošo izteiksmi.

Pie hoteļa māsa atvadījās. Klusajā kastaņu alejā Tomass redzēja, kā doktors Hufs noskūpstīja Hannas pretī pastiepto vaigu, un, kad viņa tālāk gāja viena pati, Tomass iznāca no ēnainās tumsas. Hanna apstājās.

Te Tomasā atkal uzbangoja neprātīgā vēlēšanās satvert šo kaklu, ko varēja ērti apņemt ar abām rokām. Tad viss izšķirtos un atkal būtu kā senāk.

Taču vienkāršais dabiskums, ar kādu Hanna reizē ar abiem pārējiem bija iznākusi no mājas, šis satraucošais dabiskums bija fakts, neprātīgi mokošs parasts fakts, te nekas nebija darāms, nevarēja ne trakot, ne žņaugt, gluži neko. Atlika tikai noskatīties, savaldīties un gaidīt, kam viņa dos priekšroku.

Hanna viņu uzlūkoja. Un ar to pietika.

— Vai tas notika? Saki — vai tas notika? … Taisnību! — viņš iebrēcās. — Saki taisnību!

— Tas nenotika.

Tagad, kad viņa bija pateikusi, viņš pats to saprata pēc viņas mierīgā skatiena. Tas nebija noticis. Tas ne. Taču mokas nerimās. Kaut kas vēl palika. Kaut kas briesmīgs!

— Tu atkal ļāvi sevi skūpstīt. Es zinu.

Un savās mokās, kas bija tik dziļas un plosošas, ka robežojās jau ar pretēja rakstura jūtām, viņš jautāja:

— Vai viņš tevi skūpstīja uz lūpām? Arī uz lūpām?

Tad Hanna, nekā neatbildēdama, novērsās, un abi aizgāja līdz mājai klusēdami.

Hanna neiededza kambarītī gaismu. Jau izģērbjoties, viņu sagrāba nemiers, un, gultā guļot, viņa atkal bija doktora Hufa skūpstu varā. Hanna kvēloja. Nav nekāda glābiņa no traģēdijas sešpadsmit gadus vecām meitenēm, dzīvei jau nobriedušām meitenēm, kam sevi jāsaglabā un kas tieši tāpēc pamazām tiek samaitātas.

Darbistaba ar garo egļu koka galdu, uz kura gulēja grāmatas, ko viņš patlaban lietoja, bija gaiša, gaiša. Neviena tumša kakta. Tomasa dzīvē līdz šim nekādu tumšu kaktu nebija bijis. Laikam tāpēc, ka elektriskajai spuldzei bija simts sveču gaisma. Un no grāmatām lūkojās ārā ieliktņi.

Jā, tagad viss bija citādi. Solījumu gaidīt viņš bija pats sev devis. Bet ne tādu gaidīšanu — vai nu viņš, vai tas otrs. Ne šādu gņidīšanu! To viņš nespēja. Viņš nespēja noskatīties, nogaidīt un allaž no jauna uzplēst brūci. Ar to jātiek pavisam citādā veidā galā. Sevi viņš netaupīs. Lai paliek brūce. Jautājums tikai, vai spēs to izturēt. Sports! Gan tad aprepēs.

Rokas pašas krāva grāmatas kaudzītē. Drusku naudas viņam jau bija. Ja viņš visu pārdos, tad naudas pietiks braucienam uz Ameriku. Angļu valodā viņš rakstīja tikpat labi kā vācu valodā. Gan arī tur varēs drukāt savus apcerējumus, Pasaules rekords simts metros ir 10,4 sekundes, aizvakar viņš simts metrus noskrēja 10,9 sekundēs. Jebkurš līdzeklis labs, lai sasniegtu mērķi.

Gan viņš tur sasniegs savu. Velns ar ārā, vēl jau viņam tikai divdesmit!

Tomass bija gluži bezjūtīgs. Viņam nekas nesāpēja. Viņš nometa drēbes un ielikās gultā.

Protams, mierīgi gulēt, aizmigt un sapņot ir kaut kas cits. Tad nemierīgais tārps sāktu atkal grauzt. Bet pamatīgs trīs stundu ilgs treniņš no septiņiem līdz desmitiem vakarā — un tad gultā — ha, nu Tomass gribētu redzēt, vai negulēs kā nosists.

«Arī uz lūpām? Neatbildēja! Neko uz to neatbildēja. Tātad skūpstījušies. Tāpat kā ar mani ieplakā. To viņa darījusi. Uz lūpām.»

Arī Tomass pārdzīvoja no jauna Hannas skūpstu. Un šoreiz viņš nevairīsies no pēdējās tuvības. «Tik stulbs es vairs nebūšu. Nu vairs ne!» Viņš ar varu pievilks Hannu sev klāt.

(Bet to zināja arī Hanna. Viņa vairs negāja ar Tomasu uz ieplaku.)

Noraudājusies, sarāvusies čokurā un kā ugunīs degdama, viņa gulēja karstajā gultā, mētādamās šurp un turp starp Tomasu un doktoru Hufu, kurš ar savu māsu sēdēja hoteļa ēdamzālē — pēdējie viesi. Viesmīlis snauda uz krēsla līdzās bufetei.

Tikai vārgi, ar diviem pirkstiem paceļot glāzi ar tievo kājiņu, vīns ieguva savu vērtību.

— Un acis! Vai tu redzēji viņas acis? Saki, Ņina, — vai tu redzēji, kā viņa skatās? Kad paceļ plakstiņus, viņas acīs — dziļi, ai, cik dziļi apslēpti! — atklājas vairāk pirmatnējās dzīves izpratnes nekā vecajam Kantam Kē-nigsbergā.

Māsa jau kopš ceturtdaļstundas nevēra vaļā cieši sakniebtās lūpas, viņa nenolaida acu no jūsmas pārņemtā brāļa un nenovērsās ari tad, kad ar roku aizsedza glāzi, ko viņš dzīrās no jauna piepildīt.

— Vai zini, viņas pievilcība ir apburoša — un turklāt iedzimts lepnums. Un kā viņa iet… tā viņa savaldzinājusi arī mani. — Smaidīdams viņš sarauca lūpas, viņa sejas izteiksme liecināja par drošu pārliecību, ka māsa sapratīs šo aizraušanos. — Tu jau zini.

Viņa jau zināja. Viņa brīnījās un priecājās, un neļāva sev brīnīties. Viņa malkoja pa druskai no tā, cik ņēma dalību brāļa drosmē mesties dzīves virpulī.

— Saki, Ņina, kā tev liekas — vai viņa mani iemīļos? Saki!

Vajadzēja māsai no Oksenfurtas atbraukt gadījuma pēc uz Vircburgu, un, paskat, tieši šeit viņa kļūst par aculiecinieci brīnumam. Viņa saspringti vērās brālī un brīnumā, sagatavojusies noticēt šim brīnumam.

Kā divi nabaga pabērni, ilgota, pārdroša dzīves pavērsiena apžilbināti, viņi sēdēja vieni paši tukšajā ēdamzālē, kuras tālākais gals grima tumsā. Viesmīlis žāvājās.

VII

Veco kungu, kurš kopš divdesmit gadiem bija izmantojis pelējumzaļo ielu par spļaujamtrauku, pēdējās dienās nodarbināja vienīgi rūpes izdibināt, kas īsti notiek Jūlijas kundzes ieroču veikalā.

Mūrnieki bija iznesuši laukā gružus un vecus ķieģeļus. Ekspeditoru smagais ormanis izkrāva mājas priekšā lielas kastes, sūtītas lielā ātrumā, galdnieks — jaunus plauktus.

Siena starp veikalu un dibenistabu bija nojaukta. Kopš šodienas Jūlijas kundze pārgāja pilnīgi uz dzīvi pie Va-nagacs, nākošajā dienā bija paredzētas kāzas.

Jūlijas kundze bija paklausījusi Vanagacs padomam un veikalu palielinājusi ne tikai telpu ziņā: tagad tur varēja par pieņemamām cenām nopirkt ne vien ieročus un patronas, bet arī tērauda izstrādājumus — kabatas nažus, da-/āda lieluma šķēres, žiletes, aparātus skūšanai un asināšanai.

Skatloga vidū jau stāvēja nolikts stikla trauks ar ūdeni un tanī nazis un dakšiņa. Pircēji varēja pārliecināties, ka šie skaistie galda piederumi, kas izgatavoti no lēta balt-metāla, bet laistījās tikpat kā no sidraba, nepārklājās ne -ir mazāko rūsas plankumiņu, kaut vai gadiem ilgi gulētu ūdenī.

Virs šī trauka diedziņā pakārts bija brīnumnazis ar divdesmit septiņiem asmeņiem, bet pašā augšā kopš vakardienas lidinājās ērglis; tā izplestie spārni aizņēma skatlogu visā ņlaJtumā. Ar šai veikalā nopirktu bisi mednieks varēja nošaut tādus pašus milzu dzīvniekus, ja vien viņam bija laiks un nauda ceļojumam uz Alpiem un laime sastapt ērgli. Neviens zēns nespēja paiet garām skatlogam.

— Man vajadzīgi daži duči cauruļu balstu manai tvaika apkurei. — Tomass zīmēja kladē balstu dabiskā lielumā — vēlāk viņš gribēja iet uz universitāti. — No piecmili-metru plakandzelzs!

Vanagacs nokāpa no pieslienamām kāpnēm. Viņš bija apsējis un ap vidu sajozis zilbaltsvītrotu priekšautu. — īs-lenībā tas ir atslēdznieka darbs. Bet mēs varētu to uzņemties.

Tikai tagad Tomass ievēroja, ka Vanagacs stikla acs nebija vairs koši zila, bet brūna un gandrīz nemaz neatšķīrās no īstās. Jūlijas kundzei par patiku viņš bija atteicies no savas iemīļotās zilās krāsas.

Tomass centās saklausīt, vai aiz dibensienas lodziņa kāds ir. Darbnīcā nebija ne mazākās dzīvības.

— Tad es vislabāk tūlīt pats parunāšu ar jūsu strādnieku.

— Nezin vai viņš ir atnācis. Vakar nebija. Divu gadu laikā tas vēl ne reizes nebija atgadījies. Allaž gaužām kārtīgs cilvēks. — Un Jūlijas kundze maigi uzlūkoja savu vīru. Arī tad, ja viņa teica: «Kāda šodien jauka saule!» — viņa raudzījās uz Vanagaci tā, it kā viņš būtu tas, kurš liek saulītei spīdēt.

«Tūlīt pat aiziešu vēl uz viņa dzīvokli paskatīties, vai viņš tiešām pazudis,» domāja Tomass.

— Reiz manā ādas preču veikalā man piecus gadus bija palīgs, tik precīzs kā pulkstenis. Bet gadījās viņam iegādāties un sākt audzēt pārīti kanārijputniņu — un tad beigas

bija. Toreiz vēl bija dzīva mana pirmā sieva. — Vanag-acs to pateica starojošu seju un pat nedomāja šķielēt pa labi. Jau vairākas dienas viņš bija pārstājis glūnēt uz labo pusi, tiklīdz kaut kas atgādināja viņa pirmo sievu.

Logs dibensienā pavērās, un pa to draudīgi ieslīdēja tēraudzila divstobrene ar piekārtu zīmīti.

— Cepuru taisītājam Lemleinam — tīrīta, ieeļļota un nomainīta skrūvīte laidē! — Anarhista seja nebija redzama.

Kad Tomass nāca uz darbnīcu cauri kāpņu telpai, mājā iegāja četri vīrieši: policists ar bērnišķīgo seju, kurš, apcietinot Vanagaci, bija tik saudzīgi viņam aplicis roku dzelžus, kriminālkomisārs Tāgana kungs un tiesas eksperts ķīmiķis no Minhenes — tukls vīriņš ar ieddbtu pieri un jocīgi nojukušiem apaļiem vaigiem. Zods tam bija apaudzis ar garu, melnu vienāda platuma bārdiņu, tāpēc tā izskatījās kā pielīmēta.

«Pārāk ilgi vilcinājās, tagad viņu notvers.» Tomass iegāja darbnīcā.

— Nu kas tad ir?

Anarhists stāvēja, balstīdamies pret virpu, un vilka griezējkaltu pār tecilu.

— Man ir savs plāns. — Viņš noslēpumaini smaidīja.

Tomass norādīja ar īkšķi pār plecu:

— Viņi ir jau te.

— Esot jau vakar reiz te bijuši. Man viņi neko nevar padarīt… pagaidām, lai arī cik labprāt gribētu.

Policists noņēma plombi no Molitora kunga dzīvokļa durvīm, visi četri iegāja iekšā. Molitora kunga nāves cēlonis jau bija pilnīgi noskaidrots. Vēl tikai vajadzēja sastādīt noslēguma protokolu — ka nāve iestājusies nelaimes gadījuma dēļ.

Viņi nostājās ap naudas skapi. Tas bija līdzīgs veclaiku podiņu krāsnij un balstījās uz renesanses laikmeta pamatnes, kam stūri bija izrotāti ar lauvu ķetnām. Uz vienas no šīm lauvu ķetnām bija atrasti asinīs saķepuši sirmi mati.

Kriminālkomisārs norādīja uz skrāpējuma sliedi vaskotajā parketā; to Molitora kungs krītot bija ievilcis ar papēdi.

— Durvis pamestas vaļā tāpēc, ka Molitora kungs, juzdamies slikti, laikam mēģināja saukt palīgā. Viņš paguva vēl atvērt durvis, bet atstreipuļoja atpakaļ istabā un krizdams atsitās ar galvu pret lauvas ķetnu. Ja ņem vērā, ka las bija ļoti vecs virs, turklāt divus metrus garš, tad par nelaimes gadījumu nevar būt ne mazāko šaubu.

Tāgana kungs dziļi noliecās — tālu uz priekšu izvirzītā pamatne bija tikai divdesmit centimetru augsta — un pārvilka ar plaukstu pār lauvas ķepu.

— Tieši tikpat ieapaļa kā svina lode mūsu slepkavnieka suņa pātagā. N

Grāmatvedības revidents bija konstatējis, ka skaidrā naudā Molitora kungam ir par trīssimt divdesmit markām vairāk, nekā uzrādīts haotiskajos ierakstos grāmatās.

— Es grasījos aizbraukt, vakar pat biju jau iesēdies vilcienā. Bet man jau nekas nedraud, pat ja jūs mani nodotu! Augstākais, mani var izsūtīt, tāpēc ka dzīvoju ar svešu vārdu. Tas, ka esmu nogalinājis veco, vēl jāpierāda .. . pagaidām.

— Ko tas nozīmē — «ka esmu nogalinājis veco»? Vai esat viņu nogalinājis vai ne?

Šveicietis, noslēpumaini smaidīdams, klusēja.

— Ar to tad notikums ar Molitoru būtu noskaidrots. — Kriminālkomisārs izstaipījās kā pēc smaga darba.

— Tas, protams, ir ļoti jauki. Tad mēs varam vēl šodien atbrīvot mūsu slepkavnieku, tā gan, un tas mani jo sevišķi iepriecē. Bet mazāk iepriecinoši, tā gan, piemēram, ir tas, ka nevis izmeklēšanas komisija, bet pusakla apkopēja atrada Molitora kunga matus un asinis uz lauvas ķepas. Tā gan.

Visi četri izgāja no mājas.

«Raktuvē» dzīve ritēja savu parasto gaitu kā jebkurā citā darba dienā. Bērni trokšņoja, zīdaiņi brēca, pagalmos skaldīja malku, mazgāja veļu, sievietes, sasaukdamās pa logiem, tērgāja, un mucinieks, kam te bija darbnīca, lēnā garā taisīja jaunu vīna mucu.

Taču kāzu viesi, kas sēdēja pie galda, bija tērpušies svētku drānās; Vanagacs bija noīrējis vēl vienu istabu, arī šīs istabas logs bija aizaudzis ar klosterdārza simtgadīgo efeju.

Pēdējo gadu bargajā un bezcerīgajā dzīves cīņā šī pēcpusdiena iemirdzējās kā gaismas un cerību stariņš, visi to uztvēra kā pirmo uzplūdu vilni, kas pacels viņus augšup.

Arī Rakstvedis, kam mājās nebija vairs ne feniņa, bija lieliskā garastāvoklī. Kā nu ne, Vanagacs, cilvēks ar stikla aci un maigas meitenes sirdi, kurš lasa pantiņus dzejoļu albumā, šis cilvēks, kurš vēl pirms neilga laika dzīrās pārdot savu gultu, lai varētu samaksāt īri, tagad sēdēja līdzās balti tērptai, aizplīvurotai jaukai sievietei, kuru uzskatot nāca prātā klusa vasaras nakts dziesmiņa un kurai bija veikals, kas spēj vīru uzturēt.

Ja tas bija iespējams, tad kāpēc tāds laimes vilnis nevarētu negaidot satvert arī Rakstvedi un ienest atkal advokāta kantorī pie rakstāmmašīnas. Ho-ho! Vēl jau viss nebija zaudēts! Par to liecināja šī pēcpusdiena, puķēm izrotātais svētku galds un visu kāzu viesu sejas. Teobalds Kleterers savā runā jau pieminēja acīm redzamo Eiropas atveseļošanās sākumu.

Oskars uzņēmās saimnieka pienākumus, ciktāl tas attiecās uz glāžu piepildīšanu. Alus muciņa stāvēja uz krēsla. Un, kad viņš turēja glāzi zem strūklas, uzpūta putu kārtiņai un tad vēl vienu vai divas reizes aši pagrieza krānu, līdz glāze bija kārtīgi piepildīta, tad viņam radās jau neliels priekšstats par to, kā viņš justos, ja atkal stāvētu aiz letes «Pie Askalonas melnās valzivs».

Rakstvedis cītīgi atbalstīja šo ilūziju, laiku pa laikam rāmi pasniegdams draugam tukšo glāzi, un kā senāk, kad viņš ik vakarus bija «Valzivs» viesis, sacīja: «Nu tad vēl vienu. Septīto.»

Galda galā savos svētdienas uzvalciņos sēdēja trīs puišeļi, kas pagaidām vēl uzvedās pieklājīgi. Ne jau katru dienu mēdz būt kāzas, un zoss cepetis ir reta manta.

Kad Kleterera kundze, kas sēdēja pretējā galda galā, jautāja, vai zoss cepetis garšo, Rakstveža dēls, pacēlis rociņu pie mutes, salika īkšķi un rādītājpirkstu kopā.

— Varēja vēl mazliet, pavisam mazliet kraukšķamāka būt.

Jau tad, kad dēls pacēla rociņu, Rakstvedis tumši piesarka, tagad viņam vajadzēja atlikt glāzi atpakaļ, citādi alus būtu ar strūklu uzšļakstījis pāri galdam Teobaldam Kletereram uz vizītsvārkiem.

Drukns pundurītis ar zelta lapiņu auskariem, kurš vienā laidā mēdza mirkšķināt acis un gadus piecdesmit

pastāvīgi smaidīja — ari naktīs pa miegam, nolika uz ceļiem akordeonu. Garais anarhists spēlēja fleitu.

Trauslā un maigā Jūlijas kundze sēdēja kā jauna līgaviņa un allaž pavērsa savu maigo, balto sejiņu, kas pēdējā laikā izskatījās neparasti svaiga, pret Vanagaci. Zem līgavas plīvura liesmoja rūsganie mati.

— Vadzi, tagad ir pēdējais laiks, Oskar.

— Rīt es aizbraukšu uz Oksenfurtu. — Viņš papūta alus putas, vēl divas reizes pagrieza krānu — divi aprauti, lietpratīgi pagriezieni — un izslējās taisns. — Rīt viss tiks nokārtots. Iespējams, ka nākošo svētdienu mēs varēsim uzstāties.

Dejas zāle Oksenfurtā pie Maiņas, kur uz skatuves sestdienās un svētdienās viesojās ceļojošie teātri, piederēja vīntirgotājam, Oskara veikala biedram, no kura viņš ag-rāk bija pircis nenorūgušo vīnu.

Iedomājoties, ka jau nākošajā svētdienā vajadzēs uzstāties frakā un baltā vestē un par šo uzstāšanos cilvēki būs maksājuši naudu, Rakstvedim sametās nelabi.

— Vai mums nevajadzētu iegādāties arī cilindrus? — Vanagacs ielūkojās katram acīs.

Rakstvedis tikai spēja atbildēt:

— Jā, kāpēc gan ne!

Pundurītis un anarhists spēlēja.

— «Ērģeles»! «Ērģeles»! — Visi vīrieši prasīja nospēlēt

«Ērģeles».

Pundurītis, kas runājot svepstēja, izpildīja kāzu viesu lūgumu; viņš smaidot šļupstēja:

— Tad es lūdzu visus tagad aizvērt acis.

Visi aizvēra acis.

— Jūs esat baznīcā.

— Mēs esam baznīcā.

— Vai jūtat vīraka smaržu?

— Mēs jūtam vīraka smaržu.

Priesteris beidzis mesu. Baznīcā klusums. Sākas ērģeļu spēle. Viņš spēlēja uz akordeona korāli. No basu dziļumiem brāzmoja augšup ērģeļu varenā dūkoņa, atplūda atpakaļ, eņģeļu balsis — zēnu un meiteņu balsis pacēlās debesu lieglaimes augstumos, lidinoties baznīcas jomā; to nomainīja mūku aizkapa balsu dziesma, ko pavadīja drūmi ērģeļu akordi, kuros arvien skaidrāk un skaidrāk

ievirmojās zobgalīgā dziesmiņa par mūķeni, kas naktī zogas pie mūka.

Un, kamēr pundurītis, piemiegdams acis, mirkšķinādams un šļupstēdams smalkā, liekulīgi svētā balstiņā, tik sīki un pamatīgi attēloja mīlas piedzīvojumu, ka Jūlijas kundze nosarkusi nedrīkstēja pacelt acis pat uz Luksa kundzi, kas šo joku uztvēra tikpat bezrūpīgi kā visu dzīvē, visi trīs puikas norāpās pa guļamistabas loga efeju lejā klostera dārzā, kur bija atklājuši agro zemeņu dobi. Ogas, sārtas un nogatavojušās, spīguļoja starp lapām, uz kurām vēl mirgoja lietus lāses.

Dzīvoklis atradās otrajā stāvā. Garās auklas viens gals bija piestiprināts pie loga roktura, pie otra piesēja Jūlijas kundzes rokdarbu groziņu un to kā makšķeri ielingoja zemeņu dobē.

Visi strādāja aši un klusi. Pāris minūtēs sešas rokas bija rokdarbu groziņu piepildījušas.

Atskanēja izbaiļu brēciens, vārdiem neatlika vairs laika. Jau divi bija kā pērtiķēni pielipuši pie efejas. Mazo Luksu, kurš parasti, ja kaut ko darīja, aizmirsa visu apkārtējo pasauli, abas jaunās mūķenes paguva notvert. Kalsnais augumiņš veltīgi locījās un spurojās, pārspēks bija pārāk liels.

Te Rakstveža dēls, izkāries tālu ārā pa logu, sauca:

«Zemenes! Rau, zemenes!» — kā mēdz kūdīt kucēnu, saucot: «Pelīte! Kur pelīte!» Un palaida groziņu zemāk.

Mūķene pielēca klāt, tvēra — groziņš parāvās augstāk. Puišelis šūpoja to kā svārstekli. Viņa lēkāja. Platā piedurkne atšļuka atpakaļ līdz plecam. Roka bija jauna un balta.

Un, kaut ari tās bija bērnu acis, — viņa roku vairs augšā necēla.

Blēdība nelīdzēja, otra mūķene bija pietiekami spēcīga. Mazais Lukss izmisīgi pretojās, viņš atspērās ar rokām, cik spēka, pret viņas vēderu, krūtīm, pret tumši piesarkušo seju un beidzot nogāzās gar zemi.

Kopīgiem spēkiem viņas aizvilka brūno laupītāju, kas neganti ķepurojās, ielauzies kā pati dzīve viņu dārzā, uz apsūdzēto sola zem sarkanā skābarža. Mūķeņu maigās sejas zem baltajām iestīvinātajām aubēm, bija piesārtušas, acis zilgi mirdzēja.

Viņas tikai nesen bija par godu šķīstajai jaunavai Ma-

rijai iesvētītas par mūķenēm un izskatījās, ka būtu mazliet par agru atteikušās no visiem pasaules priekiem. Viņām bija septiņpadsmit gadu.

Abi puišeļi, uzgūlušies ar vēderiem uz palodzes, kā skatītāji galerijā saspringti noraudzījās drāmā, kas norisinājās uz skatuves. Kaut arī šīs jaunavas, pilnīgi aizmirsušas solījumu nekad nepacelt acis uz vīriešu dzimtas būtni, dedzīgi noņēmās ar mazo puisi, viņas nespēja to pievārēt. Viņš skrāpējās un spārdījās, un, kad tās apjautājās, vai tad viņš nezinot, ka zagt ir grēks, ņēmās kost.

Drāmas darbība pārmetās arī uz skatītāju telpu. Rakstveža dēls sauca lejā uz skatuvi.

— Tas, ko jūs darāt, arī ir grēks! Tas ir aizliegts! To jums ticība nemaz neatļauj.

Mūķenes tūlīt palaida mazo noziedznieku vaļā. Viņas bija grēkojušas. Nokārtām galvām, nokaunējušās viņas gāja tālāk dārzā, kur parādījās priekšniece. Viņas salieca

ceļus.

Pēc kāzu maltītes visi pieci draugi aizgāja pie drēbniek-meistara Firnekesa.

— Šodien atkal bija avīzē rakstīts par austriešu trupu, kas devusies tādā… nu, tādā turnejā uz Dienvidameriku. Nopelnījuši milzum pulka naudas. — Oskars pa paradumam vērās kaut kur gaisā.

Arī Rakstvedim šai dienā daudz kas likās iespējams. Kāzu alus uzvilnīja cerību burbuļus.

— Mēs varētu jau uz kuģa uzstāties… Tu yāktu naudu.

Teobalds Kleterers, kurš līgodamies gāja pa vidu, secināja, ka Dienvidamerika tomēr esot mazliet par tālu no viņa dārza. Dārzs acu priekšā pletās līdzens un zaļš, kāds īstenībā ari bija, baltā māja pašūpojās pa vidu, pašūpojās un beidzot nostājās stingri.

Viņš gribēja pateikt piemērotu parunu, bet prātā iekrita vienīgi beigu vārdi, un viņš vairākkārt atkārtoja: «… nekā svešumā par kungu.» Turēdamies Oskaram pie elkoņa, viņš brīdinādams pacēla pirkstu.

Hannas tēvs gāja pāris soļu pa priekšu. Arī ducis alus glāžu viņam neko nekaitēja. Viņš bija kā no dzelzs. Laika zobam vajadzēs vēl krietni papūlēties, iekams viņa mel-num melnajā bārdā ievilks kādu sidraba pavedienu.

Pacilātā garastāvoklī visi iegāja drēbnieka darbnīcā.

Visas četras frakas karājās pie sienas līdzās uz pakaramiem.

Firnekesa kungs šuva, ievēris adatā garu pavedienu, viņš ritmiski izstiepa un salieca roku. Tas noritēja svinīgi. To darīdams, viņš nokārtu galvu paglūnēja augšup. Acis bija asinssarkanas.

Līdzās uz diviem krēsliem stāvēja mazs zārciņš, kurā gulēja Kārlītis.

Tēva roka un baltais pavediens slīdēja šķērsām pāri bērna sejiņai. Tā bija tik dzeltena kā citrons.

Oskaram bija atlētisks augums, zīdaiņa nāve viņu nespēja satriekt. Teobalds Kleterers uz traģiskiem notikumiem mēdza atsaukties ar vaļsirdīgu klusēšanu. Rakstvedim vajadzēja runāt par visiem četriem.

— Mums ļoti žēl. Kā tas gadījās?

Firnekesa kungs vispirms šūdams vēlreiz izstiepa roku, tad norādīja ar īkšķi uz virtuvi. Un šuva tālāk. Pēc diviem dūrieniem viņš ar sarkanajām acīm un arī ar galvas mājienu norādīja uz virtuvi un to pašu atkārtoja ar īkšķi. Dēliņa nāve bija viņu dziļi satriekusi.

— Ak, varbūt tā ir labāk. Kas tad viņam būtu no dzīves! — sacīja Rakstvedis.

Tie bija godīgi, izjusti, skarbajā dzīves cīņā apgūti vārdi. Bet drēbnieka tumšajā bezzvaigžņu jūtu pasaulē tie nespēja iespiesties. Cik bieži, kad neviena nebija istabā un apkārt valdīja klusums, viņš bija noliecis izsitumiem klāto seju pār veļas grozu, ļāvis tvert mazajām rociņām viņa rādītājpirkstu un murminājis: «Ak tu, lutumiņ, manu lutumiņ!» Tas bija tikai vārdiņš bez jēgas, bet ietvēra visu dzīvi, visu drēbniekmeistara Firnekesa laimi.

Sieva pavēra durvis. Acis aiz mūžīgās raudāšanas nemaz vairs nebija redzamas. Pelēkā seja no likteņa sitieniem kļuvusi kalsna. Viņa pakustināja roku, kas nokarājās bez spēka, dzīrās kaut ko teikt, bet bija dzirdama vienīgi nenoteikta skaņa. Seja pazuda aiz durvīm.

Katrs nesa pār labo roku pārliktu fraku. Viņi klusēdami gāja blakus vienā rindā. Ja kāds nāca pretī, tad divas frakas atpalika un vēlāk no jauna pievienojās. Uz katras frakas uzlikta salocīta balta veste.

Oskars pārtrauca nomācošo klusēšanu.

— Firnekesa kundze nekā nesaprot no bērnu kopšanas.

Rakstvedis pameta vispirms biklu skatienu uz trim per-

lamutra pogām baltajā vestē, kuru viņam nāksies apģērbt. Vienai pogai bija tumša dzīsliņa.

—'Ak, sieva tur nav vainīga. Viņai bija jau piecdesmit gadu, un viņa bija pavisam novārgusi. Tāds bērns nav dzīvot spējīgs… Viņš mums iedeva tās četras frakas! Jāsaka, cildens cilvēks.

— Mēs stāvējām drēbnieka istabā mistērijas bezdibeņa malā. Nemūžam mums to nesaprast.

— Hm, tātad, un kāpēc mistērija?

— Un es zinu arī, ko mums vajadzētu darīt, lai pateiktos … Mums vajag rīt apbedīšanā dziedāt. Vajag taču būt arī pateicīgam.

Rakstveža priekšlikumu visi sajuta kā atvieglojumu. Viņi bija sajūsmā.

Nākošajā pēcpusdienā četri vīri frakās un baltās vestēs, ar ļoti augstiem cilindriem galvā, nopietnām sejām soļoja vienā rindā pār veco tiltu. Teobalds Kleterers nesa baltu rožu vainagu.

Rakstvedis sargājās pagriezt galvu sānis, lai neredzētu paziņas. Viņš tikai reizēm pašķielēja uz priekšu un, gauži samulsis, izstiepa lūpas kā uz svilpšanu.

Hannas tēvam melnā tūka strēmele īstenībā sedza tikai muguru. Fraka viņam bija pārāk šaura. Vanagacs fraka savukārt bija tik plata, ka šēzes viņu apņēma kā garš ziemas mētelis un rokas vispār nebija redzamas.

Kopīgi ģērbjoties, Rakstvedis bija ieteicis samainīties ar frakām, taču Vanagacs nebija uz to piedabūjams.

— Es aiziešu papriekšu, — sacīja Oskars. — Nostāšos kaut kur tuvumā un novērošu, kādu iespaidu jūs atstājat. Tas jāuzskata par tādu kā ģenerālmēģinājumu… Tāpēc jums vajadzētu izskatīties ļoti svinīgiem.

Miesnieka Friča jaunais, draiskais zirgs, pārsteigts par tik neparastu skatu uz vecā tilta — četrām frakām un četriem gaužām augstiem cilindriem, — saslējās pakaļkājās, bet ar priekšējām atspērās pret tilta margām.

— Vai es neteicu! — Rakstvedis ar gandarījumu nošņācās, joprojām stīvi raudzīdamies uz priekšu. — Vainīga tava kankaru fraka … Kauns pār visu ģīmi.

Policijas uzraugs sveicināja, svārstīdamies, vai smaidīt vai savilkt piedienīgus sērīgus vaibstus. Puikas bija neziņā, vai vajadzētu lobt nopakaļ. Un, kad laukumā starp Domu un Augustīna baznīcu, kur Tomass bija boksā uzvarējis slaveno duelantu, gadus piecus vecs meitēns darīja to, ko jau kopš gadu simteņiem dara visi Vircburgas bērni, kad ierauga garīdznieku, — pietipināja pie melni ģērbtā Vanagacs un, taustīdamās ap to vietu, kur vajadzēja būt viņa rokai, čukstēja: «Lai slavēts Jēzus Kristus,» — Rakstveža savaldībai pienāca gals.

Ar baismīgu sparu izlauzās histēriskā smieklu lēkme, ko bija izraisījušas dusmas.

Rakstvedis atteicās piedalīties bērēs. Viņš nekustējās no vietas.

— Es neizturēšu pie kapa. Es to nespēju. Es zinu, es to zinu.

Teobalds Kleterers pārlika vainagu kreisajā rokā un labo pastiepa sānis.

— Un kā tu domā tikt galā ar mūsu uzstāšanos Oksen-furtā? Kas nolēmis sevi mākslai, tam jāuzņemas dažs labs upuris.

— Māksla? Nospļaujos uz tavu mākslu, ja tas tur bizo apkārt, maskējies par mācītāju.

Vanagacs stāvēja rāmi un vienā mierā noraudzījās uz draugiem, tik lielā mierā kā skaidras sirdsapziņas cilvēks, par kuru citi spriež tiesu. Viņš jutās savā frakā sevišķi labi. Beidzot viņam bija apģērba gabals, kas pilnībā atbilda viņa iekšējai būtībai. Viņš zināja, ka lieliski dziedās pie kapa.

Visi vēl joprojām minstījās uz laukuma. Hanss Lukss izmantoja gadījumu, lai ērtāk ieraustos savā frakā. Viņš grozīja rokas un elkoņus kā indiešu dejotāja, ritināja plecus. Fraka iežņaudza un spieda padusēs. Jau radās pirmās pazīmes, ka drīzumā te sapulcēsies pūlis. Miesniekzellis,. nolicis smago gaļas abru uz bruģa, cerēdams uzminēt, kas te notiek, jautājoši uzlūkoja atslēdznieka mācekli, kurš te bija ieradies agrāk. Ormanis, braucot garām, palēnināja gaitu un nemitīgi atskatījās. Kāds jauneklis, kam nebija nekā ko darīt, sabāzis rokas kabatās, lamzāja tuvāk grupai.

Nelaimīgais Rakstvedis, kam aiz satraukuma seja metās plankumaina, sacīja, ka iešot uz kapsētu viens pats un būšot tur laikā. Viņš aizgāja pa vientuļām sānieliņām, lai sakopotu domas.

Kapliča atradās pie ieejas kapsētā. Zemi akmens pakāpieni veda augšā uz atklāto halli, kur noritēja svētīšanas

ceremonija; bērinieki bija tur jau sapulcējušies, kad pienāca trīs draugi.

Visa kapličas priekšējā siena ir no stikla, aiz tās zārkos guļ mirušie. Katrs pavadītājs, iekams zārks tiek aiznaglots, var pēdējo reizi aplūkot viņam dārgos vaibstus. Dzeltenas un zilas, mierīgas un sāpju sagrauztas vaskainas sejas.

Pašā priekšā gulēja ģimenes māte, tās apaļīgā, grumbām izvagotā seja bija saglabājusi dzīves siltās krāsas, rūpestu un labsirdības vaibstus, ko nāve vērta vēl skaistākus. Šķita, ka raižu māktā, gudrā, drosmīgā māte arī mirusi vēl domā par mūžam vienām un tām pašām grūtībām — kā samaksāt īri un vienlaikus pabarot ģimeni. Kuru katru brīdi varēja sagaidīt, ka viņas lūpas pavērsies tikko manāmam apmierinājuma smaidam par to, ka viņai atkal reiz izdevies tikt galā ar šķietami nepārvaramām grūtībām tā, kā pa spēkam vienīgi pie cīņas pieradušai, ar dzīves pieredzi bagātai mātei.

— Firnekess! — izsauca kalpotājs. Firnekesu laulātais pāris iegāja pa stikla durvīm zārku telpā, paspēra šajās dzīves dzirnavās piecus soļus līdz mazajam zārciņam, kas stāvēja līdzās rūpestu pārņemtajai mātei, un klusēdami noraudzījās uz citrondzelteno vaska eņģelīti, kura nāves skūpstītā galviņa atdusējās uz papīra spilvena ar robotām malām. Maigie, trauslie pirkstiņi turēja baltu asteri, kam ziedlapiņu gali jau bija apvītuši dzelteni.

Ar mašīnu izšūtā sedziņa bija noslīdējusi sānis, no tās lūkojās ārā kājiņa, pieci sīksīki pirkstiņi ar visām locītavām un plāni sārta perlamutra nadziņi. Viss te bija. Netrūka nekā satriecošajā brīnumu brīnumā.

Mājās, virtuvē, Firnekesa kundze bija Kārlīti barojusi, kopusi, bārusi, varējusi ieziest apdedzināto dibentiņu ar eļļu. Tas bija viņas dzīves piepildījums, viņas dzīves saturs.

Bet arī te viņa vēl varēja parūpēties par bērnu. Varēja gādāt, apsegt kājiņu. Tas bija gandrīz tā, it kā bērniņš vēl būtu dzīvs. Vēl zārka vāks nebija aiznaglots.

Viņa rosīgi klinkāja apkārt zārkam, piesedza kājiņu, izdarīja to tik neveikli, ka tagad lūkojās ārā otra kājiņa.

Viņa nevarīgi palūkojās uz vīru. Tās nebija vairs acis. Apakšējā lūpa, nevarīgi, greizi un zemu atšāvusies, raustījās.

Kalpotājs jau gaidīja ar zārka vāciņu rokā.

Varētu domāt, ka Firnekesa kungs ļaus vaļu jo mežonīgam izmisuma izvirdumam, bet viņa nožēlojamā sejā nepakustējās ne vaibsts, viņš nepalocīja galvu, tikai asins-sārtie acu āboli pavērsās pret kalpotāju, un tas, sagriezies sānis, lietišķi pielāgoja zārka vāku, kurā jau bija ieliktas naglas. Viņš pacēla āmuru.

Tad drēbnieks sarosījās. Viņš paņēma sievu aiz rokas unizveda laukā. Viņš darīja to neveikli. Visus četrdesmit gadus viņš nekad nebija sievu vedis pie rokas.

Viņa vēders bija izspīlējies un baltais krekls izlīdis pāri jostai.

Tā viņš tipināja aiz zārka. Firnekess bija pieradis pie ātrāka tempa. Viņš būtu varējis varbūt aizskriet garām kapiņam, garām visai kapsētai un steigšus nodot kādu uzvalku. Viņš nemaz vairs neapzinājās, ka tur savas sievas roku.

Aiz viņiem gāja trīs draugi. Rakstveža vēl nebija. Hannas tēvs mēģināja viņu saskatīt starp kapu krustiem un jau sāka berzēt pirkstgalus.

Firnekesa kundze bija kaimiņu iemīļota, un paklīda baumas, ka dziedāšot kvartets. Sēru procesija bija gara uņ raiba. Melnu apģērbu daudziem nebija.

Liels tumšs pavadītāju pūlis bija palicis pie kapličas, citi stāvēja pie ieejas kapsētā. Tie gaidīja, kāds vārds tiks izsaukts. Precīzi katru pusstundu, strazdiem spalgi svilpojot, kāds mirušais tika nests uz kapu. Pulksten pussešos Kārlis Firnekess, pulksten sešos Marija Baha. Tā bija drosmīgā, labā māte. Pulksten pusseptiņos nākošais. Tad saule jau būs norietējusi, kapsēta piederēs krustiem. Patlaban saule vēl spīdēja, un katram strazdam, kas metās no koka lejā, bija sava teikšana.

Kapu zvans sāk zvanīt, tiklīdz bēru gājiens iznāk no kapličas, un beidz tikai tad, kad mācītājs teic savu runu pie kapa; šoreiz tas šķindināja trakā steigā kā neviens cits zvans Vircburgā un tik skarbi un draudīgi, it kā sauktu vienā laidā: «Atmet jebkuru cerību! Atmet jebkuru cerību!»

Tur, kur redzami simtiem mazu krustiņu, kur apglabāti tie, kas nomiruši, vēl nepagūstot cept no smiltīm kūkas, ne saplūkt laukmalā rudzupuķes, procesija nogriezās no galvenā ceļa un devās tālāk pa vienam.

Kāpjot pāri kapu kopiņām un nostājoties pie svaigi izraktas bedres, cilvēki kustas gausi. Tikai kapu zvans steidzās un, krasi atšķirdamies no klusās ceremonijas gan skaņas, gan tempa ziņā, valdīja pār to. Drēbnieks bija palaidis vaļā sievas roku, taciņas starp kapu kopiņām bija pārāk šauras, un arī kapam nevar kāpt pāri blakus pa diviem.

Mātē darbojās vēl kāds mehānisks skubinātājs, kas līdzēja apiet apkārt kādam kapam, citam pārkāpt pāri un nonākt tur, kur bija uzmesta kaudzīte svaigi izraktas zemes.

Zvans bija savu šķindināšanu beidzis, mācītājs runu sācis, bet no Rakstveža vēl ne vēsts.

Sviedriem noplūdis, sārtiem plankumiem sejā viņš stāvēja metrus divdesmit tālāk aiz liela kapakmens, augstais cilindrs bija greizi nobrucis uz pieres — ar savu izskatu viņš biedēja garām ejošos. Daudz netrūka, lai viņš sāktu kaukt. Vēl atlika tikai dažas minūtes laika, lai saņemtos.

Jaū viņš grasījās pa galvu pa kaklu drāzties pie kapa, lai notiek kas notikdams, tad ātri bēgt starp kapiem pa galveno eju laukā no kapsētas, prom uz mājām, raut nost fraku, sēsties pie galda, atbalstīt galvu rokās, pie velna! Bet tai pašā laikā stāvēja aiz kapakmens un, kā veļas mazgātāja mēdz griezt lielu veļas gabalu, grieza no visa spēka savu mutautiņu.

Firnekesa kundzei bija mugurā melna kleita un galvā cepure. Viņa noliecās pār puķu uzkalniņu, zem kura gulēja viņas dēliņš, un uzlika puķu pušķi, kas bija noslīdējis, atkal augstāk.

Kad mācītājs svētīdams pacēla roku un norunāja pēdējos vārdus, viņa atkal noliecās un vēl sakārtoja puķu pušķi, kamēr tas bija nolikts, kā nākas. To visu viņa darīja ar plaši atvērtu muti, ko bija atpletis liktenis, un nekā neredzošām acīm — arī redzi bija paņēmis liktenis.

— Pasargi viņa dvēseli no elles vārtiem! Dominus vo-biscum. Et cum spiritu tuo!

Drēbnieks domāja par Kārlīša Smaidiem, smaidīt viņš bija jau pratis.

Hannas tēvs, stipri satraucies, raudzījās visapkārt, meklēdams Rakstvedi. Oskars darīja to pašu, joņodams pa kapsētu.

Ar dobju troksni, kam nav līdzīga pasaule, zārks iegrima kapā.

Mācītājs iemeta pirmās trīs lāpstas zemes, kas dobji nodārdēja — zeme pret koka, — un pasniedza lāpstas kātu Firnekesa kundzei. Viņa to nedarīja. Viņa to nespēja. Pat nepaņēma lāpstu. Viņa pacēla likteņa šaustīto seju pret Nebūtību.

Drēbnieks tvēra lāpstu, lai darītu to, kas jādara, un, kad viņš pavēra plaukstu, lai saņemtu kātu, no tās izkrita Kār-līša kurpīte, kas bija adīta no sārtas vilnas dzijas.

Garīdznieks bija jau prom. Visi meta zemes saujas. Va-nagacs pašķielēja greizi augšup uz zvirbuli, kas knosījās un tāpat greizi šķielēja uz cilvēku. Vanagacs bija labā noskaņā. Tūlīt viņš dziedās. Viņš dziedāja pirmo tenoru.

Daži jau bija aizgājuši no kapiņa, te, laipodams starp kapu kopiņām, ieradās vīrietis frakā, ar augstu cilindru galvā. Ļaužu aplis pašķīrās.

— Vadzi, un …

— Turi muti!

Rakstvedis vēl pameta biklu skatienu uz Vanagaci, kurš nevainīgi un priecīgi raudzījās pretī, paraudams drusku uz augšu savas kā ermoņikas Sašļukušās bikses.

Četri cilindri stāvēja rindiņā uz izraktās zemes.

Teobalds Kleterers iebāza mutē svilpīti un, iepletis apaļas acis, uzdeva toni. Viņš pacēla diriģēdams roku — un atkal nolaida. Jo Vanagacs vēl nebija sagatavojies. Lai varētu saņemt labajā rokā nošu lapu, viņam vēl vajadzēja ar kreiso roku pavilkt uz augšu piedurkni.

Pavisam pēkšņi viņu šeit pie kapa sagrāba atmiņas par sievas nāvi. Viņš strauji pameta galvu pa labi. Rakstvedis tumši piesarka.

— Nu, protams!

Un kvartets dziedāja.

Kad viņi devās uz vārtiem, no jauna sāka zvanīt kapa zvans. Aiz zārka, kurā gulēja pat nāvē vēl rūpestu pārņemtā māte, gāja raudošie dēli un meitas, visi jau pieauguši, tikai tagad, kad mātes vairs nebija, saprazdami, ko zaudējuši, un skumdami, ka nav mācējuši to dzīvē novērtēt.

Pulkstenis bija pusseptiņi. Krusti meta garas ēnas. Putni bija mitējušies dziedāt. Drīz uz kapiem iedegsies svēt-

uguntiņas un pār šodien apglabātajiem kapsētā nolaidīsies pirmā nakts.

— Bet naudu tas neienes.

Visi jautājoši pavērās Oskarā.

— Nu, vai zināt, ko es tik visu neesmu pēdējā laikā pārdzīvojis! Aizdomas par slepkavību, cietums, kāzas, bēres! . . . Nē, tagad viss būs citādi.. . Bet dziedājāt jūs brīnišķīgi.

Kāpnēs Rakstvedis satika baskājaino avīžu zēnu. Sieva gulēja gultā.

— Kā bija?

— Viņš, protams, atkal glūnēja pa labi. — Rakstvedis pārlapoja laikrakstu.

Pēkšņi viņš to aizsvieda pa roku galam, nometa fraku, norāva no pakaramā svārkus un kailu galvu metās laukā

no mājas.

Pa kāpnēm lejā, prom pa Doma ielu, vēl svārkus vilkdams, tad cauri Kurpnieku ieliņai uz tirgus laukumu, kur saplūda septiņas ielas, pārlēca pāri grozam ar kartupeļiem, paklupa, pakrita, joza tālāk.

Un pieskrēja gandrīz reizē ar vēl kādiem desmit vīriešiem, kas snāja no visām septiņām ielām tieši uz to pašu namu, kur pie durvīm uz emaljētas plāksnītes stāvēja rakstīts: «Advokāts Šterns.»

Līdz pat durvīm laukā stāvēja rinda pretendentu, kam starojošu seju garām aizsoļoja laimīgais, kas bija atsteidzies par pusminūti agrāk nekā pārējie un dabūjis kancelejas vadītāja vietu.

Šai naktī drēbniekmeistars Firnekess klimta no kroga uz krogu. Krodzinieki viņu pazina, zināja, ka viņš nemēdz runāt, zināja, ko un cik daudz viņš dzer, ja sācis to darīt. Nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi.

Aizmugurē murdēja balsis, laivinieku vēja aprautās sejas liecās cita pie citas. Firnekess, apsēdies tikai uz brīdi galda galā pie durvīm, jau vairākas stundas lēja iekšā degvīnu bez jēgas. Galva dega.

Tā viņam beidzot tomēr izdevās tikt pie aizmiršanās. Uzzibsnīja citas sejas, paplaiksnījās tumsā, kur augu dienu vienīgi bālais Kārlītis bija gulējis veļas grozā.

Tai pašā laikā Firnekesa kundze sēdēja virtuvē vēl arvien sēru kleitā un tukšām acīm vērās tālē. Galvā viņai vēl bija cepure. Gaisma dega. Ja viņai gadījās pamanīt

kādu priekšmetu, kas bija piederējis Kārlītim, tad izmocītās sirds dziļumos vēl iedrīksnājās smeldzīga sāpīte.

Reizēm roka pasniedzās pēc Kārlīša knupīša ar baltu celuloida ripu un baltu celuloida gredzenu, kas karājās zilā lentītē. Pie lentītes bija pielipis mazliet olas dzeltenuma. Arī nemazgātā alvas karotīte, ar kuru viņa pēdējo reizi bija Kārlītim devusi olas dzeltenumu, gulēja līdzās.

Kad pēc brīža viņa atkal paņēma rokā knupīti, sāpes mazliet iedzēla no jauna. Šīs sāpes bija viņas dzīvība.

Druknais krodzinieks, kurš nevarēja atrotīt krekla piedurknes līdz elkoņiem, jo rokas bija pārāk resnas, atbalstīja kreiso delnu pret galdu, otru uzlika pēdējam apmeklētājam uz pleca, tai pašā reizē izlikdams uz priekšu kājas pirkstgalus ar tik komisku ūn neatdarināmu grāciju, kāda raksturīga dažiem tukliem vīriešiem. Firnekess pacēla uz viņu asinīm pielijušās acis.

Viņš vilka savu degvīna piesūcināto augumu pa ļaužu tukšajām naksnīgajām ielām. Viņš negrīļojās. Kā vienmērīgi piekrauta smagā mašīna, kas nemanāmi zvalstās, viņš virzījās uz mājas pusi, atliecies kā pret sienu mazliet atpakaļ.

Drēbnieks Firnekess gausi rausās augšā pa kāpnēm. Pie dzīvokļa durvīm viņš palika stāvam. Viss tiklab ap viņu, kā arī viņā pašā bija tumšs.

Bet tad acu priekšā pavīdēja bālais Kārlītis veļas grozā. Viņš pagriezās atpakaļ.

Firnekesa kundze paslējās gultā sēdus. Gaisma ieplūda viņas greizi savilktajā, plaši atplestajā mutē. Viņa klausījās.

Nākošajā rītā viņa atrada vīru malkas šķūnītī. Viņš gulēja uz muguras, plaši atmetis rokas — izsitumiem klāts, tukls Kristus, piesists pie vecām grabažām.

VIII

Vircburgā bija trīs taksometri. Tie stāvēja pie stacijas saulē. Ceļojošie tirgotāji uz tuvējiem hoteļiem gāja kājām. Gadījās, ka šoferis, pietiekami ilgi snaudis un zaudējis jebkuru cerību, ka tiks pamodināts, pēkšņi iedarbināja motoru, jo pusmiegā bija radusies doma, ka vaja-

dzētu apmest kādu līkumu pa pilsētu, pameklēt pašu mājas braucējus, kādu šeit nekad nebija.

Vaļējā mašīna lēnām ripoja garām varenajām baznīcām, no kurām nāca laukā tikai vecas sievietes, kas ne par kādu naudu nekāptu mašīnā, garām mazajām mājiņām, kuru priekšā amatnieki strādāja uz ielas, un apdomīgi slīdēja pa Galveno ielu neizprotami sveša gan cilvēkiem, gan namiem, apskaužamā bezmērķībā aplieca līkumu ap četrstrūklu aku un devās atkal pavisam lēni atpakaļ pa Galveno ielu — aiz skaidra ideālisma, tikai paša priekam un gluži neiedomājami nevienam nevajadzīgi.

Vēl nedēļām ilgi šoferi vēlāk runāja par kāda laimi, kurš aizvedis doktoru Hufu, viņa māsu un Hannu uz Ok-senfurtu. Tāds laimes rieciens vēl nebija nevienam ticis un nekad arī netiks, kamēr ik stundu uz Oksenfurtu iet vietējais vilciens.

Ceturtās klases vagonā uz sola gar sienu — šķērssolu te nebija — sēdēja Oskars un kvartets, tiem pie kājām četras jaunas plakanas kartona kārbas ar frakām. Kārbas bija noliktas stāvus, cieši cita pie citas, kā līdzens brūns žodziņš tās sniedzās viņiem līdz ceļiem.

Vecais vilciens, kas jau gadus piecdesmit katru dienu, drebelīgi pukstēdams, paļāvīgi un uzticami veica šo ceļa gabalu, brīvā laukā sāka vilkt pašpārliecinātu, uzpūtīgu dziesmu. Kvartets sēdēja klusēdams, stīvām mugurām un vēroja publiku, kurai svētdienas vakarā vajadzēs dziedāt: Oksenfurtas zemnieku sievas, kas Vircburgas sestdienas tirgū pārdevušas augļus un dārzeņus un tagad ar tukšiem milzīgiem groziem atgriezās mājās.

Vēju aprautās sejas, neskaitāmu tirgus dienu saltumā tapušas iezilganas un violetas, izskatījās pēc ziemu pārlaidušiem āboliem. Katram ābolam ap galvu apsieta drāniņa. Vagonā jau metās krēsla. Rakstvedis, raudzīdamies taisni uz priekšu, čukstēja:

— Kārbas noliktas stāvus, frakas sakrīt čupā, kamēr nonāksim galā, tās būs saburzījušās.

Vanagacs šo ziņu pačukstēja tālāk.

— Vadzi, pārlikt?

Rakstvedis tikko manāmi pamāja.

Četras rokas reizē satvēra kārbas un apgāza brūno žo-dziņu. Tad visi atkal sēdēja stīvi, nopietni un klusi, kā

saliedēti vienā veselā, viegli zvalstoties līdzi vilciena šūpām.

Sliedes, vilciens, lielceļš ar garām joņojošo mašīnu (šoferim šis brauciens paliks atmiņā kā mūža spilgtākais notikums) traucās gar upi, liecot gleznus lokus pa līdzenumu caur vīnogulāju pakalniem, garām daudziem ciematiņiem, ko apņēma vēl viduslaiku mūru drupas un kas jau dusēja vakarīgā mierā.

Hufa māsa no rīta bija aizgājusi pie Luksa kundzes un lūgusi, lai uztic viņai uz vienu dienu savu meitu; tagad viņa tikai izrādes laikā atstāja Hannu divatā ar brāli. Zāle ar ļoti zemajiem griestiem likās sniedzamies augstu debesīs, jo gaisma, kas plūda no lielās pienstikla bumbas — dūmakas apņemta mēness, tikko spēja izlauzties cauri biezajam tabakas dūmu mākonim virs skatītāju galvām.

Sākot ar ieejas durvīm, kur pie kases sēdēja tukls aktieris, jau apģērbies Hamleta tērpā, līdz pašai rampai ciešās rindās novietoti galdi ar vienlaidus,*līdz pēdējai iespējai aizņemtiem soliem. Bērni stāvēja sānu ejās. Apkalpotājas nesa alu. Vēl joprojām aizmugurē stāvošo stumdīti, kasei garām lēnām virzījās skatītāji. Pulkstenis vēl nebija astoņi.

— Ja šiem ir tāds pieplūdums, tad mēs arī varam rīt pacelt cenas. Varbūt no trīsdesmit uz sešdesmit feniņiem, — čukstēja Oskars.

— Kā tad, cel vien! — Rakstvedis tikai atteica.

— Nē, vadzi, mēs arī līdz septiņdesmit!

Teobalds Kleterers, acu nenovērsdams, skatījās uz tuklo Hamletu, kas pie kases manījās druknajām lauku skaistulēm braši iekniebt rokā. Tad viņas pirka arī programmu.

Doktors Hufs, patlaban ar Hannu ienākdams un to redzēdams, pacēla roku:

— Brāl Hamlet! Tā šķiet, ka sārtumu tev vaigos par maz ir balinājis augsto domu lidojums.

— Tā laikam ir. Bet kur gan, kungs, mēs citādi ar tiktu? Ar augsto lidojumu vien viss pasākums mums aizlidotu vējā.

— Bravo, Hamlet, bravo!

Hamlets līdz pēdējam brīdim palika savā postenī. Tikai otrreiz atskanot zvanam, viņš pazuda ar stiepļu sieta kasi padusē.

Tāpat kā uzpūtīgākie pirmizrāžu apmeklētāji apklust noslēpuma gaidās, kad zālē nodziest gaisma, tāpat kā bērnu acis ieplešas platas, tiklīdz norimst leijerkaste un sākas leļļu teātra izrāde, tā arī lauku ļaudis, kad pacēlās «uzkārs, ļāvās mākslas brīnumam. Troksnis apslāpa kā nebijis, aktieru balsis valdīja zālē, vārdus ļaužu radītais klusums uzsūca kā dzēšpapīrs.

Tie bija jauni aktieri, vēl nākotnes slavas cerību pārpilni, te viņi spēlēja tikai maizes dēļ un tādēļ, lai varētu reiz plūkt slavas laurus, tad vēl daži gados veci aktieri, kas jau dzīvoja no atmiņām par triumfa laikiem, kādus tie nekad nebija piedzīvojuši. Tuklais aktieris, kas tēloja Hamletu un kasēja naudu, atradās vidū starp abām grupām, viņš bija allaž apmierināts, un doktora Hufa māsa — vēja nesta lapa — kā iemesta, tā arī bija palikusi tur, viņai vajadzēja samierināties ar dzīves tēlošanu, kuru dzīvot nebija spējīga.

Dekorācijas netika mainītas. Priekškars reizes divdesmit tika nolaists un atkal pacelts, bet uz skatuves tā pati ainava: vīnakalns un upe, kas tecēja stāvus augšā. Oksen-furtas krāsotājam perspektīva nebija izdevusies.

Saimnieks bija pieprasījis garus starpbrīžus un ātras izrādes beigas, lai publika dabūtu vairāk dzert un viņš neciestu zaudējumu.

Aktieri spēja sniegt tikai pašu fabulu. Tādā veidā tuklais Hamlets izvērtās par sparīgu puisi, kas nekādas šaubas neatzīst. Ar Poloniju tika ātri galā, un Ofēlij ai neatlika laika atklāt ārprāta skatā aizkustinošo nevainības valdzinājumu.

Kad karalis un karaliene, un Ofēlijas brālis gulēja cits citam blakus beigti pie Ofēlijas kapa, tuklais Hamlets, aizkusis no mūsdienu laika tempiem, kas naudas dēļ gatavi upurēt mākslu, aši improvizēja teikumu: «Ak, asinis un līķi!» — un izlaida garu.

— Tam vajadzēja karaliskas tik cūcīgā kārtā sagrābis troni, tūlīt nožmiegt un meiteni noprecēt, tas būtu pareizi, — sacīja večuks, vietējais gans, Rakstvedim, kurš smagi nopūtās.

— Tiem jau viss garām.

Pēc maza brīža visi sēdēja goda istabā ap garu galdu. Gurdas mušas lidinājās ap lampu. Aiz resna aktiera sirmajām sprogām liesmoja slikti nokrāsotie karalienes mati, tai bija divas sejas. Līčloču zoda līnija krasi norobežoja izplūdušo veco seju un kā tauku ietvars apņēma vēl ar masāžām saglabātos meitenīgos vaibstus.

Kvartets jutās pagalam samulsis. Hanna sēdēja līdzās tēvam. Doktorā Iļufā cīnījās pretrunīgas jūtas. Viņš apņēmīgi satvēra vīna glāzi. Jau izrādes laikā viņam mati pakausī bija sagriezušies stāvus.

Viņa māsa, kurai parastā vērotājas loma šai savdabīgajā galda sabiedrībā likās vairāk nekā jebkad atbilstoša, atturīgi smaidīja.

Pie blakus galda sēdēja tiesas piesēdētājs ar īsi apcirptiem matiem, tikai pašā priekšā uz pieres kā pielipināts dižojās mazītiņš celiņš.

It kā viņa nodoms būtu šo nesaderīgo sabiedrību padarīt pavisam neiespējamu, lai tad ar reizi to satriektu drupās un uzburtu no jauna, doktors Hufs pēkšņi uzsauca piesēdētājam:

— Nāc šurp, draudziņ, nāc šurp! Arī tu meklē, kam pieslieties, to es nomanu pēc tava izskata.

Vienīgi Vanagacs jutās labi. Viņš līksmi pameta galvu pa labi, saskandinādams ar divsejaino karalieni, kas sēdēja tieši pretī.

— Nu, kādi bija ienākumi? — Oskars jautāja tuklajam Hamletam, vērdamies stingi gaisā.

— Šekspīrs zaudēja nesalīdzināmi vairāk, nekā mēs ieguvām.

— Tomēr ienākumiem, es tā rēķinu, jābūt…

— Kā tu vari, Oskar, tagad domāt par naudu, kad traģēdijas beigas vēl atbalsojas mūsos!

— Turi muti! — čukstēja Rakstvedis, attiecinādams to uz abiem.

— … jābūt ne vairāk, ne mazāk par simts četrdesmit septiņām markām. Tā es domāju.

Hamlets, drūmi sabozies, izdalīja šo summu ar astoņi, un viņam uzradās dubultzods.

Skopi apgaismotais galds bija krasi nošķirts no pārējās pasaules, kas slēpās tumsā.

Kaktā cēli tupēja kaķenīte un ar mākslotu, augstprātīgu vienaldzību noskatījās divu mazu kaķēnu draiskulībās, tie plosīdamies nemitīgi krita uz parketa, kaķenīte gausi, lēniem soļiem šķērsoja istabu un, kā jau māte, kas ieņem izcilu stāvokli pasaulē, ar neiedomājamu pašapziņu ielēca klēpī Hannai.

Hanna tūlīt pat noglāstīja ciemiņu — viss labākā kārtībā — un atkal paskatījās uz doktoru Hufu. Tobrīd acu priekšā pavīdēja Tomasa seja. Tāpat kā iepriekšējā dienā dārzāj kad viņa bija aizgājusi pēc salātiem, viņš svešādi pavērās viņā un tad vienaldzīgi lūkojās prom.

Kopš tās dienas, kad Hanna bija apmeklējusi Hufu tā dzīvoklī, viņa dzīvoja kā murgainā sapnī. Viņa nespēja izšķirties. Ne gribas vairs, ne spējas izvēlēties. Kuru viņa mīlēja? Lai tas ierodas pats.

Doktors Hufs ievēroja Hannas dalīto skatienu. «Viņas lūpas tiecās pēc pilnā dzīves kausa, cieši sakniebtas, bet skar tikai kausa malu,» yiņš nodomāja un apsēdās starp viņu un māsu.

Viņš sēdēja rātni uz krēsla maliņas mazliet abām aiz muguras un piesardzīgi pūta cigaretes dūmus sānis.

Kvartets, aktieri un tiesas piesēdētājs labi sapratās, alkohols bija nolīdzinājis robežas.

Vecais karalis stāstīja par to laiku milzu panākumiem, kad viņa zilganie, noļukušie vaigi vēl svaigi un sārti atradās savā īstajā vietā. Horācijs, melnīgsnējais jauneklis ar nevainojamo profilu un pastāvīgi netīro veļu, kurš ar Hufa māsu bija sēdējis Berlīnes restorānā automātā, apjūsmoja savu nākotnes slavu. Hamlets baudīja tagadnes vīnu.

Jebkurā lielākā Dienvidvācijas apdzīvotā vietā rodama sevišķi labi vadīta viesnīca, kur augumā branga saimniece, laba vārīt pratēja, rosīgi darbojas pie milzu pavarda, — to Hufa māsa jau bija izpētījusi, un viņai piemita izcilas spējas šīs dzīvesspējīgās saimnieces, kurām neviens lai nemēģina kaut ko iestāstīt, tikai ar skatu vien pārliecināt, ka nicinošais spriedums par ceļojošiem aktieriem šai gadījumā ir pilnīgi nevietā. Arī Oksenfurtā saimniece tūlīt pat atraisīja priekšautu un pagodināta un lepna parādīja smalkajai svešajai dāmai ar nevainojami baltajiem glazē cimdiem labāko istabu.

Te, šķērsām pret istabas vidu, stāvēja divus metrus plata, griezumiem rotāta ozolkoka gulta ar baldahīnu, spogulis līdz pašai grīdai un tam katrā pusē pa tievai, garai vaska svecītei; skapis bija īstenībā mazs namiņš, sārti kokvilnas aizkari piešķīra istabai mājīgumu un siltumu, bet zaļganzilie zemie griesti ar ģipša izrotājumiem svētīdami pacēlās pār visu šo krāšņumu.

Baltā podiņu kamīnā jau sprakšķēdamas dega lielas malkas šķilas.

Hufa māsa noraustīja aizkaru, rotaļīgā rūpībā izjauca istabenes pedantiskā kārtībā noliktos tualetes piederumus, pabīdīja sānis puķu vāzi, kas atradās pašā galda vidū, pārvilka ar roku pār spilvenu un to visu darīja garāmejot un smaidīdama — viņa baudīja dzīvi.

Viņa apslacīja pirkstgalus ar smaržām un pieskārās sa-' vai viešņai — viņa bija nedaudz mazāka par Hannu — pie ausīm un kakla, pēc tam arī pati sev. Tāpat kā pļavas svaigajā smaržā pēkšņi uzvēdī piparmētras smalkais aromāts un, tālāk ejot, pilnīgi pagaist, tā tagad dairā parfīma vēsma tikai vietumis apslāpēja svaigo koka un linu dvesmu.

Uz atklātās gultas Hannai bija nolikts garš sārta zīda naktskrekls. Arī Hufa māsa sāka izģērbties. Tad viņa apsēdās Hannai līdzās uz gultas malas — kā vieglā zīdā ievīstīts gaišs dārgakmens, — novilka veļu, īso krekliņu un darīja to kā rātns bērns, kas, zinādams skaistas dāmas paradumus, tos neapzināti atdarina.

Hanna pasniedza Hufa māsai garo iedzelteno naktskreklu un, apbrīnodama viņas skaistās krūtis, liegi tās noglāstīja.

Hufa māsa, paceldama acis, skumji pasmaidīja.

Tad viņa savukārt pievērsa skatienu Hannai, kas stāvēja pie kamīna ar muguru pret viņu; liesmu apspīdētās meitenes auguma kontūras tumši izcēlās sārtajā zīda kreklā.

Tobrīd pie durvīm klauvēja. Arī ceļgals vai varbūt galva atdūrās pret durvīm. Abas, bailīgi klausīdamās, sastinga — garie naktskrekli taisnās ielocēs krita no krūšu galiem līdz zemei — un tad reizē iespurdza gultā. Nu vairs bija redzama tikai viena gaiša un viena melnum melnņ galviņa.

— Bet pasaki man pati, nu pasaki, pēc kā tad lai es dzīvē tiecos! Pēc kā? Nu? — Viņš aizstreipuļoja līdz gultas galam. Citkārt nevainojamais matu celiņš bija vietām sajaukts. — Esmu beigts un pagalam! Pavisam beigts!

Hanna aizturēja elpu. Roka sataustīja zem segas Hufa māsas roku.

Viņam izdevās apsēsties uz gultas malas līdzās Hannai.

— Iedomāsimies uz mirkli — pardon, es zinu, o, es zinu,

es tikai uz mirkli iedomājos, — ka tu mani mīli un esi mana sieva. Un tad? Pasaki man — un tad? Kas tālāk? . .. Man katrā laimē vēl paveras bezdibenis. Katrā! Mīļajam dieviņam ir zirga kāja. Tas klibo.

Ir cilvēki, kas kalnu gaisu nepanes un, tikai nonākuši līdzenumā, sajūt cietu pamatu zem kājām un atviegloti uzelpo. Tā bija arī Hannai. Pēkšņi viņa jutās brīvi un viegli. Viņai vajadzēja pasmaidīt. Tas bija briesmīgi — tā, it kā jaunība līdzcietīgi smaidītu par vecu savādnieku, kurš tiecas tai tuvoties. Viņa atmeta segas malu.

— Jums nevajag tik daudz dzert.

— Kā tad! Kā tad! — viņš triumfēja. Pat pielēca kājās. Triumfēdams grudzinoši smējās, bet acis bija miklas. — To pašu man teica Tomass. Lieliski! Grandiozi! Man vajagot spēlēt futbolu, ko? Futbolu?… Brīnišķīgais bērns! — viņš lēnām novilka.

Viņš bija vīrietis. Pēc tievajiem, slaikajiem pirkstiem, kas gulēja uz segas, pēc maigā roku un plecu izliekuma un kvēlajām acīm viņš atklāja to, kas nebija redzams.

Māsa pavilka segu augstāk.

Viņš pamāja.

— Brīnišķīgais bērns! Man tas nav lemts. — Un, joprojām noraidoši mādams, izklunkuroja pa durvīm.

Vēl doktors Hufs nebija izgājis, kad Hanna pielēca sēdus un, strauji pagriezdamās, brāzmaini apskāva Hufa māsu, kas lēnām uzlika viņai roku uz muguras.

Hanna noskūpstīja vietu, kur patlaban bija viņas lūpas. Arī Hufa māsa savilka lūpas vāram skūpstam. Bija jauki tā gulēt un just meitenes auguma dzīvinošo spēku. Kaut ilgāk, kaut vienmēr tā būtu, vismaz tik ilgi, kamēr izdeg sveces. Tās bija tievas, bet garas.

Kamīnā pēdējās ogles sprakšķot pārvērtās pelnos. Tad iestājās pilnīgs klusums.

Oskars un kvartets pajumti naktij dabūja ļoti plašā jumtistabā ar slīpiem griestiem; tas bija pieliekamais ar desmit plauktiem, kas bija visas istabas garumā un sniedzās līdz pašiem griestiem; uz tiem saliktas rindā burkas ar konserviem un marinādēm, tepat stāvēja vairākas lielas ozolkoka lādes un septiņas rezerves gultas. Visi pieci jau bija apgūlušies.

Hanss Lukss vēlreiz paslējās sēdus. Pirmajās rindās par vietām varētu pavisam mierīgi ņemt vienu mārku. Vai arī mārku piecdesmit.

Rakstvedis, kurš aiz bailēm no uzstāšanās nākošajā vakarā bija atskurbis, aiz niknuma klusā balsī noburkšķēja:

— Piecas markas!

— Tu tā domā? Vadzi, ja tu tā domā!

— Māksla .. . māksla … — Teobalds Kleterers murmināja, bet tālāk netika. Gultā šāda runāšana nevedās.

Impresārijs saldi dusēja.

Vanagacs gulēja klusi kā pelīte, uzvilcis segu līdz zodam, un gaužām apmierināts noraudzījās uz savu fraku. Viņš bija piestiprinājis pie nobalsinātās sienas lielu papīra lapu un uz tās rūpīgi uzkāris fraku.

Doktors Hufs kluburoja pa viesnīcas tumšajiem gaiteņiem. Beidzot, kaut arī noreibis, viņš atrada kalpotāja kambarīti. Viņš piedauzīja ar dūri pie durvīm.

— Iedod, draudziņ, man uguni, iedod, draudziņ … Saki man, labais, izpalīdzīgais draugs, — vai iedosi uguni? — viņš mīlīgi pieglaimīgā balsī jautāja. Roka pasniedza pa durvīm sērkociņu kārbiņu. Beidzot viņš varēja aizdedzināt cigareti. — Tu, labais draugs, katru vakaru rēķini un priecājies par ieguvumu. Bet es, ak, es tikai mūža galā pavilkšu svītru, un tad, tad nekāda ieguvuma nebūs. Nekāda!

Viņš streipuļoja pa tumsu tālāk. Kreiso roku pielicis pie pakauša, labo ar plašu žestu izstiepis, vervelēja:

— Man nav nekādu ilūziju. Nekādu. Es dzīvoju ar va-ren lielo ilūziju, ka man tādu nav. Jo bez ilūzijām neviens nevar dzīvot… Pardon, mans kungs? — Viņš bija pieklauvējis pie nepareizām durvīm. — Starp citu, gluži pieņemama skepses definīcija, vai ne? Kā jums šķiet?

Pārbijies lopu tirgotājs garā naktskreklā steigšus aizcirta durvis.

— Ļoti laba, vai ne?

Tad viņš pieklusa. Pats sev noteica: «Ts-s!» — un pacēla rādītājpirkstu. Kamēr viņš atrada jaunās aktrises istabas durvis, tikmēr izlietoja gandrīz visu sērkociņu kārbiņu.

Viņa bija kāda Berlīnes slepenpadomnieka meita un tikai pirms divām nedēļām iestājusies trupā. Istaba bija piesmēķēta. Uz naktsgaldiņa stāvēja mazs ceļojuma gramofons. Mugurā viņai bija violeti svītrota pidžama. Viņa bija slaida, it īpaši šauriem pleciem, bet kuplām, tvirtām krūtīm, kas, pakļaudamās zemes pievilkšanas spēkam, mazliet nokarājās.

Ne vārda neteikdama, viņa ielaida doktoru Hufu istabā.

Agri no rīta — pulkstenis vēl bija tikai septiņi, saule rāmi un cienīgi modināja skaidro pavasara dienu, vienu no tām dienām, kad koku zeltītās galotnes lepni paceļas vieglajā agrīnajā dūmakā, kad putni dzied neatgūda-mies, nekustas ne lapiņa un cilvēks arī pēkšņi aizmirst skaudrās rūpes un samierinās ar dzīvi, — mazais Lukss joza savā melnajā samta uzvalciņā, ko māte bija viņam pāršuvusi no veciem svārkiem, lejup no piektā stāva pāri ielai, iebrāzās Teobalda Kleterera dārzā un jau no tālienes bez elpas sauca:

— Vai tev nav cigāru kastīte? — Galviņu piešķiebis, acis saulē mirkšķinādams, viņš vērās augšā uz Tomasu.

— Tikai liela! Tāda, kur simts gabalu bijis!

Zēns aizbrāzās ar kārbu padusē, kā strazds lidot aplidoja ap irbulenes krūmu, kas pie žoga triumfēdams sniedza spirgtajam rītam pretī savu spilgti dzelteno krāšņumu, un prom bija. Viņam nebija laika. Septiņos bija norunāta tikšanās ar abiem draugiem.

Dārznieka palīgs kā apstulbis stāvēja pie zaļojošām dobēm; viņš tikai šorīt bija ieradies darbā pēc dažu nedēļu atvaļinājuma: toreiz aizejot, tvaika apkures un apūdeņošanas ierīces jau bija kārtībā, bet izmēģinājuma lauciņā nekas vēl nebija iesēts. Dārzniecībā viņš taču kaut ko saprata, bet tas, ko viņš ieraudzīja še, nebija prātam aptverams. Tas bija brīnums. Arī māte nevarēja beigt brīnīties par stādu straujo augšanu pēdējo dienu laikā.

— Šogad jūs varat iekārtu, kā nākas, izmēģināt, — Tomass runāja tā, it kā jau būtu prom no Vircburgas.

— Un tikai nākošajā gadā paplašināt pa visu dārzu — cauruļu sistēmas plānu, kur norādīts, kādās vietās var pieslēgties, esmu uzzīmējis. Tas nozīmē, ka varēsiet iegūt ne vien vismaz pieckārtēju ražu gadā, tātad pieckārt palielināt izmantojamo platību, bet arī jebkurā gada laikā varēsiet audzēt dārzājus, kādus vien vēlaties. Jo jūsu varā ir pēc pašu vēlēšanās regulēt jebkuru temperatūru, jebkurus laika apstākļus. īsi sakot, būsiet neatkarīgi no mīļā dieviņa.

Dārznieka palīgs izvilka no zemes lielu baltu rutku un

pārbaudīja, cik tas ciets. Viņš nekā neteica, tikai pašūpoja galvu. Šīs pašas šķirnes rutki bija arī viņam pašam — par vairākām nedēļām agrāk iesēti nekā Tomasam, bet ēdami tie būs tikai jūnijā. ^

Māte un dēls iegāja dzīvojamā istabā. Virs plīša dīvāna ovālā brūni pulētā ietvarā karājās nodzeltējusi papīra lapa, kurā ķeburainiem līčloču burtiem bija rakstīts: «Lai dzīvo māksla un mīlestība! Tavs Teobalts.» To viņai pasniedzis pirms divdesmit gadiem vīrs.

— Tad nu, mamm, es šīs nedēļas beigās braukšu. Berlīne jau nav pasaules galā.

«Viņš vēl mani mierina! Viņš — mani!» nodomāja māte.

— Es varēšu beigt kādos pusotra gados, ja vien kārtīgi piesēdēšu un vairs nenoņemšos ne ar ko citu. Tvaika apkuri… Un tā!

«Jā — un tā!» klusēdama nodomāja māte. Viņa nomanīja — kopš divām dienām starp Tomasu un Hannu radušās nopietnas nesaskaņas. Jau Tomasa seja vien! Kā viņš pārvērties! Ja tas neizklausītos tik traki, būtu jāteic, ka pēc sejas varētu spriest, kāds viņš izskatīsies pēc desmit gadiem.

Māte bija nesaprašanā, vai atbalstīt nodomu, kuru viņš tepat viņas acu priekšā bija šajās divās dienās apņēmies izpildīt, vai respektēt un piekrist, vai arī Hannas braucienam uz Oksenfurtu nepievērst lielu uzmanību. Pietiekami grūts uzdevums. Jo tik daudz viņa savu dēlu pazina, lai būtu pārliecināta — ja viņš aizbrauks, tad izšķirsies ar Hannu uz mūžu.

— Un pēc tam, kad būšu saņēmis diplomu, sameklēšu sev atbilstošu darbu ārzemēs kādā lielā uzņēmumā. — Tomass runādams noskatījās uz ierāmēto teikumu: «Lai dzīvo māksla un mīlestība!» Savādi, cik romantiskai un tālai no īstenības vajadzēja toreiz būt vecāku jūtu pasaulei. Katrreiz, kad viņš iztēlojās savu nākošo dzīvi kopā ar Hannu, viņš redzēja sevi un viņu sēžam lidmašīnā. Lidmašīna nemaz nelidoja pārāk augstu, bet visu laiku tikai taisni vien uz priekšu, tai pašā augstumā arvien taisni uz priekšu, un, tā kā zeme ir apaļa, viņiem vajadzēja kādā zināmā brīdī izlidot no zemes atmosfēras laukā Visumā… Protams, muļķības! Bet absolūtā atraisīšanās

bezgalībā pilnīgi atbilda Tomasa priekšstatam par dzīvi kopā ar Hannu.

Arā patlaban garām gāja Hannas māte. Viņa gāja kopsolī ar dzīvi. Allaž radās iespaids, ka viņa stāvētu straumes malā, bet tai pašā laikā tomēr peldētu pa dzīves straumi.

— Tā tas ir politikā un visur citur.

— Par ko tu runā?

Tomass sarāvās.

— Ak, es patlaban tieši domāju, ka ikvienam cilvēkam mūža galā jāsaka: mana dzīve bijusi vienīgi vesela rinda kompromisu… Un tā tas ir.

Tas bija atkal viens no tiem pārāk saprātīgajiem, viņa vecumam neatbilstošajiem slēdzieniem, kas viņai tik ļoti dēlā nepatika.

— Bet vai tad tā nav, ka mīlestībā tu prasi visu vai neko. Tu esi pārāk prātīgs, citādi zinātu, ka tieši šai jautājumā viss parasti iznāk citādi, nekā domā… Turklāt Hanna jau ir vēl pavisam jauns stādiņš. Pēc nedēļas būs jau citāda nekā tagad. — Kleterera kundze šķelmīgi pasmaidīja: — Paskaties uz savu tvaika apkuri. Kā viss aug! … Meitenei, manuprāt, jau arī ir sava veida tvaika apkure. Tieši tāpēc viss ir tik sarežģīti. Tieši tāpēc! Un tas arī, ka tu pats vēl esi jauns un nevari precēties. Tāpēc varbūt tev arī vajadzēja samierināties ar to — kā tu teici? — ar kompromisu.

Neko vairāk viņa nevarēja pasacīt. Nevarēja dot vēl skaidrāku mājienu. Jau tā viņai sametās kauns. Viņa sāka sparīgi ziest sviestmaizes. Pārāk delikāts padoms, ko viņa deva dēlam. Beigu beigās viņa bija māte un solīda sieviete. Un kas tur varēja iznākt, ja viņš klausītu viņas padomam!

— Tēvam tev nebūs grūti paskaidrot, ka ir labāk, ja es studēju Berlīnē. Domāju, ka naudas ziņā iztikšu bez palīdzības.

Tomass brīdi klusēja. Viņš gribēja vēl pamēģināt mātei izskaidrot savas jūtas pret Hannu.

— Tas jau nebija tikai… tikai. .. nemaz ar nebija tas, ko mēdz saukt par jaunības aizraušanos. Hanna ir-taču … — Viņš sadusmojās pats uz sevi un aprāvās. — Vārdu sakot, es braucu!

Bet viņš izskatījās kā mironis.

— Jā, es tevi saprotu, Hanna ir savdabīgs meitēns. Savdabīgs iekšēji un ārēji! Otras tādas nav. Tas jau tiešām ir tikai liktenīgs gadījums, ka uzaugusi tieši pretī mūsu mājai. Jo viņa taču ir …

Bet, kad Kleterera kundze pamanīja, kā dēls iepleta acis, lai varētu sakniebt drebošās lūpas, viņa aprāvās.

Luksa kundze, kam dārglietas skatlogā sagādāja tādu pašu prieku kā citiem tās iegūt savā īpašumā, apmierināta aplūkoja Teobalda Kleterera krāšņi zaļojošo dārzu, kas likās raugāmies saulē ar tūkstoš jaunām acīm. Bija tik jauki iet pa asfaltēto celiņu, kam abās pusēs lauru kociņi zaļos toveros, uz dārznieka māju. Dzīve ir brīnum skaista.

Ja Luksa kundze mājotu pilī, viņa nebūtu labākās domās par dzīvi kā tagad, mitinoties jumta dzīvoklī, kur pat istablietas bija rūpju apdvestas. Un ar visu savu maigumu viņa bija praktiska, rūpīga namamāte, tik lielā mērā saprātīgāka par savu vīru, ka viņš divdesmit laulības gados to pat nebija ievērojis.

Tomass pasteidzās pazust, kad Hannas tikai nedaudz vecākā dubultniece ienāca istabā, kur pastāvīgi vēsmoja pēc lūkiem un mitrām egļu skujām.

Ap šo laiku puišeļi jau bija pusceļā starp Vircburgu un Oksenfurtu. Viņi soļoja pa šoseju, kas līdzīgi baltai lentai vijās gar mirgojošo upi. Saule tveicēja, tā kāpa arvien augstāk.

Oskara dēls jūsmoja par amfībijām, viņam jau bija bagātīga dzīvu ķirzaku kolekcija; patlaban viņš uzmanīgi » nesa konservu kārbu ar četriem maziem krupjiem. Laiku pa laikam viņa roka ienira konservu kārbā un notvēra kādu krupi aiz kājas, paturēja to paceltu gaisā, tad palaida atkal atpakaļ. Pēc tam viņam vajadzēja krietni pa-rikšot, lai panāktu abus pārējos.

— Gan ar laiku tie būs zaļi. Skaidrs, ka tās ir koku vardes.

— Visparastākie krupji! Izaugs pamatīgi, ja kārtīgi barosi. Bet zaļi tie nebūs nemūžam! — apgalvoja Rakstveža dēls tādā balsī, kas nepieļāva pretrunas, un pavērās savā pudelē ar nosistu kakliņu, kur raiti šaudījās kniepadatas lieluma zivtiņas. Dažas, kas jau gulēja uz sāniem, arī spīdēja kā kniepadatas.

Visniecīgākais guvums bija mazajam Luksam. Viņš bija uzrāpies divdesmit piecās ābelēs, tās purinājis, bet cigāru

kārbā paslēpušās starp lapām atradās vienīgi divas maij-vaboles. Bija vēl tikai maija sākums. Sāpēja rokas un kājas, samta uzvalciņš bija, sākot no ceļgaliem līdz pat krūtīm, notriepts balts gar koku nokaļķotajiem stumbriem.

Oskara dēls novilka nodriskātos pārāk lielos zābakus. Kājas bija jau nobrāztas jēlas.

— Ko šie teiks, kad mēs ieradīsimies! Vai tu baidies?

— Ko nu! Manējais neko neteiks. Tam pašam nāvīgas bailes. No uzstāšanās! To es noteikti zinu.

Viņus panāca čirkstoši alus vedēja rati. Rakstveža dēls, tik baltu ādu un matiem kā svaigi noēvelēts egles dēlis un tikpat kalsns kā mazais Lukss, plati iepletis kājas, nostājās ceļa vidū un, pacēlis gaisā deguntiņu, pieprasīja:

— Onkulīt, paņemiet mūs līdz!

Alus vedējs nespēja atteikt jaukajai mutītei ar mazajiem, līdzenajiem, paretajiem zobiņiem. To piemīlīgais blēdis tūlīt pamanīja un pats uzsauca:

— Oha, tprū!

Varenie palsie zirgi atcēla galvas, viņu kakli izliecās slaidā lokā, un abi saskatījās kā vienodamies, ka šo trīs zvirbuļu svars nav ņemams vērā.

Važonis pieskārās zirgu dibenpusēm tikai ar pašu pātagas galu. Tas bija glāsts. Rati sāka no jauna ripot.

— Uz kurieni tad jums jātiek?

— Uz Oksenfurtas varietē.

Tikai tagad važonis pagriezās atpakaļ.

— Varietē-ē-ē?

— Tur jāmaksā par ieeju. Mans tēvs uzstājas.

— Manējais arī.

— Un manējais sēž kasē — varietē kasē.

— Oksenfurtā? — Važonis, galvu šūpodams, noskatījās uz savu cigaretes galu, it kā tas būtu vainīgs, ka nav laikā brīdinājis. «No,» viņš uzsauca, pametis šo problēmu nenoskaidrotu, tikko manāmi paraustīja grožus; zirgi sāka rikšot. Ūdens šļācās no pudeles laukā.

— Pagaidiet! Pagaidiet! Ļaujiet, es kāpšu ārā. Es gribu kāpt ārā.

Sīka, maza zivtiņa gulēja izkritusi uz milzīgās alus mucas, vēlreiz palēcās un tad palika nekustīgi guļam.

— Diez ko izturīgas tavas zivtiņas vis nav. — Oskara dēls apmierināts noskatījās uz saviem krupjiem.

Tikko valdīdams asaras, Rakstveža dēls aizsteberēja līdz ratu galam un noslīdēja lejā.

Pēc brīža važonis sacīja:

— Ja jūs gribat uz Oksenfurtu, tad jums te jāizkāpj. — Viņš pagriezās atpakaļ. Tur neviena nebija. Šūpodams galvu, viņš atkal nopētīja savu cigaretes galu.

Cilvēkam, kas tur tālumā nāca pretī, bija galvā dienesta cepure ar kokardi. Garspalvains balts špics tipināja līdzās. Kā pēc norunas visi trīs puišeļi palika stāvam. Rakstveža dēls vilcinādamies paspēra vēl divus soļus, bet jau sāniski, gluži kā suns, sajutis ko nelabu, tad arī viņš apstājās. Trīs acu pāri blenza uz to, kas pamazām nāca tuvāk.

— Man liekas, būs labāk, ja pazudīsim kokos! — Zēni pārlēca pāri grāvim un aizdrāzās uz upes pusi.

Dzelzceļnieks, ko viņi bija noturējuši par lauku sargu, noskatījās zēniem nopakaļ un gāja savu ceļu. Diena bija izdevusies sevišķi jauka, tādā dienā varēja piedzīvot daudz ko neparastu.

Maiņas krastam ir zilas acis. Tie ir mazie ezeriņi, kas paliek pāri pēc tam, kad upe, agrā pavasarī pārplūdusi, atkal atgriežas vecajā gultnē. Starp pērnā gada sapluinī-tajiem, vējā un lietū pie zemes notriektajiem pelēkajiem meldriem jau slējās jaunie, gaiši zaļie, smailie dzīvības šķēpi. Šajos mazajos ezeriņos mitinās daudz ūdensdzīv-nieciņu: zivis un krupji, veseli bari melnu kurkulēnu — neviens puika nespēj tiem paiet garām.

— Purvs! — Rakstveža dēls ziņoja.

— Pie manis arī purvs. — Mazais Lukss, iestidzis līdz ceļgaliem, airējās rokām, augstu pacēlis kārbu ar maij-vabolēm. Viņam kājās bija baltas rokām adītas zeķītes.

Oskara dēls stāvēja, nometies uz ceļiem, un, noliecies pār ūdeni, lēnām cēla tvērienam pastiepto roku — tumša krupja galviņa, kas bija izlīdusi līdzās ūdensrozes lapai, lai ieelpotu gaisu, klusiņām pazuda. Pēkšņi Oskara dēlēns izslējās, kaut ko pārdomāja, vēl paklusēja brīdi un tad izbrīnījies sacīja:

— Gribas ēst.

Saule jau bija pacēlusies zenītā. Upe zilāka par debesīm. Spindza tūkstošiem odu. Ja tuvumā iebrēcās kāds ūdens putns, vardes apklusa. Upe, gaiss un zeme bija dzīvības pilni. Zilā dūmakā tālumā vibrēja pakalni, aiz kuriem atradās Oksenfurta.

Tikai pret vakaru, kad saule jau bija norietējusi, klusumā šur tur ieskanējās kāda dzīvnieka balss, līdzās lielceļam vēl uzspurdza putns, apmeta zemu, melnu loku pār nu jau tumši zaļo lauku un atkal nosēdās zemē, puišeļi pārguruši un izbadējušies tuvojās pirmajām Oksenfurtas mājiņām.

Viņiem pretī, roku rokā pastaigādamies, nāca Hanna un doktors Hufs, viņam blakus māsa bez cepures, tikai apņēmusi baltu mežģīņu apmetni. Vakars bija glāsains un rāms, šai vakarā nebiedēja nekāds neuzveicams senču mantojums, arī māsa izjuta miera pilno pasauli, un viņa smaidīja par brāļa apmierināto seju.

Berlīnietes vēsās atsaucības atskurbināts, viņš no jauna sāka lenkt Hannu. Viņi bija pavadījuši kopā visu dienu.

Trīs nācēji palika stāvam, kad ieraudzīja uz tukšā lielceļa tuvojamies trīs mazos Austrumzemes ķēniņus: Rakstveža dēlēnu, kas klibodams tikko vilkās, turēdams rokā pudeli bez kakliņa, Oskara zēnu, kurš vienā rokā nesa zābakus, bet otrā — līdz pusei ar krupjiem piepildītu un ar sarūsējušu vāciņu piesegtu konservu kārbu, un mazo Luksu, kas turēja uz priekšu izstieptās rociņās kastīti ar maij vabolēm.

To, kas viņam bija mugurā, vairs nevarēja saukt par samta uzvalciņu, drīzāk tas bija balts mūrnieka virsvalks, un baltās rokām adītās zeķītes bija pārvērtušās par melnām, cietām kanalizācijas caurulēm.

Divdesmit minūtes vēlāk — kalpotājs bija apņēmies iztīrīt drēbes — visi trīs noberzti, nomazgāti un paēdināti gulēja kaili Hufa māsas divguļamā gultā, bet uz nakts-skapīšiem stāvēja laupījums.

Ar tvaika mašīnas vārstuļa precizitāti konservu kārbas sarūsējušais vāciņš ik pa brīdim mazliet pavērās un atkal aizkrita. To pavēra vecs, liels krupis, kas lēca uz augšu, bet vāku atgrūst nespēja.

Oskara dēlēns sakārtoja savu krupju kārbu kā nakts-lampiņu un pacēla pirkstu:

— Dzirdiet! — Vāciņš nožvadzēja.

— Septiņas vaboles! Septiņas gabalas! Starp tām divas vaboļu mammas!

Un Rakstveža dēls paziņoja, ka viņam vēl jāatnes no upes svaigs ūdens, citādi zivtiņas pa nakti nobeigšoties. Viņš apmierināts pavilka segu augstāk un smaidot atklāja zobiņus, bet neteica vairs nekā. Viņš jutās labi aizsargāts. Jo šai brlnum jaukajai smalkajai dāmai vajadzēja tēvam tikai vārdu iebilst, tad viņš droši nekā nevarēs padarīt.

Rakstvedis tieši patlaban ģērba fraku. Vanagacs savu bija jau pirms stundas apģērbis. Viņš vienā mierā lasīja uzrakstus uz konservu burkām, reizi pa reizei noraustīja balto vesti, delikāti ar abu roku īkšķiem un rādītājpirkstiem pieķēra pie baltās kaklasaites taurenīša un šo pašu delikāto žestu atkārtoja gaisā, it kā teiktu: viss labākajā kārtībā.

Teobalds Kleterers sēdēja pie galda, pastaigu spieķi ar apakšējo galu uz augšu iežmiedzis starp ceļiem, un pūlējās ar auklu piesiet pie tā mezglā savītu mutautiņu. Apmierināts viņš noraudzījās uz savu darinājumu, kas izskatījās pēc gleznotāja otas, tad devās uz durvīm.

— Uz kurieni? — Rakstvedis nojauta ko nelabu.

— Uz virtuvi! Es sadabūšu gongu. Gongs skan daudz svinīgāk par zvanu.

— Ja tu sāksi gongot, to es tev saku, ja tu gongosi — neblenz tik siekalaini! — tad mani uz skatuves nedabūsi. Mani ne!

Teobalds Kleterers klusēdams noraisīja mutautiņu no spieķa. Viņam bija paglabātas arī četras lielas baltas neļķes, katram viena. Bet par to viņš vēl neieminējās.

Arī Hanss Lukss raustīja un kārtoja fraku un vesti. Bet tā bija gluži citāda raustīšana. Viņš noņēmās satraukti un ar spēku, grieza zobus, blenza izrieztām krūtīm spogulī un nelaida Rakstvedi ne tuvumā.

— Laiks doties mākslinieku istabā. Tā stunda tuvojas. Un mums vēl jākoncentrējas.

— Ak tu suņa dvēsele! — čukstēja Rakstvedis.

Pie zāles durvīm aiz galdiņa, kur iepriekšējā vakarā bija sēdējis tuklais Hamlets ar savu zaļo stiepļu kasi, tagad sēdēja Oskars. Reizēm viņš, pieliecis galvu, piesardzīgi pacēla lēzeno šķīvi un aplūkoja dziļo zupas šķīvi. Kase bija laba. Tā bija vēl tukša.

Arī zāle bija vēl tukša. Tikai daži puišeļi piesardzīgi paglūnēja lejup no šaurās koka galerijas, sačukstējās un pazuda. Tur augšā vajadzēja būt vēl otrai ieejai. Tas padarīja Oskaru nemierīgu.

Atskanēja soļi. Viņš apsēdās taisni kā svece un satai-

sija vienaldzīgu seju. Tad paglūnēja uz cilvēku, kas tuvojās.

Bet tas bija mājas kalpotājs ar iztīrītajām zēnu drēbēm: viņš pagāja garām tēvam, kas vēl nekā nenojauta.

Oskars uzlika uz galda trīs naudas gabalus, mirklīti pagaidīja, kamēr vairs nejutās to īpašnieks, tad ieslaucīja ar labo roku kreisajā saujā, pacēla lēzeno šķīvi un iemeta dziļajā. Kā skanēja! Viņš pabīdīja par sprīdi uz labo pusi kaudzīti programmu, kuras Rakstvedis bija novilcis ar hektogrāfa palīdzību. Vēl tikai trūka publikas.

Šai mājā bija daudz misiņa durvju rokturu un ūdens krānu, tie reizi nedēļā tika spodrināti. Mākslinieku istabā nebija nekā cita kā vien šāds spožs ūdens krāns, dārza krēsls un zem tā alus krūka, no kuras bija dzēris tuklais Hamlets.

Teobalds Kleterers izsaiņoja no papīra četras baltās neļķes un paskatījās visapkārt. Mirkli vilcinājies, viņš tomēr nolēma to darīt, dārznieka jūtas viņā ņēma virsroku. Viņš ielēja alus krūkā ūdeni un ielika tanī neļķes. Rakstvedis pavadīja viņu ar acīm. Viņš sēdēja pilnīgi nekustīgi dārza krēslā, atbalstījis elkoņus uz roku balstiem. Taču rāmais ārējais izskats nemaz neatbilda iekšējam noskaņojumam. Hanss Lukss brīdi pastāvēja ar dīvaini nekustīgu skatienu istabas labajā kaktā, tad atkal kreisajā, pēkšņi apstājās pašā telpas vidū ar degunu tieši pie sienas, pacēla rokas mazliet sānis, paberzēja pirkstgalus un sāka riņķveidīgi grozīt plecus un iespīlēto muguru, it kā tur, kur nesniedzas roka, kostu blusa. Nekustīgajam Rakstvedim, lai varētu redzēt, ko Hanss Lukss dara, vajadzēja vēl mazliet pašķielēt sānis. Pasaules ievērojamākais tenors, kam atskan ovācijas, vēl iekams tas paguvis atvērt muti, nevarētu justies mierīgāk un labāk nekā Vanagacs savā plandošajā frakā. Viņa pašsajūta bija lieliska. Viņš staroja aiz labsajūtas. Arī kanārijputniņu nemāc nekādas šaubas, pirms tas sāk dziedāt. Salicis rokas uz muguras, viņš soļoja šurp un turp. Soļoja. Viņam kājās bija lakādas kurpes.

Zālē atsevišķas balsis jau bija saplūdušas neskaidrā murdoņā.

Teobalds Kleterers, turēdams nošu lapu ieslīpi nost no sevis, ar labo diriģēdams, izdarīja pēdējo mēģinājumu, ar drūmu svinīgumu piegāja pie alus krūkas, iesprauda

vispirms sev neļķi pogcaurumā, tad Vanagacij, kurš pacēla starojošo seju pret griestu sijām, pēc tam Hansam Luksam, kas, zobus sakodis, izslēja zodu, un nu nevainīgi kā svētā jaunava ar liliju rokā devās pie Rakstveža.

Savilcis muti šauršaurā aplītī, viņš sacīja:

— Vēl divas minūtes! Ko tu sēdi tā sabozies? Ļauj es tev iespraudīšu pogcaurumā šo puķi.

Skatītāji pirmajā rindā izdzirda rībienu un niknu rēkoņu.

No alus krūkas bija palikušas tikai lauskas. Rakstvedis bija uztrūcies kājās kā izšauta bulta. Šādā pozā viņš izskatījās lieliski. Rakstvedim bija stalts augums.

Pēc mirkļa viņš noslīga krēslā, šļaugani noslīga arī pleci un rokas. Viņam tagad viss bija vienalga. Viņš padevās liktenim. Un ļāva sevi izgreznot.

Teobalds Kleterers piespieda zvana pogu, raudzīdamies pēc kārtas uz visiem. Priekškars pacēlās.

Zāle bija pilna. Zupas šķīvis bija pilns. Sīknaudai pa vidu atradās arī pa sidraba naudas gabalam un dažas mazākas banknotes. Pirmajā rindā sēdēja visi trīs puišeļi.

Zvans atskanēja vēlreiz. It kā pēc neredzamas rokas mājiena zālē iestājās dziļš klusums.

Un te jau viņi stāvēja pie rampas — četri kungi frakās, baltās vestēs, ar baltu neļķi pogcaurumā. Tas atstāja iespaidu uz Oksenfurtas zemniekiem. Kaut ko tādu viņi vēl nebija redzējuši.

Rakstveža dēlēns aiz sajūsmas pievilka ceļgalus pie zoda.

Teobalds Kleterers pacēla roku.

Pašā pēdējā brīdī Rakstvedis vēl paguva pačukstēt:

— Neglūni pa labi!

IX

Saule pēdējos divos mēnešos bija krietni papūlējusies, neviens zemes plankumiņš nebija palicis pelēks. Saules pielijuši ainava lepojās ar visām zaļuma nokrāsām, sākot ar kastaņu alejas sulīgo līdz gaišajam un maigajam tālo, dūmakas aizplīvuroto vīnkalnu zaļumam, it kā visam pāri — pakalniem, lejām, gravām un mežiem — būtu izklāti cits ar citu saistīti zaļi zīda paklāji. Debesu zilgme

bija iešļākusies Maiņā, un tā vēl tālu zaigojošā ielejā mirguļoja kā plūstošs smaragda pavediens. Aiz pilsētas vecā vaļņa, kas sākās pie krastmalas un kā plata josta, apliecot lielu loku ap pilsētu, atkal pie krastmalas beidzās, visu laiku bija jūtama zālāju un veco koku skurbā smarža, kurai cauri, lai gan pumpuri vēl nebija atvērušies, tuvējās vasaras gaidās vietām tikko manāmi jautās vēl neizplaukušo jasmīnu saldenais aromāts.

Smaržoja visa pilsēta. Logi bija plaši atvērti.

Doktora Hufa māsa, pastaigādamās ar Hannu no krastmalas atkal līdz krastmalai, kur atradās acu klīnika, iztēlojās, kā viņas brālis un Hanna jau apprecējušies dzīvotu pie jūras baltā savrupmājā, un notvēra sevi pie domām, ka varbūt tur likteņa neizprotamos pavērsienos arī viņas dzīvē rastos piepildījums.

Nekādi ārēji šķēršļi šī sapņa īstenošanai ceļā nestāvēja. Viņa bija bagāta un neatkarīga, bija vesela un arī valdzinoša. Un, tā kā brāļa sirdi bija pārsteidzis brīnums, — vai tas pats nevarētu atgadīties arī ar viņu?

Reizē ar gadus divus vecas meitenītes gaviļu kliedzienu — bērns rotaļājās saules pielijušā zālājā — kāds putns nokrita viņai pie kājām un pludurēdamies atmodināja no šā sapņa.

Bet arī vēl tagad, kad viņa bija nomodā un pastaigājās pa smaržu piesātināto ceļu roku rokā ar Hannu, kas tik dabiski tuvojās savas dzīves izšķirošajam slieksnim, katru soli apdvesdama ar bīstamu burvību, viņā vēl gailēja cerību stariņš.

Viņa Hannas sabiedrībā jutās kā pārāk sargāts mātes dēliņš, kas pirmo reizi izsprucis uz ielas un vilcinādamies devies līdzi pārdrošam zeņķim, bet pēkšņi aiz sajūsmas kā rītausmas dzestrumā sastindzis stāv pie neapjausta, nepazīta dzīves krāšņuma.

Viņa juta savā rokā Hannas maigo, dzīvības pārpilno plaukstu. Hannas tuvums viņai solīja daudz, bija tik neaptverami jauks, kāds mēdz būt vienīgi jauks sapnis, kas pamostoties, izrādās, ir īstenība.

Hanna iedama pavērsa pret Hufa māsu seju, pagāja, viņā vērdamās, dažus soļus un tāpat iedama noskūpstīja uz vaiga. Netika runāts ne vārds. Hanna kā gaišreģe juta, atklāja un noskārta otra cilvēka pārdzīvojumu tai pašā brīdī, kad tas notika.

Mazā meitene pēkšņi novēlās no zālāja un ar visu sparu nogāzās lejā uz smilšainā ceļa, izstiepusi uz priekšu rociņas, aizšļūca uz vēderiņa vēl kādu pusmetru tālāk un palika īsu mirkli nekustīgi guļam, tad piecēlās, apjukusi paskatījās visapkārt, negaidot pietipināja pie abām bailēs sastingušajām sievietēm un, nemaz neraudādama, pastiepa nobrāzto rociņu:

— Pūst!

Viņas sākumā bija neizpratnē, ko bērns grib.

Tas paskatījās augšup.

— Pūst!

Hanna noliecās un papūta uz mazo rociņu.

— Pūst!

Arī Hufa māsai vajadzēja papūst.

Noritēja divas lielas asaras, un atplauka starojošs apmierinātības smaids. Viss bija atkal labi.

«Ak, cik dzīve var būt brīnišķīga!» domāja Hufa māsa. Bērniņa gudrā māte bija viņam iemācījusi, ka sāpes var aizpūst.

Doktors Hufs jau gaidīja pie acu klīnikas, nostājies brašā stājā, acīm redzot, pūlēdamies iejusties mīloša cilvēka lomā. Viņam bija mugurā vizītsvārki. Viņš bija bijis atvadu vizītē pie klīnikas vadītāja. Hufa darba laiks klīnikā bija beidzies. Tas bija pirmdienā.

Šai pašā rītā Oskars norēķinājās. Pēc visu izdevumu atskaitīšanas katram palika trīsdesmit sešas markas. Va-nagacs un Teobalds Kleterers bija no savas daļas par labu pārējiem atteikušies.

— Ja mēs tik vienreiz nedēļā uzstātos un tik daudz nopelnītu, ak, tad varētu dzīvot. — Pēc pusotra gada turēt rokā nopelnītu naudu, tas bija Rakstvedim vesels notikums. Trīsdesmit sešas markas!

Viņā kaut kas atkusa, viņš atmaiga.

— Es ieteicu mums turpmāk saukties par «Oksenfurtas vīru kvartetu». Par pateicību! Jāprot taču pateikties.

— Kāpēc tikai reiz nedēļā? .. . Ļaujiet tikai man rīkoties! Man jau ir savs plāns, draugi… Liecies tu tur mierā!

(Puišelis ar apdauzīto pudeli pazuda virtuvē. Viņš bija ar āmuru sadauzījis uz galda sakaltušu maizi zivtiņām.)

— Oksenfurtas vīru kvartets? Tā ir ideja. Tieši nosaukuma man trūka. — Panākumu apžilbināts, Oskars tūlīt

apsēdās rakstīt vēstuli «Augsti godātajai Berlīnes Vinter-gartena direkcijai».

Viņš bija Vīnes kafejnīcā pamatīgi izpētījis speciālajā žurnālā «Aktieris» sludinājumus un nācis pie slēdziena neskopoties ar vārdiem: «nesasniedzams», «pirmklasīgs» un «pasaulslavens».

Nepārspējamam, savā žanrā vēl nebijušam pirmklasīgam kvartetam pirms ieplānotās turnejas pa visu Eiropu laimīga gadījuma pēc vēl ir brīvs jūlija mēnesis.

Tīrrakstā viņš izlaida vārdu «ieplānotās» un parakstījās: «Izcilā augstcienībā Oskars Benommenš, Oksenfurtas vīru kvarteta impresārijs.»

Vēstules kreisajā — apakšējā stūrī viņš pielīmēja izgriezumu no Vircburgas laikraksta, kur bija rakstīts: «Pie septiņus mēnešus vecā Kārlīša Firnekesa kapa mūsu kvartets dziedāja aizkustinošo dziesmu «Ko putniņš vidžina cipresē». Daudzi raudāja.»

Ap pusdienas laiku nogranda šā gada pirmais pērkons. Debesis pār pilsētu un līdzenumu satumsa zili melnas. Baznīcu torņi, nereāli skaidri saskatāmi pret tumšo mākoņu draudu, likās jau trīsam, un trīsdesmit vizuļojošie zelta krusti šķita kā ar roku aizsniedzami. Pilsēta saspiedās ciešāk kopā, lai varētu turēties pretī negaisam.

Tad iestājās tāds klusums, ka Oskars skaidri sadzirdēja lokomotīves svilpšanu, kas nekad līdz šejienei neatskanēja. Viņa gaišmatainais puišelis tā spīdēja, it kā viņa kalsnais augumiņš būtu elektrības vadītājs, caur kuru plūst vislielākā sprieguma strāva. Jumtistabu apņēma fosfordzeltena gaisma.

Viss bija sastindzis gaidās. Šķita, ka nedzirdami tiek atvelti šurp niecīgajam deglim tūkstoš un atkal tūkstoš pul-vermucu.

Jau labu brīdi Oskara tēraudpelēkais kaķis stāvēja, nekustīgi uzmetis kūkumu un sagatavojies lēcienam. Aste tam bija pietūkusi kupla un noliekta uz priekšu. Šādā pozā tas pāris reižu kā ar enerģiju pielādēts aši palēcās, palika stāvam un pēkšņi paspruka zem kumodes.

Mirkli vēlāk nozibsnīja pirmā zibens šautra — žilbinoši balta ar zaļganu starojumu tā apsvilināja gaisu zemā zig-zaglīnijā pāri visai pilsētai, un kādu sekundes daļu vēlāk brīkšķēdami sabruka visi trīsdesmit baznīcu torņi — un tomēr ūdens straumju apskaloti joprojām slējās gaisā.

Pērkona grāvieni ar tik mazām atstarpēm sekoja zibens uzliesmojumiem, ka nebija vairs iespējams atšķirt, kurš zibens kuru grāvienu izraisa. Bez pārtraukuma dažās minūtēs eksplodēja tūkstošiem pulvera mucu.

Zilganmelnais, baltu un dzeltenu zibšņu šķaidītais debesu haoss, neskaitāmu lielgabalu rēkoņa un dārdoņa valdīja pār izmirušo pilsētu, ielās nebija redzama neviena dzīva dvēsele.

Pirmais nomazgātajā pasaulē uzdrīkstējās parādīties apaļš, viscaur izmircis zvirbulis; tas slīpā kritienā notrausās no jumta notekas lejā uz vēl pilnīgi tukšās ielas, noskurinājās un ņēmās bārt negaisu, kas aizskalojis visus zirgābolus.

Jau ceturtdaļstundu vēlāk saulainās debesis virs nomazgātās, spodrās pilsētas tik dzidri staroja, ka šķita — no tām nekad nevarētu vairs nokrist neviens lietus piliens. Bija iestājies jauks laiks.

Astoņdesmit trīs gadus vecā tante ar grūtībām paslējās gultā sēdus un skatījās laukā pa logu; viņa skatījās ilgi. Luksa kundze un Hanna bija kaut kur aizgājušas. Viņa bija viena.

Viņa bija zemnieku meita un laika apstākļos prata orientēties. Ērti noguldīdama uz spilvena galvu, sagatavojusi to nāves miegam, viņa saņēma trīsošās rokas un, maigo, nešaubīgo pēcpusdienas saules staru apspīdēta, aizmiga. Kā svītriņa plānās, viegli pavērtās lūpas likās runājam: manas bēres būs pieklājīgas.

— Vadzi, tā nu gan visu paveica pēc sava prāta! — Vēl pēc daudziem gadiem Hanss Lukss apgalvoja, ka tante būtu noteikti palikusi dzīva, ja skaidri nezinātu, ka viņas apbedīšana notiks visspožākai saulei mirdzot.

Kad Oskars ieradās ar trīsdesmit sešām markām, Hanss Lukss svinīgi atvēra durvis.

— Vadzi, nupat saldi iemigusi uz mūžu!

«Viņš mantos vismaz divus tūkstošus. Māsa divus un viņš divus,» tūlīt nodomāja Oskars un sacīja:

— Jūtu no visas sirds līdz! — «Tagad Hanss var noīrēt Cellera ielā tukšās telpas un ierīkot atslēdznieka darbnīcu.»

Oskars pavadīja draugu uz Cellera ielu pie zārku taisītāja. Abi klusēja, un abi domāja vienu un to pašu.

Hanss Lukss bija pārpilns darba prieka. Viņš jau sen

bija izdomājis darbnīcas izkārtnes uzrakstu un apmērus, kā arī vietu, kur noliks savu lokomotīves modeli, lai katrs apmeklētājs tūlīt redzētu, kādas viņam zelta rokas.

— Jā, jā, skumji, ka tā var nomirt!

— Vadzi, gaužām skumji!

Bet te jau arī bija nams ar tukšo darbnīcu. Gribot negribot vajadzēja apstāties. Vajadzēja. Viņš aprija darbnīcu ar acīm.

Oskaram godīgi izlauzās pār lūpām:

— Tagad tu vari uzsākt citādu dzīvi.

— Pusotra gada, mans mīļais, pusotra gada bez peļņas! Tas nav joks. — Viss šī grūtā laika smagums bija sagūlis viņa acīs, un nupat viņš to nometa zemē uz bruģa. Viņš jutās aizkustināts. — Paņemšu jaunos līķratus. Vadzi, visu tieši tā, kā viņa vēlējās! Nevis to veco kasti!

Sakostiem zobiem, rokas savilcis dūrēs, viņš piespieda sevi aiziet no darbnīcas.

— Nu tad uz redzēšanos bērēs!

«Vai nu mantojumu gūt, vai apraktam būt!» nočukstēja Oskars. Viņš smaidīja. Tāds teiciens viņam vēl nekad nebija izdevies. Viņš lēnām devās tālāk, visai pēkšņi jutās smagi nomākts. Palsās Ūsiņas raustījās. Krodziņš «Pie Askalonas melnās valzivs» bija slēgts. Kāds puika jau bija uz durvīm ar krītu uzrakstījis: «Krahs.»

Oskaram nosvīda rokas un kājas, iedomājoties, vai nevajadzētu aiziet pie Molitora mantiniekiem un palūgt, lai nodod viņam krodziņu nomā. Lēmums radās pats no sevis.

Kamēr Oskars domās sev sacīja, ka arī toreiz tikai tāpēc gājis pie Molitora un ka tomēr tik ļauni viss beidzies, kājas pašas nesa viņu pāri tiltam.

Molitora mantinieki dzīvoja pie apstādījumiem vecā patriciešu mājā. Pie durvīm Oskars vilcinājās. «Un ja nu viņi tūlīt pasauks policiju?»

Divas dienas vēlāk atlētu kluba «Goliāts» un skatu kluba «Nauda smejas» biedri sasauca atklāšanas sēdi krodziņā «Pie Askalonas melnās valzivs».

Arī Molitora kungs, garš, slaiks vīrietis, pastāvīgi ģērbies vizītsvārkos, vasarā gan tikai pelēkos, piedalījās sēdē un varēja pārliecināties, ka atlētu slāpes sniedza ne mazāku garantiju kā nodrošinājums bankā.

Viņam bija balta jūrnieka bārda un platajā mutē pašā priekšā zelta zobs, ar kuru viņš mēdza uz ielas pārsteigt

Vircburgas mazās meitenītes. Turklāt zemu noliecās un paplikšķināja tām pa mazo dibentiņu. Viņš izskatījās kā cienījams holandiešu kuģa īpašnieks.

Oskars pats pienesa viņam alus krūzi, Oskara roka drebēja.

Tas bija trešdienā.

Šīs notikumiem bagātās nedēļas ceturtdienā — dārznieka puisis jau bija Tomasa lielo ceļasomu aiznesis uz staciju, pulksten astoņos gāja vilciens — Hanna devās pie Hufa māsas uz hoteli. Viņa bija sevišķi rūpīgi uzposusies un pirmo reizi mūžā nopūderējusi vaigus. Viņa bija ieaicināta uz tasi tējas. Pūdertrauciņš, doktora māsas dāvana, glabājās somiņā — pietiekams iemesls aiz labpatikas starot.

Viņa nebija Tomasu redzējusi turpat nedēju un nekā nezināja par viņa lēmumu pamest Vircburgu. Māte un Kleterera kundze domāja, ka nevajadzētu iejaukties, un tāpēc nekā viņai neteica.

Hannai pa priekšu pa Kastaņa aleju vēlās resnītis Tā-gana kungs. Viņš bija savu Teltoveras biešu dēļ aizgājis pie Teobalda Kleterera un pie zaļojošām izmēģinājuma dobēm noklausījies Tomasa priekšlasījumu par intensīvās zemkopības nozīmi tautsaimniecībā.

— «Intensīva zemkopība» — būs, tā liekas, pat angļu strādnieku partijas parole nākošajās vēlēšanās.

— Tā gan, katram strādniekam, tā gan, sava mājiņa, savs lauciņš?

— Tā apmēram viņi solīs. Protams, tā ir grandioza krāpšana, bet kā lozungs noder lieliski.

— Tā gan … Un Šveice? Tur taču vai nu jāstāv augšā un jānoraugās lejā, vai arī jāstāv lejā un jāraugās augšā. Apstrādāšanai noderīgas zemes tikpat kā nav. Tad jau vajadzētu tieši Šveicē… Dīvaini ļaudis tie šveicieši! Tā gan, taisa pulksteņus, strādā rokdarbus, bet, kas uzņēmīgāki, tie klaiņo pa pasauli, meklēdami piedzīvojumus. Tā gan, dīvaini ļaudis!

«Tad tāpēc viņš runā ar mani par vēlēšanu lozungiem!»

— Tā gan, tādi īsti anarhisti ar viltotiem dokumentiem!

Tomass, klusēdams un ironiski smaidīdams, bija Tāgana

kungam raudzījies acīs.

— Viņš jau tikai raksta vēstules, garas vēstules un spēlē fleitu … Priekšzīmīgs ieroču meistars, gluži nekaitīgs cilvēks!

— Tā gan.

Un pēkšņi šis viltīgais, pārlieku uzcītīgais izmeklētājs, kas izlikās un 'izskatījās gaužām labsirdīgs, bet bija jau daudzus cilvēkus nosūtījis pārmācības namā un dažus arī nāvē, divdesmit gadus vecajam jauneklim pēkšņi šķita caurcaurēm samaitāts un izvirtis.

Hanna pagāja garām šai melnajai gumijas bumbiņai. Viņš uzmanīgi pavēroja viņas slaikās, graciozās kājas — svārki bija ļoti īsi, zeķes miesas krāsā, — domīgi noglāstīja savu zoss spalvām līdzīgo bārdu un nomurmināja:

— Tā gan.

Māsa bija mazliet citādi pārlikusi krēslus, uzklājusi mazu, izšūtu sedziņu un starp saviem tualetes piederumiem, kā arī uz tējas galdiņa uzlikusi dažas puķes. Arī šī hoteļa istaba, ko viņai vajadzēs pēc dažām stundām pamest — trupa nākošajās dienās uzstāsies Lorā pie Maiņas, — izskatījās tā, it kā viņa te dzīvotu nezin cik ilgi. Hufa māsa varētu būt priekšzīmīga namamāte. Laikam tikai šādi guva piepildījumu viņas sievišķība.

Doktors Hufs sēdēja korekti uz cietā dīvāna, koda niecīgā cepumiņā, ko nevarēja ciest, šad tad pieklājīgi paošņāja puķes, kas viņam bija pilnīgi vienaldzīgas, un oficiāli, paklausīgi kā labi audzināts zēns atbildēja uz māsas jautājumiem. Viņš nebija piedzēries. Tomēr matu kušķītis pakausī stāvēja izslējies gaisā.

«Atkal tas pats. Viņš baidās, ka tiešām iekaros Hannu, baidās no laimes tāpat kā toreiz no piemīlīgās anglietes uz hoteļa terases Lugano,» ar bažām sirdī domāja māsa un jautāja:

— Kur tu tagad strādāsi? — Ar parasto oficiālo smaidu viņa bija pieradusi apslēpt savas izjūtas un ar labi notēlotu interesi runāt par citiem jautājumiem.

Viņš nebija spējīgs sevi ilgāku laiku iegrožot, tāpēc neviļus izmeta:

— Nezinu! Viens pīpis! Lūdzu, liec man atnest Pilze-nes alu!

Viņš to nezināja. Viņa rīcību nenoteica saprāts. Vienīgi jūtas vadīja viņa lēmumus un rīcību. Tikai savam darbam viņš bija saglabājis galvā nelielu rezervātu, bet arī to varēja kādu dienu nomākt neaptveramais, neizdibināmais,

kas viņu spieda izvairīties no visām dzīves saistībām. Tad viņš pārstās arī būt acu ārsts.

Reiz viņš bija dzērumā sacījis krodziņa saimniekam uz vecā tilta, ka viņa liktenis esot būt brīvībā, kuru viņam ik brīdi varot nolaupīt, neatkarībā balansēt pār dzīves bezdibeņiem, izmantojot humoru un skepsi par balansēšanas kārti.

Tiklīdz Hanna ienāca istabā, viņa sajuta te valdošo sa-springtību. Viņas sejas izteiksme pārvērtās. Viņa bija nākusi priecīgā noskaņā. Citām reizēm viņš bija Hannai skūpstījis roku — augšpus delnas. Šoreiz viņš to nedarīja, tikai palocījās. Tas izskatījās ērmoti.

Māsa ielēja tēju.

— Vai tu neapsēdīsies?

— Pardon! — Un vēlreiz arī Hannai: — Pardon! — Nevarīgi smaidīdams, kā nedarbos pieķerts. Viņš bija blenzis uz sienu un pats neticējis, ka interesējas par tapešu musturu. Tagad nu viņš sēdēja nevainojami korekti un pēc katra malka pieklājīgi saknieba lūpas.

Hanna juta, kā aiz sasprindzinājuma viņai sāk kvēlot vaigi. Un viņa nemaz nevēlējās, lai ar viņu rēķinātos. Viņa jau varēja atkal iet. Bija mokoši bez vainas justies vainīgai. Pat tasīti viņa neprata noturēt. Viņai vajadzēja to nolikt atpakaļ un satvert osiņu citādi, pametot ašu mirkli uz Hufa māsu, kas, paldies dievam, nekā nebija manījusi. Pūdertrauciņš viņai nesagādāja vairs nekāda prieka. Un vispār! .. .

Taču Hufa māsa bija visu ievērojusi. Viņa it kā neviļus pieskārās ar savu matēto balto roku, ko rotāja viens pats liels briljanta gredzens, Hannas plecam un kā starp citu sāka tērzēt par vakar Vircburgas pilsētas teātrī redzēto lugu.

— Bet man tikpat drīz jaiet mājā, — atbildēja Hanna un tūdaļ nodomāja: «Cik nelāgi! Es neprotu veikli mēļot.» Hanna nīgri sakustējās, jo tagad viņu sāka smacēt smiekli — tāpat kā toreiz uz mazās salas, redzot, kā puišelis vienā mierā bāza mutē pēdējo kumosu maizes.

Vēl tumši piesarkusi aiz piepūles apslāpēt smieklus, viņa pameta mirkh uz doktoru Hufu un negaidot izgrūda:

— Jūs esat šodien jocīgs. Jūs izskatāties pēc tā tiesas piesēdētāja Oksenfurtā, kad tas vēl bija skaidrā un viens pats sēdēja pie galda. Uz mata!

Kā piens, ja tas saiet, tā arī doktora Hufa seja savilkās skābenā smaidā, pēc tam viņš sāka mulsi ķiķināt. Hannas valdzinājums iedarbojās spēcīgi, bet viņš nevēlējās vairs kāpt lejā, slepenajā aizā, kur dzīvot viņam tikpat ir liegts.

Pēc ceturtdaļstundas, ko viņš pavadīja smēķējot un klusējot, atšķirts no pārējiem ar neredzamu sienu un tāda cilvēka izskatā, kurš neklausās sieviešu tērgāšanā, pienāca atklātības brīdis, kad visi trīs stāvēja, lai atvadītos, un trīs acu pāri zināja visu.

Skepse un humors viņam šoreiz nelīdzēja. Apspiestais satraukums izlauzās uz āru, nāsis noraustījās, un virs deguna iegūla grumbas.

— Mēs jau vēl tiksimies stacijā, — viņš sacīja māsai, it kā būtu jau no Hannas atvadījies, un izmetās laukā.

Māsa nokāra galvu, kā pakļaudamās liktenim. Brīnums nebija noticis. Viņiem abiem brīnumus nebija lemts piedzīvot.

Viņas seja bija pelēka. Ēnas mutes kaktiņos iegūla dziļāk. Tomēr, pavadot Hannu, jau starp galdu un durvīm viņa atguva nevainojamo stāju un paturēja to vēl tad, kad, palikusi viena, lika lietotās tasītes uz paplātes un apskatījās visapkārt. Viņa smaidīja un klusiņām kaut ko dungāja. No mutes kaktiņiem lejup ievilkās divas sīkas grumbiņas.

Hanna vieglu soli izgāja ārā smaržu pilnajā vakarā. Koki nāca laukā no vecajiem dārziem un sekoja līdz pa ielu. Bija silts. Tie stāvēja nekustīgi un tomēr sekoja pa pēdām.

Tomasam bija paradums, kad viņš bija bez svārkiem, tikai .ar biksēm kājās un baltu kreklu mugurā, īpaši dzīvespriecīgi noraustīt plecus. Cik viņš tādās reizēs izskatījās spēcīgs un gildrs! Viņam nemaz nevajadzēja runāt, lai to pierādītu. Hanna redzēja tad vienīgi viņa pieri un gaišās acis un zināja, ka viņš tūlīt smaidīs. Cik labi, ka viņš nav gaišmatis. Viņai vajadzēja tikai pateikt: «Uzdāvini man pasauli!» Nekas viņam nebija neiespējams, kad viņš šādi sagrozīja plecus. «Labvakar Benommena kungs!» Viņa tādās reizēs nejuta vairs savu augumu un ļāvās tikai jūtām.

— Tur pāri ir jūsu tēvs! — uzsauca viņai nopakaļ Oskars. Viņš stāvēja ar Rakstvedi sava krodziņa priekša, iespiedis rokas sānos, īkšķus pavērsis uz priekšu.

— Jā, mīļais draugs, tā nu vairs neies.

— Mēs taču pirmajai reizei smuki nopelnījām. Trīsdesmit sešas markas katrs!

— Tā jau nu gan ir. Bet nav vis nekāda solīda nodarbošanās. Man arī tagad vairs neatliktu tam laika. Kad cilvēkam ir pašam savs uzņēmums!

Viņš pavērās ieslīpi pāri uz namu, kur bija tukšā darbnīca. Tur, uz krēsla uzkāpis, stāvēja Hanss Lukss un ņēma mēru nākošajai izkārtnei. Viņš atskatījās atpakaļ uz Oskaru. Viņa acis iedzirkstījās. Tagad viņš katru pēcpusdienu ēdīs launagu «Valzivī», iedzers vienu kausu un piekodīs svaigu baltmaizīti. Ar netīrām rokām! Vadzi, paldies dievam, atkal ar netīrām rokām!

— Pasaki mātei, ka es te vēl ilgi aizkavēšos.

Varbūt Tomass būs dārzā? Sešas dienas viņa nav to redzējusi. Viņa aizies pie tā, pieies cieši, cieši klāt — arī tad, ja kāds būs tuvumā. Runāt nav vajadzīgs. Viņš parasti visu saprot bez vārdiem.

— Tad jūs vispār vairs nevēlaties uzstāties?

— Tev pašam tas jāsaprot. Kurš tad uz tevi nopietni skatīsies, ja tu uzstāsies par naudu!

Kāds jūrnieks uzkāpa pa trijiem akmens pakāpieniem un pazuda «Valzivs» durvīs. Rakstvedis lēnām gāja prom. Uz kurieni? Uz mājām? Tikai ne mājās, kur sieva, to nemaz negribēdama, katrreiz viņu sagaidīja ar jautājošu skatienu. Bija zudusi pēdējā cerība.

Viņš devās atpakaļ pāri tiltam, garām savai mājai, pagājās gabaliņu gar upmalu un nogūlās krastmalā, atbalstījis galvu uz rokām.

Šai vietā pirms diviem mēnešiem bija upē ielēcis un noslīcis rantjē.

Kāda sarukusi večiņa, kas te tirgojās ar mazām žagaru buntītēm un oglēm, sēdēja līdzās svariem un skaitīja savus dienas ienākumus. Pa starpām viņa iesaucās:

— Kārlīt! . . . Kārlīt!

Viņas mazbērns, ložņādams starp rokasratiņiem, kas tur stāvēja, neatsaucās. Viņa sabēra naudu atkal vecajā, nobružātajā ādas somā un apsedza svarus.

— Kārlīt!

«Viņa ir nopelnījusi rītdienas iztikai un rīt nopelnīs atkal,» domāja Rakstvedis. «Tikai mazliet pagriezties — un es iekritīšu. Tur ir pietiekami dziļš.»

Pacēlis galvu, viņš redzēja sava dzīvokļa logu, un, ja palūkojās ciešāk, tad varēja logā saskatīt sava zēna balto galviņu.

Pārmetis pār roku jaunu uzvalku, gar krastmalu steidzās drēbniekmeistars Firnekess, saliecis uz priekšu tuklo, smagnējo augumu; kājām vajadzēja klidzināt ašā, sīkā solī.

Sarukusī večiņa pārlika pār plecu slotu, ar kuru bija noslaucījusi tirgošanās vietu.

— Kārlīt!

Jutu vētra aprāva straujo soli. Firnekess palika stāvam. Viņš pavērsa augšup sarkano seju. Arī Rakstvedis pacēla galvu.

— Kārlīt!

Firnekess klausījās nebūtībā.

Kārlītis neatbildēja.

Šalca ūdens. Kopš simts gadiem stāvēja drūmā viesnīca «Pie enkura».

Dārzā neviena nebija. To Hanna nojauta, iedama garām. Sirdij uzgūlās smagums. Viņa gausi uzkāpa piektajā stāvā un tūlīt, nenoņemdama cepuri, piegāja pie atvērtā loga.

Tur stāvēja arī māte, kas tūlīt apskāva Hannu ap pleciem. Abas raudzījās laukā. Abas redzēja, kā Tomass izgāja pa dārza vārtiņiem ar ceļojuma pledu uz rokas.

Kleterera kundze viņam māja. Viņš pamāja pretī.

Hanna jautājoši uzlūkoja māti, viņas lūpas bija pavērtas, neizpratnē viņa raudzījās nopakaļ Tomasam un tad atkal uzlūkoja māti.

Mazais Lukss kaut ko sauca.

Māte paspēra dažus soļus. Stāvēdama istabas vidū, viņa, kas nekad patvarīgi nejaucās otra dzīvē, šoreiz tomēr pateica:

— Jā, viņš aiziet.

Tā Hannai bija tikpat neatminama mīkla kā pati dzīve: gausi un smagi sperdama soļus, viņa izgāja pa dzīvokļa durvīm, gausi atvēra durvis, kas veda augšā jumtistabiņā, uzkāpa savā kambarītī, gausi piegāja pie šūpuļkrēsla, apsēdās un aplūkoja savus bērnības laika un meiteņu gadu dārgumus — gan gluži citādām acīm nekā toreiz, kad bija atgriezusies no brauciena uz mazo saliņu, kur bija skūpstījusies ar Tomasu.

Vairākas minūtes viņa sēdēja nekustīgi, noskatīdamās uz mazo ādiņu pie gultas, šauro kušetīti, spoguli un zaļajām krellēm uz naglas pie sienas — pierasti, iemīļoti priekšmeti, kas bija visas viņas dzīves liecinieki.

Lai pieceltos no šūpuļkrēsla, tas jādara ātri un iešūpojoties, citādi piecelties grūti. Bija grūti. Vajadzēja atbalstīties uz rokām. Tās bija kā smagas atvadas. Un tomēr Hannā bija viss atmaidzis un atkusis, kad viņa izgāja no kambarīša, nokāpa pa kāpnēm, lēnām izgāja uz ielas, garām karavīru kapsētai, mazliet smeldza rokas un kājas.

Tālumā nosvilpa lokomotīve. Tad Hanna sāka skriet. Skrēja, cik jaudas, pa naksnīgo tumsu.

Pie jaunās acu klīnikas Hanna panāca Tomasu. Ne vārda neteikdama, piekjuvās pie jaunekļa, kurš jau brīdi iepriekš bija ar katru nervu sajutis viņas tuvumu. Rokas apvijās Tomasam ap kaklu. Dzīve bija atkal atgūta. Ceļojuma pleds viņam izslīdēja no rokām.

Viņiem vajadzēja vēlreiz atgriezties, lai paceltu aizmirsto pledu. Vai viņa drīkstot to nest? Viņa drīkstēja nest. Vai pasaulē vēl bijusi lielāka laime par to, ja var nest pledu, slepus aiz laimes un asarām šņukstot. Cik dzīve bija devīga un jauka!

Pa glāsmaino nakti gar krastmalu, kur vecie vītoli, prom — uz mazo saliņu. It kā tas būtu iepriekš norunāts.

Kurpes nost, zeķes nost un iebāzt kurpēs, bikses uzrotīt pāri ceļgaliem. Viņš pārmeta pāri uz saliņu ceļojuma pledu un kurpes. Hanna uzmanīja, lai viss būtu, kā nākas.

Tik viegli un droši Hanna vēl nekad nebija viņa rokās jutusies kā tagad, kad viņš to nesa pāri ūdenim.

— Šurp neviens nenāks. — Viņš izklāja pledu. — Te ir tikai zvaigznes un mēs.

Lai varētu viens otru saskatīt, viņiem vajadzēja gulēt tik cieši blakus, ka viņu elpa saplūda.

Hanna neko vairs neliedza. Jo jau tai brīdī, kad Tomass viņu nesa pāri ūdenim, pasaule bija viņai zudusi.

Stacijas hallē, no kurienes lokomotīvju svilpieni, veldamies pāri pakalniem, klusināti aizsniedza mazo saliņu, doktors Hiifs, sabāzis rokas mēteļa kabatās, uzrāvis plecus, staigāja kopā ar māsu šurp un turp. Ko runāt nebija.

Pienāca dienvidekspresis.

Pēc tam doktors Hufs stāvēja pie guļamvagona loga, savilcis muti parastajā skeptiskajā smaidā. Viņa jau saprotot.

Viņa saprata. Viņa stāvēja uz perona, smaidīdama savu ierasto smaidu, kam vajadzēja viņu pasargāt no tumšām, varmācīgām pasaules šausmām.

Vilciens sakustējās. Viņi nejautāja, kad un kur atkal tiksies.

Viņas vilciens gāja mazliet vēlāk.

Viņa apsēdās uzgaidāmā telpā, kur uz soliem snauda daži cilvēki. Viesmīlis atnesa viņai tasi kafijas. Viņa izlasīja plakātu «Apdrošiniet savu bagāžu!». Kafija atdzisa, pārklājās ar raupju plēvīti. Glāzē ar ūdeni peldēja maizes drupata. Viņa izzvejoja to ar karotīti laukā. «Apdrošiniet savu bagāžu!»

Stacijas dežurants nosauca viņas vilcienu. Visi trupas locekļi jau bija sapulcējušies pie izejas uz perona. Grupa izskatījās mazliet raiba. Viņu jautrība bija nedaudz par skaļu un nelikās gluži īsta.

Uz mirkli viņai radās vēlēšanās apsviesties, bēgt, prom — uz visiem laikiem. Bet no sejas nenozuda ierastais smaids.

Tuklais Hamlets izslējās, pacēla pret Hufa māsu atvairoši roku un traģiskā balsī iesaucās: «Par Romu nerunā!» Tas bija viņa šāsdienas iemīļotais teiciens, ko viņš daudzināja, kad vien bija izdevība.

Vilciens, kurā viņas brālis stāvēja pie loga, traucās gaišajā naktī gar krastmalu, kur auga vecie vītoli, tuvāk mazajai salai.

Viņš nenojauta, ka garajā zālē koku pudurī, kas tumšs vērās sidraba ūdens spogulī, uz segas šos abus daba bija dāsni apveltījusi ar laimi, tā pati noslēpumainā daba, kas viņu un viņa māsu nemitīgi grūda tumšo spēku varā.

Vilciens aiztraucās garām.

1.

NO TRIM MILJONIEM TRĪS

Es esmu tik ļoti izsalcis, ka aiz slāpēm nezinu, kur lai šonakt pārguļu,

. tik ļoti man salst.

Nestгоfs

I

Trīs cilvēki izgāja no pilsētas — rakstvedis, drēbnieks un fabrikas strādnieks, no trim miljoniem bezdarbnieku —-trīs.

Nekāda īpaša mērķa viņiem nebija — darba nebija nekur, bet bezdarbnieku pilsētās un laukos vai cik. Viņi gāja — gāja, kur deguns rāda.

Rakstvedim trūka divu priekšzobu, drēbnieks piekliboja, un fabrikas strādniekam bija viena stikla acs.

Viņi pazina cits citu kopš bērnības, bija kopā mācījušies vienā skolā, pieauguši pelnījuši savu maizīti un vēl mazliet vairāk, bija karā iesaukti vienā un tai pašā kājnieku pulkā un tad ilgajā bezdarba laikā slīguši arvien dziļāk, līdz kādu dienu viņiem nepiederēja nekas vairāk kā vien grūti sūrajās bēdās kaldinātā un pārbaudītā draudzība.

— Pagaidām jau var izturēt. Ir pat ļoti jauki, spīd saule. Un šī smarža! Vai jūtat? Bet pēc dažām stundām, tā pret dienas vidu, ap pusdienu laiku, — ko tad? Un kur mēs šonakt gulēsim?

— Ja tu jau tagad sāc, tad labāk griezies tūlīt pat atpakaļ, — sacīja Rakstvedis. — Starp citu, mums jau vēl ir tie septiņdesmit feniņi. Šodienai ar tiem pietiks. Vispirms jātiek no tiem vaļā! Tad tikai sāksies pa īstam. Tikai tad mēs redzēsim, vai maizes klaips atrodas tik augstā plauktā, ka nav aizsniedzams ne ar kādām kāpnēm … Lai vai kā — es atpakaļ negriezīšos, tad jau labāk izlaidīšu garu.

Stiklacs domaja par savas saimnieces īsti savdabīgo klusēšanas veidu, ar kādu viņa pēdējā laikā sniedza ēdienu, ko viņš nebija varējis samaksāt.

— Kurš tad saka, ka es griezīšos atpakaļ! Pilnīgi izslēgts.

— Nu tātad! Esam vienojušies! Viss, kā nākas. Pasaule mums plaši atvērta, atliek tikai sprukt iekšā… Tiklīdz tiksim no tiem septiņdesmit feniņiem vaļā, tā pie tuvākā optiķa pārdosim tavu stikla aci. Un vienai dienai atkal būs līdzēts. Tikpat jau redzēt tu ar to nevari. Tikai skaistuma dēļ? Tādu luksusu mēs nevaram sev atļauties.

To izdzirdis, Stiklacs, lai slēptu apmulsumu, ar pārspīlētu možumu raudzījās uz priekšu un, pielicis soli, sāka braši iet tālāk.

— Pats par sevi saprotams, ka ātri jūs nedrīkstat iet, — iebilda klibojošais Drēbnieks. — Tas ir norunāts. Un laika jau mums ir pietiekami.

— Cita arī nekā! Nekā cita-kā laiks!

Viņi lēnām slāja tālāk, gluži kā svētdienas pastaigā izgājuši ārpus pilsētas.

— Mums ir pilnīga mūsu personiskā brīvība, mēs varam darīt un atļauties, ko vien gribam. Tas arī ir kaut ko vērts. Tik neatkarīgi ir vienīgi paši bagātākie, kam ir viss, ko vien sirds vēlas, un arī tādi kā mēs, kam nav pat vairs jumta virs galvas.

Stiklacs tagad izmantoja gadījumu, lai atspēlētos par norādījumu uz viņa trūkumu.

— Varen attapīgs jau tu esi. Tikai tev vajag skaidrāk runāt, citādi mēs tavas gudrības nevaram saprast. Papūlies, gan jau to varēsi arī bez zobiem.

Drēbnieks sāka steidzīgāk klinkāt.

— Jā, bet ko mēs tiešām darīsim, ja nedabūsim darbu — un pats par sevi saprotams, ka par to nav ko domāt.

Pēc garām pārdomām — tagad viņš centās runāt skaidrāk — Rakstvedis sacīja:

— Pavisam vienkārši: tam, kurš nepadara sev galu, vajag ēst; kam vajag ēst, tam jāstrādā; un, kurš nedabū darbu, tam vajag …

— Tam vajag padarīt sev galu, — Stiklacs kautri piebilda un apmierināti pasmaidīja, ka bijis tik attapīgs.

— Nē, gluži otrādi, tam vajag kā zvēram mežā ķert laupījumu, kur vien tiek klāt.

— Tātad, pēc tavām domām, ja tur, pie kilometru staba, mēs atrastu piebāztu kabatas portfeli, tad, skaidrs kā diena, mums nebūtu nekāda vajadzība likt avīzē sludinājumu un meklēt rokā zaudētāju.

— Vai tad es neteicu — tu esi pats attapīgākais … Nudien, esmu ziņkārīgs, vai mūsdienās dzīve ir tik nevainojami noorganizēta un racionalizēta …

— Nerunā tik gudri!

— … ka tādiem kā mums trijiem neatliek nekas cits kā nolikt karoti, vai arī tomēr paveras kāda sprauga un iespējas.

— Varbūt es sastapšu zemnieku, kuram varēšu pašūt uzvalku.

Rakstvedis pagrieza galvu uz viņa pusi un tad izmisumā par tik lielu ietiepību un muļķību pacēla acis pret debesīm.

— Zemnieks jau nu uz tevi vien gaida… Vai zini, draudziņ, ja tu vēl šāda veida ilūzijas lolo! … Nē, mums vajag tieši par pretējo domāt, mums nevajag nemaz meklēt to, kā patlaban Vācijā nepavisam nav, īpaši vīriešiem, kas vecāki par četrdesmit. Ja pa labi parādās fabrikas dūmenis, tad mums jānogriežas pa kreisi. Jo zem katra fabrikas dūmeņa gaida tūkstoš jaunākņ bezdarbnieku. Es ieteiktu vispār nemeklēt darbu. Es jau arī ticu laimīgam gadījumam, bet tādam gadījumam, ka mēs varētu darbu dabūt, es neticu.

— Un ko tad?

— Ja es to zinātu, būtu jau sen izdarījis. Bet varbūt tu zini, tu jau esi mūsu gudrā galva.

Drēbnieks skaļi nolamājās. Bet Rakstvedis neko neiebilda.

— Varbūt kāda iemīlas manī un mēs apprecamies, — pēc ilgākām pārdomām secināja Stiklacs.

— Katrā ziņā, lai arī tev nav izcila skaistuma, tomēr drīzāk tiksi pie sievas nekā darba.

— Ja tu nerunāsi skaidrāk, es nevaru saprast neviena vārda. — Viņš atkal izslēja zodu un sāka iet ātrāk.

— Bet kas ar to būtu iegūts? Tad mēs klunkurotu četratā. Vai varbūt tu domā, ka tai, kas tevī iemīlēsies, būs kaut kas?

— Varbūt maza bodīte. Es tad kārtošu grāmatvedību.

— Kārto vien! Bet tikai rūpīgi! — pikti noteica Rakstvedis un apklusa.

Klusēja arī pārējie. Negaidot visus pārņēma pelēcīgas skumjas. Mutes kaktiņi noslīga, un pierēs iegūla pārdomu grumbas. Bet neviens nespētu dalīties ar pārējiem šajās neskaidrajās atmiņu un sajūtu driskās.

Viņi tuvojās mazām dzirnavām, kuras darbināja vērsis, kas vienā laidā staigāja pa apli. Kārts ar galā piesietu siena kušķi griezās reizē ar dzirnakmeni. Ja vērsis gribēja ēst, viņam vajadzēja skriet siena kušķim nopakaļ, un tai pašā laikā viņš darbināja dzirnakmeni.

Visi trīs, ilgi klusēdami, noskatījās uz dzīvnieku.

Rakstvedis juta, ko pārējie domā.

— Metiet to laukā no galvas! To jūs nekad nesasniegsiet. Lai mūsu likums būtu: arī tam, kas nestrādā, būs ēst. Jautājums ir vienīgi, kas mums ēdienu dos … Es tagad ieiešu iekšā pie saimnieka un teikšu tik tāpat izmēģināšanas pēc — mēs esam izsalkuši.

— Kāpēc izmēģināšanas pēc? Pats par sevi saprotams, ka esmu izsalcis.

Tobrīd atskanēja nikna rūkšana, un negaidot sāka neganti riet suns. Visiem trim pārskrēja šermuļi pār kauliem, viņi neviļus saspiedās kopā un steigšus izgāja no pagalma.

Ceļš kāpa augšup. Viņi sasniedza pakalnā eglāju tad, kad saule jau bija augstu debesīs. Starp laukiem un pļavām, kas zaļgani un dzeltenīgi viļņotas pletās lejā, jau mirgojošā tālē kā smalks pavediens spīguļoja upe. Šajā dienvidus kusumā egļu mežā nekustējās ne skujiņa, pat putni un zvēri gulēja miriādēm odu sisināšanas ieaijāti. Dziļš miers gūlās pār šo auglību sološo apvidu.

Sirds dziļumos viņi neticēja šim mieram, ko sargāja nikni suņi un likumi, nodrošināti ar ložmetējiem un akmens kubiem ar restotiem logiem.

Un tomēr ainavas klusā burvestība sagrāba šos trīs vīrus, kas gadiem ilgi ik dienas daudzas stundas veltīgi bija pavadījuši pilsētas darba biržas smacīgajā telpā un beidzot vairs nebija spējīgi paciest pelēcīgo, stindzinošo bezcerību. Viņos vēl nebija pilnīgi izdzisusi dzīvības elpa, citādi viņi būtu joprojām gājuši reģistrēties tāpat kā pārējie trīs miljoni ciešanu biedru, kuriem pati reģistrēšanās bija kļuvusi par izmisīgu un bezcerīgu profesiju, par nenovēršamu likteni, pret kuru viņi vairs nemēģināja cīnīties.

Draugi atgūlās mīkstajās sūnās. Viņi gulēja gluži kā sastinguši, kaut kas viņu prātus nodarbināja. Domas rosījās. Tomēr visu, kas iešāvās galvā, vajadzēja tūlīt pat kā nepieņemamu aizmest. Dažos mirkļos dzima un zuda desmitiem ilūziju. Tagad, raugoties no zināma attāluma, viņi bija ieguvuši pietiekamu skaidrību, kur nebija vairs vietas ilūzijām, bet nebija saskatāma arī nekāda izeja.

Rakstveža tikko manāmā sakustēšanās ļāva pārējiem noprast, ka viņš nonācis pie tā paša secinājuma un tūlīt pateiks viņu visu domas. Uz to norādīja vieglais, skeptiskais smaids, kam piemita humora un rūgtuma nokrāsa.

— Iet no jauna uz kādu pilsētu nav nozīmes. Tur labākā gadījumā mums veiktos tāpat kā līdz šim. Tad jau mēs būtu varējuši palikt turpat, kur bijām.

«Tā tas ir,» klusējot nodomāja abi pārējie.

— Un klaidoņu dzīvei arī mūsdienās nav jēgas. Tad, ja labi veicas, mums laiku pa laikam šis tas atkristu, ko bāzt mutē. Bet tas arī ir viss.

Abi pārējie izjuta zināmu apmierinājumu, jo bija tāpat domājuši.

— Mēs varam skatīties, cik uziet, uz šo patiešām skaisto ainavu. To mums neliegs neviens. Bet pamēģini dabūt kaut vienu šķiņķa gabalu no šīs miermīlīgās ainavas, no dzirnavnieka dūmkambara tur, lejā, — un mēs jau būsim ietupināti, ja mūs noķers.

— Un drošs, ka vienreiz mūs noķers, — pārliecinoši sacīja Stiklacs.

— Tevi jau viņi noķertu tūlīt pat ar pirmo reizi.

Drēbnieks izstiepa roku.

— Tātad ne pilsētā, ne uz laukiem mums nav nekādu izredžu.

— Tad jau, pats par sevi saprotams, vispār nekas neatliek.

Stiklacs, iekams izgrūda savu sakāmo, noskatījās ar vienīgo aci mazliet bailīgi uz abiem.

— Varbūt, ja — varētu izgudrot jaunu profesiju! Profesiju, kurā vēl nav bezdarbnieku, jo šādas profesijas nav.

Lai vai kā, tā tomēr bija ideja, un tā vispirms satriecoši iedarbojās uz Rakstvedi. Bet kaut kas te nebija tā, kā vajag, — tikai viņš nespēja pateikt, kas īsti.

Drēbnieks pat piecēlās kājās, tik ļoti viņu aizrāva Stiklacs iedoma.

— Tas jau būtu lieliski, tāda jauna profesija. Mēs būtu pirmie, kam, pats par sevi saprotams, būtu tiesības tajā darboties, jo mēs būtu to atklājuši.

Kamēr abi iztēlojās lielās priekšrocības, kādas viņi iegūtu, un arvien vairāk sajūsminājās, Rakstvedis nogrima pārdomās. Beidzot viņš pašūpoja galvu. Abi pārējie apklusa, vēl nepaguvuši aizvērt mutes.

— Nav ko gudrot. Jaunas profesijas — es nemāku to saprotami paskaidrot, — bet jaunas profesijas rodas tikai attīstības ceļā, attīstoties tehnikai, ar atklājumiem … Piemēram, tiek izgudrots radio, un pēkšņi rodas tūkstošiem radio veikalu. Bet nevar atvērt radio veikalu, iekams nav radio. Tas viss iet savu gaitu, — viņš melanholiski nobeidza. — Vajag otrādi! Vispirms atklājumu un tad jauno profesiju!

— Atklājumu jau nu es, protams, nespēju izdarīt. — Stiklacs jutās sāpināts.

— Vajag papūlēties, — mierīgi iebilda Rakstvedis, — tad varbūt arī kaut kas sanāk … Izgudro klimata mašīnu! Tad būs mums visiem līdzēts.

Abi pārējie raudzījās jautājoši un kā neizpratnē, tāpēc viņš piebilda:

— Tad tu varēsi pirmais nodibināt klimata mašīnu fabriku un savus ražojumus pārdot muižniekiem un zemniekiem … Katrs pats sev iekārto laika apstākļus: kartupeļu laukam šādu, labībai citu un āboliņam un pļavām arī tām piemēroto. Lietus, vējš un saule stingri noteikti dažādiem tīrumiem, skatoties pēc tā, kas tiem vajadzīgs.

Un viņš iztēloja sevi par pasaules glābēju, kas smaida pats par sevi.

— Bet tu vari arī uzbūvēt vienu vienīgu milzu klimata mašīnu un ar to pārveidot visu pasauli un padarīt laimīgu visu cilvēci. (Šādas domas man radās tad, kad mans ziemas mētelis bija lombardā, bet laukā valdīja septiņpadsmit grādu sals.) Sala vairs nav! Ziemeļpolā un Dienvidpolā aug apelsīni. Bada vairs nav! Gadā desmitkārtīgas ražas! Nav vairs konkurences, nav karu un vispār nekādu cīņu maizes dēļ. Visi dzīvo pārpilnībā. Salīdzinājumā ar klimata mašīnas izgudrotāju visi līdzšinējie pasaules glābēji ir vieni vienīgi mēsli. .. Nu, kā tad būs?

— Tas būtu brīnišķīgi, — aizgrābtībā teica Stiklacs.

Bet Rakstvedis atmeta ar roku.

— Atklāti sakot, man ļoti gribas ēst. Mēs esam ceļā jau sešas stundas. — Viņš piecēlās. — Es ieteicu tev tagad noiet lejā ciematā, — viņš norādīja uz baznīcas torni, — un nopirkt par tiem septiņdesmit feniņiem maizi un desu. Kad šie tevi ieraudzīs, varbūt jutīsies aizkustināti un iedos drusku vairāk.

Stiklacs, vēl joprojām nogrimis pārdomās par klimata mašīnu, tikai pamāja.

— Kādu brīdi viss bija brīnum jauki. Proti, es visu redzēju tā, kā tu stāstīji. Apelsīnu meži pat Ziemeļpolā! Tagad es nemaz vairs neesmu izsalcis.

— To tu pastāsti tur lejā miesniekam, tad viņš kā likts iedos tev krietnu gabalu desas.

Viņi tuvojās gar pakalna malu ciematam, kas ar katru soli pacēlās augstāk no ielejas un pienāca pie sakņu dārza, kur jauns zemnieks rāva laukā rutkus un krāva grozā.

Rakstvedis pārlieca galvu pār zemo žogu.

— Vai tad rutki jau ēdami?

— Jā, šie ir gatavi. Ja tie paliks vēl ilgāk zemē, tad sapūs.

— Nemaz nespēju ticēt, ka rutki ir jau ēdami. Vai tiešām jau cieti?

Zemnieks pārbaudīja ar īkšķa nagu.

— Pavisam cieti! … Un pamatīgi lieli. Mēs pārdodam par četriem feniņiem gabalā.

— Parādiet! Nudien tas ir interesanti. — Rakstvedis saspieda rutku, iespieda īkšķa nagu tanī. — Patiesi ēdami… Vai baltie arī? — Un pēc tam, kad viņš bija pārbaudījis arī balto, ko zemnieks pasniedza, teica: — Tos es parādīšu, kad būsim atkal mājās. Mūsu apvidū, proti, zemnieki apgalvo, ka rutkiem nepieciešamas vēl pāris nedēļas.

Zemnieks noskatījās viņiem nopakaļ. Bet viņš pārāk gausi domāja. Viņi bija jau nogriezušies aiz meža stūra.

— Tagad tu nepirksi desu, bet maizi un sviestu un mazliet sāls.

— Es pats nesaprotu, kāpēc tas tā. Bet tāda dīvaina sajūta. Reizēm, kad uz viņu paskatos, es varētu viņam visu atdot, kas man ir, — sacīja Drēbnieks, lūkodamies Stiklacij nopakaļ.

— Neko lielu jau viņš vis nedabūtu. Jā, būtu labi, ja maizniekam rastos šī sajūta! Bet tam tādas nav, un viņš ari nevarētu to atļauties, viņam, proti, jāmaksā par miltiem. Mūsdienās visiem jāsajož vēderi.

Ja tā labi padomā, tad ar to tavu klimata mašīnu nemaz tik traki nav. Vai tad radio arī nav tāds pats brīnums? Ja senāk kāds būtu apgalvojis, ka ir tāds aparāts, ar kuru te lejā, ciemā, var dzirdēt, kas tiek Berlīnē dziedāts, tad viņu, bez šaubām, iebāztu trako mājā.

Rakstvedis aizdedzināja sērkociņu.

— Te tev tagad ir uguns. Tāds pats brīnums! Kaut arī pie tās ir pierasts! Daudzus simts tūkstoš gadus tā bija cilvēkiem neiedomājami smags jautājums. Un tagad ikviens nēsā kabatā kārbiņā uguni līdz… Jā, tā, redz, ir attīstība, civilizācija … Bet kaut kas nav tā, kā vajag attīstībā, ja, par spīti neizmērojamai bagātībai, ko cilvēki ražo, lielāko tiesu cilvēkiem klājas tik sasodīti slikti, ka tie netiek ne pie paša nepieciešamākā, katrā ziņā neiet neko labāk kā tiem pirms simts tūkstoš gadiem.

— Tad jau varbūt ar tavu klimata mašīnu ari nekas nebūtu līdzēts?

— Jā, mani arī pārņem šaubas, vai tomēr atkal viss nepaliktu pa vecam. Tie, kam klimata mašīna būtu, droši vien darītu visu iespējamo, lai arī pie vislielākās pārpilnības mums nekas netiktu … Nu, tāpēc jau tev nav jānokar deguns. Tagad vispirms paēdīsim, kā nākas, un tad redzēsim, kas būs tālāk. Viņam jābūt tūlīt atpakaļ.

Bet Stiklacs, nupat nonācis līdz meža stūrim, pēkšņi apstājās un vēlreiz pagriezās atpakaļ — viņš bija aizmirsis sāli, bet viņam nebija vairs ne feniņa.

— Man nav sāls, ko pārdot, — atteica maiznieks, pie kura Stiklacs bija pircis maizi.

— Es jau negrasos pirkt.

Bet maiznieks jau bija pa otrām durvīm izgājis laukā.

— Vienu mārciņu? — jautāja vecā sieviete pārtikas preču tirgotavā un piecēlās no ķeblīša aiz letes.

— Ai nē, tikai mazlietiņ! Vienu šķipsniņu!

— Mazāk par ceturtdaļmārciņu mēs, godātais kungs, nepārdodam.

— Jā, jā, protams! Bet, redziet, mums ir divi rutki, un pie tiem vajadzīgs mazliet sāls. Tikai man diemžēl nav vairs naudas.

Vispirms viņa gausi atkal apsēdās.

— Tas ir — kā jūs to domājat?

— Es domāju, ja jūs man varbūt mazliet sāls iedotu tāpat, tikai tik daudz, lai mēs varētu ēst rutkus.

Ekonomisko likumu mehānisms, kam sieviete bijusi visu mūžu pakļauta, izraisīja viņā apslāpētu pretestību.

— Mēs paši esam nabadzīgi, ļoti nabadzīgi.

Taču, kad viņa uzlūkoja Stiklaci, kurš norūpējies un nokaunējies gaidīja, ierunājās viņas jūtīgā sirds. Lai vismaz ietaupītu papīra turziņu, viņa iebēra sāli avīžu papīra strēmelē.

Stiklacs vaigi kvēloja, kad viņš izgāja laukā, viņš bija pirmo reizi savā mūžā ubagojis.

Nepagāja ne desmit minūtes, kad rutki un trīsmārciņu maize bija notiesāti. Drēbnieks, kurš kliboja un tāpēc allaž uzmanījās, lai nebūtu ceļā par kavēkli, ieminējās tādā balss noskaņā kā apsūdzētais, kam jāaizstāvas:

— Kas attiecas uz mani, tad mēs, pats par sevi saprotams, varam vēl stundām ilgi iet.

— Un kāpēc mums tas būtu jādara? Kāda velna pēc? Uz kurieni? Tikpat labi varam palikt tepat tupam. Mums jau nav nekā ko zaudēt un iegūt vēl ne tik.

Visiem šai brīdī kļuva nomācoši skaidrs, cik smaga un bezjēdzīga ir dzīve bez cerībām un mērķa.

— Mēs varētu sev pameklēt vietu naktsguļai, tas ir viss.

— Un rīt, kad pamodīsimies? … Naudas mums vairs nav.

— Gabalu maizes varbūt sadabūsim. Kaut gan — varbūt arī ne! Ubagot jau arī jāprot.

— Nu, es jau protu gluži labi ubagot, pirmīt man tas ļoti viegli padevās.

— Tikpat jau rīt, parīt un pēc gada būs tieši tas pats, kas šodien. Mēs kaut kur tupēsim un paliksim tupam, jo mums jau tikpat nekur nekas nebūs citādi kā tur, kur tobrīd atradīsimies.

Rakstvedis ļāva vispirms, lai paiet kāds laika sprīdis pārdomām.

— Pārveidot visu iespējams tikai divējādi — vai nu mums jāpadara sev gals, vai jāpieņem kāds lēmums!

Viņš pavērās sev pievērstajās alkatīgi jautājošajās acīs, tad ātri atkal uz pilsdrupām, kas bija redzamas tālumā uz kāda mežiem apauguša pakalna, un sacīja pārvērstā balsī, pārliecīgi vienkārši, it kā starp citu:

— Mums vajadzētu pieņemt lēmumu izceļot. Es būtu par Dienvidameriku.

Stiklacs par atbildi tikai pašūpoja galvu.

— Ja tu nespēj neko labāku izdomāt…

Ari Drēbnieks skumji smaidīja — kā par kaut ko pilnīgi neiedomājamu. Viņš neteica ne vārda, nebija vērts muti virināt.

Viņiem bija pāri četrdesmitiem un trūka jauneklīgas bezbēdības. Izceļot! Dienvidamerika! Liels kumoss, pārāk liels, ar to nebija iespējams tikt galā. Neviens nebilda ne vārda, visi sēdēja klusēdami ar nomācošu smagumu sirdī.

Rakstvedis nesteidzināja. Censties pārliecināt nebūtu pareizi. Šāda veida smagu un nozīmīgu lēmumu vajadzēja pieņemt pilnīgi patstāvīgi pašiem, citādi jau pašā sākumā pietrūks spēka tā īstenošanai. Gan jau bezcerīgais stāvoklis palīdzēs izšķirties. Viņš vairs par to nerunāja.

— Varbūt tur augšā, drupās, mēs drīzāk atradīsim piemērotu naktsmītni.

Stiklacs — viņi bija jau nogājuši soļus desmit — pēkšņi palika stāvam, uzlūkoja abus pārējos, brīdi pagaidīja un tad teica, kā atklādams gluži jaunu patiesību:

— Es jums teikšu — tā dzīve ir viena draņķīga būšana.

— Un tāpēc tev vajadzēja apstāties?

Draugi klusēdami izgāja cauri mežam, nokāpa ielejā, pārbrida pāri kādai Maiņas pietekai, šķērsoja vairākas kalnu kores — arvien tikai pilsdrupu virzienā, kas vēl joprojām ar sarkano smilšakmeņu mūriem slējās tālumā zilajās debesīs apvidus augstākajā vietā dižskābaržu un egļu mežu vidū. Reizēm drupas, kāda meža pakalna aizsegtas, pazuda skatienam, lai tad izslietos vēl varenākas, ar vēl lielāku torņu un erkeru skaitu. Viņi nesastapa ceļā neviena cilvēka.

Drupas no vienas vietas apaugušas ar mūžsenu efeju vītnēm. Pagalmi aizauguši ar milzum lieliem dzeloņ-plūmju un kazenāju krūmiem. Veca sarkana dižskābarža zari aizsedza ieeju tornī, kurš vēl bija saglabājies laika zoba neskarts. Viņi uzkāpa augšā. Tur torņa metru biezie mūri bija apmesti un nocementēti. Viņi apsēdās uz cementētā apļa malas.

Gaiss aiz karstuma sanēja. Tālutāl līdz zilgajam apvārsnim mirguļoja pakalni un meži. Šur tur jau bija manā-mas rudenīgi dzeltenas skābaržu birzes. Pļavu dzīlēs redzēja vizam šauras upju svītras, un cauri lielākajai dziļajai ielejai, garām pieplakušajiem ciematiem aizlocījās koši zilā milzu čūska — Maina.

Līdzās drupām nogāzenā pļavā nekustīgi stāvēja trīs stirnas un raudzījās tālē.

— Mēs esam trīs, un tur tās — trīs! Kam klājas labāk? — jautāja Drēbnieks.

Stiklacs domīgi pašūpoja galvu.

— Ai, ai! Kādā dienā tās nošaus.

— Vai tas būtu slikti? Ja mirkli iepriekš to vēl nezina? Rakstvedis sacīja vienā mierā:

— Laipni lūdzu. Tev tikai jāpasaka «jā», un es tev apsolu, ka tad tas ilgs tikai vienu mirkli. Tornis ir trīsdesmit metru augsts, lejā klintis, es tevi mazliet pagrūdīšu — un cauri būs.

— Vai tu mani pagrūstu?

— Uz vietas!

Tad Drēbnieks atkal reiz sulīgi nolamājās un pirmais sāka klibot lejup.

Drupās viņi atrada istabveidīgu telpu bez griestiem. Kaktos auga krūmi un turpat metru augstas papardes; uz siena klēpīša, ko te bija pametuši klaidoņi, nekustīgi sēdēja nikna izskata mežonīgs suns. Vienīgi acis, kas zalgoja no garo spalvu kumšķu apakšas, liecināja, ka suns ir dzīvs.

Kā mazs bērns, kas vēl nepazīst briesmu un tikpat labi noglāstītu arī plēsīgu zvēru, Stiklacs, ne mirkli nešaubīdamies, priekā starodams, gāja pie suņa, kurš, pieradis vienīgi pie sitieniem un pie tā, ka uz viņu sviež ar akmeņiem, mēnešiem ilgi tikai bēdzis no cilvēkiem, tagad nespēja ticēt, ka šī roka tiecas glāstīt.

Suns šādu taktiku pazina. Jau dažs labs bija viņu laipni pievilinājis un tad paspēris ar kāju. No jebkura cita viņš būtu tūlīt bēdzis prom un tad slājis atkal tālāk. Taču šoreiz tas juta kaut ko tādu, kam nespēja pretoties tikai nedrīkstēja vēl šai neparastajai laimei ticēt.

Suns meta līkumus ap Stiklaci — neuzticīgi un prasīgi reizē, pa starpām pameta zibenīgu mirkli uz abiem pārējiem un tad, galvu pagriezis atpakaļ, tomēr, drošs paliek drošs, tuvojās izejai.

— Bet, mīlulīt! Mīlulīt! Nāc šurp! Nāc pie manis! —

Stiklacs noslīga uz ceļiem un plakšķināja ar abām plaukstām sev pa gūžu. — Nāc taču!

Sišana šim nebija prātā. Mīlulītis aprauti ierējās, rējiens pārgāja ņurdoņā, vēlreiz pārbaudoši, it kā starp citu, pameta acis uz abiem pārējiem, tad smilkstēdams atklāja, ka ļoti labprāt tuvotos. Tai pašā laikā viņš ar abām priekš-ķepām skrāpēja zemi, bet ne par sprīdi nenāca tuvāk.

Tad Stiklacs pierāpoja pie suņa, kurš lielās izbailēs sarāvās čokurā, un noglāstīja tam galvu un sānus.

— Manu Mīlulīt, manu labo Mīlulīt.

Pieskaroties Stiklacs glāstošajai rokai, suns, nepārtraukti rejot, sūdzējās, cik daudz ļauna tas jau pieredzējis, un beidzot, aiz laimes trīsot pie visām miesām, uzlika abas priekšķepas Stiklacij uz pleciem. Tā bija īsta draudzīga apkampšanās.

— Jā, jā, Mīlulīt, to mēs pazīstam, mums klājas uz mata tāpat!

Tagad viņi bija četratā — trīs vīri bez kādām izredzēm nākotnē, lai gan nupat viņu atsvešinātība vairs nelikās tik skarba, un svētlaimīgs suns, kurš nevilcinādamies būtu par Stiklaci atdevis dzīvību.

Viņi nogūlās uz siena klēpja. Suns notupās līdzās un saspringti gaidīja, vai neatskanēs kāda pavēle. Mēle, pārķērusies pār lūpu, trīsēja līdz ar elpas vilcienu, un acis, kuru dzīlēs slēpās visas būtības jēga, sekoja katrai guļošo cilvēku kustībai.

Rakstvedis centās savu prieku par jaunpienācēju apslēpt:

— Nu mums ir vēl par vienu ēdāju vairāk. — Bet balsī bija jūtams aizkustinājums.

Viņi bija noguruši, pēc īsa brīža jau visi trīs gulēja aizmiguši. Suns vēl pagaidīja. Taču šīs trīs burvīgās būtnes nekustējās vairs. Tad tas vairākkārt apgriezās apkārt, līdz atrada visērtāko stāvokli, iebāza purniņu starp priekš-ķepām, vēl pēdējo reizi pagrieza acis uz gulētāju pusi, tā ka piere savilkās krokās, un dziļi apmierināts atviegloti nopūtās.

Drīz apklusa arī putni, maigo vakara krēslu uzsūca nakts, debesīs virs četriem gulētājiem izplauka zvaigžņu siets.

Drēbnieks bija no torņa saskatījis tālumā meža klajumā lielas lauku mājas. No rīta visi četri devās virzienā uz turieni. Viņi bija izsalkuši. Pēdējo divdesmit četru stundu laikā viņi bija apēduši tikai gabaliņu maizes un nelielu rutku.

— Gribam vai negribam — pie cilvēkiem vien būs jāiet. Zāli, pats par sevi saprotams, ēst nevaram.

Stiklacs, kam mugursomā vēl bija kriksītis sviesta un šķipsniņa sāls, mierinoši paskaidroja, ka piedevas maltītei viņam vēl esot, trūkstot vienīgi vai nu pīles, vai kādas labas zivs, tad viņš sagatavotu smalkas pusdienas.

Tikai pēc pusstundas — lauku mājas joprojām vīdēja zilajā rīta tālē — Drēbnieks, kam kuņģis jau bija sāpīgi savilcies, jautāja:

— Un kā tad tu — teiksim pīli, — kā tu ceptu pīli?

— Es ceptu to uz iesma virs atklātas uguns, tā sakot — uz režģa, un to nemitīgi apziestu ar sviestu un arī ar pašas taukiem … Bet jums būtu jāgaida, līdz tā izcepsies, kā nākas. Žēl būtu samaitāt.

Rakstvedis, kurš, klausoties Stiklacs gari stieptajā stāstījumā, cik dievišķīgi brūna, kraukšķīga un spoži taukaina katrā ziņā izceptos pīle, ja vien pārējie pārsteidzīgi ātri tai neķertos klāt, aiz izsalkuma arvien vairāk iedegās niknumā un nespēja vairs savaldīties.

— Aizveries ar savu iedomu pīli! Mēs nokausim suni! Tas mums tiešām ir! Tas tiks nokauts! Kā likts!

Stiklacs palika stāvam. Viņa lūpas metās pelēkas.

— Nemūžam! To es tev saku. Tas nenotiks nekad.

Suns, par kuru patlaban tika spriests, raudzījās jautājoši

ar savām brūnajām acīm te uz vienu, te otru, patipināja mazliet, tad, drošs paliek drošs, apsēdās cieši līdzās Stikl-acij un izkāra mēli.

Rakstveža niknums izkūpēja, bet, lai Stiklacs viņu saprastu, viņš savu bada radīto humoru vēl pastiprināja:

— Līdz divpadsmitiem tas drīkst vēl dzīvot. Bet tad tam jāmirst. Mēs parasti esam pulksten vienos ēduši pusdienas — kārtībai jābūt, — un viena stunda būs vajadzīga, lai to izceptu mīkstu.

— Vai tu pīli piepildītu ar kaut ko, varbūt ar maizi?

Tad iznāktu vairāk ko ēst, — piebilda Drēbnieks, kam jau iedoma vien ēst pīles cepeti likās tomēr kaut kas iegūts.

Taču Stiklacs sargājās tagad kārdināt Rakstvedi ar cepeti. Vai nav dzirdēts, ka dažs labs joks bēdīgi beidzies. Ejot viņš glāstīja Mīlulīti, kas, pastiepis purniņu augšup, to pateicīgi iebāza Stiklacs delnā.

Ikviens, kam gadītos sastapties uz lielceļa ar šiem trijiem un viņu pinkaino suni, būtu sev satraukti jautājis, kas tie par cilvēkiem, un droši vien censtos nemanāmi izvairīties no satikšanās. Tiesa, uzvalki šai otrā ceļojuma dienā izskatījās vēl gluži pieklājīgi un vienādās mugursomas ar rūpīgi piesaitētiem mēteļiem virs tām nelika tieši domāt, ka šie trīs vīri galinās nost pirmo, kas gadīsies ceļā. Taču sūrais liktenis bija nepārprotami uzspiedis zīmogu šo cilvēku sejām, par to liecināja arī nevarīgais skatiens, kas tramīgi meklēja glābiņu, glābiņu, kura nebija. Un katrā ziņā ieteicams izvairīties uz lielceļa no saskares ar vīriem, kam dzīve vairs nesola neko un kas vēl nav nevarīgi veči.

Apmēram tā, liekas, domāja arī lielās vientuļās lauku mājas saimniecības vadītāja. Bez viņas neviena mājās nebija, visi strādāja tīrumā. Viņa tikai pa pusei pavēra durvis.

Sākumā draugiem šķita, ka šī kalsnā dīvainā izskata sieviete ir sieviešu drēbēs pārģērbies vīrietis. Viņai bija īstas ūsas un bārda, bet iekritušie vaigi kā nosēti spalvainām kārpām. Arī balss skanēja zemu kā vīrietim, kad viņa bargi uzsauca:

— Te nekas netiek pārdots!

Un to pašu brīdi atkāpās priekšnamā, lai divas reizes pagrieztu atslēgu durvīs.

— Pārdots! … Pārdots! … Kurš te runā par pārdošanu! — Rakstvedis paraustīja plecus.

Tās bija skaistas mājas. Grūti aptvert, kādas pārtikas bagātības te glabājās. Vistu, pīļu un zosu bari kladzināja un gagināja zem mūžveciem kokiem. Draugi varēja visu apskatīt, neviens viņus netraucēja.

Būtu pieticis ar vienu pašu pīlīti. Bet aiz loga rūts glūnēja spalvainā hermafrodīta seja. Nav šaubu, ka viņai līdzās atradās telefons. Tad viņi nokļūtu aiz restēm.

Tagad Drēbnieks saprata, kas bija taisnstūrainie zilie

ūdens kvadrāti, kurus viņš vakar no torņa bija ieraudzījis tālumā, — tie bija lieli betonēti baseini forelēm.

Viņi gāja pa pusmetru plato mūri ap galveno baseinu, kur tūkstošiem peldēja lielas jau nosūtīšanai gatavas zivis, izraibinātas sārtiem lāsumiņiem.

Uz mūra bija nolikts smeļamais tīkls ar garu kātu. Viens grābiens — un viņiem būtu kāds desmits zivju. Taču hermafrodīta seja tagad rēgojās nekustīga aiz loga mājas otrā pusē, no kurienes baseini bija labi pārskatāmi.

— Iesim! — māksloti vienaldzīgi aicināja Rakstvedis.

Viņi pameta visu bagātību un izbadējušies gāja gar

skaidro strautu, foreļu audzētavas pirmpiegādātāju.

Taciņa vijās augšup. Strautu, kas straujā tecējumā plūda no klinšu augstienes starp priedēm, daudzkārt ceļā aizkavēja terasveidīgi klinšu izciļņi, uz kuriem tas izlija mazos ezeriņos, bet no turienes putodams spraucās tālāk starp akmens nogruvumiem.

— Šādos dziļumos mēdz uzturēties foreles, — Stiklacs domīgi ielūkojās ūdenī. Skaidrā strauta dibenā varēja saskatīt katru akmentiņu, katru smilšu graudiņu, bet nevienu foreli.

— Te varētu stāvēt arī maizes klaipi, kāpēc ne! Vietas diezgan, — sacīja Rakstvedis.

Pēkšņi viņi ieraudzīja, kā metrus divdesmit tālāk gaisā sidrabaini pazibēja forele. Zivs ceļoja pa strautu augšup, un tai vajadzēja akmens šķēršļus un seklumus pārvarēt, lecot pa gaisu.

Kad viņi tur piesteidzās, ūdens tecēja rāms un skaidrs. Drēbnieks, kuru mocīja izsalkums, bargi norādīja uz strautu.

— Droši, ka tur viņu ir tūkstošiem.

— Tātad svaigu foreli mēs šodien nedabūsim, — pārtrauca nobeidzot Rakstvedis un devās tālāk.

Pulkstenis bija divi. Septiņos viņi bija izgājuši no drupām ar tukšu vēderu. Meža zemeņu vairs nebija, āboli un bumbieri vēl negatavi, plūmes zaļas. Visi trīs draugi vairs nejuta savu augumu, vienīgi vēl smeldzīgu nenosakāmu sāpju kamolu tai vietā, kur vajadzēja būt kuņģim. Stāvoklis kļuva nopietns.

Reiz kara laikā, kad Drēbnieks gulēja lazaretē, medmāsa, kas bija viņā ieskatījusies, sagatavoja skuju ekstrakta vannu. Tikpat spēcīgi smaržoja te, šajā vientuļajā priežu silā, kur reizē bija vēss un vasarīgi tveicīgs. Gaiss tīrs un spirdzinošs. Taču šķita, ka elpo vienīgi kuņģis, plaušu, liekas, vairs nebija.

Klinšu sašķeltā priežu sila skaistums un vientuļais diženums viņus vairs neskāra, priedes raudzījās ņirdzīgi, milzīgie sūnām apaugušie klints bluķi, kas desmitiem gulēja mežā, likās ar nomācošu vienmuļību daudzinām, ka viss ir nemainīgs. Foreļu strauta līksmā čalošana izskaloja visiem trim kuņģi.

Rakstvedis pameta skatienu uz suni, tad pavirši paraudzījās uz Stiklaci, un viņa vaibstos nebija ne miņas no vēlēšanās jokot. Stiklacs dzīrās kaut ko sacīt. Rakstvedis atmeta ar roku.

Klusēdami viņi cits aiz cita sparīgi soļoja augšup gar strautu uz iedomāto ciematu, nonāca plakankalnē uz lielceļa un drīz vien tuvojās kādas mazas Maiņas piekrastes pilsētas strādnieku kvartālam. Kaut kam vajadzēja notikt.

Suns, liekas, visu saprata. Nebija viegli, nē, nē, nebija viegli. Dzīvnieka izturēšanās, kad tas draudzīgi snāja līdzās un laiku pa laikam, pametis mirkli uz Stiklaci, elsodams pavēra muti, liecināja, ka tas pilnīgi izprot savu saimnieku dvēseles stāvokli un šajā grūtajā brīdī smalkjūtīgi cenšas neizrādīt laimi, kas to pārņēmusi.

Izsalkums padzina Rakstvedim domas par lielāku mērķi; nepieciešamība ēst sašaurināja redzes loku uz pasauli un aprija cerību uz Dienvidameriku. Viņš domāja vienīgi par kumosu maizes — proti, domāja kuņģis.

Nebildis pārējiem ne vārda, viņš iegāja pirmajā mājā.

— Mēs esam izsalkuši.

Viņš pat nesveicināja.

Jaunā sieviete — strādnieka sieva — jutās tik ļoti pārsteigta, ka viņai aiz brīnuma mute palika vaļā, un šī sejas izteiksme nepazuda arī tad, kad viņa teica:

— Mums pašiem nav ko uz zoba likt. Māja tukša — kā izslaucīta! Mans vīrs ir bez darba. Te bezdarbnieku ir vairāk nekā vajag. Pabalsta diena tikai rīt, un bezdarbniekiem bodnieks nedod nekā uz parāda . . . Tikai dažiem no mūsējiem iznāk strādāt trīs dienas nedēļā.

— Kurš varētu mums te iedot gabalu maizes?

— Dieviņ, te nav īstā vieta. Bet arī citur nebūs nekas labāks . . . Drīzāk zemniekiem varbūt ir vēl kas.

— Šai apvidū mēs nekā nedabūsim, — viņš sacīja abiem pārējiem un tūlīt devās pa priekšu tālāk. Rakstveža skopie vārdi un apņēmīgā gaita lika atjēgties Stiklacij un Drēbniekam, kas bija cerējuši, ka Rakstvedim atkal paveiksies kādu apvest ap stūri kā dienu iepriekš zemnieku ar rutkiem.

Viņi steigšus izgāja cauri strādnieku rajonam — astoņdesmit gluži vienādi neapmesti ķieģeļu nami — vesela iela — vienā pusē četrdesmit māju, otrā pusē tikpat. Tā, it kā kilometru garš daudzdzīvokļu nams būtu pāršķelts uz pusēm un abas puses noliktas viena pretī otrai.

Pēdējā namā bija vecu lietu uzpircēja veikals, kur Rakstvedis varēja pārdot savu mēteli, kā strādnieka sieva bija teikusi. Par abu pārējo mēteļiem pat vecu lietu tirgotājs nebūtu nekā devis. Rakstveža mētelis vēl izskatījās paglīts, jo pēdējo gadu bija nogulējis lombardā.

Viņš dabūja trīs markas. Pēc brīža viņi jau sēdēja krogā. Radio spēlēja fokstrotu.

Drēbnieks ieteica šai dienā iztērēt tikai pusi naudas, taču Rakstvedis neatkāpās no sava — ka viņiem jāpaēd, kā nākas.

— Pusotras markas mūsu stāvokli neglābs. Mums ir pilniem vēderiem jāpārliek, ko darīsim tālāk.

Pārējie neko daudz nepretojās. Pāri nepalika ne feniņa. Kad pats lielākais izsalkums bija remdināts, Rakstvedis sacīja:

— Nu mēs varam vēl pārdot savas mugursomas — ja par tām ko dos, un tad būtu viss. Tad noteikti jāsākas jaunai dzīvei.

Mīlulītim Stiklacs bija no saimnieka izlūdzies skārda bļodiņu ar atkritumiem un kauliem. Un tobrīd viņam pēkšņi radās kāda ideja. Bet to viņš pagaidām neizpauda.

Visi četri cītīgi ēda. Pamazām sajūta, it kā viņiem nebūtu vairs nekā cita kā vien krampjaini sāpju sažņaugts kuņģis, izzuda, un līdz ar to atgriezās apziņa arī par galvu, kājām un rokām.

«Uzmanību, runā Berlīne! Noslēdzot mūsu skaņu plašu programmu, paklausieties tango «Dejo Berlīne».»

Rakstvedis nolika uz galda trīs markas un atslēja muguru pret krēsla atzveltni. Glāzes un šķīvji bija iztukšoti. Neviļus viņš atcerējās izsalkuma mokas priežu silā.

—Man šķiet, ka fiziskas sāpes ir vieglāk paciešamas nekā bads.

— Slāpes esot vē^ skaudrākas,— iebilda Stiklacs. — Piemēram, tuksnesī! Ūdens nav nemaz! Tikai smiltis un tveice!

— Nu un aukstums?

— Ak, tas, ko mēs šodien pārdzīvojām, droši vien ir tikai badošanās sākums, tā sakot, pirmā pakāpe, — domās nogrimis, sprieda Drēbnieks. — Karā es biju reiz kopā ar trim vīriem granātas izrautā bedrē piecas dienas pamests bez apgādes. Trešajā dienā kuņģis vairs nesāpēja. Bet galvā bija viena vienīga tumsa, un es nemitīgi, stundām ilgi dzirdēju dziedāšanu. Skaņas — durstīgas un svilinošas — plūda man pa dzīslām, līda zem nagiem. Es nemitīgi taustīju ausis, jo man bija sajūta, ka tās ir aizlietas ar karstu ģipsi… Vienam nākošajā naktī sāka rādīties halucinācijas. Tas tad patiesi sajuka prātā, un to vēlāk aizsūtīja uz aizmuguri, uz trako māju. Ceturtajā dienā savukārt pazuda ikkatra sāpju un vispār jebkura sajūta. Es nejutu vairs svaru. Tā pusnomodā es patiesi lidoju. Bet pa starpām uznāca mokošas bada lēkmes.

— Kādas tās bija? — Stiklacs ieinteresēti apjautājās.

— Nevaru pateikt. Nav iespējams tās aprakstīt. — Viņš nožēlodams uzrāva plecus. — Es nespēju attēlot… Vēders kā uzšķērsts… Vai vari iedomāties sāpes, kad tev no dzīvas miesas visu izrauj, kuņģi, zarnas, visu? . .. Viens biedrs stundām košļāja zābaku un tiešām pamazām bija aprijis daļu no virsādas.

Un, kad Stiklacs histēriski iesmējās: — Nav ko smieties, mīļais draugs, savu mūžu to neaizmirsīšu, — Rakstvedis tikai noteica:

— Nekas, laba nākotne mums gaidāma!

«Uzmanību! Runā Berlīne! Ziņas no darba biržas. Vajadzīga jauna stenogrāfiste un mūrnieks, ne vecāks par trīsdesmit gadiem … Darām zināmu uzņēmēju kungiem, ka visdažādākās specialitātēs un neierobežotā skaitā dabūjams gan nekvalificēts, gan kvalificēts un augsti kvalificēts darbaspēks.»

— Nu, vai nav lieliski? Berlīnē tiek meklēts mūrnieks. Pilsētā ar četriem miljoniem iedzīvotāju — viens mūrnieks! Tad jau mums nekas nevar draudēt. Prom uz Berlīni!

Cik pelēka un nomācoša pēkšņi likās apkārtne!

— Darbu, liekas, mēs tātad nedabūsim, visā Vācijā ne, — skumji noteica Stiklacs.

— Tu tiešām vēl cerēji?

— Nu, es tikai domāju — varbūt uzsmaida laime.

— Tas būtu tas pats, ja vinnētu galveno vinnestu bez vienas loterijas biļetes.

— Jā, un no rīta pēc piektās nakts, kad mums atnāca pakaļ, mēs gulējām bez samaņas. Tikai vājprātīgais ne, tas smējās.

— Vai tad tu nedzirdēji? Berlīnē tiek meklēts mūrnieks, ne vecāks par trīsdesmit gadiem.

— Jā, jā, ko tad mēs darīsim? — jautāja Drēbnieks, kurš vēl arvien domās kavējās citur. Viņš sapurinājās un paraudzījās visapkārt.

— Vai garšoja labi, Mīlulīt? — Suns uzlika purnu viņam uz ceļgala.

Rakstvedis apsēdās ērtāk, ļāva labajai rokai brīvi nokarāties pār krēsla atzveltni un teica:

— Jā, tā tas nu ir. — Tad apklusa.

Tikai pēc ilgāka brīža — negaidot bija pienācis saimnieks, kurš savu apmeklētāju bezdarba dēļ nespēja nomaksāt hipotēkas procentus un tagad stāvēja nekustīgi pie loga, — Stiklacs pacēla galvu:

— Iespējams, ka tā ir liela pārdrošība cilvēkiem mūsu vecumā. Bet, ja mēs viņpus jūras varētu dabūt darbu, galu galā tomēr derētu pamēģināt.

Drēbnieks vienmērīgi glāstīja suņa galvu un vēroja, kā dzīvnieka acis katrreiz aizvērās un atkal pavērās. Un, nepaceldams plakstus, viņš klusi un vienkārši sacīja:

— Esmu ar mieru.

«Beidzot viņi ir tiktāl,» nodomāja Rakstvedis, kurš uz to vien bija gaidījis un palicis uzticīgs savam lēmumam — izvairīties no jebkuriem pārliecināšanas mēģinājumiem.

Kad Stiklacs sapņaini ieminējās, ka varbūt viņi tur, pāri, tiks pie bagātības, viņš pat atvēsinādams iebilda:

— Nemaz negudrojiet! Arī tur droši vien ir pietiekami nabaga zeļļu, kas nezina, kur likties. Jādomā, arī tur iet ļaudis bojā. Taču vairāk iespēju nekā te tomēr jābūt. Te visa dzīve ir tikai reģistratūra. Mēs esam ieskaitīti rubrikā — bojā ejai nolemtie. Un tur nekas nav līdzams … Tur, pāri, droši vien vēl neiet viss tik precīzi kā pa diedziņu.

— Nu un pat ja mums tur neveiktos? Kas mums ko zaudēt? — jautāja Stiklacs, papildinādams runu ar mutes, roku kustībām un savas acs izteiksmi. — Te, nav šaubu, mēs aiziesim bojā un tur, pāri, — varbūt ari ne. Tā ari visa starpība.

Rakstvedis nosēdās ērtāk, sagatavojies stāstīt:

— Pirms trim gadiem es reiz strādāju divas dienas par izpalīgu pilsētas slimnīcā, es tur vācu urīnu no visiem slimniekiem un nesu ārstam asistentam, kurš laboratorijā taisīja urīna analīzes. Tas man pastāstīja par savu tēvu, kurš bijis Vīnē dabas zinātņu institūtā preparators un kādu dienu saņēmis uzdevumu izbāzt pasaulē visretāk sastopamo putnu, vienīgo eksemplāru, kāds bija visā Eiropā. Arī Dienvidamerikā, kur šie putni mēdz būt, esot tikai nedaudzi. To esot neizsakāmi grūti noķert, lai gan tas pat nelidojot. Taču skrienot neiedomājami ātri, un tam esot apbrīnojamas mīmikrijas spējas. Tad nu preparators paņēmis atvaļinājumu, pametis sievu un bērnus Vīnē un aizbraucis uz Dienvidameriku, lai šādu putnu noķertu. Ne jau naudas dēļ vai kaut kā tā! Viņa tēvs bijis fanātiķis, tā stāstīja ārsts. Pēc gada tēvs atrakstījis, ka vēl nevarot atgriezties; kaut gan putnu jau vairākas reizes redzējis, bet viņam vēl neesot izdevies to noķert. īsi sakot, šis cilvēks palicis viņpus jūras divdesmit gadus. Viņš bija dažus putnus noķēris, bet arvien dziļāk iemaldījies mūžameža biezoknī un beidzot uzdūries indiāņu ciltij, kas vēl nekad nebija redzējuši nevienu balto. Tie viņu iecēluši par valdnieku. Viņš palicis pie tiem veselus divdesmit gadus. Viņam netrūcis nekā, bijušas skaistākās sievietes, itin viss .. . Kad viņš atgriezies Vīnē, viņa sieva jau bijusi veca un bērni pieauguši.

— Nu un? — alkatīgā ziņkārē jautāja Stiklacs. Arī saimnieks klausījās. Drēbnieks sēdēja nekustīgi, suns nenolaida acu no Rakstveža.

— Nekāds nu! Viņš izbāza putnus. Sākās karš. Cilvēks nomira lielā trūkumā. Kā jau tas Vīnē pēc kara mēdza būt.

Stiklacs, kā piesaukdams garus, pacēla rokas. Drēbnieks, sagatavojies ko teikt, izstiepa roku.

— Jā, jā, es zinu, ko jūs gribat sacīt, es ari tāpat domāju. Bet notika tieši tā.

Saimnieks aizgāja aiz letes, nogrimis dziļās pārdomās par nesamaksātiem parādiem. Mīlulītis vēlreiz izlaizīja jau tīri izlaizīto bļodiņu.

Stiklacs nespēja noturēties neteicis:

— Aiz jūras viņam bija viss, bet Vīnē nekas.

— Tikai neiedomājies, ka varēsi tur būt valdnieks, ja arī šis stāsts pierāda, ka izņēmuma veidā pat tādi neiedomājami gadījumi tur vēl iespējami… Mēs strādāsim par viesmīļiem vai krāvējiem ostā, par kurpju spodrinātājiem vai fermā. Kas to lai zina! Varbūt radīsies mazliet vairāk izredžu nākotnei.

Drēbnieks bija tas, kurš beidzot uzdeva izšķirošo jautājumu:

— Bet kur mēs ņemsim naudu ceļojumam? — Rakstvedis tūlīt, gari novilkdams, atsaucās:

— Jā … ā, mans mīļais, te jau ir tas suns aprakts. Ja „es to zinātu! … Tas ir viss uzdevums, tā sakot, mīkla,

kas mums jāatrisina … Lai vai kā, mums vismaz ir nodarbošanās, neesam vairs bez darba.

— Mums jāsadabū nauda. Gluži vienalga, kā! Jāsadabū! — dedzīgi iesaucās Stiklacs.

Rakstvedis kā īsts diagnostics ieviesa metodiku, atmezdams vispirms visu, kas ir atmetams:

— Atrast mēs šo naudu — drošs, ka neatradīsim, un zagt arī nevaram. Jo, pirmkārt, arī zagt vajag prast un, otrkārt, vispār. Un vismazāk ticams, ka mēs to nopelnīsim. Jo, ja jau Vācijā varētu tik daudz nopelnīt, tad nebūtu nekādas vajadzības braukt prom.

— Kas tad atliek?

— Jā, to es nezinu. Es tikai zinu, kādā veidā mēs pie naudas nevaram tikt.

Saimnieks aiz letes sāka drūmi smieties. Mīlulītis viņu pārmetoši aprēja.

— Atsūtiet man skatu kartīti, kad būsiet tur, pāri, varbūt es arī ieradīšos, — uzsauca viņiem saimnieks pa logu nopakaļ.

— Labs ir, mēs atsūtīsim, pavisam noteikti atsūtīsim. — Stiklacij aiz satraukuma seja pārklājās drudžainiem plankumiem.

Nakti draugi pavadīja mežā zem klints izciļņa. No rīta viņi devās tālāk, tagad pastāvīgi tikai Hamburgas virzienā.

Stiklacs pastāstīja savu iepriekšējās nakts sapni, paskaidrodams:

— Jums nav jādomā, ka es īstenībā loloju tamlīdzīgas cerības … Tātad es lauzos gluži viens cauri mūžamežam, pēkšņi kādā klajā vietā uzdūros tūkstoš mežoņiem, katram no tiem rokā loks, un visas bultas vērstas pret mani. Bet man vajadzēja tikai izņemt aci laukā, pacelt to augstu, turot starp īkšķi un rādītājpirkstu, tad ielikt atpakaļ — un viņi iecēla mani par savu dievu … Tad es diemžēl pamodos, jo sāka līt lietus.

Dienām un naktīm viņu domas, runas un sapņi riņķoja ap vienu un to pašu. Pagāja nedēļa pēc nedēļas, bet uzdevums, kā tikt pie ceļojuma naudas, palika tikpat neatrisināts kā tai dienā, kad viņi izgāja no krodziņa. Viņi bija līdzīgi aiz satraukuma trīsošam sunim, kam jāatnes tik liels akmens, ko nespēj ar zobiem satvert un kas tāpēc jāpamet guļam zemē. Viņiem nebija vairs nekādu cerību. Un tomēr viņi joprojām soļoja virzienā uz Hamburgu, kur . gribēja uzkāpt uz kuģa.

Šad tad viņi dabūja no zemniekiem ko ēdamu, reizēm arī pašiem izdevās ko paķert. Stiklacs ideja, kas viņam bija zibenīgi radusies krodziņā, — izlūgties ēdienu sunim un tad izmakšķerēt visu, kas ļaunākā gadījumā var pašiem noderēt, — arī dažreiz līdzēja pārvarēt pašu negantāko izsalkumu. Mugursomas, abi mēteļi un vestes bija jau sen pārdoti, zoles cauras, bārdas garas un pinkainas, sejas iekritušas. Uzvalki daudzkārt lietū izmirkuši un uz muguras izžuvuši karājās kā netīras skrandas uz novājējušajiem bēdu un bezcerības saliektajiem augumiem. Jau vairākas reizes viņi bija pārcietuši otrās un trešās pakāpes badošanos, jutās novārguši, ar pūlēm turējās kājās, pēdas klāja tulznas.

Lielākoties viņi klusēdami klimta pa ceļu, ko runāt vairs nebija. Šīs Odisejas lielums bija lasāms viņu acīs. Tie, kam viņi ejot patrāpījās pretī, grieza ceļu un noskatījās nopakaļ. Viņi nelikās gar to ne zinis. Bezcerīgāki nekā jebkad tik kumuroja uz priekšu — virzienā uz Hamburgu.

Tikai uz rudens pusi, kad nogatavojās augļi — labība bija jau novākta un nokulta, — viņiem klājās mazliet labāk.

Naktis jau bija jūtami vēsas, un nekad nevarēja droši '

paredzēt, vai atradīsies pajumte, kur pārgulēt, tāpēc, ja vien radās izdevība, viņi bieži vien likās garšļaukus jau pēcpusdienā. Gadījās, ka tāpēc viņi visi trīs gandrīz zau dēja dzīvības.

Daži puišeļi no tuvējās mazpilsētas ķēra rugainē peles un aizdedzināja vairākās vietās uzreiz milzum lielu salmu kaudzi, bet paši paslēpās grāvī, lai no turienes papriecātos par reto skatu.

Vienā mirklī kā liesmu jūra gaisā uzšāvās uguns stabs. Tad no liela tāluma, kur bija meklējis kaut ko ēdamu, atdrāzās Mīlulītis. Viņa riešana skanēja kā ievainota cilvēka gari stiepts kliedziens. Svelmes aizturēts, suns, izmisīgi riedams, atkal un atkal lēca liesmu bangotnē, beidzot ienira tanī un sasniedza visus trīs, kas tikai tagad, sprak-stoņas un karstuma pamodināti, brēkdami izskrēja laukā.

Tad Drēbnieks tomēr neatturējās pateikt:

— Tagad nu tas būtu jau garām, tagad viss būtu labi.

Arī Rakstvedis domāja to pašu. Stiklacs tikai noteica:

— Mans Mīlulītis!

Viņi aizgāja līdz tukšam viesnīcas dārzam un apsēdās pie kāda galda, kas atradās vistālāk no mājas. Jau kur tas laiks kā viņi nebija sēdējuši uz krēsla. Nerādījās neviens viesmīlis. Un tas bija labi.

Rakstvedis — nomākts un sagumis — aizklaiņoja vēl gabaliņu tālāk gar dārza mūri, aiz kura atradās staļļi un saimniecības ēkas. Pie kāda trīs metrus augsta, divsimt gadus veca rokām kalta režģota žoga viņš palika stāvam. Plaša parka dziļumā spīguļoja trīsdaļīga spilgti dzeltena cēlajā baroka stilā celta pils.

Divas meitenes tepat tuvumā spēlēja tenisu, viņu tēvs sēdēja uz augsta šķīrējtiesneša krēsla, bet pie režģa, tikai pusmetru attālu no Rakstveža, gadus sešdesmit vecs zilacains vīrietis ar skūtu seju lasīja angļu avīzi.

Pār žogu pārlidoja bumbiņa, Rakstvedis pameta to atpakaļ, tēvs no sava tiesneša krēsla pateikdamies pacēla roku.

Arī anglis, vairāku Londonas laikrakstu īpašnieks, pacēla acis un vispirms pārsteigts uzlūkoja Rakstvedi, bet pēc tam pilnīgā mierā vēroja to pārbaudoši un ieinteresēti, it kā atrastos pie kāda būra zooloģiskajā dārzā.

Rakstvedis savās desmitkārt izmirkušajās un atkal uz auguma izkaltušajās netīrajās skrandās izskatījās mežonīgs jo vairāk vēl pinkainās bārdas dēļ, kurā tagad pavērās mulsi smaidošas lūpas. Bet viņa acis, kurās aizkustinoši apvienojās cildenums un ciešanas, īsu brīdi rāmi vērās angļa acīs. Divas pasaules raudzījās viena otrā,

— Kas jūs tāds esat?

Vēl iekams Rakstvedis paguva atbildēt, starp krūmiem uz grantētā ceļa parādījās livrejā tērpies sulainis un palocījies vilcinādamies tuvojās.

— Viesmīlis no «Zelta zoss» lūdz atļauju parunāt ar cienīto kungu.

Anglis apsviedās un neizprotamā niknumā uzbrēca:

— Lai viesmīlis mani liek beidzot mierā.

Kamēr sulainis steidzās pazust, namatēvs sadusmots, ka viņa viesis tiek traucēts, aši norausās no šķīrējtiesneša krēsla, un anglis, kurš pirms četrdesmit gadiem bija Vācijā studējis, pastāstīja, ka iepriekšējā dienā, pastaigājoties pa pilsētiņu, viņam pēkšņi sagribējies Frankfurtes desiņu ar mārrutkiem, tāpēc iegājis «Zelta zosī».

Rakstvedis, stāvēdams cieši pie žoga, arī dzirdēja notikušo.

Anglim viesmīlis iepaticies. Cilvēkmīlestības uzplūdā, ko izraisījušas tiklab sentimentālas jaunības atmiņas, kā arī neparastā bauda, viņš bija samaksājis par desiņām ar simtsmārciņu naudas zīmi un aizgājis. Jau mirkli vēlāk, izgājis uz ielas, viņš nebija vairs domājis ne par desiņām, ne jaunības atmiņām, ne viesmīli vai simtsmārciņu naudas zīmi.

Anglis vēl nebija beidzis, kad sulainis parādījās atkal un, aiz bailēm stostīdamies, paskaidroja, ka viesmīli neesot iespējams aizraidīt.

Un te jau tas uzradās pats. Starodams aiz apziņas par savu godīgumu un aizkustināts pats par sevi, viņš jau iepriekš izbaudīja jauko iespaidu, kādu atstās, kad, māksloti smaidīdams, teica:

— Ir noticis pārpratums. Jūs laikam …

— Cik maksā desiņas?

— Astoņdesmit piecus feniņus.

— Dodiet šurp! — Anglis paķēra viesmīlim no rokas simtsmārciņu naudas zīmi. — Samaksājiet viņam par desiņām, — viņš izmeta sulainim, kurš aizgāja kopā ar apstulbušo viesmīli.

Tad Rakstvedim no sirds dziļumiem izlauzās tikai divi vārdi:

— Šitāds stulbenis!

Anglis, nepārtraukdams sarunu ar namatēvu, pastiepa uz Rakstveža pusi cauri režģim simtsmārciņu naudaszīmi. Rakstvedis stāsta beigas vairs nedzirdēja. Viņš bija jau gabalā.

Viņa gaita bija pārvērtusies. Viņš skrēja, cik jaudas, nelūkodamies ne pa labi, ne pa kreisi, un turēja auguma augšdaļu izslietu taisnu. Roka visu laiku taustīja naudas zīmi kabatā.

Viņš izņēma to no kabatas un paglūnēja gar elkoni lejup uz sauju, kur gulēja salocītā naudas zīme.

Rakstvedis šķērsoja pilsētiņu kā noziedznieks, kurš labprāt skrietu, bet nedrīkst ierādīt, ka attālinās no vietas, kur apzadzies.

Bija noticis kaut kas neiedomājams. Viņš sāka pamazām notikušajam ticēt. Tikai tagad viņš palēnināja gaitu, pavērās visapkārt un kārtīgi aplūkoja naudu. Šaubu nebija— tā bija simtsmārciņu naudas zīme un piederēja viņam. Viņš papurināja galvu, plecus, nopurināja pēdējās šaubu paliekas. Atkal un atkal viņam pārbrāzās karsts prieka vilnis, un tad pārņēma uzmundrinošs, burvīgs miers. Kaut arī acis bija miklas, tās tomēr smaidīja līdz ar lūpām. Pasaule bija kļuvusi gaišāka.

Prieka brāzma dzīrās viņu apreibināt, noslāpēt. Sirds dauzījās kā neprātīga, kad viņš iztēlojās, kā parādīs draugiem pasakaino naudu. Viņš sāka ar baudu svilpot. Svilpodams Rakstvedis atgriezās pie savējiem.

Abi draugi vēl joprojām sēdēja viesnīcas «Zelta zoss» dārzā pie galdiņa un strīdējās par cepeša specifisko smaržu, ko vēja dvesma vēdīja no virtuves.

— Tas ir cūkas cepetis, to taču es laikam vēl pazīšu.

Drēbnieks gurdi iebilda:

— Teļa cepetis, pats par sevi saprotams!

— Galvenais, ka jums labi garšo šī cepeša smarža, — sacīja Rakstvedis.

— Tu vēl joprojām joko?

Te uz terases parādījās viesmīlis. Galvā viņam vēl bija platmale.

— Ei, kas jums te vajadzīgs! Te nav nekāda nakts patversme.

«Jā, jā, draudziņ, tavā vietā es arī nebūtu vis pārāk labvēlīgi noskaņots,» domāja Rakstvedis.

Stiklacs negribīgi piecēlās.

— Nu jau ceļ traci. Visu laiku nemaz nerādījās.

— Jā, tam bija svarīgākas lietas kārtojamas. — Vairāk Rakstvedis pagaidām neizpauda. — Apsēdies vien mierīgi.

— Nevar jau. Tas cūkcepure vēl pasauks policiju.

Drēbnieks pārliecinoši paklaudzināja ar rādītājpirkstu

pa galda virsu:

— Tieši tāpēc mums vajadzētu palikt. Tieši tāpēc! Ja mūs apcietinās, mēs dabūsim paēst.

— Ak, brīvā dabā tomēr ir patīkamāk, — tēlotā mierā iebilda Rakstvedis. Viņam bija draugu žēl, jo tie vēl nekā nenojauta par savu laimi. Bet bija neizsakāmi kārdinoši triumfu vēl pavilcināt. Apziņa, ka jebkuru brīdi iespējams ar nemaldīgu drošību padarīt laimīgus šos abus rūpju un izmisuma nomāktos likteņa biedrus, bija pārāk valdzinoša.

Viesmīlis, kas bija nekustīgi stāvējis uz terases un, rūgtās pārdomās nogrimis, blenzis uz puķu kastēm, pēkšņi uzkliedza:

— Taisieties, ka tiekat! — un nikni aizcirta aiz sevis stikla durvis.

— Tagad viņš pasauks policiju … Bet lai! — Drēbniekam bija viss vienalga.

— Iesim labāk!

Abi glūnēja uz terases pusi. Rakstvedis pārlika, vai ātri un nemanāmi nenolikt naudas zīmi uz galda. Roka jau pasniedzās. Tomēr negribējās ar joku laupīt brīnuma burvību. Viņš pagaidīja, kamēr viņi atkal pagriezās atpakaļ uz galda pusi.

Palēnām viņš izvilka no kabatas simtsmārciņu naudas zīmi un nolika galda vidū.

— Tā pieder mums, — viņš nopietni sacīja un atslējās pret krēsla atzveltni.

— Reklāma! … Esmu redzējis. — Stiklacs vienaldzīgi pagrieza naudas zīmi uz otru pusi, meklēdams slavinājumu kādam apavu krēmam.

— Ja tā būtu īsta! — nopūtās Drēbnieks, kurš naudas zīmei pat nepieskārās. — Kur tu to dabūji?

Rakstvedis, kam balss aizkustinājumā mazliet trīsēja, sacīja:

— Naudas zīme ir īsta, un tā pieder mums … Naudas zīme ir Dienvidamerika.

Ka naudas zīme ir īsta, to tikmēr bija izpētījis arī Stiklacs. Bet kā tā varētu piederēt viņiem?

Kaut kur tālumā jau pavīdēja ticības stariņš. Tad Stiklacs spēji saraustīja abus plecus un neparastā niknumā iesaucās, vēl iekams sirdī pagūtu iezagties cerība:

— Mums jau tā iet pietiekami draņķīgi! Nav tev ko plātīties ar sūda jokiem!

— Es saprotu ļoti labi, ka jūs nespējat ticēt, man sākumā bija tāpat. — Viņa balss siltums iedarbojās pārliecinošāk nekā simtsmārciņu naudas zīme, kas gulēja uz galda — šaura un īsta.

— Ja tas tiešām ir taisnība! … — Drēbnieka acīs iezagās neizsakāmas bailes, ka viņš varētu noticēt. Viņš pavirzījās nost.

— Kur tad tu būtu dabūjis simtsmārciņu naudas zīmi? Tas jau nevar būt, — sacīja Stiklacs, kurš jau bija sācis ticēt. — Nevar būt!

Vispirms Rakstvedis teica:

— Visā mūsu mūžā tāds laimes gadījums vairs neatkārtosies. — Un tad viņš, ar piespiešanos apslāpēdams satraukumu, kas viņu no jauna sagrāba, pastāstīja notikumu.

Abu acīs, kuri aizturētu elpu skatījās uz Rakstvedi, aprīdami katru vārdu, atspoguļojās viss notikums pie parka režģotā žoga. Sirdis noreiba laimes apziņā, ka tā ir patiesība, bet aptvert viņi joprojām to nespēja. Tas notika pakāpeniski. Runāts netika nemaz, un pat elpu vilka smagi. Beidzot Stiklacs ieelsodamies pacēla abas rokas gaisā un ļāva tām nokrist uz galda. Drēbnieks nepārtraukti rija asaras.

— Ak tu, muļķīti, — aizkustināti sacīja Rakstvedis, kam tāpat prāts drīzāk nesās uz raudāšanu nekā smiešanos.

Rīta saule sniedzās no skaidrajām debesīm apskaut ar siltajiem stariem upmalā trīs mūmijveidīgus, ar dubļiem notašķījušos stāvus. Rakstvedis, kurš pirms kara divus gadus bija nosēdējis kādā bankā aiz izmaksas lodziņa, baidījās, ka ierēdnim varētu rasties smagas aizdomas, ja viņš ierastos tur šajā uzvalkā mainīt simtsmārciņu naudas zīmi.

— Un maiznieks vai miesnieks katrā ziņā tūlīt pat pasauktu policistu.

— Nu, bet jāizmaina ir, ko tad citu. Mēs taču nevaram ciest joprojām badu ar divtūkstoš markām kabatā.

Stiklacs zināja, ko darīt. Pēc brīža trīs kaili vīrieši jau bija upes malā nometušies uz ceļiem. Skaidrais ūdens saduļķojās. Viņi pamatīgi visu izmazgāja — gabals ziepju vēl bija saglabājies — un izplāja uzvalkus un kreklus saulē.

Pēc stundas Drēbnieks uzstiepa mugurā savu uzvalku, kas vēl bija mikls, visu pārējo pasita padusē un devās uz kādu nelielu drēbnieka darbnīcu. Viņš lūdza īpašniekam atļauju izgludināt drēbes. Draugi gaidīja pie upes zem vītoliem.

Biksēm bija iegludināta vīle, krekli kļuvuši mīksti kā no zīda.

Bet pēc tam viņi aizgāja uz frizētavu.

— Ak, vai zināt, vispirms apstrādājiet šo te kungu, mēs tikmēr pagaidīsim, — Stiklacs augstsirdīgi piedāvāja.

Viņu plāns bija — lai noskūtais un nogludinātais Rakstvedis aši aizskrien uz banku un tad viņus izpērk ar samainīto naudu. Bet noskaidrojās, ka visi drošības pasākumi bijuši lieki.

— Jums nu gan bijusi cūkas laime, — tūlīt noteica bankā ierēdnis, kurš, tāpat kā jebkurš cilvēks pilsētiņā, jau sen zināja notikumu ar simtsmārciņu naudas zīmi.

Visi trīs, tiklīdz paskatījās cits uz citu, sāka nevaldāmi smieties, bet Mīlulītis ņēmās lēkāt kā negudrs, — pēc no-skūšanās tumši iedegušās sejas ap muti bija baltas kā nopūderētas. Viņi izskatījās pēc klauniem.

Ar nākošo vilcienu draugi aizbrauca uz Hamburgu.

Kādu rītu, divas nedēļas vēlāk, pēc visu grūtību uzveikšanas konsulātos, kuģu aģentūrās un izceļošanas kantorī viņi stāvēja, ģērbušies baltos uzvalkos un sandalēm kājās, krastmalā un meklēja ar acīm tālu prom noenkuroto kuģi, kam vajadzēja viņus aizvest uz Dienvidameriku. Pārbrau-cienu, ieskaitot pilnu uzturu,viņi jau bija samaksājuši.

Stiklacs bija vēlējies sandales. Tās esot lētākas un atstājot eksotisku iespaidu. Bez baltajiem uzvalkiem — sešas markas gabalā — neesot gluži vienkārši tropos iespējams iztikt, to viņš esot lasījis.

Tūlīt pēc ierašanās Hamburgā Rakstvedis saziņā ar biedriem bija paņēmis no divtūkstoš markām desmit un ielicis sev divus mākslīgus zobus to vietā, kurus bija pazaudējis kautiņā ar darba biržas pārstāvi. Viņš izskatījās labi tropu uzvalkā, sandalēm kājās un braši uzskrul-lētām Ūsiņām. Viņš pastāvīgi bija centies atstāt tāda nevērīgi eleganta cilvēka iespaidu, kam viss padodas viegli, it kā starp citu.

Viņi atgriezās savā mazajā ostas viesnīciņā, kur visi trīs kopā par vienu mārku astoņdesmit dienā dzīvoja jumtistabiņā, mēbelētā ar trim salmu maisiem. Viņi novilka atkal baltos uzvalkus, kurus bija uzvilkuši tik tāpat vien, izmēģināšanai, lai redzētu, kā tas būs vēlāk tropos.

Mīlulītis, ar lielu interesi vērodams dīvainās pārvērtības, ne mirkli neatkāpās no Stiklacs, it kā zinātu, kas gaidāms, un baidītos, ka viņu nepamet vienu.

Ar īpašu rūpību un aizrautību viņi sakravāja mazo kopīgo jūrnieku kasti, kas palika pustukša. Stiklacs būtu labprāt vēl šo to iegādājies, galvenokārt trīs revolverus. Bet Rakstvedis noteica, ka skaidra nauda esot labāk.

No atlikušajām piecsimt markām viņi negribēja izdot vairs ne feniņa, iekams nebūs sasniegta Buenosairesas osta.

Drēbnieks un Rakstvedis nesa kasti, Stiklacs un Mīlulītis nāca nopakaļ.

Stiklacs teiciens: «Šeit mēs droši aiziesim bojā, bet tur varbūt arī ne,» — kļuva par viņu devīzi. Viņi visu cēla uz smiltīm. Nekas ļaunāks vairs nevarēja atgadīties, jo bija jau atgadījies pārāk daudz.

Šādu sajūtu pārņemti, viņi stāvēja, nerūpēdamies par mantām, uz klāja un, kad milzenis kuģis izgāja atklātā jūra, noskatījās uz pamazām izzūdošo zemi.

III

Starpklāja pasažieri jau bija sagājuši guļamtelpā. Daudzi nevarēja aizmigt. Arī Stiklacs un Drēbnieks gulēja vaļā acīm uz muguras — padevīgi liktenim, neuzdrīkstēdamies pakustēties. Viņi nespēja vairs saprast, kā cilvēks var justies izsalcis. Pīles cepetis bija kaut kas neiedomājami pretīgs. Viņu zaļās sejas pauda tikai vienu vēlēšanos — būt mirušiem.

Reizi pa reizei kāds tumšs stāvs aizlīgoja laukā pie margām un, pārliecies tām pāri, liekas, čukstēja okeānam kādu noslēpumu, ko neviens cits uz pasaules nedrīkstēja zināt.

Bija silta nakts. Rakstvedis, sēdēdams uz klāja, jutās it kā būtu pamests viens kādā vientuļā pilsētas parkā. Virs galvas mirgoja zvaigznes, bet pie kājām gulēja Mīlulītis kā allaž, kad jutās apmierināts, — iebāzis purniņu starp priekšķepām.

Viņi dzirdēja atpakaļslīdošā ūdens čaloņu; mašīnas dobjo, apslāpēto dārdoņu viņi uztvēra tikai kā asins pulsāciju dzīslās. Rakstvedis jūru neredzēja un tomēr juta tās neaptveramo plašumu.

Uz pirmās klases klāja, krietni augstu, iedziedājās saksofons, tikko saklausāmi, kā no liela tāluma, it kā šo tango izpildītu zvaigznes; kaut kur Rakstveža tuvumā to pašu melodiju klusiņām uz mutes harmonikām atkārtoja kāds matrozis.

— Nāc, iesim gulēt!

Mīlulītis paskatījās, pastaipījās un piecēlās. Nakts bija kļuvusi gaišāka. Tālu aiz kuģa uguņu staru kūļiem liegi līgojās un mirguļoja jūra.

Viņi gāja garām augstāk novietotajam, gaiši apgaismotajam kapteiņa tiltiņam un gari izstieptajai matrožu gu-ļamtelpai. Ceļš bija tāls, tajā gadījās tumši stūri un mel-num melnas ēnas.

Matrozis, kurš bija spēlējis mutes harmonikas, nekustīgi sēdēja uz tauvas rituļa. Kaut kur priekšā bija redzama zila uguntiņa. «Jādomā, ka tur ir raidstacija,» nosprieda Rakstvedis.

Ilgāku laiku viņi gāja gar kādu tumšu sienu, kas pacēlās augstu kā nama mūris. Drīz būs tirgus laukums un rātsnams ar strūklaku. Rakstvedim šķita, ka dzird jau strūklu čalošanu.

Nomiegojušies abi nonāca pie kāpnēm. Tikai tās neveda vis augšup, namā, bet lejā, kuģa vēderā.

No rīta jūra spulgoja kā spoži nospodrināts spogulis, pietiekami liels, lai tanī varētu spoguļoties reizē visas pasaules cilvēki, ja vien spoguli paceltu vertikāli. Bezgalīgā grambainā sliede, kas palika gludajā virsā aiz kuģa, lika domāt par milzi, kurš ar tik lielu ziepju gabalu kā māja pārbraucis pār spoži gludo spoguļa virsu.

Kā starojoša ausma, kas ceļas pretī tālām zemēm, kuģis slīdēja savu gaitu.

Pirmais no smacīgās guļamtelpas saules pielijušā klājā iznāca Stiklacs un pēkšņi smagu nojausmu mākts raudzījās bezgalīgajā tālē. Negaidot viņš atskārta, cik pārgalvīgais pasākums ir bīstams.

«Vācijā mēs droši aiziesim bojā, bet tur tikai varbūt.» Tā jau tas droši vien bija. Un tomēr tā bija sasodīta vieglprātība mesties uz galvas tumšā neziņā. Dzimtenē viņš būtu pamazām aizgājis bojā, tā sakot, pierastā veidā un redzētu vismaz pazīstamās mājas, ielas un cilvēkus, visu sen zināmo postu un dzīvotu, kamēr pienāktu drūmās beigas; te viņu sagaidīja milzu mēma neziņa. Velns zina, kādas šausmas slēpjas tajā. Bet nu vairs nebija nekas grozāms, viņa dēļ kuģis atpakaļ negriezīsies.

Stiklacs gausi devās tālāk pa vēl tukšo klāju un tīšuprāt raudzījās zemē, lai neredzētu uzmācīgo, vienmuļo jūras klaidu. Tik sīks un pazudis viņš tomēr nebija mājās juties.

Tā tas bija vienmēr, tiklīdz Stiklacij, pastaigājoties dzimtajā pilsētā pa saulaino upes krastmalu, gadījās pamanīt tauvas rituli; tad viņš apsēdās uz laika zoba sagrauztā kamola, dziļi ievilka elpu un ar to pašu brīdi jutās gluži viens pie ūdens; pazuda viss smagums, netirdīja vairs nekādas vēlēšanās, it kā būtu atklājies pašas dziļākās būtības noslēpums.

Šāda brīnumaina garīgas brīvības sajūta viņu pārņēma arī tagad, kad viņš, dziļi ievilcis elpu, apsēdās uz lielā saulē izkaltušā tauvas rituļa un neviļus izslēja gaisā degunu, lai sajustu darvas smaržu, kas te iederējās tāpat kā maizei milti.

«Cigaretes!» viņš tikai vēl iedomāja. Tad ne vairs domāja, ne juta kaut ko — embrijs bez kādas vēlēšanās Visuma mātes miesās.

Cigaretes atnesa Drēbnieks, kurš bija izgludinājis kāda čehu likteņbiedra uzvalku un par iegūtiem piecdesmit feniņiem nopircis bufetē paciņu cigarešu.

— Kopš trim gadiem pirmā nopelnītā nauda, — viņš apmierināts un reizē pārsteigts paziņoja. — Pats par sevi saprotams — tas ir ļoti patīkami.

Kad cigaretes kūpēja — Mīlulītis gulēja saulē, izstiepies

visā garumā, — dzīves jēga bija līdz visdziļākajām dzīlēm piepildīta.

Četri simti piecdesmit cilvēku visdažādākā vecumā, to vidū zīdaiņi, piedzimuši tikai vienu nedēļu pirms aizbraukšanas, astoņdesmit gadu veci tēvi un mātes, kas sekoja saviem piederīgajiem, lai nenomirtu dzimtenē vientulībā, brauca šā kuģa starpklājā uz cerību zemi, kuras ostās ik dienas pacēla enkurus kuģi, pārpilni ar mājup braucējiem; pēc gadiem ilgas veltīgas cīņas, zaudējuši pēdējo cerību, iztukšoti un sagrauti viņi atkal atgriezās dzimtenē, kas tāpat nesolīja nekā.

Klājs jau bija pārvērties par krāsainu Eiropas karti, ko veidoja visdažādāko tautību ļaudis, kas redzami un dzirdami cits no cita atšķirīgi sēdēja vai gulšņāja pa bariņiem. Pašā vidū pie tauvas rituļa bija apmetusies Vācija.

Visi bija nodarbināti ar tiem pašiem ikdienas sīkumiem kā dzimtenē: zīdaiņi tika mazgāti un pārtīti, melni piekū-pējušas pīpes rūpīgi piebāztas, no milzu lieliem saiņiem izņemti un ģimenes galvu brālīgi sadalīti maizes klaipi, āboli un desa, tāpat kā dzimtenē, vecāko noteicošais vārds šeit nebija apstrīdams. Jaunas meičas kā svētdienas pastaigā pa ciema ceļu gāja roku rokā, kāpdamas pāri kājām kādam zemniekam, kas tina ap pēdām tīras lupatas; meičas ķiķinādamas atskatījās uz vācu zemnieku puisi, kurš jau ilgāku laiku, lūkodamies mazā alumīnija spogulītī, pūlējās saglaust uz celiņa savus salmu dzeltenos nepakļāvīgos matus. Dzimtene brauca līdz. Vienīgi kāds gara auguma čehs jau otrreiz piecēlās, lai pavērotu jūru, jo Čehoslovakijā tās nebija.

Kāda grupa krievu, kas neizskatījās pēc zemniekiem vai strādniekiem, aizrautīgi žestikulēdami, dzīvi sarunājās, it kā sēdētu kafejnīcā. Pie resnās ventilatora caurules, kas guļamtelpā sūknēja svaigu gaisu, stāvēja atbalstījies savu tautiešu vidū kāds zviedrs un klusiņām spēlēja akordeonu. Ap viņu aplī bija sastājušies bērni.

— Jūs esat jau šeit? — jautāja Rakstvedis, pārkāpdams Vācijas robežu un pieiedams pie tauvas rituļa.

Abi tikai mazliet pavērsa pret viņu acis un atkal iegrima miermīlīgā snaudā.

Rakstvedis lēnā garā staigāja šurp un turp pa laukumiņu starp tauvas rituli un aizrautīgā sarunā iegrimušajiem krieviem, no kuriem vairāki allaž runāja reizē. Tikai

viens klusēja, viņš lūkojās zemē aizvien uz vienu un to pašu vietu, ko atkal un atkal šķērsoja Rakstveža kājas.

Beidzot viņš pacēla acis, un pēkšņi viņam šķita, ka redz pats sevi šurpu turpu ejam un tai pašā laikā tomēr mierīgi stāvam uz vietas — tik satraucoši līdzīgs viņam izskatījās Rakstvedis. Dvīņubrāļi, kurus grūti vienu no otra atšķirt, nevarētu būt līdzīgāki.

Vēl pārsteigumā blenžot uz savu dubultnieku, viņu no jauna paņēma savā varā drūmās domas, ko mazajā laukumiņā atkal šķērsoja Rakstveža kājas.

Garais čehs stāvēja pie kuģa margām un lūkojās veclaicīgā tālskatī, kurā bija lūkojies jau viņa tēvs, vēl zēns būdams. Tāltālu viņš pamanīja kādu plankumiņu, tik niecīgu kā ods.

— Tā ir «Cap Polonia», atpakaļceļā no Buenosairesas uz Eiropu, — laipni smīkņādams, paskaidroja matrozis. — Divdesmit vienu tūkstoti tonnu tvaikonis!

Kaut kur tālumā, vēl tikko saskatāms virs plašā ūdens, klājās miglas auts, tuvumā jūra vēl bija skaidra, tikai ne vairs zaļa, bet zilganpelēka.

Čehs atkal pacēla metru garo tālskati, savāza, izstiepa, grozīja un skrūvēja, bet odu vairs nespēja notvert.

Te kāda sieviete čehu grupā iekliedzās:

— Tēvs! Tēvs! — un raudādama noslīga ceļos.

Pirms kāda mirkļa astoņdesmit gadus vecais sirmgalvis vēl bija, klusi sēdēdams uz kastes, pīpējis, tagad viņš nekustīgi gulēja, nokritis gar zemi. Viņš bija miris. Ar pīpi roka viņš bija pēkšņi nogāzies.

Vedeklas vaimanas un bērnu raudas jaucās ar zviedra akordeona skaņām, izlauzās cauri pūlim, kas tūdaļ bija saradies ap mirušo. Viņi aiznesa to garām zviedram. Tikai tagad akordeons apklusa.

Matrozis atgriezās:

— Šonakt viņu iegremdēs jūrā.

— Ko tad? — jautāja čehs, tālskati no acīm neatņemdams.

— Līķi! Veco ar krāsaino vesti!

— Manu tēvu? — Tālskatis izkrita no rokām, viņš klupdams metās pakaļ vīriem, kas mirušo nesa uz līķkambari.

Dūmakas auts virs ūdens satūka, pletās plašumā, kuģis slīdēja cauri dūmakai, simts metru tālāk ūdens vairs

nebija saskatāms, un aiz šīs bula blīvas pacēlās augsts miglas mūris.

Rakstvedis apsēdās pie draugiem. Tā kā tauvas ritulis ir apaļš, tad katrs raudzījās citā virzienā.

Kapteiņa tiltiņš vairs tikko bija saskatāms. Tuvumā dotās pavēles skanēja kā no liela tāluma. Garām aizsteidzās divi matroži un tūlīt pēc tam skriešus vēl trīs. Viss kuģis šķita ievīstīts miglas vatē. Jūru un debesis, un pat pirmās klases klāju aprija migla. Visapkārt viss bija balts. Kuģis samazināja gaitu.

Pēkšņi visi trīs pielēca kājās — tieši virs viņiem uz kapteiņa tiltiņa, kur parasti dežurējošie virsnieki rāmām, noteiktām kustībām klusi un nopietni apkalpoja aparatūru, negaidot sirēna bija iemetusi miglā savu prātus satraucošo kaucienu.

Vienā mirklī uz klāja viss pārvērtās — ļaudis bija kājās. Bailes uzbruka kā zibens spēriens. Arī tie, kas nekad vēl nebija ceļojuši pa jūru un nezināja, cik bīstama ir migla atklātā jūrā, juta briesmas. Krievi klusēja. Kāda sieviete kliedza. Zvans aicināja pusdienās. Neviens negāja lejā. Visi kaut ko jautāja un runāja cits caur citu. Ar mazām atelpām kauca sirēna.

Klusumā, kad visi stāvēja, sastinguši kā parādības, no tālienes atbildēja «Cap Polonia».

Milzu kuģi satricināja grūdiens, Rakstvedis, zaudējis līdzsvaru, atkrita sēdus uz tauvas rituļa un tā arī palika sēžam. Kuģis stāvēja. Vēl īsākām atstarpēm abi kuģi apmainījās ar brīdinājuma signāliem.

No miglas iznira milzīgs tumšs nezvērs — tikai kādus divdesmit metrus attālu nedzirdami garām aizslīdēja «Cap Polonia» un pēc brīža jau atkal pazuda miglā.

Nekustīgās ēnas atdzīvojās. Mašīnas sāka darboties, kuģis tikko jūtami drebēja. Sirēna nokaucās vēlreiz nopakaļ «Cap Polonia», bet ļaudīm pēc izbailēm tā skanēja ausīs kā triumfāls prieka sveiciens. Kuģis no jauna devās uz priekšu.

Visi trīs domāja un juta to pašu — ka viņi tomēr nebija vairs tik bezcerīgi noguruši kā toreiz pēc izglābšanās no uguns salmu kaudzē, kad bija teikuši: «Tagad nu tas būtu jau garām, tagad viss būtu labi.» Tikai pašreiz viņiem kļuva skaidrs, ka pēdējo nedēļu laikā cerība atkal nemanot iezagusies viņu sirdīs un jau kupli sazēlusi.

Kad ēda pusdienas, matrozis, kādu meklēdams, devās visgarām galdam līdz pat Rakstvedim. Ar to pašu laipno smīnu, ar kādu viņš garajam čeham bija teicis: «Tā ir «Cap Polonia»,» — viņš sacīja Rakstvedim:

— Jums jānāk tūlīt līdz pie kapteiņa, — un satvēra ar rādītājpirkstu un īkšķi viņu aiz piedurknes.

Rakstvedis tūlīt nodomāja, ka kaut kas laikam nav kārtībā ar simtsmārciņu naudas zīmi.

— Lūdzu! — viņš piecēlās un tumši pietvīka.

Stiklacij un Drēbniekam pārgāja ēstgriba. Arī viņiem

iešāvās prātā pasakainā naudas zīme. Iespējams, ka nu pasaciņai pienākušas beigas.

— Un kur ir jūsu īstie dokumenti? — Kapteinis nolika Rakstveža pasi uz galda un vēlreiz zīmīgi pabungāja pa to ar pirkstu. — Šos te jūs esat pagādājis Hamburgā. Pazīstam šādas pasu fabrikas.

— Es nezinu nekādas pasu fabrikas. Tie ir mani dokumenti … Jūs taču varat pārbaudīt, jums uz kuģa ir radio.

— Man nav vajadzīgi jūsu padomi, atbildiet!

— To jau es daru. Man nav nekā slēpjama. — Tiklīdz Rakstvedis saprata, ka runa nav par simtsmārciņu naudas zīmi, viņš jutās gluži labi. — Jautājiet, lūdzu! Es atbildēšu visu.

— Tātad kur palikušas simtastoņdesmit tūkstoš markas?

— Liela nauda, kapteiņa kungs! Diemžēl man tās nav, un nekā arī par to nezinu.

Kapteinis parādīja viņam pa televīziju noraidītu fotogrāfiju, ko kuģa radists vēl tikai pirms desmit minūtēm bija saņēmis.

— Vai tas esat jūs?

— Tas esmu es. Neapšaubāmi! — laipni atsaucās Rakstvedis, kuram tai pašā brīdī kļuva skaidrs, ka viņš ir samainīts ar krievu. — Es pats, neviens cits! … Pat ļoti līdzīgs uzņēmums. — Viņš atdeva to atpakaļ un pasmaidīja. — Par traku līdzīgs!

— Nu un?

— Nekas un, kapteiņa kungs!

Arī kapteinis smaidīja. Viņš bija ļoti elegants un vēl jauns. — Liekas, jūs neaptverat, kas jūs sagaida, citādi jūs neuzjautrinātos.

Matrozis, stāvēdams līdzās, laipni smīkņāja.

Arī Rakstvedim bija lieliska oma.

— Jūs apgalvojat, ka man esot simts astoņdesmit tūkstoš mārku. Tad jau būtu tikai tāpēc jāskumst, ka man to nav.

— Nu tad vajadzēs mazliet sīkāk izvaicāt. Tas gan nav mans uzdevums. Bet gadījums mani interesē … Tātad — kāpēc jūs braucat uz Dienvidameriku? Vai jums tur ir radi? Vai saistīsieties kādā darbā? Kādi nodomi jums ir? Pastāstiet!

— Tad arī man vajadzēs mazliet sīkāk izteikties, — sacīja Rakstvedis un pastāstīja, kā viņš un abi draugi pēc gadiem ilga bezdarba kādu dienu devušies ceļā ar septiņdesmit feniņiem kabatā — bez kādām cerībām, bez mērķa. Viņš ļoti uzskatāmi attēloja otrās un trešās pakāpes badošanos un kā viņš izturējies, lai draugi paši secinātu, ka nav citas izejas kā vien izceļot. — Nu un gala rezultātā viņi paši sāka par to runāt. Kas tad mums arī cits vairs atlika?

— Un kur jūs sadabūjāt vai… paņēmāt naudu ceļam?

Rakstvedim metās karsts.

— Jā, tas ir atkal kaut kas cits. Ja gribat — īsts brīnums! — un viņš izstāstīja notikumu pie parka režģa.

Matrozis, kurš bija apceļojis visu pasauli un kuram nekad neko tamlīdzīgu nebija gadījies pat dzirdēt, iepleta acis.

Kapteinis ieinteresēti māja ar galvu pie katra teikuma. Un, klausoties saistošo tēlojumu, kāpēc anglis samaksājis viesmīlim par Frankfurtes desiņām ar simtsmārciņu naudas zīmi, viņš vēl omulīgi un izbrīnījies pasmaidīja.

Bet, kad Rakstvedis, izteiksmīgi nobeigdams savu stāstāmo, teica:

— Nu un tad viņš izņēma viesmīlim naudas zīmi no rokām un tā pār plecu pasniedza to tālāk man, — kapteinis attapās.

— Tas tiešām ir jauks notikums, un jūs to pat lieliski pastāstījāt. Bet jūs taču nedomājat, ka es jums noticēšu?

— Kā tad, tā, pār plecu! Paskatieties: tā! Un tai pašā laikā runājās tik mierīgi ar kādu kungu. Pat nepaskatījās uz manu pusi… Nu, es, protams, pasteidzos pazust. Skaidrs kā diena.

— Nudien ļoti jauks notikums!

— Vai ne — kaut kas tāds vairs otrreiz mūžā nevar atgadīties.

— Pat mazliet tā kā pārāk jauki! … Tātad Riodežaneiro es nodošu jūs policijai, un ar pirmo kuģi, kas ies, jūs tiksiet atgādāts atpakaļ Hamburgā. Pastāstiet Hamburgas tiesnesim savu stāstāmo. Bet es gan nedomāju, ka viņš jums noticēs.

— Tad jūs gluži nevajadzīgi padarīsiet mani nelaimīgu. Jo tikpat nekas neiznāks. Gluži nekas! Tiesnesis tūlīt sapratīs, ka man nav nekā kopīga ar tiem simts astoņdesmit tūkstošiem.

— Tad jau labi vien būs.

— Bet kur lai es vēlreiz ņemu naudu braucienam?

— Ak, gan jau atradīsies atkal tāds anglis, kas ne par šo, ne par to izdāļā pār plecu simtsmārciņu naudas zīmes.

Rakstvedim bija vajadzīgs laiks, lai apslāpētu dusmas.

— Vai zināt, kapteiņa kungs, zoboties par nabaga cilvēku nav liela māksla. Bet būt tādam nabagam un tomēr nezaudēt dūšu, tas, man liekas, ir pat mazliet grūtāk nekā būt kapteinim uz tik liela kuģa.

— Muti turēt!

— Tā! Un tagad manis pēc varat likt mani aizvest!

— Gan es tev parādīšu!

— Kā tad, ņirgāties par cilvēkiem, to jūs protat. Vairāk jūs neko neprotat.

Būtu vajadzējis tikai dot mazu norādījumu par krievu, un Rakstvedis būtu brīvs. Taču Rakstvedis nevarēja paciest, ja viņam netaisni uzbruka. Tad viņš ietiepās un atteicās kaut ko paskaidrot.

Baumas par to, ka Rakstvedis piesavinājies simts astoņdesmit tūkstoš mārku un ticis apcietināts, gāja no mutes mutē un sasniedza krievu jau tad, kad Rakstvedis vēl nebija kapteiņa kajītē iegājis.

Krievs, neredzēdams nekādu iespēju tikt prom no kuģa, iekams pārpratums tiks noskaidrots, un cerēdams ar vaļsirdīgu atzīšanos savu stāvokli mazliet uzlabot, lūdza sevi pieteikt kapteinim.

Viņš kopā ar trim kompanjoniem bija nodibinājis Berlīnē mehānisku apavu labošanas fabriku ar divdesmit trim pa visu pilsētu izkaisītām filiālēm. Augstā īres cena, dārgās mašīnas un galvenokārt vērā neņemtais apsvērums, ka šai laikā daudzi berlīnieši nespēj izlabot savas kurpes arī tad, ja zoles jau cauras, — visi šie apstākļi — turklāt mēģinājumi ar vekseļiem un nesegtu čeku palīdzību tikt

pāri krīzei izraisīja viltus bankrotu ar simts astoņdesmit tūkstoš mārku parādu.

Ar Hamburgā sadabūtiem viltotiem dokumentiem viņš bēga no divu gadu cietuma soda un tagad visu lietišķi izklāstīja kapteinim ar tāda cilvēka fatālismu, kurš gan saskata savas vainas īsto iemeslu tautsaimniecības apstākļos, bet to pat īpaši neuzsver, jo apzinās, ka arī tas vairs nespēj līdzēt.

Rakstveža acīs kapteinis tagad bija uzvarēts cilvēks, līķis, un beigtus cilvēkus viņš nemēdza sist. Viņš jautāja ar izmeklēti pieklājīgu balsi un skatienu:

— Vai atļausiet man tagad iet?

Kapteinis pamāja, sākumā tikai viņa acīs bija lasāmas simpātijas. Bet tad viņš tomēr jautāja:

— Jūs taču man piedodat?

— Ak, — Rakstvedis novilka, — man tikai žēl tā cilvēka.

— Tjā, tur nekā nevar līdzēt… Vai jums ir kāda daļa naudas vēl?

Rakstvedis vairs nedzirdēja atbildi, viņš bija jau laukā. Iznācis uz klāja, viņš pārsteigts ievēroja, ka migla izzudusi kā nebijusi. Pasaule gremdējās saules plūsmā. Debesu jums bija tik dzidrs, ka pat lielā attālumā, pie apvāršņa, varēja saskatīt «Cap Polonia» spožās metāldaļas.

Rakstvedis omulīgi noslīga uz šķiedrainā tauvas rituļa un atstāstīja ziņkārē svilstošajiem draugiem savu sarunu ar kapteini.

— Vācijā neviens nepieļautu domu, ka mēs būtu spējīgi sarīkot viltus bankrotu par simts astoņdesmit tūkstoš markām. Mēs nemūžam! Lai vai kā, tas jau ir sasniegums, — viņš pabeidza.

Vesela rinda mirgojošu dienu un gaišu nakšu nogrima aiz kuģa jūras dzīlēs. Nedēļas uz jūras bija līdzvērtīgas gadiem, lai negaidot kā rāma diena izgaistu. Triju ceļotāju apziņā Eiropa vairs neeksistēja. Ceļš uz jauno sākumu reizē bija atvadīšanās uz visiem laikiem. Eiropa izzuda nesasniedzamā tālē.

Vēl citas pasaules krasts bija nezin kur, bet jau jūtama savdabīga smarža naktīs, kad gaiss aiz tveices sabiezē. Viņi valkāja baltos uzvalkus un elpoja svešādo gaisu, tas nelaida vairs bijušo klāt pie pašreizējā, kas viņus silti apskāva.

Draugi jau dzīvoja jauno dzīvi, un viss likās pats par sevi saprotams. Lidojošā zivs, kas reiz naktī, ko viņi pavadīja laukā blakus tauvas ritulim, pārkrita pār margām, vairs nebija nekas sevišķs. Viņi elpoja un dzīvoja šai tagadnē, it kā viss būtu vienmēr tā bijis.

Kuģis neatturami gāja tālāk savu garum garo ceļu un kādā brīnum skaidrā rītā sasniedza Riodežaneiro līci.

Neskaitāmās banānu un apelsīnu barkas, ko vadīja maza auguma tumši brazīlieši un nēģeri, kas vienā laidā klaigāja, šķērsoja ūdeni, un pilsētas dzelteni un sārti krāsotās mājas staroja saules pielijušā ainavā, kur zilganie pakalni izzuda tālē.

Kad kuģis noenkurojās, pie Rakstveža pienāca jauns virsnieks un pasniedza no kapteiņa vēstuli ar divdesmit peso un atļauju: ja viņš gribot, lai nokāpjot krastā un apskatot Riodežaneiro. Tā bija atzinība par Rakstveža labo izturēšanos.

Viņi aizbrauca krastā. Stiklacs veda Mīlulīti piesietu saitē.

Pienāca brīdis, kad viņu pēdas skāra Dienvidamerikas zemi. Neviļus viņi cits citu uzlūkoja. Stiklacs turpat ostas burzmā nokrita uz viena ceļa, bez redzama iemesla pacēla ar rādītājpirkstu un īkšķi mazu akmentiņu, pagrozīja to un tad rūpīgi nolika atpakaļ vietā.

Reiz Drēbnieks, stāvēdams tauvas rituļa vidū, aši apgriezās un kā ar cirkuli precīzi iezīmēts pasaules viduspunkts vēroja horizonta neaptveramo apli. Šeit, pie tauvas rituļa, pie mazā apļa milzu apļa vidū viņi bija pavadījuši daudz rāmi ritošu dienu un tagad nu pastaigājās tropu pilsētā, kur dzīve tik spalgi un raibi pulsēja un triumfēja.

Ielas bija ļaužu pārpilnas, cilvēki vai nu stāvēja, vai gausi gāja un tad atkal palika stāvam, bet vārdus allaž pavadīja enerģiskas, straujas kustības. Viss, kas notika, likās, netapa darīts kāda mērķa labā, bet paša priekam. Ari kravas mašīnas, kas dzīvību apdraudošā ātrumā traucās pa ielām, šķita kalpojam vienīgi izpriecai.

Pie milzu lielas sārtenas pils, kas bija arī nolakota un spīdēja kā emaljēta, stāvēja gadus desmit veca nēģermei-tene un piedāvāja cukurotus kārumus, pati turēdama smieklu pilnajā mutē cukura standziņu.

Saule dedzināja. Draugi iegriezās šaurā ēnaini vēsā

šķērsielā. Te neviena nebija. Ieejas durvis, likās, bija namu otrā pusē; šinī pusē bija tikai akli logi un zemas ejas bez durvīm, kas veda pagrabos.

Viņi apsēdās uz kāda kāpņu augšējā pakāpiena, kas veda lejā pagrabā. No turienes vēdīja aukstums.

— Pie klimata mums, pats par sevi saprotams, vispirms jāpierod.

— Šai zemē aug tik lielas papardes kā mājas un ap koku stumbriem vijas košas orhidejas — tik kupli kā ap mūsu kokiem efejas, — sapņaini sacīja Stiklacs. — To es esmu lasījis.

Tobrīd viņiem uz muguras sasaistītām rokām skriešus tuvojās krievs. Rakstvedis pielēca kājās, krievs pazuda pagrabā.

Šurpu jau skrēja divi policisti. Rakstvedis centīgi un satraukti norādīja pa kreisi, šķērsielā.

— Tur! Tur iekšā!

Policisti aizskrēja virzienā, kurp rādīja pirksts, un pazuda.

Raudzīdamies uz tievo tērauda važiņu, ar kuru bija sasaistītas rokas, viņi sākumā jutās gaužām nevarīgi. Bet krievam vestes kabatā atradās nagu vīlīte. Rakstvedis ķērās pie darba. Abi pārējie apsēdās no jauna uz augšējā pakāpiena un uzmanīja ielu.

Vīlei gar malām nebija rievu, Rakstvedis, sviedriem plūstot, nopūlējās veselu stundu. Tad abi dvīņu brāļi iznāca no pagraba.

— Un ko tagad? — jautāja Rakstvedis.

— Dokumenti šeit nav tik svarīgi… Bet nauda! Man nav nekā. Viņi man atņēma visu.

Smagu, ļoti smagu sirdi Rakstvedis atdeva viņam savus divdesmit peso, teikdams:

— Nebijis jūsu, es tikpat šo naudu nebūtu dabūjis.

Rokas nevicinādams, soļodams līdzīgi Rakstvedim,

krievs slīdošā gaitā aizsteidzās gar aklajiem logiem un pazuda galvaspilsētas drūzmā.

— Ja ārzemnieks svešumā atbrīvo apcietināto, pats par sevi saprotams, ka tas saistīts ar briesmām. Man liekas, būs labāk …

— Pats par sevi saprotams! — smaidīdams viņu pārtrauca pārgurušais Rakstvedis. — Man arī šķiet, ka tā būs labāk.

Viņi nekavējoties devās uz ostu un aizbrauca atpakaļ uz kuģi, kas ap pusdienas laiku atstāja Rio un piecas dienas vēlāk iegāja Buenosairesas ostā.

IV

Rakstvedim tagad bija sava stāvvieta — kaste ar sukām un apavu krēmu un plāksnīte ar uzrakstu «Berlīnes zābaku spodrinātājs» — ielas stūrī, kur bija dzīva satiksme. Viņš spodrināja apavus nēģeriem, kas jūsmoja par spožu spīdumu, garus, šaurus, pogājamus zābakus. Pie gadījuma viņš varēja pazolēt kurpes, kā arī izlabot greizi nošķiebtus papēžus, jo viņa tēvs bija bijis kurpnieks.

Drēbnieks dabūja darbu pie kāda meistara, Stiklacs konservu fabrikā.

Visi trīs bija nevilcinādamies ķērušies pie jebkura darba, nolēmuši to tūlīt pat pamest, tiklīdz radīsies kāda labāka izdevība. Tikai šķirties viņi negribēja nekad. Tas bija nolemts.

Jau pēc nedēļas Stiklacs palika atkal bez darba, jo eksports uz Eiropas zemēm bija pārtraukts. Drēbnieks tika atlaists tāpēc, ka viņa meistara klienti bija gandrīz vai tikai atlaistie ostas strādnieki, kas tagad vairs nevarēja atļauties šūt uzvalkus.

Kad Drēbniekam un Stiklacij starpniecības birojs piedāvāja darbu lielā muižā Paragvajā, Rakstvedis pārdeva savu stāvvietu kopā ar darba rīkiem un klientiem par divdesmit septiņiem peso kādam ķīnietim un ieguva septiņpadsmit peso tīras peļņas. Tagad uz plāksnītes stāvēja rakstīts «Ķīniešu zābaku spodrinātājs».

Uz upes tvaikoņa, kas visus trīs veda uz Asunsjonu, arī bija tauvas ritulis. Pat šajā skaidrajā dienā upes krasts nebija saskatāms. Ja viņi raudzījās tai virzienā, tad radās iespaids, ka no jauna atrodas uz jūras — tik nepārskatāmi plata ir Parana.

Mālainajā ūdenī peldēja melnbrūni stumbri, un ari seklajā krastmalā, gar kuru brauca garām kuģis, šādu stumbru bija bez sava gala. Kāds matrozis smaidīdams paskaidroja draugiem, ka tie nav vis koku stumbri, bet aligatori.

Upe palu laikā bija tālu applūdinājusi apkārtni, daudzas mājas atradās zem ūdens, citām rēgojās no ūdens

27*

41Ј

laukā tikai plakanie jumti, uz kuriem gulēja noslīkušie vērši, jau nomelnējuši, ar milzīgiem karstumā uzpūstiem vēderiem. Laiku pa laikam, ja pārplīsa kāda vērša vēders, pār ūdeni noskanēja šāvienam līdzīgs plīkšķis.

Upē valdīja haizivis, bet augstu debesīs virs upes lidinājās koši dzeltens gārnis.

— Pagājušā nedēļā tvaikonis te nostāvēja pusstundu, un mēs noskatījāmies, kas notika krastā. — Matrozis nosēdās uz tauvas rituļa līdzās draugiem. — Tur pāri bija apstājušies divēji rati, katros iejūgti astoņi mūļi. Važoņi, liekas, bija krogā. Arī dzīvniekiem slāpa, un tie iebrida ūdenī. Vienā mirklī haizivis pārkoda kāju cīpslas, dzīvnieki nevarīgi saļima uz ceļiem un ievēlās ūdenī. Pusstundu vēlāk, kad važoņi iznāca no kroga, pie ratiem karājās vairs tikai aizjūgi un daži kauli. — Matrozis aizkūpināja miklu, vēl pavisam mīkstu sūnas zaļu Havannas cigāru. Tie še bija lēti.

— Vai nevēlies izpeldēties? — jautāja Rakstvedis. — Tu taču tik labprāt peldi.

Stiklacs tikai pablenza uz viņa pusi.

Tvaikonis brauca garām peldošām salām, kas bija kā nosētas ar zilām ziedošām ūdens hiacintēm. Uz šīm peldošām puķu salām, kas dažbrīd no visām pusēm ielenca tvaikoni, slējās veci koki, jau nedzīvi, bet līdz pašai galotnei izrotājušies ar sārti vizošiem vīteņaugiem, un to zari bija pilnum pilni ar cēlajiem gārņiem, kas knosījās.

Šinīs dienās, kad trīs draugus uz upes bija sagrābis savā varā valdzinošais dabas diženums, tās neaptveramais skaistums, bet arī baismīgā nežēlība, viņu sejas pārvērtās, skatiens vērās pasaulē no pašām acu dzīlēm.

Viņiem šķita, ka patlaban noskatās pasaules radīšanas brīnumā. Jo šeit planēta vēl, liekas, atradās tapšanas stadijā, attīstības procesā, un mazajam cilvēkam bija ļauts visā ielūkoties.

Piecas dienas ilga brauciens ar kuģi. Izdevumus maksāja darba devējs. Tomēr, kad viņi ieradās, pārvaldnieks paziņoja, ka viņi varot tūlīt griezties atpakaļ. Saimnieciskais stāvoklis esot izmainījies. Viņš runāja par tūkstoš deviņi simti divdesmit devīto gadu, par biržas krahu Ņujorkā, kas izraisījis tik lielu saimniecisko krīzi, eksporta apstāšanos un tik milzīgu bezdarbu arī Eiropā, kādu pasaule vēl savā industrializācijas laikmetā nav pazinusi. i

Rakstvedis sacīja:

— To neviens nezina labāk par mums. Tāpēc jau mēs sen esam bez darba.

— Un tagad saimnieciskā krīze pārņēmusi ari Dienvidameriku, — sacīja pārvaldnieks, noskaitīdams uz galda naudu atpakaļbraucienam uz Buenosairesu.

Vai viņi nedrīkstētu par šo naudu palikt dažas nedēļas muižā? Pārvaldniekam iebildumu nebija. Viņš savāca naudu atpakaļ.

Līdzās pārvaldes ēkai atradās nepabeigta trīsstāvu noliktava. Draugi apmetās apakšstāvā.

Stiklacs patlaban ar lielu rūpību cepa pīli, kuru tajā rītā — ceļojumā uz Nekurieni bija cepis izsalkuma izraisītā fantāzijā.

Drēbnieks paostīja cepeša smaržu.

— Smaržo gluži labi. Bet tas vilksies gaužām ilgi, ja tu visu laiku liesi tikai pa karotītei ūdens. Tev vajadzēja pašā sākumā iemest kastrolī krietnu pikuci tauku un ieliet kādu litru ūdens. Tad pīli iekšā, vāku virsū — un lieta darīta! Tad, pats par sevi saprotams, tā būtu daudz ātrāk gatava.

Stiklacs atbildes vietā spēja vienīgi pašķiebt uz viņa pusi galvu, viegli un nicīgi pasmaidīt. Tikai krietni vēlāk, kad dusmas par tik satriecoši aplamu runāšanu bija norimušas, viņš piegāja pie durvīm un uzsauca Drēbniekam, kas tupēja uz grīdas un gludināja pēc mazgāšanas vēl miklos baltos uzvalkus:

— Tad mums būtu jārij vārīta līķa gaļa.

Viņš bija īpaši aizgājis pie pārvaldnieka un pastāstījis garu notikumu par kādu pīli Vācijā, kas nebija izcepta, &lt;…jo tā ragana, kas izskatījās pēc vīrieša, negāja un negāja nost no loga. Viņai bija kārpas un pavisam īsta bārda. Nu tad viņa . . .»

— Jūs vēlētos izcept pīli?

Jau brīdi vēlāk Stiklacs plūca un ķidāja pīli, tad divas stundas, sviedrus liedams, stāvēja pie uguns stingrā apņēmībā īstenot dzīvē to, ar ko bija sevi un izsalkušos draugus kārdinājis uz lielceļa Lejasfrankonijā.

Laiku pa laikam viņš gāja istabā papriecāties par paka-rināmo puķu podu — ar zemi piepildītu galvaskausu, kurā auga un sārtiem ziediem ziedēja kaktuss. Acu dobumi bija aizauguši ar sūnām. Tā viņš bija atradis trauslo simtiem gadu veco galvaskausu meža brikšņos un stieplē uzkāris šo istabas rotājumu pie loga rāmja.

Blakus telpā divas četrpadsmit gadus vecas meitenes, jauktenes, klāja vakariņu galdu — viņas izplāja uz grīdas niedru pīteni, salika uz tā māla šķīvjus, kas bija tādā pašā krāsā kā dvīņu māsu āda. Tikai šķīvji bija glazēti, bet dzeltenīgi sārtajai maigo, graciozo skaistuļu gaišajai ādai bija matēts spīdums. Zilganmelnie pusgarie mati vaļēji krita uz pleciem, zem šaurajām uzacīm vērās tumšas pelēkzilas, iegarenas acis.

Meiteņu vecāki bija pirms diviem gadiem aizgājuši bojā Paranas plūdos; kopš tā laika dvīņu māsas dzīvoja šeit, muižā, neviens nelikās par viņām zinis, neviens viņas neaiztika — gandrīz tāpat kā mūžamežā.

Nometušās uz ceļiem viena otrai pretī, viņas apspriedēs. Nebija nemaz tik viegli novietot uz grīdas pareizā atstatumā aplī piecus šķīvjus. Te aplis pastiepās, te atstarpes nebija vienādas.

Kad beidzot šķīvju aplis bija kā ar cirkuli novilkts, tā vidū nolikta vāze ar hiacintēm, Ivira izmērīja vēlreiz atstarpes — septiņas reizes izplezdama šauro plaukstu ar tievajiem pirkstiem.

Kordia, notupusies uz papēžiem, ar interesi sekoja māsas darbam. Un, kad Ivira izvilka no vāzes vienu hiacinti un to nolika Drēbniekam, kurš bija viņas mīļotais, Kordia nolika divus ziedus pie Stiklacs šķīvja un zibens ātrumā iesprauda vienu sev matos — tieši vidū virs izliektās bērna pieres.

Eiropieša acij bija grūti dvīņu māsas vienu no otras atšķirt. Ivira bija reiz nofotografēta un vienu uzņēmumu iedevusi māsai, kas tagad katram rādīja savu labi izdevušos attēlu: «Tā esmu es.» Visi ticēja.

Sākumā bieži vien gadījās, ka Stiklacs apskāva un noskūpstīja Iviru. Kopš tā laika Kordia pastāvīgi valkāja saulē izbalējušu rūsgansarkanu vaļīgu kleitiņu un Ivira gaiši zaļu. Abas kleitas bija bez piedurknēm un nesniedzās līdz kailajiem ceļgaliem.

Viņas bija maza auguma, apaļīgas un piederēja pie tām sievietēm, kas ātri izaug un ātri novīst, ar divpadsmit gadiem jau nobriedušas, ar astoņpadsmit — vecas un tuklas. Dvīņu māsām bija četrpadsmit gadu.

— Tik tievas potītes un roku locītavas Eiropā nav, — apgalvoja Stiklacs.

Tiesa, ūdeni un ziepes viņas uzskatīja par nevajadzīgām. Bet, tā kā baltie mīļotie tam veltīja lielu vērību, viņas varēja arī mazgāties stundām ilgi. Viņas saziepēja arī Mīlulīti, kas tam pretojās. Kordiai vajadzēja to saturēt.

Drēbnieku reiz bija sagrābuši stinguma krampji, viņš nespēja pakustināt ne mazo pirkstiņu. Ivira bija viņu izārstējusi ar indiāņu senu tautas līdzekli.

Visi pieci dzīvoja mājā, kur vienīgā iekārta bija segas, galvaskauss ar kaktusu un iedauzīts gramofons ar vienu vienīgu plati, kas bija arī jau kalpojusi par paliktni zupas bļodai. Viena tās puse vairs neizdeva ne skaņas.

Pirms dažām dienām Stiklacs bija aizbraucis uz Hohe-nauu, lai apskatītu šo dārzu pilsētiņu ar vien veida mājiņām augļu pārpilnu banānu un ananasu taisnrindu stādījumu vidū — vācu koloniju, īstu paradīzi, kā uzceltu vispasaules izstādei.

Katrs šīs vecās kolonijas kvadrātmetrs zemes atradās stingrās rokās, un katram kolonistam bija savs konts bankā. Buenosairesas lieltirgotāji sūtīja šurp kuģus un pret labu samaksu paņēma augļus. Saimniecības krīze bija šo idilli izpostījusi.

Stiklacs un viņa draugi varēja iegūt zemi, kas robežojās ar tālajiem mežiem un nebija dārga, jo ražas transports aprija ienākumu. Bet viņi negribēja tirgoties, viņiem nebija vajadzīgs konts bankā, viņi vēlējās vienīgi strādāt, lai varētu dzīvot. Kordia un Ivira aprūpētu māju. Ar šādu priekšlikumu Stiklacs atgriezies vērsās pie Rakstveža.

Bet Rakstvedis, no sākta gala noteicējs un atbildīgais par draugu labklājību un veselību, jo tie bija izceļojuši uz Dienvidameriku, paklausot viņa padomam, izturējās noraidoši, tāpēc ka tanīs tālajos apvidos mežu indīgie izgarojumi draudēja ieceļotājiem ar drudzi.

Pēdējo mēnešu laikā ar katru dienu lielākā skaitā darba meklētāji saradās pie kantora, kur uz durvīm bija pielikts uzraksts: «Darba piedāvājumi netiek pieņemti.»

Arī kolonisti, kuru ananasu un banānu raža līdz šim tika nopirkta, saņēma no Buenosairesas īsus paziņojumus, ka noliktavas esot pilnas. Arī kolonisti bija bez padoma ar visu savu bagātīgo ražu un atlaida strādniekus.

Saldētās gaļas eksports samazinājās par sešdesmit procentiem. Darba meklētāji, saplūzdami no visām zemes malām, sablīvējās pilsētās.

Paragvajas «Ziņotājā», kas iznāca vācu valodā, Rakstvedis bija lasījis, ka Ziemeļamerikā oficiāli reģistrēti pieci miljoni bezdarbnieku. «Tad tas nozīmē, ka to ir desmit miljoni,» viņš nodomāja.

Pasaules ekonomiskās krīzes mēra mākonis bija pārvēlies pāri visiem okeāniem. Trīs draugi bija izceļojuši no bezdarba valsts uz valsti, kur bezdarbs sākās. Rakstvedis, kurš turēja acis vaļā un prata domāt, ar katru dienu no-mācošāk sajuta šo sakarību.

Viņš stāvēja pie šaura baļķu aploka, kur jaunlopiem, ko dzina pa arvien vairāk sašaurinātu eju, tika iededzināts sarkankvēlojošs spiedogs; dzīvnieki nāca cits aiz cita bezgala garā rindā un, pēkšņi sajutuši sāpes, rēca. Gaisā bija manāma smacējoša deguma smaka, dūmu strūklas plaka pie zemes, jo bija silts.

Pārvaldnieka trīs gadus vecais dēlēns aizjāja garām uz ponija, kas izbrīnījies spicēja ausis, tomēr paklausīgi pildīja to, ko gribēja mazās rokas.

Kad Rakstvedis atgriezās mājās, tur spēlēja gramofons. Kordia un Ivira dejoja. Meitenēm mugurā bija tikai vieglās izbalējušās īsās kleitiņas, kas pavirši pakarinātās elektriskās spuldzītes gaismā izskatījās mazliet košākas. Šaurās pēdas bija basas.

Viņu apaļās sejas — paplatas pie deniņiem un ar īsu, smailu zodu — palika nopietnas arī dejojot. Viņas vadīja deju pārmaiņus, tikko pieskardamās ar pirkstgaliem viena otrai.

Stiklacs un Drēbnieks tupēja katrs savā kaktā uz grīdas, ērti atzvēlušies, sakrustojuši kājas, rokas salikuši uz krūtīm — kā pašā, kurš liek sev par uzjautrinājumu dejot.

Mīlulītis uzmanīja gramofonu. Katrreiz, kad Kordia to uzvilka, suns, luncinādams asti, piecēlās, kā grasīdamies palīdzēt, un atkal atsēdās, tiklīdz viņa no jauna pastiepa māsai pretī rokas. Viņas dejoja pēc vienas un tās pašas melodijas, bet katrreiz ar citādiem soļiem un kustībām.

Pēc Stiklacs un Drēbnieka uzskatiem — šāda veida

dzīve butu īstā. Dienas bija jaukas, un glasainas naktīs viņi nebija vieni.

Šoreiz māsas dejoja, nepieskardamās viena otrai, sen-spāņu deju kustībām, viņas riņķoja viena ap otru, pagriezušas sejas profilā un atliekdamas auguma augšdaļu atpakaļ, izriezušas krūtis. Lūpas pavērās smaidā, un acis spulgot spulgoja — tā tas piederējās. Viņas dejoja tikai sev, katra tikai sev vien, lai izjustu pašas savu grāciju.

Dvīņu māsas zināja tikai dažus vācu vārdus, un viņu mīļotie labi ja trīs spāņu vārdus. Bet, lai izteiktu sajūsmu, pietiek ar nopūtu. Rakstvedis izgāja laukā no mājas, kurai nebija durvju.

Tikai pret rītu, kad visi gulēja, viņš atgriezās, ielīda savā kaktā un ilgi nemierīgi grozījās. Pārvaldnieks bija viņam pastāstījis, ka visās Dienvidamerikas republikās bezdarbs strauji pieaugot. Tad viņš bija izpalīdzīgajam Rakstvedim nodiktējis vairākas vēstules, kuras tas uzrakstīja uz mašīnas un ņo kurām bija saprotams, ka aiznākošajā dienā īpašums tiks izūtrupēts.

— Jums un jūsu draugiem labāk pazust, iekams ierodas šie laupītāji.

Jā, Rakstvedim bija pāri četrdesmitiem, viņa dzīve līdz šim nebija nekāda vieglā bijusi; logu caurumos, augstu virs salīkušā auguma mirgoja zvaigznes. Viņš pavērās tajās — kur ir tā vieta pasaulē, kur viņš varētu nolikt savu galvu?

Šai rītā, kad jau metās gaišs, Ivira izšāvās ar mazu pudelīti rokā cauri istabai, kur jau bija pamodies Rakstvedis, un tad devās atpakaļ pie sava mīļotā, ko atkal bija sagrābuši stinguma krampji, un šādā stāvoklī viņš bija jau nogulējis vairākas stundas. Ivira bija gulējusi līdzās ciešā miegā. Pārgrieztās acis bija plaši ieplestas, redzams tikai baltums. Rokas un kājas jau aukstas.

Stiklacs un Rakstvedis stāvēja nevarīgi blakus, kad Ivira mēģināja iepilināt mutē zāļu šķidrumu. Zobi bija cieši sakosti; bet lūpas, ko Ivira pavēra vaļā, tā arī palika pusvirus.

— Saindēšanās. Vainīgs karā gūtais ievainojums, tas viņu nobeidzis, — sacīja Stiklacs. — Vēl Hamburgā viņš sūdzējās, ka rēta ceļgala locītavā aiz pārpūles atkal pavērusies.

Te Kordia, kas centās saklausīt Drēbnieka sirds pukstus, pacēla roku ar plati izplestiem pirkstiem. Māsa tūlīt pat saprata, viņa novērsās. Drēbnieks bija miris.

Viņi to apglabāja. Māsas stāvēja līdzās.

Stundu vēlāk viņi pameta māju. Abi atgriezās Buenos-airesā. Kājām. Pie tā viņi bija pieraduši.

Bezgalīgs līdzenums, divi vīri, nu tikai divi, un suns, bezgalīgs līdzenums, kurā viņi pazuda.

V

Viņi apmetās atkal tai pašā ostas kroga jumtistabiņā. Vēl kājas juta noietā ceļa nogurumu, tās pirmajā naktī zem segas soļoja tālāk cauri bezgalībai. Arī Mīlulītis, kurš, skriedams pa priekšu, atpalikdams un no jauna aizsteigdamies priekšā, bija visu ceļa gabalu veicis divas reizes, gulēja novājējis, un kājas viņdfri raustījās.

Iepriekš par to nevienojušies, viņi Drēbnieku sarunās nekad nepieminēja. Tikai gadījuma pēc reiz vajadzēja bilst vārdu par mirušo draugu. No kāda nama atvērtā loga apakšējā stāvā viņi tika uzrunāti, jo bija apstājušies, lai paskatītos uz ļaužu pūli pretējā ielas pusē. Mazais meistars, pie kura Drēbnieks bija strādājis, sēdēja šūdams uz sava galda pie loga.

Stiklacs centās ar nevarīgu smaidu apspiest sirdī iesmel-gušās sāpes. Taču lūpas neklausīja.

— Nu, kā iet?

Uz to vecais drēbniekmeistars, kura klienti bija bez darba palikušie ostas strādnieki, tieši neatbildēja. Viņš norādīja uz pusgatavajām biksēm, kas gulēja viņam uz ceļiem.

— Vai jūs zināt, kas man šo uzvalku pasūtījis? To jūs nezināt… To, proti, es pats esmu sev pasūtījis … Un kā klājas jūsu draugam?

— Viņš ir miris.

Dzīve uz ielām un kafejnīcās nebija izmainījusies. Tikai tas, kurš meklēja darbu, juta, ka pamati šķobās.

Lielu rūpniecības uzņēmumu strādnieki apvienojās streikā pret mēģinājumu samazināt darba algu. Tūkstošiem strādnieku, kas tika pēkšņi atlaisti, jo eksports sa-

Šur tur notika mītiņi. Eleganti ģērbušies, dedzīgi oratori uzrunāja klausītājus, kas neskopojās ar piekrišanas saucieniem un smiekliem. Ļaudis uzjautrinājās, jokojās un priecājās, ka notiek kaut kas. Rakstvedis nesaprata ne vārda un tomēr saprata labāk par dedzīgajiem oratoriem īstos cēloņus kustībai, kas saviļņoja visu valsti.

mazinājās, atlika pietiekami laika, vairāk nekā cita ari tiem nebija. Ari strādnieki no lielās konservu fabrikas, kur vārīja tikai vēršu mēles, miljoniem vēršu mēles, ko iekonservēja bundžās un ar ko apgādāja visu pasauli, arī šīs fabrikas strādnieki kāra zobus vadzī, jo pasaulē arvien mazāk palika noņēmēju, kas varēja atļauties baudīt savām mēlēm vēršu mēles.

Pilsētā bija divas partijas, viena — par republikas prezidentu, otra, lielākā un pastāvīgi pieaugošā, bija pret viņu, jo viņš iztirgoja valsts intereses amerikāņu un angļu lielkapitālistiem un, tāpat kā ministri un varas iestāžu augstākie ierēdņi, bāza savā kabatā miljonus.

Darbu viņi nebija dabūjuši. Pārāk daudz nenodarbinātu roku sniedzās arī pēc gadījuma darbiem, Teas bija notverami tikai laimes vai veiksmes reizēs. Mazā summa, kas bija palikusi pāri no simtsmārciņu naudas zīmes, ātri kusa. Pārtikas līdzekļi bija kļuvuši dārgāki, un arī par pažobeli ostas krogā viņiem tagad vajadzēja maksāt vairāk, kaut arī viņi bija vairs tikai divi. Tūkstošiem atlaistu laukstrādnieku saplūda pilsētā, un tiem bija vajadzīgs jumts virs galvas.

Abiem no Vacijas atbraukušajiem bezdarbniekiem tas viss bija zināms — tiklab acīm redzamais, kā arī nemanāmais. Viņu priekšstatā pasaule bija sarāvusies maza un pārskatāma — kā labs pasaules atlants, jo visur risinājās tie paši notikumi — šeit, Eiropā, Ziemeļamerikā.

Šeit runātāji vēl bija eleganti un dedzīgi, ļaudis vēl jokojās, lai gan ekonomiskās krīzes mēra mākonis jau tālu pletās pār visu zemi. Vajagot tikai novākt prezidentu, kas sazadzies miljonus, tad dzīve no jauna uzplaukšot.

Draugi bija pavadījuši dažas dienas ārpus pilsētas pie ūdens, pārtikuši no augļiem un gulējuši zem klajas debess līdz vēlai pēcpusdienai. Nu jau atkal bija gluži vienalga, ko dara vai cik ilgi guļ, nu jau atkal bija tāpat kā toreiz, kad viņi pameta dzimto pilsētu un devās taisni vien prom, bez mērķa, kur deguns rāda.

Kopā ar kādiem četrdesmit bezdarbniekiem, kas tāpat bija dienu pavadījuši brīvā dabā, viņi atgriezās ar tramvaju atpakaļ pāri upei pa milzu dzelzs tiltu. Upe te ir tik dziļa, ka mazāki okeāna tvaikoņi var brīvi braukt. Žilbinošajā saulē mirgoja ūdens, krastmala un neskaitāmas laivas, kas, raugoties no tilta augstuma, izskatījās kā sīkas vaboles.

Konduktors, spēji žestikulēdams, paskaidroja, ka Mīlulītis nedrīkstot palikt pašā vagonā. Gatavi paklausīt viņi izspraucās cauri pilnajam vagonam, logi bija nosvīduši, un tiem cauri nevarēja redzēt; visi trīs palika stāvam aizmugures platformā.

Vagona vadītājs, nekā nedomādams, atkal un atkal pārbrauca ar plaukstu pār blāvo rūti, lai gan labi saprata, ka tā nosvīdusi no ārpuses.

Tilta uzraugam vajadzēja pavērt ceļu okeāna tvaikonim, kas nupat tuvojās, uzraugs automātiski darīja to, ko bija darījis savā mūžā tūkstošiem reižu, — signalizēja tramvaja vadītājam: «Tilts slēgts!» — un lika tiltu atvērt, pavirzot tā vidusdaļu sānis; tādējādi pavērās trīsdesmit metru plata sprauga okeāna tvaikonim.

Bet brīdinājuma signāls tramvaju satiksmei šoreiz nedarbojās.

Vagona vadītājs, neredzēdams pa apsvīdušajiem logiem, ka tilta vidusdaļas nav, bet pavēries bezdibenis, ļāva tramvajam traukties uz priekšu.

Pēkšņi iestājās dziļš klusums — tramvajs bija vēl gabaliņu gandrīz horizontāli izlidojis uz priekšu gaisā. Vadītājs gluži kā pārakmeņojies turēja joprojām kloķi sažņaugtu rokā. Šajā absolūtajā klusumā atskanēja tilta uzrauga kliedziens.

Tramvajs liecās ar priekšpusi lejup, visi četrdesmit bezdarbnieki kā svins sagāzās uz leju, pret vagona priekšpusi, tramvajs nostājās svērteniski gaisā, mazliet vēl lēni pagriezās un, pilnīgi apsviezdamies, drausmīgi noplakšķēja līmeniski ar jumtu pret ūdeni — tad pazuda.

No četrdesmit cilvēkiem neizglābās neviens.

Mirkli vēlāk okeāna tvaikonis šķērsoja šo vietu, kas jau atkal bija gluda.

Kad svērteniski stāvošais jumts apsviedās pret ūdeni, Stiklacs, Rakstvedis un Mīlulītis izlidoja no vaļējās platformas laukā.

— Laid vaļā,, citādi noslīksim abi! — Stiklacs atgrūda, cik spēka, Rakstvedi, kurš neprata peldēt un nāves bailēs bija pieķēries viņam, tad, pieturēdams draugu, ļāva, lai spēcīgā straume nes lejup.

Pēc ceturtdaļstundas caurcaurēm izmirkuši, bet dzīvi un veseli draugi sēdēja krastā. Mīlulītis piecēlās, nopurinājās, izsijādams veselu lietus šalti, atkal apsēdās un jautājoši pavērās saimniekā. Ap visiem trijiem jau bija izplūdis mazs ezeriņš.

— Bez tevis būtu beigas, es noslīktu kā likts.

— Vai tu dusmojies par to uz mani?

Rakstvedis neatbildēja. Viņš mēģināja iztēloties, kas noticis ar četrdesmit bezdarbniekiem, kuri gulēja slēgtajā vagonā upes dibenā, kas būs norisinājies pirmajos kā mūžība garajos mirkļos ūdens pārpilnajā tramvaja vagonā bez gaisa. Viņš stingi vērās turp, uz četrdesmit vienā muskulī sakritušiem līķiem.

— Tiem darbs vairs nav vajadzīgs.

— Un, ja nebūtu Mīlulīša, tad arī mums tas nebūtu

vairs vajadzīgs. Tad mēs būtu palikuši tajos peļu slazdos un noslīkuši. #

Mīlulītis tūlīt pat uzlika savu slapjo ķepu uz ceļgala Stiklacij.

Atpakaļceļā uz pilsētu viņi dzirdēja atsevišķus tālus šāvienus. Kādā greznā veikalu ielā sacelšanās dalībnieki bija šķērsām pāri sliedēm nolikuši tramvaja vagonu, kas bija rezervē stāvējis nobīdīts uz blakus sliedēm, un paši nocietinājušies aiz tā.

Taču ielā, kā vienmēr, valdīja dzīva kustība. Nekur nekāda ienaidnieka. Ļaudis, kas pastaigājās, palika stāvam un, jautri žestikulēdami, aprunājās ar četriem eleganti ģērbtiem sacelšanās dalībniekiem.

Rakstvedis pazina vienu no dedzīgajiem runātājiem, kurš patlaban iespieda starp lūpām cigareti un satvēra ieroci. No balkona, viņu apbrīnodama, raudzījās skaista jauna sieviete.

Nopietnāks skats pavērās vienā no platajām ielām, kas izbeidzās pie kāda tilta. Trīs cilvēki stāvēja, nometušies uz ceļiem, aiz ložmetēja, kas pārvaldīja tiltu, bet tālāk, priekšā, uz tilta vēl divi ar šautenēm šaušanas gatavībā. Te valdīja klusums.

Šķērsojot šo vietu, soļi dobji atbalsojās. Rakstvedis, vērodams trīs eleganti ģērbtos vīriešus pie ložmetēja, pasmaidīja. Kopš ilga laika tas bija pirmais smaids.

— Savādi, ka viņi ļauj mums iet garām! — sacīja Stiklacs.

— Nav vēl iemācījušies. Bet gan jau iemācīsies, kādreiz vēlāk, tad, kad nebūs vairs par, bet pret revolūciju.

Pilsētas centrā pavērās pavisam citāda ainava. Pa ielām plūda milzīgi ļaužu pūļi. Atskanēja sajūsmas saucieni, kam piebalsoja tūkstoši.

Kad garām soļoja karavīru vienība, ļaudis apklusa, bet, tiklīdz karavīri nogriezās aiz ielas stūra, sāka skaļi smieties.

Smaidīja arī karavīri, tikai jaunais virsnieks gāja pa priekšu nobālis, sakniebtām lūpām, it kā tiktu dzīts caur ierindu.

Karaspēks bija ielencis kvartālu, kur atradās prezidenta pils un valdības ēkas. Laukums prezidenta pils priekšā bija tukšs. Uz kāpnēm pie ārdurvīm stāvēja ložmetēji. Prezidents liedzās atkāpties no amata. Kā pasvītrojot protestu, privāto namu augstajiem logiem bija nolaistas žalūzijas.

Ostas rajonā abi draugi iekļuva mītiņā. Cilvēks ar zelta brillēm uz acīm, kas runāja, izskatījās pēc zinātnieka. Ostas strādnieki klusēdami klausījās.

Kāds, kurš prata spāņu un vācu valodu, paskaidroja Stiklacij un Rakstvedim — šis cilvēks atrunājot strādniekus piedalīties sacelšanās kustībā, jo tās mērķim neesot nekā kopēja ar viņu prasībām. Viņi kļūšot vienīgi par upuriem savas šķiras ienaidniekiem.

— Protams, viņam taisnība. Viņš vēl šiem cilvēkiem labu. Viņam taisnība.

— Nezinu vis, tas vēl nav zināms, — iebilda Rakstvedis. — Mēs esam nākuši pie atziņas, ka strādniekiem jāpiedalās jebkurā sacelšanās pasākumā, kaut arī jānes upuri… Ir jau gadījies, ka strādnieku kustība aizgājusi tālāk par nosprausto mērķi.

Šāds uzskats, liekas, valdīja arī ostas strādnieku vidū. Aizmugurē liela daļa bija atšķīrusies un izveidojusi otru sapulci, kas ātri vien pieauga skaitā. Tur runāja gara auguma strādnieks, viņa vārdus atbalstīja piekrišanas saucieni.

Šī grupa jau devās ceļā. Daudzi sekoja. Sapulce ap zinātnieku izklīda.

Stiklacs steigšus aizveda Mīlulīti mājās un pa galvu pa kaklu metās atkal lejā pie Rakstveža. Pēkšņi abus bija sagrābis cīņas drudzis. Viņi steidzās atpakaļ uz pilsētas centru, abu gaita bija pārmainījusies.

Garām — uzsvērti lēnām un saspringtām sejām — pa ielu soļoja karavīri juku jukām ar apbruņotiem civilistiem. Šie karavīri piederēja pie tā pulka, kas bija pirmais pārgājis sacelšanās dalībnieku pusē.

Tūkstošu balsu dunoņa atplūda no tālienes, apklusa, tad iešalcās atkal tik tikko sadzirdami.

Iela, pa kuru gāja Rakstvedis un Stiklacs, bija klusa un tukša. Gadus desmit veca meitenīte tumšiem sprogainiem matiem pārliecās pār balkona margām. Tūlīt pat, bailēs iekliegdamās, parādījās kāda dāma un ievilka bērnu dzīvoklī. Žalūzijas dārdēdamas nolaidās logam priekšā.

Vēl abu ausīs dziļajā klusumā nebija izskanējusi šī dārdoņa un pašu soļu dipoņa, kad pa milzu ēkas vārtiem izmetās laukā karavīri un apbruņoti civilisti. Sekoja rati ar ieročiem, ratos stāvēja karavīrs un braucot izdalīja ieročus. Runāts nelika. Te jau, liekas, ikviens zināja, ko dara.

Pēkšņi arī Stiklacij un Rakstvedim rokās bija ieroči, un viņi, iekļāvušies revolūcijas karavīru rindās, straujā gaitā soļoja kopā ar pārējiem pa klusajām un dzīvajām ielām, neatlaidīgi sekodami virsniekam, kurš, acīm redzot, savu ceļa mērķi zināja.

Šur tur bija sākusies apšaudīšanās. Pilsētas centrā kādā pārpildītā laukumā tūkstošiem cilvēku palika stāvam pret debesīm pavērstām sejām, it kā uzvara būtu gaidāma no turienes, — divplāksnis, riņķodams virs laukuma, meta skrejlapiņas, un tās noplandīja uz plakanajiem jumtiem. Tikai dažas no lielā daudzuma, izstiepto roku uztvertas, sasniedza mērķi.

Ostas strādnieki garā biedra vadībā bija sagrābuši savās rokās smago ložmetēju pie tilta un nelaida pāri vienu valdībai uzticīgu pulku, kas dzīrās pār tiltu soļot uz prezidenta pili.

Te šaut nebija vajadzības. Kopā ar strādniekiem — to vidū bija arī iepriekšējie trīs elegantie vīrieši — pulks soļoja uz pilsētas centru pa ielu, kur ļaužu pūlis sajūsmā rēca, bet saprātīgie tramvajnieki patlaban nopūlējās dabūt uz sliedēm vagonu, lai to aizvestu vietā.

Saitē iekārtu kreiso roku — tā dedzīgais orators, kuru bija sakodis suns, soļoja cauri kafejnīcai, cauri satrauktu apmeklētāju rindai, kas pagrieza sejas uz viņa pusi, orators aizgāja līdz gala sienai, kur uz zema postamenta stāvēja prezidenta ģipša krūšutēls. Pavērsies pret apmeklētājiem, viņš norādīja uz krūšutēlu:

— Vai ir vērts viņa dēļ vēl vairāk liet asinis? — Ar veselo labo roku viņš nogāza prezidentu no postamenta. Sajūsminātie apmeklētāji vienprātīgi viņu atbalstīja.

Pilsētu satricināja dobjš lielgabala dārds. Prezidentam paziņoja pa telefonu, ka šis karakuģis pārgājis sacelšanās dalībnieku pusē.

Vienībā, ar kuru kopā gāja Stiklacs un Rakstvedis, bija astoņdesmit cilvēku, katram pa modernai šautenei, katram pilnīgi jauna patronjosta ap vidu; apbruņoti ar trim ložmetējiem viņi ieņēma telegrāfa ēku, no kurienes tika raidītas ziņas pa visu valsti un pasauli, ka pilsētā valdot miers un karaspēks nesatricināmi stāvot valdības pusē.

Pāri laukumam — kā vēja aizpūsti*— pazuda salīkuši stāvi, un tai pašā brīdī no ēkas pāri pretī, ko Rakstvedis noturēja par staciju, pēkšņi sāka tarkšķēt ložmetēji. Trīs šoferi, kas vēl kavējās starp abām ēkām, steigšus pazuda ar visām mašīnām.

Telegrāfa ēkas pirmā stāva logos uzradās niecīgi caurumiņi ar plaisu starojumu visapkārt. Pāri pretī bez mitas rēja ložmetējs. Telegrāfa ēka neatbildēja. Šeit ložmetēji vēl nebija uzstādīti. Virsnieks kavējās augšā pie telegrāfa aparātiem.

Gaismas šahtas grīdai bija stikla segums, zem tā atradās pagrabs. Rakstvedis, noturēdams šo nokvēpušo, necaurredzamo virsmu par dēļu grīdu, grasījās pa to pieskriet pie loga, no kurienes labā aizsegā varētu apšaudīt uzbrucējus, bet ielūza līdz ceļiem, ievainoja labo kāju un, tikai piesardzīgi pārnesdams auguma svaru uz ķermeņa augšdaļu, varēja izvilkt iestrēgušo kāju un izvairīties no iegāšanās pagrabā.

— Revolūcijas pirmais ievainotais! — viņš nikni iesaucās un klibodams atgriezās atpakaļ.

— Tu asiņo! Esi sašauts?

— Jā, sašāva stikls. — Rakstvedi smacēja dusmas. Un, tā kā citi mierīgi mielojās ar apelsīniem, viņi abi ar Stikl-aci nostādīja ložmetēju un sāka apšaudīt ienaidnieku. Atbilde nekavējās. Logs sašķīda gabalos.

— Nemaz nav tik slikti! — atzinīgi noteica Rakstvedis.

Nākdami no kreisās puses, karavīri un civilisti, kas

izskatījās kā strādnieki, izvilka laukumā vieglu lielgabalu un nostādīja virzienā pret telegrāfa ēku.

— Tas var labi beigties, — noteica Rakstvedis un nobēra kārtu ar ložmetēju.

Ienaidnieka pirmais lielgabala šāviņš nogāza resno čuguna laternas stabu telegrāfa ēkas priekšā.

Klusumā, kas tagad sekoja, Stiklacs un Rakstvedis pēkšņi izdzirda virs sevis daudzu kāju dipoņu.

Šāvieni atskanēja telegrāfa ēkā, kura augšējo stāvu ienaidnieki bija ieņēmuši pa blakus eju.

Kamēr abi draugi vēl lika lietā savu ložmetēju, viņu cīņas biedri jau cēla rokas, padodoties iebrūkošajiem ienaidniekiem — kareivjiem un strādniekiem.

Garais strādnieks, kurš bija izjaucis zinātnieka mītiņu, metās no mugurpuses uz Rakstvedi, kas vēl arvien tupēja uz ceļiem un šāva, un, atrāvis no ložmetēja, nogāza zemē.

Trīs elegantie vīrieši lika sasaistīt Stiklaci un Rakstvedi, kas tikai tagad saprata, ka bija cīnījušies valdības pusē.

Rakstvedis nezināja, smieties vai raudāt, un tikai noteica:

— Skumji.

Stiklacs dzīrās izskaidrot pārpratumu. Neviens viņu nesaprata. Sasietām rokām viņus aizveda pāri laukumam garām uzvaru guvušajiem ostas strādniekiem un to lielgabalam uz cietumu.

Stundu vēlāk trīs elegantie vīri aši telegrafēja pasaulei par revolūcijas uzvaru.

Prezidents bija atkāpies no amata un sēdēja apcietināts uz kara kuģa. Valdības priekšgalā nostājās citi cilvēki un kārtoja darījumus. Angļu un amerikāņu kapitāla kundzība nebija satricināma, un arī viss pārējais palika, kā bijis: eksporta samazināšanās un bezdarbs. Bet pilsētā valdīja neprātīga sajūsma. Laikrakstu speciālizlaidumi. Pārpildītajās kafejnīcās apkampās gluži sveši cilvēki. Viscaur ielās skandēja revolucionāru dziesmas.

— Un kas būs ar mums? Cik ilgi mums vajadzēs vēl šajā ūķ! tupēt?

Atbalstījuši galvas, draugi gulēja pilsētas cietumā uz lažām viens otram pretī.

— Viņi var rīt mums iespert pa dibenu un var arī divus gadus te paturēt. Kā iedomāsies! … Kas lai zina, varbūt viņi to savu revolūciju ņem nopietni un uzskata, ka tik ārkārtējos apstākļos kontrrevolucionārus nevar atbrīvot.

— Kontrrevolucionārus! … Ka tev vajadzēja tā gadīties! Tev! Ja ar mani tā būtu gadījies — nu labi! Bet ar tevi!

— Kopš kura laika tu esi tik saprātīgs?

— Cilvēks kļūst vecāks!

— Nu, un pat ja viņi mūs rīt izlaiž laukā? Ko tad? Mūsu nauda drīz būs cauri, un darba nav.

«Vismīļāk es vēlētos atpakaļ pie Kordias. Ak, cik labprāt!» Šie vārdi viņam bija mēles galā, bet tomēr palika neteikti.

— Ja viņi mūs izlaiž laukā — un tas viņiem jādara, pārpratums nopratināšanā noskaidrosies, — tad, ja viņi mūs izlaiž. . . tad … jā, tad es nezinu . .. Varbūt pat būtu vislabāk, ja viņi mūs pagaidām nelaistu laukā. Ēdiens jau šeit nav slikts.

— Tad tiktāl nu mēs atkal esam!

Jau divas reizes viņi bija noraidījuši cietuma garīdznieka apmeklējumu, lai pieņemtu grēksūdzi. Kaut arī Stiklacs ne druskas tam neticēja, tomēr salēcās, it kā viņu būtu apdvesusi nāves elpa:

— Varbūt viņi sadomā mūs pēc kara laika likumiem nošaut?

Rakstvedis, kam sāpēja zili pietūkusī savainotā kāja, pavilka to zem sevis.

— Var jau būt! Kas to lai zina! Varbūt viņu teātrim nepieciešami daži līķi. Un kas tādam nolūkam noderētu vēl labāk par mums?! . . . Divi ārzemnieki kontrrevolucio-nāri, notverti ar ieročiem rokā šaušanas brīdī… Neskan slikti.

Stiklacs atlaidās lēnām atpakaļ uz lažas un tukšu skatienu vērās uz priekšu.

— Mīļais draugs, tas tev jāpajautā kādam gudrākam.

Stiklacs ieskrāpēja sienā svītriņu un atkal uzlūkoja Rakstvedi.

— Vai atceries, kā šie braukāja ar kravas mašīnām gatavi šaušanai pa ielām un visi tiem uzgavilēja? … Bet tas izskatījās gluži tāpat kā toreiz pie mums Vācijā.

Rakstvedis klusēja. Viņš nebija labās domās par revolūciju Argentīnā.

Virs Stiklacs lažas jau bija divdesmit sešas svītriņas, cita pie citas ar īkšķa nagu ieskrāpētas sienā: divdesmit sešas dienas. Šķita, ka abi ir aizmirsti.

Katru rītu Stiklacs jautāja:

— Nezin ko dara Mīlulītis? Kas ar viņu noticis?

Kamera — apaļa telpa, pārāk augsta, lai varētu domāt

par bēgšanu, — uz augšu sašaurinājās un nobeidzās ar vienkāršu jumta lodziņu bez restēm, kas dienu un nakti palika pacelts. Izskatījās, it kā kamera sveicinātu ar savu logu — cepuri debesis. Lietum līstot, cepure nokrita uz acīm. Tikai šis apstāklis un vēl tas, ka sargs nesa ēdienu, liecināja, ka cietuma administrācija ir par viņiem informēta.

— Vai tu esi kādreiz padomājis, kā mums pēdējos sešpadsmit gados ir gājis, proti, kopš tās dienas, kad mums vajadzēja doties karā, un līdz šai dienai. Vai esi padomājis?

Rakstvedis neatbildēja. Jautājums likās pārāk muļķīgs. Viņu esamība tūkstoš deviņi simti četrpadsmitajā gadā kā ar nazi tika pāršķelta un iemesta mēslainē. Kas tur ko jautāt!

— Kāpēc, patiesību sakot, mēs nepadarām sev galu? — Stiklacs, gulēdams uz muguras, pagrieza galvu, lai dzirdētu atbildi, bet redzēja vienīgi Rakstveža muguru, kurš bija pavērsies pret sienu, tad arī viņš darīja to pašu.

Divdesmit sešas svītriņas, kas bija pārāk tuvu pie acīm, sāka lēkāt. Bet vajadzēja tikai aizvērt acis. Un, tā kā tagadne bija tik rūgta, bet nākotne bezcerīga un pelēka, viņš atgriezās pagātnē — mājā bez durvīm, skūpstīja Kordiu un prieka pārpilns apskāva Drēbnieku, kurš nemaz nebija miris… «Pats par sevi saprotams, es biju tikai šķietami miris.»

Bet arī šāda laimes deva nelikās pietiekama. Ja jau, tad jau! Viņiem jābūt arī pilnīgi neatkarīgiem — visi pieci dzīvoja brīvā, plašā lauku mājā — tālajā mežmalā savu ananasu un banānu plantāciju vidū, kas deva bagātīgu ražu.

Nemanot viņš no nomoda sapņa ieslīga miegā, un visas vēlēšanās pēkšņi ieguva nomierinošo tiešamības nozīmi.

Te kameras durvīs noskrapstēja atslēga. Ienāca trīs elegantie vīrieši.

Stiklacs mirklī pamodās un pieslējās sēdus:

— Divdesmit sešas dienas mēs te tupam, un jūs ierodaties tieši tagad! — viņš pikti sacīja, jo šie bija iztraucējuši viņa laimes sapni, un izberzēja acis.

Pats mazākais, kurš toreiz lika sasiet viņiem rokas, piesarka un panāca uz priekšu.

— Mēs atnācām personīgi, lai, cik vien aši iespējams, grieztu par labu visu, kas vēl labojams. — Visiem trim bija mugurā vizītsvārki.

Stiklacs, juzdams pamatu zem kājām un sava skaistā sapņa izlutināts, nebija tik viegli samierināms.

— Griezt par labu? Kā jūs to iedomājaties? Mūs te tur iespundētus divdesmit sešas dienas, lai gan tikai aiz pārpratuma esam cīnījušies par šo apkaunojošo valdību. Tas taču jums bija skaidrāks par skaidru no sākta gala.

— Protams, jums taisnība, vienīgi mēs esam vainīgi pie notikušā. Bet mēs ceram, ka varēsim gandarīt. Jaunajai valdībai kompensācijas veidā ir šāds goda pilns priekšlikums . ..

— Interesanti dzirdēt, — pārtrauca Stiklacs un nikni uzbļāva sargam, kurš nupat ienāca: — Taisieties, ka tiekat!

— Pazūdiet! Kungi ir brīvi, — sacīja mazākais. Un atvainojās Stiklacij:

— Sargs vēl nezināja.

Bet sargs purināja Stiklaci, kurš tikai ar grūtībām modās. Rakstvedis jau stāvēja pie durvīm.

— Mēs taču esam brīvi! — Viņš izberzēja acis. Tikai tagad viņš pamodās galīgi. — Ja tu zinātu, ko es sapņoju!

— Nemuldi un nāc beidzot!

Rokas viņiem nesaistīja. Ejot sargam pa priekšu pa gaiteni, Stiklacs ieknieba sev rokā, lai pārliecinātos, vai skaistais sapnis tomēr nav īstenība un šis drūmais gaitenis tikai nejauks sapnis.

Viņi uzkāpa stāvu augstāk.

— Tikai nepļāpā tur dumjības, tagad viss atkarīgs no mums.

Tātad nav vis sapnis! Viņš apņēmās runāt cik vien iespējams maz un visu ļaut pateikt Rakstvedim. «Brīnum jauka dzīve bija mūsu lauku mājiņā … Jā, jā, Drēbnieks ir miris. Un Kordiu es neredzēšu vairs nekad … Varbūt viņi tagad mūs palaidīs brīvībā. Nu un tad?»

Vēl vienas kāpnes un vēl viens garš gaitenis. Līdz pat durvīm, pie kurām stāvēja divi apbruņoti karavīri.

Stiklacs tik ļoti bija vēl sapņa varā, ka, ieejot istabā, cerēja ieraudzīt trīs elegantos vīriešus.

Vecs virsnieks sēdēja pie rakstāmgalda, sānis pie izvelkamā dēļa savukārt karavīrs ar bloknotu stenografēšanai. Virs rakstāmgalda uz nomelnējušās sienas vīdēja liels gaišs laukums, tikpat liels, kāds bijis gāztā prezidenta attēls.

Tuvredzīgais virsnieks, kura seju viņiem vēl nebija izdevība redzēt, lasīja jau labu brīdi kopš viņu ienākšanas, turēdams tuvu pie acīm dokumentus biezos aktu vākos, bet kareivis tikmēr nepārtraukti glaudīja savas melnās ūsas un vienlaikus zīmēja bloknotā ornamentu.

Šinī klusumā Rakstvedim radās apņemšanās aizstāvēties ar aukstasinību, ar kādu revolucionāri prot paciest arī netaisnību.

— Jūs esat šķīries?

— Kas? Es? … Jā! — sacīja Rakstvedis.

— Un tas otrs?

— Es biju divreiz precējies.

— Jūsu otrai sievai piederēja neliels ieroču veikals, kur pārdeva arī šķēres, nažus un karotes.

«Kā viņš to zina?» — Pareizi, bet arī mana otrā sieva ir jau sen mirusi, un veikals izputēja. Es gan vairāk domāju, ka viņa mirusi tāpēc, ka veikals izputēja … Ak, tas jau ir tik sen . . .

Tikai tagad radās iespēja saskatīt sirmo smailo bārdu un ūsas. Virsnieks atlika biezos aktu vākus sānis, atvēra pases un salīdzināja datus ar tiem, kas aktu vākos. Viņš atzvēlās krēslā atpakaļ.

— Kas jums iedeva naudu ceļojumam?

«Nē, otrreiz es šo notikumu vairs nestāstīšu,» nolēma Rakstvedis.

— Jūs droši vien neticēsiet… — Stiklacs, paļāvīgi smaidīdams, uzsāka.

Bet Rakstvedis pasteidzās iejaukties:

—. Tieši tik daudz mums vēl bija.

— Jūs gadiem ilgi dzīvojāt no bezdarbnieku pabalsta. Kā tad jūs varējāt…

Stiklacs, cenzdamies Rakstvedim parādīt, cik viņš attapīgs, uzrāva plecus un piemiedza aci.

— Mēs krājām un krājām, un krājām.

— Neizrunāties! — virsnieks pikti nometa pases uz rakstāmgalda. — Un nestāstiet pasakas. Krājām! No bezdarbnieku pabalsta?

«Tad nu gan āmurgalva!» Rakstvedis tik intensīvi domāja, ka Stiklacs to juta un tagad, ja netika jautāts, klusēja.

— Bez tam mēs zinām, ka jūs šeit saņēmāt naudu par kontrrevolucionāru darbību.

Ar aukstasinību, kādā Rakstvedis bija apņēmies runāt, viņš teica:

— Tad jums ir zināms vairāk nekā mums.

— Cik liela tātad bija šī summa? Un vispirms — ar kādu cilvēku starpniecību jūs saņēmāt šo naudu? .. . Vārdus un sīku starpnieku aprakstu!

Rakstvedis, tagad tomēr sarūgtināts par apgalvojumu, ka ir uzpirkts kontrrevolucionārs, kādu brīdi tīksminājās ar domām sataisīt aiz atriebības krietnu jezgu ar izdomātiem personu vārdiem, kuru naudu viņi ar sašutumu it kā būtu atraidījuši. Taču dusmas izgaisa un aukstasinība, kādu viņš centās parādīt, negaidot kļuva īsta.

— Ak nē, pulkveža kungs, mēs neesam pērkami. Mēs ne! To jūs varat mums ticēt. Ja varat man pierādīt pretējo, tad, manis pēc, lieciet mani nošaut… Būtu labāk, ja jūs ļautu pastāstīt, kā viss notika patiesībā. Tad varat ticēt vai neticēt. Man arī jau vienalga.

Nekas nespētu uz virsnieku pārliecinošāk iedarboties kā šāds runas veids. Visa viņa aizspriedumainība pazuda kā nebijusi. Viņš pat atteicās no nodoma viņus nopratināt katru atsevišķi un tad pierādīt ar viņu pretrunām melus.

Un, kad Rakstvedis tēlaini pastāstīja, kā pēkšņi viņus aizrāvis sacelšanās drudzis, kā viņi tajā piedalījušies un beidzot nostādījuši ložmetēju un šāvuši līdz pašam apcietināšanas brīdim ciešā pārliecībā, ka cīnās revolūcijas pusē, zem sirmajām ūsām paplaiksnījās nevilšs smaids.

— Jā, ja mēs prastu spāniski! Bet tā. Nu šādi mēs iekūlāmies ķezā .. . Bet jūs taču nedomāsiet, ka mēs aizstāvējām šo pērkamo valdību?!

Viņš tā nedomāja. Tomēr smaids pazuda.

— Ļoti jauki. Tikai jums vajag savus apgalvojumus arī pierādīt. Šeit, — viņš pabungoja pa aktu vākiem, kuros nekā tamlīdzīga nebija, — šeit ir liecinieku izteikumi, kas jums runā krasi pretī.

— Tagad tātad viss atkarīgs no tā, kam jūs vairāk ticat, — Rakstvedis vēl arvien runāja aukstasinīgi.

Kad jau pārliecinātais virsnieks šķietamā neziņā uzrāva plecus, Stiklacs, domādams, ka nu vajadzīgs vēl tikai mazs grūdiens, lai rati sakustētos un izvestu abus brīvībā, vairs nespēja novaldīties, un sašutušais Rakstvedis nepaguva aizkavēt, kad Stiklacs jau bija pateicis:

— Jums jāzina, ka mēs taču esam sociālisti. Vai ta mēs iesim aizstāvēt tādu sasodītu valdību.

— Sociālisti?

Stiklacs runāja, pārliecinoši žestikulēdams ar abām rokām:

— Vēl vairāk! Mēs esam komunisti. Te ir starpība. Es nezinu, vai jums tas ir zināms. Komunisti! Liela starpība.

Vēl iekams virsnieks pavēra muti, skaidru valodu runāja augstu uzrautās uzacis un acis, kas raudzījās tik stingri, it kā būtu pieteikti jēri, bet istabā ielaisti tīģeri.

— Tā-ā-ā, komunisti! .. . Tad tas ir kaut kas pavisam cits.

— Vai ne, tagad jūs ticat, ka mēs esam par revolūciju!

Taču stinguma pārņemtais, kurš bija uzsvēris vārdiņu

«pavisam», atkārtoja vienīgi:

— Pavisam kas cits!

Rakstvedis, zinādams, ka nu vairs nekas nav glābjams, sacīja^kaļi un liktenim padevīgi:

— Amurgalva esi bijis un palicis!

Virsnieks jau bija nospiedis zvana pogu, adjutants iztrūcies uzklausīja spāņu valodā izteikto pavēli, kurā atskanēja vārds «komunisti», izmetās laukā un atgriezās ar diviem apbruņotiem kareivjiem un diviem sargiem, kas Stiklacij un Rakstvedim uzlika roku dzelžus.

— Jā, komunistu kungi, es jums gan tagad labprāt ticu, ka bijāt domājuši cīnāmies par revolūciju … Bet… nu, izbeigt! — Un pameta ar roku: — Aizvest!

— Tā, — sacīja Rakstvedis, kad viņi soļoja pa gaiteni starp abiem kareivjiem, — tagad nebrīnies, ja dabūsi ilgāku laiku ēst par brīvu.

Tikmēr virsnieks — viņi vēl nebija sasnieguši kameru — sarunājās pa telefonu ar politiskās nodaļas vadītāju, kurš tūlīt pat nosauca kuģi un tā aiziešanas laiku, ar kuru viņus vajadzēja pa etapu nosūtīt atpakaļ uz Vāciju.

Par šo jauno likteņa sitienu, pašu rūgtāko, kāds viņu stāvoklī vēl varēja atgadīties, viņi dabūja zināt vēlāk. Tagad viņus steigšus pārveda no apaļās, augstās torņa celtnes uz parastu kameru, kur par bēgšanas mēģinājumu nebija ko domāt, un tikai te viņiem noņēma važas.

Arī šeit viņi gulēja viens otram pretī. Taču šķita, ka Rakstvedis ir gluži viens ne vien šai kamerā, bet visā pasaulē. Nepiegriezdams vērību Stiklacij un nedalīdamies ar draugu savās drūmajās pārdomās, viņš prātoja, kāda nelaime vēl viņam varētu uzbrukt un vai ciešanu robeža nav jau pārsniegta. Nejauši sastopoties ar Stiklacs bailīgi jautājošiem skatieniem, viņš vienaldzīgi raudzījās prom.

Stiklacs varētu visu ko paciest, bet ne domu, ka zaudējis Rakstveža draudzību. Tikai pēc kādas stundas viņa noskumusī sirds uzdrīkstējās skopu jautājumu:

— Vai tu dusmojies?

Viņš mulsa kā sieviete, kas baidās, ka pati atstūmusi savu mīļoto.

Viņa lūdzošā skatiena aizkustināts, izkusa Rakstveža sastingums, viņš pēkšņi saprata, ka pats briesmīgākais, kas vēl varētu uzbrukt, būtu viņu draudzības beigas.

Arī viņš atbildēja īsi, bet maigi:

— Lai nu paliek.

— Hans, ak, Hans! — Un Stiklacs raudzījās kaut kur sānis pa labi, lai gan Rakstvedis gulēja no viņa pa kreisi.

«Tā, nu sākas atkal. Vecā nelaime.»

Pēc pirmās sievas nāves bija sākusies šāda šķielēšana pa labi un, tikai dzīvojot kopā ar otro sievu, pamazām izzudusi un kopš tā laika vairs nebija atkārtojusies.

— Kas tad noticis! Īstenībā nekas! Pēc dažām nedēļām mūs izlaidīs.

— Vai tu domā? — jautāja Stiklacs un skatījās pa labi.

Satricinājums, bailes zaudēt pašu dārgāko, kas viņam šai pasaulē piederēja, bija prasījis pārāk daudz.

Nākošajā rītā — viņi bija gulējuši tā kā cilvēki, kam nekas vairs nevar draudēt, gulējuši kā bērni — sargs, kā parasti, atnesa putru. Viņi to izsmalstīja.

Un tad tomēr pašas no sevis sāka uzmākties pārdomas, ko lai uzsāk tad, kad tiks laukā. Lai arī bezdarbs pieauga arvien vairāk, te tomēr bija vieglāk nekā Vācijā noturēties uz ūdens.

Viņi nesarunājās, tikai reizi pa reizei ar garākiem starplaikiem izmeta pa vārdam. Klusēdami juta, ka nav viens otru zaudējuši.

Pulksten desmitos sargs atslēdza. Ienāca divi vīrieši civilā apģērbā. Viens no viņiem, kas izskatījās pēc pasta ierēdņa svētdienas uzvalkā, runāja vācu valodā.

— Jūs sūta atpakaļ uz Vāciju. Izdevumus sedz valsts. Pusvienpadsmitos atiet kuģis. Dokumentus saņemsiet uz kuģa.

Otrs uzlika viņiem roku dzelžus, vispirms Rakstvedim. Rokas uz muguras. Smaga sajūta kā pelēks mākonis nogūla pār Rakstveža galvu un acīm, tad apņēma viņu visu. Viņš dzīrās iesaukties: «Tās ir beigas!» Bet tai pašā brīdī viņš satvēra dzīves pavedienu, kas jau slīdēja nq rokām laukā, un kļuva cits cilvēks — drūms un apņēmīgs. Viņš neteica ne vārda.

— Nesieniet rokas uz muguras! Jums tas ir vienalga, bet es nevaru ciest, — Stiklacs, izmisīgi lūgdamies, uzlūkoja to, kas runāja vācu valodā.

— Lai notiek! Vai jums ir lietas?

Rakstvedis neatbildēja. Lai pats paskatās, ka viņiem nekā nav.

Nomocījies un samulsis Stiklacs skatījās pa labi, lai gan visi stāvēja kreisā pusē.

Tad Rakstvedis izmocīja smaidu un vārdus:

— Labi, ka tiksim te no tās bedres laukā!

Stiklacs uzlūkoja viņu ar baiļpilnu jautājumu acīs tāpat kā* iepriekšējā vakarā — vai tik viņš nejoko. Bet Rakstveža balss nebija skarba, kad viņš mierinādams teica:

—• Lai vai kas, ļaunāk nekā tupēt šeit nebūs! Ceļojums pa jūru! Par velti! Vai tas tik slikti?

Mašīna brauca pa platām ielām, kādas viņi nebija redzējuši. Tikai tuvojoties ostas rajonam, viņi pazina apvidu.

«Ja vilcināsimies vēl brīdi, tad būs par vēlu. Viņi pabrauks garām.» Viņš kautrējās lūgt Rakstveža palīdzību. Viņš teica pats:

— Mans suns! Ļaujiet man paņemt to līdz! — Viņš nosauca viesnīcu.

— Mums nav vairs laika!

— Nav laika? … Tad tas paliks te. Paliks pamests.

Rakstvedis nekad nebija dzirdējis Stiklaci runājam

šādā balsī, tā viņu skāra līdz sirds dziļumiem.

— Mēs samaksāsim šoferim, ja jūs ļausiet viņam braukt gar viesnīcu.

Ierēdnis, kam pašam bija divi suņi, paskatījās pulkstenī un kaut ko uzsauca šoferim spāniski. Tas iegriezās šaurā ieliņā.

Ierēdnis pats ieskrēja mājā un tūlīt bija atpakaļ līdz ar saimnieku.

— Jā, suns nekad nav mājās, tas dienu un nakti meklē saimnieku… Ko tad šie nabadziņi nodarījuši? — Bet mašīna jau brauca tālāk.

Mazajā velkonītī gaidīja kareivis. Ostas strādnieki, klimzdami bez darba, pagriezās uz šo pusi un noskatījās uz viņiem.

«Nudien, mēs braucam prom,» nodomāja Rakstvedis un pēkšņi jutās pārsteigts, ka tiešām jābrauc.

Velkonītis lēni virzījās starp okeāna milzeņiem, kas atradās tuvu pie krasta. Pēkšņi Stiklacs izslējās. Viņš neredzēja to. Bet dzirdēja gari stiepto gaudošanu.

— Tas ir viņš!

Suņu mīļotājs ierēdnis neaicināts pavērās pulkstenī.

— Par vēlu! Tālāk!

Mīlulītis, saodis sava saimnieka pēdas, stāvēja krastmalā un sirdi plosoši gaudoja. Stiklacs sastinga.

«Jā,» domāja Rakstvedis, «mūs pamazām atradina no jebkura sirds siltuma, no labām jūtām.» Uz kuģa viņus pārņēma jauns virsnieks. Ierēdnis nodeva viņam dokumentus un devās atpakaļ. Divdesmit vienu peso — visu, kas bija atlicis no simtsmārciņu naudas zīmes, viņi drīkstēja paturēt. Viens no matrožiem noņēma važas.

Tai pašā brīdī, kad ierēdnis satvēra aiz kakla siksnas aizsmakušo un tomēr skaļi kaucošo Mīlulīti un ievilka mašīnā, milzīgais kuģis sakustējās.

Viņi stāvēja pie margām, viņi neatbalstījās, viņi turēja rokas uz muguras, it kā vēl joprojām tās būtu ieslēgtas

važās. ,

Viss palika tur — mirušais Drēbnieks, Mīlulītis un pēdējā cerība.

«Met to lejā, smirdošajā ostas ūdenī! …»

«Ko tad?» jautāja Rakstvedis pats sev.

«Savu sirdi!»

VII

Marseļas ostā, kur kuģis iegriezās, lai izkrautu atvestās zarnas, Rakstvedis un Stiklacs izbēga. Viņi negribēja atgriezties Vācijā.

Sājā .raibajā ostas pilsētā — viņu bērnības sapņu piepildījumā, — kur visu zemju un visu ādas krāsu matroži notrieca savu peļņu krogos un bordeļos, garāmgājēji un atklāto kafejnīcu apmeklētāji, kaut arī daudz pieredzējuši, ar izbrīnu noraudzījās uz diviem izkāmējušiem vīriešiem, kas ar pinkainiem matiem un mēnešiem ilgi neskūtajām iekritušajām sejām savos kādreizējos baltajos uzvalkos izskatījās līdzīgi zvēriem, kuri iznākuši no mūžameža, tikai dīvainā veidā staigāja uz divām kājām, apautām neiedomājamās sandalēs.

— Ka vēl neiespundē mūs zooloģiskajā dārzā — gan tu redzēsi, — sacīja Rakstvedis.

Pēcpusdienā viņi gulēja ārpus pilsētas saulē, izģērbušies kaili, žāvēja matus un sargāja izmazgātos uzvalkus. Tikai te neauga vis kārklu krūmi, bet ziedēja eikalipti un nebija vairs Drēbnieka un Mīlulīša, kā arī simtsmārciņu naudas zīmes. Abi domāja to pašu un raudzījās kaut kur tālē.

Bet Marseļā viņiem uzsmaidīja laime — Rakstvedis dabūja darbu.

Kad manierīga friziera bārdas nazis atsedza Rakstveža seju un pakausī sāka klidzināt šķēres, viņam vilcinādamies tuvojās veikala īpašnieks un izbrīnījies jautāja lauzītā vācu valodā, vai šī matu krāsa esot īsta.

— Kur nu! Es katru dienu krāsoju matus, lai izskatītos skaistāks.

Veikala īpašnieks uzmanīgi pacēla no grīdas nogrieztu matu šķipsnu, aiznesa to pie loga un sajūsmināts apbrīnoja neparasti skaisto sarkanīgo nokrāsu, kāda krāsojot nekad nav iegūstama.

Divas dienas vēlāk — pēc pasūtījuma uzšūtais uzvalks bija gatavs — Rakstvedis, nevainojami eleganti ģērbies, sēdēja ērtā krēslā friziera salona skatlogā un sarkdams un bālēdams smēķēja cigareti pēc cigaretes, it kā viņam maksātu par smēķēšanu.

Mati viņam bija galvas vidū pāršķirti uz pusēm, viena puse nokrāsota melna, uz šo daļu norādīja bulta ar uzrakstu: «Tā ir šī kunga dabīgā matu krāsa.» Otrai milzīgai bultai, kas norādīja uz galvas nekrāsoto pusi, bija uzraksts: «Šādi brīnumaini iesarkani zeltīti kļuva mati pēc apstrādāšanas ar manis ražoto matu krāsu. Tik skaisti un dabiski krāso tikai «Blavūr».»

Policistiem vajadzēja uz ielas pie frizētavas regulēt kustību.

Pēc dažām dienām veikals sāka zelt, un jau pēc vienas nedēļas frizētavas īpašnieks varēja brūvēt toveriem savu matu krāsu, ko divi mācekļi pildīja greznās pudelītēs ar etiķetēm. Visās kabīnēs krāsoja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Melnmatainas meitenes gāja no friziera salona laukā iesarkani gaišiem matiem, kas pēc pirmās mazgāšanas kļuva zaļi, un tos atkal vajadzēja pārkrāsot.

Kaut arī Rakstvedis nesēdēja zooloģiskā dārza būrī, tomēr tāpat bija pakļauts nepārtrauktai ziņkārīgo straumei un bija jau pieradis pie pastāvīgas apbrīnas un apsmiekla. Skaistām meitenēm viņš uzsmaidīja, kā tas bija paredzēts līgumā. Viņš ēda, lasīja, smēķēja, dzēra kafiju, dzīvoja skatlogā eleganta kunga dzīvi.

Krodziņā pāri pretī sēdēja Stiklacs un ēda .gliemenes. Ceptas gliemenes, gliemeņu zupu, gliemenes etiķī un eļļā. Gliemenes Stiklacs varēja cauru dienu ēst. Un tās nemaksāja vairāk par smaržīgo baltmaizi, kas kopā ar gliemenēm deva burvīgo riekstu garšu.

Vakaros, pēc padarītā darba, Stiklacs gāja kopā ar Rakstvedi staigāt. Līdzās šim kungam, kura atturīgā elegance būtu ar patiku ievērota jebkurā salonā, ja vien varētu atteikties nocelt cepuri, Stiklacs savās sandalēs

un Hamburgā iegādātā, daudzkārt lāpītā baltā uzvalkā, kurā. viņš bija izbraukājis pusi Dienvidamerikas un daudz nakšu pavadījis brīvā dabā, izskatījās pēc bīstama klaidoņa. Jau vairākas reizes bija gadījies,, ka policisti grasījās pasargāt smalko kungu no uzbāzīgā krāpnieka.

— Ja nu tur izbeigsies darbs — tu jau nevari mūždien tupēt skatlogā, — tad tu izskatīsies varen švītīgs un es ne pēc kā. Ilgi jau tā nevarēs.

— Nu tad jāuzpoš arī tevi. Vai arī es pārdošu visus šos krāmus. Tad mēs atkal būsim līdzīgi.

— Labāk būs, ja tu visu pārdosi. Tas arī ienesīs vēl naudu.

Rakstvedis pelnīja nedēļā trīssimt frankus, toreiz tās bija piecdesmit markas. Abi bija krietni uzbarojušies un izskatījās labi, kad sēdēja laukā kafejnīcā un dzēra moku, vērodami vakarīgi raibo ostas dzīvi.

— Jā, tu vari vai izstiepties, bet pienācīgu darbu mūsdienās nedabūsi ne visā Eiropā, ne visā pasaulē, un pēkšņi, še tev, ar tādu stulbumu izdodas nopelnīt naudu, — sacīja Rakstvedis un, nenoņemdams cepuri, noslaucīja miklo pieri.

Viņi jutās apmierināti, viņiem klājās labi, par tālāko nākotni viņi nedomāja, no tā viņi bija atradinājušies.

Beidzot visā Marseļā nebija vairs cilvēka, kurš nebūtu jau redzējis Rakstvedi un viņa divdaļīgo galvu. Arī «Ilustrētajā Žurnālā» bija parādījies viņa attēls divās krāsās — sarkans un melns.

Kādu dienu frizētavā ieradās policists un pieprasīja visā pilsētā pazīstamā kunga dokumentus; tas nebija vēl policijā reģistrējies.

Bailīgais frizētavas īpašnieks, zinādams, ka Rakstvedim nav franču vīzas, gari stāstīdams, solīja pamēģināt nākošajā dienā visu nokārtot. Taču Rakstvedis nolēma lauzt līgumu un veikalā vairs nerādījās.

Uz kurieni viņi gribot tikt? Un kādus vārdus lai ierakstot pasēs? — bija jautājis dokumentu viltotājs.

Viņi dzīrās braukt uz Itāliju, un pasēs vajadzēja būt īstajiem vārdiem, lai tās saskanētu ar pārējiem dokumentiem.

Nākošajā dienā viņi saņēma viltotās pases un aizbrauca uz Dženovu. Viņiem bija septiņpadsmit peso un astoņsimt franku, turklāt katram pāris kurpju un pieklājīgs apģērbs,

ko viņi bija pie kāda vecu lietu tirgotāja iemainījuši pret Rakstveža eleganto uzvalku. Viņa galvas labā puse bija līķa zaļganumā.

Istabiņa, ko viņi noīrēja, matrožu krodziņš, smaka, apmeklētāji un arī skats uz kuģu pārpilno ostu un atklāto jūru — tas viss bija tik vienāds, it kā visi ostas krodziņi pasaulē būtu cits citam līdzīgi, un tik ļoti atgādināja viņu patvērumu Buenosairesā, ka sākumā viņiem radās sajūta, it kā no jauna atrastos Argentīnā.

Šī sajūta nebija patīkama. Dienvidamerika bija pagātnē kā bīstama slimība, ko viņi vēl ārstēja reizēm ar alkohola palīdzību, reizēm ļaujoties ilgu sapņiem, no kuriem pamodās svētlaimīgi, — abi nespēja aizmirst, ko bija tur pametuši.

Kad Rakstvedis klaiņoja pa ielām, no jauna meklēdams darbu, viņš redzēja visā pilsētā, kas balta kāpa kalnā līdz cietoksnim virsotnē, pie daudzām mājām un dārzu mūriem ar melnu krāsu uzvilktu diktatora sejas aprisi -Lpārdabiskā lielumā, uzmestās sarauktās lūpas tikai apvilktas, nenokrāsotas.

Pirmais viņā nemaz neklausījās, otrs viņu nesaprata, septītajam nebija laika, viņa salons galvenajā ielā bija pārāk elegants šāda veida reklāmai, divpadsmitais izmeta viņu laukā. Rakstvedis tomēr nenoguris gāja tālāk, viņš gribēja nopelnīt naudu, gribēja iegūt peļņu no saviem matiem, kamēr tie vēl bija.

Kādas mazas, spodras frizētavas īpašnieks uzmanīgi noklausījās, cik lielu peļņu guvis viņa kolēģis Marseļā, un izlasīja laikrakstus, ko Rakstvedis viņam parādīja.

Par algu — par desmit markām mazāk nekā Marseļā — vienojās, elegantu uzvalku pasūtīja.

Rakstvedis, sēdēdams skatlogā, piedzīvoja bijušā atgriešanos. Tikai tagad viņam jau bija pieredze, viņš ēda, dzēra un smēķēja vienā mierā un reizēm, kad laukā izbrīnās saucieni kļuva pārāk skaļi, pameta uz pūli sašutuma pilnu skatienu. Retāk nekā Marseļā viņš uzsmaidīja skaistām meitenēm, jo traucēja dažādās uzacis. Frizētavas īpašnieks bija pieprasījis, lai arī uzacis palīdz pierādīt krāsošanas līdzekļa augsto kvalitāti.

Pirmās darba dienas vakarā draugi sēdēja gaiši apgaismotā kafejnīcā, kam bija tikai divas sienas. Gar divām pārējām sienam, kas bija atklatas, plūda garam ļaužu pūlis. Spēlēja kapela.

— Vai nevarētu piedabūt saimnieku, lai viņš pieņem mani pildīt krāsu pudelēs? — jautāja Stiklacs, ari vēlēdamies kaut ko ielikt kopējā kasē.

Rakstvedis, sēdēdams ar visu platmali galvā un kā smagās pārdomās atbalstījis galvu rokā, lai noslēptu melno uzaci, pašapzinīgi teica:

— Viņam jāpieņem, ja es pieprasu. ,

Pēkšņi visi kafejnīcas apmeklētāji piecēlās kājās — kapela spēlēja fašistu himnu.

Draugi nepiecēlās. To ne! Viņi to nevarēja. Viņi bija stāvējuši otrā pusē barikādēm, kas tūkstoš deviņi simti trīsdesmitajā gadā šķērsoja Eiropu jūtamāk nekā jebkad. Lai arī zināja, kādas tam var būt sekas, viņi nepiecēlās. Būdami otras puses pārstāvji, viņi atslējās pret krēslu atzveltnēm. Tas viņiem bija jādara.

Pār abiem nogranda sašutuma vētra. Policists ar pūlēm izdabūja abus asinīm pārplūdušus no apgāztu galdu un krēslu mudžekļa un, stumdams sev pa priekšu, izveda no kafejnīcas. Kapela atkārtoja himnu.

Pagāja sešas dienas, iekams Dženovā atradās ierēdnis, kurš prata vācu valodā pajautāt:

— Līdz kurai robežai jūs nogādāt?

Divi policisti viņus pavadīja uz Kjasso. Šveices robežsargi, padzirdējuši izsūtīšanas iemeslu, viņus tūlīt atbrīvoja.

Viņi devās kājām uz Lugano — kabatas portfeli ar septiņpadsmit peso un astoņsimt frankiem Rakstvedis bija pa kautiņa laiku pazaudējis — un izsitās cauri līdz Cīrihei, pārtikdami no vēl negataviem augļiem, bet galvenokārt no tā, ko viņu organisms bija uzkrājis Marseļā.

Vienīgais frizieris Cīrihē, kas Rakstvedi neizdzina tūlīt pat ārā, pabungāja ar rādītājpirkstu viņam pa krūtīm un teica:

— Mēs te neesam Itālijā!

— Bet Marseļā arī paveicās!

— Mēs te neesam Francijā. Mēs te esam Šveicē.

Tur nekā nevarēja iebilst — Šveicē viņi bija.

Ceļš cauri visai Vācijai bija tāls un grūts tādiem, kas vēl arvien nemācēja ubagot.

Tā nebija jaunekļa godkāre, kurš labāk vispār neatgriežas dzimtenē, ja nevar atgriezties jaunā uzvalkā un ar skaistu kaklasaiti, tas nebija iemesls, kāpēc divi likteņa šaustīti cilvēki nolēma apiet dzimto pilsētu, ko pirms pusotra gada bija pametuši. Viņi izvēlējās Berlīni, lai necil-potu vairs pa veltīgiem apkārtceļiem,' bet tūlīt pat mestos ledussaltajā neizbēgamās cīņas centrā.

Bezdarba uztūkušais pārlieku lielais augonis milza tālāk. Nu jau Vācijā bija četri miljoni bezdarbnieku.

Abi draugi nosaluši klimta pa Berlīni, to vien domādami, kā tikt pie ziemas mēteļiem, ko bija redzējuši netālu no Aleksandra laukuma kādam vecu lietu tirgotājam.

Visiem, kas gāja garām prefektūrai un universālveikalam, spraucās starp mašīnām un tramvajiem, devās pāri laukumam šķērsielās un sānielās, pretim nākošajiem, kas savukārt steidzās uz laukumu, lai to šķērsotu, visiem bija kaut kas kopīgs uzvedībā un gaitā, kaut kas, ko Rakstvedis redzēja un juta un tomēr nezināja, kā to apzīmēt.

Pasaules saimniecības krīze vēl nebija beigusies. Tā aizvien vēl turpinājās, gūlās uz pleciem un nomāca. Visu galvas liecās zemāk. Cauri mākoņainām debesīm izlauzās saule. Neviens to neredzēja.

Veco lietu tirgotājs stāvēja durvīs.

— Astoņas markas gabalā! — Viņš pat nepaskatījās uz abiem, jo laikam saoda iztālēm, ka tiem nav naudas.

Tātad sešpadsmit. Berlīne bija liela, bet barga. Izraut šai četrmiljonu pilsētai sešpadsmit markas bija pasākums, kam nepieciešama dzelžaina ticība. Viņi vēlreiz patīk-sminājās par mēteļiem, kas karājās uz pakaramiem pie pagraba veikaliņa un likās tik silti.

— Viņš-būtu mums tos skaisti izgludinājis.

— Jā, viņš vairs negludina, ir jau satrūdējis.

— Viņam ir labi.

— Vai tu arī gribētu tā?

Te Stiklacs atkal pašķielēja pa labi un sacīja:

— Es nezinu, es vēl nezinu.

Nepārredzami plašs līdzenums ar pelēkiem namiem. Stiklacs un Rakstvedis saldami bezmērķīgi, krustām un šķērsām klīda pa asfaltētajām ielām, kurām nebija gala. Viņu mērķis bija palicis tur, uz diviem pakaramiem.

Vēl pēc trim nedēļām viņi varēs saņemt sociālās apgādes pabalstu. Kādā krodziņā pie Silēzijas dzelzceļa stacijas viņi bija satikuši maza auguma sirmu vīriņu, kas viņiem palīdzēja. Viņš apņēmās pret atlīdzību tos, kam varēja uzticēties un kas aiz kaut kādiem iemesliem nesaņēma sociālās apgādes pabalstu, aizvest pie cilvēka, kurš pret atlīdzību pagādās viņiem darbu tikmēr, kamēr viņi iegūs tiesības uz pabalstu. Šim cilvēkam bija sakari ar ļaudīm, kuru amats bija pret atlīdzību pieņemt strādniekus un pieteikt darba biržā, nedodot ne darbu, ne algu.

— Un, ja nu kāds pēc tam, jo iepriekš jau tam nekā nav, visas šīs atlīdzības nesamaksā?

— Tad tas riskē atkal zaudēt savu sociālās apgādes pabalstu. O, cilvēkam, kurš apgādā ar fiktīvu darbu, ir plašs veriens, liels uzņēmums. Nekas tamlīdzīgs vēl nav atgadījies.

— Tu jau dzīries toreiz izgudrot jaunu profesiju, — Rakstvedis sacīja Stiklacij. — Nu tu redzi, ka viss balstās vienīgi uz progresu — vispirms miljoniem bezdarbnieku un tad tikai jaunā profesija — pieņemt pret atlīdzību darbā … Jā, jā, bez progresa nenotiek nekas.

Viņi bija jau daudzās pilsētās bijuši darba biržās. Vairāk nevienā negāja. Vienīgi ierēdņiem, kas nespēja nekādu darbu piedāvāt, tur bija darbs.. .

Katru dienu no jauna tās pašas rūpes — kā Berlīnei izraut vienu mārku maizei un dabūt pajumti naktij, jo sala — tas bija grūti. Viņi bija iemācījušies ubagot. Iemācījušies Berlīnē, jo neprata vēl mirt.

Visu pirmo nedēļu pēc ierašanās Rakstvedis bija veltīgi mēģinājis pārvērst savu matu krāsu naudā. Viņš bija sistemātiski iztaustījis milzu pilsētu — krustām šķērsām līdz pašiem strādnieku kvartāliem, kur par matu krāsošanu nebija nekādas izpratnes. Viņš nespēja izraisīt interesi par veikala darījumu, kas romāņu valstīs pašķīrās bez piepūles un ko bezrūpīgie cilvēki uztvēra ar rotaļīgu aizrautību. Viens frizieris par mierinājumu bija abiem bez maksas noskuvis bārdu. Kopš tā laika bārdas rugāji bija no jauna nevaldāmi auguši, pamezdami atklātu tikai nelielu laukumiņu bālas ādas.

Zelta meklētājiem Kalifornijā vajadzēja paciest neiedomājamu trūkumu, ko vēl smagāku darīja dūru un nažu kautiņi, kas prasīja lielu piepūli garajā ceļā cauri sniegam

un ledājiem, bet, par spīti trūkumam, par spīti postam, viņiem palika lielā cerība. Divi neromantiskās, pelēkās piecu miljonu bezdarbnieku armijas piederīgie soļoja bez jebkādas cerības cauri tūkstoš deviņi simti trīsdesmitā, trīsdesmit pirmā gada ziemai. Un jautājums, uz kuru tie-bija atbildes — Ko mums darīt? Ko lai mēs darām? — nekad neizzuda no viņu kādreiz zilajām, tagad blāvi bezkrāsainajām acīm.

Viņiem bija pazīstamas drūmās, plašās telpas, kur pilsētas sociālā apgāde izsniedza ēdienu — vienu litru zupas par trīsdesmit feniņiem. Viņiem tas bija par dārgu. Trīsdesmit feniņus vajadzēja vispirms dabūt. Izsalkuši viņi klimta tālāk stundām ilgi krustām šķērsām cauri milzu pilsētai, nevērodami ne ielu nosaukumus, ne virzienu, līdz Stiklacs palika stāvam un jautāja:

— Kur mēs tagad esam?

— Tagad mēs esam vēl tieši divpadsmit dienu atstatumā no sociālās apgādes pabalsta.

Pēc šādas jautājumu un atbilžu rotaļas, ko viņi katru dienu vienu reizi spēlēja laika nosišanai, abi iekāpa tramvajā un riskējot brauca kādu gabalu, lai sasildītos.

Viņi klimta ap tirgus laukumiem, dzelzceļa stacijām, gar mašīnu stāvvietām, visur tur, kur bija kāda cerība aiznest kaut ko, kaut ko nopelnīt.

Tur, kur mēdza stāvēt trīs mašīnas, parasti bija arī uzraugs. Arī Stiklacs mēģināja tikt par mašīnu sargu. Bet, kad viņš bija vairākas stundas nostāvējis un automašīnu īpašnieki beidzot aizbrauca, nepievērsdami viņam uzmanību, ieradās kāds, kurš apgalvoja, ka šinī vietā mašīnu sargs esot viņš un neviens cits.

— Lai vai kā, arī tagad tu vari lieku reizi pārliecināties, ka vispirms jāizgudro automašīna, iekams vari tikt par uzraugu.

Šoreiz sulīgi izlamājās Stiklacs, jo Drēbnieks jau to vairs nevarēja.

Viņi devās atkal uz lielo tirgus nojumi un stundām ilgi vēroja, kā mazo dārzeņu un augļu tirgotavu īpašnieki paši vilka savus līdz augšai piekrautos rokas ratiņus un namamātes pašas stiepa smagos tīkliņus ar kartupeļiem. Draugi nebija nekā ēduši kopš astoņpadsmit stundām un pēdējās naktis gulējuši važoņa ratos, tik ļoti saldami kā lielā salā, lai gan nebija tik auksts, cik mitrs. Brošūrā, ko pie Silēzijas stacijas Rakstvedim iespieda rokā kāds cilvēks, viņš izlasīja, ka Krievija kādu dienu aizsteigsies priekšā sabrūkošajai kapitālistiskajai pasaulei par trīsdesmit gadiem. Tā jau varēja būt. Bet viņš tikmēr karāsies ar stiepli ap kaklu gaisā pie tramvaja vadiem. Šāds skats viņu vajāja, viņš redzēja, juta sevi karājamies zem posta augstsprieguma strāvas.

Pārsalis, aiz bada un vārguma trīsošām kājām viņš staigāja šurp un turp gar tirgus nojumi, gaidīdams uz gadījuma darbu. Krievija. Brūkošā pasaule. Trīsdesmit gadu.

— Atmetiet kaut ko, neesmu kopš vakardienas nekā ēdis.

Tā Berlīnes ielās murmināja daudzi. Uzrunātais sastingušu seju gāja savu ceļu.

Lai apkaunoto Rakstvedi mierinātu, Stiklacs, novērojis nesekmīgo mēģinājumu, sacīja ar izjustu maigumu, kas nemaz nesaderējās ar vārdiem:

— Vai varbūt padarīt sev galu?

Rakstvedis noraidīja Stiklacs maiguma izpausmi:

— Kas tev lēcies? — un lasīja tālāk brošūrā, kur nebija nekas teikts par atsevišķa cilvēka likteni.

— Ak, es tik tāpat, daudzi taču padara sev galu.

To Stiklacs lasīja ik dienas laikrakstā. Daudzi bezdarbnieki nomira, daudzi izdarīja pašnāvību. Taču katra pelēkās milzu armijas aizgājušā vietā nāca simti citu.

Reizēm viņi iegāja arī tirgus nojumē un lēnā solī aizstaigāja gar gaļas un dārzeņu stendiem.

— Cik viss būtu vienkārši, ja cilvēkam nevajadzētu ēst, — čukstēja Stiklacs, neuzdrīkstēdamies šādu gudrību atklāt Rakstvedim, un nolēma, garām ejot, paķert kaut ko ēdamu. Taču abu izskats neiedvesa uzticību, tirgotāji viņus stipri uzmanīja.

Kad baznīcu torņu pulksteņi nosita divpadsmit un tie, kam vēl bija darbs, steidzās pie saviem zupas šķīvjiem, abi draugi pameta savu posteni pie tirgus nojumes, lai mekletu laimi — paši nezin kur.

— Ir taču daudzi, kam klājas tāpat kā mums. Ko viņi dara? No kā pārtiek?

Tas bija atkal viens no tiem jautājumiem, kuru dzirdot Rakstvedim sāka sāpēt vēders. Viņš izmisis pacēla acis pret debesīm.

— Nesāc jau tūlīt trakoti Tie taču ari dzīvo. Tātad — kā viņiem tas izdodas? … Varbūt laupa?

— Pamēģini laupīt!

— Vai tu laupītu, ja zinātu, kur un kā?

— Nē, man būtu kauns!

Salīkuši un izkāmējuši aiz bada un aukstuma viņi ku-muroja pāri Pils laukumam un pa Unter den Linden bulvāri līdz Brandenburgas vārtiem, izgāja tiem cauri un, tā kā tukšajā Tīrgartenā droši vien nekā ēdama nevarētu sameklēt, nogriezās pa labi, uz reihstāga pusi, kur noturēja sēdes tautas pārstāvji.

— Tas jau tev patiktu gan, — sacīja Rakstvedis, pēdējā brīdī paraudams Stiklaci prom no sliedēm, kur negaidot piebrāzās un aizbrāzās tramvajs.

— Un tu vēl vari jokot! — Stiklacs aiz bailēm jutās kā ledū sastindzis, bet galva kvēloja, vai draudēdama pārsprāgt.

— Ja es nedabūšu labi drīz kaut ko māga, tad nekādi joki vairs nebūs, to es tev apsolu … Tagad tu būtu aizvests uz slimnīcu, siltā gultā un dabūtu … nu kā tu domā, ko tu tagad dabūtu ēst? Mannas putru? Varbūt sviestmaizi?

— Jā, bet…

— Tiesa gan — par vienu kāju tev būtu mazāk.

Te viņi ieraudzīja Šprē upes krastmalā kādu cilvēku, kas pagriezās ar seju pret viņiem, plati iepleta acis un atmuguriski iekrita upē.

Kad viņi pieskrēja, nekas cits nebija redzams kā vien gausi plūstošais tumšais ūdens.

— Tā viņi dara. Tā! Nu tu zini.

— Pats briesmīgākais, ka viņš krītot izstiepa rokas, it kā vēl gribētu lūgt palīdzību, — Stiklacs, pamezdams nāves piemeklēto vietu, juta plecos dzīvinošu siltumu.

Arī Rakstvedis nodomāja: «Tas ir miris, es vēl dzīvoju. Bet žurkām kanalizācijas ejās zem Berlīnes asfalta seguma ir labāka dzīve nekā mums te augšā. Tām ir pajumte un savs kumoss.»

— Jā, bet… jā, bet es pirmīt gribēju taču pavisam ko citu teikt, gribēju teikt, ka mums jālūko tikt slimnīcā bez nokļūšanas zem tramvaja. Vai tu nedomā, ka to varētu? Piemēram, nokritīšu gar zemi Unter den Linden bulvārī.

Tad viņiem taču mani jānogādā slimnīcā. Kaut kur jau mani būs jānogādā.

— Uz policijas iecirkni! Tur pārbaudīs tavus dokumentus, un, tā kā tie ir kārtībā, tad tu atkal izlidosi laukā.

— Bet ja nevaru paiet?

— Gan jau iemācīs … Nē, mīļais draugs, tik labs aktieris tu neesi. Tad jau tev jāgaida, kamēr tiešām būsi tiktāl, ka nogāzīsies no kātiem.

— Nu, ja ne, tad ne! — Paslējis gaisā zodu, Stiklacs gāja pasvītroti mundri pa priekšu.

«Nudien, tagad viņš kaunas, muļķītis tāds,» nodomāja Rakstvedis.

— Tad pārdosim mūsu platmales.

Rakstvedis pacēla pret debesīm acis un pavēra lūpas, pačāpstināja, kā garšodams kaut ko.

— Nemaz neboli acis. Visu var pārdot. Arī kaklasaiti un vecu apkakli!

Rakstvedis noņēma platmali, kas ilgajā klejojuma laikā no Šveices robežas cauri visai Vācijai bija neskaitāmas reizes izlijusi un atkal putekļos izžuvusi.

— Vai tu domā, ka par to var ko dabūt?

— Zeltlietu tirgotājs Unter den Linden bulvārī nedos tev neko par to, — raudzīdamies pa labi, sacīja Stiklacs gan paīgni, tomēr apmierināts, ka šoreiz viņam izdevies trāpīgi atbildēt. — Bet pamēģini tādu valkātu cepuri nopirkt. Samaksāsi par to vismaz savus divdesmit vai trīsdesmit feniņus. Tātad arī tev vajadzētu par to kaut ko dabūt.

Rakstvedis tikai noteica:

— Es tev tāpat ticu, ka tu esi izsalcis.

Viņi pagāja garām teltīm un tagad slāja cauri Tīrgar-tena apstādījumiem, kas bija tikpat kaili un tukši kā viņu dzīve, šķērsoja Lielās zvaigznes laukumu un, kad jau metās krēsla, nonāca pie Herkulesa tilta, kur bija salasījies pūlis un raudzījās lejup kanāla tumšajā ūdenī.

Divi policisti nupat kā bija ar gariem ķekšiem izvilkuši slīkoni. Vienam rokā bija samirkusi pase.

Stiklacs apgalvoja, ka mirušais nevarot būt viņu redzētais cilvēks, jo kanāla ūdens tekot pretējā virzienā, turp, kur cilvēks ielēcis.

Un tad Rakstvedis sacīja tādā balsī, kas Stiklaci aizskāra līdz sirds dziļumiem:

— Viņš jau ņemaz nelēca, nē, viņš atmuguriski iekrita krišus. . . Viņš būtu vēl labprāt dzīvojis… Labprāt!

Apsēžoties uz sola pie Herkulesa strūklakas, Rakstveža acīm vēl bija tas pats izbiedētais skatiens un pavērtās lūpas krampjaini raustījās.

Pulkstenis bija seši vakarā. Pēdējo reizi viņi bija ēduši iepriekšējā dienā pulksten vienpadsmitos no rīta.

«Ja jau viņš ir tik izmisis! Viņš! Tik traki izmisis!» domāja Stiklacs un klusēdams piecēlās, steigšus devās pāri laukumam, it kā pildītu noteiktu uzdevumu, iegāja kādā namā un uzkāpa augšā.

Sejas viņam tikpat kā nebija. Kalpone redzēja tikai sarkanu degunu un stikla aci. Viņam nebija nekas jāsaka, viņš dabūja gabalu maizes un desmit feniņus, par kuriem Rakstvedis nopirka sev maizi. Durvju sargs, kuru Stiklacs ar savu mērķtiecīgo gaitu bija maldinājis, nikni lamājās.

Bet paēst laika neiznāca. Laime šoreiz bija labvēlīga; Netelbeka ielā, kur atrodas antikvāru veikali, viņiem uzsauca kāds cilvēks, kurš nupat bija iznācis no veikala un īgni raudzījās nopakaļ aizņemtam taksometram. Vai viņi varētu labi ātri aiznest viņam paklāju?

Uzvēluši plecos septiņus metrus garo saritināto paklāju, viņi soļoja mazā resnīša pavadībā, kurš norūpējies tipij nāja līdzās, pa Kleista ielu, kas bija tikusi pie sava no/ saukuma, godinot nevis dzejnieku, bet ģenerāli, saņēma : Nollendorfa laukumā vienu mārku un mirkli vēlāk sēdēja jau krodziņā cieši līdzās apkures radiatoriem.

— Ļoti karstu! — nosauca Stiklacs viesmīlim nopakaļ.

— Tad, proti, nav iespējams to tik ātri ēst un tiek vairāk labuma, tavai zināšanai.

Rakstvedis juta, kā tukšais kuņģis uzņēma pirmo zirņu zupas karoti, atklāsme par garšu radās ar trešo karoti, j

«Tikai bez steigas!» gausināja sevi Stiklacs, kam mazļ liet reiba. Viņš vairākkārt pacēla ar karoti speķa gabaliņu, bet atkal baudkāri iegremdēja dzeltenajā biezenī. Tas būs uzēdam.

Nollendorfa laukums palēnām kļuva par Nollendorfa laukumu un virszemes dzelzceļš nepārprotami par dzelz( ceļu, viesmīlis ar balto priekšautu dabūja cilvēcisku izskatu — šķīvjiem tukšojoties, dzīve pamazām atkal iegāja vecajās sliedēs.

Viņi būtu varējuši daudz ko sacīt par šo zirņu zupu, bet 454

nebilda ne vārda. Viesmīlis novāca galdu. Draugi atliecās krēslā atpakaļ — ļoti lēnām. Tikai nevienu lieku kustību tagad!

Smēķējuši viņi nebija kopš piecām dienām. Abi saskatījās.

— Protams, — sacīja Rakstvedis. — Katram vienu!

Pēc pirmā dūma Nollendorfa stacija nedzirdami izslīdēja cauri krodziņam, viesmīlis stāvus uzbrāzās augšup stacijā, tad atkal nolidinājās lejā uz savas servjetes, ar kuru noslaucīja galdu.

— Vai kungi vēl kaut ko vēlas?

Nē, viņi nevēlējās vairs neko.

— Pasaulīt, tā tik ir bauda!

— Hm … — novilka Rakstvedis. — Tas aiziet līdz matu galiņiem.

Viņi vēlējās vienīgi palikt sēžam pie apkures radiatoriem un iespējami ilgāk baudīt cigaretes dūmus. Lai to panāktu, cigareti nedrīkstēja ne mirkli ņemt no mutes laukā un vajadzēja piesardzīgi vilkt dvašu. Cigareti nedrīkstēja smēķēt — to vajadzēja apdomīgi ieelpot.

— Kā tev liekas, vai. . .

— Nē! — Rakstvedis baudkāri aizvēra acis.

Tikai tad, kad no cigaretes bija vairs palikusi vienīgi kvēlojoša pārsliņa, ko vajadzēja no lūpām aizpūst, jo pirkstgali to nespēja saturēt, viņš jautāja:

— Kas man liekas?

— Vai tev liekas — tas cilvēks arī tad mestos ūdenī, ja viņš nejauši būtu nopelnījis mārku?

Rakstvedis nevēlējās, ka viņam to atgādina. Viņš pastiepa uz priekšu lūpas.

— Kas vēl mūsdienās jūt līdz tādam nabaga zellim … es vismaz ne!

«Tāds jau nu tu gan izskatījies uz Herkulesa tilta,» nodomāja Stiklacs, kura dabiskā acs triumfējoši spīguļoja.

— Kā nu kuram gadās! Ar mums var tas pats notikt, — noteica vēl Rakstvedis.

— Vai kungi vēl kaut ko vēlas?

— Nomierinies, mēs jau iesim.

Ar izredzēm atkal pavadīt šo nakti brīvā dabā viņi pameta siltos radiatorus. Mikli saltajā gaisā mirguļoja loka lampas. Virszemes dzelzceļš rotaļīgi viegli uzskrēja

Nollendorfa stacijā, no kurienes kāds cits nupat izbrauca, — divi nakts tumsā gaismu izstarojoši lineāli.

Tauencīna ielā viņi palika stāvam pie vitrīnā izliktā laikraksta. Tur bija trekniem burtiem nodrukāts: «Ziemeļamerika nelaiž vairs savā zemē ieceļotājus un katram bezdarbniekam, kurš nav amerikānis, samaksā atpakaļceļu uz tā dzimteni.»

Ka tagad arī Dienvidamerikas republikas praktiski ieceļošanu padarījušas neiespējamu, viņi jau zināja. Un dienu iepriekš viņi bija lasījuši, ka Vācijā bezdarbnieku skaits sniedzas jau piecos miljonos.

— Vai tu esi jau kādreiz padomājis …

— Tu jau atkal sāc! — Rakstvedis necieta Stiklacs filozofiskos jautājumus.

— Nudien, ir taču daži, kam vēl ir darbs, vai ne?

— Es jau saku — kā nu kuram gadās.

— Bet es gribēju tev jautāt, vai tu esi jau kādreiz padomājis, kāpēc īsti dažiem dārbs ir un citiem nav. Varētu taču būt arī otrādi.

— Tagad vienreiz padomā, bet kārtīgi, — kāpēc tu esi tik bezdievīgi stulbs.

Pēc brīža Stiklacs bija tikmēr pats atradis dažus iemeslus, kāpēc no bezdarba likstas vēl viens otrs ir pasargāts, un patlaban pārlika arī to, ka loterijās tāpat viens laimē un cits ne, — viņš saīdzis apgalvoja, ka nemaz ar neesot stulbs.

«Nē, tikai izmisis, citādi tu tik stulbi nejautātu,» nodomāja Rakstvedis.

Stiklacs tikmēr sprieda:

— Mēs esam šaha figūras, un visa pasaule milzu liels šaha dēlis, uz kura kapitālisti spēlē ar mums savu pēdējo partiju.

— Būtu labāk, ja tu padomātu par to, kur lai mēs šonakt guļam. Nupat kļūst auksts.

— Vai tev arī nešķiet, ka kapitālisms …

— Man nekas nešķiet.

— … ka šoreiz kapitālisms spēlē ar mums savu pēdējo partiju? Kā lai tie trīsdesmit miljoni bezdarbnieku atkal tiek ierindā, ja patlaban arī bez viņiem tiek daudz vairāk ražots, nekā var realizēt? Vienīgi ja kapitālisms varētu tos trīsdesmit miljonus atkal ierindot! …

— Kļūda laikam ir sadalījumā, — sacīja Rakstvedis.

— Jo mēs un miljoni mums līdzīgie neiet vis bojā tāpēc, ka preču ir par maz, bet tāpēc, ka to ir par daudz. Tas, lūk, ir tas āķis, pie kura tavam kapitālismam reiz būs jāuzkaras.

— Bet ja kapitālisti…

— Liecies mierā!… Ko tāda zirņu zupa gan var izdarīt!

— … ja viņi, piemēram, iesāk jaunu karu?

— Ļoti iespējams, ka āķim, pie kura kapitālisms uzkārsies, būs kara ve'ids.

Viņi bija apgājuši apkārt baznīcai. Iegriežoties Kanta ielā, Stiklacs sacīja:

— Krievijā nav bezdarbnieku.

— Ja tu vēl tiksi skaidrībā, kāda tam ir nozīme sakarā ar iepriekšējo — proti, ka kļūda meklējama sistēmā tiklab pie mums, kā arī visur, kur ir bezdarbnieki, — tad mēs varēsim meklēt sev naktij pajumti.

Ielas stūrī stāvēja nosalušas staigules, uz draugiem viņas pameta tikai īsu mirkli — ar šiem nebija nekas iesākams.

— Un kāpēc mēs neejam uz Krieviju?

Rakstvedis kādu brīdi neatbildēja. Tad viņš dziļdomīgi jautāja:

— Vai tu arī esi tik noguris?

— Esmu līdz nāvei noguris.

Tikai pēc tam, kad viņi bija šķērsojuši ielu, Rakstvedis noteica:

— Pārāk veci! Pārāk noguruši!

— Jā. Pēdējais pusotra gada laiks bijis mums pārāk smags … bet, ja mēs toreiz no tām divtūkstoš markām vispirms būtu kārtīgi uzbarojušies un tad devušies uz Krieviju, — iespējams, ka mēs varētu Krievijā vēlreiz dzīvot īstu strādnieka dzīvi.

Abi gāja, sabāzuši rokas kabatās. Lietus gāza slīpām strūgām, viņi pagrieza tam muguru, vējš stūma viņus pa garo Kanta ielu augšup.

— Kas ir baismīgāk — bads vai palikt ziemā bez pajumtes?

— Gan jau rīt no rīta varēsi uz šo jautājumu atbildēt precīzāk.

Jau trīs reizes šai nedēļā viņi bija veltīgi izmēģinājušies dabūt pajumti nakts patversmē. Arvien patversme bija

457

30 — 740

jau pārpilna ar pastāvīgajiem apmeklētājiem. Toreiz Berlīnē bija tūkstošiem tādu, kas aiz dažādiem iemesliem nesaņēma vairs sociālās apgādes pabalstu un patversmē savu lažiņu kā vienīgo īpašumu ar visādiem līdzekļiem aizstāvēja pret jaunatnācējiem. Pestīšanas armijā gulta maksāja divdesmit feniņu. Kam to nebija, netika ielaists.

Četrdesmit feniņu viņiem nebija, un ubagošanai dzīvokļos jau bija par vēlu, baznīcu torņos pulksteņi sita desmito stundu.

Pie kāda restorāna apstājās privāta mašīna, no tās izkāpa divas dāmas un viens kungs. Stiklacs un Rakstvedis palika stāvam un noskatījās, kā portjē ar milzīgu lietussargu rokā pavadīja apmeklētājus līdz ieejas durvīm.

Viss norisinājās pārāk ātri. Turklāt netālu stāvēja policists.

Abi juta, ka policists, kam pa vaska drānas mēteli pak-šķināja lietus, garām pagājis, tūlīt pagriezās atpakaļ un noskatījās uz viņiem.

Loku lampu gaisma atspoguļojās Savinjī laukuma asfaltā. Kāda nama ejā stāvēja meitene un smēķēja.

— Vai nāksi, zēn?

— Tā laikam ir tuvredzīga.

Taču uzruna nebija nemaz viņiem domāta, bet gara auguma vīrietim ar galošām kājās, kurš tagad abiem nedzirdami pagāja garām.

Sliklacij šķita, ka viņu būtu kāds no iekšienes pagrūdis uz priekšu:

— Mums nav pajumtes. — Un savā apjukumā vēl piebilda: — Mēs esam atbraukuši no Dienvidamerikas.

Bet arī tas neietekmēja, garais neatbildēja un arī nesamazināja gaitu. Stiklacs atpalika, un viņu atkal panāca Rakstvedis.

Klusēdami viņi klunkuroja uz priekšu, garām zārku veikalam un tad gar apgaismotu mēbeļu veikalu, kur skatlogā griezās riņķī patentēts dīvāns, kas pārmaiņus vērtās par gultu. Garais stāvēja pie loga. Tad viņš no jauna pagāja abiem garām.

Trīs cilvēki izkāpa no tramvaja un, iešķērsu pagriezušies pret lietu un vēju, slāja pāri ielai.

Rakstvedis piegāja pie kādas vecas sievietes, kas palika gaidām pieturā, lai pārkāptu citā tramvajā. Viņš nekad

nezināja, ko lai saka. Vismazāk tādos gadījumos derēja patiesība, jo tad vajadzēja daudz skaidrot. Viņš teica:

— Mani pieci bērni cieš badu.

Vecā sieviete iztrūkusies parāvās atpakaļ, bet, ieskatījusies Rakstveža sejā, saprata, ka nav iemesla bailēm, un vienaldzīgi aizgāja līdz sliedēm palūkoties, vai tramvajs vēl nenāk.

Rakstvedis viņai sekoja. Tad viņai tomēr sametās bail. Viņa pārgāja pāri ielai un pa to pusi devās uz nākošo pieturu.

Tikmēr Stiklacs bija apturējis kādu kalponi, kas bija izvedusi pastaigāties mazu melnu sunīti, un dabūjis no viņas piecus feniņus. Desmit bija palikuši pāri no markas. Vēl trūka pārnakšņošanai divdesmit piecu.

Procentuālo attieksmi viņi jau bija noskaidrojuši: aukstās un lietainās dienās no četrdesmit, piecdesmit ubagošanas mēģinājumiem veiksmīgs bija tikai viens, kaut arī jau bija apgūta prasme strādāt sistemātiski, izmest tīklu ar tik smalkām acīm, ka neviens, kurš izskatījās pēc devēja, nevarēja izsprukt.

Konkurence bija liela. Berlīnē daudzajļem tūkstošiem profesionālo ubagotāju pievienojās sociālās apgādes atbalstāmo armija, kam gandrīz visiem vajadzēja papildināt pabalstu ar ubagošanu. Gājēji ielās bija nocietinājuši sirdis, un policisti cītīgi sargāja republikas godu. Ubagošana namos izdevās tikai reti, portjē uzmanīja bargi. Par to viņiem maksāja.

Nemaz nelikās, ka garā Kanta iela vēl varētu sagādāt divdesmit piecus feniņus diviem ubagiem, kas nekliboja uz kruķiem.

Mēģinājums krodziņā beidzās kā lugā ar neveiksmīgām beigām, apmeklētāji visi kā viens pagrieza galvas uz ienācēju pusi, un krodzinieks, nākdams no letes puses, jau rādīja ar pirkstu uz durvīm. Pēc mirkļa Rakstvedis atkal atradās aiz durvīm. Viss notika kā labi saspēlētā lugā.

Pulksteņi torņos nosita vienpadsmito stundu. Mikli saltais vējš saldēja cauri drēbēm. Kanta ielā tikpat kā nebija cilvēku. Izredžu gandrīz vairs nebija nekādu. Pie stūriem stāvēja sardzē tikai staigules.

Abiem pretī kumuroja kāds piedzērušais. Piedzērušie nedeva neko. Tas jau bija zināms. Tie grasījās sacelt traci.

Divas ielasmeitas mēģināja pielabināties grīļīgajam

30*

45У

gājējam, kurš bija sācis vilkt dziesmu, bet tad atpalika. Viņš nevēlējās. Staigules izlamājās.

Tālāk ejot, Stiklacs un Rakstvedis šķērsoja vēl vienu laukumu. Pa kreisi pacēlās liela ēka — Šarlotenburgas tiesas nams, kur šinī gadā tika reģistrēti simts septiņdesmit seši tūkstoši maksāt nespējas gadījumi. Pēdējās piecās minūtēs abi nesastapa vairs nevienu pretimnācēju. Rakstvedis sajuta stāvokļa bezcerību ļodzīgajos ceļgalos.

Šoreiz viņi pagāja garām vīrietim ar galošām kājās. Viņš apspriedās ar kādu staiguli, un tad abi ienira nama vārtos.

Radiotorņa starmetis raidīja klejojošu gaismas kūli saltajā naktī. Pie izejas uz automašīnu satiksmes un mācību ceļa draugi, iepriekš nenorunājuši, nogriezās pa kreisi, kur nebija namu, un devās gar dēļu žogu, kas lieca līkumu līdz ar ielu; viņi gāja, domādami vienīgi par to, kur rast sausu vietiņu, lai pārlaistu nakti.

No Berlīnes izslīdēja tālsatiksmes vilciens, tā sastāvā bija gandrīz guļamvagoni vien. Viņi noskatījās, kā tas aizjoņoja pa viaduktu, pie kura beidzās dēļu žogs. Iela gāja cauri viaduktam. Te oda pēc svaigas eļļas krāsas.

Viņi uzkāpa pa krāsotāju sastatnēm un nogūlās desmit metru augstumā uz sausiem dēļiem tieši zem tikko krāsotajām viadukta dzelzs sijām.

— Kas zina, vai, jau krītot, viņš domāja par to, ka viņu tagad atlaidīs? Jau brāžoties lejā? Kā tev liekas?

— Iespējams, ka viņš bija zaudējis samaņu, vēl iekams nonāca lejā, — sacīja Rakstvedis. — Tā mēdzot būt.

Viņi vēl kādu brīdi parunāja par traģiskā nāvē aizgājušo tehniskās augstskolas studentu, par kura bojā eju bija vakarā izlasījuši vitrīnā izkārtajā laikrakstā. Aiz līdzekļu trūkuma students nebija varējis mācības turpināt, nebija varējis samaksāt īri par istabu, mēnešiem ilgi klaiņojis bez pajumtes pa Berlīni un beigās gadījuma pēc dabūjis darbu kādā kino studijā, kur viņam vajadzēja nokrāsot ar eļļas krāsām audekla dekorāciju, kas bija nama augstumā. Students bija noturējis dekorāciju par īstu mūri un nogāzies no četru stāvu augstuma. Atgūstot samaņu, viņa pirmie un vienīgie vārdi bijuši: «Neatlaidiet mani! Neatlaidiet!»

— Vismaz viņš ietika slimnīcā.

— Meties tik lejā uz bruģa, tad iu arī tur tiksi, — Rakstvedis sacīja.

— Un ja nu man nekas nenotiek?

— Tad rausies vēlreiz augšā un mēģini no jauna. Tikmēr, kamēr paliksi guļam!

— Tu nu gan esi bargs. — Stiklacs vēlreiz paslējās uz elkoņa. — Vai tu jau esi kādreiz padomājis, kāpēc …

— Liecies beidzot mierā!

Tad arī Stiklacs nolika galvu uz miklās piedurknes un pierāva ceļgalus.

Ik pa desmit minūtēm cauri viaduktam nogranda pilsētas vilciens.

— Jā, miers! — murmināja Stiklacs. — Te tev nu bija miers!

Rakstvedis jau gulēja kā lietū izmircis vīstoklis.

Bet tad atskanēja kāda balss:

— Pulksten divos aizies pēdējais.

Stiklacs pielēca kājās. Tas nebija Rakstvedis.

— Vai te kāds ir?

Atbildes nebija. Tomēr kāds kustējās, jo sastatņu dēļi čīkstēja. Stiklacs klausījās un izdzirda, kā svešais dziji atvilka elpu, it kā nupat būtu nogūlies, kā nākas.

Viņš nojauta, kur guļ likteņa biedrs — tai pašā sastatņu pusē, kaktā pie viadukta mūra. Saskatīt nevarēja neko, bija melna tumsa.

Viņš būtu varējis aizdedzināt sērkociņu. Bet, tā kā svešais neizrādīja vēlēšanos iepazīties, tad arī Stiklacs nolikās no jauna garšļaukus un sarāvās čokurā.

Iela, kas gar dēļu žogu ar līkumu veda uz viaduktu, bija tik stāva, ka to automašīnu prožektori, kuras nāca no augšas, krietnu brīdi gaiši apgaismoja visu griestu velvi.

Stiklacs apstulbis skatījās uz sievieti. Viņa balstījās ar muguru pret mūri un seju bija iespiedusi kaktā. Melnā triko kleita uzrāvusies virs ceļgaliem. Jaunā apaļīgā seja bija tikpat balta kā starp zeķi un svārku malu atsegtā stilba āda. Ar bezgalīgu vienaldzību viņa nepakustēdamās uztvēra Stiklacs skatienu un aizvēra acis.

Pēkšņi viss atkal iegrima tumsā, auto bija aizbraucis.

Sāka stipri līt. Dēļi bija sausi, bet drēbes slapjas un paši izmirkuši un nosaluši.

«Liekas, arī viņai nav mēteļa, citādi jau būtu apsegusi kājas… Nez vai viņa arī ir salijusi? Sievietei to visu

jāizjūt neizsakāmi mokošāk. Bet viņai nav vairāk par divdesmit. Tā atkal ir priekšrocība.»

Lai gan Stiklacs bija pārguris un badā novārdzis, viņu mulsināja sievietes tuvums, kura atradās tikai rokas attālumā. Aizvērtām acīm viņš redzēja tās apaļīgo balto seju.

«Būtu arī siltāk,» viņš nodomāja. «Bet viņa pat neatbild . .. Daudz siltāk, ja mēs gulētu blakus!»

Bālā seja tumsā aizslīdēja velves otrā pusē, un tad meitene nokāpa pa sastatnēm lejā.

Arī Stiklacs nokāpa lejā.

«Nav jau nekas starp mums bijis,» viņš lūdzoši sacīja. «Nevajag dusmoties.»

Bet Kordia tikko valdīja asaras, jo Stiklacs bija atkal viņu samainījis ar māsu. Viņa izrāva no matiem lielo zilo hiacintes ziedu un dusmās saplosīja ar zobiem.

Kad viņš, cieši apskāvis Kordiu, gulēja uz segas mājā bez durvīm, pēkšņi pie guļvietas nostājās Drēbnieks un pikti uzsauca Kordiai: «Ivira!»

Viņa piekļāvās vēl ciešāk. Te ienāca Ivira un dusmojās uz māsu, ka tā guļ līdzās Stiklacij. «Tad nu gan juceklis! Nu es vairs nekā nesaprotu,» noteica Stiklacs un jautāja, kura tad no abām īstenībā ir viņa mīļotā.

Atbildi viņš nesaņēma. Māsas bija aizgājušas ar Drēbnieku un abas nogūlušās pie tā zārkā. Viņš vēl dzirdēja, kā uz koka zārka krita zemes pikas, sirdij vai stājoties, klausījās dobjajā dunoņā un iztrūkās no miega. Arvien tuvāk nākošā pilsētas vilciena apslāpētā klaudzoņa kļuva skaļāka.

Tikai tagad, apdullinoši dārdēdams, vilciens aizjoņoja pa viaduktu.

«Pulksten divos nāk pēdējais,» — tā viņa sacīja . . . Kāpēc īstenībā viņa to teica? Ja jau viņa citādi neko nerunā! … Kā darba kolēģe, kas brīdina iesācēju, kas jādara un kas nav jādara.

Viņš izstiepa kājas un paberzēja nosalušos ceļgalus, ku-ruS‘stundām ilgi bija apžņaugušas slapjās bikses. Tāpat kā meitene, arī viņš tagad atslēja muguru pret mūri. Acis blenza tņmsā. «Ilgi es šādu dzīvi neizturēšu … Ko lai mēs darām? Ko lai es daru?»

(Vīrietis kanāla malā pagriežas, paceļ rokas un atmuguriski krīt ūdenī.)

Stiklacs drebēja aiz aukstuma. «Kā būtu, ja lejā mazliet

paietos šurp un turp? … Bet tad citi pamodīsies.» Viņš atkal aizvēra acis. «Vēl četras dienas, un tad mēs saņemsim sociālās apgādes pabalstu … Apgādes? Kāda apgāde!»

Kad Rakstvedis pamodās, bija jau gaišs. Pirmajā brīdī viņš nespēja pakustināt kājas, jo tās bija nejūtīgas. Viņš palūkojās uz guļošajiem, kas sēdēja taisnām mugurām, piespiedušies pie mūra, gluži kā abas gotiskās akmens statujas pie ieejas Domā viņa dzimtajā pilsētā.

Meitene, kas te bija gulējusi jau vairākas naktis un paļāvās uz savu modinātāju, uztrūkās no miega, izdzirdusi pirmo rīta vilcienu, kurš noteiktā laikā dārdinādams aiz-traucās pa viaduktu.

Viņa izslējās, ciktāl to pieļāva dzelzs sijas virs galvas, un pārkāpa pār Stiklaci, kurš nupat modās.

— Pēc desmit minūtēm ieradīsies krāsotāji, — viņa paskaidroja atkal ar biedrisku solidaritāti un nokāpa pa sastatnēm lejā.

No augšas abi noskatījās, kā viņa ar pāris pierastām kustībām noraustīja pār gūžām savu melno triko kleitu, kas bija ļoti šaura, un, jau ejot, pārvilka ar ķemmīti pār īsajiem brūnajiem matiem.

Draugi norausās lejā un sekoja meitenei. Nu jau vajadzēja kaut ko sacīt.

Viņa pati ieminējās:

— Vai jums ir nauda?

«Nudien, viņš sarkst,» nodomāja Rakstvedis, jo Stiklacs atbildēdams apjucis raudzījās pa labi.

— Piecpadsmit feniņu.

Viņi netika skaidrībā, kā uz šo paziņojumu tika reaģēts. Viņas sejas vaibsti nepārmainījās. Šķita, ka šo cilvēkbērnu, kas gāja viņiem līdzās ar pašsaprotamu nepiespiestību, ar dzīvnieka dabiskumu izriezusi tvirtās krūtis, nekas nespēja ietekmēt.

— Stacijā var nomazgāties. Tualetes sargs ierodas tikai septiņos.

To viņa pateica, ne pie viena nevērsdamās, raudzīdamās uz priekšu. Viņa runāja raksturīgi hamburgiešiem un bija atnākusi uz Berlīni vieglās kurpītēs.

Draugi pagaidīja, kamēr viņa iznāca no tualetes. Pēc tam, stāvēdama saulē — slaikām kājām, šaurām gūžām, — pagaidīja viņa. Viņas augums bija vingrs kā jauna laz-diņa.

Pirmajā maiznīcā, kas trāpījās ceļā, Rakstvedis nopirka sešas maizītes — katram divas. Ne vārda nebilzdama, viņa paņēma savas un sāka lēnām košļāt ar visiem trīsdesmit diviem zobiem. Meitenei bija liela mute, pabālas lūpas.

Savrupmāju īpašnieki Grunevaldē vēl gulēja. Kāds šoferis tumši zaļā livrejā un ādas gamašām kājās mazgāja garāžas priekšā mašīnu un bargi sarauca uzacis, kad viņi gāja garām tādu cilvēku solī, kuriem gana laika, bet vairāk arī nekā nav.

Virtuvenes, kas salīdzinājumā ar trim gājējiem izskatījās uzposušās kā princeses, steidzās ar iepirkumu somām uz tirgu garām šiem slaistiem, tos pat nepamanīdamas, kā nemēdz manīt gaisu. Viņas stāvēja uz dzīves pakāpieniem krietni augstāk.

Kā ziepju putas balts un pūkains sunītis, kuru sauca skanīga sievietes balss, no pienācīga attāluma aprēja šo svešatnīgo pasauli.

Meitene no Hamburgas ar saltu vienaldzību pret jebkurām pārvērtībām apkārtnē gāja savu ceļu — cilvēkbērns, kuru pašas liktenis vairs neinteresē. Te posts bija uzbrucis tādam, kas nepazina vairs nekādas jūtas, un pārspēja jebkuru postu.

Viņa atbalstīja kāju uz kāda izciļņa mūrī un, nelikdamās zinis, vai abi ceļabiedri skatās vai ne, pacēla kleitu un uzrāva zeķi augšā. Kreiso zeķi nesaturēja nekas, labā bija apsaitēta ar auklu.

Sakārtojusies viņa gāja tālāk, nepielikdama soli, divdesmit metru aiz abiem pārējiem, kas bija pagājuši uz priekšu.

— No kā viņa pārtiek? Ko viņa dara? Ubago?

— Nekad neesmu redzējis tik jaunu meitēnu ubagojam. Tādas iet uz ielas, ja nonāk tiktāl, ka būtu jāubago.

— Vai tu domā, ka viņa to dara?

— Tai tas ir vienalga … un ir jau arī vienalga.

— Nevaru iedomāties, kā viņa izturas, — prātoja Stikl-acs. — Tu zini, ko es domāju.

— Varbūt grauž tikmēr ābolu, ja viņai ir.

— Bet var arī citādi būt. Pavisam citādi! Proti, tieši pretējais!

— Varbūt!’.. . Pamēģini!

— Tā kā viņa tagad izskatās — šinī kleitā… un vispār lielākais, ko viņa var dabūt, ir viena marka.

— Ar tevi varbūt, ja gribēs, būs ar mieru par velti.

— Tu domā? … Bet, ja viņai būtu drēbes, kā nākas, un viss cits, tad mierīgi varētu dabūt desmit markas. Ar šādu augumu un vispār!

— Varbūt viņai ari tas sanāks … pa markai.

Pie stūra abi pagaidīja, tad trijatā gāja tālāk, turēdamies tālu cits no cita, it kā dzīve būtu tos tikai pavirši sasaistījusi.

IX

Kad Stiklacs un Rakstvedis, septiņas naktis pēc kārtas nogulējuši zem klajas debess, gāja ap dienasvidu savās allaž miklajās skrandās pa Kurfirstendammu, tad radās iespaids, ka elegantas publikas apskatei izvesti divi novārguši mūžameža pērtiķi, kurus stulbā vienaldzībā pavada uzraudze. Trūka tikai šķīvja labprātīgiem ziedojumiem.

Arī šajos grūtajos laikos, kad likās, visa pasaule brūk kopā, nekur Eiropā nebija redzamas tik lielā skaitā elegantas, slaikas, koptas, skaistas sievietes kā saulainā dienā starp pulksten vienpadsmitiem un vieniem Berlīnes Kur-firstendammā. Daudzas jaunas dāmas vadīja vaļējās mašīnas, jo rudens diena bija silta un saulaina.

Šie trīs iedarbojās kā kodīga skābe uz glezno ainavu, ko pilnveidoja labi apģērbti vīrieši, kas apzinājās, ar kādu ārieni nepieciešams imponēt dāmām, kuras viņi medīja.

Jauni puiši, bezdarbnieki, ar cepurēm uz vienas auss, at-viņztiem bojātiem zobiem, nekaunīgi kā šakāļi slaistījās uz soliem un apveltīja ar nepieklājīgām piezīmēm garām braucošās vai staigājošās dāmas.

Kad ielu krustojumos nebija manāmi satiksmes regulētāji policisti, Stiklacs un Rakstvedis čakli darbojās katrs savā ielas pusē.

Meitene no Hamburgas neubagoja. Ja viņai nebija ko ēst, tad viņa neēda. Viņa bija spējīga iztikt no nekā.

Pēc četrām stundām, kad viņi bija vairāk nekā četrsimt reizes lūguši dāvanas un nonākuši pie baznīcas ielas galā, viņiem bija viena marka. Stiklacs ielika kopējā kasē septiņdesmit piecus feniņus, kaut ari bija strādājis neizdevīgākajā ielas pusē.

— Es jau vienmēr esmu teicis, ka tu iežēlini cilvēkus.

Stiklacs tam nepiekrita, viņš samulsis sacīja, pašķielēdams pa labi, kaut Rakstvedis gāja kreisajā pusē:

— Viens pārskatījās un desmit feniņu vietā iedeva piecdesmit. Atkal tikai laimes gadījums … Ļaunākā gadījumā var arī tā noturēties uz ūdens, — viņš mierinādams piebilda. — Tūkstošiem to dara.

Pēc desmit minūtēm markas vairs nebija. Drīz pēc tam, kad viņi atkal tuvojās Nollendorfa laukumam, kas tagad izskatījās piemīlīgāks nekā iepriekšējā vakarā, meitene no Hamburgas, iedama garām puķu novietnei, nozaga ļoti elegantai dāmai rokassomiņu. Bet tajā bija tikai četrdesmit pieci feniņi un nederīga autobusa biļete. Arī tā Berlīnē mēdza būt — ārējs spožums sedz iekšēju tukšumu.

«Ja meitene tagad vēl nočieps cepuri, mēteli un kurpes, viņa izskatīsies eleganta,» domāja Stiklacs. «Tad viņa varētu pelnīties.»

Somiņu viņa pārdeva tūlīt pat par vienu mārku vecu lietu tirgotājam Bilova ielā. Ne vārda neteikdama, viņa atdeva abiem piecdesmit feniņus. Tad visi trīs devās pa Potsdamas ielu prom uz Aleksandra laukumu, kur jutās piederīgi.

Sākot ar pirmdienu, ja krāpšana būs izdevusies, katrs saņems ik nedēļu deviņas markas sociālās apgādes pabalsta. Visdrūmākajos Berlīnes graustos būcenis ar divām guļvietām maksāja nedēļā četras.markas no personas. Tad katram palika uzturam divdesmit markas trīsdesmit dienām. Tātad, ja negribēja vēl arvien badu ciest, vajadzēja, līdzīgi daudziem pabalsta saņēmējiem, vēl drusku pie-ubagot klāt.

Pirms dažiem gadiem abi draugi kopā ar vēl diviem biedriem bezdarbniekiem bija izveidojuši vīru vokālo kvartetu ar nodomu dziedāt ciema iedzīvotājiem pret ieejas maksu tautas dziesmas. Pēc pirmajiem panākumiem, ko viņi guva ar īrēto fraku un balto vestu palīdzību, abi pārējie atkal aizgāja, jo gadījuma pēc bija guvuši iespēju solīdāk pelnīt iztiku.

Visā ceļa gabalā pa Potsdamas ielu un augšup pa Leipci-gas ielu Stiklacs nodevās pārdomām, vai nevajadzētu nodibināt trio un dziedāt pagalmos. «Kaut sirdi nomāc rūpes,» viņš domāja. «Kaut sirdi nomāc rūpes.» Šī dziesma viņiem toreiz bija programmas nagla.

«Vai viņa piedalītos?» Viņš slepus pameta mirkli uz

Vienaldzības statuju. Lielā mute bija tagad nedaudz saraukta un neizskatījās tā, ka būtu iekustināma uz dziedāšanu. «Bet varbūt viņa vāks naudu?»

Beidzot viņš palika stāvam, lai atklātu savu nodomu. Jau pēc Stiklacs izskata Rakstvedis noprata, ka nu jau atkal kaut kas notiks, un jutās pārsteigts, kad Stiklacs neuzsāka ar parasto: «Vai esi jau kādreiz padomājis…»

— Es taču gluži labi dziedu pirmo tenoru, to tu zini, un tev ir bass .. .

Rakstvedis jau sāka iet (meitene no Hamburgas nebija palikusi stāvam), un, kad viņi atkal bija līdzās, Rakstvedis sacīja tādā balss noskaņā, it kā būtu visu jau sen apsvēris un atmetis:

— Pirmkārt, portjē! Otrkārt, atļauja mākslinieciskiem priekšnesumiem! …

— Bez atļaujas mēs dziedāsim tikpat jauki.

— Bet pats ļaunākais ir tas, ka patlaban visi pagalmi no agra rīta līdz vēlai naktij pieskandināti ar dziedāšanu un leijerkastēm. Ja tu savu āriju nepapildināsi ar staigāšanu uz rokām un reizē nežonglēsi uz kājām porcelāna šķīvjus, neviens ir nedomās atvērt logu.

— Varbūt tu vari staigāt uz rokām! Tad es žonglēšu ar šķīvjiem. — Stiklacs bija sapīcis.

— Tev vajag kaut ko citu izdomāt.. . Varbūt tomēr kaut kas iekrīt prātā, — mierinādams sacīja Rakstvedis.

Visļaunākais bija ar apaviem — sadriskātas ādas virsas bez papēžiem un pazolēm. Policists uz Fridriha ielas stūra kā hipnotizēts noraudzījās uz šīm kurpju paliekām un tikai tad draudīgi pavērās abiem sejās, it kā viņi savas kurpes būtu nolaupījuši Valsts bankas seifos.

Steidzīgie gājēji nepievērsa lielu uzmanību šai trijotnei. Pie nožēlojamiem nabadzības upuriem bija pierasts. Bet Denhofa laukumā kāda dāma aizsūtīja savu mazo meitenīti, ieģērbtu biezā baltā kažociņā, ar desmit feniņiem pie Hamburgas meitenes.

Bērns sniedza naudu, paraudzījās nopietni augšup svešajā sejā, palocīja celīti un skriešus metās atpakaļ pie aizkustinājumā smaidošās mātes.

Meitene no Hamburgas iebāza naudu mazajā svārku kabatiņā un noteica:

— Sūdīgi! — Pati pie sevis. Tikai konstatējums. Un gāja tālāk savā slīdošajā gaitā, izriezusi krūtis. Viss vienalga. Pa visas dienas klejojuma laiku, kas ne ar ko neatšķīrās no citām dienām, viņa nebija izteikusi ne trīs vārdus.

Jau krēsloja, un atkal sāka smidzināt lietus. Kurp viņi gāja — kāpēc nupat nogriezās pa kreisi, nevis pa labi, — viņi paši nezināja. Mērķa nebija. Vajadzēja tikai izlemt, vai noēst naudu vai šoreiz pārgulēt pajumtē. Pietika tikai vienam.

— Ja jau pagalmos dzied tūkstoši, kā tu pats saki, tad mēs arī varam pamēģināt… Varbūt šeit, Berlīnē, dziesma «Kaut sirdi nomāc rūpes» nav nemaz pazīstama un mēs gūstam ar to panākumus. — Tik ilgi viņš bija gudrojis un nevarējis nekā cita izgudrot.

— Labi, pamēģināsim!

— Varbūt rīt! — aizrautīgi iesaucās Stiklacs. — Šeit, iekšpilsētā, neder, te pārāk daudz uzņēmumu, un citur dzīvo tikai nabadzīgi ļaudis. Tikai šodien mēs nepagūsim aiziet līdz rietumu daļai, pārāk tālu. — Tad viņš saņēmās un, vērdamies garām Rakstvedim, jautāja meitenei no Hamburgas:

— Vai jūs protat dziedāt?

Viņa mierīgi atjautāja: .

— Vai tu man to saki?

Stiklacs mazliet bikli pamāja.

— Tas laikam būtu kaut kas sevišķs… tā, trijatā! Droši vien skanēs jauki.

— Eh, kāda tam jēga! — Un viņa no jauna raudzījās uz priekšu.

Pie kāda krodziņa netālu no Aleksandra laukuma tika pieņemts lēmums; logā bija izliktas dīvainas spilgti krāsainas maizītes — galvenokārt nebija taupīta želatīnsar-kanā krāsa, — maizītēs bija iesprausta plāksnīte ar uzrakstu: «Krāsainas maizītes, 25 feniņi gab.»

Meitene no Hamburgas neēda. Viņa tikai izdzēra lielu kausu alus. Tad, nolikusi naudu uz galda, iegāja tualetes istabā un vairs neatgriezās.

Pēc pusstundas Stiklacs palūdza saimnieci paskatīties, kur viņa palikusi. Saimniece tūlīt atgriezās, devās aiz letes un uzsauca viņiem pie galda:

— Šī būs izgājusi pa virtuves durvīm.

Meitene no Hamburgas pārgāja pāri Aleksandra laukumam un palika stāvam Landsbergera ielā. Ar lūpu zī-mūli, kas atradās nozagtajā rokassomiņā, viņa bija savu lielo muti nokrāsojusi koši sarkanu.

Ne meitenes stājā, ne sejā nekas neizmainījās, kad pie viņas piegāja kāds vecāks vīrietis ar ceļasomu rokā, viņš izskatījās pēc ceļojoša aģenta.

— Kur tu dzīvo?

Runāt ar vēl vajadzēs!

— Iespējams tikai pie tevis.

Tad viņa gāja tam līdzās — tieši tikpat vienaldzīgā gaitā, kā bija gājusi ar abiem draugiem cauri Berlīnei.

Kad Stiklacs un Rakstvedis ašākiem soļiem nekā līdz šim gāja pa Landsbergera ielu, lai sasildītos, jo bija kļuvis auksts, viņa jau nāca ar ceļojošo aģentu pa namdurvīm laukā.

Aģents pārlika ceļasomu otrā rokā un uzrautiem pleciem steidzās prom.

— Sūdabambulis! — viņa uzsauca tam nopakaļ, izvilkdama no kabatas atkal lūpu zīmuli. Aģents nebija samaksājis.

Rakstvedis pieturēja aiz piedurknes Stiklaci un tad pavilka viņu sev līdz.

— Liec viņu mierā! Tu viņai neesi patlaban vajadzīgs.

— Vai tu … vai tu ņemtu no viņas? Es gribu teikt, no naudas, ko viņa šādā veidā nopelna.

— Nejautā tik stulbi!

— Es arī ņemtu, ko tur, — Stiklacs sacīja apņēmīgi.

— Mēs jau varētu pagaidīt. Viņa nav tāda, viņa mums droši iedotu.

— Ja to kāds agrāk mums būtu teicis!

— Jā, agrāk!

Pagāja tikai īss brīdis, kad pie slaikā stāva ar šaurajām gūžām apstājās otrs, no meitenes triko kleitas krasi izdalījās bālā seja ar spilgti nokrāsotajām lūpām.

— Vienā ziņā viņai ir labāk, — sprieda Stiklacs, atceroties, kā, guļot zem viadukta, viņam bija licies, ka sievietei ir grūtāk visu to paciest.

— Uz cik ilgu laiku?

Vīiietis paraustīja plecus:

'— Gan jau redzēsim.

— Vai es varu palikt pie tevis pa nakti?

— Ja tas nemaksās dārgāk?

Viņa noraidoši pakratīja galvu.

— Vispirms iedod naudu! — Un gāja viņam līdz. Stikl-acs un Rakstvedis sekoja pa gabaliņu.

Viņi gaidīja divas stundas. Meitene no Hamburgas bija jau nopelnījusi sev jumtu virs galvas un gulēja līdzās vīrietim gultā, bet izskatījās gluži tāda pati kā dienā. Arī miegā viņas lūpas bija cieši sakniebtas, kā spītējot pasaulei.

Abi draugi nosaluši klunkuroja tālāk un izzuda naktī.

No rīta viņi pamodās kravas kastē, kur jau vienu otru reizi bija pārnakšņojuši, un posās atkal ceļā uz Berlīnes rietumu daļu pa jau agrā stundā rosīgo Unter den Linden, cauri Tīrgartenam, kam, pēc Stiklacs domām, pavasarī vajadzētu būt ļoti skaistam, bet kas tagad izskatījās gan kā nodedzis un tomēr kā ledū sasalis, garām Tehniskajai augstskolai — tā studenta zudušajam sapnim, kurš no četrstāvu dekorācijas bija nogāzies tiešamībā, un tad šķērsoja kādu laukumu un iekļuva šķietami bezgalīgajā Bis-marka ielā, kur dzīrās uzsākt galma dziedātāju karjeru «Kaut sirdi nomāc rūpes.»

Rakstvedis ieteica citu dziesmu. Viņš negribēja paliki par apsmieklu ar šīm saldenajām blēņām.

— Tad dziedāsim vienkārši: «Ko cipresē čivina putniņš?»

— Tā jau ir bēru dziesma.

— Toties atstās iespaidu! Ja ļaudis raudās, tad mēs jau esam uz zaļa zara … Kaut ko jautru dziedāsim piedevām.

Bet tiktāl viņi netika. Vēl nebija paguvuši atvērt muti, kad ieradās portjē, bāls večuks, un tikko dzirdami čukstēja:

— Aizliegts! Aizliegts! — Viņš tik nobijies kratīja plaukstu galvas augstumā, it kā namā kāds gulētu uz nāves gultas.

— Bet viņš izturējās ļoti laipni, — konstatēja Stiklacs, baidīdamies, ka Rakstvedis varētu zaudēt dūšu.

Daudziem namiem pagalmu nebija. Viņi nonāca līdz divpadsmitajam numuram, vienaldzīgi pagāja garām automašīnu veikalam, tad kādam augļu veikalam ar veselu ābolu kalnu skatlogā, kas viņus interesēja vairāk nekā spoži vizuļojošās amerikāņu astoņcilindru mašīnas.

Divpadsmitā numura namam bija krāšņa galvenā ieeja, tai līdzās smagnēji, vienkārši vārti. Draugi nodomāja, ka

aiz tiem ir garāža. Taču tie bija vārti uz pagalmu un sētas namu. Viņi iegāja.

Smilšainajā mauriņā stāvēja vairākkārt ar eļļas krāsu pārkrāsota meitenes statuja — strūklaka, no kuras nenāca ūdens. Te valdīja tāds klusums, ka viņi neviļus sāka iet uz pirkstgaliem. Iekritušās sejas, ciktāl tās nesedza bārdas rugāji, bija zaļganas.

— Visam ir savas robežas, — pēc septītās kravas mašīnā pavadītās nakts pamozdamies, bija sacījis Rakstvedis.

Stiklacs, kā baznīcā ieejot, nocēla cepuri. Viņa sirds dauzījās. Arī Rakstvedis noņēma cepuri.

— Varbūt tomēr labāk «Kaut sirdi nomāc rūpes»?

— Nē, — čukstus attrauca Rakstvedis, — bēru dziesmu!

Stiklacs uzsāka. Viņš bija ļoti uztraucies un dziedāja,

vērdamies pa labi. Rakstvedis dziļā basa balsī piebalsoja:

… cipresē, jā gan cipresē …

Un Stiklacs augstais tenors atsaucās:

… putniņš čivina par debesu lieglairni.

— Kas tā par cūku būšanu! Laukā! — Viņam bija uzblīdusi, zilgana seja, tikai viens priekšzobs, slima sirds un pats piedzēries. Izstieptais pirksts norādīja uz vārtiem.

— Laukā!

Rakstvedis uzlika cepuri atkal galvā, lai tas neiedomātos par viņiem diezin ko, un gāja pa priekšu laukā. Sirds-slimnieks tik skaļi rēca nopakaļ, ka viņa seja metās tumši violeta.

Nākošajā pagalmā viņiem izdevās bēru dziesmu netraucēti nodziedāt līdz galam. Kāds logs, kas bija vaļā, tika aizvērts. Tas bija viss.

— Raudāt neraudāja neviens, — noteica Rakstvedis.

Tad abi nodziedāja jautrās piedevas. Ne dzīvības zīmes.

Viņi gāja prom.

Tālākā ceļā viņi iekļuva pagalmā, kur jau darbojās konkurenti — vīrs un sieva ar aizmigušu bērnu uz rokas. Beidzot vīrs vērsās pie klausītājiem ar uzrunu, bieži norādīdams uz sievu un bērnu. Viņš pacēla divus laikrakstu papīrā ietītus ziedojumus.

«Tas ir uzrunas nopelns,» nodomāja Rakstvedis, pēc tam kad viņi vēl bija bez panākumiem nopūlējušies trīs

pagalmos, un, daudz negudrodams, pēc pabeigtas dziesmas vērsdamies augšup pret aizvērtiem logiem, sacīja:

— Arī mēs esam pazinuši labākas dienas. Mums piederēja tvaikonis. Mūsu tvaikonis, sadurdamies ar otru, nogrima. Mēs esam pazaudējuši visu savu mantību. Apdrošināšanu mums neizmaksāja, tāpēc ka apdrošināšanas sabiedrība bankrotēja. Tas bij smags trieciens. No tā nevarējām vairs atgūties. Ar mums bija cauri. Nekāda darba! Un tiktāl nu mēs esam. Mums vajag rūgto maizes kumosu …

Te runu pārtrauca portjē. Tā jau te klimstot visu priekšpusdienu.

Pulksten divpadsmitos, pēc četru stundu darba, Rakstvedis teica:

— Nekas neiznāks.

Stiklacij vajadzēja atzīt, ka Rakstvedis bija ar lielu neatlaidību nodevies pasākumam, ko jau no sākta gala bija uzskatījis par bezcerīgu.

Viņi bija izmēģinājuši divdesmit vienu reizi. Četras reizes viņus aizraidīja jau pie ieejas, sešas reizes apturēja un aizdzina, tikko bija sākuši, vienpadsmit reizes viņiem izdevās līdz galam nodziedāt garo bēru dziesmu «Ko cipresē čivina putniņš?», un tikpat reižu viņi dabūja nodziedāt jautro piedevu, ko Rakstvedim vajadzēja papildināt ar dobju basa smieklu solo — «Ha-ha-ha! … Ha-ha-ha!» — kas izskanēja drūmi.

Viņi bija nopelnījuši gabalu maizes un divdesmit feniņus. Nebija nozīmes turpināt, un viņi devās atkal prom pa Bismarka ielu.

— Ja cilvēkam netrūkst vismaz vienas kājas, tad šodien nekas nav Berlīnē iesākams.

— Vai arī bērni! Tie vēl aizkustina … Varbūt kādu pārīti pagādāt? Kā būtu? — Stiklacs reti mēdza jokot.

Jau no tālienes viņi pamanīja, ka augļu veikala priekšā uz galdiņa novietoti banāni. Pirmo reizi garām ejot, Stiklacs neuzdrīkstējās. Viņš devās viens pats vēlreiz atpakaļ un vēlreiz garām. Draugi apēda banānu kopā ar maizes gabalu.

— Argentīnā bija vieglāk. Banāni — ha! Banāni, cik tik nevajag! Tur viss bija vieglāk.

— Jā, toreiz! Bet tagad, mīļais draugs, tagad arī tur ir viss citādi. Visbaismīgākais bezdarbs! Sākumu mēs jau

tur piedzīvojām paši. Tagad viņi slāpst nost kviešos, kukurūzā, ādas un gaļas blāķos. Viss aiziet postā … Tagad visur iet uz galu. Visā pasaulē. Tādiem kā mēs nekur nav paliekamas vietas.

— Un ko lai mēs darām? … Ko lai darām?

— Pakaries! — izmeta Rakstvedis, kas šo bieži atkārtoto jautājumu, ar kuru pats noņēmās dienu un nakti, nespēja vairs dzirdēt.

— Kā tev ienāca prātā tāds trakums ar to tvaikoni?

— Izlasīju laikrakstā. Kad vēl bijām Argentīnā. Pirms pusgada.

Visā ceļā — ejot pa Šarlotenburgas šoseju, cauri Tīrgar-tenam, pa Unter den Linden līdz pat pilij — viņi sadabūja tikai piecpadsmit feniņus, jo stipri lija. Berlīnietis nelabprāt atpogā mēteli. Tam viņam nav laika.

Viņi bija nokavējušies, tāpēc pielika soli, lai pasteigtos nokļūt krodziņā pie Silēzijas stacijas, kur bija norunājuši satikties ar sirmo vīreli, un tūlīt ienākot saņēma pēdējo triecienu: viss blēdīšanās pasākums izjucis, galvenais vadītājs un viņa palīgi, kas šķietami pieņēma strādniekus un par to guva atlīdzību, jau bija ietupināti.

— Pacietieties vēl dažus mēnešus, mani kungi, un jūs tik un tā saņemsiet savus sociālās apgādes pabalstus. Veikals tiks atkal atjaunots — tā uz pavasara pusi, kad koki sazaļos, protams, ja bezdarbs tad vēl būs pietiekami liels. Un ar to var rēķināties … Tikai dažus mēnešus!

Vīrelim bija aiz vecuma nodzeltējusi sīka sejiņa bez bārdas, ar smalkiem vaibstiem, mugurā veclaicīgi svārki ar garām šēzēm, viņš izskatījās kā no Balzaka romāna izkāpis antikvārs.

X

Bija maija vidus. Saule cepināja. Viņi noģērba mēteļus un svārkus (kreklu vairs nebija, tie bija noplīsuši), nometa arī kurpju paliekas, jo kājas smeldza, un devās tālāk basām kājām pa putekļiem — allaž uz dzimtās pilsētas pusi, allaž prom pa balto lielceļu, kas izzuda tālumā starp ābeļu rindu svaigo zaļumu. Divas trešdaļas ceļa bija noietas.

Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmajā gadā pavasara

47J

31 — 740

nebija, novēlotai ziemai — kas sākās tikai pēc Ziemsvētkiem un beidzās maija sākumā — bez pārejas sekoja vasaras tveice.

Aukstajā laikā viņi no dienas uz dienu atlika savu gājienu cauri visai Vācijai uz dzimto pilsētu, jo labi zināja, ka bieži ir pilnīgi neiespējami ārpus pilsētas atklātā laukā dabūt kādu ūķi, kur pārlaist nakti; daudzas naktis gulēdami zem tiltiem, badodamies, Berlīnes ziemu pārlaizdami, viņi tikai tāpēc nebija nosaluši, ka pēc dienām ilgas izlūkošanas beidzot tomēr bija laimējies izdevīgā brīdī vecu lietu tirgotājam Aleksandra laukumā nocelt no pakaramiem abus iekārotos mēteļus.

Ribas un lāpstiņas abiem gājējiem izspiedās kā nodzītiem zirgiem. Viņi gausi vilkās uz priekšu, kā baidīdamies pārāk ātri sasniegt mērķi, sagumuši no savas odisejas pāri jūrām un zemēm, no tās odisejas, kurai vajadzēja beigties tur, kur bija sākusies, jo vienīgi tur, dzimtajā pilsētā, bija iespējams tikt pie pabalsta — septiņām markām nedēļā katram. Vajadzēja atgriezties pie tās eksistences, no kuras bija aizbēguši, jo nespēja to vairs paciest.

Nebija nekādas steigas. Viņi bija svētceļotāji uz Nekurieni — divi brūni iedeguši skeleti, kuri neizprotamā veidā bija apauguši ar bārdas rugājiem un spēja kustēties kā cilvēki.

— Tā mums jāierodas nākošajā ciematā, bez svārkiem un krekla, — sacīja Stiklacs, — tad viņi mums varbūt kaut ko iedos, lai gan mums vēl ir kājas un rokas un mēs neklibojam uz kruķiem.

— Jā, jā, — dobji, no kakla dziļumiem izmocīja Rakstvedis, kurš jau sen nespēja saprast, kur viņa pēc dabas tik nevarīgajam draugam, jūtīgam kā meitene, vēl bija tik daudz spēka kaut ko apsvērt un pat kult niekus. — Mēs pārdosim mēteļus, — viņš atbildēja.

— Tad mēs ieradīsimies mājās vienās skrandās. Jo mūsu uzvalki! Mūsu uzvalki!

— Vai tad tu gribētu atgriezties kā uzvarētājs? — Rakstvedis izbrīnījies pašūpoja galvu. «Viņam vēl rūp tādi nieki!» viņš nodomāja. — Tas man patīk. Nudien, tas man patīk!

— Kas?

— Nekas!

— Vai tu esi kādreiz padomājis …

— Nē!

— Labi, es vairs nekā neteikšu.

— Nav jau vairs ko teikt. It nekā!

— Nu, es nezinu. — Stiklacs pameta iešķībi galvu augšup kā kanārijputniņš. — Bet ja tu tā domā! — Tā viņš darīja katrreiz, kad jutās aizvainots un negribēja to izrādīt.

Pēc vairākām stundām — saule jau bija krietni zemu — viņi sasniedza kādu pakalnu. No šejienes tālu pārskatāmi krāsainiem plankumiem pletās lauki un pļavas, šur tur tos šķērsoja upītes. Katrs zemes kvadrātmetrs bija apstrādāts. Ja kosmiska gadījuma pēc kāds Marsa iedzīvotājs pēkšņi tiktu nomests un atrastos zemes pārpilno dāvanu vidū, tad viņš nespētu saprast, kāpēc cilvēkam, kurš taču izgudrojis arī mašīnas, kas viņam kalpo, brīnumu mašīnas, kas spēj ražot neierobežotā daudzumā visu, ko vien sirds vēlas, — kāpēc cilvēkam jācieš tāds trūkums.

— Kļūme laikam meklējama sadalē, — bija teicis Rakstvedis. — Jo miljoni iet bojā nevis tāpēc, ka ir trūkums, bet tāpēc, ka ir pārpilnība. — To Stiklacs toreiz nespēja saprast. Un Rakstvedis bija piebildis — tas neesot arī tik viegli saprotams.

Tagad Rakstvedis vairs neielaidās šāda veida sarunās, viņš bija nācis pie slēdziena, ka nav nekādas nozīmes atzīt ļaunumu, ja nav iespējams to novērst. Rakstvedis, fiziski daudz spēcīgāks par Stiklaci, jutās nesalīdzināmi vairāk saguris nekā vārgais Stiklacs.

Divi skeleti nogriezās pa labi, lejup vizuļojošā ielejā, kas līdzīgi valdzinošai paradīzei jau snauda vakara mierā; kad viņi šai paradīzē pamanīja ciematu, tad abi domāja vienu un to pašu. Viņi bija iemācījušies pēc māju grupējuma un izskata, pēc ciemata iedalījuma un izvietojuma spriest, vai tur būs kas samangojams.

— Kā tu domā?

— Varbūt.

Rakstvedis bija kļuvis nerunīgs. Šī atkāpšanās veda uz viņu esamības gala staciju. Tālāk vairs nebija kur iet. Rakstvedis bija gatavs no visa atvadīties. Viņam bija tāda noskaņa kā vecam vīram, kuram uz mūžu jāatsakās no sievietēm, un šķita, ka viņš vēl nespēj atrast šai noskaņai atbilstošus vārdus un izteiksmes veidu.

Viņš bija pastāvīgi atlicis šo atgriešanos, atgriešanos

pie beigām, pie pabalsta saņemšanas dzimtajā pilsētā, vif-cinājies, cerēdams, ka varbūt tomēr Berlīnē notiks brīnums. Nebija jau tikai aukstums vien par iemeslu tam, ka viņi tikai maijā sāka savu atkāpšanos. Gan jau viņš būtu atradis iespēju pārvarēt aukstumu, ja, piemēram, ceļa-mērķis būtu bijis darbs.

Rakstveža skatiens skāra kurpju paliekas. Viņš ļāva tām nokrist putekļos. Tad arī Stiklacs aplūkoja savas, rūpīgi pārbaudīja, grozīja un pētīja un pa vienai slaidā lokā aizlaida pa lauku. Iešķībi pacēlis galvu, jo jutās samulsis par savu brašo izrīcību, viņš mundri soļoja tālāk līdzās dziļi sadrūmušajam Rakstvedim.

No skursteņiem ielejas namiņos stāvus gaisā stīga tievas zilgas dūmu strūkliņas. Vakara bezdelīgas, meklēdamas barību, klaigādamas līču loču šaudījās virs galvas abiem skeletiem. Saule bija norietējusi. Aiz meža vēl sārtojās saulrieta kvēle.

Divas sīkas lāsītes ieriesās Rakstveža acu kaktiņos, tās nebija pietiekami lielas, lai noritētu bārdas rugājos.

— Kauna apķēzīti! Apķēzīti līdz ausīm! — viņš sacīja.

Arēji abi baskāji ne ar ko vairs neatšķīrās no galīgā postā nonākušiem veciem klaidoņiem. Tikai klaidoņiem bija pastāvīgi līdz avīžu papīrā ievīstīta un ar aukliņu apsaitēta šāda tāda mantība. Stiklacij un Rakstvedim nebija nekā. Lai nāk kaut zagļi, kaut ugunsgrēks, zemestrīce vai ūdensplūdi!

Beigās kuņģis pierod arī pie bada. Rakstvedis nelikās ne gar ko zinis, viņš šķērsoja ciematu, uzkāpa pakalnā un ragaidīja mežmalā. Stiklacs atnesa lielu gabalu maizes. Turpat, kur sēdējuši un ēduši, abi nolikās gulēt.

Stiklacs bija savu lazdas nūju iespraudis ar sūnu apaugušajā meža zemē un lai būtu skaidrs, kas šeit guļ,-uzkāris uz tās savu caurumaino, noļukušo platmali.

Dienas trokšņi izdzisa. Atsevišķu dzīvnieku balsis atskanēja skaļāk. Ieleja dzirdīgi uztvēra visu apkārtējo. Skaidri un gaiši no tālienes atplūda zemnieces labināšanas vārdi govij, ar kuru viņa ara.

Lai neizbiedētu zemniekus, viņi no jauna uzvilka svārkus. Bikses palika uzrotītas. Stiklacs turēja pastaigu spieķīti, ko bija nogriezis lazdu krūmā un izrotājis ar griezumiem, starp īkšķi un rādītājpirkstu un ļāva tam soļu taktī eleganti šūpoties līdz uz priekšu un atpakaļ.

Nakts izplāja tumsas plīvuru. Dzīvība apklusa. Saules nogurdinātās pļavas smagi dvesmoja smaržīgu elpu. Tālu un tuvu sisināja sienāži. Draugi gulēja.

— Pilnīgi izslēgts, mēs nekad nešķirsimies. No manas izpeļņas pietiks mums abiem.

— Ja tu tā domā! — sacīja Stiklacs, aizkustināts līdz asarām, un pamāja pa plaši atvērto pirmā stāva logu Rakstvedim, kurš steidzās uz darbu.

Skaista bija viņu kopējā istaba. Stiklacs apsēja sev priekšautu un uzkopa visu spoži tīru. Pēc tam viņš devās iepirkties un sagādāja gandrīz par pusvelti daudz gardu mantu. Un, kad Rakstvedis vakarā atgriezās no darba, Stiklacs viņu sagaidīja pie durvīm kā mīloša sieva. Kūpošas ēdienu bļodas gaidīja uz galda.

— Tu esi pat puķes nopircis?

— Tomēr skaistāk!

— Nemaz nav ko kaunēties … Tu esi izvārījis brīnišķīgu ēdienu.

Tad viņi devās roku rokā pastaigāties pa ugunīs mirgojošo Berlīni.

— Tā tik ir dzīvīte, •— sacīja Rakstvedis.

— Ja vien tu esi apmierināts!

Nemanot, kā melns putns krišus nokrīt no koka, aizslīdēja nakts. Stiklacs paslējās gultā sēdus, vēl kādu brīdi sargādams Rakstveža miegu, kuram taču vajadzēja smagi strādāt, tāpēc viņu nedrīkstēja ne mirkli modināt ātrāk, nekā nepieciešams. Bet nu vajadzēja, vajadzēja sapurināt, lai mostas.

Rakstvedis iztrūcies pielēca kājās.

— Kas ir? … Kas noticis? …

Stiklacs, vēl joprojām nespēdams īsti atjēgties, nomiegojies blenza uz eglēm, tad apstulbis uz Rakstvedi un atslīga atpakaļ sūnās.

— Es sapņoju, ka tev ir darbs un nupat jāceļas.

— To jau tu varēji pat sapnī iedomāties, ka tas var būt vienīgi sapnis.

— Es biju tev izvārījis kartupeļu zupu ar vērša gaļu. Pieliku burkānus un dažus tomātus!

Stiklacs drebinājās. Saule nebija vēl uzlēkusi. Viņš iemiga no jauna. Tas bija tikai īss nomiedzis, kas liekas ilgstam vairākas stundas, bet īstenībā bijis tikai kādu mirkli garš.

Šo mirkli Rakstvedis izmantoja, lai pamatīgi nopētītu Stiklaci un reiz redzētu, kādi tad viņi īsti izskatās.

— Skaisti gan mēs esam, — viņš vienaldzīgi konstatēja — gluži Hamburgas meitenes noskaņā. Šinī naktī, liekas, ar viņu viss bija galā.

Plecos bija uzgūlusies dziļa, bezdibenīgi dziļa vienaldzība pret visu, kas bijis, kas ir un kas vēl varētu būt, Plecos un rokās. Šo sajūtu nevarētu nosaukt pat par nepatīkamu. Viņš pacēla galvu augstāk. Kas viņam varētu vēl notikt? Nekas vairs nevarētu notikt. Viņam bija viss vienalga.

Viņš pat nemanīja, cik brīnum skaists solīja ataust šis rīts. Neko neredzēdams, viņš raudzījās uz dusošo ieleju un tad gausi uzsāka jaunu klejojumu. Viņš nejuta nekādas sāpes, ne badu un vispār neko.

Stiklacs pavēroja brīdi kādu vabolīti, kas nevarīgi gulēja uz muguras bedrītē ar ūdeni, veltīgi nopūlēdamās tikt atkal uz kājām un uz zemes. Beidzot Stiklacs tai ar zariņu piepalīdzēja. Vabolīte steidzīgi, it kā vēl tomēr varētu uzvarēt skriešanas sacīkstēs, metās prom.

«Ja mums pēkšņi kāds pastieptu roku, mēs nespētu aptvert, kāpēc viņš tā dara; un vabolīte nemaz nejutās pārsteigta par šo brīnumu,» domāja Stiklacs un vēlreiz griezās atpakaļ, jo bija aizmirsis savu griezumiem rotāto lazdas nūju.

Uz tīrumiem vēl neredzēja nevienu strādājam. Mežs, ceļš un krūmi joprojām atradās nakts varā, nekustējās ne lapiņa, visur valdīja klusums.

Rīts ausa arvien gaišāks, kad viņi sasniedza upi. Viegli miglas mākonīši, jau pagaisdami, vēl kavējās virs paša ūdens. Lēca zivis. Ar majestātisku žestu pār mostošos zemi pārslīdēja pirmais saules stars.

Viņi pazina kārklu krūmus, zem kuriem toreiz bija gaidījuši atnākam Drēbnieku ar izgludinātajiem uzvalkiem.

— Vai nepaskatīsimies uz pili? — Stiklacs bikli paraudzījās uz Rakstvedi.

Tas atbildēja gluži jaunā noskaņā, kur nebija vairs ne miņas par interesi uz kaut ko:

— Kā vēlies!

Izskatījās, ka tenisa laukums sen nav lietots. Smilšainajos celiņos sakritušas lapas un zari. Aizmugurē klusi stāvēja pils. Žalūzijas augstajiem lokveida logiem bija nolaistas.

— Iespējams, ka īpašnieks tagad savukārt aizbraucis ar savām meitiņām ciemos pie angļa, — noteica Rakstvedis tai pašā vienaldzīgajā balsī. Viņš stāvēja pie parka dzelzī kaltajiem režģiem — turpat kur toreiz.

Stiklacs novērsās un lēnām aizgāja pa priekšu, sirdi nomāca smagums.

Viņi pienāca pie krodziņa dārza, kur Rakstvedis bija nolicis uz galda simtsmārciņu naudas zīmi. Stiklacs raudzījās sānis.

Rakstvedis nejuta nekādu aizkustinājumu — ne galdu ieraugot, ne stikla terasi, kur bija stāvējis viesmīlis ar platmali galvā.

«Arī tagad neviena nav dārzā,» viņš domāja. «Nekas nav mainījies. Toreiz, iekams mēs atnācām šurp, mums nebija nekā un arī tagad nav nekā. Tikai toreiz mēs bijām divdesmit gadus jaunāki. Un nav taču vēl ne divi gadi pagājuši. Ļoti interesanti.»

— Ļoti interesanti, — viņš atkārtoja ar baudkāri, ko izraisīja viņa vienaldzība.

Šī sajūta plecos nudien nebija slikta. Kad senāk jaunībā viņu pārņēma īpašs spēka uzplūdu un labsajūtas prieks, kas radīja patīkamu apziņu, ka nekas ļauns nevar notikt, tad bija gluži tāpat. Un tomēr toreizējo no tagadējā šķīra vesels cilvēka mūžs.

Arī toreiz garīgais možums lika rokas sabāzt kabatās un augstāk pacelt galvu. Starpība bija vienīgi tā, ka tagad viņš turēja galvu augstāk tāpēc, ka tai nevajadzēja neko prātot. Viss bija vienaldzīgs. Viņš iedomājās sevi līdzīgu izsīkušai akai, kura joprojām stāv kā stāvējusi un kurai ir viss, kas akai piederas, tikai nav ūdens.

Dienai ritot, Stiklacs pamanīja pārvērtību, kas notikusi ar Rakstvedi. Viņš nenoguris uzcītīgi gādāja par pašu nepieciešamāko ēdienu abiem.

Ap pusdienas laiku viņus panāca kravas mašīna, ar kuru viņiem atļāva braukt krietnu gabalu līdz. Arī nākošajās dienās bieži radās šāda izdevība. Ceļš atpakaļ uz izejas punktu, kur vajadzēja noslēgties viņu mūža klejojuma lokam, prasīja daudz mazāk laika, nekā viņiem tā bija.

Mēteļi sen pārdoti. Šoferi dalījās ar viņiem savā ceļa-maizē. Viens ielūdza uz kausu alus. Pret visu vienaldzīgais Rakstvedis varēja klusēt vai runāt, gluži kā to vēlējās šoferis. Ja šoferis bija citādās domās un uzstājās par kādu aplamību, tad Rakstvedis sacīja:

— Jums taisnība.

Viņš nevēlējās aizstāvēt savu taisnību, viņš nekā vairs nevēlējās.

Ar Stiklaci viņš varēja tērzēt stundām ilgi, vienalga, kādu tematu tas apcerēja. Bija tā, it kā runātu viņa ēna. Ja Stiklacs uzsāka: «Vai esi jau kādreiz padomājis …» — tad varēja savu jautājumu netraucēti pabeigt. Ena atbildēja loģiski un izsmeļoši.

«Ar viņu ir cauri,» domāja Stiklacs un ilgojās, kaut atgrieztos tas laiks, kad Rakstvedis viņa skaistos gudros jautājumus pārtrauca, vēl iekams paspēja izteikt līdz galam.

«Kaut jel viņš reiz sāktu kaukt, kaukt kā ķēdes suns! Varbūt tas līdzētu. Varbūt!»

Bet Stiklacij neizdevās piedabūt Rakstvedi pie kaukšanas. Mēģinājums ar atmiņām par to, cik brīnum jauks bijis ceļojums ar kuģi un dzīve mājā bez durvīm, neko nelīdzēja.

Ēna atbildēja:

— Tas bija pirms divdesmit gadiem.

Viņi sasniedza Maiņas ieleju — reizē skarbo un piemīlīgo, — savu dzimteni. Saule jau slīdēja aiz pakalniem, tie rotājās sārtajā gaismā un sliecās lejā līdz upei, kur plūda tīrs zelts.

Stiklacs izdarīja pēdējo mēģinājumu: redz, Drēbnieks, jā, Drēbnieks guļ apglabāts Dienvidamerikā.

— Izkaucies tik labi krietni, — sacīja Rakstvedis Stiklacij, kam tecēja asaras aumaļām.

Klusēdami viņi gāja gar krastmalu, ko tagad apņēma tumši zaļš miers. Kādam plostam bija tas pats ceļš ejams. No ugunskura vijās augšup zilgs dūmu karogs, plostnieka sieva vārīja vakariņas, viņš pats stāvēja priekšgalā pie stūres. Mazs balts špics joņoja pa malējo baļķi un aizgūtnēm rēja uz abiem klaidoņiem.

Draugi iegāja pa augsta kvadrātveida torņa vārtiem un ieraudzīja nelīdzeni bruģētu ielu ar vecum vecām mājiņām. Ielas galā pacēlās apaļš tornis, un tur arī pilsētiņa beidzās. No torņa līdz tornim pa ielas vidu svītrām klājās govju mēsli.

Pie savas darbnīcas vēl strādāja tapsētājs. Matrača koši sarkanā krāsa dūrās acīs. Šur tur savu mājiņu durvju priekšā sēdēja večuki un kūpināja pīpes. Bērni pie viņu kājām rušinājās mēslos. Garām pagāja garīdznieks, tērpies garā sutanā, vecie vīri piecēlās un sveicināja. Atslējies pret baznīcas mūri, kāds puisis savā nodabā spēlēja okarīnu.

Garām aizsoļoja divi svešķermeņi.

Meitenes, roku rokā iedamas visas ielas platumā, iesmiedamās pagriezās sānis, lai tad atkal ar plašu pavērsienu, neatlaižot rokas, ieņemtu visu ielu, it kā viņas vienotu un turētu kopā tās pašas gaidas.

«Arvien roku rokā! Tāpat kā zemnieku meičas uz kuģa klāja!» nodomāja Stiklacs.

Viņi izgāja pa otra torņa vārtiem un ieraudzīja astoņdesmit neapmestas vienveida ķieģeļu mājas, strādnieku kvartālu, ko no vecās pilsētiņas šķīra tikai pļava un viens gadsimts. Tēraudlietuves fabrikas mašīnas klusēja kopš gadiem.

Pie blāvajiem krodziņa logiem, kur viņi toreiz bija atstājuši par Rakstveža mēteli iegūto naudu, bija pielīmēts uzraksts «Pārdodams». īpašnieks, kurš jau toreiz bija tuvu bankrotam un drūmi smējās par izteicienu: «Es tikai zinu, kā mēs pie naudas nevaram tikt,» — bija savā vēsajā, tukšajā pagrabā pakāries.

Laukumā krodziņa priekšā kavējās bezdarbnieki un, domās nogrimuši, raudzījās uz noskretušo zālāju, kura vidū pacēlās piemineklis karā kritušajiem. Citi, jau vienaldzībā sastinguši, stājā un sejas izteiksmē bija līdzīgi meitenei no Hamburgas. To vidū arī divdesmit gadus veci, kam vispār nekad nebija darba bijis. Auga ledaini salta jaunā paaudze.

— «Atrakstiet man atklātni no turienes, varbūt es arī aizbraukšu,» viņš mums uzsauca pa logu. Vai atceries? … Mēs neatrakstījām.

— Nu un tad!

Viņi nolikās gulēt zem sūnām apauguša klints izciļņa uz egļu skujām piebirušas saplaisājušas zemes. Straujais foreļu strautiņš murmināja savu vienmuļo melodiju.

Pēkšņi kļuva tik tumšs, ka viņi nespēja vairs viens otru saskatīt. Silā nekustējās ne skujiņa. Klusumā kliedza kāds zvērs. Ar pirmo silto vēja pūsmu notrīsēja koku galotnes un stumbri. Bet šalkoņa tūlīt arī beidzās. Zvērs kliedza.

Kādu brīdi zilajā magnija gaismā koki nemeta ēnas. Klints, zem kuras abi gulēja, apgaismota žilbinoši balta, atskanot pirmajam pērkona grāvienam, notrīsēja, tam sekoja otrs un trešais zibens uzliesmojums, tik ātri cits aiz cita, ka trīs pērkona grāvieni saplūda vienā vienīgā debesu rēkoņā un egles noliecās zem pēkšņā un varenā gaisa spiediena. Ūdens straume gāzās cauri skuju jumtam.

Zibens plaiksnījumā viņi redzēja, kā pāršķēlās koka stuņibrs, un nākošajā uzzibsnījumā pamanīja, kā galotne pamazām gāzās. Gāšanās troksni un brīkšķi apslāpēja pērkona grāviens. Tikai pavisam tuvu bija dzirdams viegls, neskanīgs knikšķis, it kā būtu pārlūzis sērkociņš.

Pēkšņajā klusumā mežs šausmās sastinga, varenā stihija gatavojās jaunam spēku izvirdumam. Koki, liekas, spiedās ciešāk kopā, lai atvairītu triecienu.

Zibens un pērkona dārds pārrāva saspringumu, un lietus gāzme no jauna pārplūdināja vētras pātagoto mežu, kam cauri vijās ugunīgas čūskas.

Un negaidot sūnu paklājs kļuva indīgi zaļš kā krāsota kokvilna, zeme drebēja grāvienu dunoņā. Abas dzīvās radības zem klints izciļņa kā zvēri briesmās piespiedās viens pie otra. Tumsā, kas uzbruka tik pēkšņi, ka abu acis vēl redzēja indīgi zaļo zibens šautru, kad tās vairs nebija, Rakstvedis saprata, ka mirt viņam negribas. Un sirds krūtis sastinga.

Šoreiz tikai pēc ilgāka laika sprīža sekoja pērkona dārds, un šķita, nomierinoši beigu akordi aizrībināja pa koku galotnēm. Ūdens gāzma beidzās tik negaidot, it kā debesis atvilktu jau izsūtītās straumes atpakaļ. Tumsa kliedējās. Un tā, it kā kāds būtu iesaucies: «Ak!» — iestājās dziļš klusums, kurā atkal iedziedājās foreļu strauta monotonā balss.

Viņi gulēja, līdz uzlēca saule.

Pilsdrupas, kur viņi bija sastapuši Mīlulīti, Stiklacs ieteica apiet pa labi.

— Kaut arī tas ir mazliet tālāk!

— Kā vēlies! — Rakstvedis, tagad tomēr aizkustināts, novērsa skatienu un smaidīja. «Jā, jā, grūti atgriezties šādā ceļā, neizsakāmi grūtāk nekā iet uz priekšu.»

Diena, atdzimusi iepriekšējās nakts negaisā, bija skaista. Draugi, izlikuši savas skrandas saulē žāvēties, paši atgūlās līdzās. Virs viņiem augstu gaisā riņķoja zivju gārnis. Ar dažiem spārnu vēzieniem tas ieslīdēja jaunā aplī, un, nekustīgi lidinādamies, debesu slidskrējējs izzuda zilajā tālē. Ūdens strautā noplunkšķēja. Otrā krastā stāvēja makšķernieks un lasīja laikrakstu.

Stiklacs paslējās uz elkoņiem. Visur, kur agrāk bija miesa un muskuļi, tagad vairs bija kauli un āda. Viņš vienā laidā vilka caur zobiem zāles stiebriņu.

«Nav vairs ko gudrot,» nolēma Rakstvedis, kurš vēl bija palicis guļam un vērojam Stiklacs izliekto mugurkaulu, kas, sākot ar pakausi un beidzot ar astes kaulu, izcēlās pāris centimetru uz āru.

— Man liekas, bikses ir izžuvušas.

— Cerams, ka tās nesabirs putekļos, kad tu vilksi kājās.

— Nē, nē, es uzmanīšos.

— Nu, tad esmu mierīgs.

Stiklacs iekāpa biksēs. Tur, kur tās bija uzrotītas, no potītes līdz ikriem, audums bija saglabājis melno krāsu, bet tad stingri norobežoti sākās izbalējušais gaišais pelē-cīgums.

Četras melnas caurulītes kustējās pa putekļaini pelēko lielceļu. Izskatījās tā, it kā draugi būtu uzāvuši melnas ādas gamašas.

— Mūsu kurpes tomēr bija labākas nekā nekas, nevajadzēja mest prom… Jo basām kājām atgriezties no Dienvidamerikas arī nav diezin kas.

— Tā nu tev iet, tāpēc ka rīkojies ar plašu žestu.

«Atkal velk mani uz zoba? Labi! Tas ir labi!» nodomāja

Stiklacs.

Ceļš nošķīrās no strauta un kāpa kalnā. Viņi iegāja lapu koku mežā un ieraudzīja divas stirnas. Līkumotais ceļš veda atkal lejup un tad vēlreiz augšā. Te viņiem bija pazīstama katra taciņa, katrs koks, te puikas gados viņi bija izložņājuši visu krustām šķērsām. Katrs ceļa līkums, katrs saredzamais pakalns tālumā bija viņiem labi zināms. Tur tālāk mežmalā, apkārtnes augstākajā vietā, viņi ieraudzīs dzimto pilsētu.

Stiklacs krūtīm uzgūlās nomācošs smagums, soļi metās gausāki, kājas likās sapītas. Galva vairākas reizes rāvieniem pagriezās pa labi.

«Nekas nelīdz,» domāja Rakstvedis, kuru pasargāja no jebkura satricinājuma nāvējošā vienaldzības nakts.

Jau cēlās pretī baznīcu torņu smailes. Viņi paspēra pēdējos soļus un palika kā sastinguši stāvam uz pakalna: acu priekšā, ielejā, pletās dzimtā pilsēta, ko Maina sašķeļ divās daļās.

Rakstvedim pār muguru pārskrēja tirpas, un deniņos viņš sajuta tādus kā smalkas adatas dūrienus.

— Iesim! — viņš teica.

— Kas to būtu domājis!

— Iesim! — Rakstvedis atkārtoja.

Viņi devās lejā. Pilsēta auga pretī, kā grasīdamās viņus satvert.

Trīs vīrieši kāpa kalnā. Visiem trim bija mugursomas un tām pāri piesprādzēti rūpīgi saritināti mēteļi.

Acis jautājoši pārslīdēja pār abiem skeletiem, kas gāja basām kājām. Tad viņi bija garām.

— Cik spokaini, — noteica Stiklacs. — Spokaini! … Tā mēs toreiz sākām savu ceļu.

Te viens no viņiem atgriezās.

— No kurienes jūs nākdami?

— Mēs bijām tikai kādu gabaliņu tālāk, augšā aiz tā kalna, — sacīja Rakstvedis un neapstādamies gāja ar Stiklaci tālāk.

Cilvēks vēlreiz atskatījās. Viņa acīs bija lasāms vēl kāds jautājums, kas palika neatbildēts.

Rakstvedis ciniski ņirdza:

— Tie izskatījās vēl gluži ciešami.

Draugi pārgāja pār Mainu pa dzelzceļa tiltu vēl šaipus pilsētas. Upē peldējās zēni. Viņi brida ūdenī augšpus tilta cits pēc cita un ļāvās, lai ūdens nes lejup. Tā puikas mācījās peldēt. Šeit upe bija dziļa, straume spēcīga, tā noturēja uz ūdens.

Šai pašā vietā pirms trīsdesmit pieciem gadiem mācījās peldēt arī Stiklacs un Rakstvedis. Visi Vircburgas puišeļi, kas netika uzraudzīti, mācījās te peldēt. Reizēm kāds noslīka. Tad nākošā paaudze mācījās peldēt kādā citā vietā, bet nākošā aiz tās atkal šeit.

Viņi pagāja garām fabrikai, kur bija strādājis Stiklacs. Liela nedzīva ēka. Pie ieejas līdzās kontrolpulkstenim, kas jau gadiem ilgi netika lietots, sēdēja sargs. Viņš sēdēja tikai tāpēc, ka te bija ēna. Viņš nepazina Stiklaci mežonīgajā melni iedegušajā klaidonī, kam nebija ne krekla mugurā, ne apavu kājās un kas sveicinādams pagāja garām.

Kad aiz muguras palika pirmie dzīvojamie nami, starp kuriem atradās dārzniecības un vecu ļaužu patversme, kuras priekšā sēdēja sirmgalvji, apģērbti vienādi pelēcīgi — gandrīz kā formas tērpos, draugi palēnām kumu-roja pa ielām, kur kopš bērnu dienām bija tuva, pierasta katra māja, katrs veikals. Rakstvedi kādu brīdi sagrāba savā varā sajūta, ka viņš nemaz nav no pilsētas prom bijis; viņam vajadzēja palikt stāvam un sapurināt plecus, lai jau pašā sākumā neiekristu dzimtās pilsētas valgos, kura stiepa pēc viņa neredzamos taustekļus.

— Smaržo tieši tāpat kā vienmēr, — sacīja Stiklacs.

Rakstvedis atguvās un, bruņojies ar pašos pamatos nesatricināmo vienaldzību, ko juta savos plecos, veiksmīgi pavērsa to pilsētai pretī. Nekur nevienā ielā vairs viņa acis neuztvēra pilsētas ainavu.

Gājēji palika stāvam un jautājošā biklā neizpratnē nolūkojās uz lēnā gaitā soļojošo vienaldzīgo skrandaini, kas gāja garām kā no bojā ejas izglābies aristokrāts.

Stiklacs, šo dzimtās varenās pilsētas skatienu durstīts, ik reizes nodrebēja. Viņš nespēja vairs paciest nelielos līkumus, kurus gājēji vairīdamies meta ap viņiem uz ietves, un kopā ar Rakstvedi sāka iet pa ielas bruģi.

No abām pusēm viņu dzīrās sagrābt nami. Logi skatījās tikai uz viņu. Nelīdzenie bruģa akmeņi durstīja satūkušās kāju pēdas.

Salīkusi večiņa kādu gabaliņu tipināja abiem nopakaļ, ilgu pilnām acīm vērodama, vai viens no tiem nebūtu viņas pazudušais dēls, tad, kaut ko murminādama, vīlusies palika aiz tiem.

Viņus aizturēja policists. Uz ietves ap viņiem sapulcējās ļaudis. Neviens nesmējās. No šiem abiem dvesa tāltālu ceļu vējš, tie bija ļaunā liktens sakauti, un pēkšņi visi sajuta ļaunā pieskārienu, it kā ikvienam varētu draudēt tas pats.

Policists klusēdams pārlapoja pases, atrada Argentīnas vīzu un klusēdams sniedza tās atpakaļ ar tādu sejas izteiksmi, it kā noliektos kaut kā varenāka priekšā, kam jādod ceļš.

Rakstvedis vienaldzīgi šķērsoja rātslaukumu, pagāja garām sociālās apgādes birojam, garām strūklakai, kam, kā parasti, visas četras strūklas plūda tik vārgi, ka nespēja uzmest ūdeni gaisā, tad nogriezās pa kreisi virzienā uz veco tiltu ar tā divpadsmit smilšakmens svētajiem.

Uz tilta pilsēta otrreiz dzirās tvert Rakstvedi, un viņš nodrebēja līdz sirds dziļumiem.

Šurp, vispirms šurp uz tiltu, pilsēta vilka katru, kurš bija to pametis un atgriezās, un ikvienu svešinieku, kas to skatīja pirmo reizi. Te pilsēta bija pietiekami spēcīga, lai ar Maiņas krāšņi liekto loku un pakalnu maigajām aprisēm, ar skurbinoši pievilcīgo cildenumu un smagnējo gotiku iekarotu katru jūtīgu sirdi.

Pilsētas un apkārtnes ainava bija tik ļoti ietekmīga, ka to nespēja iznīcināt pat miljoniem skatu kartīšu, tā iezagās Rakstveža sirdī, saplūzdama ar sen pierasto veidolu, ko viņš allaž bija sevī glabājis.

— Jā, jā, zinu jau, zinu, — viņš sacīja un, tālāk iedams, pacēla dzīvei pretī sakniebtās lūpas.

Stiklacs pēc īsas cīņas ļāva, lai pilsēta viņu aprij gluži kā nenovēršamais kaps, no kura nav nekādas atgriešanās.

Jau bija iestājusies tumsa, kad viņi nonāca pie ielas stūra, kur gandrīz pirms diviem gadiem bija norunājuši satikties, lai dotos ceļā bez mērķa, kur deguns rāda. Te bija dzīvojis Stiklacs.

Viņi kāpa pa stāvo tikai divus metrus plato ieliņu augšā, iegāja pa durvīm istabā pie Stiklacs dzīvokļa saimnieces. Viņa sēdēja pie loga.

— Ko tad jūs tik vēlu? Es nededzinu vakaros gaismu, pārāk dārgi iznāk. — Viņa piecēlās. Sievietei bija pāri septiņdesmitiem. Kaut ko pārlikdama, viņa sakrustoja rokas uz krūtīm. — Bet jums es tūlīt atnesīšu sveci.

Viņi sēdēja tumsā Stiklacs istabā pie galda un klusēja. Platmales vēl bija galvā.

Saimniece atnesa degošu sveci.

— Jūs nu gan bijāt ilgi prom. Emīla kungs vairākas reizes bija atnācis un apjautājās pēc jums. Kaķenītei šoreiz esot pieci mazuļi. Tagad jūs varat vienu dabūt. Viņš apsolīja otrdien atkal atnākt.

— Kāpēc otrdien?

— Viņš teica — otrdien.

;

SATURS

Laupītāju banda…….

Oksenfurtas vīru kvartets . No trim miljoniem trīs . . .

Leonhard Frank

Die rauberbande

Das Ochsenfurter mannerquartett aufbau-verlag berlin 1902

Von drei millionen drei aufbau-verlag Berlin 1962

Леонгард франк разбойничья шайка художественная литература 1969

Оксенфуртский мужской квартет из трех миллионов трое избранное

Государственное издательство художественной литературы москва 1958

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

Redaktore V. Balode. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore G. Sļepkova. Korektore L. Zeilāra.

Nodota salikšanai 1970. g. 13. decembri. Parakstīta iespiešanai 1971. g. 30. martā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 3, formāts 81X108/32. 15,28 fiz. iespiedi.; 25,68 uzsk. iespiedi.; 28,44 izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 1 rbl. 55 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 24103/D-202. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 740.

[1] kas nu pai napoleonu.

[2] tā ir dženovas pils. (itāl.)

Content

Franks. Leonhards Laupītāju banda. Oksenfurtas vīru kvartets. No trim miljoniem trīs.

LAUPĪTĀJU BANDA

I

V

VI

VIII

IX

X

OKSENFURTAS VĪRU KVARTETS

I

II

III

IV

V

VII

VIII

IX

NO TRIM MILJONIEM TRĪS

I

III

IV

V

VII

IX

X