Pruss Boleslavs

Lelle 1

BOĻESLAVS PRUSS

LELLE I

romāns

.

PIRMĀ NODAĻA KADA IZSKATAS FIRMA «J. MINCELIS UN S. VOKUĻSKIS», RAUGOTIES CAUR ALUS PUDELEM

1878. gada sākumā, kad pasaules politiķu prātus nodarbināja Sanstefanas miera līgums, jaunā pāvesta vēlēšanas un iespējamais Eiropas karš, Varšavas tirgotājus un Krakovas priekšpilsētas ielas inteliģenci ne mazāk dedzīgi interesēja firmas «J. Mincelis un S. Vokuļskis» galantērijas veikala nākotne.

Iecienītā restorānā, kur vakaros, lai kaut ko iebaudītu, mēdza pulcēties audeklu noliktavu un vīnu pagrabu turētāji, ekipāžu un cepuru fabrikanti, cienīgi ģimenes tēvi, kuri dzīvoja no saviem ietaupījumiem, un dīkdienīgie namu īpašnieki, vienlīdz daudz tika spriests kā par Anglijas bruņošanos, tā par firmu «J. Mincelis un S. Vokuļskis». Noliekušies pār tumša stikla pudelēm, iegrimuši cigāru dūmu mutuļos, vieni šīs apkārtnes iedzīvotāji slēdza derības par Anglijas uzvaru vai zaudējumu, otri — par Vokuļska bankrotu; vieni dēvēja Bismarku par ģēniju, otri — Vokuļski par dēkaini; vieni kritizēja prezidenta Makmahona rīcību, otri apgalvoja, ka Vokuļskis noteikti esot jucis, ja ne vēl ļaunāk …

Visilgāk Vokuļski pazina ekipāžu fabrikants Dekļevskis, kas par savu stāvokli un turību varēja pateikties ilgam un neatlaidīgam darbam vienā nozarē, tāpat padomnieks Vengrovičs, kas jau divdesmit gadu bija vienas un tās pašas labdarības biedrības loceklis veicinātājs, tāpēc arī abi skajāk par citiem pareģoja viņam izputēšanu.

—    Cilvēks, kurš neturas pie viena noteikta amata un neprot cienīt žēlīgās Fortūnas dāvanas, — teica Dekļevskis, — dzīvi nevar beigt citādi kā zem ūtrupes āmura.

Bet padomnieks Vengrovičs pēc katra šāda sava drauga dziļdomīga izteiciena piemetināja:

—   Jucis! Jucis! . . . Dēkainis! … Juzek, atnes nu vēl alutiņu! Kursa pudele tad šī būs?

—    Sestā, pan padomniek. Es zibenīgi! — Juzeks attrauca.

—   Jau sestā?… Kā tas laiks skrien!… Jucis! Jucis! — ņurdēja padomnieks Vengrovičs.

Ļaudīm, kas stiprinājās šai pašā restorānā, kur padomnieks, šī uzņēmuma īpašniekam, sulaiņiem un bufetes zēniem cēloņi tam postam, kādam vajadzēja nākt pār Vokuļski un viņa galaaitērijas veikalu, bija tikpat skaidri kā šo iestādi apgaismojošās gāzes liesmiņas. Cēloņi slēpās šī cilvēka nemierīgajā raksturā, dēkainajā dzīves veidā un visskaidrāk viņa pēdējā rīcībā: būdams nodrošināts ar krietnu maizes kumosu un iespēju apmeklēt šo, lūk, tik solīdo restorānu, viņš labprātīgi bija atteicies no tā, pametis veikalu dieva ziņā, bet pats ar visu naudu, ko tika mantojis pēc sievas nāves, aizbraucis uz krievu turku karu raust bagātību.

—   Kas zin, var būt, ka sarausis ar… Piegādes karaspēkam — ienesīgs darījums, — ierunājās tirdzniecības aģents Sprots, kas šeit bija rets viesis.

—   Nekā viņš nesarausīs, — Dckļevskis nedomāja padoties, — bet tikām šis te īpašums pajuks pie visiem velniem. Ar piegādēm iedzīvojas tikai ebreji un vācieši; mūsējiem nav tā ķēriena.

—   Kas zin, Vokuļskim varbūt ir?

—   Jucis! Jucis!… — padomnieks rūca. — Atstiep nu, Juzek, alutiņu! Kura šī būs?

—   Septītā pudelīte, pan padomniek. Es zibenīgi!

—   Jau septītā? Kā tas laiks skrien, kā tas laiks skrien …

Tirdzniecības aģents, kam pēc sava dienesta stāvokļa bija

nepieciešamas ziņas par tirgotājiem, pārnesa savu pudeli un glāzi uz padomnieka galda un, gremdēdams medussaldu skatienu viņa asarainajās acīs, klusinātā balsī iejautājās:

—    Lūdzu piedošanu, bet… kādēļ jūs, pan padomniek, saucat Vokuļski par jukušu? … Atļausiet piedāvāt cigāru … Es Vokuļski mazliet pazīstu. Viņš man vienmēr ir licies noslēgts un lepns. Noslēgtība veikalniekam — zelta vērta, lepnība — peļama. Bet, ka Vokuļskī būtu parādījušās sajukuma pazīmes, to vis neesmu manījis.

Padomnieks paņēma cigāru bez sevišķas pateicības pierādījumiem. Viņa sārtā seja, ko visapkārt ieskāva sirmu matu šķipsnas un bārda, šinī brīdī atgādināja rubīnu sudraba ietvarā.

—    Es saucu viņu … — prātīgi atkozdams cigāram galu un aizkūpinādams, padomnieks atbildēja, — es saucu viņu par jukušu tālab, ka pazīstu jau gadus … Paga … piecpadsmit… septiņpadsmit … astoņpadsmit.. . Tas bija 1860. gadā. Toreiz mēs stiprinājāmies pie Ilopfera. Vai jūs pazināt Ilopferu?

—    Pfi! .'..

—   Nu, lūk, toreiz Vokuļskis dienēja pie Hopfera par sulaini un viņam bija jau pāri divdesmitiem.

—   Vīnu un delikatešu pagrabiņā?

—   Jā. Un toreiz viņš, tāpat kā šodien Juzeks, pienesa man alu un Nelsona zrazus …

—   Un pēc tam no šīs branžas pārsviedās uz galantēriju? — aģents nenocietās.

—    Paga, paga, — padomnieks pārtrauca viņu. — Pārsviedās gan, tikai nevis uz galantēriju, bet — sagatavošanās kursiem un vēlāk uz universitāti, skaidrs, pan? Sagribējās būt skolotam! …

Aģents nogrozīja galvu, tā izsacīdams savu izbrīnu.

—   Tas tik ir joks, — viņš sacīja. — Un kā tas viņam varēja iešauties prātā?

—   Kā! Zināma lieta — pazīšanās Medicīnas akadēmijā un Daiļo mākslu skolā … Toreiz visi par to kvēloja, un viņš ar negribēja atpalikt no citiem. Pa dienu apkalpoja viesus pie bufetes un veda rēķinus, bet pa naktīm mācījās …

—    Maz laikam labuma bija no tāda strādnieka.

—  .Tāds pats kā no citiem, — padomnieks noteica, negribīgi apmezdams ar roku. — Tikai pie apkalpošanas viņš, bestija, bija dikti .ērcīgš: par visnevainīgāko vārdiņu bozās kā razbainieks.

Nu, un mēs, protams, izāzējāmies tiku tikām, bet visvairāk viņš skaitās, ja kāds nosauca viņu par «panu doktoru». Reiz viņš tā nolamāja viesi, ka bezmaz abi viens otram būtu ieklupuši matos.

—    Bet veikals, protams, no tā cieta.

—    Nepavisam ne! Kolīdz Varšavā paklīda runas, ka Hopfera pārdevējs grasoties stāties sagatavošanās kursos, tā veseliem bariem tur sāka plūst ieturēt brokastis. It sevišķi apgrozījās studenti.

—    Un, vai viņš iestājās arī tais sagatavošanās kursos?

—    Kā tad — iestājās un nolika pat eksāmenu uz augstskolu. Bet, ko jūs domājat, — padomnieks turpināja, uzsitis aģentam pa ceļgalu, — tā vietā, lai izturētu mācības līdz galam, viņš pēc nepilna gada pameta skolu . . .

—    Un ko iesāka?

—    Ko iesāka? … Kopā ar citiem ievārīja putru, kuru mēs vēl līdz šai dienai strebjam, bet pats pēdīgi attapās kaut kur pie Irkutskas.

—    Tas tik joks! — nodvesās tirdzniecības aģents.

—    Ar to vēl nebeidzās … 1870. gadā viņš atgriezās Varšavā ar nelielu kapitāliņu. Pusgadu meklēja, kam pievērsties, pa gabalu bēgdams no pārtikas nozares, ko necieš līdz šai dienai, līdz beidzot, pateicoties sava tagadējā veikalveža Zecka ieteikumam, iegrozījās tirgotavā pie panes Minceles, kas tieši toreiz bija palikusi atraitnēs, un gadu vēlāk apprecējās ar viņu, krietni vien vecāku par sevi.

—    Tas nemaz nebija muļķīgi no viņa puses! — aģents ieteicās.

—    Protams. Ar vienu rāvienu nodrošināja ir iztiku, ir stāvokli un varēja mierīgi dzīvot līdz mūža beigām. Nu, bet ar sievu gan viņam bija īstais krusts.

—    Viņas jau to prot… ' *

—    Un kā vēl! — padomnieks piekrita. — Tomēr, redziet, ko nozīmē laime. Pirms pusotra gada viņa kaut ko pārēdās un nomira, bet Vokuļskis pēc četru gadu ilgās katorgas kļuva brīvs kā putniņš, ar ki-ietnu veikalu un trīsdesmit tūkstošiem skaidrā, ko bija krājušas divas Minceļu paaudzes.

—    Ir gan cilvēkam laime.

—     Bija, — padomnieks pārlaboja, — bet viņš neprata to novērtēt. Cits viņa vietā apprecētu kādu cienījamu jaunkundzīti un dzīvotu pārticībā; vai maz jāsaka, ko mūsu dienās nozīmē veikals ar reputāciju, ejošā vietā! Bet šis, jukušais, pamet visu un aizbrauc raust naudu karā! Miljoni iekārojušies vai velns zina kas!

—    Var būt, ka sarausis ar, — aģents atsaucās.

—   Eh! — padomnieks sašuta. — Atstiep nu, Juzek, alutiņu. Jūs, mans kungs, varbūt domājat, ka Turcijā viņš atradīs vēl naudīgāku par nelaiķi Minceli? … Juzek! …

—    Es zibenīgi! … Sl būs astotā . . .

—   Astotā? — padomnieks atkārtoja. — Nevar būt! Pag . .. Pirmīt bija sestā, pēc tam septītā … — viņš rūca, aizsedzis seju ar plaukstu. — Var gan būt, ka astotā. Kā tas laiks skrien! …

Pretēji saprātīgo ļaužu drūmajiem pareģojumiem firmas «Mincelis un Vokuļskis» galantērijas veikals ne tikai neputēja, bet pat deva vēl labus ienākumus. Publiku bija ieinteresējušas baumas par Vokuļska bankrotu, un ļaudis vēl vairāk apmeklēja veikalu, bet, kopš Vokuļskis tika atstājis Varšavu, pēc precēm sāka ierasties arī krievu tirgotāji. Pasūtījumu skaits pieauga, ārzemēs viņiem bija kredīts, vekseļus viņi maksāja regulāri, un veikals mudžēja no pircējiem, kurus tik tikko spēja apkalpot trīs pārdevēji: vārgs gaišmatis, kas, šķita, nupat, nupat mirs ar diloni, otrs — šatēns, ar filozofa bārdu un augstmaņa manierēm, bet trešais — frants ar ūsiņām, kurām skaistais dzimums nespēja pretoties, un smaržojošs kā parfimērijas laboratorija.

Tomēr nez vai vispārējā ziņkāre, triju pārdevēju fiziskās un garīgās dotības un pat veikala labā reputācija pasargātu no bankrota, ja to nevadītu cilvēks, kas firmā bija nostrādājis jau četrdesmit gadus — Vokuļska draugs un vietnieks Ignācijs Zeokis.

OTRĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA VALSTĪBA

Jau divdesmit piecus gadus Ignācijs dzīvoja istabiņā blakus veikalam. Sai laikā veikals bija mainījis īpašniekus un grīdu, skapjos un logu rūtis, savas darbības apjomus un pārdevējus, bet Žecka istaba palikusi tāda pali, kā bijusi. Joprojām tas pats skumjais logs, kas raudzījās uz to pašu pagalmu, ar to pašu restojumu, kura stieņos karājās, ļoti iespējams, gadsimta ceturksni veci zirnekļa tīkli, un droši vien ar gadsimta ceturksni veciem aizkariem, kas kādreiz bijuši zaļi, bet tagad pavisam noplēksnējušd ilgās pēc saules.

Pie loga stāvēja tas pats melnais ar tūku pārvilktais galds; kādreiz tūks bija bijis zaļš, tagad — tikai notraipīts. Uz galda liela, melna tintnīca ar lielu, melnu smiltnīcu, abas nostiprinātas uz kopējas pamatnes, vēl pāris misiņa svečturu tauksvecēm, kuras jau sen neviens vairs nededzināja, un tērauda knaibles, ar kurām jau sen neknieba degli. Dzelzs gulta ar pavisam plānu maišeli, virs tās nekad nelietota divstobrene, pagultē ģitāra futrālī, kas atgādināja bērna zārciņu, tālāk šaūr.s, ar ādu apvilkts dīvāniņš, tad divi krēsli, tāpat apsisti ar ādu, vēl liela skārda mazgājamā bļoda un mazs skapītis tumšā ķiršu krāsā — šie priekšmeti greznoja istabu, kas savas garenās formas un vienmēr šeit valdošās krēslas dēļ šķita vairāk atgādinām kapu nekā dzīvojamo telpu.

Un, tāpat kā istaba, šai gadsimta ceturksnī nebija mainījušies arī Ignācija ieradumi.

No rīta viņš modās pulksten sešos; brīdi ausījās, vai tikšķ uz krēsla noliktais pulkstenis, tad paraudzījās uz rādītājiem, kas šai mirklī veidoja taisnu līniju. Viņš gribēja piecelties mierīgi, bez steigas, bet aukstās kājas un mazliet stingās rokas pretojās gribai, tādēļ viņš spēji pietrūkās, vienā lēcienā atradās istabas vidū un, nosviedis uz gultas naktsm'ici, metās pie krāsns, kur atradās liela bļoda, un krekšķēdams, sprauslodams gluži kā pavecs tīrasiņu rumaks, kas atcerējies sacīkstes, nomazgājās tanī no galvas līdz kājām.

Slaucīšanās rituāla laikā, berzdamies pūkainā dvielī, viņš labpatikā aplūkoja savus tievos stilbus, spalvainās krūtis, un rūca:

— Nu, es tomēr pieņemos miesās.

Tai pašā mirkli no clīvāniņa nolēca viņa vecais pūdelis Irs ar izsisto aci un, enerģiski nopurinājies, laikam aizdzīdams miega paliekas, sāka skrāpēties pie durvīm, aiz kurām dzirdēja kādu cītīgi pūšam patvāri. Steigā ģērbdamies, Zeckis izlaida suni ārā, sasveicinājās ar kalpu, izņēma no skapja tējkannu, piņķēdamies pogāja manšetes, tad izmetās pagalmā apskatīties,

JO kāds laiks, apdedzinādamies steigā dzēra tēju, spogulī neskatīdamies sasukājās un pulksten pusseptiņos bija gatavs.

Pārbaudījis, vai kaklasaite aplikta, vai pulkstenis un portmonejs ir kabatā, Ignācijs paņēma no galda atvilktnes lielu atslēgu un, mazliet sagumis, svinīgi vēra vaļā ar skārdu apsistās veikala pakaļdurvis. Tur viņi iegāja abi ar kalpu, iededza pāris gāzes liesmiņu un, kamēr kalps pieslaucīja grīdu, Ignācijs, uzlicis pensneju, pārlasīja piezīmju grāmatiņā šai dienā veicamo darbu sarakstu.

«Iemaksāt bankā astoņsimt rubļu, ahā … Uz Ļubļinu nosūtīt trīs albumus, duci portmoneju … Kā tad! … Uz Vīni pārskaitīt tūkstoš divsimt guldeņu. Stacijā saņemt sūtījumu … Nostrostēt somdari par koferu nenosūtīšanu. Sīkums … Aizrakstīt vēstuli Staham … Sīkums …»

Beidzis lasīt, viņš iededza vēl dažas liesmiņas un to gaismā sāka pārbaudīt vitrīnās un skapjos preces.

—   Aproču pogas, spraužamadatas, portmoneji . .. labi… Cimdi, vēdekļi, kaklasaites … viss kārtībā … Spieķi, lietussargi, sakvojaži … Bet te — albumi, neseseri… Gaišzilais vakar tika pārdots, kā tad! … Svečturi, tintnīcas, preses … Porcelāns … Es gribētu zināt, kāpēc šo vāzi pagriezuši otrādi … Droši vien … Nē, nav ieplīsusi… Lelles ar matiem, teātris, karuselis … Uz rītdienu logā vajadzēs ielikt karuseli, strūklaka visiem jau apnikusi. Sīkums!… Drīz astoņi… Varu derēt, ka Kleins ieradīsies pirmais, bet Mračevskis —pēdējais. Dabiski … Iepazinies ar kādu guvernanti, nopircis viņai jau neseseru uz kredīta un ar atlaidi … Saprotams … Ka tikai nesāk pirkt bez atlaides un bez kredīta …

Tā rūkdams, rokas kabatās sabāzis, sagumis, Zeckis soļoja pa veikalu un aiz viņa — pūdelis Irs. Kad saimnieks laiku pa laikam apstājās, aplūkodams kādu priekšmetu, suns aptupās uz grīdas un kasījās ar pakaļkāju biezajās pinkās, bet skapjos rindā izstādītās lelles — mazas, vidējas un lielas, tumšmates un gaišmates — vērās viņos ar nedzīvajām acīm.

Priekšnamā nočīkstēja durvis un parādījās Kleins, vārgais pārdevējs, ar skumju smaidu uz nozilējušām lūpām.

—   Kā tad, es jau zināju, ka jūs būsiet pirmais. Labdien! — sacīja Ignācijs. — Pāvel! Dzēs nost gaismu un taisi veikalu vaļāK

Smagā riksī iesteidzās kalps un nogrieza gāzi. Mirkli vēlāknoskrapstēja aizšaujamais, nošķindēja stieņi un veikalā ienāca diena — vienīgais apmeklētājs, kas nekad neviļ pārdevēju. Zeckis nosēdās aiz pults loga tuvumā. Kleins ieņēma savu parasto vietu pie porcelāniem.

—   Vai tad principāls vēl neatgriežas, vai neesat saņēmis vēstuli? — iejautājās Kleins.

—   Gaidu viņu tā uz marta vidu, vēlākais, pēc mēneša.

—   Ja vien viņu neaizturēs jauns karš.

—   Stass … Pans Vokuļskis, — Zeckis sevi izlaboja, — raksta, ka kara nebūs.

—   Kurss tomēr krītas, un pirms brīža es lasīju, ka angļu flote iegājusi Dardaneļos.

—   Tas nekas, kara nebūs. Bez tam, —Ignācijs nopūtās, — kāda mums daļa gar karu, ja tanī nepiedalās Bonaparts!

—    Bonapartieši savu karjeru beiguši.

—   Vai tiešām? — ironiski pasmaidīja Ignācijs. — Bet kā labā tad Makmahons un Dikro janvārī gatavoja valsts apvērsumu? . . . Ticiet man, Klein, bonapartisms — tas ir spēks! .. .

—   Ir lielāks par to.

—   Kāds tad? — Ignācijs aizsvilās. — Varbūt Gambelas republika? . . . Vai varbūt Bismarks? …

—   Sociālisms… — nočukstēja vārgais pārdevējs, nozuzdams aiz porcelāniem.

Ignācijs uzsprauda stingrāk pensneju un pieslējās no krēsla, it kā vēlēdamies ar vienu sitienu satriekt drupās jauno teoriju, kas bija pretrunā ar viņa uzskatiem, bet nodomu izjauca otra — bārdainā pārdevēja ierašanās.

—   Ā, visu cienību, pan Lisecki, — Ignācijs vērsās pie ienācēja. — Aukstumiņš šodien, ko? Cik tad pulkstenis rāda, manējais, šķiet, steidzas. Vēl jau laikam nav ceturksnis uz deviņiem? …

—   Cik asprātīgi… Jūsu pulkstenis vienmēr steidzas no rītiem, bet atpaliek vakaros, —Liseckis dzēlīgi atcirta, slaucīdams apsarmojušās ūsas.

—   Varu derēt, ka jūs vakar bijāt uz preferansa partiju.

—   Pats par sevi saprotams. Jūs varbūt domājat, ka man pietiek, ja visu dienu noskalos uz galantēriju un jūsu sirmajiem matiem?

—   Nu, mans kungs, es labāk priekšroku dodu sirmiem matiem nekā plikam pakausim, — Ignācijs aizvainojās.

—   Asprātīgi… — Liseckis nošņācās. — Mans plikais pakausis, ja arī kāds to saskata, ir neapskaužama iedzimtība, bet jūsu sirmums un īgnais raksturs ceļas no vecuma, kuru … es gribētu cienīt.

Veikalā ienāca pirmais pircējs; tā bija sieviete platā mētelī un lakatiņā; viņa pieprasīja misiņa spļaujamtrauku. Ignācijs zemu jo zemu palocījās un piedāvāja viņai krēslu, bet Liseckis nozuda aiz skapjiem un, pēc brīža atgriezies, ar cienības pilnu kustību pasniedza pircējai prasīto priekšmetu; pēc tam uzrakstīja trauka cenu uz čeka, pasniedza to pāri plecam Zeckim un nozuda aiz vitrīnas ar tādu sejas izteiksmi kā baņķierim, kas tikko ziedojis labdarīgiem nolūkiem vairākus tūkstošus rubļu.

Strīds par sirmajiem matiem un plikajiem pakaušiem palika neatrisināts.

Bija jau gandrīz deviņi, kad veikalā ienāca vai, pareizāk sakot, iedrāzās Mračevskis, skaists gaišmatis, nedaudz pāri divdesmitiem: acis kā zvaigznes, lūpas kā koraļļi, ūsiņas — kā indīgi dzeloņi. Viņš ieskrēja, jau no sliekšņa nesdams līdzi smaržu vilni, un iesaucās:

—   Goda vārds, pulkstenis droši vien jau pusdesmit! Gaisagrābslis es esmu, auša es esmu, nu — nelietis es esmu, bet ko lai daru, ja māte saslimusi un vajadzēja meklēt ārstu. Biju pie veseliem sešiem …

—   Vai pie tiem, kam jūs dāvināt neseserus? — Liseckis iejautājās.

—   Neseserus? . . . Nē. Mūsu ārsts nepieņemtu pat spraužam adatu. Goda vīrs … Ir jau pusdesmit, pan Zecki, vai ne? Mans pulkstenis apstājies.

—   Tuvojas de-vi-ņiem … — Zeckis atbildēja ar īpašu uzsvaru.

—   Tikai deviņiem?… Kas to būtu domājis! Un es tā biju cerējis, ka šodien veikalā ieradīšos pirmais, agrāk vēl par Kleinu …

—   Lai aizietu pirms astoņiem, — Liseckis iejaucās.

Mračevskis pavērās viņā ar savām zilajām acīm; tās pauda

milzīgu pārsteigumu.

—<f Kā jūs to zināt? … — viņš iesaucās. — Nu, goda vārds, šim cilvēkam ir gaišreģa spējas! Tieši šodien, goda vārds… man jābūt pilsētā pirms septiņiem, kaut vai nāve, kaut vai… jāiesniedz atlūgumos no darba .. .

—    Tad ari sāciet ar to! — Zeckis neizturēja, — un jūs būsiet brīvs jau pirms vienpadsmitiem, pat šinī pašā mirklī, pan Mračevski! Jums vajadzētu būt grāfam, nevis pārdevējam un, es brīnos, kāpēc jūs no paša sākuma neizvēlējāties šo arodu; tad jums, pan Mračevski, vienmēr būtu pietiekami brīva laika! Tā ja!

—    Bet jūs pats taču arī viņa gados skraidījāt pakaļ bruncīšiem, — Liseckis iestarpināja. — Kāpēc tagad jālasa morāle?

—    Nekad es neesmu skraidījis, — iekliedzās Zeckis, uzsizdams ar dūri pa galdu.

—    Beidzot vienreiz atzinās, ka visu mūžu bijis lempis, — Liseckis pačukstēja Kleinam, kas pasmaidīja un savilka ļoti augstu uzacis.

Veikalā ienāca otrs pircējs un pieprasīja galošas. Viņam pretī iznira Mračevskis.

—    Cienītais kungs grib galošiņas? Kāds numuriņš, ja ļauts vaicāt? Ak, cienītais kungs droši vien neatceras! Ne jau katram laiks domāt par savu galošu numuriem, tas ir mūsu pienākums. Atļausiet uzlaikot? Esiet tik laipns piesēst, cienītais kungs, uz taburetes. Pāvel! Atnes dvieli, novelc kungam galošas un apslauki kurpes …

Pāvels ieskrēja ar lupatu un metās pie pircēja kājām.

—    Ko nu … atvainojiet… — murmināja atpjukušais pircējs.

—    Ludzu, ludzu, — Mračevskis bēra, — tas jau mūsu pienākums. Šķiet, šīs te būs labas, — viņš turpināja, pasniegdams ar diegu sasaistītu galošu pāri. — Lieliski, brīnišķīgi izskatās. Cienītam kungam tik normāla kāja, ka nemaz nav iespējams kļūdīties izmērā. Cienītais kungs droši vien vēlēsies iniciāļus, kādus atļauts iesist?

L. P. — pircējs norūca, juzdams, ka slīkst pakalpīgā piudcvr ja daiļrunības plūdos.

I'nn Lisecki, pan Klein, esiet tik laipni piestiprināt burtiņi!'. Vai vecu-, galošas cienītais kungs liks ietīt? Pāvel! Noslauki gnlo-.as un icljn papīrā. Bet varbūt cienītais kungs nevēlas stiept lid/.i liclui malumu? Pāvel! Iemet galošas kastē… No jums nākas divi rubļi piecdesmit… Galošas ar burtiņiem jums neviens nesamainīs, maz prieka jauna pirkuma vietā atrast caurumainas, novalkātas. Lūdzu, divi rubļi piecdesmit kapeikas kasītē ar šo čeku. Pan kasieri, cienījamam kungam jāizdod piecdesmit kapeikas …

Pircējs nepaguva ne atjēgties, kad viņam jau bija uzvilktas galošas, izdots atlikums un viņš pats ar zemu klanīšanos izvadīts pa durvīm. Mirkli viņš stāvēja uz ielas, nesaprašanā skatīdamies logā, pa kuru Mračevskis sūtīja tam saldus smaidus un kvēlus skatienus. Tad pircējs atmeta ar roku un devās prom, domādams varbūt, ka citā veikalā galošas ar burtiem būtu izmaksājušas tikai desmit zlotu.

Ignācijs pagriezās pret Lisecki un pašūpoja galvu, tā izteikdams apmierinātību un apbrīnu. Mračevskis ar acs kaktiņu pamanīja šo kustību un, piesteidzies pie Lisecka, pusbalsī ierunājās:

—   Jūs tikai paskatieties, vai mūsu vecais profilā nav izliets Napoleons Trešais? Deguns … Ūsas … Ķīļbārdiņa …

—   Jā, īsts Napoleons, kad tas žēlojas par žultsakmeņiem.

Izdzirdīs šo zobgalību, Ignācijs nepatikā saviebās. Protams,

ka Mračevskis dabūja atļauju atstāt veikalu pirms pulksten septiņiem, bet dažas dienas vēlāk 2ecka personīgā burtnīciņā viņš izpelnījās šādu piezīmi:

«Bija uz «Hugenotiem», astotajā rindā, ar kādu Matildi??? .. .»

Sev par apmierinājumu skaistais gaišmatis varētu teikt, ka tai pašā burtnīciņā piezīmes tika rakstītas ari par abiem pārējiem viņa kolēģiem, kā arī par inkasentu, izsūtāmajiem un pat kalpu Pāvelu. Kur Zeckis smēla šādas sīkas ziņas par saviem līdzstrādniekiem? Tas bija noslēpums, ko viņš nevienam neatklāja.

Ap pulksten vieniem pēcpusdienā Ignācijs, nodevis kasi Liseckim, kam, neraugoties uz mūžīgajiem strīdiem, uzticējās visvairāk, aizmanījās uz savu istabeli, lai tur ieturētu no restorāna atnestās pusdienas. Kopā ar viņu veikalu atsfāja arī Kleins un atgriezās pulksten divos; pēc tam viņi abi ar Žecki palika veikalā, bet pusdienot gāja Liseckis ar Mračevski. Pulksten trijos visi artkal bija kopā.

Pulksten astoņos vakarā veikalu slēdza; pārdevēji izklīda, un palika vienīgi Zeckis. Viņš aplēsa dienas ienākumus, pārbaidīja kasi, sastādīja rītdienas darba plānu un atsauca atmiņā, vai viss, ko šodien vajadzēja paveikt, ir izdarīts. Par katru nolaidību darbā viņš maksāja ar garām bezmiega stundām un drūmām domām par veikala izputēšanu, par napoleonistu nenoliedzamo iznīkšanu un par to, ka visas viņa dzīves ilgas bijušas gluži vienkārši — blēņas.

«Nekas neiznāks. Nav mums glābiņa,» viņš nopūtās, grozīdamies cietajā guļvietā.

Ja diena bija padevusies laba, Ignācijs jutās apmierināts. Tādās reizēs viņš pirms gulētiešanas mēdza lasīt konsulāta un impērijas vēsturi vai izgriezumus no avīzēm, kur bija aprakstīts 1859. gada itāliešu karš, vai arī, kas gadījās retāk, izvilka no pagultes ģitāru un spēlēja Rakoči maršu, dūkdams līdzi apšaubāmas kvalitātes tenorā.

Pēc tam viņam sapnī rādījās plašie Ungārijas līdzenumi, dūmu mākoņu aizsegtās zilās un baltās karaspēka rindas … Nākamajā dienā viņš bija drūmā garastāvoklī un sūdzējās par galvas sāpēm.

Patīkamākā diena Ignācijam bija svētdiena. Šinī dienā Zeckis iecerēja un sakārtoja veikala skatlogus visai nedēļai.

Viņa izpratnē skatlogu uzdevums bija ne vien parādīt veikalā esošās mantas, bet arī piesaistīt garāmgājēju uzmanību vai nu ar jaunākām modes precēm, vai skaistu izvietojumu, vai ar kādu triku. Labās puses skatlogā, kas bija paredzēts greznumpriekšmetiem, parasti tika novietots kāds bronzas priekšmets, porcelāna vāze, vesels tualetes galdiņa komplekts, ap ko tad spieķu, lietussargu un neskaitāmu citu sīku, bet elegantu priekšmetu sabiedrībā tika izvietoti albumi, svečturi, kabatas maki un vēdekļi. Savukārt kreisās puses logā, kas bija pilns ar kaklasaišu paraugiem, cimdiem, galošām un smaržām, galveno vietu ieņēma rotaļlietas — visbiežāk uzvelkamās.

Reizumis šo vientulīgo nodarbību laikā vecajā veikalvedī pamodās bērns. Tad viņš izvilka un nostādīja uz galda visas mehāniskās rotaļlietas. Tur bija lācis, kas rāpās stabā, bija dziedošs gailis, skrejoša pele, vilciens, kas ripoja pa sliedēm, cirka klauns, kas drasēja zirgā, turot uz rokām otru klaunu, un vairāki pāri, kuri griezās valsī pie džerkstošas mūzikas skaņām. Visas šīs figūriņas Ignācijs uzvilka un palaida vienā laikā. Kad

gailis sāka dziedāt, vicinādams savus stīvos spārnus, kad leļļu pāri devās dejā, ik brīdi klūpot un apstājoties, kad nez kur braucošā vilciena alvas pasažieri skatījās viņā ar izbrīnu, un kad visa šī leļļu pasaule drebošajā gāzes gaismā fantastiski atdzīvojās, vecais veikalvedis, atbalstījis galvu rokās, klusi smējās un murmināja:

—    Hi-hi-hi! Uz kurieni jūs tā braucat, ceļotāji? ..'. Kāpēc tev, akrobāt, gribas nolauzt sev sprandu? … Kāpēc jūs apskaujaties, dejotāji? .. . Atritināsies atsperes, un jūs atgriezīsieties atpakaļ skapī. Blēņas, viss tikai blēņas! … Bet, ja jūs spētu domāt, jums varētu likties, ka tas ir kaut kas ļoti svarīgs.

Pēc šādiem vai līdzīgiem monologiem viņš žigli novāca rotaļlietas un uzbudināts soļoja pa tukšo veikalu, bet aiz viņa — netīrais suns.

«Tirgošanās — blēņas … politika —blēņas … ceļojums uz Turciju — blēņas … un blēņas ir visa dzīve, kuras sākuma mēs neatceramies, bet gala… nezinām. Kur patiesība?…»

Tā kā šāda veida spriedumus viņš dažkārt izsacīja arī skaļi un publiski, tad viņu uzskatīja par savādnieku, bet cienījamas dāmas, kuru meitas bija precību gados, nereti mēdza bilst:

—    Lūk, pie kā vīrieti noved dzīvošana vecpuisī.

No mājas Ignācijs izgāja reti un tikai uz īsu brīdi; parasti viņš klaiņoja pa tām ielām, kur dzīvoja viņa aroda biedri vai veikalu kalpotāji. Tādās reizēs viņa tumši zaļā jaka vai tabakkrāsas svārki, pelnu pelēkās bikses ar melniem lampasiem un krāsu zaudējušais cilindrs, bet visvairāk — viņa nedrošā izturēšanās, pievērsa vispārēju uzmanību. Ignācijs to juta un arvien vairāk zaudēja patiku uz šādām pastaigām. Svētku dienās viņš par labāku atzina likties gultā un stundām ilgi lūkoties aizrestotajā logā, aiz kura bija redzams kaimiņmājas pelēkais mūris, kuru greznoja viens vienīgs logs — arī aizrestots, uz kura pa laikam stāvēja sviesta podiņš vai karājās zaķa liemenis.

Jo retāk viņš mēdza iziet, jo biežāk sapņoja par kādu tālu ceļojumu uz laukiem vai ārzemēm. Aizvien biežāk sapņos viņš redzēja zaļas pļavas un tumšus silus, pa kuriem varētu klaiņot, atceroties jaunības gadus. Pamazām viņā modās nedzēšamas ļlgas pēc šiem laukiem, un viņš nolēma, tūdaļ pēc Vokuļska atgriešanās, aizbraukt kaut kur uz visu vasaru.

— Kaut reizi pirms nāves, toties uz vairākiem mēnešiem, — viņš sacīja kolēģiem, kuri nezin kāpēc smaidīja par šiem nodomiem.

Labprātīgi nošķīries no dabas un cilvēkiem, iegrimis straujajā, bet šaurajā veikala interešu straumē, Zeckis aizvien stiprāk izjuta vajadzību pēc domu apmaiņas. Tomēr, tā kā vieniem viņš neuzticējās, otri negribēja viņu uzklausīt, bet Vokuļska nebija, viņš sarunājās pats ar sevi un — visdziļākajā slepenībā rakstīja dienasgrāmatu.

TREŠA NODAĻA VECĀ VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

Ar skumjām pēdējos gadus vēroju, ka pasaulē arvien mazāk paliek labu pārdevēju un gudru politiķu, jo visi dzenas pakaļ modei.'Tagad pat vienkāršs pārdevējs katru sezonu šūdina sev jauna fasona bikses, valkā aizvien dīvaināku platmali un savādāku apkaklīti. Tāpat arī mūsdienu politiķiem ik ceturksni jauni uzskati: aizvakar tie ticēja Bismarkam, vakar Gambetam, bet šodien — Bikonsfildam, kas pavisam nesen vēl bija tikai ebrejs.

Redzams, piemirsuši, ka pārdevējam veikalā neklājas greznoties ar modernām apkaklītēm, bet gan pārdot tās, citādi pircējiem pietrūks preču, bet veikalam — pircēju. Savukārt politikā nevar balstīties uz laimīgām personām, bet vienīgi uz lielām dinastijām. Meternihs bija tikpat slavens kā Bismarks, bet Palmerstons krietni vien slavenāks par Bikonsfildu — un. kas šodien viņus atceras? Turpretim Bonapartu dzimta tricināja Eiropu Napoleona I valdīšanas laikā, pēc tam Napoleona III, un arī vēl šodien, kaut daži teic to bankrotējušu, tā turpina ietekmēt Francijas likteni ar savu uzticamo kalpu — Makmahona un Dikro palīdzību.

Jūs vēl redzēsiet, ko izdarīs Napoleons IV, kas paklusām pie angļiem apgūst kara mākslu! Bet ne jau par to ir runa. Sai rakstā gribu runāt nevis par Bonapartiem, bet gan pats par sevi, lai darītu zināmu, kā veidojās labi pārdevēji, kaut arī ne skoloti, toties prātīgi politiķi. Sai lietai nav vajadzīgas akadēmijas, bet paraugs — mājās un veikalā.

Jaunībā mans tēvs dienēja zaldātos, bet vecumdienās par kurjeru Iekšlietu komisijā. Viņš turējās taisns kā svece, nēsāja nelielas bakenbārdas un stāvas ūsas, ap kaklu sēja melnu lakatiņu, bet ausi valkāja sudraba auskaru.

Mēs dzīvojām Vecpilsētā kopā ar tanti, kura mazgāja un lāpīja ierēdņiem veļu. Piektajā stāvā mums bija divas istabiņas — turības tur bija pamaz, toties daudz prieka, vismaz man. Goda vielu mūsu istabiņā ieņēma galds, uz kura tēvs, atgriezies no kantora, līmēja aploksnes; tantei pirmajā t>ietā bija veļas baļļas. Atceros, ka jaukā laikā es uz ielas laidu gaisā pūķi* bet sliktā — sēdēju istabā un pūtu ziepju burbuļus.

Tantes dzīvoklī sienas bija nokārtas vienīgi ar svētajiem, bet, lai cik to arī nebūtu, skaita ziņā tie netika līdzi Napoleoniem, ar kuriem savu istabu izgreznoja tēvs. Viens Napoleons tur bija — Ēģiptē, otrs — pie Vagramas, trešais — pie Austerlicas, ceturtais — pie Maskavas, piektais — kronēšanas dienā, sestais — slavas kalngalā. Kad tante, sarūgtināta par tik daudzām laicīgām bildēm, pie sienas piekāra misiņa krucifiksu, tēvs, kā viņš sacīja, lai neapvainotu Napoleonu, nopirka tā bronzas bisti un arī novietoja virs gultas.

—   Gan tu, bezdievi, redzēsi, — tante nereti pukojās, — par šitiem štukiem tevi vārīs darvā!

—   E! . .. Imperators neļaus darīt man pāri, — atteica tēvs.

Bieži pie mums nāca bijušie tēva pulka biedri: Domanskis,

arī kurjers, tikai Finansu komisijā, un Račeks, kam Donavas ielā piederēja sakņu būda. Tie bija vienkārši ļaudis, Domanskis pat juta vājību pret anīsa degvīnu, bet rūdīti politiķi. Visi. ieskaitot tanti, ar vislielāko noteiktību apgalvoja, ka Bonaparti, kaut arī Napoleons I miris nebrīvē, vēl celšoties. Gan pēc pirmā Napoleona atradīšoties otrs, un, ja ari tam neveiksies, sekošot nākamais, līdz beidzot, sekodami cits citam, nodibināšot pasaulē kārtību.

—   Mums jābūt vienmēr gataviem sekot pēc pirmā aicinājuma! — sacīja tēvs.

—   Jo nav zināma ne tā diena, ne tā stunda, — piemetināja Domanskis.

2*

19

Bet Račeks ar pīpi mutē, apliecinādams savu piekrišanu, aizsjjļāv^"gandrīz līdz tantes istabai.

—   Iespļauj tik tu man, kundziņ, baļļā, tad es tev došu!. ..— tante draudīgi sauca.

—    Cienīgā varbūt arī dos, bet es neņemšu, — Račeks norūca, spļaudams šoreiz uz krāsns pusi.

—    Uh… kas par nekauņām tie grenadieri! — tante sirdījās.

—    Cienīgai vienmēr patikuši ulāni. Zinu jau, zinu . . .

Vēlāk Račeks apprecējās ar manu tanti .. .

. .. Gribēdams, lai es būtu pilnā gatavībā, kad sitīs taisnības stunda, tēvs pats nodarbojās ar manis izglītošanu.

Viņš mācīja mani lasīt, rakstīt, līmēt aploksnes, bet pats svarīgākais bija munsturēšana. Pie tās viņš mani spieda no pašas bērnības, kad man vēl krekls līda ārā 110 bikšelēm. To es labi atceros, kā tēvs, komandēdams: «l'uspagrieziens uz labo!» — vai: «Kreiso plecu uz priekšu — marš! …» — vilka mani attiecīgajā virzienā tieši aiz šī apģērba stērbeles.

Apmācības noritēja pēc visiem likumiem.

Nereti tēvs mani modināja naktī ar saucienu: «Pie ieročiem!» — un munsturēja, nevērodams ne tantes šķendēšanos, ne asaru, un beidza, sacīdams:

—    Ignāt! Palaidni, esi vienmēr gatavs, jo mēs nezinām ne to dienu, ne to stundu … Atceries, ka Bonaparti mums dieva sūtīti, lai nodibinātu pasaulē kārtību, un tikmēr nebūs ne kārtības, ne taisnības, kamēr neizpildīs imperatora testamentu.

Nevaru sacīt, ka abi tēva draugi būtu piekrituši viņa nesatricināmai ticībai Bonaparliem un taisnības uzvarai. Nereti Račeks, kad viņu mocīja sāpes kājās, lādēdamies un vaidēdams sacīja:

—• E! Zini, vecais, pārāk ilgi mēs gaidām uz jauno Napoleonu! Sāku jau nosirmot un jūtos aizvien sliktāk, bet viņa kā nav, tā nav. Drīz vien par mums pie baznīcas turēs dvēseles aizlūgumu un Napoleonam, ja viņš atnāks, atliks tikai piebalsot.

—    Atradīs sev jaunus.

—    Kādus tev jaunus! Labākie no viņiem jau pirms mums aizgājuši zemes klēpī, bet paši jaunākie ne velnam neder. Ir jau starp viņiem tādi, kas par Napoleonu pat ne dzirdēt nav dzirdējuši.

—    Manējais ir dzirdējis un atceras, — atbildēja tēvs, pamirkšķinādams man.

Domanskim dūša bija vēl vairāk sašļukusi.

—   Pasaule iet uz postu, — viņš sacīja, galvu kratīdams. — Pārtikas cenas kāpj, par dzīvokli noplēstu vai visu algu, un, kas attiecas uz anīsa šņabi, tad pat tur — krāpšanās. Senāk kļuva jautri jau no vienas glāzītes, tagad pat pēc vesela kausa — galva skaidra, it kā ūdeni būtu dzēris. Pats Napoleons te nesagaidītu taisnības!

Bet tēvs uz to atbildēja:

—   Taisnība būs, kaut ari Napoleona nav. Bet arī Napoleons atradīsies.

—   Neticu, — rūca Račeks.

—    Bet, ja atradīsies, ko tad? … — vaicāja tēvs.

—   Ne mums to sagaidīt.

—   Es sagaidīšu, — tēvs nepadevās, — bet Ignats jau pavisam noteikti.

Jau toreiz tēva vārdi iespiedās man dziļi atmiņā, bet tikai vēlākie notikumi piešķīra tiem brīnuma, bezmaz vai gaišredzības nozīmi.

Ap 1840. gadu tēvs sāka sirgt. Reizēm viņš pa dienām divi negāja uz kantori, līdz pēdīgi ne pa jokam nolikās gultā.

Račeks nāca apraudzīt viņu katru dienu un reiz, raudzīdamies uz tēva izdilušajām rokām un dzeltenīgo seju, nočukstēja:

—   Ek, vecais, mums, kā redzams, nesagaidīt Napoleonu!

Tēvs uz to mierīgi atbildēja:

—    Es nu gan nenomiršu, kamēr nebūšu dzirdējis par viņu.

Račeks pakratīja galvu, bet tante, domādama, ka tēvs murgo,

notrausa asaru. Ko citu viņa varēja darīt, ja nāve jau klauvē pie durvīm, bet viņš vēl joprojām gaida Napoleonu …

Tēvs bija jau pavisam vārgs, pat svēto vakarēdienu pieņēmis, kad pāris dienu vēlāk, savādi uzbudināts, ieskrēja pie mums Račeks un, apstājies istabas vidū, iesaucās:

—   Vecais, vai tu zini, ka Napoleons parādījies?

—    Kur? — tante iekliedzās.

—    Protams, Francijā!

Tēvs uzslējās sēdus, bet tūlīt atkrita atpakaļ spilvenos. Viņš tikai izstiepa rokas un, vērdamies mani ar skatienu, kūru es nekad neaizmirsīšu, nočukstēja:

—? Atceries! … Visu atceries! .. .

Ar šiem vārdiem viņš nomira.

Vēlāk dzīvē es pārliecinājos, cik gaišredzīgi bijuši mana tēva vārdi. Mēs visi pieredzējām otro Napoleona zvaigznes uzlēkšanu, kas uzmodināja Itāliju un Ungāriju, un, kaut arī tā norietēja pie Sedānas, es neticu, ka ta apdzisusi galīgi. Kāda man daļa gar Bismarku, Gambetu vai Bikonsfildu! Netaisnība pasaulē valdīs tik ilgi, kamēr neradīsies jauns Napoleons.

Pāris mēnešu pēc tēva nāves Račeks un Domanskis kopā ar tanti Zuzannu sanāca uz apspriedi, lai izlemtu, ko iesākt ar mani. Domanskis gribēja pieņemt mani savā kantorī un pamazām izaudzināt par ierēdni, tante ieteica mācīties kādu amatu, bet Račeks — tirgoties ar saknēm. Taču, kad pajautāja man pašam, uz ko prāts nesas, es atbildēju, ka uz tirgošanos.

—   Kas zin, var būt, ka tā būs vislabāk, — sacīja Račeks. — Pie kura tirgotāja tad tu gribētu?

—   Pie tā Podvaļas ielā, kuram virs durvīm zobens, bet logā kazaks.

—   Es zinu, — iesaucās tante. — Viņš grib pie Minceļa.

—   Var pamēģināt, — Domanskis noteica. — Minceli mēs visi pazīstam.

Račeks par piekrišanas zīmi iespļāva taisni krāsnī.

—    Žēlīgais dievs, — ievaidējās tante, — tas negantnieks, tā vien raugi, sāks spļaut man virsū, kad vairs nav brāļa … Ak, es nelaimīgā bārene! …

—   Liela lieta! — Račeks atsaucās. — Izej, cienīgā, pie vīra, tad nebūsi bārene.

-— Kur tad es atradīšu tādu muļķi, kas mani ņemtu?

—   Fiu! Varbūt es pats noprecētu cienīgo, citādi nav kas aprūpē, — Račeks norūca, smagnēji noliekdamies, lai izdauzītu pelnus no pīpes.

Tante noplūda asarām; tad ierunājās Domanskis:

—   Ko te taisīt lielas ceremonijas? Tev, cienīgā, nav apgādnieka, viņam nav saimnieces; precieties nost un ņemiet pie sevis Ignātiņu — būs jums arī dēls. Turklāt tīri lēts dēls, jo Mincelis dos viņam maizi un pajumti, bet jūs tikai apģērbu.

—   Nu? . .. vaicāja Račeks, raudzīdamies tantē.

—   Papriekš nododiet puiku mācībā, un tad … varbūt pietiks drosmes, — tante atbildēja. — Man vienmēr bija tāda nojauta, ka labu galu neņemšu …

Tad ejam pie Minceļa! — sacīja Račeks, celdamies no krēsla, — Tikai skaties, cienīgā, nepiekrāp! — viņš piemetināja, draudēdams tantei ar dūri.

Račeks ar Domanski aizgāja un pēc savām pusotrām stundām abi atgriezās stipri sasārtuši. Račeks smagi elsa, bet Domanskis ar grūtībām turējās kājās, laikam tāpēc, ka mūsu kāpnes bija ļoti stāvas.

—    Nu, kā? … — vaicāja tante.

—   Jauno Napoleonu iesprostojuši tornī! —-Domanskis atbildēja.

—   Ne jau tornī, bet cietoksnī. A-u … A-u… — Račeks piebilda un nosvieda cepuri uz galda.

—    Bet kā ar zēnu?

—   Rīt ar drānām un veļu lai dodas pie Minceļa, — Domanskis sacīja. — Nevis cietoksnī. A-u … A-u … bet Ham-ham vai Cham … to es lāgā nezinu …

—   Prātu nodzēruši, žūpas! — iesaucās tante, saķerdama Račeku aiz rokas.

—    Tikai lūgtu bez familiaritātēm! — Račeks sašuta. — Familiai'itāte būs pēc kāzām, bet tagad .. . Lai rīt ierodas pie Minceļa ar veļu un drēbēm … Nelaimīgais Napoleons!…

Tante izgrūda pa durvīm Račeku, pēc tam Domanski un cepuri izlidinā ja viņiem pakaļ.

—    Prom no šejienes, žūpas tādi!

—   Lai dzīvo Napoleons! — iesaucās Račeks, bet Domanskis sāka dziedāt:

Ceļiniek, kad tu šai pusei ieskaties acīs, Lasi uzrakstu šo un domā, kas tajā sacīts, Lasi uzrakstu šo un domā, kas tajā sacīts . ..

Viņa balss pamazām kļuva klusāka, it kā viņš grimtu akā, pēc tam apdzisa un atkal no jauna ieskanējās — šoreiz jau no ielas. Brīdi vēlāk tur izcēlās tracis, un, kad es palūkojos pa logu, redzēju, ka Račeku policists ved uz rāti.

Lūk, tādi notikumi iezīmēja manu ieiešanu tirgotāja amatā.

Minceļa veikalu es zināju jau sen, jo tēvs mani sūtīja tur pēc papīra, bet tante pēc ziepēm. Es allaž drāzos turp ar līksmu Ziņkārību, lai pamielotu acis pie logā izstādītajām rotaļlietām. Cik vien atceros, logā pastāvīgi dižojās liels kazaks, kurš lēkāja un vicināja rokas, bet virs durvīm karājās bungas, zobens un ādas zirgs ar īsu asti.

Veikals atgādināja milzu pagrabu, kuram es nekad nevarēju saskatīt gala, jo tur mūžīgi valdīja krēsla. Zinu tikai, ka pēc pipariem, kafijas un laurlapām vajadzēja iet pie letes pa kreisi, aiz kuras slējās milzīgi skapji ar atvilktnēm no grīdas līdz pašiem griestiem. Papīru, tinti, šķīvjus un glāzes pārdeva pie letes pa labi, kur stāvēja skapji ar stikla durvīm, bet pēc ziepēm un stērķeles vajadzēja iet veikalā dziļāk, kur bija sakrautas mucas un koka kastu grēdas.

Pat griesti bija aizņemti. Uz āķiem garās rindās karājās ar sinepēm un krāsām piepildīti pūšļi, milzīga lampa ar kupolu, kura ziemā dega cauru dienu, siets ar pudeļu korķiem un, beidzot, izbāzts krokodils, varbūt pusotras olektis garš.

Veikala īpašnieks bija Jans Mincelis, vecis ar sārtu seju un sirmu bārdas kušķīti uz zoda. Augu dienu viņš sēdēja ādas krēslā pie loga, ģērbies gaišzilā bieza flaneļa kaftānā, baltā priekšautā un tādā pašā micē. Uz galda viņam priekšā atradās liela grāmata, kurā viņš ierakstīja ienākumus, bet tieši virs galvas karājās saišķis pletņu, kas bija paredzētas galvenam kārtām pārdošanai. Vecis saņēma naudu, izdeva pircējiem atlikumu, rakstīja grāmatā, reizumis aizsnaudās, bet blakus daudzajiem pienākumiem ar nepārspējamu acīgumu sekoja tirgošanās gaitai visā veikalā. Laiku pa laikam garāmgājēju uzjautrināšanai viņš paraustīja aiz auklas logā lēkājošo kazaku un, beidzot, — tas man patika vismazāk — par dažādiem nodarījumiem sodīja mūs ar kādu no pletnēm.

Es saku «mūs», jo veikalā bijām trīs kandidāti miesas sodiem: es un divi vecā brāļadēli: Francis un Jans Minceļi.

Par saimnieka vērīgo aci un izmaņu stirnas kājas lietošanā es dabūju pārliecināties jau trešajā dienā pēc stāšanās darbā.

Francis svēra kādai sievietei par desmit grašiem rozīnes. Redzēdams, ka viena oga nokrīt uz letes, vecajam tai brīdī acis bija aizvērtas, es nemanāmi to pacēlu un apēdu. Gribēju izņemt kauliņu, kas bija iestrēdzis starp zobiem, kad pēkšņi uz muguras sajutu kaut ko līdzīgu nokaitētas dzelzs pieskārienam.

— A, blēdi! — ierēcās vecais Mincelis un, iekams es spēju aptvert stāvokli, uzblieza man vēl pāris reižu ar pletni visgarām mugurai.

Es sarāvos kamolā no sāpēm un kopš tās reizes veikalā neiedrošinājos neko ņemt mutē. Mandeles, rozīnes un pat radziņi man šķita rūgti kā pipars.

Izrēķinājies tā ar mani, vecais pakāra pletni pie pārējām, ierakstīja rozīnes grāmatā un tūlīt ar vislabsirdīgāko sejas izteiksmi sāka raustīt aiz saites kazaku. Redzot viņa smaidošo seju un puspievērtās acis, es gandrīz nespēju ticēt, ka šim omulīgajam večukam ir tik smaga roka. Un tikai tagad es pamanīju, ka kazaks, skatoties no veikala, ne tuvu nebija tik jocīgs 'kā raugoties no ielas.

Mūsu veikalā tirgojās ar galantērijas, aptiekas un koloniālprecēm. Koloniālpreces pārdeva Francis Mincelis, puisis pāri trīsdesmitiem, rudiem matiem un miegainu fizionomiju. Viņš visbiežāk dabūja ar pletni no tēvoča, jo smēķēja pīpi, vēlu stājās aiz letes, pa naktīm pazuda no mājām un galvenais — nevērīgi svēra preci. Toties jaunākais, Jans Mincelis, kas pārzināja galantēriju un blakus neveiklībai izcēlās ar lēnprātību, tika sists par krāsaina papīra zagšanu, uz kura rakstīja vēstules jaunkundzēm.

Vienīgi Augusts Kacs, kas strādāja pie ziepēm, nebija pakļauts jēlmītās atgādinājumiem. Sis vārgulis no pārējiem atšķīrās ar neparastu akurātību. Darbā viņš ieradās pats pirmais, grieza ziepes un svēra cieti kā automāts; ēda, ko viņam deva, iespiedies tumšākajā kaktā, it kā kaunēdamies, ka viņam piemīt cilvēcīgas vajadzības. Pulksten desmitos vakarā viņš kaut kur nozuda.

Šinī sabiedrībā man aizritēja astoņi gadi, kur katra diena bija līdzīga nākošajai, kā viena rudens lietus lāse otrai. Pulksten piecos no rīta es cēlos, nomazgājos un uzslaucīju veikalu. Pulksten sešos vēru vaļā galvenās durvis un slēģus. Šai mirklī no ielas ienira Augusts Kacs, novilka svārkus, aplika priekšautu un klusēdams ieņēma savu vietu starp pelēko ziepju mucu un kolonu, kas bija sakrauta no dzelteno ziepju gabaliem. Pēc tam pa sētas durvīm iesteidzās vecais Mincelis, rūkdams: «Morgen!» — sakārtoja uz galvas mici, izņēma no atvilktnes rēķinu grāmatu, iespraucās krēslā un pāris reižu paraustīja aiz auklas kazakif. Tūlīt pēc viņa parādījās Jans Mincelis un, noskūpstījis tēvocim roku, nostājās aiz savas letes, uz kuras vasaras laikā ķēra mušas, bet ziemā ar pirkstu vai dūri vilka kaut kādas līnijas.

Francim parasti nācās sūtīt pakal. Viņš ieradās miegainām acīm, žāvādamies, vienaldzīgi skūpstīja tēvocim roku un cauru dienu kasīja pakausi, tādā veidā izpauzdams vai nu milzīgu gulētgribu, vai neapmierinātību. Nebija gandrīz tāda rīta, kad vecais, vērodams Franča izdarības, nepārmēdītu viņu un nevaicātu:

—    Nu .. . kur tu, palaidni, bizoji?

Šai laikā uz ielas modās troksnis un gar logiem aizvien biežāk slīdēja garāmgājēji. Te kalpone, sētnieks, dāma kapucē, te kurpnieka zēns, te kungs četrstūrainā cepurē virzījās gan uz vienu, gan otru pusi, gluži kā figūriņas kustīgā panorāmā. Pa ielas vidu ripoja vezumi, mucas, bričkas — turp un atpakaļ. Arvien vairāk ļaužu, arvien vairāk ratu, līdz beidzot tie kļuva par vienu vienīgu lielu straumi, no kuras ik mirkli kāds iemetās pie mums iepirkties.

—    Piparus par trijnieku.

—    Lūdzu, mārciņu kafijas …

—    Dodiet man rīsu …

—    Pusmārciņu ziepes .. .

—    Lauri apas par grasi…

Pamazām veikals pildījās, lielākoties ar kalponēm un trūcīgi ģērbtām saimniecēm. Šinī laikā Francis Mincelis visvairāk viebās: viņš taisīja vaļā un ciet atvilktnes — saiņoja preci pelēka papīra turzās, skrēja augšā pa kāpnītēm, atkal saiņoja, un visu to viņš darīja ar tāda cilvēka sejas izteiksmi, kuram pal nožāvāties neļauj. Pēdīgi saradās tāds daudzums pircēju, ka i Janam Mincelim, i man vajadzēja palīdzēt Francim tirgoties.

Vecais nepārtraukti rakstīja, saņēma un izdeva naudu, laiku pa laikam ar roku pieķerdams pie baltās mices, kuras gaišzilais pušķītis šūpojās pie pašas acs. Laiku pa laikam viņš paraustīja kazaku, bet reizumis zibenīgā ātrumā paķēra pletni un uzšāva ar to kādam no saviem brāļadēliem. Gaužām reti es sapratu, kādēļ viņš tos sit, jo brāļadēli ne labprāt man paskaidroja iemeslu.

Ap astoņiem pircēju plūdums mazinājās. Tad veikala tālajā galā parādījās tukla kalpone ar bulku grozu un krūzēm. Francis uzgrieza viņai muguru. Bet aiz viņas — mūsu saimnieka māte, kalsna večiņa dzeltenā kleitā, ai* milzīgu aubi uz galvas un kafijas kannu rokās. Izvietojusi traukus uz galda, večiņa ierunājās čerkstošā balsī:

—   Gut Morgen, meine Kinder! Der Kaffee ist schon fertig, — un sāka liet kafiju baltās fajansa krūzēs.

Tad viņai tuvojās vecais Mincelis un skūpstīja roku, sacīdams :

—   Gut Morgen, meine Mutter!

Par to viņš dabūja krūzi kafijas un trīs bulkas.

Tad pēc kārtas gāja klāt Francis Mincelis, Jans Mincelis, . Augusts Kacs un beidzot — es. Visi mēs skūpstījām večiņas sausnējo, zilām dzīslām režģoto roku, visi sacījām:

—   Gut Morgen, Grossmutter!— un saņēmām katrs savu krūzi kafijas un trīs bulkas.

Kad steigā bijām izdzēruši savu kafiju, kalpone ņēma tukšo grozu ar netīrajām krūzēm, večiņa — savu kafijas kannu, un abas nozuda.

Aiz loga joprojām ripoja rati un traucās uz abām pusēm ļaužu straume, no kuras ik brīdi kāds atrāvās un iegriezās mūsu veikalā.

—   Lūdzu, stērķeli…

—    Dodiet mandeles par desmitnieku …

—   Lakricu par grasi…

—    Pelēkās ziepes …

Ap pusdienas laiku drūzma pie koloniālpreču letes samazinājās, toties aizvien biežāk parādījās pircēji veikala labajā pusē, pie Jana. Seit pirka šķīvjus, glāzes, gludekļus, dzirnaviņas, lelles, bet reizēm arī lielus saulsargus — zilus vai sarkanus. Pircēji, kā vīrieši, tā sievietes, bija labi ģērbušies; atsēdušies krēslos, viņi lika izrādīt daudzus priekšmetus, kaulējās un prasīja aizvien jaunus.

Atceros, ka pie kreisās letes mani nokausēja skraidīšana un preču saiņošana, bet pie labās letes vislielākās rūpes sagādāja doma: ko īsti grib tas vai cits pircējs un vai viņš vispār kaut ko nopirks. Bet, kopā ņemot, ari šeit tika pārdots ne mazums preču, un dienas ienākums no galantērijas bija vairākkārt lielāks n^skā no koloniālpreču un ziepju pārdošanas.

Vecais Mincelis veikalā uzturējās arī pa svētdienām. No rītiem viņš skaitīja lūgsnas, bet ap pusdienas laiku sauca mani pie sevis uz sava veida stunda:

—    Sag mir — saki man: was ist das? — kas tā ir? Das ist Schublad — tā ir atvilktne. Paskaties, kas šajā atvilktnē. Es ist Zimmt — tas ir kanēlis. Kur noder kanēlis? Kanēlis noder zupai un saldajam. Kas ir kanēlis? Tā ir kāda koka miza. Kur aug kanēļa koks? Indijā aug tāds koks. Skaties uz globu — šeit atrodas Indija. Dod man kanēli par desmit grašiem. O, du Spitzbub! . . . Uzlaidīšu tev desmitreiz ar pletni, tad tu zināsi, cik kanēļa jāiesver par desmit grašiem . . .

Tā mēs iepazināmies ar visām atvilktnēm un katras preces izcelšanos. Bet pēc tam, ja Mincelis nejutās pārlieku noguris, viņš diktēja vēl rēķināšanas uzdevumus, lika saskaitīt rēķinu grāmatā vai rakstīt vēstules mūsu veikala lietās.

Mincelis bija ļoti kārtīgs, necieta putekļus un pats tos noslaucīja no vissīkākajiem priekšmetiem. Vienīgi pletnes viņam nekad nevajadzēja apslaucīt, pateicoties mūsu rēķinvedības, ģeografijas un preču zinību stundām svētdienās.

Pāris gados mēs pamazām tā pieradām viens pie otra, ka vecais Mincelis nevarēja iztikt bez manis, bet es pat viņa pletni sāku uzskatīt par nepieciešamu ģimenes saišu sastāvdaļu. Atceros, ka nezināju, kur dēties aiz bēdām, kad reiz sabojāju dārgu patvāri, bet vecais Mincelis neķēra vis pletni, tikai noteica :

—   Ko tu izdarīji, Ignāt? … Ko tu izdarīji? …

Es labāk vēlētos, lai mani nosloksnē ar visām pletnēm pēc kārtas, nekā vēl kādreiz dzirdēt šo trīcošo balsi un redzēt principāla izbiedēto skatienu.

Darbdienās mēs pusdienojām veikalā, vispirms abi jaunie Minceļi un Augusts Kacs, pēc tam es ar principālu. Svētku laikā mēs visi sapulcējāmies augšā un sēdāmies pie viena galda. Uz katriem ziemas svētkiem Mincelis vienmēr mūs apdāvināja, bet viņa māte vislielākajā slepenībā izgreznoja mums un savam dēlam eglīti. Un beidzot mēneša pirmajā dienā mums visiem izmaksāja algu, es saņēmu 10 zlotus. Sai pašā reizē visiem vajadzēja uzrādīt savus ietaupījumus: man, Kacam, abiem brāļadēliem un kalpiem. Netaupīt, neatlikt ik dienas kaut vai dažus grašus — tas vecā Minceļa acis bija tāds pats noziegums kā zādzība. Cik atceros, no mūsu veikala aizgāja kādi divi pārclevēji un vairāki mācekļi, kurus saimnieks atlaida tikai tāpēc, ka viņi nebija krājuši. Diena, kurā tas nāca klajā, bija viņiem pēdējā pie mums. Nelīdzēja ne solījumi, ne zvēresti, ne rokas skūpstīšana, pat ceļos krišana. Vecais nekustīgi sēdēja krēslā, neskatījās uz lūdzēju, tikai, norādīdams ar pirkstu uz durvīm, atkārtoja vienu vārdu: «Fort! Fort!…» Taupības princips viņam bija kļuvis par slimīgu dīvainību.

Šim lāga cilvēkam bija viena vājība, proti — viņš neieredzēja Napoleonu. Pats viņš to nekad nepieminēja, bet, dzirdot Bonaparta vārdu, tam uzbruka niknuma lēkme: seja kļuva zila, viņš spļaudījās un rēca: — Blēdis! Spicbuks! Laupītājs! …

Dzirdēdams pirmo reizi tik neganti nolamājam Napoleonu, bezmaz zaudēju samaņu. Gribēju pateikt vecajam kaut ko skarbu un aizbēgt pie Račeka, kas bija jau apprecējies ar manu tanti. Te pēkšņi redzu, ka Jans, aizklājis ar plaukstu muti un mirkšķinādams aci, čukst kaut ko Kacam. Sasprindzinu dzirdi un — rau, ko saka Jans:

— Melš, vecais, melš! Napoleons bija malacis, kaut vai tāpēc, ka aizdzina tos bendesmaisus prūšus. Vai nav tā, Kac?

Taču Augusts Kacs tikai piemiedza acis un grieza tālāk ziepes.

Es gandrīz vai apstulbu aiz pārsteiguma un no šī brīža ļoti pieķēros Janam Mincelim un Augustam Kacam. Ar laiku es pārliecinājos, ka mūsu mazajā veikaliņā ir divas lielas partijas, no kurām viena, kas sastāvēja no vecā Minceļa un viņa mātes, ļoti cienīja vāciešus, bet otra — tanī ietilpa abi jaunie Minceļi un Kacs, neieredzēja tos. Cik atceros, es vienīgais starp viņiem biju neitrāls.

1846. gadā mūs sasniedza ziņa par Luija Napoleona izbēgšanu no cietuma. Šis gads man bija svarīgs gads: es kļuvu par pārdevēju, bet mūsu saimnieks, vecais Jans Mincelis, diezgan ērmoti beidza savu dzīvi.

Šai gadā apgrozība mūsu veikalā nedaudz noslīdēja, vai nu vispārēju nemieru dēļ, vai ari tāpēc, ka principāls pārāk bieži un skaļi lamāja Luiju Napoleonu. Ļaudis sāka no mums novērsties, un reiz pat kāds — varbūt Kacs — izsita mūsu veikalam logu.

ToЈiēr šis gadījums nevis atbaidīja publiku, bet, tieši otrādi, — piesaistīja to mums, un veselu nedēļu apgrozība bija tik liela kā nekad, kaimiņi pat sāka mūs apskaust. Tomēr pēc nedēļas ziņkārīgo rosība norima un veikals atkal kļuva tukšs.

Kādu vakaru saimnieka prombūtnes laikā, kas jau pats par sevi bija neparasts notikums, mūsu veikalā iekrita otrs akmens. Pārbiedētie Minceļi skrēja augšā meklēt tēvoci, Kacs drāzās laukā ķert vaininieku, bet tieši tai brīdī durvīs parādījās divi policisti, kuri vilka… Lūdzu, uzminiet, ko!… Ne vairāk, ne mazāk kā mūsu principālu, apvainojot viņu, ka tikko izsitis logu un droši vien arī iepriekšējo reizi…

Velti večuks mēģināja izgrozīties: atradās ne tikai cilvēki, kas bija redzējuši viņu metam, pie viņa vēl atrada akmeni … Tā, nabadziņu, aizveda uz rāti.

Pēc ilgas skaidrošanās un izmeklēšanas lieta noklusa; bet vecais kopš tā laika pilnīgi pazaudēja labo omu un sāka izkristies miesās. Un kādu dienu, iesēdies savā krēslā pie loga, viņš vairs nepiecēlās no tā. Vecais Mincelis nomira, zodu atbalstījis pret ienākumu grāmatu, rokā turot saiti, aiz kuras tika raustījis kazaku.

Pēc tēvoča nāves brāļadēli vairākus gadus veikalu vadīja kopīgi, un tikai ap 1850. gaclu viņi to sadalīja savā starpā tā, ka Francis ar koloniālprecēm palika Podvaļā, bet Jans ar galantēriju un ziepēm pārvācās uz jaunām telpām Krakovas priekšpilsētā, kur atrodamies vēl šobrīd. Dažus gadus vēlāk Jans apprecējās ar skaistuli Malgožatu Pfeiferi, bet viņa, lai miers tās pīšļiem, palikusi atraitnēs, atdeva savu roku Stāsim Vokuļskim, kas tādā ceļā mantoja veikalu, ko bija sarūpējušas divas Minceļu paaudzes.

Mūsu principāla māte dzīvoja vēl ilgus gadus; kad 1853. gadā es atgriezos no ārzemēm, atradu viņu pie vislabākās veselības. Tāpat kā senāk, viņa rītos nokāpa veikalā un teica:

— Gut Morgen, meine Kinder! Der Kaffe ist schon fertig …

Tikai balss viņai gadu no gada kļuva aizvien klusāka, kamēr pēdīgi apklusa uz mūžiem.

Manā laikā principāls bija tēvs un skolotājs saviem mācekļiem un pats rūpīgākais strādnieks veikalā; viņa māte vai sieva bija saimniece, bet visi pārējie ģimenes locekļi — darbinieki. Tagad principāls tikai saņem ienākumus no tirdzniecības, parasti to nemaz nepārzinādams, un vairāk par visu rūpējas, lai viņa bērni nekļūtu tirgotāji. Es te nerunāju par Stahu Vokuļski, kam ir plaši nolūki, es domāju vispārīgi, — ja tirgotājs grib, lai tam būtu kārtīgi darbinieki, tad viņam pašam jāsēž veikalā un jāmāca savi ļaudis.

Dzirdams, ka Andrāši pieprasījis sešdesmit miljonus guldeņu neparedzētiem izdevumiem. Tātad arī Austrija bruņojas, bet Stahs raksta man, ka kara nebūšot. Tā kā Stabs nekad nav bijis plātībnieks, tad, jādomā, viņam ir zināmi svarīgi politiski noslēpumi, bet tādā gadijumā viņš nesēž Bulgārijā aiz mīlestības pret tirdzniecību …

Gribētu zināt, — ko viņš darīs? Gribētu zināt! …

CETURTĀ NODAĻA ATGRIEŠANAS

Ir svētdiena, nejauka marta diena; tuvojas pusdiena, bet Varšavas ielas gandrīz tukšas. Ļaudis sēž mājās, slēpjas pavārtēs vai arī sarāvušies bēg no cērtošā lietus un sniega. Gandrīz nav dzirdama ratu dārdoņa, jo pajūgi stāv. Ormaņi atstāj bukas un pārsēžas zem kulbām, bet lietū samirkušie un sniega pārklātie zirgi izskatās tā, it kā gribētu paslēpties zem dīselēm un apsegties ar savām ausīm.

Taču, par spīti draņķīgajam laikam, bet varbūt tieši pateicoties tam, Ignācijs, sēdēdams savā aizrestotajā istabā ir ļoti jautrā omā. Veikals darbojas lieliski, skatlogs nākamai nedēļai jau sakārtots, bet pats galvenais — kuru katru dienu jāatgriežas Vokuļskim. Tad beidzot Ignācijs varēs kādam nodot rēķinus un nomest veikala vadības slogu un, vēlākais, pēc mēnešiem diviem doties at\ aļinājumā. Pēc divdesmit piecu gadu darba — un kāda-darba! — viņam nudien pienākas šī atpūta. Tad viņš domās tikai par politiku, daudz klaiņos, skries un lēkās pa laukiem un mežiem, svilpos un pat dziedās kā jaunībā. Ja tikai nebūtu reimatisma sāpju, bet ari tās laukos atkāpsies …

Un tā, kaut lietus un sniegs cērt aizrestotajā logā, kaut sniegķēpa tik bieza, ka istaba kļūst krēslaina, Ignācija noskaņojums tomēr ir pavasarīgs. Viņš izvelk no pagultes ģitāru, uzskaņo un, paņēm^š dažus akordus, sāk caur degunu dūkt visai romantisku dziesmiņu:

Pavasara nemiers pamostas visā dabā, Kad lakstīgalas dziesma visapkārt līgo, Zaļajā birzī, kas blakus strautiņam spīgo. Divas rozes brīnišķas smaržas glabā.

Šīs brīnišķīgās skaņas pamodina uz dīvāna guļošo pudeli, kas ar vienīgo aci sāk lūkoties savā saimniekā. Šīs skaņas dara vēl vairāk: tās izsauc pagalmā kādu milzīgu ēnu, kas apstājas pie aizrestotā loga un cenšas ieskatīties istabā, pievēršot sev Ignācija uzmanību.

«Droši vier. Pāvels,» viņš domā.

Bet Iram citi uzskati; viņš nolec no dīvāna un, it kā svešu juzdams, satraukti ošņā durvis.

Priekšnamā dzirdams troksnis. Kāds grābstās pēc roktura, beidzot durvis veras, uz sliekšņa nostājas cilvēks, ģērbies lielā sniega un lietus lāsēm izraibinātā kažokā.

—   Kas tur ir? — jautā Ignācijs, un seja viņam stipri piesarkst.

—   Aizmirsis mani esi, vai, vecais? … — klusi un nesteigdamies atbild ienācējs.

Pans Ignācijs apmulst vēl vairāk. Viņš uzsprauž uz deguna pensneju, kas tūdaļ atkal nokrīt, izvelk no pagultes zārkveidīgo kārbu, steidzīgi noglabā tanī ģitāru un tad kārbu ar ģitāru uzliek uz gultas.

Pa to laiku viesis ir novilcis lielo kažoku un aitādas cepuri, bet vienacainais Irs, apostījis viņu, sāk luncināt asti, glausties klāt un priecīgi smilkstēdams trīties svešajam gar kājām.

Uzbudināts un sagumis vairāk nekā jebkad, Ignācijs tuvojas viesim.

—   Man šķiet… — viņš saka, rokas berzēdams, — man šķiet, ka man ir tas prieks …

Pēc tam, bieži mirkšķinādams acis, viņš ved viesi ļ>ie loga.

—   Stahs! . . . Dievs žēlīgais!…

Ignācijs dauza viņam pa izrieztajām krūtīm, spiež te kreiso, te labo roku un beidzot, uzlicis plaukstu uz drauga apcirptās galvas, izdara tādu kustību, it kā gribētu ierīvēt ar ziedi pakausi.

—   Ha-ha-ha! … — smejas Ignācijs. — Stahs savā personā… Stahs atgriezies 110 kara!… Kā tad Lu tā, vai tikai tagad atcerējies, ka tev ir veikals un draugi? — viņš piebilst,

spēcīgi uzsizdams tam pa muguru. — Lai velns mani parauj, ja tu neesi vairāk līdzīgs karavīram vai jūrniekam nekā tirgotājam … Astoņus mēnešus neesi bijis veikalā!… Kas par krūtīm! … Kas par galvu …

Arī viesis smejas. Viņš apskauj Ignāciju ap kaklu un vairākas reizes noskūpsta uz abiem vaigiem, kurus vecais veikalvedis pēc kārtas pagriež pret viņu, pats uz skūpstiem neatbildēdams.

—   Nu, kas pie tevis, vecais, dzirdams? — viebis iejautājās.

—   Izkrities esi, bāls kļuvis …

—   Taisni otrādi, pamazām kļūstu brangāks.

. — Nosirmojis esi… Kā tu jūties?

—   Lieliski. Veikals neiet slikti, nedaudz pieaudzis apgrozījums. Janvārī un februārī mēs ietirgojām ap divdesmit pieci tūkstoši rubļu… Stasik, dārgais!… Astoņus mēnešus neesi bijis mājās … Sīkums … Varbūt piesēdīsi?

—   Protams, — viesis atbildēja, nosēzdamies uz dīvāna, kur nekavēdamies novietojās arī Irs un uzlika galvu viņam uz ceļiem.

Ignācijs pievilka sev krēslu.

—   Varbūt kaut ko iekodīsi? Man ir žāvēts šķiņķis un mazliet kaviāra.

—   Var.

—   Varbūt ko iedzersi? Man ir pudele tīri laba ungārieša, bet tikai viena vesela glāzīte.

—    Es dzeršu no glāzes, — viesis atbildēja.

Ignācijs sāka rosīties pa istabu, pēc kārtas vēra vaļā teskapi, te ceļasomu, te galdiņu.

Viņš izņēma vīnu un noglabāja to atkal atpakaļ, pēc tam uzlika uz galda šķiņķi un vairākas bulkas. Rokas un plakstiņi trīcēja, un aizritēja krietns laika sprīdis, iekams viņš bija nomierinājies tik tālu, ka varēja savākt vienkopus iepriekš uzskaitītos krājumus. Tikai pēc iebaudītās vīna glāzītes viņš atguva garīgo līdzsvaru.

Vokuļskis likmēr ieturējās.

—   Nu, kas jauns? — jau mierīgākā balsī vaicāja Ignācijs, viegli uzsizdams viesim pa celi.

—    Cik noprotu, tevi interesē politika, — sacīja Vokuļskis.

—   Būs iMiers.

33.

—    Bet kālab tad Austrija bruņojas?

S Lelle, i

—   Bruņojas par sešdesmit miljoniem guldeņu? … Grib sagrābt Bosniju un Hercegovinu.

Lgnācijam iepletās acu zīlītes.

—   Austrija grib sagrābt? … — viņš atkārtoja, — Bet kālab? …

—   Kālab? — Vokuļskis pasmaidīja. — Tālab, ka Turcija nevar tai to aizliegt.

—    Bet ko Anglija?

—   Anglija saņems kompensāciju.

—    Uz Turcijas rēķina?

—   Protams. Vājiem mūžīgi nākas maksāt par stipro ķildām.

—    Kur te taisnība? — iesaucās Ignācijs.

—   Taisnība ir tā, ka spēcīgie vairojas un nostiprinās, bet vājie iet bojā. Pretējā gadījumā pasaule pārvērstos par invalīdu namu, un tieši tas, lūk, nebūtu taisnīgi.

Ignācijs atvirzījās kopā ar visu krēslu.

—   Un to saki tu, Stah? … Nopietni, bez jokiem?

Vokuļskis pavērsa pret viņu mierīgu skatienu.

—   Jā, to saku es, — atbildēja viņš. — Kas tur neparasts? Vai šis pats likums neattiecas arī uz mani, uz tevi, uz visiem mums? .. . Pārāk daudz esmu lējis asaras par sevi, lai tagad raudātu par Turciju.

Ignācijs nodūra acis un apklusa, Vokuļskis mielojās.

—   Nu. bet kā tev veicās? — Zeckis iejautājās jau savā parastajā tonī.

Vokuļskim acis iezaigojās. Viņš atlika bulku un atmetās pret dīvāna atzveltni.

—   Vai atceries? — viņš jautāja, — cik es paņēmu naudas, kad devos prom?

—   Trīsdesmit tūkstošus rubļu, visu skaidrā.

—    Un kā tu domā, cik es atvedu?

—   Piecdes .. . nu, četrdesmit tūkstošus… Uzminēju? — Zeckis jautāja, nedroši raudzīdamies viņā.

Vokuļskis piepildīja glāzi ar vīnu un lēnām izdzēra.

—   Divi simti piecdesmit tūkstošus rubļu, no tā lielāko daļu zeltā, — viņš noskandēja. — Bet, tā kā es liku iepirkt banknotes, kuras pēc miera noslēgšanas pārdošu, man būs vairāk nekā trīs simti tūkstoši rubļu …

Muti iepletis, Zeckis paliecās pret viņu.

—   Neuztraucies, — Vokuļskis turpināja. — Es tOs grašus godīgi nopelnīju, smagi strādādams, pat ļoti smagi. Viss noslēpums tikai tas, ka man bija bagāts kompanjons un ka es apmierinājos ar četrreiz un piecreiz mazāku peļņu nekā citi. Toties mans kapitāls atradās pastāvīgā apgrozībā un nepārtraukti auga. Un bez tam, — viņš piemetināja, — man trakoti laimējās … Kā spēlmanim, kuram desmit reizes no vietas ruletē krīt viens un tas pats numurs. Liela spēle'?».. Gandrīz vai katru mēnesi es liku uz kārts visu savu īpašumu, bet ik dienas — savu dzīvību.

—   Un tikai tādēļ tu brauci uz turieni? — Ignācijs jautāja.

Vokuļskis vīpsnlgi paskatījās viņā.

—    Un tu gribēji, lai es kļūstu par turku Vallenrodu? …

—   Riskēt iedzīvošanās dēļ, kad ir nodrošināts maizes kumoss! … — Ignācijs norūca, kratīdams galvu un saraukdams augšup uzacis.

Vokuļskis niknumā nodrebēja un pietrūkās no dīvāna.

—   Sis nodrošinātais maizes kumoss, — viņš sacīja, vīstīdams dūres, — man bija. iestrēdzis kaklā un smacēja veselus sešus gadus! … Vai esi jau aizmirsis, cik reizes dienā man tika atgādinātas tās divas Minceļu paaudzes un manas sievas eņģeļa labsirdība? Vai, izņemot tevi, starp maniem tālākiem un tuvākiem paziņām bija kaut viens cilvēks, kas mani nedzeltu ar kādu vārdu, kustību vai vismaz skatienu? Cik reizes netika runāts, un gandrīz vai man acīs, ka es barojoties no sievas priekšauta, ka man par visu jāpateicoties Minceļu darbam, bet mana enerģija — tai nebija nekādas nozīmes, gluži nekādas, kaut gan tieši es paplašināju šo bodeli, divkāršoju tās ienākumus …

3*

35

Miriceļi, vienmēr tikai Minceļi! … Lai šodien kāds pamēģina mani salīdzināt ar Minceļiem! Viens pats es pusgada laikā nopelnīju desmit reizes vairāk nekā divas Minceļu paaudzes pusgadsimtā! Lai iegūtu to, ko es ieguvu starp lodēm, dunci un tīfu, tūkstošiem Minceļu vajadzētu vaiga sviedros strādāt savās bodelēs un naktsmicēs! Tagad es zinu, cik Minceļu esmu vērts, un, nudien, par tādu atziņu es būtu ar mieru otrreiz atkārtot šo spēli! Labāk riskēt ar īpašumu un dzīvību nekā izkust pateicībā pret tiem, kas pie manis pērk lietussargu, vai krist pie kājām tiem, kas manā veikalā visžēlīgi iegādājas klozetpodu …

—    Aizvien vēl tāds pats! — Ignācijs nočukstēja.

Vokuļskis norima. Viņš uzlika rokas Ignācijam uz pleciem

un, lūkodamies viņam acīs, maigi jautāja:

•— Vai tu nedusmo, vecais?

—     Par ko? Vai tad es nezinu, ka vilks nesargās aitas? … /Dabiski.

—    Pastāsti man, kas pie jums dzirdams.

—    Tas pats, ko es tev jau rakstīju ziņojumos. Veikals zeļ, saņēmām jaunas preces, bet pieprasījumu vēl vairāk. Jāpieņem -vēl viens pārdevējs.

—    Pieņemsim divus, paplašināsimies, būs pirmklasīgs veikals.

—    Sīkums!

Vokuļskis paraudzījās viņā sāniski un pasmaidīja, redzēdams, ka vecais atgūst labu omu.

—    Bet kas dzirdams pilsētā? Veikals, kamēr vien tu tur esi, vienmēr būs kārtībā.

—    Pilsētā…

—   Vai no vecajām kundēm kāds nav aizgājis? — Vokuļskis pārtrauca viņu, aizvien ātrāk soļodams pa istabu.

—    Neviens! Nākuši klāt jauni.

—    A-hā…

Vokuļskis apstājās it kā šaubīdamies. Viņš atkal piepildīja glāzi un vienā rāvienā to iztukšoja.

—    Vai Lenckis pērk pie mums? .. .

—    Biežāk gan ņem uz krīta.

—   Tātad ņem… — Vokuļskis atelpoja. — Kā sastāv ar viņa lietām?

—    Man liekas, ka viņš pilnīgi izputējis, un runā, ka šogad viņa namu laidīšot zem āmura.

Vokuļskis noliecās pār dīvānu un sāka rotaļāties ar Iru.

—    Saki, lūdzams … bet pana Lencka pie vīra nav izgājusi?

—    Nē.

—    Un netaisās ar?

—    Ļoti šaubos. Kas mūsu dienās precēs jaunkundzi, kam lielas prasības, bet pūra nekāda? Tā viņa novecos, kaut arī skaista. Dabiski …

Vokuļskis izslējās. Viņa skarbā seja kļuva neparasti maiga.

—    Ak tu manu labo, veco zēn, — viņš sacīja, saņemdams īgnācija roku, — mans krietnais, vecais draugs! Tu pat iedomāties nevari, cik es esmu laimīgs, ka redzu tevi — un vēl šai istabā. Vai atceries, cik vakaru un nakšu esmu pavadījis šeit… kā tu mani ēdināji… kā atdevi visas savas labākās drānas … Atceries? …

Zeckis pētījoši paraudzījās viņā un nosprieda, ka vīns, redzams, labs, ja Vokuļskim mēle tā atraisījusies.

Vokuļskis atsēdās uz dīvāna un, atbalstījis galvu pret sienu, runāja it kā pats ar sevi:

—   Tev nav ne jausmas, ko es izcietu tālumā no visiem,* tik vientuļš, nebūdams drošs, vai redzēšu vēl kādu no jums. Jo, redzi, pati briesmīgākā vientulība nav tā, kas ap mums. bet gan tukšums mūsos pašos, ja mēs no dzimtenes nepaņemam līdzi neviena siltāka skatiena, neviena sirsnīgāka vārda, pat ne cerības stariņa …

Ignācijs krēslā sakustējās, gribēdams iebilst.

—   Atļauj man atgādināt, — viņš ierunājās, — ka sākumā rakstīju tev ļoti sirsnīgas vēstules, iespējams, pat pārāk sentimentālas. Bet mani aizvainoja tavas strupās atbildes.

—    Vai tad es par tevi ko saku?

—   Vēl mazāk iemesla apvainoties uz citiem darbiniekiem, kas nepazīst tevi tik tuvu kā es.

Vokuļskis attapās.

—    Bet man ne pret vienu no viņiem nav pretenziju. Varbūt vienīgi — mazdrusciņ — pret tevi, ka tik skopi rakstīji par … pilsētu… Turklāt pastā ļoti bieži zuda «Kurjers», ziņas līdz ar to bija nepilnīgas, un tad mani mocīja visdrūmākās nojautas.

—   Bet kālab? Pie mums kara nebija, — Ignācijs bija izbrīnījies.

—   Ak jā! … Jūs šo laiku pavadījāt pat tīri jauki. Atceros, decembrī pie jums te rīkoja lieliskas dzīvās bildes. Kas tanīs uzstājās?

—    Nu, es uz tādām blēņām nemēdzu staigāt.

—   Pareizi. Bet es todien laikam nebūtu žēlojis pat desmit tūkstošus rubļu, lai tikai redzētu tās. Vēl lielākā muļķība! … Vai nav tiesa ? …

—   Protams, kaut gan tas labi izskaidrojams ar tavu vientulību uģ garlaicību …

—     Bet varbūt ar ilgām, — Vokuļskis pārtrauca viņu. — Ilgas aprija man katru brīvo brīdi, katru atpūtas stundu. Ielej man vīnu, Ignācij.

Viņš izdzēra vīnu un sāka atkal soļot pa istabu, stāstot klusinātā balsī:

—    Pirmo reizi man tās uzkrita, kad cēlāmies pāri Donavai; tas ilga no vakara līdz vēlai naktij. Braucām divatā, kopā ar čigānu pārcēlāju. Nevarēdams sarunāties, vēroju apkāijtni. Krasti lai vietā smilšaini, kā pie mums. Arī koki līdzīgi mūsu vītoliem, pakalni apauguši lazdainēm un priežu puduriem … Kādu brīdi man likās, ka esmu atkal dzimtenē un, iekams iestāsies nakts, es redzēšu jūs. Uznāca nakts, un krasti pazuda manām acīm. Biju viens milzīgajā ūdens plašumā, kurā atspoguļojās nespodras zvaigznes.

Un tad man iešāvās prātā, ka esmu tik tālu no mājas, ka vienīgais tilts starp mani un jums ir šīs zvaigznes, ka šinī mirklī varbūt neviens neskatās uz tām, neviens neatceras mani, neviens pats! … Es jutu, ka man krūtīs kaut kas pārtrūkst, un tikai tad es pirmo reizi sapratu, cik dziļa rēta ir manā dvēselē.

—   Tiesa, mani nekad nav interesējušas zvaigznes, — Ignācijs nočukstēja.

—    Kopš tās dienas es sasirgu ar dīvainu slimību, — Vokuļskis turpināja. — Kamēr rakstīju vēstules, izdarīju aprēķinus, pieņēmu preces, izrīkoju savus aģentus, kamēr gandrīz vai pats vilku un krāvu preces no salūzušiem ratiem vai sekoju uzglūnošam laupītājam, es biju šķietami mierīgs. Bet, tiklīdz atrāvos no darīšanām vai arī tikai uz mirkli noliku spalvu, tūdaļ sajutu sāpes, it kā man — vai tu saproti, Ignācij? — it kā man sirdī būtu iebiris smilšu graudiņš. Es staigāju, ēdu, sarunājos, sakarīgi domāju, vēroju skaisto apkārtni, pat smējos un uzjautrinājos un tomēr jutu sevī trulas sāpes, smeldzošu nemieru, tik tikko jaušamas bailes.

Šai neizsakāmi mokošā, hroniskā stāvoklī vismazākais apkārtnes sīkums varēja sacelt vētru. Redzēta izskata koks, kāds kails pakalniņš, mākoņu krāsa, putna lidojums, pat vēja pūsma bez jebkāda pamata iesvēla manī tik negantu izmisumu, ka bēgu prom no cilvēkiem. Meklēju vientulīgu, klusu nostūri, kur varētu nokrist zemē un, neviena nedzirdēts, kaukt aiz sāpēm kā suns.

Reizēm tādā vientulībā mani pārsteidza nakts. Tad no krūmiem, kritušiem kokiem un aizām manā priekšā iznira pelēkas ēnas ar izbalējušām acīm un skumji māja galvām. Bet lapu čaboņa, tāla ratu graboņa, ūdens čala — visi šie trokšņi saplūda vienā žēlā balsi, kas man jautāja:

«Ak ceļiniek mūsu! Kas ar tevi noticis?»

Ak, kas ar mani notika …

—   Nekā nesaprotu, — Ignācijs viņu pārtrauca. — Kas tas bija par neprātu?

—   Kas? … Ilgas. *-

—   Pēc kā?

Vokuļskis nodrebēja.

—   Pēc kā? Nu … pēc visa … pēc dzimtenes …

—    Kālab tad neatgriezies?

—   Ko man būtu devusi atgriešanās? … Bez tam es nevarēju.

—   Nevarēji? — Ignācijs pārjautāja.

—   Nevarēju… un diezgan! Un kas gan mani te gaidīja?-— Vokuļskis nepacietīgi attrauca. — Vai nav vienalga, kur nomirt: te vai tur… Dod vīnu, — viņš pēkšņi aprāva, pastiepdams roku.

Zeckis pavērās viņa kvēlojošajā sejā un atstūma pudeli sāņus.

—    Met mieru, — viņš sacīja, — tu jau tā esi iekaisis …

—   Tāpēc arī gribu dzert …

—   Tāpēc tev arī nav brīv dzert, — Ignācijs pārtrauca. — Tu par daudz runā … Varbūt pat vairāk, nekā pats gribētu, — viņš piebilda ar uzsvaru.

Vokuļskis piekāpās. Brīdi padomājis, viņš pakratīja galvu un sacīja:

—   Tu maldies.

—   Es tūlīt tev pierādīšu, — klusinātā balsī atbildēja Ignācijs. — Ne tikai peļņas dēļ tu uz turieni brauci . ..

—    Laikam gan, — atkal padomājis sacīja Vokuļskis.

—   Jo kam tev vajadzīgi trīssimt tūkstoši rubļu, cilvēkam, kam gadā pietiek ar vienu tūkstoti? …

—    Pareizi.

Zeckis noliecās viņam pie auss.

—    Un vēl es tev pateikšu, ka tu to naudu nevedi sev …

—f Kas zin, vai neesi ari uzminējis.

—• Esmu uzminējis vairāk, nekā tu domā …

Vokuļskis pēkšņi iesmējās.

—    Ak tā tu spried? — viņš iesaucās. — Galvoju tev, ka nekā nezini, vecais sapņotāj.

—    Es baidos, ka tu neesi skaidrā un reibumā vari sarunāt blēņās. Vai saproti mani, Stah? …

Vokuļskis joprojām smējās.

—    Tev taisnība, es neesmu pieradis dzert, un vīns iesitās man galvā. Bet tagad atkal esmu skaidrs. Varu tev tikai sacīt, ka tu pamatīgi maldies. Bet tagad, lai paglābtu mani no galīgas piesūkšanās, iedzer pats — par manu nodomu izdošanos!

Ignācijs piepildīja glāzīti un, spēcīgi spiezdams Vokuļskim roku, sacīja:

—    Par lielu nodomu izdošanos!_____

—    Lieli tie būs man, bet būtībā ļoti pieticīgi.

—    Kaut arī tā, — Ignācijs atbildēja. — Esmu jau tik vecs, ka man labāk nekā nezināt; esmu jau tik vecs, ka sapņoju tikai par vienu — par skaistu nāvi. Apsoli man, kad būs pienācis tas brīdis, ziņot…

—    Jā, kad pienāks tas brīdis, tu būsi mans precinieks …

—    Reiz jau biju — un nelaimīgi______ — Ignācijs sacīja.

—    Pirms septiņiem gadiem ar atraitni?

—    Pirms piecpadsmit. [1]

—    Atkal tu savu! — Vokuļskis iesmējās. — Tu aizvien vēl tas pats!

—    Un arī tu. Par tavu nodomu izdošanos … Lai kādi tie būtu, zinu tikai vienu — tie ndteikti ir tevis cienīgi. Un tagad — es klusēju …

To sacījis, Ignācijs izdzēra vīnu un trieca glāzīti pret grīdu. Stikls strinkšķēdams sašķīda un pamodināja Iru.

—    Ejam uz veikalu, — Ignācijs aicināja. — Ir sarunas, pēc kurām labi apspriesties par darīšanām.

Viņš izņēma no galdiņa atvilktnes atslēgu, un abi izgāja. Priekšnamā viņiem uzpūta slapju sniegu. Zeckis attaisīja veikala durvis un iededza vairākas lampas.

—    Kas par precēm! — Vokuļskis iesaucās. — Laikam visas jaunas?

—   Gandrīz. Gribi apskatīt? … Šeit ir porcelāns. Paveries, cik …

—   Vēlāk … Dod man grāmatu.

—    Ienākumu? …

—   Nē, parādnieku …

Zeckis atvēra pulti, izņēma grāmatu un piebīdīja krēslu. Vokuļskis apsēdās un, pārlaidis skatienu sarakstam, uzmeklēja kādu uzvārdu.

—   Simt četrdesmit rubļu, — viņš skaļi lasīja. — Nu,' tas nemaz nav daudz …

—    Kam tas ir? — Ignācijs jautāja. — A … Lenckim …

—    Panai Lenckai arī atvērts kredīts … ļoti labi, — Vokuļskis turpināja, pieliecies grāmatai, it kā raksts būtu grūti salasāms. — A-hā … aizvakar paņēmusi maciņu … Trīs rubļi? … Vai nav par dārgu? …

—   Nemaz ar ne, — Ignācijs iebilda. — Maks ir lielisks, es pats to izmeklēju …

—   No kuriem tad? — Vokuļskis nevērīgi iejautājās un aizvēra grāmatu.

—   No tā plaukta. Redzi, cik skaisti.

—   Viņa laikam ilgi izmeklējās … Runā, esot ļoti izvēlīga …

—   Nemaz ar neizmeklējās, kāpēc viņai būtu jāizmeklējas? — Ignācijs atbildēja. — Aplūkoja šo te …

—   Šo? …

—    Bet ņemt gribēja to …

—   Ak to … — Vokuļskis klusi atkārtoja, paņemdams rokā maciņu.

—    Bet es viņai ieteicu citu, līdzīgu šim te …

—   Vai zini, šis te ir tīri jauks izstrādājums.

—   Tas, kuru es viņai izvēlējos, bija vēl skaistāks.

—   Man šis ļoti patīk. Zini… es to paņemšu, manējais nekam vairs neder …

—   Pagaidi, es sameklēšu tev labāku! — Zeckis iesaucās.

—   Viens pīpis. Parādi man citas preces, varbūt man vēl kas noderēs.

—   Aproču pogas tev ir?… Kravate, galošas, lietussargs…

—^Dod man lietussargu un … un kravati. Izvēlies pats. Šodien eš bušu vienīgais pircējs un turklāt maksāšu skaidrā.

—   Ļoti labs paradums, — Zeckis iepriecināts atbildēja. Viņš žigli izņēma no atvilktnes kravati, bet no loga — lietussargu un smiedamies pasniedza tos Vokuļskim. — Atrēķinot atlaidi, kas tev kā līdzstrādniekam pienākas, jāmaksā septiņi rubļi. Brīnišķīgs lietussargs … Sīkums …

—    Bet tagad atgriezīsimies pie tevis, — sacīja Vokuļskis.

—    Vai tad veikalu tu neapskatīsi?

—   Ak, kāda man da …

—   Kā, tev nav daļas par savu veikalu, par tik skaistu veikalu? … Ignācijs bija pārsteigts.

—   Ko nu atkal, kā tā var domāt… Esmu tikai mazliet noguris.

—   Pareizi gan, — noteica Ignācijs. — Kas tiesa, tas tiesa. Ejam nu!

Viņš nogrieza lampas un, palaidis Vokuļski sev pa priekšu, noslēdza veikalu. Priekšnamā viņi atkal sastapās ar mitro sniegu un Pāvelu, kas nesa pusdienas.

PIEKTĀ NODALA PANA DEMOKRATIZĒŠANAS UN LABAKO APRINDU PANAS SAPŅI

Pans Tomašs Lenckis ar savu vienīgo meitu Izabellu un māsīcu Florentīnu nedzīvoja pašu mājā, bet īrēja astoņu istabu dzīvokli Ujazdovskas aleju rajonā. Tur viņam bija salons ar trim logiem, kabinets pašam, kabinets meitai, guļamistaba pašam, guļamistaba meitai, ēdamistaba, istaba panai Florentīnai un ģērbtuve, nerēķinot virtuvi un telpas, kur mitinājās kalpi, tas ir, vecais kamerdiners Mikolajs, viņa sieva virtuvene un panas Izabellas kalpone Anusja.

Dzīvoklim bija daudz labu īpašību. Tas bija sauss, silts, plašs un gaišs. Bija marmora kāpnes, gāze, elektriskie zvaniņi un ūdensvads. Katra istaba pēc vajadzības bija savienota vai nu ar pārējām, vai nodalīta pilnīgi atsevišķi. Arī mēbeļu bija tieši tik, cik vajag, ne par daudz, ne par maz, un visas tās izcēlās ar vienkāršību un lietderību, nevis pārspīlētiem izgreznojumiem. Bufete ar savu izskatu modināja pārliecību, ka sudrabs no tās nekur nepazudīs; gulta vedināja uz domām par mierīgu un pelnītu atpūtu; galdu varēja apkraut, uz krēsliem apsēsties, nebaidoties, ka tie salūzis, atzveltni — ērti pasapņot.

Katrs, kas šeit ienāca, varēja justies brīvi, nebaidoties, ka viņam kas būs pa kājām vai ka viņš ko apgāzīs. Gaidot uz saimnieku, garlaikoties nevajadzēja: visapkārt bija aplūkošanas vērti priekšmeti. Un reizē šīs lietas, kas nebija gatavotas vakar, bet kalpojušas varbūt jau daudzām paaudzēm, radīja viesī svinīgu noskaņu.

Šai nopietnajā fonā labi iekļāvās tā iemītnieki.

Tomašs Lenckis, vīrietis pāri sešdesmitiem, bija neliela auguma, pilnasinīgs un apaļīgs. Viņš nēsāja īsi apcirptas sirmas ūsas un tādus pašus stāvi uzsukātus matus. Tomašam bija pelēkas, gudras acis, stalts augums un strauja gaita. Uz ielas viņam visi grieza ceļu, bet vienkārši ļaudis sacīja: «Uzreiz var redzēt, ka īsts pans.»

Patiešām, Lencku dzimtā bija ne mazums senatoru. Viņa tēvam vēl piederēja miljoni, un arī viņam pašam jaunībā tūkstoši. Vēlāk daļu viņa īpašumu aprija politiskie nolikumi, bet pārējo — ceļojumi pa Eiropu un smalkā dzīve. Līdz 1870. gadam Tomašs nereti uzturējās franču galmā, pēc tam — arī Vīnes un Itālijas galmos. Lancka meitas skaistuma apburts, Viktors Emanuēls aplaimoja viņas tēvu ar savu draudzību un gribēja pat piešķirt viņam grāfa titulu. Tāpēc nav brīnums, ka pēc lielā karaļa nāves Lenckis divus mēnešus nēsāja pie cepures sēru krēpu.

Kopš pāris gadiem Tomašs vairs neizkustējās no Varšavas — par maz bija naudas, lai varētu spīdēt galmos. Toties viņa dzīvoklis tagad kļuva par labāko aprindu sapulcēšanās vietu, un tā tas turpinājās līdz tam brīdim, kad paklīda baumas, ka Tomašs nodzīvojis ne vien savu īpašumu, bet arī Izabellas pūru.

Pirmie atkāpās pielūdzēji, viņiem sekoja dāmas ar neizskatīgām meitām, bet ar pārējiem attiecības pārtrauca Tomašs pats, aprobežodams savu pazīšanos vienīgi ar radiniekiem. Bet, kad arī šeit viņš manīja attiecīgu temperatūras krišanu, viņš pilnīgi pameta sabiedrību un pat par sarūgtinājumu daudzām cienījamām personām, kā Varšavas nama īpašnieks, ierakstījās Tirgotāju biedrībā. Tur viņu gribēja iecelt par priekšsēdētāju, tomēr LenckJs tam nepiekrita.

Vienīgi viņa meita joprojām mēdza apmeklēt paveco grāfieni Koroļovu un dažas viņas draudzenes, kas savukārt deva pamatu baumām, ka Tomasam vēl kaut kas pieder, ka savas attiecības ar sabiedrību viņš pārtraucis daļēji savu dīvainību pēc, daļēji tāpēc, lai pārbaudītu īstos draugus un izvēlētos meitai vīru, kas precētu viņu pašas un nevis pūra dēļ.

Un atkal ap Izabellu sāka pulcēties pielūdzēju bari, bet viņas salonā uz galdiņa krājās vizītkaršu grēdas. Tomēr Lencki viesus nepieņēma, kas, starp citu, tos ne visai sarūgtināja, jo drīz paklīda jauna vēsts, trešā pēc kārtas, ka Lencka nams tikšot pārdots ūtrupē.

Šoreiz sabiedrībā izcēlās apjukums. Vieni apgalvoja, ka Tomasam neizbēgams bankrots, otri bija gatavi zvērēt, ka viņš slēpj bagātību, lai nodrošinātu savas vienīgās meitas laimi. Precību kandidāti un viņu ģimenes atradās mokošā neziņas stāvoklī. Lai ne ar ko neriskētu un nekā nezaudētu, viņi apliecināja savu padevību Izabellai, ne ar ko nesaistot sevi, un, paslepus nododami savas Vizītkartes, lūdza dievu, lai tikai viņus neuzlūdz,'pirms stāvoklis nebūtu noskaidrojies.

Par pretvizītēm no Tomaša puses, protams, nebija ne runas. Sabiedrība to izskaidroja ar ekscentriskumu un sērām pēc Viktora Emanuēla.

Tikmēr Tomašs dienā pastaigājās pa alejām, bet vakaros spēlēja biedrībā vistu. Viņa seja parasti bija tik mierīga un izturēšanās tik augstprātīga, ka viņa meitas pielūdzēji pavisam samulsa. Piesardzīgākie vēl nogaidīja, bet drošākie jau atkal sāka lenkt Izabellu tvīkstošiem skatieniem, klusām nopūtām vai trīsošiem rokas spiedieniem, uz ko viņa atbildēja ar ledainu, dažbrīd pat nicinošu vienaldzību.

Pana Izabella bija neparasti skaista sieviete. Viss viņā bija oriģināls un lielisks: augums mazliet garāks par vidēju, ļoti skaisti veidots, mati kupli un gaiši, ar pelēku atvizmu, deguntiņš taisns, lūpiņas pusatvērtas, zobi pērļaini, bet rokas un kājas — skaistuma paraugs. Sevišķu iespaidu atstāja viņas acis — reizumis tumšas un sapņainas, reizumis jautri dzirkstošas, bet reizēm gaiši zilas un vēsas kā ledus.

Pārsteidzoša bija Izabellas vaibstu spēle. Kad viņa runāja, runāja lūpas, uzacis, nāsis, rokas, viss augums, bet visvairāk — acis, ar kurām, likās, viņa grib savu dvēseli pārliet klausītājā. Kad klausījās, likās, viņa grib uzsūkt stāstītāja dvēseli. Viņas acis prata pieglaust, glāstīt, raudāt bez asarām, dedzināt un saldēt. Dažreiz varēja domāt, ka, maiguma pārņemta, viņa apvīs kādu rokām un noliks galviņu tam uz pleca; bet, kad aplaimotais gandrīz vai kusa svētlaimē, viņa pēkšņi ar kādu tikko nojaušamu kustību lika manīt, ka saķert nav iespējams, ka viņa vai nu izslīdēs no rokām, vai atgrūdis, vai gluži vienkārši liks sulainim izvadīt pielūdzēju pa durvīm …

Interesanta parādība' bija Izabellas dvēsele.

Ja kāds viņai atklāti pavaicātu, kas ir pasaule un kas .viņa pati, viņa noteikti atbildētu, ka pasaule ir apburts dārzs ar daudzām brīnišķīgām pilīm, bet viņa — dievietes vai nimfas iemiesojums.

Jau kopš šūpuļa Izabella dzīvoja dailes pasaulē, pasaulē, kas bija ne vien pārcilvēciska, bet arī pārdabiska. Gulēja viņa dūnās, tērpās zīdā un mežģinēs, sēdēja mīkstos melnkokā vai pollsandrā grieztos krēslos, dzēra no kristālā, ēda no sudraba un porcelāna traukiem, kas bija dārgāki nekā zelts.

Viņas dzīvē nepastāvēja gadalaiki, bija viens vienīgs nepārtraukts pavasaris — pilns maigas gaismas, dzīvu ziedu un smaržas. Nepastāvēja dienas laiki, jo nereti mēnešiem ilgi viņa gulēt gāja pulksten astoņos no rīta, bet pusdienas baudīja divos naktī. Nepastāvēja arī atšķirības starp dažādām ģeogrāfiskām vietām, jo Parīzē, Vīnē, Romā, Berlīnē vai Londonā — visur viņa sastapa tos pašus ļaudis, tās pašas parašas, tās pašas mēbeles un pat tos pašus ēdienus: zupas no Klusā okeāna ūdensaugiem, austeres no Ziemeļjūras, zivis no AtlauMjas okeāna vai Vidusjūras, medījumus no visām zemes malām, augļus no visām pasaides daļām. Viņai neeksistēja pat smaguma spēks, jo krēslu viņai piestūma, šķīvjus pasniedza, uz ielas veda, kāpjot pa kāpnēm atbalstīja, bet kalnos uznesa uz rokām.

Plīvurs viņu sargāja no vēja, kariete — no lietus, sabuļādas — no aukstuma, saulessargi un cimdi — no saules. Tā viņa dzīvoja no dienas dienā, no mēneša mēnesī, no gada gadā, paceldamās pāri cilvēkiem un pat dabas likumiem. Divas reizes viņa bija pārdzīvojusi šausmīgu vētru, reiz — Alpos, otrreiz — Vidusjūrā. Bailēs drebēja pat visdrosmīgākie, bet Izabella smiedamās klausījās grūstošo klinšu dunoņā un kuģa krakstēšanā, pat r^pieļaujot briesmu iespējamību. Daba bija sagādājusi viņai par prieku lielisku skatu ar zibeņiem, klintīm un ūdens vērpetēm, tāpat kā reiz jau bija parādījusi viņai mēnessirpi virs Zenēvas ezera vai citu reizi virs Reinas ūdenskrituma pašķīrusi mākoņus, atklādama sauli. To pašu taču katru dienu dara mehāniķi teātros, un pat dāmās ar vājiem nerviem tas nerada nekādas bailes.

Šo nebeidzamā pavasara sauli, kur čaukstēja zīds, kur pazina tikai grebtu koku, bet mālus sedza mākslinieciski gleznojumi, šo pasauli apdzīvoja īpaši ļaudis. Tās pilntiesīgi iemītnieki bija kņazi un kņazienes, grāfi un grāfienes, kā arī ļoti dižciltīgi un bagāti abu dzimumu šļahtas pārstāvji. Tur bija arī precētas dāmas un precēti kungi namatēvu un namamāšu lomās, cienījamas matronas, izsmalcinātu manieru un labu tikumu sargātājas, un vecāki kungi, kas ieņēma goda vietas pie galda, saprecināja jauniešus, svētīja viņus un spēlēja kārtis. Rija arī bīskapi, dieva vietnieki zemes virsū, augsti ierēdņi, kuru klātbūtne pasargāja pasauli no sabiedriskām nekārtībām un zemestrīcēm, un, beidzot, bērni, maigie eņģelīši, ko debesis sūtījušas tikai tādēļ, lai pieaugušie varētu rīkot bērnu balles.

Šis apburtās pasaules pastāvīgo iemītnieku vidū laiku pa laikam parādījās kāds parastais mirstīgais, kas uz slavas spārniem bija spējis pacelties līdz pat Olimpa virsotnēm. Parasti tas bija kāds inženieris, kas savienoja okeānus, urba vai izbūvēja Alpus. Tas varēja būt arī kapteinis, kas cīņās pret mežoņiem bija zaudējis savu vienību, bet pats, brūcēm pārklāts, izglābies, pateicoties nēģeru princeses mīlestībai. Gadījās arī ceļinieks, kurš, kā runāja, atklājis jaunu pasaules daļu, cietis kuģa katastrofu pie neapdzīvotas" salas un bezmaz bija baudījis cilvēka gaļu.

Beidzot tur ieklīda arī slaveni gleznotāji, bet biežāk gan pazīstami dzejnieki, kas grāfienēm albumos rakstīja skaistus prmtus. drīkstēja bezcerīgi iemīlēties un savu nežēlīgo dieviešu skaistumu iemūžināt vispirms avīzēs, pēc tam — atsevišķos sējumiņos, kas bija iespiesti uz velīnpapīra.

Visi šie ļaudis, kam pa vidu uzmanīgi slīdēja tresoti sulaiņi, laika kavētājas, trūcīgas māsīcas un paaugstinājumus alkstoši brālēni, — visi šie ļaudis dzīvoja nebeidzamos svētkos.

Pēcpusdienās tika pieņemtas vizītes un izdarītas pretvizītes vai arī braukts uz veikaliem. Pievakarē izklaidējās pirms ēšanas, ēšanas laikā un pēc ēšanas. Pēc tam devās uz koncertu vai teātri, lai tur paskatītos citu mākslīgu pasauli, kur varoņi ēd un strādā reti, toties visu laiku sarunājas paši ar sevi. kur dievietes neuzticība kļūst par cēloni lielām katastrofām un kur mīļākais, iepriekšējā dienā vira nogalināts piektajā cēlienā, nākamajā dienā augšāmceļas pirmajā cēlienā, lai atkārlotu tas pašas kļūdas un sarunātos pats ar sevi citu personu klātbūtnē, kas nez kāpēc viņu nedzird. Pēc teātra visi atkal pulcējās salonos. kur sulaiņi iznēsāja aukstus un karstus dzeramos, dziedāja algoti aktieri, jaunavas klausījās rētainā kapteiņa stāstus par nēģeru princesi; kur panas tērzēja ar dzejniekiem par dvēseļu radniecību, vecāki kungi klāstīja inženieriem savus uzskatus par inženierzinātni, bet vidēja gadagājuma dāmas ar pusvārdiņiem un skatieniem cīnījās par ceļotāja labvēlību, kurš bija ēdis cilvēka gaļu. Pēc tam visi sēdās pie vakariņu galda, kur mutes ēda, kuņģi gremoja, bet kurpes zem galda sarunājās par ledainu siržu jūtām un neiejūsmināmu prātu sapņiem. Bet pēc tam katrs devās uz savu pusi, lai īstā miegā iekrātu spēkus dzīves miegam.

Bez šīs burvīgās pasaules bija arī vēl cita — parastā.

Izabella zināja, ka tāda pastāv, un viņa pat ar labpatiku nolūkojās uz to pa karietes, vagona vai arī sava dzīvokļa logu. Šādos rāmjos un no tāda attāluma tā viņai likās gleznaina un pat simpātiskā. Viņa bija redzējusi zemniekus, kas nesteigdamies ara zemi; lielus ratus ar priekšā aizjūgtiem izģindušiem kleperiem; augļu un sakņu iznēsātājus; veci, kas uz ceļa skaldīja akmeņus; izsūtāmos, kas vienmēr kaut kur steidzās; skaistas un uzplijīgas puķu pārdevējas; ģimeni pastaigā — tēvu, ļoti tuklu māti un četrus bērnus, kuri gāja pa pāriem, saķērušies rokās; zemāko aprindu švītu, kas brauca ar linijdrošku, smieklīgi atgāzies sēdeklī; reizumis — bēres. Viņa atzina, ka šī pasaule, kaut arī zemāka, izskatās tīri jauka; pat jaukāka nekā žanra gleznās, jo ik mirkli kustas un mainās.

Bez tam vēl Izabella zināja, ka, tāpat kā oranžērijās aug puķes un vīna dārzos — vīnogas, tā šinī zemākajā pasaulē ro1 das viņai nepieciešamie priekšmeti. No turienes'cēlušies viņai uzticamie Mikolajs un Anusja, tur taisa griezumiem rotātus krēslus, porcelāna un kristālā traukus, aizkarus, tur dzimst grīdu vaske^tāji, tapsētāji, dārznieki un meitenes, kas šuj kleitas. Reiz, būdama veikalā, viņa izteica vēlēšanos ieskatīties šūšanas darbnīcā, un tas, ko viņa tur ieraudzīja, likās ļoti interesants: vairāki desmiti strādnieču grieza, diedza un izkārtoja uz manekeniem ģērbu krokas. Izabella bija pilnīgi pārliecināta, ka tas viņām sagādā lielu prieku, jo meitenes, kuras noņēma viņai mēru vai pielaikoja kleitas, vienmēr smaidīja un ļoti rūpējās, lai tērps piegulētu labi.

Bez tam vēl Izabella zināja, ka tanī, parastajā pasaulē, sastopami nelaimīgi cilvēki. Katram ubagam, kas gadījās ceļā, viņa lika pasniegt dažus zlotus; reiz, satikusi vārgu māti ar vaska dzeltenu bērnu pie krūts, viņa atdeva tai savu rokassprādzi, bet netīrus, ubagojošus bērnus apdāvināja ar konfektēm un dievbijīgiem skūpstiem. Izabellai šķita, ka kādā no šiem nabadziņiem, varbūt pat katrā, ir iemiesojies Kristus un nostājies viņas ceļā, lai tā dotu viņai iespēju veikt svētīgu darbu.

Vispār pret zemākās pasaules iemītniekiem Izabella izturējās žēlsirdīgi. Viņai nāca prātā svētos rakstos sacītais: «Tev būs strādāt vaiga sviedros.» Redzams, viņi bija smagi nogrēkojušies, ja tikuši sodīti ar darbu; bet tādi nevainīgi eņģeļi kā viņa, kuriem pats lielākais darbs bija paspiest elektriskā zvana podziņu vai dot rīkojumu, nevarēja nejust līdzi to liktenim.

Tikai reiz šī zemākā pasaule bija atstājusi uz viņu spēcīgu iespaidu.

Kādu dienu Francijā viņa bija apmeklējusi metalurģisko rūpnīcu, Jau braucot lejup no kalna, mežiem un pļavām bagātā apvidū, zem safīrzilām debesīm viņa pamanīja baltiem tvaikiem un melniem dūmu mutuļiem verdošu bezdibeni un saklausīja dobju 'dunu, rīboņu un mašīnu elsas. Pēc tam viņa redzēja krāsnis, kas atgādināja ugunis spļaujošus viduslaiku piļu torņus; varenus ratus, kas griezās zibenīgā ātrumā; milzīgas metāla celtnes, kas pašas kustējās pa sliedēm; līdz baltkvēlei nokaitētas šķidras dzelzs straumes un vara statujām līdzīgus, puskailus strādniekus ar drūmiem skatieniem. Pāri tam visam — asinssarkana mēness ripa, šņācoši rati, plēšu vaidi, āmuru dārdi un nepacietīgas katlu nopūtas, bet zem kājām — pārbiedētas zemes trīsas.

Tad Izabellai šķita, ka viņa no laimīgā Olimpa virsotnēm nokāpusi Vulkāna bezcerīgajā bezdibenī, kur ciklopi kaldina zibeņus, kas spēj sadragāt pašu Olimpu. Atmiņā atausa leģendas par dumpīgiem milzeņiem, par brīnumdaiļās pasaules, kurā

viņa mita, bojā eju, un pirmoreiz viņu, dievieti, kuras priekšā

ceļus lieca maršali un senatori, sagrāba nemiers.

.. —ļTie ir briesmīgi cilvēki, papā … — viņa čukstēja tēvam.

Tļēvs klusēja, tikai stingrāk pievilka sev klāt viņas roku.

—»Bet sievietēm tak viņi nekā ļauna nedara?

—    Nē, pat viņi ne, — Tomašs atbildēja.

Tai pašā mirklī Izabellu pārņēma kauns, ka viņa bija domājusi tikai par sievietēm. Viņa steigšus piebilda:

—    Un, ja mums ne, tad ari jums neizdarīs"nekā ļauna…

Tomašs pasmaidīja un pakratīja galvu. Toreiz daudz tika

runāts par vecās pasaules tuvo bojāeju, un Tomašs pats to izjuta. kad ar milzīgām grūtībām nācās izplēst naudu no saviem pilnvarotajiem.

Kopš rūpnīcas apmeklējuma Izabellas dzīvē sākās svarīgs posms. Reliģiozā bijībā viņa lasīja sava attālā radinieka Zigmunda dzejas, un viņai šķila, ka tagad atradusi ilustrācijas tā «Nedievišķīgajai komēdijai.» Kopš šī notikuma krēslas stundās viņai bieži rēgojās, ka saules apmirdzētajā kalnā, no kura pajūgā bija braukusi uz rūpnīcu, stāv Svētās trīsvienības nocietinājumi, bet dūmiem un tvaikiem aizsegtajā ielejā atrodas demokrātu dumpinieku nometne, kas gatavi kuru katru bridi mesties uzbrukumā viņas brīnišķīgajai pasaulei un saārdīt to.

Tikai tagad viņa pirmo reiži izprata, cik karsti mīl savu garīgo dzimteni, kur sauli aizstāj kristālā lustras, zemi — paklāji, bet kokus — statujas un kolonas; šo otru dzimteni, kas apvieno visu zemju aristokrātiju, visu laikmetu izsmalcinātību un visbrīnišķākos civilizācijas sasniegumus.

Un tam visam lai būtu lemts sagrūt, iet bojā, vai pagaist!. . . Siem bruņnieciskajiem jaunekļiem, kas ar tādu sajūsmu dzied, tik lieliski dejo, smaidīdami duelējas un lec ezera vidū pakaļ ūdenī iekritušam ziediņam … Bojā būtu jāiet mīļotajām draudzenītēm, kas apbēra viņu ar glāstiem vai, sēžot tai pie kājām, uzticēja tik daudz sīku noslēpumu un, būdamas tālumā no viņas, rakstīja garu garās vēstules, kurās aizkustinošas jūtas mājoja līdzās visai apšaubāmai ortogrāfijai.

49

Un labie kalpotāji, kas pret saviem kungiem izturas tā, it kā būtu viņiem zvērējuši mīlestību, uzticību un paklausību līdz kapa Jnalai? Un šuvējas, kas vienmēr apsveic viņu ar smaidu un tik labi atceras viņas tualetes vissīkāko detaļu, tik izsmeļoši

zina par visām viņas uzvarām? Un šie brīnišķīgie zirgi, kuru ātrumu varētu apskaust pal bezdelīga: un gudrie suņi, uzticami kā cilvēki: un parki, kur cilvēka roka uzcēlusi pakalnus, likusi tecēt strautiņiem, veidojusi gleznainas koku formas? … Un tam visam lemts kādreiz pazust? . ..

No šīm pārdomām Izabellas sejā radās jauna izteiksme — maigas skumjas, kas to vērta vēl jo daiļāku. Apkārt visi runāja, ka viņa jau pilnīgi nobriedusi.

Saprazdama, ka labākās aprindas ir augstākā sabiedrība, Izabella ar laiku uzzināja, ka pacelties līdz šiem augstumiem un pastāvīgi tur noturēties var vienīgi ar divu spārnu palīdzību — dižciltīgu izcelšanos un bagātību. Bet dižciltīga izcelšanās un bagātība piemīt tikai nedaudzām izvēlētām dzimtām, gluži tāpat kā apelsīna zieds un auglis — apelsīna kokam. Ir pilnīgi iespējams,, ka labais dievs, redzēdams divas dvēseles ar dižciltīgiem uzvārdiem, kas saistītas ar svētās laulības saitēm, pavairo viņu ienākumus un sūta viņiem audzināšanā eņģelīti, kurš tālākā gaitā uztur abu dzimtu labo slavu ar saviem tikumiem, labām manierēm un skaistumu. No šejienes izriet pienākums laulības slēgt ar apdomu, šinī jautājumā vislielākā pieredze ir vecām dāmām un sirmiem kungiem. Viss atkarīgs no pareizas uzvārdu un īpašumu saskaņošanas. Jo mīlestība — ne jau tā neprātīgā, par kādu sapņo dzejnieki, bet paliesi kristīgā — ierodas tikai pēc svētās laulības noslēgšanas, un ar to pilnīgi pietiek, lai sieva varētu izdaiļot ar sevi māju, bet vīrs — ar cienību sekot viņai sabiedrībā.

Tā bijis agrāk un bijis ļoti labi, kā vienprātīgi atzīst visas matronas. Mūsu dienās to aizmirsuši, un tas ir slikti: aug kļūmīgo laulību gadījumi, un izmirst slavenas dzimtas.

«Un laulībās nav laimes,» nodomāja Izabella, kurai jaunās sievas nereti uzticēja savus ģimenes noslēpumus.

Jau no šiem nostāstiem vien viņa izjuta lielu riebumu pret laulības dzīvi un vieglu nicinājumu pret vīriešiem.

Vīrs rītasvārkos žāvājas sievas klātbūtnē, skūpsta viņu, nepapūlējies izpūst cigāra dūmus, un bieži atrūc: «Liec mani mierā!» — vai vienkārši: «Kāda tu muļķē!» — vīrs, kas saceļ traci mājās par jaunu cepuri, bet pats izsviež naudu par ekipāžu aktrisei — šāda būtne nepavisam nav pievilcīga. Bet pats ļaunākais tomēr, ka pirms kāzām visi bijuši kvēli pielūdzēji, novājē

juši, ilgi neredzēdami savu sirdsdāmu, sarkuši satiekoties un ne viens vien solījies nošauties aiz mīlestības.

Tāpēc Izabella jau astoņpadsmit gadu vecumā tiranizēja vīriešus ar savu saltumu. Kad Viktors Emanuēls reiz noskūpstīja viņai roku, Izabella piespieda tēvu tai pašā dienā aizbraukt no Romas. Parīzē viņu bildināja kāds bagāts franču grāfs — Izabella atbildēja, ka ir poliete un pie sveštautībnieka neies par sievu. Podoļskas magnātu viņa atstūma sacīdama, ka savu roku viņa atdos tikai tam, kuru iemīlēs, un ka pašlaik par to nav ne runas, bet kāda amerikāņu miljonāra bildinājumu atraidīja ar skaļu smieklu šalti.

Tāda izturēšanās uz vairākiem gadiem ap Izabellu izveidoja tukšumu. Viņa tika apbrīnota un dievināta, bet tikai no tālienes: nevienam nebija patikas saņemt zobgalīgu atraidījumu.

Kad pirmā nepatika bija garām, Izabella saprata, ka ģimenes dzīve jāpieņem tāda, kāda tā ir. Viņa bija jau ar mieru iziet pie vīra — tikai ar to noteikumu, lai nākamais dzīves biedrs patiktu viņai, lai tam būtu skaists uzvārds un atbilstošs īpašums; Taisnība, Izabellai gadījās sastapt skaistus, bagātus un titulētus vīriešus, bet par nelaimi, neviens no viņiem sevī neapvienoja visas trīs īpašības, un tā atkal aizritēja vairāki gadi.

Pēkšņi paklīda valodas, ka Tomaša lietas esot pavisam ļaunā stāvoklī, un no visa sāncenšu leģiona Izabellai palika tikai divi nopietni pielūdzēji — kāds barons un kāds muižniecības maršals: abi bagāti, bet krietni jau gados.

Tagad Izabella pamanīja, ka viņai sāk zust pamats zem kājām augstākajā sabiedrībā, un viņa nolēma samazināt savas prasības. Bet, tā kā barons un muižniecības maršals pat ar visu savu bagātību viesa viņā nepārvaramu riebumu, izšķirošo atbildi Izabella atlika no dienas uz dienu. Tomašs tikmēr sarāva attiecības ar sabiedrību. Muižniecības maršals, nevarēdams sagaidīt atbildi, izbrauca uz laukiem, sarūgtinātais barons — uz ārzemēm, un Izabella palika gluži viena. Tiesa, viņa zināja, ka tie abi uz pirmo mājienu atgriezīsies, bet kuru no viņiem izvēlēties? … Kā apspiest sevī riebumu? Un galvenais 1 — vai vērts nest tādu upuri, kad ir vēl cerības kādreiz atgūt bagātību un zinot, ka tad viņa atkal varēs izvēlēties. Tad nu gan viņa pratīs izvēlēfies, izbaudījusi, cik grūti dzīvot bez salonu sabiedrības …

4*

51

Kāds apstāklis lielā mērā atviegloja viņai slēgt aprēķina

laulības, pirmkārt: Izabella nekad īsti nebija mīlējusi. Par iemeslu tam bija viņas vēsais temperaments, pārliecība, ka laulības dzīvē var iztikt bez dzejiskām piedevām, un, otrkārt — viņas ideālā mīlestība, visdīvainākā mīlestība, par kādu jebkad dzirdēts.

Reiz kādā gleznu galerijā Izabella redzēja Apolona statuju, kas uz viņu atstāja tik spēcīgu iespaidu, ka viņa nopirka lielisku tās kopiju un novietoja savā buduārā. Stundām ilgi viņa vērās tanī, domāja par to un … kas zina, cik skūpstu sildīja marmora

dieva rokas un kājas?______ Un notika brīnums — zem mīlošās

sievietes glāstiem akmens atdzīvojās. Bet, kad reiz naktī viņa noraudājusies aizmiga, nemirstīgais nokāpa no sava pjedestāla un pienāca pie viņas ar lauru vaiņagu galvā, izstarodams mistisku gaismu.

Viņš apsēdās uz gultas malas, ilgi raudzījās viņā ar skatienu, kas dvesa mūžību, bet pēc tam, cieši apskāvis, ar balto lūpu skūpstiem susināja viņas asaras un dzesēja viņas kaismi …

Kopš tās reizes viņš apmeklēja to aizvien biežāk un, kad tā tvīksmē pagura viņa skavās, viņš, gaismas dievs, čukstēja tai par debess un zemes noslēpumiem, kādi līdz šim nebija pausti mirstīgo mēlē. Mīlestībā pret Izabellu viņš veica vēl lielāku brīnumu: savā dievišķīgajā vaigā iemiesoja visu to vīriešu vaibstus, kuri kādreiz uz Izabellu bija atstājuši iespaidu.

Reizēm viņš bija līdzīgs varonim ģenerālim, kas bija uzvarējis kaujā un no savu seglu augstumiem noraudzījies vairāku tūkstošu cīnītāju nāvē. Reizēm pēc sejas atgādināja slavenu tenoru, kam sievietes meta zem kājām ziedus, bet vīrieši izjūdza tam no pajūga zirgus. Tad atkal — viņš bija līksms un skaists tīrasiņu princis, kas cēlies no sena valdoša nama, tad — drosmīgs ugunsdzēsējs, kam par trīs cilvēku izglābšanu no liesmām piektajā stāvā piešķirts Goda leģiona ordenis, tad — ievērojams gleznotājs, kas pārsteidza pasauli ar savas l'antāzijas bagātību, bet vēl citreiz — Venēcijas gondoljers vai cirka atlēts, neparasti skaists un spēcīgs.

Katrs no šiem vīriešiem kādu laiku bija nodarbinājis Izabellas apslēptākās domas, katram viņa tika veltījusi klusas nopūtas, saprazdama, ka viena vai otra iemesla dēļ nevar tos mīlēt, un visi tie ar dieva palīdzību viņas pusreālajos, pusfantastiskajos sapņos rādījās Apolona veidolā. Sīs parādības Izabellas acīs viesa jaunu — gluži neparastu, domīgu izteiksmi. Nereti viņa vērās kaut kur pāri cilvēkiem, pāri visam pasaulīgajam, un, kad viņas pelēcīgie mati vēl tik neparasti izrisa pār pieri, it kā to skautu noslēpumaina dvesma, apkārtējiem šķita, ka viņi redz eņģeli vai svēto.

Pirms gada šādā brīdī Izabellu bija ievērojis Vokuļskis. Kopš tās reizes viņa sirds vairs nepazina miera.

Gandrīz tai pašā laikā Tomašs sarāva attiecības ar augstāko sabiedrību un par zīmi savām revolucionārajām noskaņām ierakstījās Tirgotāju biedrībā. Tur kopā ar kādreiz nicinātajiem ādmiņiem, saru uzpircējiem un spirta deģiem viņš spēlēja vistu, pa labi un kreisi klāstīdams, ka aristokrātijā nedrīkst noslēgties savā šaurajā lokā, tieši otrādi — tai jāvada apgaismotā pilsonība un ar tās palīdzību — tauta. Par to bramanigie ādmiņi, saru uzpircēji un spirta deģi bija ar mieru atzīt, ka Tomašs ir vienīgais aristokrats, kurš izpratis savus pienākumus pret dzimteni un pilda tos pēc labākās sirdsapziņas. Viņi varētu vēl piebilst: pilda ik dienas no deviņiem vakarā līdz pusnaktij.

Un, kamēr Tomašs tādā veidā nesa jaunā stāvokļa nastu, Izabella nīka sava skaistā dzīvokļa vientulībā un klusumā. Nereti Mikolajs jau cieši snauda krēslā un Florentīna, aizbāzusi ausis ar vati, saldi dusēja, bet pie Izabellas durvīm, atmiņu traucēts, miegs neiedrošinājās klaudzināt. Tad viņa, pietrūkusies no gultas un apmetuši vieglus naktssvārkus, stundām ilgi staigāja pa salonu, kur soļu troksni slāpēja paklājs, bet tumsu kliedēja vienīgi divu ielas laternu skopā gaisma.

Izabella soļoja, bet ap viņu milzīgajā istabā drūzmējās skumjas atmiņas un cilvēku tēli, kas te kādreiz bija apgrozījušies. Lūk, te snauž vecā kņaziene, tur divas grāfienes taujā prelātam, vai bērnu drīkst kristīt ar rožūdeni. Lūk, tur jaunu cilvēku spiets nenovērš no viņas ilgpilnus skatienus vai cenšas pievērst sev uzmanību ar mākslotu vēsumu, bet tur meiteņu vītne, kuras skatieniem glāsta, apbrīno vai apskauž viņu. Visa telpa pilna gaismas, šalku un valodu, kuru lielum lielais vairums, gluži kā tauriņi ap ziedu, grozās ap viņas skaistumu. Kur vien viņa parādās, viss viņas tuvumā bālē; pārējās sievietes kļūst par viņas fonu, bet vīrieši — par vergiem …

Un tas viss pagājis!… Šodien šeit tumšs, auksts un tukšs … Paliktjsi tikai viņa un neredzamais skumju zirneklis, kas vienmēr aizauž ar pelēku plīvuru vietas, kur esam bijuši laimīgi, no kurienes laime aizbēgusi. Jau aizbēgusi! … Izabella lauzīja rokas, lai aizturētu asaras, no kurām tā kaunējās pat naktī un vienatnē.

Visi viņu bija atstājuši, visi, izņemot grāfieni Koroļovu, kas, tiklīdz tai uzbruka slikts garastāvoklis, ieradās un, ērti iesēdusies dīvānā, caur nopūtām sacīja:

—   Jā, dārgā Bella, tev jāatzīst, ka esi izdarījusi vairākas nelabojamas kļūdas. Es nerunāju par Viktoru Emanuēlu, jo tā bija acumirklīga karaļa kaprīze, turklāt viņš grēkoja ar liberālismu un bija iestrēdzis parādos. Šādiem sakariem vajag vairāk — es neteiktu takta, bet — pieredzes gan, — grāfiene sacīja, kautrīgi nodurdama acis. — Bet palaist vai, ja vēlies, atgrūst grāfu Senogistu, nu taš, atvaino mani! … Jauns, mantīgs, ar lielisku stāvokli un turklāt ar tādu nākotni!… Pašlaik tieši viņš pārstāv deputāciju pie svētā tēva un droši vien izpelnīsies īpašu svētību visai ģimenei… nu, grāfs Sambors dēvē viņu par «cher cousin» … Ak dievs! …

—   Es domāju, tante, ka tagad bēdāties jau par vēlu, — Izabella iestarpināja.

—   Vai tad es gribu, lai tu bēdājies, mans nabaga bērns? Arī bez tā tev gaidāmi triecieni, ko remdināt spēj vienīgi dziļa ticība. Droši vien tu zini, ka tavs tēvs zaudējis visu, pat tava pūra atlikušo daļu?

—   Ko es tur varu līdzēt?

—   Tu esi vienīgā, kas var ko līdzēt un kam tas jādara, — nozīmīgi sacīja grāfiene. — Tiesa gan, maršals nav nekāds Adoniss, nu bet… Ja mūsu pienākumi būtu tik viegli pildāmi, tad nepastāvētu nopelni. Bez tam, mīļais dievs, kas mums var liegt dvēseles dziļumos glabāt savu ideālu, par kuru domājot paši rūgtākie mirkļi kļūst saldāki? Un, beidzot, galvoju tev, ka skaistas sievietes liktenis blakus vecam vīram nemaz ar nav tik bēdīgs. Visi par viņu interesējas, runā par viņu, apbrīno viņas pašuzupurēšanos, turklāt vecs vīrs ir mazāk prasīgs nekā vīrs vidējos gados …

—   Ak tante …

—   Tikai, lūdzu, bez eksaltācijas, Bella! Tu neesi vairs sešpadsmit gadus veca meitene, un tev jāskatās uz dzīvi nopietni. Nevar kaut kādu antipatiju dēļ upurēt tēva labklājību un kā nekā arī Floras un jūsu kalpotāju. Un, beidzot, padomā, cik daudz laba tu varētu paveikt ar savu cēlo sirsniņu, ja tavās rokās būtu ievērojams īpašums!

—    Bet, tantiņ, maršals ir šausmigi pretīgs. Viņam jau nav vajadzīga sieva, bet aukle, kas noslaucītu muti.

—    Es nepastāvu uz maršalu, var būt arī barons —

—    Barons ir vēl vecāks, krāso matus, sārtojas, bet uz rokām viņam plankumi.

Grāfiene piecēlās no dīvāna.

—    Es tev neuzspiežu, mana dārgā, neesmu nekāda saprecinātāja, ar to nodarbojas pane Melitone. Tikai brīdinu tevi, ka tēvam draud katastrofa.

—    Mums vēl ir nams.

—   Kuru pārdos vēlākais pēc Svētā Jāņa dienas, turklāt ar to nebūs atgūta tev pūrā paredzētā summa.

—   Kā — namu, kas mums izmaksāja simt tūkstošus, pārdos par sešdesmit?

—    Vairāk tas arī nav vērts, tavs tēvs par viņu pārmaksājis. To man sacīja arhitekts, kas Kšešovskas uzdevumā apskatīja namu.

—   Nu, Jaunākā gadījumā mums vēl ir servīzes… sudrabs … — lauzīdama rokas, iesaucās Izabella.

Grāfiene vairākkārt noskūpstīja viņu.

—    Dārgais, mīļais bērns, — viņa šņukstēdama dvesa, — un tieši man nākas tā sāpināt tavu sirsniņu!… Paklausies jel… Bez tam tēvam ir vekseļu parādi par kādiem pāris tūkstošiem rubļu … Un šos vekseļus … vai saproti … šos vekseļus kāds uzpircis… pirms dažām dienām, marta beigās… Mums ir aizdomas, ka te vainojams Kšešovskas pirksts …

—    Cik zemiski! — nočukstēja Izabella. — Bet dievs ar viņu … So pāris tūkstošu rubļu segšanai pietiks ar manu servīzi un sudrabu.

—   Tie ir nesalīdzināmi vairāk vērti, bet kas šodien pirks tik dārgas mantas?

—    Katram gadījumam es tomēr pamēģināšu, — uzbudināta sacīja Izabella. — Palūgšu pani Melitoni, viņa man to nokārtos …

—   Apdomā labi, vai nav žēl šķirties no tādām skaistām ģimeflķs piemiņām?

Izabella iesmējās.

—    Ak tantiņ … Vaigan iespējams svārstīties — pārdot sevi vai servīzi? … Es nekad nepieļaušu, ka mums apraksta mēbeles … Ak šī Kšešovska… Tā vekseļu uzpirkšana … Kāda nelietība!

—    Nu, var būt, ka tā nemaz nav viņa.

—   Tātad atradies kāds jauns ienaidnieks, ļaunāks par viņu.

—    Varbūt tā ir tante Honorata, — grāfiene viņu mierināja. — Varbūt viņa grib palīdzēt Tomašam, bet reizē arī likt izjust briesmas. Paliec sveika, mans mīļais bērns, adieu …

Ar to beidzās saruna, kurā poļu valoda bija tik bagātīgi piebārstīta franču frāzēm, ka atgādināja izsitumiem pārklātu seju.

SESTA NODAĻA KA PIE VECĀ APVĀRŠŅA PARĀDĀS JAUNI ĻAUDIS

Aprīlis sākumā — viens no tiem mēnešiem, kad ziema vēršas pavasarī. Sniegs jau nozudis, bet zaļums vēl nav parādījies; koki ir melni, zālāji — pelēki, debesis pelēkas; tās atgādina ar sudrabainiem un zeltainiem pavedieniem cauraustu marmoru.

Pulkstenis ir pieci pēc pusdienas. Izabella sēž savā kabinetā un lasa jaunāko Zolā romānu «Une page d'amour» Viņa lasa izklaidīgi, ik pa laiciņam paceļ acis, palūkojas logā un pusneapzināti secina, ka koku zari ir melni, bet debess — pelēka. Viņa lasa atkal, tad pārlaiž acis kabinetam un pusneapzinīgi nodomā, ka ar .debeszilo drēbi apsistām mēbelēm un viņas de^beszilajiem rīta svārkiem šodien pelēcīga nokrāsa, ka balto aizkaru bārkstis līdzīgas lielām ledus lāstekām. Tad viņa aizmirst, ko šai brīdī domājusi, un klusībā sev vaicā: «Par ko es domāju?… Ak, pareizi, par lieldienu ziedojumu vākšanu…» Un pēkšņi viņai rodas vēlēšanās pavizināties karietē, tai pašā laikā viņā mostas nepatika pret debesi, ka tā tik pelēka un zeltainās dzīsliņas tajā tik šauras … Viņu urda kāds neskaidrs nemiers, kādas gaidas, bet viņa pati nezina, ko gaida: vai lai mākoņu sega pašķirtos vai lai ienāktu sulainis un pasniegtu viņai vēstuli ar ielūgumu uz ziedojumu vākšanu? Laika palicis tik maz, bet viņa vēl arvien nav uzlūgta.

Viņa atkal lasa romānu, to nodaļu, kur zvaigžņotā naktī Rambo labo mazās Joasas saplēsto lelli, Helēna slīkst beziemesla skumju asarās, un abats Zuvs ieteic viņai iziet pie vīra. Izabella jūt līdzi viņas skumjām un, kas zina, ja šinī brīdī debesīs mākoņu vietā parādītos zvaigznes, vai viņa nesāktu raudāt tāpat kā Helēna. Līdz ziedojumu vākšanai palikušas tik tikko pāris dienu, bet viņu vēl nav ielūguši. Ielūgt ielūgs, to viņa zina, .bet »kāpēc tā vilcinās? …

«Bieži vien sievietes, kas, šķiet, tik karsti meklē dievu, gluži vienkārši ir nelaimīgas būtnes, kuru sirdis sabangojusi kaislība. Viņas iet uz baznīcu, lai tur dievinātu vīrieti,» saka abats Zuvs.

«Labais abats, kā viņš centās nomierināt nabaga Helēnu!» domā Izabella un pēkšņi nomet grāmatu/Abats Zuvs tai atgādinājis, ka jau kopš diviem mēnešiem viņa izšuj baznīcas zvana lentu un vēl nav beigusi. Viņa pieceļas no krēsla un piebīda tuvāk logam galdiņu ar rokdarbu rāmi, raksta paraugu un vācelīti ar dažādas krāsas zīdiem; tad attin lentu un sāk dedzīgi izšūt uz tās rozes un krustus. Darba ietekmē viņas sirdī mostas cerība. Kas kalpo baznīcai tā kā viņa, nevar likt aizmirsts pie lieldienu ziedojumu vākšanas. Viņa izmeklē zīdu, iever to adatā un šuj, šuj neapnīkdama. Skatiens skraida no parauga uz šuvekli, roka ceļas un nolaižas, krīt, nolaižas un ceļas, bet galvā sāk rosīties domas par tērpu pie pestītāja kapa un lieldienu tualeti. Drīz vien šis jautājums aizņem visu viņas uzmanību, aizplīvuro acis un apstādina rokas. Kleita, cepure, apmetnis un lietussargs — visam jābūt jaunam, bet laika tik maz un vēl nekas nav sarunāts, pat izmeklēts nav! …

Tad viņa atceras, ka servīze un galda sudrabs atrodas jau pie juveliera, ka varbūt jau gadījies pircējs un ka šodien, rīt viss būs pārdots. Izabella jūt sažņaudzamies sirdi par servīzi un sudrabu, bet, iedomājot par lieldienām un jauno tērpu, viņu . pārņem zināms atvieglojums. Tam jābūt ļoti "skaistam, bet kādam tieši?

Viņa atbīda rokdarbu rāmi un no galdiņa, uz kura guļ Sekspīrs^Dante, Eiropas slavenību albums, kā arī vairāki žurnāli, paņem «Le Moniteur de la Mode» un sāk to pārskatīt ar

vislielāko uzmanību. Te ir dienas tērpi, te ir pavasara tērpi meitenēm, jaunavām, jaunuvēm un viņu mātēm, dāmām; te viesību, svinību, pastaigu kleitas; seši jauni cepuru modeļi no vairāk nekā desmit audumu paraugiem un desmitiem krāsu toņos … Ak dievs, ko izvēlēties? … Nē, te nav iespējams izvēlēties, neapspriežoties ar Florentīnu un veikalnieci

Neapmierināta Izabella atliek sāņus modes žurnālu un atslīgst pusguļus atzveltnī. Kā lūgšanā saņemtās rokas viņa noliek zem pakauša uz atzveltnes un sapņainām acīm raugās debesīs. Lieldienu ziedojumu vākšana, jaunais tērps, mākoņainā debess — tas viss drūzmējās viņas iztēlē, bet cauri tam žēlums un viegla kauna sajūta par pārdodamo servīzi.

«Ak, viss vienalga!» viņa saka sev un atkal vēlas, lai mākoņi pašķirtos kaut vai uz īsu brītiņu. Bet mākoņi sabiezē, un viņas sirdī pieaug žēlums, kauns un nemiers. Skatiens krīt uz galdiņu blakus atzveltnim, uz lūgsnu grāmatiņu ziloņkaula apdarē. Izabella paņem sējumiņu un nesteigdamās, lappusi pēc lappuses pāršķirdama, uzmeklē lūgšanu «Acte de resignation» un atradusi sāk lasīt: «Que votre nom soit bēni a jamais, bien qui avez voulu m'eprouver par cette peine.» 1 Viņai tā lasot, pelēkās debesis sāk skaidroties, un pie pēdējiem vārdiem: «Et d'attendre en paix votre divin secours…» [2] — mākoņu sega pašķiras, atsedzas spožas zilgmes klājiens un Izabellas kabinetā ielīst gaisma, bet viņas dvēselē — miers. Tagad viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka lūgšanās tikusi uzklausīta, ka viņai būs viskrāšņākais tērps un vislabākā baznīca ziedojumu vākšanai.

Sai mirklī klusi paveras kabineta durvis: uz sliekšņa parādās Florentina — slaida, bikla, ģērbusies melnā, divos pirkstos viņa tur vēstuli un klusi bilst:

—    No panes Koroļovas.

—   Ahā, sakarā ar ziedojumu vākšanu, — apburoši smaidīdama, min Izabella. — Tu visu dienu ne reizes neielūkojies pie manis, Floriņ.

—   Negribēju tevi traucēt.

—   Garlaikoties? … Kas zin, vai mums jautrāk nebūtu garlaikoties kopā.

—   Vēstule___ — bilst būtne melnajā kleitā, pastiepdama aploksni Izabellai.

—    Es zinu tās saturu, — Izabella pārtrauc viņu. — Pasēdi mazliet pie manis, un, ja tas tevi neapgrūtina, izlasi man priekšā.

Florentīna nedroši apsēžas uz krēsla, pirkstu galiem paņem no rakstāmgalda papīrnazi, ar vislielāko uzmanību atver aploksni. Tad viņa noliek nazi atkal uz rakstāmgalda, pēc tam arī aploksni, atloka vēstuli un klusā, melodiskā balsī lasa franču valodā rakstīto vēstuli'

«Dāi^gā Bella! Piedod, ka pieskaršos jautājumam, kuru risināt ir tiesības tikai tev un tavam tēvam. Es zinu, mans dārgais bērns, ka tu esi šķīrusies no savas servīzes un sudraba, arī tu pati man to teici. Zinu arī to, ka atradies pircējs, kas piedāvā jums pieci tūkstoši rubļu, manuprāt — par maz, kaut gan mūsu laikos grūti cerēt dabūt vairāk. Tomēr pēc sarunas, kāda man bija šai sakarā ar Kšešovsku, es sāku baidīties, ka šīs brīnišķīgās ģimenes lietas nenonāk necienīgās rokās.

Es negribētu to pieļaut, tādēļ piedāvāju tev, ja esi ar mieru, aizdot trīs tūkstošus rubļu, paturot ķīlā minēto servīzi un sudrabu. Uzskatu, ka šodien, kad tavs tēvs atrodas tādās grūtībās, šiem priekšmetiem labāk atrasties pie manis. Saņemt atpakaļ tu tos varēsi kuru katru brīdi, bet manas nāves gadījumā — pat neatdodot parādu.

Es neuzspiežu tev, tikai piedāvāju. Apsver, kā tev ir ērtāk, bet galvenais — padomā par sekām.

Par cik es pazīstu tevi, tu jutīsies ļoti sāpināta, uzzinādama kādreiz, ka mūsu dzimtas vērtslietas grezno kaut kāda baņķiera galdu vai nodotas viņa meitas pūrā.

Sūtu tev tūkstoš skūpstu.

Joanna

P. S. Iedomājies tikai, kāda laime gadījās manai patversmei. Iegriezusies vakar tā slavenā Vokuļska veikalā, es bildu vārdiņu par mazu palīdzību nabaga bāreņiem. Rēķināju uz kādiem pāris desmit rubļiem, bet viņš — vai tici? — ziedoja tūkstoti, burtiski — tūkstoš rubļu un vēl pateica, ka neiedrošinātos man pasniegt mazāku summu. Vēl daži tādi Vokuļski, un es jūtu, ka vecumdienās būtu gatava kļūt par demokrāti.»

Beigumi lasīt vēstuli, Florentīna neiedrošinājās pacelt acis. Beidzot viņa saņēma drosmi un pavērās: Izabella sēdēja atzveltni bāla. sakrampētām rokām.

—   Ko tu par to teiksi, Flora? — viņa pēc brīža jautāja.

—   Es domāju, — uzrunātā klusi atbildēja, — ka pane Koroļova vēstules sākumā pati vispareizāk raksturoja savu stāvokli šai jautājumā.

—   Kāds pazemojums! — Izabella čukstēja, nervozi sizdama ar roku pa atzveltni.

—   Pazemojoši ir piedāvāt kādam trīs tūkstošus rubļu, atstājot ķīlā sudrabu, sevišķi tad, kad sveši cilvēki piedāvā piecus tūkstošus … Cita es tur nekā neredzu.

—   Kā viņa izturas pret mums… Redzams, mēs patiešām esam izputējuši…

—   Bet, Belliņ!… — modrāka kļuvusi, pārtrauca viņu Florentīna. — Tieši šī nežēlīgā vēstule pierāda, ka jūs neesat izputējuši. Tantei patīk būt nežēlīgai, bet viņa prot cienīt īstu nelaimi. Ja jums patiesi draudētu bankrots, jūs viņas personā atrastu aizgādigu, atsaucīgu mierinātāju.

—   Paldies.

—   Tev no tā nav ko baidīties. Rīt mums ienāks pieci tūkstoši rubļu, ar tiem var vadīt saimniecību veselu pusgadu… vai vismaz mēnešus trīs. Bet pēc pāris mēnešiem …

—    Mūsu namu izūtrupēs …

—   Vienkārša formalitāte, nekas vairāk. Un vispār — ar to jūs tikai iegūsiet, jo šodien māja jums ir tikai par slogu. Nu, bet pēc tantes Hortenzijas nāves tu saņemsi tūkstošus simt. Turklāt, — Florentīna pēc brīža piemetināja, sarāvusi uzacis uz augšu, — es neesmu pilnīgi pārliecināta, vai tēvam patiešām nav īpašums Visi ir tādās domās …

Izabella paliecās no atzveltņa un saņēma Florentlnas roku.

—   Floriņ, — viņa ierunājās klusinātā balsī, — kam tu to stāsti?… Tu laikam patiešām uzskati mani tikai par izprecināmu jaunkundzi, kura nekā ne redz, ne jēdz!… Tu domā, es nezinu, — viņa piebilda vēl klusāk, — ka jau kopš mēneša naudu mājas saimniecībai tu aizņemies no Mikolaja…

—    Var būt, ka tēvs taisni to grib …

—   Un arī to viņš grib, lai tu ik rītu viņa portmonejā paslepus ieliktu pāris rubļu?

Florentīna paraudzījās viņai acīs un pašūpoja galvu.

—   Pārāk daudz tu zini, — viņa atbildēja, — tomēr visu ne. Jau kopš nedēļām divām, varbūt — desmit dienām es redzu, ka tēvam ir sava kabatas nauda …

—   Tātad viņš taisa parādus …

—     Nē, tēvs nekad neies aizņemties pilsētā. Kreditori ar aiz' devumu ierodas pie viņa mājās un tēva kabinetā saņem kvīti vai

procentus. Tu viņu šai ziņā nepazīsti.

—    Kur tad viņš ņem naudu?

—   Nezinu. Redzu tikai, ka viņam ir un dzirdu, ka vienmēr ir bijusi.

—    Kāpēc tādā gadījumā viņš atļauj pārdot sudrabu? — Izabella neatlaidīgi prašņāja.

—    Varbūt viņš grib pakaitināt radiniekus.

—    Bet kas uzpircis viņa vekseļus?

Florentīna nevarīgi ieplēta rokas.

—    Kšešovska tos nav uzpirkusi, — viņa sacīja. — To es skaidri zinu. Tātad — vai nu tante Hortenzija vai…

—   Vai? …

—    Vai tēvs pats. Vai tad tu nezini, ko visu viņš nav darījis, lai tikai pakaitinātu radus, bet pēc tam pasmietos par tiem …

—    Bet kāpēc viņš uztrauc mani, mūs?

■— Viņš domā, ka tu neuztraucies. Meitai neierobežoti jāuzticas tēvam.

—   Ak tad, lūk, kas! … — Izabella nočukstēja un iegrima domās.

Melnā tērptā māsīca lēni piecēlās no krēsla un klusi izgāja.

Izabella atkal pacēla skatienu uz savu istabu, kas tagad likās gluži pelēcīga, uz melnajiem zariem, kuri šūpojās aiz loga, uz zvirbuļu pāri. kas varbūt čivināja par lizdas vīšanu, uz debesīm, tagad vienlaidu pelēkām, bez jelvienas gaišākas josliņas. Viņas atmiņā atkal iznira ziedojumu vākšana un jaunais tērps, tomēr kā vi^ns. tā otrs šķita tik niecīgi, gandrīz vai smieklīgi, ka viņa, domājot par tiem, tikko manāmi paraustīja plecus.

Šobrīd viņu tirdīja citi jautājumi: vai neatdot servīzi grāfienei Koroļovai un, kur tēvs ņem naudu? Ja viņam tā bijusi visu laiku, kāpēc viņš ļāva aizņemties no Mikolaja?… Bet, ja tās viņam nav, no kādiem avotiem viņš to smeļ tagad?… Ja viņa servīzi un sudrabu atdos tantei, secen var aiziet gadījums tik izdevīgi pārdot, bet, ja pārdos par pieciem tūkstošiem, šīs ģimenes vērtslietas patiešām var nokļūt, kā rakstīja grāfiene, necienīgās rokās.

Pēkšņi domu plūdums pārtrūka: viņas jutīgā auss blakus istabās bija saklausījusi troksni. Tie bija vīrieša soļi— ritmiski un mierīgi. Salonā tos nedaudz apslāpēja tepiķis, ēdamistabā tie ieskanējās spēcīgāk, viņas guļamistabā atkal pieklusa, it kā nāktu kāds uz pirkstgaliem.

—   Lūdzu, papā, — atsaucās Izabella, izdzirdusi klauvējienus pie savām durvīm.

Ienāca Tomašs. Viņa gribēja piecelties no atzveltņa, bet tēvs neļāva. Viņš apņēma viņu ap pleciem, noskūpstīja uz galvas un, pirms apsēdās blakus, iemeta acis lielajā spogulī pie sienas. Viņš tur redzēja savu skaisto seju, sirmās ūsas, nevainojamos melnos svārkus, izgludinātās bikses, it kā tās nupat tikai kā nāktu no drēbnieka, un pārliecinājās, ka viss ir kārtībā.

—   Dzirdēju, — viņš smaidīdams griezās pie meitas, — ka jaunkundze saņemot korespondenci, kas bojā tai omu.

—   Ak papā, ja tu zinātu, kādā tonī tante raksta …

—   Droši vien nervu slimnieces tonī. Par to tu nedrīksti uz viņu apvainoties.

—   Ja tas būtu tikai apvainojums… Es bīstos, ka viņai taisnība un ka mūsu sudrabs patiešām varētu nokļūt uz kaut kāda baņķiera galda.

Viņa pieglauda galvu pie tēva pleca. Tomašs nevilšus pameta skatienu spogulītī uz galdiņa un pie sevis atzina, ka šinī mirklī abi viņi veido ļoti skaistu grupu. Sevišķi labi izskatījās meitas sejā bangojošais nemiers kontrastā pret viņa mieru. Tomašs smaidīja.

—    Baņķieru galdi! … — viņš atkārtoja. — Mūsu senču sudrabs ir atradies gan uz tatāru, gan kazaku, gan dumpīgu zemnieku galdiem, bet ar visu to mēs nebūt neesam zaudējuši savu, bet ieguvuši pat slavu. Kas cīnās, tas riskē zaudēt.

—   Viņi zaudēja kara dēļ un karā, — Izabella iebilda.

—   Bet vai pašlaik nav karš?… Mainījušies vienīgi ieroči: izkapts vai jatagāna vietā šodien cīnās ar rubli. Joasja to ļoti labi saprata, kad pārdeva nevis servīzi, bet dzimtīpašumu, vai kad lika nojaukt vecās pils drupas, lai uzceltu klēti.

—   Tātad mēs esam pieveikti … — Izabella nopūtās.

—    Nē, mans bērns, — izsliedamies attrauca Tomašs. — Tagad mēs tikai sāksim gūt uzvaras, un vai tikai tas nebaida manu māsiņu un viņas sabiedrotos? Viņi tik dziļi iemiguši, ka uztraucas par katru dzīvības izpausmi, par katru manu drosmīgāku soli, — viņš piemetināja it kā pie sevis.

—    Par tavu, papā?

—   Jā. Viņi domāja, ka es lūgšu palīdzību. Tā pati Joasja labprāt pataisītu mani par savu pilnvaroto. Bet es pateicos par viņu žēlastību un tuvinājos pilsonībai. So cilvēku vidū es ieguvu tādu svaru, ka tas sāk uztraukt mūsu aprindas. Viņi domāja, ka es noslīdēšu otrajā plānā, bet tagad redz, ka varu izvirzīties pirmajā.

—   Tu, papā?

—    Es. Līdz šim es klusēju, jo man nebija piemērotu palīgu. Tagad esmu atradis cilvēku, kas saprot manas idejas, un es sākšu rīkoties.

—   Kas viņš tāds ir? — iejautājās Izabella, pārsteigta lūkodamās tēvā.

—    Kāds Vokuļskis, tirgotājs, dzelzs cilvēks. Ar viņa palīdzību es noorganizēšu mūsu pilsonību, nodibināšu tirdzniecības sabiedrību ar austrumiem un tā pacelšu mūsu rūpniecību…

—   Tu, papā?

—   Un tad paskatīsimies, kurš izvirzīsies priekšgalā, kaut vai iespējamās pilsētas domes vēlēšanās …

Izabella klausījās plaši ieplestām acīm.

—   Vai tas cilvēks, — viņa čukstus vaicāja. — par kuru tu stāsti, papā, nav kāds afērists, avantūrists? …

—   Tātad tu viņu nepazīsti? — Tomašs jautāja. — Viņš tak ir viens no mūsu piegādātājiem.

—    Veikalu es zinu, ļoti labs, — domīgi sacīja Izabella. — Tur ir vecs pārdevējs, mazliet tāds kā savādnieks, bet neparasti ^pakalpīgs … Ahā, šķiet, ka pirms dažām dienām es redzēju arī pašu īpašnieku . .. Pēc izskata ļoti rupjš …

—   Vokuļskis rupjš? … brīnījās Tomašs. — Viņš tiešām turas mazliet pastīvi, bet ir ļoti pieklājīgs.

Izabella pakratīja galvu.

—    Nepatīkams cilvēks, — viņa pastāvēja pie sava. Tagad es viņu atceros… Būdama otrdien veikalā, pajautāju viņam, cik maksā vēdeklis. Tev vajadzēja redzēt, kā viņš paskatījās uz mani!… Nekā neatbildēja, tikai izstiepa savu milzīgo, sarkano roku pret pārdevēju, diezgan elegantu jaunu cilvēku, un noņurdēja dusmīgi: «Pan Moravski,» vai Mračevski, es vairs neatceros, «pana jautā, cik maksā vēdeklis.» Nē, neinteresantu kompanjonu tu sev esi izvēlējies! … — smējās Izabella.

—   Velnišķi enerģisks cilvēks, dzelzs cilvēks, — iebilda Tomašs.

Visi viņi tādi. Tu viņus iepazīsi, jo domāju sarīkot pie mums pāris apspriežu. Visi viņi ir oriģināli, bet šis oriģinālāks par visiem.

—   Vai tu, papā, gribi pieņemt šos kungus? …

—   Man ar dažiem no viņiem jāapspriežas. Bet, kas attiecas uz mūsējiem, — viņš piemetināja, lūkodamies meitai acīs, — galvoju tev, tiklīdz viņi padzirdēs, kas pie manis nāk, tad neviens no viņiem netrūks mūsu salonā.

Sai mirklī ienāca Florentīna, lūgdama pusdienās. Tomašs pasniedza meitai roku, un viņi trijatā iegāja ēdamistabā, kur gaidīja zupas terīne un Mikolajs — tērpies frakā ar lielu, baltu kaklasaiti.

—   Bella mani sasmīdināja, — Tomašs griezās pie Florentīnas, kas lēja no terīnes buljonu. — Iedomājies tikai, Flora, Vokuļskis uz viņu atstājis rupja cilvēka iespaidu. Vai tu viņu pazīsti?

—   Kas gan šodien nepazīst Vokuļski, — atbildēja Florentīna, pasniegdama Mikolajam namatēva šķīvi. 1 — Nu, elegants viņš nav, bet iespaidu atstāj …

—   Tādņ kā bluķis ar sarkanām ķetnām, — smiedamās iejaucās Izabella.

—   Man viņš atgādina Trosti, vai atceries, Bella, to strēlnieku pulkvedi Parīzē, — Tomašs ieminējās.

—    Bet man — triumfējošā gladiatora statuju, — melodiskā balsī piemetināja Florentīna. — Vai atceries, Bella, Florencē —

to ar pacelto zobenu? Seja skarba, pat mežonīga un tomēr skaista.

—    Bet sarkanās rokas? … — Izabella jautāja.

—   Tās viņš apsaldējis Sibīrijā, — ar uzsvaru sacīja Florentīna.

Ko viņš tur darīja?

—    Izpirka aizraušanos jaunībā, — paskaidroja Tomašs.

To viņam var piedot.

-rĀ, tātad viņš turklāt ir arī varonis! . . .

—    Un miljonārs, — piemetināja Florentīna.

—       Un miljonārs? — atkārtoja Izabella. — Es sāku ticēt, ka • papā taisījis labu izvēli, ņemot viņu par kompanjonu. Kaut

gan …

—    Kaut gan? … — taujāja tēvs.

—    Ko par šo kompāniju teiks sabiedrība?

—    Kam spēks rokās, tam pasaule pie kājām.

Mikolajs jau beidza iznēsāt karbonādi, kad priekštelpā atskanēja zvans. Vecais sulainis izgāja un pēc mirkļa atgriezās, nesdams uz sudraba, bet varbūt — apsudrabotas paplātes vēstuli.

—    No panes grāfienes, — viņš ziņoja.

—   Tev, Bella, — Tomašs sacīja, paņēmis vēstuli rokā. Atļauj, ka es aiztaupu tev šo rūgto pilienu.

Viņš atvēra vēstuli, sāka to lasīt un smiedamies pasniedza Izabellai.

—   Lūk, — viņš iesaucās, — te nu ir Joasja. Nervi, mūžīgie nervi! . . .

Izabella atbīdīja šķīvi un uzbudināti acīm pārskrēja vēstulei. Pamazām viņas vaigs noskaidrojās.

—    Paklausies, Floriņ, — viņa sacīja, — ārkārtīgi interesanti.

«Dārgā Bella!» raksta tante. «Aizmirsti, eņģelīt, manu iepriekšējo vēstuli. Galu galā par tavu servīzi man nav nekādas daļas, un, kad tu taisīsies iziet pie vīra, mēs atradīsim citu. Bet es ļoti vēlētos, lai tu noteikti piedalītos ziedojumu vākšanā ar mani, un tieši par to es gribēju rakstīt iepriekšējā vēstulē un nevis par servīzi. Mani nabaga nervi! Ja tu negribi tos galīgi sabeigt, tev jāpiekrīt manam lūgumam.

65

Pestītāja kaps mūsu baznīcā būs burvīgs. Mans lieliskais

[1] — Lelle, I

Vokuļskis dod strūklaku, mākslīgus dziedošus putniņus, mūzikas šķirstiņu, kas spēlēs tikai nopietnus gabalus, un daudz paklāju. Hozers pagādās ziedus, bet mūzikas mīļotāji rīko koncertu — ērģeles, vijole, čells un dziedāšana. Esmu aizgrābta, bet, ja starp šiem brīnumiem nebūs tevis, es kļūšu slima. Tātad norunāts? … Apskauju tevi un skūpstu tūkstoš reižu.

Tevi mīlošā tante Joanna.

P. S. Rīt braucam uz veikalu pasūtīt tev pavasara tērpu. Es nomiršu, ja tu to nepieņemsi.»

Izabella staroja. Sī vēstule piepildīja visus viņas sapņus.

—   Vokuļskis patiešām ir vienreizējs! — Tomašs smiedamies sacīja. — Viņš vienā rāvienā iekarojis Joasju, un tagad viņa ne tikai nenosodīs mani par šādu kompanjonu, bet pat cīnīsies kopā ar mani viņa dēļ.

Mikolajs pasniedza cāļus.

—   Viņš, acīm redzot, ir ģeniāls cilvēks, — Florentīna atzīmēja.

—   Vokuļskis? … Nu nē, — Tomašs atbildēja. — Viņam gan piemīt velnišķīga enerģija, bet, kas attiecas uz kombinēšanu, es neteiktu, ka tā viņam būtu izcila.

—    Man šķiet, ka viņš to pierādījis.

—   Visi pierādījumi attiecas vienīgi uz enerģiju, — atbildēja Tomašs. — Kombinēšanas spējas, ģeniāls prāts izpaužas citur, nu, kaut vai… kāršu spēlē. Es ar viņu diezgan bieži spēlēju piketu, kur bez kombinēšanas — ne no vietas. Rezultātā es paspēlēju astoņus līdz desmit rubļus, bet iegūstu ap septiņdesmit, kaut gan … nebūt nepretendēju uz ģenialitāti! — viņš pieticīgi piebilda.

Izabellai izkrita no rokas dakšiņa. Viņa nobālēja un, saķērusi galvu, klusi ievaidējās:

—   A-a! …

Tēvs un Florentīna pielēca kājās.

—Kas tev kait, Bella? … — uzbudināts jautāja Tomašs.

—   Nokas, — viņa atbildēja, celdamās no galda, — migrēna. Jau kopš stundas es jutu, ka sāksies … Nekas, papā …

Viņa noskūpstīja tēvam roku un aizgāja uz savu istabu.

—   Pēkšņai migrēnai vajadzētu ātri beigties, — sacīja Tomašs. — Ej pie viņas, Floriņ. Es uz kādu brītiņu aizbraukšu uz

pilsētu, man jāredzas ar dažām personām, bet atgriezīšos agrāk. Tikām, lūdzu tevi, pieskati viņu, mīļā Floriņ, — norādīja Tomass ar tāda cilvēka seju, kas pārliecināts, ka bez viņa rīkojumiem vai lūgumiem pasaulē nevar labi klāties.

—   Tūdaļ iešu, lai tikai šeit sakopj, — atbildēja Florentīna, kurai mājas kārtība bija daudz svarīgāka par migrēnu.

Zemi jau apņēmis nokrēslis . . . Izabella ir atkal viena savā kabinetā; viņa atkritusi atzveltnī un abām rokām aizklājusi acis. No zīdu lavīnas, kas izplūdusi pa grīdu, iznirusi viņas šaurā kurpīte un laukumiņš zeķes, bet to neviens neredz, un pati viņa par to nedomā. Sinī brīdī viņas dvēseli atkal plosa dusmas, aizvainojums un kauns. Tanite atvainojas, viņa pati vāks ziedojumus pie visskaistākā kapa, un viņai būs viskrāšņākais tērps; un tomēr viņa ir — nelaimīga . .. Viņa jūtas tā, it kā viesu pilnā salonā uz sava jaunā tērpa pēkšņi būtu ieraudzījusi milzīgu, riebīga izskata tauku traipu, it kā kleita būtu notriepta kaut kur uz virtuves kāpnēm. Doma par to viņai ir tik pretīga, ka mute pieplūst siekalām.

Kāds šausmīgs stāvoklis! … Jau mēnesi viņi aizņemas naudu no sava sulaiņa, bet naudu sīkiem izdevumiem viņas tēvs kopš dienām desmit iegūst, spēlējot kārtis.. . Laimēt var; smalki kungi laimē tūkstošus, bet ne jau pirmo dzīves nepieciešamību segšanai, un galvenais — ne jau no tirgotājiem. Ak, ja tas būtu iespējams, viņa nokristu tēvam pie kājām un lūgtu, lai viņš nespēlē ar šiem ļaudīm, vismaz — tagad ne, kad viņu finansiālās lietas tik bēdīgā stāvoklī. Pēc pāris dienām, kad viņa saņems naudu par savu servīzi, viņa pati iedos tēvam pāris simtu rubļu un lūgs, lai viņš tos paspēlē tam Vokuļskim, lai viņš apbalvo to bagātīgāk, nekā viņa apbalvos MLkolaju, atdodama tam parādu.

Bet vai viņai klājas to darīt, pat sākt runāt par to ar tēvu?

—   Vokuļskis? . . . Vokuļskis? … — čukst Izabella. — Kas ir šis Vokuļskis, kurš šodien tik pēkšņi parādījies viņai no vairākām pusēm dažādās lomās? Kāds viņam sakars ar tās tanti, ar tēvu? …

5*

67

Un tad Izabellai šķiet, ka jau kopš vairākām nedēļām viņa kaut ko dzirdējusi par šo cilvēku. Kāds tirgonis nesen bija ziedojis dažus tūkstošus rubļu labdarīgiem mērķiem, bet viņa nebija pārliecināta, vai tas bija dāmu tērpu vai kažoku veikala īpašnieks. Pēc tam klīda valodas, ka kācLs tirgotājs bulgāru kara

laikā iedzīvojies lielā bagātībā, bet viņa nebija iegaumējusi, vai iedzīvojies bija kurpnieks, kas šuj viņai zābaciņus, vai viņas frizieris? Un tikai tagad pēkšņi viņa atcerējās, ka tirgotājs, kas ziedojis naudu labdarīgiem nolūkiem, un tas, kas ieguvis lielas bagātības, ir viena un tā pali persona, ka tas ir šis pats Vokuļskis, kas paspēlē viņas tēvam kārtīs un kuru viņas tante, ar savu augstprātību plaši pazīstamā grāfiene Koroļova, dēvē par «mans lieliskais Vokuļskis».

Šai mirklī viņas acu priekšā pavīdēja pat šī cilvēka seja, kurš veikalā nevēlējās runāt, bet, atkāpies aiz milzīgām japāņu vāzēm, drūmi vērās viņā. Kā viņš bija raudzījies …

Kādu dienu viņas ar Florentīnu bija iegriezušās konditorejā iedzert krūzīti šokolādes, tāpat — joka pēc. Abas nosēdās pie loga, aiz kura salasījās vairāki noplīsuši bērni. Šie bērni ar izsalkušu zvēriņu ziņkāri bija raudzījušies uz viņu, šokolādi un kūkām; taisni tāpat uz viņu bija raudzījies šis tirgotājs.

Izabellai pārskrēja viegli šermuļi. Un šim cilvēkam jābūt viņas tēva kompanjonam? Kādēļ viņam vajadzīgs kompanjons? Kur tēvam radusies doma dibināt tirdzniecības sabiedrības, celt plašus plānus, par kādiem nekad agrāk nebija pat sapņojis? . . . Ar pilsonības palīdzību viņš grib izvirzīties aristokratijas priekšgalā; grib tikt izvēlēts pilsētas domē, kāda nav pastāvējusi un nepastāv? …

Bet varbūt šis Vokuļskis patiešām afērists, krāpnieks, kuram vajadzīgs skanīgs uzvārds savu uzņēmumu reklāmai. Tādi gadījumi ir dzirdēti. Cik daudz skaistu vācu un ungāru aristokratu uzvārdu nav novazāti tirdznieciskos darījumos, par kuriem viņai nav nekādas jēgas un droši vien arī tēvam ne.

Bija kļuvis jau pavisam tumšs; uz ielām iedegtās laternas meta gaismu Izabellas kabinetā, zīmēdamas uz griestiem loga spraišļus un aizkaru krokas. Ēnas atgādināja krustu uz gaišas pamatnes, ko pamazām aizklāj biezs mākonis.

«Kur es esmu redzējusi tādu krustu, tādu mākoni un gaismu?» Izabella prātoja. Viņa sāka atcerēties līdz šim dzīvē redzētās ainas un — sapņot.

Viņai šķita, ka brauc karietē pa kādu pazīstamu apvidu. Ainava ir līdzīga milzīgam no mežiem un zaļiem kalniem veidotam gredzenam, bet viņas kariete atrodas gredzena malā un brauc lejup. Bet vai tiešām brauc? Kariete ne tuvojas, ne attālinās no kaut kā, tā it kā stāv uz vietas. Un tomēr brauc: tas redzams pēc saules ripas, kas atspoguļojas karietes lakotajā spārnā un ņirbēdama lēni slīd atpakaļ. Turklāt kļūst dzirdama rīboņa … Vai tā būtu drošku rīboņa uz ielas? … Nē, tur dārd mašīnas, kas strādā kaut kur dziļi šinī kalnu un mežu gredzenā. Tur lejā, zaļumu ieskauts, redzams pat it kā melnu dūmu un baltu tvaiku ezers.

Tagad Izabella pamana tēvu, kas sēž viņai blakus un uzmanīgi pētī savus nagus, laiku pa laikam pamezdams skatienu uz apkārtni. Pajūgs joprojām atrodas gredzena malā it kā bez kustības, un tikai saules atspulgs nolakotajā karietes spārnā lēni slīd atpakaļ. Sis šķietamais miers vai arī apslēptā kustība ļoti kaitina Izabellu. «Vai mēs braucam, vai stāvam?» viņa jautā tēvam. Bet tēvs neko neatbild, it kā nemaz viņu neredzētu, vēro savus skaistos nagus un brīžiem pamet skatienu uz apkārtni . ..

Tad — pajūgs nepārtraukti trīc un dzirdama dārdoņa — no melno dūmu un balto tvaiku ezera līdz pusei iznirst kāds cilvēks. Viņam ir īsi apgriezti mati, melnīgsnēja seja, tā atgādina strēlnieku pulkvedi Trosti, bet varbūt Florences gladiatoru, un milzīgas, sarkanas rokas. Ģērbies viņš sodrainā blūzē ar virspus elkoņiem uzrotītām piedurknēm; kreisajā rokā, cieši pie krūtīm piespiedis, viņš tur vēdeklī saliktas kārtis, bet labajā, kuru pacēlis virs galvas — vēl vienu, acīm redzoīt, lai nomestu to uz ekipāžas bukas. Pārējo aizsedz dūmi.

«Ko viņš dara, papā?» izbijusies jautā Izabella.

«Spēlē ar mani piketu,» tēvs atbild, tāpat turēdams rokā kārtis.

«Bet tas ir šausmīgs cilvēks, papā!»

«Pat tādi sievietēm nedara nekā ļauna,& atbild Tomašs.

Tikai tagad Izabella ievēro, ka cilvēks blūzē, joprojām turēdams kārti virs galvas, raugās viņā ar neparastu skatienu. Brīžiem viņa vaļējo blūzi un skarbo vaigu aizklāj lejā mutuļojošie dūmi un tvaiki; viņš nogrimst tajos, — viņa nav. Caur dūmiem blāvi redzams vienīgi viņa acu spīdums,, bet virs dūmiem — līdz elkonim kailā roka un — kārts.

«Ko nozīmē šī kārts, papā? …» viņa vaicā tēvam.

Bet tēvs mierīgi lūkojas savās kārtis un neatbild, it kā viņu nemaz neredzētu.

«Kad beidzot mēs izkustēsimies no šīs vietas? …»

Kaut gan pajūgs kratās un saules atspulgs uz spārna slīd atpakaļ, pie kājām joprojām redzams dūmu ezers, bet tanī — iegrimis cilvēks, viņa roka virs galvas mi — kārts.

Izabellu sagrābj nervozs satraukums, viņa sasprindzina visu sjvvu atmiņu, visas domas, lai tikai atcerētos: ko nozīmē kārts, ko tur šis cilvēks? …

Vai tā būtu nauda, kuru tas paspēlējis tēvam piketā? Laikam gan ne. Varbūt ziedojums, kuru veltījis labdarības biedrībai? Arī ne. Varbūt tūkstoš rubļu, ko iedevis viņas tantei patversmes vajadzībām, bet varbūt tā ir kvīts par strūklaku, putniņiem un tepiķiem pestītāja kapa izgreznošanai?… Arī ne; tas tā neuzbudinātu.

Pamazām Izabellu pārņem lielas bailes. Varbūt tie ir viņas tēva vekseļi, kurus kāds nesen uzpircis? … Tādā gadījumā, saņēmusi naudu par sudrabu un servīzi, viņa vispirms nomaksās šo parādu un atbrīvosies no tāda kreditora. Bet dūmos iegrimušais cilvēks vēl arvien raugās viņai acīs un nemet kārti. Bet varbūt…

Akl…

Izabella pietrūkās no atzveltņa, tumsā aizķērās aiz taburetes un trīsošām rokām zvanīja. Zvanīja vienreiz, otrreiz, neviens neatbildēja, viņa izskrēja priekšistabā un durvīs sadūrās ar Florentīnu, kas saķēra viņu aiz rokas un izbrīnījusies jautāja:

—   Kas tev kaiš, Belliņ? …

Gaisma priekštelpā palīdzēja Izabellai attapties. Viņa pasmaidīja.

—   Ienes, Floriņ, lampu manā istabā. Vai papā mājās?

—    Pirms brīža aizbrauca.

—   Un Mikolajs?

—   Tūdaļ atgriezīsies, aizgāja nodot vēstuli. Vai tev galva sāp stiprāk? — Florentīna vaicā.

—   Nē, — smējās Izabella, — es tikai biju iesnaudusies, un sapnī man kaut kas parādījās.

Florentīna paņēma lampu, un abas ar māsīcu devās uz Izabellas kabinetu. Izabella atsēdās atzveltnī, aizklāja ar roku acis no gaismas un sacīja:

—    Vai zini, Floriņ, es pārdomāju: svešam savu sudrabu es nepārdošu. Tas patiesi var nonākt diezin kādās rokās. Esi tik mīļa, apsēdies pie mana galdiņa un uzraksti tantei, ka . .. es pieņemu viņas priekšlikumu. Lai aizdod mums trīs tūkstošus rubļu un ņem servīzi un sudrabu.

Florentīna uzlūkoja viņu ārkārtīgi pārsteigta, tad atbildēja:

—    Tas nav iespējams, Belliņ.

—    Kāpēc? …

—    Pirms stundas ceturkšņa es saņēmu vēstuli no Melitones, ka sudrabs un servīze esot jau pārdoti.

—    Jau?… Kas tos nopircis? — iesaucās Izabella, satvērusi māsīcu aiz rokas.

Florentīna samulsa.

—    It kā kāds tirgotājs no Krievijas … — viņa saka, bet var redzēt, ka nerunā patiesību.

—    Tu zini kaut ko vairāk, Floriņ!… Es lūdzu tevi, pasaki! — Izabella lūdzās. Viņas acis pildījās ar asarām.

—    Labi, es tev pateikšu, tikai neatklāj noslēpumu tēvam, — māsīca piekodināja.

—    Saki tomēr, kas? … Nu, kas nopirka?

—    Vokuļskis, — pateica Florentīna.

Vienā mirklī Izabellas acis kļuva sausas, reizē pieņemdamas tērauda nokrāsu. Viņa dusmās atgrūda māsīcas roku, šķērsoja lurp un atpakaļ savu kabinetu, tad apsēdās atzveltnī iepretī Florentīnai. Tā vairs nebija pārbiedēta un satraukta daiļava, bet augsta dāma, kura nolēmusi nostrostēt, varbūt pat atlaist kādu no saviem kalpotājiem.

—    Saki man, māsīc, — viņa ierunājās skaistā krūšu balsī, — kādu smieklīgu sazvērestību jūs esat pasākuši pret mani?

—    Es?… Sazvērestību?… — Florentīna atkārtoja, spiezdama rokas pret krūtīm. — Es tevi, Belliņ, nesaprotu …

—    Jā. Tu, Melitone un tas … dīvainais varonis … Vokuļskis …

—    Es un Vokuļskis? … — atkārtoja Florentīna. Viņas izbrīna bija tik īsta, ka šaubīties par to nevarēja.

—    Pieņemsim, ka tu nepiedalies sazvērestībā, — Izabella turpināja, — bet tu kaut ko zini…

—    Par Vokuļski zinu tikpat, cik visi citi. Ka viņam pieder veikals, kurā mēs iepērkamies, ka kara laikā viņš iedzīvojies bagātībā …

—    U^f to, ka viņš cenšas ievilkt papu kopējā tirdzniecības pasākuma, to tu neesi dzirdējusi?

Florentīnas izteiksmīgās acis ie])letās platas platas.

—   Velk tavu tēvu kopējā pasākumā? … — viņa jautāja, paraustījusi plecus. — Kādā pasākumā tad viņš to varētu vilkt? .. .

Sai mirklī Florentīna izbijās pati savu vārdu . ..

Izabella nespēja šaubīties par māsīcas nevainību; kā ieslodzīta lauvene viņa atkal reizes divas pārsoļoja kabinetu un pēkšņi vaicāja:

—   Pasaki man vismaz: ko tu domā par šo cilvēku?

—   Es par Vokuļski? . . . Nekā es par viņu nedomāju, varbūt vienīgi to, ka viņš meklē popularitāti un sakarus.

—   Tātad — popularitātes dēļ viņš ziedoja tūkstoš rubļu patversmes vajadzībām?

—    Droši vien. Labdarības nolūkiem viņš taču ziedoja divtik.

—    Bet kāpēc viņš nopirka manu servīzi un sudrabu?

—   Droši vien tādēļ, lai ar peļņu pārdotu, — atbildēja Florentīna. — Anglijā par šādām lietām labi maksā.

—    Bet kāpēc . . . izpirka papā vekseļus?

—   Kā tu zini, ka tas ir, viņš? Kāda viņam varētu būt interese ?

—   Nekā es nezinu, — nikni piekrita Izabella, — bet es visu nojaušu, visu saprotu … Šis cilvēks grib tuvināties mums . . .

—   Ar tēvu viņš taču jau iepazinies, — Florentīna iestarpināja.

—   Viņš grib tuvināties man!… — sašutusi iesaucās Izabella. — Es to nojautu no …

Viņa sakaunējās piebilst «no viņa skatiena».

—   Vai tu nepārsteidzies, Belliņ?

—    Nē. Tas, ko es jūtu šinī brīdī, nav pārsteidzība, bet drīzāk gaišredzība. Tu pat iedomāties nevari, cik sen es pazīstu šo cilvēku vai, pareizāk sakot, — kopš cik ilga laika viņš man seko. Tikai tagad man uzaust atmiņā, ka pirms pusgada nebija tādas izrādes teātrī, nebija tāda koncerta vai priekšlasījuma, kur es viņu nesastaptu, un tikai šodien šis … neprātīgais sāk likties baismīgs .. .

Florentīna ar visu krēslu atvirzījās čukstēdama:

—   Tātad tu domā, ka viņš iedrošinājies . . .

—   Tīkot pēc manis? … — Izabella pārtrauca viņu smiedamās. — To es viņam pat neliegtu. Neesmu ne tik naiva, ne arī tik liekulīgi bikla un skaidri zinu, ka es patīku . . . mīļais dievs! — pat kalpotājiem… Kādreiz tas mani kaitināja tāpat kā diedelnieki, kas aizšķērso mums ceļu uz ielas, zvana pie dzīvokļa durvīm vai raksta vēstules, lūgdami pabalstu. Taču tikai šodien es dziļāk izpratu pestītāja vārdus: «Kam daudz ir dots. no tā daudz arī liks prasīts!»

Bez tam, — viņa turpināja, plecus paraustīdama, — vīrieši savu dievināšanu izpauž tik uzmācīgi, ka mani nemaz vairs nepārsteidz viņu lakslošanās vai nekaunīgie skatieni, bet gan ja tā nav. Ja es salonā, satieku cilvēku, kas man neklāsta par savu jūsmu un ciešanām vai drūmi klusē, tas negribēdams atklāj vēl lielākas simpātijās un ciešanas, vai arī, — ja neizrāda pret mani ledainu vienaldzību, kas ir visnopietnākā simpātiju un ciešanu pazīme, tad jūtu, ka man kaut kā trūkst, it kā es būtu aizmirsusi vēdekli vai mutautiņu … 0, es viņus pazistu! Visus šos donžuānus, dzejniekus, filozofus, varoņus, šis visas maigās, nesavtīgās, salauztās, sapņojošās vai spēcīgās dvēseles… Pazīstu visu šo maskarādi un galvoju tev, ka tas mani lieliski uzjautrina. Ha, lia, ha!… Cik viņi visi ir smieklīgi!

—   Es tevi, Belliņ. nesaprotu … — iejaucās Florentīna, paplezdama rokas.

—    Nesaproti? … Tad tu droši vien neesi sieviete.

Florentīna atbildēja sākumā ar protestējošu, tad šaubpilnu

žestu.

—    Paklausies, ; — Izabella turpināja. — Jau kopš gada mēs esam zaudējuši stāvokli augstākajā sabiedrībā. Nemēģini noliegt, tā tas ir, visi to zina. Šodien mēs esam izputināti.. .

—Tu pārspīlē . . .

—    Ak Flora, nemierini mani, nemelo! … Vai tad tu pie pus dienām nedzirdēji, ka pat tie daži desmiti ī'ubļu, kas pašlaik manam tēvam kabatā, ir laimēti kāršu spēlē no . . .

To sacīdama, Izabella visa trīsēja. Acis viņai spīdēja, vaigus klāja sarkani plankumi.

—    Un, lūk, tādā brīdī parādās šis … tirgotājs, uzpērk mūsu vekseļus, mūsu servīzi, pielabinās manam tēvam un tantei, tā sakot, gluži kā mednieks zvēram, no visām pusēm izliek man slazdus. Tas vairs nav grūtsirdīgs jflsmotājs, tas nav konkurents, kuru vaf atraidīt, tas ir… iekarotājs!… Viņš negaužas, bet lavās pēc tantes labvēlības, sasaista tēvam rokas un kājas, bet mani grib pakļaut ar spēku, vai piespiest, lai es pati viņam atdodos … Vai tu saproti, kas par izsmalcinātu neģēlību?

Florentīna pārbijās.

—   Tādā gadījumā tev ir ļoti vienkārša izeja. Pasaki…

—   Kam tad un ko? … Vai tantei, kura ar vislielāko prieku atbalstīs šo kungu, lai tikai piespiestu mani atdot roku maršalam? … Vai varbūt pateikt tēvam, pārbiedēt viņu un tādējādi tuvināt mūsu katastrofu? Lūk, ko es darīšu: neļaušu tēvam iesaistīties nekādos kopīgos pasākumos, kaut arī man būtu jāvārtās viņam pie kājām, kaut arī man būtu .. . jāaizliedz viņam to nelaiķes mātes vārdā …

Florentīna sajūsmināta raudzījās viņā …

—   Tu, Belliņ, patiešām pārspīlē, — viņa iesaucās. — Ar tavu enerģiju un tik ģeniālu tālredzību …

—   Tu nepazīsti šos cilvēkus, bet es viņus redzēju darbā. Viņu rokās tērauda sliedes lokās kā lentas. Tie ir briesmīgi cilvēki. Savu mērķu labad viņi prot iekustināt visus zemes spēkus, kādus mēs pat nepazīstam. Viņi ir spējīgi lauzt, ievilināt lamatās, līst uz vēdera, riskēt ar pēdējo, pat — pacietīgi gaidīt.. .

—   Tu spried pēc izlasītajiem romāniem.

—   Es runāju, vadoties pēc savām nojautām, kas mani brīdina .. . kas sauc, ka šis cilvēks karā devās tādēļ, lai iegūtu mani. Un, tikko atgriezies, viņš no visām pusēm mani ielenc .. . Bet lai viņš sargās!… Varbūt viņš domā mani nopirkt? Labi, lai pērk! … Viņš pārliecināsies, ka esmu ļoti dārga… Grib mani saķert slazdos? … Labi, lai viņš izliek, bet es viņam izsprukšu, kaut vai… maršala apkampienos … Ak dievs! Es pat iedomāties nespēju, cik dziļa, ir aiza, kurā mēs Ierītam, kamēr neieraudzīju tās dzīli. No Kvirinala saloniem līdz tirgotavai. .. Tā vairs nav krišana, tas ir negods …

Izabella apsēdās atzveltnī un, aptvērusi galvu rokām, elsoja.

SEPTĪTĀ NODAĻA DŪJIŅA DODAS PRETĪ ČŪSKAI

Lencku dzimtas servīze un sudrabs bija jau pārdots un juvelieris pat atnesis Tomašam naudu, paturēdams sev apmēram pusotra simta rubļu par uzglabāšanu un starpniecību. Bet grāfiene Koroļova tomēr nepārstāja mīlēt Izabellu, tieši otrādi, Izabellas enerģija un pašuzupurēšanās, kas izpaudās, pārdodot dzimtas piemiņiielas, vecās dāmas sirdī bija uzšķīlusi svaigu ģimenes jutu dzirksteli. Viņa ne vien pierunāja Izabellu pieņemt dāvanā skaistu tērpu, ne vien ik dienas mēdza iegriezties pie viņas vai aicināja pie sevis, bet — tas bija patiesi nedzirdētas labvēlības pierādījums, — uz visu ciešanu trešdienu nodeva viņas rīcībā savu ekipāžu.

—    Pabraucies, eņģelīt, pa pilsētu, — sacīja grāfiene, skūpsti; dama māsasmeitu, — un pie viena nokārto sīkās darīšanas. Tikai neaizmirsti, par to tev ziedojumu vākšanas laikā jābūt skaistai… Tik skaistai, cik vienīgi tu to proti! … Esi tik mīļa …

Izabella nekā neatbildēja, bet viņas skatiens un sārtums ļāva noprast, ka viņa ar visu sirdi izpildīs tantes vēlēšanos.

Ciešanu trešdienā, tieši vienpadsmitos no rīta, Izabella kopā ar savu nešķiramo līdzgaitnieci Florenlīnu jau sēdēja vaļējā karietē. Pa aleju klaiņoja pavasarīgi vēji, iznēsādami to īpatno, valgo smaržu, kura vēstī koku pumpuru drīzo plaukumu un sniegpulkstenīšu parādīšanos; pelēkie zālāji jau kļuvuši mazliet zaļgani; saule sildīja tik stipri, ka abas panas atvēra saulessargus.

—   Brīnišķīga diena, — nopūtās Izabella, raudzīdamās uz debesim, kas šur un tur bija notrieptas baltiem mākoņiem.

—   Uz kurieni cienījamā jaunkundze liks braukt? — aizcirtis karietes durvis, jautāja sulainis.

—    Uz Vokuļska veikalu, — Izabella atbildēja nervozā steigā.

Sulainis uzlēca uz bukas, un labi koptie bērie, sprauslodami

un galvas mētādami, svinīgā riksī devās uz priekšu.

—   Kāpēc, Belliņ, pie Vokuļska? — mazliet izbrīnījusies, jautāja Florentīna;

—   Gribu sev nopirkt Parīzes cimdus, dažus flakonus smaržu… i

—   To pašu mēs varam dabūt visur citur.

—   Es gribu tur, — Izabella sausi noteica.

Kopš pāris dienām viņu tirdīja savāds nemiers, kādu viņa jau reizi? bija iepazinusi savā dzīvē. Būdama pirms dažiem gadiem ārzemēs, viņa zvēru dārzā kādā sprostā bija redzējusi milzīgu tīģeri, kas gulēja, atbalstījies pret sprostu tā, ka daļa galvas un viena auss tam bija izspraukusies ārā.

To redzot, Izabellai radās neatvairāma vēlēšanās saķert tīģeri aiz auss. Sprosta smaka radīja viņā pretīgumu, varenās zvēra ķetnas — neaprakstāmu satraukumu, taču ar visu to viņa juta, ka jāpieskaras vismaz tīģera ausij.

Šī dīvainā tieksme viņai pašai šķita bīstama un pat smieklīga. Izabella pārvarēja sevi un devās tālāk, tomēr pēc brītiņa atgriezās. Viņa atkal atkāpās, aplūkoja citus sprostus un centās domāt par kaut ko citu. Veltīgi. Viņa atgriezās un, kaut gan tīģeris vairs negulēja, bet ņurdēdams laizīja savas briesmīgās ķetnas, pieskrēja pie būra, iebāza tam roku un visa dreboša un bāla pieskārās tīģera ausij.

Mirkli vēlāk viņa kaunējās par savu neprātu, bet reizē iz juta to rūgto apmierinājumu, kādu izjūt cilvēki, kuri nopietnā gadījumā paklausa instinkta balsij.

Šodien viņā bija pamodusies līdzīga vēlme.

Viņa nicināja Vokuļski; jau iedomājoties vien, ka šis cilvēks par sudrabu varējis samaksāt vairāk nekā tas vērts, viņai sirds pamira, un tomēr par spīti tam viņa juta nevaldāmu tieksmi ieiet veikalā, ielūkoties Vokuļskim acīs un par dažiem sīkumiem samaksāt tieši ar to naudu, kas nāca no viņa. Doma paīso satikšanos viņu bailēs stindzināja, bet neizprotams instinkts mudināja neatkāpties.

Krakovas priekšpilsētas ielā jau iztālēm Izabella pamanīja izkārtni ar uzrakstu «J. Mincelis un S. Vokuļskis», bet vienu māju tuvāk — jaunu, vēl nepabeigtu veikalu ar pieciem spoguļstikla logiem pret ielu. Vairāki amatnieki un strādnieki no iekšpuses spodrināja rūtis, citi zeltīja un krāsoja durvis un dzegas, vēl trešie logu priekšā piestiprināja milzīgas vara margas.

—     Kam šo veikalu ceļ? — viņa griezās pie Flore.ntīnas.

—   Laikam Vokuļskim, dzirdēju, ka viņš gribot pārcelties uz plašākām telpām.

«Šis veikals paredzēts man!» nodomāja Izabella, ņurcīdama cimdu.

Pajūgs apstājās, sulainis nolēca no bukas un palīdzēja dāmām izkāpt. Tomēr, kad viņš pēc tam ar troksni atvēra Vokuļska veikala durvis, Izabella kļuva tik gurdena, ka viņai kājas saļodzījās. Kādu mirkli viņa vēlējās pat atgriezties karietē un bēgt prom no šejienes, tomēr savaldījās un paceltu galvu iegāja veikalā.

Zeckis jau stāvēja veikala vidū un, berzēdams rokas, sveicināja viņas, zemu palocīdamies. Dziļāk veikalā Liseckis, glaudīdams skaisto bārdu, apaļām un cienības pilnām kustībām izrādīja bronzas kandelabrus kādai dāmai, kura sēdēja krēslā. Vārgais Kleins izrādīja spieķus kādam jauneklim, kas, ieraudzījis Izabellu, steidzīgi apbruņojās ar pensneju, bet pēc heliotropa smaržojošais Mračevskis dedzināja skatieniem un dūra ūsiņām divas sārtas jaunkundzes, kuras sekoja padzīvojušai dāmai un aplūkoja Lualetes nieciņus.

Pa labi no durvīm aiz rakstāmpults, noliecies pār rēķiniem, sēdēja Vokuļskis.

Parādoties Izabellai, jauneklis, kurš izvēlējās spieķus, sakārtoja apkaklīti, abas jaunkundzes pārmijās skatieniem, Liseckis pārtrauca pusē savu gludo frāzi par kandelabru stilu, paturot iztapīgo pozu un pat dāma, kas bija klausījusies viņa priekšlasījumu, smagi pagriezās krēslā. Brīdi veikalā iestājās klusums, ko pārtrauca Izabella, ierunādamās skaistā krūšu balsi.

—   Vai mēs varētu lūgt panu Mračevski?

-— Pan Mračevski! … — Ignācijs atkārtoja.

Mračevskis jau stāvēja blakus Izabellai — sārts kā ķirsis, smaržojošs kā vīraka kvēpeklis, noliecis galvu kā ūdens niedre bārkstis.

—   Parādiet mums, lūdzu, cimdus.

—   Piektais ar pusi. lielums, — atbildēja Mračevskis un jau turēja kārbu rokās, kas, Izabellas skatiena ietekmētas, mazliet drebēja.

—   O nē … — Izabella smiedamās viņu pārtrauca. — Pieci un trīs ceturtdaļas … Jūs esat jau piemirsis! …

—    Cienītā jaunkundz, ir lietas, kuras nekad neaizmirst. Taču, ja jūs pavēlat pasniegt pieci un trīs ceturtdaļas, pakalpošu jums cerībā, ka cienītā jaunkundze drīz vien atkal pagodinās mūs ar savu ierašanos. Jo pieci un trīs ceturtdaļas liels izmērs,— viņš piebilda ar vieglu nopūtu, piebīdīdams 'Izabellai vairākas citas kārbas, — noteikti noslīdēs jums 110 rociņām . . .

—   Ģēnijs! — Ignācijs, pamirkšķinādams ar aci, čukstus sacīja ^iseckim, kas nicinoši paraustīja lūpas.

Krēslā sēdošā dāma pievērsās atkal kandelabriem, abas jaunkundzes — olīvkoka tualetes galdiņam, jauneklis pensnejā par jaunu atsāka spieķu izvēli, un veikalā viss atkal ritēja savu parasto gailu. Vienīgi Mračevskis satraukts skraidīja augšup un lejup pa pieslienamām kāpnītēm, vilkdams ārā atvilktnes un sameklēdams aizvien jaunas kārbas ar cimdiem, poliski un franciski'skaidrodams Izabellai, ka viņa nedrīkst valkāt cita lieluma cimdus kā vienīgi pieci ar pusi, nedz arī lietot citus parfīmus' kā vienīgi īstos Atkinsona, nedz rotāt savu galviņu ar citiem nieciņiem kā vienīgi ar Parīzes.

Vokuļskis noliecās pār pulti tik zemu, ka dzīslas uz pieres pietūka, un bez apstājas rēķināja galvā: «29 un 36 ir G5, un 15 ir 80, un vēl 73 ir . .. ir …»

Tad viņš pārtrauca un caur pieri pameta skatienu uz Izabellu, kas sarunājās ar Mračevski. Abi stāvēja pret viņu profilā. Vokuļskis bija pamanījis, ka pārdevējs kvēlām acīm urbjas Izabellā un viņa tam demonstratīvi atbild ar smaidu un labvēlīga mudinājuma pilnu skatienu.

«29 un 36 ir 65, un 15 .. .» Vokuļskis rēķinājh, tad pēkšņi spalva strinkšķēdama salūza viņa pirkstos. Nepaceldams galvu, viņš 110 atvilktnes izņēma jaunu, bet tai pašā laikā, neizprotamā veidā aizsedzot skaitļu rindas, viņa priekšā nostājās jautājums:

«Un es mīlot šo sievieti? . .. Muļķības! Veselu gadu esmu mocījies ar kādu garīgu kaiti, un man šķita, ka esmu iemīlējies … 29 un 36 … 29 un 36 … Nekad nebūtu domājis, ka viņa man var būt tik vienaldzīga . . . Kā viņa skatās uz šo ēzeli … Kā redzams, šī persona amizējas pat ar pārdevējiem, un kāda garantija, ka nedara to arī ar kučieriem un sulaiņiem! … Pirmoreiz es izjutu mieru . .. Ak dievs … Cik ļoti biju pēc tā noilgojies …»

Veikalā ienāca vēl pāris cilvēku, un Mračevskis, lēni parsiedams sainīšus, negribīgi pievērsās tiem.

Izabella tuvojās Vokuļskim un, norādīdama viņa virzienā ar saulessargu, skaidri teica:

—    Flora, esi tik mīļa, samaksa tam kungam. Braucam mājup.

—   Kase atrodas šeit, — iesaucās Zeckis, piesteigdamies pie Florentīnas. Viņš paņēma no tās naudu, un abi atkāpās dziļāk veikalā.

Izabella lēni piegāja pie pultis, aiz kuras sēdēja Vokuļskis.

Viņa bija ļoti bāla. Likās, ka šī cilvēka izskats atstāj uz viņu magnetizējošu iespaidu.

4 — Vai man ir tas gods runāt par panu Vokuļski?

Vokuļskis piecēlās no krēsla un vienaldzīgi atbildēja:

—    Esmu jūsu rīcībā.

—    Tātad jūs nopirkāt mūsu servīzi im sudrabu? — viņa jautāja apslāpētā balsī.

—    Jā, es.

Brīdi Izabella svārstījās. Taču mirkli vēlāk viņas sejā atgriezās viegls sārtums. Viņa turpināja:

—    Jūs droši vien pārdosiet šos priekšmetus?

—    Sai nolūkā es tos nopirku.

Sārtums uz Izabellas vaigiem kļuva košāks.

—    Vai nākamais to īpašnieks dzīvo Varšavā? — viņa jautāja tālāk.

—    Sos priekšmetus es nepārdošu šeit, bet gan aiz robežas. Tur … man maksās augstāku cenu, — viņš piemetināja, pamanījis viņas acīs jautājumu.

—    Un jūs cerat daudz nopelnīt?

—    Iegādājos tādēļ, lai nopelnītu.

—    Un tāclēļ arī mans tēvs nezina, ka šis sudrabs ir jūsu rakās? — viņa ironiski vaicāja.

Vokuļskim notrīsēja lūpas.

—    Servīzi un sudrabu es iegādājos pie juveliera. Es no tā noslēpumu netaisu. Trešo personu šādos darījumos nejaucu, jo tas nav pieņemts veikjila lietās.

Par spīti tik asām atbildēm Izabella atviegloti nopūtās. Pat viņas acis zaudēja naidīgo spīdumu un kļuva mazliet tumšākas.

—    Bet ja nu mans tēvs būtu pārdomājis un gribētu atpirkt šos priekšmetus, par kādu cenu jūs tagad tos atdotu?

—    Par tādu kā nopirku. Pats par sevi saprotams, pieskaitot apmēram … sešus … līdz astoņus procentus gadā …

—    Un jūs atsacītos no cerētās peļņas? … Kādēļ gan? … — viņa steidzīgi to pārtrauca.

—    Tādēļ, cienītā jaunkundz, ka veikals balstās nevis uz cerētām peļņām, bet gan nepārtrauktu naudas apgrozību.

—    Palieciet sveiki un … paldies par paskaidrojumu, — sacīja 'īzabella, redzēdama, ka viņas līdzgaitniece beidz norēķināties.

Vokuļskis paklanījās un alkal nosēdās pie saviem rēķiniem.

Kad sulainis bija paņēmis sainīšus un jaunkundzes ieņēmušas vietas pajūgā, Florentīna ierunājās pārmetošā tonī:

—   Tu runāji ar to cilvēku, Bella? …

—   Jā, un nemaz to nenožēloju. Viņš visu sameloja, bet…

—   Ko nozīmē šis: bet?… — satraukta vaicāja Florentīna.

—   Neprasi man . . . Nerunā ar mani, ja negribi, lai es sāku raudāt uz ielas …

Mirkli vēlāk viņa piebilda franciski:

—   Starp ciLu, varbūt es izdarīju slikti, braukdama uz šejieni, bet. . . man viss vienalga! . . .

—   Es, Bella, domāju, — nozīmīgi sakniebdama lūpas, sacīja viņas līdzbiedre, — ka par to derētu parunāt ar tēvu vai tanti.

—   Tu gribi sacīt, — Izabella viņu pārtrauca, — ka man jā parunā ar maršalu vai baronu? Tam vienmēr pieliks laika, šodien man nav drosmes.

Saruna pārtrūka. Klusēdamas abas atgriezās mājās; Izabella visu dienu bija uzbudināta.

Pēc tam kad Izabella bija izgājusi no veikala, Vokuļskis alkal ķērās pie rēķiniem un bez kļūdīšanās sasummēja divas garas skaitļu rindas. Pustrijos viņš pārtrauca darbu un jutās pārsteigts par mieru, kāds valdīja viņa dvēselē. Kā pēc vesela gada nervozēšanas un ilgām, ko reizi pa reizei pārtrauca neprāta lēkmes, pēkšņi radusies tāda vienaldzība? Ja kādu cilvēku tieši no balles zāles pēkšņi pārceltu uz mežu vai no smacīga cietuma — uz vēsu un plašu lauku, viņš izjustu to pašu un būtu tikpat pārsteigts.

«Redzams, veselu gadu esmu cietis no apmātības,» Vokuļskis domāja. «Nebija lādu briesmu, tādu upuru, kurus es nebūtu uzņēmies šīs personas dēļ, bet, tiklīdz to ieraudzīju, tā kļuva man pilnīgi vienaldzīga . ..

Un kā viņa ar mani runāja! Cik daudz tur bija nicinājuma pret parastu tirgotāju! . . . «Samaksā tam kungam! …» Ir gan ārišķīgas šis sabiedrības dāmas; katrs dienderis, šūlers, pat zaglis, ja tikai tam ir skaļš vārds, viņām ir labu labā sabiedrība, kaut ari pēc sejas tas vairāk līdzinātos pašas māmiņas sulainim nekā tēvam. Bet tirgotājs — tas ir pārijs … Bet kāda man tur daļa, pūstiet vien!»

Vokuļskis atkal saskaitīja kādu skaitļu rindu, pat nemani dams, kas veikalā notiek.

«Bet kā viņa zina,» viņš prātoja tālāk, «ka servīzi un sudrabu esmu nopircis tieši es? . .. Un kā viņa izjautāja, vai ne esmu pārmaksājis to vērtību! … Ar vislielāko prieku es atdāvinātu viņiem šos piemiņas' sīkumus. Esmu viņai pateicību parādā, ja nebūtu tā aizrāvies ar viņu, nemūžam nebūtu iedzīvojies bagātībā un tā ari sapelētu aiz šīs p^ilts … Tagad, iespējams, man būs skumji bez šīm ilgām, izmisuma un cerībām … Muļķīgā dzīve! … Mēs dzenamies pakaļ rēgam, ko katrs . nesam savā sirdī un tikai tad, kad tas tur pagaist, saprotam, ka tas bijis malds … Nekad nebūtu ticējis, ka iespējams tik brīnišķīgi izārstēties. Pirms stundas biju gluži kā saindēts, bet tagad esmu tik mierīgs un — savādi tukšs, it kā būtu pazaudējis dvēseli un visas iekšas un būtu palikusi tikai āda un drēbes. Ko es tagad iesākšu? Kā dzīvošu? . . . Laikam vajadzēs braukt uz Parīzes izstādi uu pēc tam uz Alpiem …»

Sini brīdī uz pirkstgaliem pie viņa pienāca Zeckis un čukstus sacīja:

—   Mračevskis ir lielisks, vai ne? Kā viņš prot sarunāties ar sievietēm!

—   Gluži kā uzslavu samaitāts bārddzinītis, — neatraudams acis no grāmatas, atteica Vokuļskis.

—   Mūsu klientes viņu tādu pataisījušas, — vecais pārdevējs iebilda, taču, redzēdams, ka traucē principālu, atkāpās.

Vokuļskis no jauna iegrima pārdomās. Tad viņš nejauši palūkojās uz Mračevski un tikai tagad pamanīja jaunā cilvēka sejā kaut ko sevišķu.

<Jā.» Vokuļskis nodomāja, «viņš ir nekaunīgs muļķis un droši vien tāpēc patīk sievietēm.»

Viņam nāca smiekli gan par Izabellas raidītajiem skatieniem skaistajam jauneklim, gan par paša apmātību, kas šodien tik pēkšņi viņu bija atstājusi.

Piepeši Vokuļskis sarāvās; viņš izdzirda minam Izabellas vārdu un pamanīja, ka veikalā nav neviena pircēja.

—   Nu, šodien gan jūs neslēpāt savas mīlas dēkas, — Kleins ar skumīgu smaidu uzrunāja Mračevski.

81

—fJā, bet kā viņa uz mani raudzījās, ak! … — Mračevskis nopūtās, spiezdams vienu roku pie krūtīm, ar otru uzgriezdams

6 — Lelle, I

ūsiņas. — Esmu pārliecināts, — viņš turpināja, — ka pēc dažām dienām saņemšu iesmaržinātu vēstullti. Pēc tam — pirmā satikšanās, tad: «Jūsu dēļ es laužu aizspriedumus, kādos tiku uzaudzināta!» — un pēdīgi: «Vai tu mani nenicini? …» Sākumā tas ir ļoti patīkami, bet vēlāk cilvēkam tik daudz raižu …

—   Ko plātāties? — Liseckis viņu pārtrauca. — Mēs labi pazīstam jūsu mīlas uzvaras: tās saucas Matildes, un viņām jūs varat imponēt ar cepeša porciju un kausu alus.

—   Matildes ir darbdienai, dāmas — svētkiem. Taču Iza būs vislielākā svētku diena. Goda vārds, nepazīstu nevienu ciitu sievieti, kas būtu uz mani atstājusi tik velnišķīgu iespaidu … Nu. bet arī viņa līp man klāt…

Noblākšķēja durvis, un veikalā ienāca iesirms kungs; viņš pieprasīja pulksteņa breloku, bet klaigāja un klaudzināja ar spieķi tik skaļi, it kā gatavotos nopirkt vai visas japāņu vāzes.

Vokuļskis nepakustēdamies klausījās Mračevska plāfībās. Viņam bija tāda sajūta, it kā uz galvas un krūtīm gultos neizturams smagums.

—   Galu galā man gar to nav nekādas daļas, — viņš čukstēja.

Pēc iesirmā kimga veikalā ienāca dāma un prasīja lietussargu, tad pusmūža vīrietis, kurš gribēja iegādāties cepuri, pēc tam jauns cilvēks prasīja etviju, beidzot trīs jaunkundzes, no kurām viena lūdza parādīt sev Solca cimdus, bet tikai Solca, jo citus viņa nevalkājot.

Vokuļskis aizvēra grāmatu, lēni piecēlās no krēsla un, pasniedzies pēc cepures, kas stāvēja uz pults, devās uz durvīm. Viņš sajuta elpas trūkumu, un likās, ka galva plīstu pušu.

Ignācijs nostājās viņam ceļā.

—   Tu ej prom? … Varbūt ielūkosies tajā veikalā, — viņš sacīja.

—   Nekur es neielūkošos, esmu noguris, — neskatīdamies viņam acīs, Vokuļskis atbildēja.

Kad Vokuļskis bija izgājis, Liseckis piegrūda Zeckim pie elkoņa.

—   Saimnieks iit kā sāk čākstēt ārā, ko? — viņš klusītēm sacīja.

—   Nu, — Ignācijs atteica, — iekustināt tādu pasākumu kā Maskavas — tas nav hi-hi. Saproti.

—   Kādēļ tad viņš tādā ielaižas?

—   Tādēļ, lai bulu no kā paaugstināt mums algas, — skarbi atbildēja Ignācijs. '

—    Manis pēc lai viņš sev dibina kaut vai simt jaunu veikalu, kaut vai Irkutskā, ja tikai ik gadus paaugstinātu, — Liseckis ierunājās. — Es par to neiešu ar viņu strīdēties. Dariet, kā zi nāt, bet es uzskatu, ka viņš ir velnišķīgi pārvērties, sevišķi šodien. Ebreji, mani kungi, ebreji, — viņš piemetināja, — tiklīdz tie uzodīs par viņa projektu, liks viņam trūkties . . .

—    Ko nu ebreji . . .

—    Ebreji, es jums saku, ebreji! . . . Viņi visus tur savā pavadā un nepieļaus, ka kaut kāds Vokuļskis, kas nav ne ebrejs un pat ne jaunkristīgais, mestu sprunguļus spieķos …

—   Vokuļskis ies uz vienu roku ar šļahlu, — Ignācijs al bildēja, — arī tur ir kapitāli.

—   Kas zina, kurš sliktāks: ebrejs vai šļahtičs, garāmejot ieminējās Kleins un skumīgi sarauca uzacis.

ASTOTĀ NODAĻA PĀRDOMAS

Nonācis uz ielas, Vokuļskis apstājās uz ietves, it kā prātodams, kurp doties. Nekas un nekur viņu nevilināja. Tikai nevilšus paraudzījies pa labi uz savu vēl nepabeigto veikalu, kura priekšā jau apstājās cilvēki, viņš ar riebumu aizgriezās un devās pa kreisi.

«Savādi gan, cik maz man tas viss rūp,» Vokuļskis nodomāja. Pēc tam viņš iedomājās par tiem dažiem cilvēkiem, kam jau dod darbu, par tiem dažiem desmitiem, kam no pirmā maija paredzēts dabūt pie viņa darbu, par tiem simtiem, kam gada laikā sagādās darbu, par tiem tūkstošiem, kas pateicoties viņa lētajām precēm varēs uzlabot savus trūcīgos dzīves apstākļus un juta. ka visi šie ļaudis un viņu saimes širu mirklī viņam pilnīgi vienaldzīgas.

«Veikalu pārdošu, tirdzniecības sabiedrībā neiesaistīšos un aizbraukšu uz ārzemēm,» Vokuļskis domāja.

«Un sagādāsi vilšanos cilvēkiem, kas likia uz tevi cerības?»

«Vilšanos? . . . Bet vai mani pašu nav piemeklējusi vilšanās? …»

Iedams Vokuļskis jutās neērti, līdz saprata, ka viņu traucē nepārtrauktā ceļa griešana; viņš pārgāja uz ielas pretējo pusi. kur kustība bija mazāka.

«Un tomēr Mračevskis ir nekauņa,» viņš prātoja. «Kā tādas lietas var runāt veikalā? . . . «Pēc pāris dienām saņemšu vēstulīti, bet pēc tam — satikšanās! …» Ilm, pati pie visa vainīga: nevajag koķetēt ar visādiem ākstiem. Tomēr — man vienalga. >

Sirdi viņš juta dīvainu tukšumu, bet pašā tās dziļumā kaut ko, kas atgādināja dedzinoši rūgitu pilienu. Ne spēku, ne vēlēšanos, nekā, tikai šo pilienu — tik mazu, ka ne ieraudzīt-, bet tik rūgtu, ka ar to varētu sagandēt visu pasauli.

«Īslaicīga apatija, nogurums, jaunu iespaidu trūkums. . . Pārāk daudz es domāju par veikalu,» viņš nosprieda.

Vokuļskis apstājās un skatījās. Priekšsvētku diena un skaistais laiks bija izvilinājuši pilsētas ielās daudz cilvēku. Starp Kopernika pieminekli un Zigismunda kolonu pajūgu virtene un raibais, viļņojošais cilvēku pūlis izskatījās kā putnu bars, kas tieši šai mirklī pacēlies spārnos virs pilsētas, lai dotos uz ziemeļiem.

«Interesanti,» viņš prātoja. «Katram putnam gaisā un katram cilvēkam uz zemes šķiet, ka viņš iet tur, kur grib. Un tikai malā stāvētājs redz, ka it visus uz priekšu virza kāds fatāls spēks -— daudz varenāks par viņu gribu un alkām. Varbūt tas ir tas pats spēks, kas iznēsā lokomotīvju mestos dzirksteļu kūļus? … Tās mirgo tikai īsu mirkli, lai nodzislu uz mūžību,— un to sauc par dzīvi.

Cita aiz citas paceļas paaudžu kāpes, Aizrit kā viļņi, kad jūra piegurst no vēja; Visus paaudžu priekus atmiņa aizmirst spēja, Spēja aizmirst gan cilvēka bēdas-, gan sāpes,

Kur es to lasīju? .. . Vai nav vienalga? …»

Nemitīgā ratu dārdoņa un rīboņa Vokuļskim šķita neciešama, bet iekšējais tukšums — baismīgs. Viņš gribēja kaut ko iesākt un atcerējās, ka no ārzemju finansistiem kāds bija jautājis, ko viņš domājot par bulvāriem Vislas krastos. Spriedums Vokuļskim bija jau skaidrs: Varšava ar visu savu pilsētas masīvu tiecas un pārvietojas Vislas virzienā. Ja upes krastus nostiprinātu ar bulvāriem, tur izveidotos pilsētas skaistākā daļa: lieli nami, veikali, alejas …

— Jāparauga,s, kā tas izskatītos? — Vokuļskis nočukstēja un pagriezās Kārava ielas virzienā.

Pa ceļam pie arkas viņš ieraudzīja baskājainu, ar virvi apjoztu nesēju, kas remdēja slāpes tieši no strūklakas; ūdens to bija apšļācis no galvas līdz kājām, taču seja pauda apmierinājumu un viņa acis smējās.

«Lūk, viņš ir sasniedzis, ko vēlējās. Bet es, tikko nokļuvis līdz avotam, jau redzu, ka tas ne vien izsīcis, bet arī manas slāpes beigušās… Un tomēr mani apskauž, bet viņam jūt līdzi. Kāds šausmīgs pārpratuma!»

Nonācis Kārava ielā, Vokuļskis atviegloti nopūlās. Viņš jutās kā lielpilsētas dzīves dzirnavu izmesta sēnala, kias tagad lēni peld lejup pa šo seno mūru ieskauto notekgrāvi.

«Ko nu bulvāri?…» viņš domāja. «Kādu laiku turēsies, bet pēc tam sāks grūt — apauguši nezālēm un apdrupuši kā šīs te sienas. Cilvēkiem, kas tās cēla, ieguldīdami lielu darbu, arī bija padomā veselība, drošība, īpašums, varbūt izpriecas un glāsti. Un kur viņi tagad ir? … Palikuši tikai šie saplaisājušie mūri — kā gliemežnīca pēc aizvēsturiska gliemja. Vienīgais labums no šīs un tūkstoš citām ķieģeļu kaudzēm būs tāds, ka nākamo dienu ģeologs nosauks tās par cilvēku izveidotu iezi, gluži tāpat, kā mēs šodien koraļļu rifus vai krītu dēvējam par pirmdzīvnieku izveidotiem iežiem.

Un kas tev no taviem pūliņiem, cilvēk, tika?

Un no darbiem tiem, kas sakrājās veselām grēdām?

Iznīcība kā dzinējsuns dodas pa visa pēdām,

Ir dzīve acumirklis, kas visam aiziet reiz lika.

Kur es to esmu lasījis, kur? … Nav svarīgi.»

Vokuļskis apstājās pusceļā un raudzījās lejā uz kvartālu starp Jauno nobrauktuvi un Dambi. Viņa uzmanību saistīja šis pilsētas daļas līdzība ar kāpnēm; to vienu malu veidoja Labā iela, bet otru — līnija no Ādmiņu ielas līdz Slīkšņas ielai, bet vairāki desmiti ieliņu šķērsvirzienā — it kā kāpienus.

,5* Nekur mēs nenokļūsim pa šīm guļošajām kāpnēm,» viņš domāja. «Sis kakts ir vārgulīgs un mežonīgs.»

Vokuļskis sarūgtināts prātoja, ka šis pilsētas atkritumiem piegāztais pieupes zemes gabals neradīs nekad nekā labāka par gaiši dzeltenām, tumši zaļām, šokolādes un apelsīnkrāsas vienstāva un divstāvu mājelēm; nekā labāka par nekrāsotiem un melniem žogiem, kuri ieskauj tukšus laukumus, 110 kuriem šur tur paceļas vairākslāvu mūra nams, atgādinādams priedi, kas palikusi viena izcirsta meža vidū un pārbijusies pati no savas vientulības.

«Nekā, nekā! …» viņš atkārtoja, klejodams pa ieliņām, kur redzēja grūstošus graustus apsūnojušiem jumtiem, dzīvokļus ar logiem, kuru slēģi bija aizvērti dienu un nakti, aiznaglotas durvis, uz visām pusēm izļodzījušās sienas, ar papīru aizlāpītus vai lupatām aizbāztus logus.

Vokuļskis iedams ielūkojās caur netīrajām logu rūtīm dzīvokļos un redzēja skapjus bez durvīm, krēslus uz trim kājām, dīvānus ar caurumainiem sēdekļiem, pulksteņus ar vienu rādītāju un apdrupušām ciparnīcām. Viņš gāja un iekšēji smējās, redzēdams bez darba kvernošus dienas strādniekus, drēbniekus, kuru vienīgais darbs bija lāpīt vecas drēbes, pārdevējas, kuru vienīga bagātība bija kurvis ar sakaltušiem kliņģeriem, redzēdams noskrandušus vīriešus, nožēlojamus bērnus un drausmīgi netīras sievietes.

«Tāda, lūk, miniatūrā izskatās zeme,» viņš prātoja, «kurā viss virzās uz rases pagrimšanu un izviršanu. Vieni iet bojā no trūkuma, otri — no izvirtības. Strādājošais atrauj, sev no mutes, lai pabarotu dienaszagļus; žēlsirdība audzina nekaunīgus slaistus; nabadzīgie, kuri nespēj apgādāt sevi ar nepieciešamāko iedzīvi, vairo mūžīgi izbadējušos bērnu pulku, kuru vienīgā labā īpašība ir to agrā nāve.

Te nekā nespēj līdzēt cilvēks ar iniciatīvu, jo viss, it viss sazvērējies, lai to iesaistītu un nokausētu lukšā un nejēdzīgā cīņā — cīņā par neko.»

Pēc tam vispārējos vilcienos viņš atcerējās pats savu dzīves stāstu. Kad, vēl bērns būdams, alka pēc zinībām, viņu nodeva par mācekli ēdienu veikalā ar restorānu. Kad, jau būdams.pārdevējs, vai pušu rāvās ar nakts darbu, — visi izsmēja viņu, visi — sākot ar pavārzēnu un beidzot ar restorānā plītējošo i inteliģenci. Pēdīgi, kad iekļuva universitātē, — viņu vajāja, saukādami ēdienu nosaukumos, ko nesen bija pasniedzis ap meklētājiem.

Mieru viņš iepazina tikai Sibīrijā.

Tur varēja strādāt, tur izpelnījās Čersku, Cekanovsku un Dibovsku1 atzinību. Dzimtenē atgriezās bezmaz kā zinātnieks. Tomēr, kad šai virzienā sāka meklēt darbu, viņu izzoboja un ieteica pievērsties tirdzniecībai…

«Šinīs grūtajos laikos tā ir lieliska maize!»

Tā arī viņš atgriezās pie tirdzniecības, bet tad atkal sāka klaigāt, ka esot pārdevies un dzīvojot uz sievas rēķina, pārtiekot no Minceļu uzkrātajiem labumiem.

Gadījums gribēja, lai sieva pēc dažiem gadiem nomirtu, atstājot viņam diezgan ievērojamu īpašumu. Apbedījis nelaiķi, Vokuļskis mazliet atgāja sāņus no veikala lietām un atkal ķērās pie grāmatām. Un iespējams, ka no galantērijas veikalnieka iznāktu krietns dabaszinātnieks, ja kādreiz teātra izrādē viņš nebūtu ieraudzījis Izabellu.

Ģērbusies baltā tērpā, viņa sēdēja ložā ar tēvu un Florentīnu. Viņa neskatījās uz skatuvi, kas tai mirklī, saistīja visu klātesošo uzmanību, bet nezin kur un nezin uz ko sev priekšā. Varbūt viņa domāja par Apolonu? …

Vokuļskis visu laiku nenovērsa no viņas skatienu.

Viņu pārņēma dīvaina sajūta. Šķita, ka viņš to redzējis jau kādreiz agrāk un labi pazīst. Viņš vērīgāk ielūkojās tās sapņainajās acīs un nez kāpēc atcerējās Sibīrijas tuksnesīgo, bezgalīgo mieru, kur reizēm tāds klusums, ka, liekas, var dzirdēt lidojam garus, kad tie griežas atpakaļ uz rietumiem. Tikai vēlāk Vokuļskis saprata, ka nekad un nekur nav redzējis Izabellu, bet ka viņā ir kaut kas tāds, pēc kā viņš jau sen ilgojies.

«Vai tu esi tā, vai neesi? ..viņš vaicāja domās, nespēdams atraut acis no viņas.

Kopš šī brīža viņš maz vairs raizējās par veikalu, par savām grāmatām, meklēja vienīgi iespēju redzēt Izabellu — teātrī, koncertā vai publiskā lekcijā. Savas jūtas viņš nebūt nesauca par mīlestību un vispār nebija pārliecināts, vai to apzīmēšanai

Cerskis, čekanovskis, Dibovskis — poļu zinātnieki, kuri tikR nosūtīti uz Sibīriju par piedalīšanos poļu nacionālās atbrīvošanās cīņā 1863. gadā.

cilvēku valodā pastāv atbilstošs vārds. Viņš tikai juta, ka Izabella kļuvusi viņam par mistisku centru, uz kuru tiecas visas viņa domas, alkas un cerības, par liesmu, bez kuras viņa dzīvei nebūtu ne harmonijas, ne jēgas. Darbs veikalā, universitāte. Sibīrija, precības ar Minceļa atraitni un. beidzot, nejaušais gājiens uz teātri, kad nebija ne mazākās vēlēšanās to darīt, — tagad tas viss šķita kā taciņas un posmi, pa kuriem liktenis viņu vadījis pretī Izabellai.

Kopš šīs reizes Vokuļska laiks dalījās divās fāzēs. Redzot Izabellu, viņš jutās pilnīgi mierīgs un it kā svarīgāks; neredzot —domāja un skuma pēc viņas. Reizēm Vokuļskim šķita, ka viņa jūtās mīt kāda kļuda, ka Izabella nav nekāds viņa dvēseles centrs, bet gluži parasta un, iespējams, pat visai vienkārša jaunkundze precību gados. Un tad viņam radās dīvains nodoms:

«Iepazīšos ar viņu un noprasīšu tieši: vai tu esi tā, kuru es gaidīju visu mūžu? … Ja neesi, aiziešu bez pretenzijām un pārmetumiem.»

Mirkli vēlāk viņš aptvēra, ka šis projekts liecina par garīgā līdzsvara zudumu. Tāpēc jautājumu, vai viņa ir tā vai nav, Vokuļskis atlika un nolēma: lai notiek kas notikdams, jāiepazīstas ar Izabellu.

Bet tad viņš pārliecinājās, ka starp paziņām nebija neviena, kas varētu viņu ievest Lencku namā. Vēl ļaunāk — Lenckis ar savu meitu bija viņa veikala klienti, un šādas attiecības nevis atviegloja, bet vēl vairāk sarežģīja iepazīšanos.

Pamazām Vokuļskis noskaidroja, kādi apstākļi vajadzīgi, lai iepazītos ar Izabellu. Lai varētu ar to atklāti parunāt, neko vairāk, tikai parunāt, bija nepieciešams vai nu nebūt tirgotājam, vai ari būt ļoti bagātam tirgotājam.

Būt vismaz šļahličam ar sakariem anislokralijas aprindās.

Bet pats svarīgākais bija, lai bulu daudz naudas.

Pierādīt izcelšanos no šļahtas Vokuļskim nebija grūti.

Pērnā gada maijā Vokuļskis bija sācis kārtot šo jautājumu un sakarā ar Bulgārijas braucienu to pavirzīja tiktāl, ka jau decembrī viņam bija vajadzīgais dokuments. Ar bagātību bija ievērojami grūtāk, bet te viņam palīdzēja gadījums.

Krievu-turku kara sākumā oaur Varšavu gadījās braukt bagātam Maskavas tirgotājam Suzinam, Vokuļska draugam vēl no

Sibīrijas laikiem. Viņš apciemoja Vokuļski un ar varu centas to pierunāt, lai tas ņem dalību kara piegādē.

—   Stāņislav Petrovič, — viņš teica, — savāc naudu, cik tik vari, un, dodu tev goda vārdu, tu nopelnīsi apaļu miljoniņu! …

Pēc tam viņš pusbalsī izklāstīja Vokuļskim savus nodomus.

Vokuļskis noklausījās viņa projektus. Dažus no tiem atraidīja, citiem piekrita, tomēr aizvien vēl svārstījās. Žēl bija pamest pilsētu, kur vismaz varēja redzēt Izabellu. Bet, kad jūnijā viņa aizbrauca pie tantes un Suzins sāka Vokuļski steidzināt ar telegramām, viņš izšķīrās un izņēma visu naudu, kas viņam pienācās kā mantojums 110 sievas, — trīsdesmit tūkstošus sudraba rubļu, ko nelaiķe bija turējusi bankā kā neaizskaramus.

Dažas dienas pirms aizbraukšanas Vokuļskis iegriezās pie pazīstama ārsta Šūmaņa, ar kuru, neraugoties uz abpusējām simpātijām, redzējās reti. Ārstu Sūmani — ebreju, vecpuisi, mazu, dzeltenu cilvēciņu ar melnu bārdu, uzskatīja par savādnieku. Būdams turīgs, viņš ārstēja par brīvu un tad arī tikai tik, cik tas bija nepieciešami viņa etnogrāfiskajiem pētījumiem, bet saviem draugiem visos gadījumos viņš deva vienu recepti:

«Ņem visas zāles pēc kārtas, sākot ar vismazāko rīciņelļas devu, beidzot ar vislielāko strihnīna devu, gan jau kaut kas no tā tev līdzēs pat ienāšu gadījumā.»

Kad Vokuļskis piezvanīja pie ārsta dzīvokļa durvīm, pēdējais nodarbojās ar slavu, ģermāņu un semītu rasu dažādu pārstāvju matu šķirošanu un ar mikroskopa palīdzību noteica to šķērsgriezuma diametrus.

—   A, tas esi tu?… — viņš teica Vokuļskim, pagriezdams pret viņu galvu. — Ja gribi, piebāz sev pīpi un, ja vari tur novietoties, liecies uz dīvāna!

Viesis aizsmēķēja pīpi un nolikās, kā viņam bija teikts; ārsts darīja savu. Krietnu brīdi abi klusēja, beidzot Vokuļskis ierunājās:

—   Saki man, — vai medicīnā ir pazīstams tāds psihisks stāvoklis, kad cilvēkam šķiet, ka viņa līdz šim izkaisītās zināšanas un … jūtas it kā saliedējas vienā veselā?

—   Protams. Pie nepārtraukta garīga darba un labas barības smadzenēs var izveidoties jaunas šūniņas vai arī apvienoties vecās: Nu, un tad dažādos smadzeņu apvidos no dažādu nozaru zina'šanām veidojas viena vesela.

—    Bet ko nozīmē tāds psihisks stāvoklis, kad cilvēkam kļūst vienaldzīga nāve, toties viņu sāk aizraut leģendas par mūžīgu dzīvā?

—    Vienaldzība pret nāvi, — ārsts atbildēja, — raksturo nobriedušu prātu, bet tieksme pēc nemirstības — vēstī par vecuma tuvošanos.

Abi atkal apklusa. Viesis kūpināja pīpi, saimnieks līkņāja pār mikroskopu.

—    Kā tu domā, — Vokuļskis iejautājās, — vai var … mīlēt sievieti ideāli, neiekārojot viņu?

—    Protams. Tā ir viena no maskām, aiz kuras nereti slēpj tis sugas turpināšanas instinkts.

—    Instinkts, suga, instinkts turpināt kaut ko un sugas turpināšana! … — atkārtoja Vokuļskis. — Trīs apzīmējumi un četras muļķības.

—    Izdari sesto, — atbildēja ārsts, neatraudams acis no okulāra, — un apprecies.

—    Sesto?… — Vokuļskis jautāja, celdamies no dīvāniņa. — Bet kur tad piektā?

—    Piekto tu jau esi izdarījis — iemīlējies.

—    Es? … Manā vecumā? …

—    četrdesmit pieci gadi — pēdējās mīlestības laiks, turklāt — pašas bīstamākās, — atbildēja Sūmanis.

—    Lietpratēji stāsta, ka visbīstamākā esot pirmā mīlestība, — Vokuļskis klusi sacīja.

—    Nav tiesa. Pēc pirmās gaida simt citu, bet pēc simt pirmās — nekas vairs. Precies, tas ir vienīgais glābiņš no tavas slimības.

—    Kāpēc tad tu neesi apprecējies?

—    Tāpēc, ka mana līgava nomira, — atbildēja ārsts, atlaizdamies atzveltnī un raudzīdamies griestos. — Es darīju visu, ko varēju, — indējos ar hloroformu. Tas notika provincē. Dievs uzsūtīja labu biedru, kas uzlauza durvis un izglāba mani. Tas ir zemiskākais žēlsirdības veids!… Man nācās samaksāt par durvju labošanu, bet biedrs, izsludinājis, ka esmu vājprātīgs, mantoja manus pacientus …

Viņš atkal pievērsās matiem un mikroskopam.

—    Bet kāda morāle no tā izriet attiecībā uz pēdējo mīlestību? — jautāja Vokuļskis.

—    Tāda, ka pašnāvnieku nedrīkst traucēt, — atbildēja ārsts.

Vokuļskis pavalstījās vēl kādu stundas ceturksni, tad piecēlās, nolika pīpi kaktā un, noliecies pie ārsta, noskūpstīja to.

—    Dzīvo vesels, Mihail.

Ārsts atrāvās no mikroskopa.

-— Kas ir? . ..

—    Braucu uz Bulgāriju.

—    Kāpēc?

—   Nodarbošos ar piegādēm karaspēkam. Man noteikti jāsapelna liela bagātība!… — paskaidroja Vokuļskis.

—   Vai arī! …

—    Vai arī.. . neatgriezīšos.

Ārsts ielūkojās Vokuļskim acīs un spēcīgi paspieda tā roku.

—   Sit tibi terra Ievis', — viņš mierīgi noteica. Tad aizvadīja Vokuļski līdz durvīm un atkal ķērās pie sava darba.

Vokuļskis kāpa jau pa trepēm, kad ārsts izskrēja pakaļ viņam un, pārliecies pāri margām, uzsauca:

—   Ja gadījumā tu tomēr atgrieztos, neaizmirsti atvest man bulgāru, turku un citu matus no abu dzimumu pārstāvjiem. Tikai neaizmirsti: atsevišķās paciņās, ar atzīmēm. Tu jau zini, kā tas jādara …

… Vokuļskis atjēdzās no senajām atmiņām. Nav ne ārsta, ne viņa dzīvokļa, un jau mēnešus desmit viņš tur nav bijis. Te ir dubļainā Apspriežu iela, tur Brūžu iela. Augšā starp kailiem kokiem vīd universitātes dzeltenās sienas; apakšā vienstāva mājeles, tukši laukumi un žogi, bet vēl zemāk — Visla.

Blakus viņam nostājās kāds cilvēks izbalējušā svārkā, apaudzis sarkanīgiem rugājiem. Viņš noņēma cepuri un noskūpstīja Vokuļskim roku. Vokuļskis paraudzījās viņā vērīgāk.

—    Visockis? … — Vokuļskis ierunājās. — Ko tu šeit dari?

—   Mēs te dzīvojam, jūsu žēlastība, tur tai mājā, — atbildēja cilvēks, norādīdams uz zemu kleķa būdu.

—    Kāpēc tu nebrauc darbā? — jautāja Vokuļskis.

—    Kā, pan, lai brauc, ja uz Jaungadu man zirģelis nosprāga.

—   Ar ko tad nodarbojies?

—   Tāpat vien … patlaban ne ar ko. Ziemu pārlaidām pie

?

1 Lai tev vieglas smiltis.

brāļa, pārmijnieka uz Vīnes dzelzceļa. Bet ari viņam tagad neveicas, jo pārcelts no Skernevieiem uz ČenstOhovu. Skernevdcos viņam trīs morgi zemes un varēja dzīvot kā bagātnieks, bet tagad i pats trūkumā, i zemīte nīkuļo bez pieska,tīšanas.

—   Nu, un kā jūs tagad iztiekat?

—    Sieva pa druskai mazgā veļu, bet tādiem, kam ar maksāšanu tā grūtāk, bet es … tāpat vien … Kaut kā sitamies, jūsu žēlastība … ne mēs pirmie, ne pēdīgie. Kamēr lielais gavēnis, cilvēks vēl turas, sak, šodien gavējam par mirušo dvēselēm, rīt — atcerēdamies, ka arī Jēzus Kristus nav baudījis ne drupatiņu, parīt — lai dievs tas kungs ļauno pieveiktu. Bet pēc gavēņa nebūs pat bērniem ko paskaidrot, kāpēc viņiem nedod ēst…

Bet par ko tad cienīgajam tik bēdīgs izskats? Tādi, redzams, laiki pienākuši, ka visiem būs jāaiziet bojā, — nabaga cilvēks nopūtās.

Vokuļskis kļuva domīgs.

—   Vai īre samaksāta? — viņš jautāja.

—   Nav vērts i maksāt, jo mūs tāpat izdzīs.

—   Un kāpēc neatnāci uz veikalu pie Zecka? — vaicāja Vokuļskis.

—   Neiedrošinājos, kungs. Zirdziņš nosprāga, rati ieķīlāti pie ebreja, svārki man kā ubagam … Kā lai rādos cilvēkos un vēl uzplijos! .. .

Vokuļskis izvilka portmoneju.

—   Te būs, — viņš sacīja, — uz svētkiem desmit rubļi. Rit pēc/pusdienas atnāksi uz veikalu un dabūsi zīmīti, ko parādīt Prāgā. Tur pie zirgu tirgotāja izvēlēsies sev zirgu, bet pēc svētkiem brauc darbā. Pie manis nopelnīsi trīs rubļus dienā, parādu varēsi nomaksāt viegli. Gan pēc tam ko izdomāsi.

Nabaga cilvēks, saņēmis naudu, sāka trīcēt.

Viņš uzmanīgi klausījās Vokuļskī, un asaras plūda pa iekritušajiem vaigiem.

—   Vai jums kāds pateica, — viņš pēc brīža iejautājās, — ka mums … tā klājās? … Reiz jau kāds, — viņš čukstus piemetināja, — atsūtīja pie mums māsu samārieti, būs kāds mēnesis jau. Teica, ka es esot slaists, un iedeva mums kvīti pudam ogļu Dzelzs ielā. Bet varbūt jūs pats tāpat? …

—    Ej mājās, bet rīt esi veikalā, — atbildēja Vokuļskis.

—   Eju, pan, eju, — atbildēja Visockis, klanīdamies līdz zemei.

Viņš devās prom, bet brīdi pa brīdim apstājās, redzams, domās kavējās pie necerētās laimes.

Šai mirkli Vokuļski sagrāba kaut kas līdzīgs nojautai.

—   Visocki! … — viņš iesaucās. — Kāds tavam brālim vārds?

—    Kaspars, — tas atbildēja, skriedams atpakaļ.^

—   Pie kādas stacijas viņš dzīvo?

—    Pie Čenstohovas, žēlīgais pan.

—   Varbūt Kasparu pārcels atpakaļ uz Skerneviciem. Ej mājās.

Bet Visockis, tieši otrādi, — nāca tuvāk.

—   Piedošanu, žēlīgais pan, — viņš nedroši sacīja, — bet, ja man kāds prasīs, kur es ņēmu tik daudz naudas?

—   Saki, ka saņēmi no manis algu uz priekšu.

—    Saprotu, pan … dievs .. .lai dievs . ..

Bet Vokuļskis vairs neklausījās, viņš prātodams devās uz Viislas pusi:

«Cik laimīgi tie, kam vienīgais apatijas cēlonis ir bads un vienīgās ciešanas — aukstums. Un cik viegli ir viņus aplaimot! … Pat ar sava niecīgā īpašuma palīdzību es varētu izvilkt no posta pāris tūkstošu ģimeņu. Neticami, un tomēr tā tas ir.»

Vokuļskis, nonācis Vislas krastā, jutās pārsteigts. Vairāku morgu platībā te pacēlās riebīgu atkritumu kalns — tas smirdēja un gandrīz vai ņudzēja zem saules stariem, bet dažu desmitu soļu atstatumā atradās ūdens krātuves, kas dzirdīja Varšavu.

«Lūk, šeit,» viņš domāja, «ir visu sērgu perēklis. Ko cilvēks izmetis no sava mitekļa šodien, to iedzers rit; tad pārcelsies uz Povonzkiemlai no otras pilsētas puses turpinātu savu tuvinieku pļauju, kas vēl palikuši starp dzīvajiem.

Šeit vajadzētu bulvāri, augšā — kanālus ar tīru ūdeni, un ik gadus 110 nāves būtu paglābti vairāki tūkstoši cilvēku, bet no slimībām — vairāki desmiti tūkstošu . . . Nedaudz pūliņu, bet ieguvums — neaprēķināms; daba prot bagātīgi atmaksāt.»

i

1 Povonzki — Varšavas kapsētas nosaukums.

Prātīgā pakalna nogāzē un ieplakās viņš pamanīja nožēlojamas cilvēku kreatūras. Tur saulē valstījās vairāki snaudulīgi dzērāji vai zagļi, divas lupatlases un mīlestības pārītis, — spitālīga sieviete un diloņslims vīrietis bez deguna. Likās, ka tie nav cilvēki, bet šeit mītošo slimību rēgi, kas ietērpušies uz vietas izkārpītās driskās. Šie tipi visi uzreiz pamanīja svešo ienācēju, pat guļošie pacēla galvas un mežonīgiem suņa skatieniem vērās atklīdušajā viesī.

Vokuļskis pasmīnēja.

«Ja es būtu atnācis naktī, viņi noteikti izārstētu mani no melanholijas. No rīta es jau atpūstos zem šiem atkritumiem, kas, protams, nav nemaz sliktāki par kuru katru citu kapu. Tur. augšā, saceltos troksnis, sāktu izsekot un lādēt šos goda ļaudis, bet viņi, iespējams, būtu man izdarījuši lielu pakalpojumu.

Un nepazīst kapi ne sapņus, ne ilgas, Mirušie nezin dzīves rūpestu kruslu, Nav viņu pašu, kas plosošu speķu justu, Skumju nav, kas celtos cerību debesīs zilgās.

Vai patiesi sāku kļūt sentimentāls? . .. Nervi laikam pamatīgi iedragāti. Ar bulvāriem tomēr neizdotos izskaust šādus te mohikāņus; viņi pārceltos uz Prāgu vai pat aiz Prāgas un tur piekoptu savu amatu, nodotos mīlestībai, kā šis te pārītis, jā … pat vairotos! Cik skaistu paaudzi tu saņemsi, dzimtene, — dzimušu un uzaugušu šai atkritumu bedrē no bezdeguņa tēva un augoņiem pārklātas mātes! . . .

Mani bērni būtu pavisam citādi; no viņas tic mantotu skaistumu, no manis — spēku .. . Jā, bet viņu nebūs. Šai zemē tikai slimība, nabadzība un noziegums rod sev kāzu gultu, pat patvērumu saviem nākamajiem.

Šausmas, kas būs pēc vairākām paaudzēm . . . Bet pret to ir pavisam vienkāršas zāles: taisnīgi apmaksāts, obligāts darbs. Tas vienīgais spētu nostiprināt labākos pārstāvjus un bez sāpēm izskaust ļaunos, un mūsu iedzīvotāji būtu tikpat spēkpilni, cik šodien viņi ir izbadējuši vai slimi.»

Un tad ne no šā, ne no tā viņš iedomājās:

«Kas tur ļauns, ka viņa mazliet koķetē? Sievietēm koķetērija ir tas pats, kas krāsa un smarža puķēm. Tāda nu reiz viņām daba — katram grib patikt, pat Mraoevskiem …

Visiem koķeti uzsmaida, vienīgi man: «Samaksā tam kungam! …» Varbūt viņa domā, ka esmu apkrāpis viņus, sudrabu pērkot? … Tas tik bulu interesanti!»

Pašā Vislas krastā gulēja baļķu grēda. Vokuļskis juta nogurumu, vdņš apsēdās un vēroja. Rāmajā ūdens līmenī atspoguļojās jau sazaļojusī Saskas Kempa un Prāgas mājas ar sarkaniem jumtiem; upes vidū nekustīga stāvēja barža. Nemaz lielāks nešķita kuģis, kuru viņš pērngad bija redzējis Melnajā jūrā, — mašīnas bija sabojājušās un kuģis stāvēja tikpat nekustīgs.

«Laidās kā putns un piepeši apstājās; motoram pietrūka spēka. Toreiz e,s jautāju sev: varbūt arī es kādreiz tāpat apstāšos skrējienā? … Nu, un apstājos. Cik primitīvas atsperes iekustina pasauli: sauja ogļu atdzīvina kuģi, mazliet sirsnības — cilvēku …»

Sai mirklī pāri viņa galvai pilsētas virzienā aizlaidās agrīns dzeltens tauriņš.

«Interesanti, kā tas te gadījies?» Vokuļskis nodomāja. «Dabai piemīt untumi un — analoģijas,» viņš papildināja. «Arī starp ļaudīm sastopami šādi taurenīši. Tiem ir skaistas krāsas, tie laidelējas visam pa virspusi, pārtiek no saldumiem, bez kā tie ietu bojā, — tāda ir viņu dzīve. Bet tu, tārps, roc zemi un pārstrādā to sējai derīgā augsnē. Viņi — priecājas, tu — strādā; viņiem — brīvs plašums un gaisma, bet tu mierini sevi ar to, ka vari vēl atspirgt, ja kāds ne,uzmanīgais tevi saminis.

Vai tev būtu jātvīkst pēc tauriņa, tu, muļķi? … Vai te ko brīnīties, ja viņai pret tevi riebums? … Kas kopējs var būt starp viņu un mani? …

Labi, bet kāpurs pirms pārvēršanās tauriņā arī ir līdzīgs tārpam. Ak tad tu taisies kļūt par tauriņu, tu, galantērijas tirgoni? … Un kāpēc gan ne? Nemitīga attīstība — tāds ir pasaules likums, un cik tirgotāju dzimtu Anglijā nav kļuvušas par dižciltīgām! ✓

Anglijā! … Tur vēl turpinās sabiedrības jaunrades laikmeCs, tur viss pilnveidojas un paceļas uz augstākas pakāpes. Jā, tur sabiedrības virsotne sev piesaista svaigus spēkus. Turpretī pie mums augšējie slāņi sastinguši kā ūdens aukstumā; tie ne vien pārvērtušies īpašā kastā, kas norobežojusies no pārējās sabiedrības, kas izjūt fizisku riebumu pret citiem, tie turklāt vēl ar savu saltumu, stindzina jebkuru dzīvinošu ierosmi no apakšas. Kam gan sevi mānīt, viņa un es — esam divu dažādu sugu būtnes, paliesi — kā tauriņš un tārps. Vai es viņas spārniņu dēļ lai pametu savu alu un pārējos tārpus? … Viņi man ir tuvi — tie, kuri vārtās tur, atkritumos, un varbūt tieši tādēļ viņi ir tik nabagi un grims vēl lielākā nabadzībā, ka man iegribējies iztērēt trīsdesmit tūkstošus rubļu gaclā, lai tēlotu taurenīti. Muļķa tirgonis, zemiskais cilvēks!

Trīsdesmit tūkstoši rubļu — tas nozīmē to pašu, ko sešdesmit nelielas darbnīcas vai veikaliņi, no kuriem varētu pārtikt veselas ģimenes. Un es lai iznīcinātu viņu labklājību, izsūktu no viņiem cilvēka dvēseli un izdzītu šinī atkritumu izgāztuvē?

Nu labi, bet, ja viņas nebūtu bijis, — vai tad man šodien piederētu tāds īpašums? Diez kas vēl notiktu ar mani un šo naudu bez viņas! Varbūt tikai viņas klātbūtnē tā iemantos radošu spēku; varbūt vismaz dažām desmit ģimenēm tā nesīs labumu? . . .

Vokuļskis pagriezās un pēkšņi ieraudzīja savu ēnu. Un viņam ienāca prātā, ka šī ēna vienmēr un visur soļo viņam pa priekšu, aiz muguras vai blakus, gluži tāpat kā domas par šo sievieti viņam seko visur un vienmēr, nomodā un sapnī, jaukdamās visos viņa plānos, mērķos un rīcībā.

«Es nespēju atteikties no viņas!» Vokuļskis nočukstēja, ieplezdams rokas, it kā taisnojoties kāda priekšā.

Viņš piecēlās no baļķiem un devās atpakaļ uz pilsētu.

Iedams pa Nometņu ielu, Vokuļskis atcerējās ormani Visocki, kam bija nobeidzies zirgs, un piepeši viņam šķita, ka redz veselu rindu ratu, un to priekšā — nobeigušos zirgus, veselu rindu izmisušu ormaņu, bet blakus katram — bariņu izvārgušu bērnu un sievu, kas mazgā veļu tādiem, kuri paši tik tikko sitas cauri.

«Zirgs?…» Vokuļskis nomurmināja, un sirds viņam nez kādēļ sažņaudzās.

Reiz martā, iedams pa Jeruzalemes aleju, viņš ieraudzīja cilvēku baru, melnus ogļveža ratus, kuri stāvēja iešķērsām ceļam pie vārtiem, bet dažus soļus tālāk izjūgtu zirgu.

—    Kas noticis?

—   Zirgs salauzis kāju, — jautri atbildēja kāds garāmgājējs' vijolīšu krāsas šallē un kabatās sabāztām rokām.

Vokuļskis pameta skatienu uz vaininieku. Liesais zirģelis ar noberztiem sāniem stāvēja piesiets pie jauna kociņa, sacēlis

gaisā pakaļējo kāju. Lopiņš stāvēja rāms, izvalbītām acīm skatījās uz Vokuļski un sāpēs grauza sarmotu zariņu.

«Kādēļ taisni šodien man iešāvās prātā šis zirgs?» nodomāja Vokuļskis. «Kāpēc mani pārņem tādas skumjas?»

Domās iegrimis viņš soļoja pa Nometņu ielu kalnup, juzdams, ka šo dažu pieupes rajonā pavadīto stundu laikā viņā notikusi kāda pārmaiņa. Agrāk -— pirms desmit gadiem, pirms gada, pat vakar vēl, iedams pa ielu, viņš tur negaskatīja nekā sevišķa. Gāja ļaudis, brauca pajūgi, viesmīlīgi vērās pretī garāmgājējiem veikali. Bet tagad viņam bija nākusi klāt it kā jauna nojauta. Katrs noskrandis cilvēks viņam tagad šķita saucam pēc palīdzības — un jo skaļāk tāpēc, ka klusēja, ka meta tikai tramīgus skatienus, gluži tāpat kā zirgs ar salauzto kāju. Katra nabadzīga sieviete viņam šķita veļas mazgātāja, kas ar savu ziepju saēsto roku darbu pūlas noturēt ģimeni nabadzības un pagrimuma krastā. Ikviens novārdzis bērns viņam šķita lemts pāragrai nāvei vai arī vadīt savas dzīves dienas un naktis atkritumu izgāztuvē pie Labās ielas.

Un ne tikai cilvēki viņam rūpēja. Viņš izjuta, cik zirgi noguruši, vilkdami smagos vezumus, un kā sāp līdz asinīm saku norīvētie skausti. Viņš izjuta suņa bailes, kas, nozaudējis saimnieku, smilkstēja uz ielas, un kārnas kuces izmisumu, kas, noļukušajiem zīdekļiem šūpojoties, veltīgi skraidīja 110 notekas uz noteku, meklējot barību sev un kucēniem. Un vēl, lai viņa ciešanu mērs būtu pilns, Vokuļskis izjuta sāpes par kokiem ar nobrāztu mizu, par bruģa akmeņiem, kas atgādināja izdauzītus zobus, par mitrām sienām, salauztām mēbelēm un noskrandušām drēbēm.

Vokuļskim likās, ka visi priekšmeti ir slimi vai ievainoti, ka visi sūdzas: «Redz, kā mēs ciešam …» —: un ka vienīgi viņš dzird un saprot to žēlabas. Šī neparastā spēja izjust citu sāpes bija dzimusi viņā tikai šodien, pirms stundas.

97

Savādi! Viņam jau iepriekš bija devīga filantropa slava. Frakoti labdarības biedrību locekļi viņu tencināja par ziedojumiem mūžam alkstošajai organizācijai. Vecā grāfiene Koroļova visos salonos stāstīja par naudu, ko viņš ziedojis viņas patversmei; paša kalpi un pārdevēji slavināja viņu par algas pielikšanu. |5et Vokuļskim tas nesagādāja ne mazākā prieka, viņš pats nepievērsa tam nekādas uzmanības. Viņš meta tūkstošiem

V Lelle, I

rubļu vispār atzītu labdaru kasēs, lai iegūtu popularitāti, neprasīdams, kas ar šo naudu tiks darīts.

Un tikai šodien, kad ar desmit rubļiem viņš bija izglābis cilvēku no nelaimes, kad neviens neskandināja pasaulei par viņa cēlsirdību, tikai šodien viņš uzzināja, kas ir žēlsirdība. Tikai šodien viņa pārsteigto acu priekšā nostājās jauna, līdz šim nepazīta pasaule — nabadzības pasaule, kurai jāpalīdz.

«Jā, bet vai tad agrāk es neredzēju nabadzību?…» viņš nodomāja.

Vokuļskis atcerējās veselām rindām noplīsušu un izvārgušu cilvēku, kuri meklēja darbu, noliesējušu zirgu, izbadējušos suņu, kokus ar nobrāztu mizu un aplauztiem zariem. Visam tam viņš agrāk nebija pievērsis uzmanību. Un tikai tad, kad paša lielās sāpes uzara un uzecēja … viņa sirdi, šinī augsnē, ko viņš bija uzlabojis ar savām asinīm un slacinājis ar citiem neredzamām asarām, uzauga neparasts stāds — visaptveroša līdzjūtība, kas apņēma it visu: cilvēkus, dzīvniekus, pat priekšmetus, kurus dēvē par nedzīviem.

«Sūmanis teiktu, ka man smadzenēs izveidojusies jauna šūniņa vai arī apvienojušās dažas agrākās,» Vokuļskis nodomāja.

«Labi, bet kas būs tālāk? …»

Līdz šim viņam bija tikai viens mērķis — tuvoties Izabellai. Šodien bija radies otrs: nostādīt uz kājām Visocki.

«Tas nav grūti!»

«Pārvest viņa brāli uz Skerneviciem . . .» kāda balss pateica priekšā.

«Sīkums.»

Bet aiz šiem diviem cilvēkiem tūdaļ radās vairāki citi, aiz viņiem vēl, un tālāk — milzīgs cilvēku bars, kas cīnījās ar dažādām nelaimēm, bet pašās beigās — vesela jūra ciešanu, kuras, cik vien iespējams, vajadzēja mazināt vai vismaz neļaut tām plesties plašumā.

— Rēgi … murgi … nervi, — Vokuļskis murmināja.

Tas bija viens ceļš. Otra galā viņš redzēja reālu un skaidri iezīmētu mērķi — Izabellu.

«Neesmu nekāds Kristus, lai ziedotos visas cilvēces labā.»

«Tādā gadījumā sākumam aizmirsti par Visockiem,» atbildēja iekšēja balss.

«Kādas muļķības! Lai kā šodien esmu satraiikts, tomēr

smieklīgs nedrīkstu kļūt,» Vokuļskis domāja. «Darīšu, kas manos spēkos, un palīdzēšu, kam varēšu, bet no personīgās laimes neatteikšos, pilnīgi izslēgts …»

Šai mirklī viņš bija nonācis pie sava veikala durvīm un iegāja tajā.

Veikalā Vokuļskis sastapa tikai vienu pircēju. Tā bija nenoteicama vecuma gara auguma dāma melnās drānās. Viņas priekšā atradās kaudze neseseru: gan koka, gan ..ādas, plīša un metala, vienkārši un grezni, dārgākie un paši lētākie, un pārdevēji visi kā viens apkalpoja viņu. Kleins sniedza aizvien jaunus neseserus, Mračevskis slavēja preci, bet Liseckis viņam palīdzēja ar roku un bārdas kustībām. Tikai Ignācijs steidzās pretī principālam.

—   No Parīzes pienākusi prece, — viņš pavēstīja Vokuļskim. -— Domāju, ka rīt vajadzētu izņemt.

—    Kā gribi.

—   No Maskavas pienāks pasūtījums par desmit tūkstošiem rubļu maija sākumā.

—   Tā jau bija gaidāms.

—   No Radomas par divi simti rubļiem, vedējs solījās uz rītdienu.

Vokuļskis paraustīja plecus.

—   Reizi par visām reizēm jāizbeidz ar šiem sīkbodniekiem, — viņš pēc brītiņa ierunājās. — Nekādas peļņas, bet prasības milzīgas.

—   Jāizbeidz ar mūsu tirgotājiem? — Žeckis jautāja izbrīnījies.

—   Jāizbeidz ar ebrejiem, — pusbalsī iejaucās Liseckis. — Šefs dara ļoti prātīgi, saraudams šos nejēdzīgos sakarus. Nereti pat kauns izdot atlikumu, tik stipri nauda ož pēc ķiplokiem.

Vokuļskis nekā neatbildēja. Viņš nosēdās pie savas grāmatas un izlikās rēķinām, tomēr īstenībā nedarīja nekā; nebija spēka. Atcerējies savus nesenos sapņus par cilvēces aplaimošanu, viņš nosprieda, ka ir kļuvis stipri jūtelīgs.

«Manī pamodies sentimentālisms un fantāzija,» viņš prātoja. «Tā ir slikta pazīme. Tā varu kļūt smieklīgs un izputēt…»

7«

99

Voķuļskis mehāniski lūkojās neparastajā dāmas sejā. Ģērbusies viņa bija vienkārši, mati gludi atsukāti. Bāli dzeltenajā

sejā iezīmējās dziļas bēdas, no cieši sakniebtajām lūpām raudzījās ļaunums, bet nolaistajās acīs spulgoja te dusmas, te samierināšanās.

Viņa runāja klusā, maigā balsī, bet kaulējās kā simt skopuļi. Šis bija par dārgu, tas — par lētu; te plīšs bija zaudējis krāsu, tur tūlīt atlobīsies āda, bet citiem uz apkalumiem parādīsies rūsa. Liseckis sadusmots atkāpās no viņas, Kleins atpūtās, un tikai Mračevskis sarunājās ar viņu kā ar labu paziņu.

Šai mirklī veikala durvis atvērās im tanīs parādījās vēl oriģinālāks tips. Liseckis pēc tam sacīja, ka viņš atgādinot diloņslimnieku, kuram zārkā sākušas ataugt ūsas un vaigu bārda. Vokuļskis ievēroja, ka ienācējam muļķīgi pavērta mute, bet aiz tumšajiem pensneja stikliem — lielas acis, no kurām lūkojās vēl lielāka izklaidība.

Viņš ienāca, pabeigdams sarunu ar kādu, kas atradās uz ielas, tad piepeši devās atpakaļ, lai atsveicinātos no biedra. Tad viņš atkal ienāca un atkal izgāja, pacēlis galvu augšup, it kā lasīdams izkārtni. Pēdīgi viņš pavisam ienāca, tomēr durvis neaizvēra. Nevilšus paraudzījās uz dāmu, un tumšais pensnejs viņam nokrita no deguna.

—   A-a-a! … — viņš iesaucās.

Dāma strauji aizgriezās no viņa pret neseseriem un atkrita krēslā.

Ienācējam pretim steidzās Mračevskis un, divdomīgi smaidīdams. vaicāja:

—   Ko barons vēlas?

—   Aproču podziņas, iegaumējiet, vienkāršas aproču podziņas, zelta vai metāla… Tikai, saprotiet, tām jābūt žokeja cepures veidā un — ar pātagu …

Mračevskis atvēra vitrīnu ar aproču pogām.

—   Ūdeni … — vājā balsī izdvesa dāma.

Zeckis ielēja ūdeni no karafes un līdzjūtīgi pasniedza.

—   Jums, cienītā pane, slikti?… Varbūt dakteri…

—    Man jau labāk, — viņa atbildēja.

Barons aplūkoja aproču pogas, demonstratīvi uzgriezis dāmai muguru.

—    Bet var būt — vai jums tā neliekas? — ka labākas būtu pakavveida aproču pogas, — viņš griezās pie Mračevska.

—   Es, pan baron, domāju, ka jums noderēs ir vienas, ir

otras. Sportisti nēsā tikai sporta emblēmas, bet viņiem patīk dažādība.

—    Pasakiet, lūdzu, — dāma pēkšņi griezās pie Kleina, — kāpēc pakavi vajadzīgi cilvēkiem, kam nav līdzekļu zirgu turēšanai ? …

—   Tā, lūdzu, — barons turpināja, — parādiet man vēl dažus pakavveida sīkumus …

—   Varbūt pelntrauku? — vaicāja Mračevskis.-

—   Lai iet pelnu trauks, — barons atbildēja.

—    Varbūt gaumīgu tintnīcu ar segliem, žokejcepuri, steku? '

—    Lūdzu, gaumīgu tintnīcu ar segliem un žokejcepuri …

—    Sakiet man, — dāma skaļā balsī griezās pie Kleina, — un jums nav kauna ievest tādus dārgus sīkumus, kad mūsu zeme ir izputināta? … Vai nav kauna pirkt sacīkšu zirgus? …

—    Mans mīļais, — tikpat skaļi Mračevskim uzsauca barons, — iepakojiet visu šo garnitūru: pelntrauku, tintnīcu un nosūtiet man uz mājām. Pie jums ir brīnišķīga preču izvēle — Sirsnīgi pateicos … Adieu! …

Un viņš izmetās no veikala, pāris reižu vēl atgriezdamies atpakaļ, lai paraudzītos uz izkārtni virs durvīm.

Pēc oriģinālā barona aiziešanas, veikalā iestājās klusums. Zeckis lūkojās uz durvīm, Kleins — uz Zecki, bet Liseckis uz Mračevski, kas, atrazdamies dāmai aiz muguras, ļoti divdomīgi vaibstījās.

Dāma lēni piecēlās un tuvojās pultij, aiz kuras sēdēja Vokuļskis.

—   Vai drīkstu jautāt, — viņa ierunājās drebošā balsī, — cik jums parādā tas kungs, kas tikko izgāja? …

—    Mūsu rēķini, cienījamā kundze, ja tādi būtu, skar vienīgi viņu un mani, — paklanījies atbildēja Vokuļskis.

—    Cienītais, — dāma sakaitināta turpināja, — es esmu Kšešovska, un tas kungs ir mans vīrs. Viņa parādi skar arī mani, jo viņš ir piesavinājies manu īpašumu, par ko starp mums pašlaik notiek tiesas prāva …

—   Piedodiet, kundze, — Vokuļskis pārtrauca viņu, — bet attiecības laulāto pāru starpā neattiecas uz mani.

—   Ak tā gan!… Veikalniekam droši vien tā ir izdevīgāk. Adieuf

Un viņa atstāja veikalu, ar troksni aizcirzdama durvis.

Dažas minūtes pēc viņas aiziešanas veikalā iedrāzās barons. Viņš pāris reižu palūkojās uz ielu, tad tuvojās Vokuļskim.

—   Ļoti ļoti atvainojos, — viņš sacīja, cenzdamies noturēt pensneju uz deguna, — bet, kā pastāvīgs jūsu klients, es uzdrošinos jautāt: ko teica tā dāma, kas pirms mirkļa izgāja? … Ļoti atvainojos par savu pārdrošību, tomēr, pilnīgi uzticēdamies …

—    Nekā tāda, ko būtu vērts atkārtot, — atteica Vokuļskis.

-— Redziet, šī dāma ir… diemžēl — mana sieva… Jūs zināt, ka es esmu … barons Kšešovskis … Ļoti cienījama sieviete, ļoti izglītota, bet sakarā ar mūsu meitas nāvi kļuvusi nervoza un reizēm … Jūs saprotat? … Tātad nekā? …

—    Nekā.

Barons paklanījās un devās prom, bet durvīs viņa skatiens sastapās ar Mračevska acīm, kas viņam pamirkšķināja.

—   Tātad nekā?… — pārvaicāja barons, cieši vērdamies Vokuļski.

Barons izskrēja uz ielas. Mračevskis sastinga un piesarka līdz pat matu saknēm. Vokuļskis mazliet nobāla, tomēr mierīgi nosēdās atkal pie rēķiniem.

—   Pan Mračevski, kas tie par oriģināliem velniem? — jautāja Liseckis.

—   Ak, tas ir īsts romāns! — atbildēja Mračevskis, šķielēdams uz Vokuļska pusi. — Tas bija barons Kšešovskis, liels savādnieks, un viņa sieva, mazdrusciņ … ķerta. Viņi man pat attāli radinieki, bet kāds no tā labums!… — viņš nopūlās, skatīdamies spogulī. — Man nav naudas, tāpēc jākvern veikalā; viņiem vēl drusku turas, tāpēc var būt mani kundes …

—   Nestrādā, bet nauda turas … Kleins iejaucās. — Skaista kārtībiņa pasaulē, ko?

—    Nu, nu… lieciet vismaz man mieru ar savām kārtībām, — Mračevskis atbildēja. — Nu jau būs gads, kā barons ar baronesi karo savā starpā. Viņš grib dabūt šķiršanos, kam viņa nepiekrīt; viņa grib to padzīt no sava īpašumi pārvaldi šanas, kam savukārt nepiekrīt viņš. Viņa aizliedz tam turēt zirgus, sevišķi kādu sacīkšu rikšotāju; bet viņš neļauj tai pirkt Lencku mūra māju, kur Kšešovska dzīvo un kur zaudēja meitu. Savādnieki!… Uzjautrina cilvēkus, aprunādami viens otru…

Visu to viņš stāstīja vieglā tonī un grozījās pa veikalu gluži kā kundziņš, kurš ienācis šeit uz īsu brīdi, bet tūdaļ atkal dosies prom. Vokuļskis, sēdēdams krēslā, tikko valdījās; viņam derdzās Mračevska balss.

«Kšešovsku radinieks…» viņš domāja pie sevis. «Saņems no Izabellas mīlestības vēstulīti … Bezkauņa …»

Pārvarējis sevi, Vokuļskis atgriezās pie rēķiniem. Veikalā atkal sāka nākt pircēji, izvēlējās preces, kaulējās, maksāja. Bet Vokuļskis, iegrimis darbā, redzēja tikai viņu ēnas. Jo ilgāk viņš summēja skaitļu rindas, jo lielākas auga summas, jo skaidrāk viņš juta, ka sirdī mutuļo kāds neizprotams niknums. Par ko gan?… Uz ko?… Nav svarīgi. Pietiks, ja to izgāzīs uz kādu, uz pirmo, kas pagadīsies ceļā.

Ap pulksten septiņiem veikals kļuva krietni vien tukšāks, pārdevēji tērzēja savā nodabā, bet Vokuļskis aizvien vēl rēķināja. Sai brīdī viņš atkal izdzirda Mračevska neciešamo balsi, lcurš augstprātīgā tonī sacīja:

—   Nepūlieties man sagrozīt galvu, pan Klein! … Visi sociālisti ir plikadīdas un laupītāji, to tik vien grib kā dalīt cita mantu — uz diviem viens pāris kurpju, bet kabatdrāniņu vispār neatzīst.

—   Ja jūs būtu izlasījis dažas brošūriņas, kaut pašas plānākās, — Kleins skumji atbildēja, — jūs tā vis nerunātu.

—    Ākstīšanās … — iebāzis rokas kabatās, Mračevskis pārtrauca viņu. — Es lai lasītu brošūras, kuras grib iznīcināt ģimeni, ticību un īpašuma tiesības!… Nu, tādus muļķus jums Varšavā neatrast!

Vokuļskis aizvēra grāmatu un ielika to pults atvilktnē. Sai mirklī veikalā atkal ienāca trīs dāmas un pieprasīja cimdus.

Pirkums tika nokārtots stundas ceturksnī. Vokuļskis sēdēja atzveltnī un skatījās pa logu; tiklīdz pircējas izgāja, viņš ierunājās pavisam mierīgā balsī:

—    Pan Mračevski!

—   Ko pans vēlas? — jautāja jaunais skaistulis, steigdamies pie pults dējošā solī.

—   No rītdienas parūpējieties par citu vietu, — Vokuļskis īsi noteica.

Mračevskis apstulba.

—tKādēļ. pan Sef? … Kādēļ? …

—   Tādēļ, ka pie manis jums vietas vairs nav.

—   Kāda iemesla dēļ? … Es tak neesmu izdarījis nekā slikta. Kur es likšos, ja jūs mani tik pēkšņi atlaižat no darba? …

—   Jūs dabūsiet labu atsauksmi, — Vokuļskis noteica. — Pahs Zeckis jums izmaksās algu par nākamo ceturksni, lai iet — par pieciem mēnešiem … Bet iemesls ir tāds, ka mēs abi nesaderam kopā … Nepavisam nesaderam. Ignācij, nokārto rēķinus ar panu Mračevski līdz pirmajam oktobrim.

To sacījis, Vokuļskis piecēlās no atzveltņa un izgāja uz ielas.

Mračevska atlaišana visus tā pārsteidza, ka pārdevēji nepārmija ne vārdiņa savā starpā, bet Zeckis lika noslēgt veikalu, kaut gan pulkstenis vēl nebija astoņi. Nekavēdamies viņš aizsteidzās uz Vokuļska dzīvokli, bet viņu tur nesastapa. Pulksten vienpadsmitos vakarā viņš ieradās otrreiz, tomēr logi bija tumši, un Ignācijs raižu pilns atgriezās mājup.

Otrā dienā — tā iekrita zaļajā ceturtdienā — Mračevskis veikalā vairs nerādījās. Pārējie viņa biedri staigāja drūmi un reizi pa reizei par kaut ko savā starpā apspriedās.

Vokuļskis ieradās ap pulksten vieniem. Tikko viņš paguva apsēsties pie pults, kad durvis atvērās un parastajā, ļoganajā gaitā iesteidzās barons Kšešovskis, cītīgi pūlēdamies uzlikt pensneju uz deguna.

—    Pan Vokuļski, — jau gandrīz no sliekšņa iesaucās izklaidīgais barons. — Es tikko kā uzzināju … Esmu Kšešovskis … Uzzināju, ka tas nabaga Mračevskis manas -vainas dēļ ticis atlaists. Bet, pan Vokuļski, man pret jums vakar it nemaz ar nebija pretenziju … Es augsti cienu jūsu diskrētību, kādu izrādījāt manā un manas sievas lietā … Es zinu, ka jūs atbildējāt viņai tā, kā klājas džentlmenim …

—    Pan baron, — Vokuļskis pārtrauca viņu, — neesmu jums lūdzis izdot man pieklājības apliecību. Atstāsim to — ar ko varu pakalpot?

—   Es atnācu lūgt, lai jūs piedotu nabaga Mračevskim, kas pat…

—   Man pret panu Mračevski nav nekādu pretenziju, es nepretendēju pat uz viņa atgriešanos.

Barons saknieba lūpas. Mirkli viņš klusēja, gluži kā asā atteikuma apstulbināts; beidzot paklanījās un klusi pateicis: «Atvainojiet!» — izgāja no veikala.

Kleins un Liseckis nozuda aiz skapjiem un pēc īsas apspriedes atgriezās veikalā aiz letēm, laiku pa laikam pārmulami savā starpā skumjus, bet izteiksmīgus skatienus.

Ap pulksten trijiem pēcpusdienā parādījās Kšešovska. Viņa izskatījās vēl bālāka, vēl dzeltenāka un vēl melnāk ģērbta nekā vakar. Viņa bailīgi palūkojās visapkārt un, ieraudzījusi Vokuļski, piegāja pie pults.

—   Cienījamais pan, — viņa klusi ierunājām — šodien es uzzināju, ka kāds jauns cilvēks, Mračevskis, manas vainas, dēļ zaudējis darbu pie jums. Viņa nelaimīgā māte …

—    Pans Mračevskis pie manis vairs nestrādā un nestrādās, — paklanījies atbildēja Vokuļskis. — Ar ko varu jums pakalpot? …

Kšešovska, acīm redzot, bija domājusi noturēt garāku runu, bet par nelaimi, paraudzījās Vokuļskim acīs un, pateikusi: «Atvainojiet …» — izgāja no veikala.

Kleins ar Lisecki samirkšķinājās vēl nozīmīgāk nekā iepriekš un saprotoši paraustīja plecus.

Tikai apmēram pulksten piecos pēc pusdienas Vokuļskim tuvojās Žcckis. Viņš atspiedās ar rokām pret pulti un klusi sacīja:

—    Mračevska māte, Stasik, ir ļoti nabadzīga sieviete …

—   Izmaksā viņam algu līdz gada beigām, — Vokuļskis noteica.

—    Manuprāt… Stasik, manuprāt, nevar tik bargi sodīt cilvēku tādēļ vien, ka viņam politiskie uzskati ir citādi nekā mums …

—    Politiskie?… — Vokuļskis atkārtoja tādā tonī, ka panam Ignācijam aukstas tirpas pārskrēja pār muguru …

—    Bez tam es tev teikšu, — Ignācijs turpināja, — žēl atlaist tādu pārdevēju. Puisis skaists, sievietes viņa dēļ vai prātu zaudē …

—   Skaists? — Vokuļskis neizturēja. — Ja jau tik skaists, lai iet par runci.

Ignācijs atkāpās. Liseckis ar Kleinu pat vairs nepārmij a skatienus.

Stundu vēlāk veikalā ieradās kāds pans Zemba, ko Vokuļskis sodīja priekšā kā jauno pārdevēju.

Panam Zembam bija gadu trīsdesmit; viņš bija ne mazāk iznesīgs kā Mračevskis, bet izskatījās nesalīdzināmi nopietnāks un cienījamāks. Pirms veikalu noslēdza, viņš jau bija paguvis sapazīties un pat iegūt savu darba kolēģu simpātijas. Zeckis atklāja viņā dedzīgu bonapartistu, Liseckis atzinās, ka blakus Zembam viņš kā antisemīts pilnīgi nobāl, bet Kleins secināja, ka Zemba vismaz ir — sociālisma priesteris.

Vārdu sakot, visi bija apmierināti, bet pats Zemba — mierīgs.

DEVĪTĀ NODAĻA LAIPAS, UZ KURAM SASTOPAS CILVĒKI NO DAZADAM PASAULĒM

Lielās piektdienas rītā Vokuļskis atcerējās, ka šodien un rīt grāfiene Koroļova kopā ar Izabellu vāks lieldienu ziedojumus pie pestītāja kapa.

«Vajadzētu tur aiziet un kaut cik ziedot,» viņš nodomāja un izņēma no kases piecus zelta pusimperiālus. «Lai gan,» viņš pēc brīža piemetināja, «es uz turieni aizsūtīju jau paklājus, dziedošus putniņus, mūzikas šķirstiņu, pat strūklaku!… Ar to, domājams, vajadzētu pietikt vienas dvēseles pestīšanai. Neiešu.»

Pēc pusdienas Vokuļskim ienāca prātā, ka grāfiene Koroļova, iespējams, rēķinās ar viņa līdzdalību. Tādā gadījumā neklājas atrauties vai ziedot tikai piecus pusimperiālus. Viņš paņēma no kases vēl piecus un visus satina plānā papīrītī.

«Tiesa gan,» viņš nodomāja, «tur būs Izabella, un viņai neklājas ziedot tikai desmit pusimperiālus.»

Viņš attina savu tīstokli, pielika vēl desmit zelta gabalus un joprojām prātoja: «Iet vai neiet? …»

— Nē, — viņš beidzot noteica, — es neiešu piedalīties šinī cirka labdarībā …

Vokuļskis iemeta tīstokli kasē un piektdienā neaizgāja uz ba,znīcu.

Tomēr lielajā sestdienā viņam viss parādījās gluži jaunā gaismā.

«Es esmu jucis!» viņš domāja. «Ja es neiešu uz baznīcu, — kur citur es viņu sastapšu? … Ar ko gan, ja ne ar naudu, es varu pievērst sev viņas uzmanību? … Esmu zaudējis prātu …»

Tomēr viņš vēl aizvien vilcinājās un tikai ap pulksten diviem, kad Zeckis sakarā ar svētkiem lika veikalu taisīt ciet, Vokuļskis paņēma no kases divdesmit piecus pusimperiālus un devās uz baznīcas pusi.

Iekšā viņš tomēr uzreiz negāja; kaut kas viņu atturēja. Viņš gribēja redzēt Izabellu un tai pašā laikā baidījās no tā un kaunējās savu pusimperiālu dēļ.

«Pasviest kaudzi zelta!… Cik tas efektīgi mūsu papīra laikos un … cik dižmanīgi … Jā, bet ko lai dara, ja viņi -tieši uz naudu gaida?… Iespējams pat, ka būs vēl par maz?…»

Viņš staigāja pa ielu turp un atpakaļ baznīcas priekšā, nevarēdams atraut no tās acis. '

«Tūlīt ieiešu,» Vokuļskis domāja. «Tūlīt… vēl drusciņ … A.k, kas ar mani noticis?…» viņš uztraucās^ juzdams, ka plo-j sītā dvēsele pat šo sīkumu nevar veikt bez šaubīšanās.

Pēkšņi Vokuļskis atcerējās, cik sen viņš nav bijis baznīcā.

«Kad tas bija?… Kāzās — pirmo reizi__________ sievas bērēs —

otrreiz …»

Bet kā vienā, tā otrā reizē viņš neredzēja, kas apkārt notika; tāpēc tagad raudzījās uz baznīcu kā uz kaut ko neparastu.

«Kas tā par milzīgu ēku ar torņiem skursteņu vietā, kur neviens nedzīvo, kur atdusās tikai sen mirušo pīšļi? … Kāpēc vajadzīgs izšķērdēt tik daudz vietas un materiāla, kam dienām un naktīm deg ugunis, kādā nolūkā šeit salasās ļaužu bari? …

Uz tirgu iet pēc pārtikas, uz veikaliem — pēc precēm, uz teātriem — pēc izpriecas, bet pēc kā uz šejieni?…»

Pats pret savu gribu viņš salīdzināja baznīcas priekšā stāvošo ticīgo niecīgos stāvus ar varenajiem svētā nama apmēriem, un viņam prātā ienāca kāda dīvaina doma. Tāpat kā kādreiz uz zemes darbojušies vareni spēki, kas no līdzenās zemes izveidojuši kalnu ķēdes, tā arī kādreiz pastāvējis kāds cits neizmērojams spēks, kas uzcēlis šāda veida būves. Skatoties uz līdzīgām ēkām, varētu domāt, ka mūsu planētas dzīlēs mituši miilži, kuri, lauzdamies uz augšu, uzplēsuši zemes garozu un atstājuši savu kustību pēdas iespaidīgu aizu veidā.

«Kurp viņi lauzās? Uz citu — droši vien cēlāku pasauli. Bet, ja jūras paisumi un bēgumi pierāda, ka Mēness ir reāla īstenība un n§Vis mānīgs spīdeklis, kāpēc tad šie dīvainie nami nevarētu pierādīt citas pasaules esamību?… Vai gan tie cilvēku

dvēseles velk pie sevis mazāk spēcīgi nekā mēness — okeāna viļņus? …»

Vokuļskis iegāja baznīcā, un tūlīt pie ieejas viņu pārsteidza jauns skats. Vairāki ubagi un ubadzes lūdza dāvanas, par kurām viņpasaulē žēlsirdīgajām sirdīm atlīdzinās dievs. Vieni skūpstīja kājas Romas valsts nomocītajam Kristum, otri, kaktā nometušies ceļos, cēla augšup rokas un acis, it kā raudzīdamies pārdabiskā vīzijā. Baznīca grima tumsā, ko nespēja izkliedēt daudzās sveces, kas dega sudraba svečturos. Šur un tur uz svētnīcas grīdas bija redzamas neskaidras, krustām šķērsām guļošas vai tupošas cilvēku ēnas, kas, it kā slēpdami no citiem savu pazemīgo ticību, plaka pie zemes. Raugoties uz šiem nekustīgajiem augumiem, varēja domāt, ka tos uz bridi atstājusi dvēsele un aizbēgusi uz kādu labāku pasauli.

«Tagad saprotu,» Vokuļskis nodomāja, «kāpēc baznīcas apmeklēšana stiprina ticību. Seit viss ierīkots tā, lai atgādinātu mūžību.»

No lūgšanās iegrimušajām ēnām Vokuļska skatiens steidzās pretī gaismai. Vairākās vietās svētnīcā viņš pamanīja paklājiem apsegtus galdus, uz tiem — paplātes ar banknotēm, sudraba un zelta naudu, bet ap tiem — ērtos krēslos sēdošas, līksmu jauniešu ielenktas, zīdā, samtā un spalvās ģērbušās dāmas. Dievbijīgākie klaudzināja, aicinādami garāmejošos nolikt ziedojumus, visi trieca un līksmojās kā rautā.

Vokuļskim šķita, ka šai brīdi savā priekšā redz trīs pasaules. Vienu — tā sen jau atstājusi zemi, •— kas pielūdza dievu un tam par godu cēla varenās ēkas. Otru — nabadzīgu un pazemīgu, — kas lūgties gan prata, bet slēja tikai būdeles, un trešo — kas cēla sev pilis, bet lūgties bija aizmirsusi, dievnamus pārvērtusi par satikšanās vietām; gluži kā bezrūpīgi putni, kas vij ligzdas un skandina dziesmas uz kritušo varoņu kapiem.

«Bet kas esmu es, tik svešs viņiem visiem?…»

«Varbūt tu esi actiņa dzelzs sietā, caur kuru es izvētīšu visus, lai atsijātu pelavas no graudiem,» atsaucās kāda balss.

Vokuļskis palūkojās apkārt. «Slimīgas fantāzijas rēgi.» Tai pašā mirklī pie ceturtā galda, dziļāk baznīcā, viņš ieraudzīja grāfieni Koroļovu un Izabellu. Arī viņas abas sēdēja pie naudas paplātes un rokā turēja grāmatas, droši vien — lūgšanu. Aiz grāfienes krēsla stāvēja sulainis melnā livrejā.

Vokuļskis devās pie viņām, aizķerdams ceļos tupošos, apiedams citus galdus, kur cltigi klaudzināja, lai pievērstu sev viņa uzmanību. Piegāja pie paplātes un, paklanījies grāfienei, Vokuļskis nolika savu imperiālu līstoklīli.

«Ak dievs!» viņam iešāvās prātā, «cik gan muļķīgs es droši vien izskatos ar šo naudu.»

Grāfiene nolika grāmatu sāņus.

—    Esiet sveicināts, pan Vokuļski, — viņa uzrunāja Vokuļski.

—    Ziniet, es jau nodomāju, ka jūs vairs neatnāksiet, un sacīšu jums atklāti — man bija mazliet nepatīkami.

—   Es taču, tante, jums sacīju, ka viņš noteikti atnāks, turklāt ar veselu maisu zelta, — Izabella ierunājās angliski.

Grāfienes pieri pārklāja tumšs sārtums un sviedru lāsītes, iedomājoties, ka Vokuļskis saprot angliski, viņu sagrāba bailes par māsasmeitas vārdiem.

—    Pan Vokuļski, esiet tik laipns, — viņa steidzīgi sacīja,

—    apsēdieties uz mirkli, jo pilnvarotais mūs atstājis. Jūs atļausiet, ka es jūsu imperiālus nolieku augšā, lai pakauninātu tos kungus, kuri naudu labprātāk izdod par šampanieti …

—   Nomierinieties, tantiņ, — Izabella atkal ierunājās angliski. :— Viņš noteikti nekā nesaprot…

Šoreiz nosarka arī Vokuļskis.

—    Lūk, Bella … — grāfiene sacīja svinīgā tonī, — tas ir pans Vokuļskis, kas tik devīgi apdāvināja mūsu patversmi …

—   Dzirdēju jau, — Izabella atbildēja poliski, par zīmi sveicienam nolaizdama plakstus.

—    Pane grāfiene, — Vokuļskis sacīja mazliet zobgalīgi,

—    grib man laupīt iespēju saņemt atalgojumu nākamajā dzīvē, tā slavējot manu rīcību, kam par iemeslu, īstenībā, varētu būt praktiski apsvērumi.

—   Tā jau es domāju, — Izabella nočukstēja angliski. Grāfiene bezmaz zaudēja samaņu iedomādama, ka Vokuļskis,

kaut arī nezinot nevienu svešvalodu, var nojaust viņas māsasmeitas vārdu nozīmi.

—   Jūs, pan Vokuļski, varat, — viņa drudžainā steigā sacīja,

—    viegli izpelnīties atalgojumu viņpasaulē, kaut vai… piedor dot pārestības …

-f To es daru vienmēr, — viņš atbildēja mazliet izbrīnījies. —1 Atļaujiet jums teikt, ka ne vienmēr, — grāfiene neatlaidās.

— Es esmu veca sieviete un jūsu draudzene, pan Vokuļski, — viņa uzsvēra, — tāpēc, domāju, jūs piekāpsieties man vienā lietā …

—    Pavēliet, grāfiene.

—   Aizvakar jūs atlaidāt no darba kādu no saviem … darbiniekiem, kādu Mračevski …

—    Par ko gan? … — Izabella piepeši ierunājās.

—    Nezinu, — atbildēja grāfiene. — Runa it kā bijusi par dažādiem uzskatiem politikā vai kaut ko tamlīdzīgu.

—   Vai tiešām tam jaunajam cilvēkam ir savi uzskati? … — iesaucās Izabella. — Tas ir interesanti!

Viņa pateica to tik zobgalīgi, ka Vokuļskis juta atplūstam no sirds nepatiku pret Mračevski.

—    Runa nebija par uzskatiem, grāfien, — Vokuļskis atbildēja, — bet gan par netaktiskām piezīmēm attiecībā uz personām, kas apmeklē mūsu veikalu.

—   Varbūt, ka tās personas pašas izturas netaktiski, — iejaucās Izabella.

—   Viņas to drīkst, viņas par to maksā, — Vokuļskis mierīgi atbildēja. — Mēs ne.

Izabellas seju pārklāja tumšs sārtums. Viņa paņēma grāmatu un sāka lasīt.

—   Un tomēr atļaujiet lūgt viņa labā, pan Vokuļski, — grāfiene sacīja. — Es pazīstu šī zēna māti un, ticiet man, ka nav patīkami redzēt viņas izmisumu …

Vokuļskis apdomājās.

-— Labi, — viņš sacīja, — es došu viņam vietu, bet tikai Maskavā.

—   Un viņa nabaga māte? … — lūdzošā tonī jautāja grāfiene.

—   Paaugstināšu viņam algu par divsimti… par trīssimti rubļiem.

Sai brīdī pie galda pienāca vairāki bērni, kuriem grāfiene sāka izdalīt svētbildītes. Vokuļskis piecēlās no krēsla un, lai netraucētu viņu dievbijīgajā darbā, pārgāja Izabellas pusē.

Izabella pacēla acis no grāmatas un, savādu skatienu lūkodamās Vokuļskī, ievaicājās:

—   Jūs nekad neatkāpjaties no saviem lēmumiem?

—    Nē, — viņš atbildēja, bet tai pašā mirklī nodūra acis.

—    Bet ja es lūgtu par šo jauno cilvēku? …

Vokuļskis pārsteigts paraudzījās viņā.

—   Tādā gadījumā es atbildētu, ka pans Mračevskis zaudēja vietu tāpēc, ka nepieļaujami atsaucās par personām, kuras viņu pagodināja ar mazliet laipnāku sarunu … Bet, ja jūs vēlaties …

Stipri apjukusi, šoreiz acis nolaida Izabella.

—   A-ā!… protams, man ir gluži vienalga, kur apmetīsies šis jaunais cilvēks. Lai brauc kaut vai uz Maskavu.

—   Uz turieni viņš arī brauks, — atbildēja Vokuļskis. — Visu labu, cienītās dāmas, — viņš piebilda paklanīdamies.

Grāfiene pasniedza Vokuļskim roku.

—    Pateicos jums, pan Vokuļski, ka atcerējāties mūs un laipni lūdzu atnākt pie mums atgavēnī. Es jūs ļoti lūdzu, pan Vokuļski, — grāfiene uzsvēra.

Pamanījusi kustību baznīcas vidū, viņa piepeši griezās pie sulaiņa.

—   Aizej, Ksaverij, pie panes priekšsēdētājas un palūdz, lai viņa aizdod mums savu karieti. Saki, ka mūsu zirgs slims.

—    Uz cikiem jūsu gaišība pavēlēs? — sulainis jautāja.

—   Tā … pēc stundām pusotrām … Ilgāk jau mēs šeit nenosēdēsim, ko, Bella? …

Sulainis devās pie galda, kas stāvēja durvju tuvumā.

—    Tātad līdz rītam, pan Vokuļski, — sacīja grāfiene. — Sastapsiet pie manis daudz pazīstamu. Būs vairāki kungi no labdarības biedrības …

«Aha! …» nodomāja Vokuļskis, atvadīdamies no grāfienes. Sai brīdī viņš jutās tik ļoti pateicīgs, ka atdotu viņas patversmei vai pusi no savas bagātības.

Izabella iztālēm pamāja viņam ar galvu un atkal palūkojās, kā likās, ar ļoti neparastu skatienu. Kad Vokuļskis bija nozudis baznīcas krēslā, viņa uzrunāja grāfieni.

—   Jūs, tantiņ, koķetējat ar šo panu. Oho, tas, tantiņ, sāk kļūt aizdomīgi…

—   Tavam tēvam ir taisnība, — grāfiene atbildēja. — Sis cilvēks var būt noderīgs. Turklāt ārzemēs Šādi sakari pieder pie labā toņa.

—    Bet ja viņam no šiem sakariem apreibs galva?

~f Tādā gadījumā viņš būtu pierādījis, ka tam vāja galva,— grāfiene īsi atteica un atkal ķērās pie lūgšanu grāmatas.

Vokuļskis neizgāja no baznīcas, bet durvju tuvumā nogriezās sānu altārī. Turpat līdzās Kristus kapam, pretī grāfienes galdam, kaktā stāvēja tukšs biktskrēsls. Vokuļskis iegāja tanī, pievēra durtiņas un nemanīts vēroja Izabellu.

Turēdama rokās lūgšanu grāmatu, viņa laiku pa laiknm pameta skatienu uz baznīcas durvīm. Viņas seja pauda nogurumu un garlaicību. Pa laikam pie galda piegāja bērni pēc svētbilditēm, dažiem Izabella pasniedza tas pati, bet tā, it ka gribēdama teikt: ak, kad reiz tas beigsies! …

«Un tas viss tiek darīts nevis dievbijības, nevis bērnu mīlestības dēļ, bet tādēļ, lai par to tiktu runāts un lai izietu pie vīra,» Vokuļskis nodomāja. «Bet es pats,» viņš turpināja domu. «arī ne mazumu daru reklāmas un precību nolūkā. Pasaule iekārtota patiešām brīnišķīgi! Tā vielā, lai tieši pajautātu: vai tu mani mīli vai ne? jeb: vai tu gribi mani vai ne? es izsviežu simtiem rubļu, bet viņa stundām ilgi nīkst šai izstādē un tēlo dievbijīgo.

Bet ja viņa atbildētu, ka nemīl mani? Visām šīm ceremonijām tomēr ir sava labā puse; tās dod laiku un iespēju iepazīt vienam otru.

Tomēr nejēdzīgi, ka es neprotu angļu valodu … Būtu šodien uzzinājis, ko viņa par mani domā; esmu pārliecināts, ka viņa tantei teica kaut ko par mani. Jāiemācās .. .

Vai ņemsim, piemēram, tādu muļķību kā pajūgs. Ja man būtu bijis pajūgs, es varētu tagad viņas abas ar tanti aizvest uz mājām un starp mums būtu sasiets vēl viens mezgls … Jā, pajūgs man noderēs arvien. Tiesa, tas palielinās manus izdevumus par tūkstoš rubļiem gadā, bet ko lai dara? Man jābūt sagatavotam visos punktos.

Kariete … angļu valoda … vairāk nekā divi simti rubļu lieldienu ziedojumam vien … Un to daru es, kaut gan man tas pretīgi … Bet galu galā — kādam gan nolūkam izdot naudu, ja ne savas laimes nodrošināšanai? Kāda man daļa gar visām taupības teorijām, ja sirdī jūtu sāpes?»

Domu plūdumu pārtrauca skumja, trīcoša melodija. Muziķa nāca no mūzikas šķirstiņa, pēc tam atskanēja mākslīgu putnu čivināšana, bet, kad arī tā apklusa, kļuva dzirdama klusa srūklakas šalkoņa, lūgšanu čuksti un dievbijīgas nopūtas.

Sānu altārī, blakus biktskrēslam, pie Kristus kapa kapličas

durvīm bija redzami ceļos nometušies stāvi. Daži rāpoja uz ceļiem pie krucifiksa un, noskūpstījuši to, lika uz paplātes sīknaudu, ko izvīstīja no mutautiņā iesieta mezgla.

Kapelas dziļumā palojošā gaismā ziedu ieskauts gulēja balts Kristus tēls. Vokuļskim šķita, ka mirgojošo liesmiņu staros viņa seja atdzīvojas un kļūst te barga, te atkal žēlīga un maiga. Kad mūzikas šķirstiņš spēlēja «Lučiju no Lamermura» vai arī no baznīcas vidus alplūda naudas žvadzoņa uņ franču izsaucieni, Kristus vaigs satumsa. Taču, kad krucifiksam tuvojās kāds nabadzīgs cilvēks un sūdzēja krustā sistajam savas bēdas. Kristus atvēra savas nedzīvās lūpas un, strūklakām šalcot, atkārtoja svētības un solījumus …

«Svētīgi tie lēnprātīgie … Svētīgi tie garā nabagie …»

Pie paplātes piegāja jauna, stipri nosārtojusies meiča. Viņa nolika sudraba četrdesmitnieku, tomēr krustam pieskarties neiedrošinājās. Blakus ceļos tupošie ar nepatiku vēroja viņas samta jaku un spilgto cepuri. Bet, kad Kristus nočukstēja: «Kurš no jums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni uz viņu,» — meiča nokrita uz grīdas un noskūpstīja tā kājas, kā kādreiz bija darījusi Marija Magdalēna.

«Svētīgi tie izsalkušie un tie, kas slāpst pēc taisnības… Svētīgi tie noskumušie …»

Dziļā aizkustinājumā Vokuļskis vērās baznīcas krēslas apņemtajā pūlī, kas jau kopš astoņpadsmit gadsimtiem ar tik pacietīgu ticību gaida piepildāmies dieva solījumus.

«Kad reiz tas piepildīsies! .. .» viņš nodomāja.

«Cilvēka dēls sūtīs savus eņģeļus, un tie salasīs no viņa valstības visas apgrēcības un tos, kas dara netaisnību. Un tos metīs degošā ceplī…»

Vokuļskis mehāniski paraudzījās uz baznīcas vidu. Pie tuvākā galdiņa snauda grāfiene, bet Izabella žāvājās, pie nākamā — trīs viņam nepazīstamas dāmas ķiķināja, klausīdamās kāda eleganta jaunekļa stāstā.

«Cita pasaule… Pavisam cita pasaule!…» Vokuļskis nodomāja. «Kas tas par liktenīgu spēku, kas mani stumj šajā virzienā?»

Sai mirklī turpat blakus biktskrēslam nostājās un tad nolaidās c^ļos jauna, ļoti rūpīgi ģērbusies sieviete ar mazu meitenīti.

113

Vokuļskis vērtgāk palūkojās sievietē un ievēroja, ka viņa ir

8 — Lelle, I

neparasti skaista. Vairāk par visu viņu pārsteidza sievietes sejas izteiksme, šķita, ka viņa pie pestītāja kapa nav ieradusies ar lūgšanu, bet gan ar jautājumu un sūdzībām.

Viņa pārmeta krustu un, ieraudzījusi naudas paplāti, izņēma maciņu.

—    Ej, Ilelēnīt, — viņa pusbalsī sacīja bērnam, — noliec to uz paplātes un noskūpsti Jēzu Kristu.

—    Kur, māiniņ, viņu noskūpstīt?

—   Uz rociņām un kājiņām.

—   Un uz mutītes?

—   Uz mutītes nedrīkst.

—    Eh, ko tur! … — viņa pieskrēja pie paplātes un noliecās pār krustu.

—   Nu redzi, māmuliņ, — viņa iesaucās, nākdama atpakaļ, — es noskūpstīju, un Jēzus nekā neteica.

—   Ilelēnīt, esi rātna, — atbildēja māte. — Labāk nometies celīšos un noskaiti lūgšanas.

—   Kādas lūgšanas?

—   Trīsreiz «Mūsu tēvs», trīsreiz «Esi sveicināta…».

—   Tik daudz lūgšanu?… Bet es esmu tik maziņa…

—   Nu, tad noskaiti vienu «Esi sveicināta, Marija». Tikai nometies celīšos … Un skaties tur …

—    Es jau skatos. «Esi sveicināta, Marija, žēlastības pilna…» Vai tur, lūdzu, māmuliņ, dzied putniņi?

—    Mākslīgie putniņi. Skaiti lūgšanu.

—   Kādi — mākslīgi?

—   Vispirms noskaiti lūgšanu.

—    Bet es neatceros, kur paliku.

—   Tad skaiti pakaļ māmiņai: «Esi sveicināta, Marija…»

—    Mūsu nāves stundā. Āmen! — meitenīte nobeidza. — Bet no kā tos mākslīgos putniņus taisa?

—    Helēnīt, sēdi klusu, citādi es tevi nekad vairs neskūpstīšu, — čukstēja apbēdinātā māte. — Se tev grāmata un skaties bildītes, kā Jēzu Kristu mocīja.

Meitenīte nosēdās ar grāmatu uz biktskrēsla pakāpieniem un apklusa.

«Kas par mīļu bērnu!» Vokuļskis domāja. «Ja man būtu tāds, es, šķiet, atgūtu garīgo līdzsvaru, ko zaudēju ar katru dienu aizvien vairāk. Un cik skaista sieviete ir mātei Kas par

matiem, profilu, acīm … Viņa lūdz dievu, lai atdzimtu viņu laime … Skaista, bet nelaimīga; droši vien — atraitne.

Ak, ja es viņu būtu saticis pirms gada.

Nu, vai pasaulē ir kārtība? … Soļa atstatumā viens no otra stāv divi nelaimīgi cilvēki; viens meklē mīlestību un ģ'.meni, otrs, iespējams, cīnās ar trūkumu un cieš bez aizgādņa. Katrs otrā atrastu to, pēc kā alkst, bet — nesastapsies … Viens nāk lūgt dievu būt žēlsirdīgam, otrs izsviež naudu sabiedriskiem sakariem. Kas zina, vai pāris simti rubļu nedarītu šo sievieti laimīgu? Taču viņa tos nedabūs; mūsu dienās dievs neuzklausa apspiesto lūgšanas.

Bet ja es tomēr mēģinātu uzzināt, kas viņa tāda? Varbūt es viņai spētu palīdzēt. Kāpēc gan cēlie Kristus solījumi nevarētu tikt izpildīti kaut vai ar tādu pagānu starpniecību, kāds esmu es, ja jau dievbijīgie nodarbojas ar ko citu?»

Šai mirklī Vokuļskim kļuva karsti … Grāfienes galdiņam tuvojās elegants jauneklis un nolika kaut ko uz paplātes. Ieraudzījusi viņu, Izabella piesarka, un viņas acis atkal pieņēma to savādo izteiksmi, kas Vokuļskim vienmēr šķita tik mīklaina.

Paklausot grāfienes uzaicinājumam, elegantais jauneklis nosēdās uz tā paša krēsla, kurā nesen bija sēdējis Vokuļskis, un iesākās dzīva saruna. Vokuļskis nedzirdēja tās saturu, tikai juta, ka smadzenēs viņam tiek gluži kā iededzināta visa šī aina. Dārgs paklājs, zelta pusimperiāliem piebērta sudraba paplāte, divi svečturi, desmit sveču liesmas, dziļās sērās tērpta grāfiene, jauns cilvēks, kas nenovērš acis no Izabellas un viņa — starojoša. Vokuļskim garām nepamanīts nepagāja pat tāds sīkums, ka sveču gaismā grāfienei spīd vaigi* jaunajam cilvēkam — deguna gals, bet Izabellai — acis.

«Vai viņi mīl viens otru?» prātoja Vokuļskis. «Kāpēc tad viņi nav apprecējušies?… Varbūt viņam nav naudas? Bet ko tādā gadījumā nozīmē viņas skatieni? Tāpat viņa skatījās šodien uz mani. Tiesa, izdodamai jaunkundzītei jātur vairāki un pat vairāki desmiti pielūdzēju un jāvaldzina visi, lai… pārdotu sevi tam, kas dod visvairāk!»

8*

115

Atnāca pilnvarotais. Grāfiene piecēlās no krēsla, to pašu darīja Izabella un iznesīgais jauneklis, un visi trīs trokšņaini devās uz durvīm, pa ceļam apstādamies pie citiem galdiņiem. Visi tur asistējošie jaunekļi dedzīgi sveicināja Izabellu, un viņa katram

dāvāja to pašu, gluži to pašu skatienu, kas Vokuļskim lika vai zaudēt prātu. Beidzot viss apklusa: grāfiene un Izabella baznīcu bija atstājušas.

Vokuļskis atjēdzās un palūkojās visapkārt. Skaistā dāma ar meitenīti bija jau nozudušas.

«Cik žēl!» viņš jula. ka sirds viegli sažņaudzas.

Toties blakus zemē guļošajam krustam aizvien vēl, ceļos nometusies, tupēja jaunā meiča samta jakā un spilgtajā cepurē. Kad viņa pavērsa acis uz apgaismoto kapu, uz viņas nosārtotajiem vaigiem arī kaut kas iemirdzējās. Viņa vēlreiz noskūpstīja Kristus kājas, smagi piecēlās un izgāja.

«Svētīgi tie noskumušie… Lai vismaz tev piepildītos Kristus solījumi,» nodomāja Vokuļskis un izgāja aiz viņas.

Baznīcas priekštelpā viņš redzēja, ka meiča izdāļā ubagiem dāvanas. Vokuļski pārņēma neciešamas sāpes, iedomājoties, ka no abām sievietēm, no kurām viena grib pārdot sevi par lielu bagātību, bet otra jau pārdodas aiz nabadzības, no abām šim sievietēm tā otra, kauna un negoda dubļiem apmētātā, stājoties kādas augstākas tiesas priekšā, būtu labāka un tīrāka par pirmo.

Uz ielas Vokuļskis panāca meiču un uzrunāja viņu:

—   Kurp tu ej ?

Uz viņas sejas vēl bija redzamas asaru pēdas. Viņa pacēla uz Vokuļski vienaldzīgu skatienu un atteica.

—   Varu iet ar jums.

—   Jā? . . . Tad iesim.

Nebija vēl pieci, bija gaišs; daži garāmgājēji noskatījās viņiem pakaļ.

«Jābūt tiešām galīgam stulbenim, lai darītu kaut ko tādu,» domāja Vokuļskis, iedams veikala virzienā. «Skandāli mani nebaida, bet, pie joda, kādi nodomi man lien galvā? Labdaris atradies … Apustulība? Idiotisma kalngals!

Galu galā — man viss vienalga; esmu tikai cita gribas izpildītājs.»

Viņš iegāja tās mājas vārtos, kur atradās veikals un devās uz Zecka istabu, bet aiz viņa — meiča. Ignācijs bija mājā un, ieraudzījis savādo pāri, pārsteigumā iepleta rokas.

—    Vai tu nevarētu mazliet iziet? — Vokuļskis uzrunāja viņu.

Ignācijs nekā neatbildēja. Viņš paņēma veikala sētas durvju

atslēgu un izgāja no istabas.

—   Jūs divi? — klusi jautāja meitene, izņemdama no cepures adatas.

—    Pagaidi, — Vokuļskis pārtrauca viņu. — Tu tikko kā biji baznīcā, vai nav tiesa?

—   Jūs mani redzējāt?

—   Tu pielūdzi dievu un raudāji. Vai drīkst zināt, kāda iemesla dēļ?

Meitene izbrīnījās un, paraustījusi plecus, atcirta:

—   Vai jūs ksendzs, vai, ka par to jautājat?

Mirkli vēlāk, vērīgāk paraudzījusies Vokuļski, viņa piemetināja: — Ek, jauc tikai galvu … Jokupēteris!

Meiča dzīrās jau iet prom, bet Vokuļskis viņu aizturēja.

—   Pagaidi. Ir kāds, kurš gribētu tev palīdzēt, tāpēc nesteidzies un atbildi atklāti …

Viņa atkal vērīgi paraudzījās Vokuļskī. Piepeši viņas acis iedzirkstījās smieklos, bet vaigi piesarka.

—    Zinu. — viņa iesaucās,— jūs droši vien esat no tā vecā kunga! . . . Viņš jau vairākkārt solījās ņemt mani pie sevis .. . Vai viņš ļoti bagāts? Droši vien — ļoti … Brauc ar karieti un teātrī sēž pirmajās rindās …

—   Paklausies, — Vokuļskis pārtrauca, — un atbildi: kāpēc tu baznīcā raudāji?

Redziet, pan … — un meitene izstāstīja tik cinisku strīda gadījumu ar saimnieci, ka Vokuļskis klausīdamies nobāla.

—   Ir gan zvērs! — viņš nočukstēja.

—    Es aizgāju uz pestītāja kapu, — meitene turpināja, — domāju — kļūs vieglāk. Bet kur nu, tiklīdz atcerējos veco raganu, tā no dusmām acīs pat asaras sasprāga. Sāku lūgt dievu to kungu, lai veceni kāda slimība pieveic vai arī lai man izdodas tikt vaļā no viņas. Redzams, dievs uzklausījis manas lūgšanas, jo vecais kungs grib ņemt mani pie sevis.

Vokuļskis sēdēja kā sastindzis. Beidzot viņš ievaicājās:

—   Cik tev gadu?

—   Saku, ka sešpadsmit, bet īstenībā deviņpadsmit.

—   Gribi aiziet no turienes?

—   O, kaut vai uz pašu elli! Tiktāl viņa man apriebusies … Tikaiļt..

—    Kas tad?

—   Droši vien no tā nekas neiznāks … Šodien es aiziešu, bet pēc svētkiem viņa tik un tā mani uzmeklēs un tad izrēķināsies tāpat kā toreiz karnevālā, kad veselu nedēļu dabūju nogulēt.

—    Neuzmeklēs.

—    Kā tad! Es taču esmu viņai parādā …

—    Daudz?

—   Oho! … Rubļus piecdesmit. Pat nesaprotu, kā tas gadījies, jo es par visu maksāju divkārtīgi. Bet ir … Pie mums vienmēr tā. Un, ja vēl padzird, ka kungam naudiņa turas, pasaka — es viņu esot apzagusi un sarēķina, cik pašai tīk.

Vokuļskis juta, ka drosme viņu atstāj.

—   Saki man, — vai tu gribi strādāt?

—    Bet kas man būs jādara?

—   Jāiemācās šūt.

—   Tas nekam neder. Esmu bijusi šūšanas darbnīcā. Bet ar astoņiem rubļiem mēnesī neviens nevar iztikt. Un beidzot — esmu vēl tik daudz vērta, ka man nav jāapšuj citi.

Vokuļskis pacēla galvu.

—   Tu nevēlies tikt ārā no turienes?

—   Kā nu ne!

—   Tad izšķiries uz vietas! Vai nu tu ķersies pie darba, jo par velti neviens pasaulē neēd maizi

—   Tā nu gan nav taisnība, — pārtrauca viņa. — Tas vecais kungs nekā nedara, bet nauda viņam ir. Ne reizi vien sacīja, ka man ne par ko vairs nebūšot jārūpējas …

—   Ne pie kāda kunga tu neiesi, bet gan pie jaunavas Marijas māsām. Vai arī ej, no kurienes esi nākusi. *

—   Mūķenes mani nepieņems. Pirmāk jānomaksā parāds un kādam jāgalvo …

—   Viss tiks nokārtots, ja iesi tur.

—   Kā tad es pie viņām iešu?

—   Es iedošu tev vēstuli, ko tu tūdaļ aiznesīsi un paliksi tur. Nu, gribi vai negribi?

—   Ha! Vispirms dodiet vēstuli. Paskatīsimies, kā man tur

ies.

Viņa apsēdās un sāka aplūkot istabu.

Vokuļskis uzrakstīja vēstuli, izstāstīja, kur viņai jāiet un beigās piemetināja:

—     Tagad viss lavās rokās. Ja būsi kārtīga un čakla, tev klāsies labi, bet, ja neizmantosi šo gadījumu, vaino pati sevi. Vari iet.

Meitene iesmējās.

—   Tagad gan vecā trakos … Tagad es viņai sariebšu … Ha-ha-ha! Bet… vai tik jūs mani nevazājat aiz deguna?

—   Ej nu, — atbildēja Vokuļskis, norādīdams uz durvīm.

Viņa vēlreiz vērīgi palūkojās Vokuļski un, plecus paraustījusi, izgāja.

Mirkli vēlāk parādījās Ignācijs.

—    Kas tā par pazīšanos? — viņš skābi jautāja.

—    Patiešām … — Vokuļskis domīgs sacīja. — Tādu lopiņu es vēl nebiju sastapis, kaut gan pazīstu to ne mazums.

—   Pašā Varšavā vien viņu ir vairāki tūkstoši, — Zeckis sacīja.

—    Zinu. Cīņa pret tiem ne pie ka laba neved, jo aizvien dzimst jauni; no šejienes secinājums, ka sabiedrībai agri vai vēlu būs jāpārveidojas no pamatiem līdz pat virsotnēm. Vai arī tā sapūs.

—   Aha! … — Zeckis nomurmināja. — Tā jau es domāju.

Vokuļskis atsveicinājās no Zecka. Viņš jutās kā drudža slimnieks, kam uzgāzts ledains ūdens.

«Tomēr, iekams sabiedrību pārveidos,» viņš prātoja, «es redzu, ka manas filantropijas sfēra krietni vien sašaurināsies. Manu īpašumu nepietiktu, lai cilvēku zemiskos instinktus pārvērstu cildenos. Arī pats dodu priekšroku žāvājošām ziedojumu vācējām un nevis dievu lūdzošām un raudošām kroplēm.»

Un Izabellas tēls Vokuļskim rādījās līdz šim nekad vēl neredzētā gaišā spožumā. Asinis dunēja galvā, un klusībā viņš nosodīja sevi, ka varējis Izabellu salīdzināt ar tādu radījumu!

«Labāk izsviežu naudu karietēm un zirgiem nekā šāda veida nelaimēm! …»

Lieldienu svētdienā Vokuļskis īrētā karietē devās uz grāfienes namu. Priekšā viņš jau atrada garu rindu visai dažādas vērtības ekipāžu. Tur bija eleganti kabrioleti, kas apkalpoja zelta jaunatni, un parastas droškas — pensionāru noīrētas uz stundu; vecas karietes, veci zirgi, veci aizjūgi un sulaiņi nodeldētās livrejās un jauni — tikko no Vīnes nākuši pajūgi, kuru sulainiem pogcaurumos bija puķes, bet kučieri pātagas balstīja pret gurniem kā daždien maršala zizli… Netrūka pat fantastisko kazaku tik platās biksēs, ka, šķita, viņu saimnieki būtu tajās ielikuši visu savu ambīciju.

Garām ejot, Vokuļskis ievēroja, ka kučieru barā lielo panu kalpotāji izturas ļoti pašapzinīgi, ka baņķieru ļaudis grib būt pirmie, par ko viņus citi zākā, bet ormaņi bija visņiprākie, īrēto kariešu kučieri turējās savrup — nicinādami pārējos un pārējo nicināti.

Kad Vokuļskis iegāja priekštelpā, sirms šveicars ar sarkanu lenti viņam dziļi paklanījās un atvēra durvis uz ģērbtuvi, kur džentlmenis melnā frakā saņēma viņa mēteli. Sai mirkli Vokuļskim piesteidzās grāfienes sulainis Juzefs, kas pazina Vokuļski: Juzefs bija nesis no viņa veikala uz baznīcu mūzikas šķirstiņu un dziedošos putniņus.

— Viņas gaišība jūs gaida, — Juzefs paziņoja.

Vokuļskis iebāza roku vestes kabatā un iedeva sulainim piecus rubļus, juzdams, ka rīkojas kā parvēnijs.

«Ak, kāds es esmu muļķis!» viņš domāja. «Nē, neesmu vis muļķis! Es gluži vienkārši esmu censonis, kam šinī sabiedrībā jāmaksā katram uz katru soli. Jā, bet palaidņu uzvešana uz godīga ceļa izmaksā vēl vairāk.»

Vokuļskis gāja pa ' ziediem izrotātām marmora kāpnēm un Juzefs viņam pa priekšu. Līdz pirmajam kāpņu laukumam viņš nogāja ar platmali galvā, uz otrā to noņēma, nezinādams, vai dara pareizi vai nepareizi.

«Galu galā nebūtu liela bēda, ja es pie viņiem ieietu ar platmali galvā,» viņš klusībā domāja.

Vokuļskis ievēroja, ka Juzefs, lai gan bija krietni pāri pusmūžam, skrēja pa trepēm kā briedis un, nonācis augšā, kaut kur nozuda, Vokuļskis palika viens, neziņā, kurp doties, pie kā griezties. Tas vilkās īsu brīdi, tomēr Vokuļskī uzliesmoja dusmas.

«Vai redz, kā viņi nocietinājušies, ko?» viņš nodomāja. «Ak … ja es varētu to sagraut! …»

Un īsu mirkli viņam šķila, ka starp viņu un šo augsti godājamo, smalko manieru pasauli neizbēgama cīņa, kurā vai nu šī pasaule sabruks, vai arī viņš ies bojā.

«Lai notiek, iešu bojā … Bet es atstāšu par sevi atmiņu …»

«Tu atstāsi vienīgi piedošanu un žēlastību,» čukstēja viņam kāda balss.

«Vai gan esmu tik niecīgs?»

«Nē, tu esi tik cēlsirdīgs.»

Vokuļskis attapās — viņa priekšā stāvēja Tomašs Lenckis.

—    Esat sveicināts, pan Staņislav, — tas ierunājās ar viņam piemītošo majestātiskumu. — Esat sveicināts jo sirsnīgāk tādēļ, ka jūsu ierašanās pie mums saistās ar visai priecīgu notikumu mūsu ģimenē …

«Vai patiešām Izabellas saderināšanās?…» Vokuļskim iešāvās galvā un acu priekšā satumsa. , >

—   Iedomājies tikai, sakarā ar jūsu ierašanos… Vai Jūs dzirdat, pan Staņislav … sakarā ar jūsu vizīti es salabu ar pani Joannu, manu māsu… Jūs it kā nobālējāt?… Jūs šeit sastapsiet daudzus pazīstamus… Nedomājiet, ka aristokrati ir tik briesmīgi …

Vokuļskis atguvās.

—    Pan Lencki, — viņš vēsi sacīja, — manā teltī pie Pļevnas bija vēl lielāki augstmaņi. Viņi bija tik laipni, ka mani neapmulsinātu pat tik augstu klātbūtne, kādus … Varšavā nevar sastapt.

—    A… A!… — Tomašs izdvesa un palocījās. Vokuļskis jutās pārsteigts.

«Glumiķis!» izskrēja viņam caur smadzenēm. «Un es… es … ar tādiem cilvēkiem taisījos ceremonēties! …»

Lenckis paņēma Vokuļski zem rokas un ļoti svinīgi ieveda pirmajā salonā, kur atradās tikai vīrieši.

—    Lūk, skatieties, grāfs, — sāka Lenckis.

—    Pazīstu, — atbildēja Vokuļskis, bet pie sevis nodomāja: «Trīssimt rubļus man parādā …»

—    Baņķieris … — Tomašs turpināja stādīt priekšā. Taču viņš nepaguva nosaukt tā uzvārdu, kad baņķieris pats bija klāt un, sasveicinājies ar Vokuļski, teica:

—   Bīstieties dieva, pan Vokuļski, no Parīzes mūs briesmīgi tramda par tiem bulvāriem … Vai jūs viņiem jau atbildējāt?

—    Vispirms gribēju apspriesties ar jums, — atbildēja Vokuļskis.

—    Mums būtu jāsatiekas. Kad jūs esat sastopams mājās?

—    Man nav noteiktu pieņemšanas stundu, es labāk pieietu pie jums.

—?Tādā gadījumā atnāciet pie manis trešdien uz brokastīm, un reiz to nokārtosim.

\

Abi palocījās. Tomašs spēcīgāk saspieda Vokuļska roku.

—   Ģenerālis … — viņš iesāka.

Ieraudzījis Vokuļski, ģenerālis sniedza viņam roku, un abi sasveicinājās kā seni paziņas.

Tomašs kļuva aizvien sirsnīgāks pret Vokuļski, redzēdams, ka galantērijas tirgotājs ir pazīstams ar visiem izcilākajiem pilsētas vīriem un nepazīst tikai tos, kuriem bija tituls vai bagātiba un kuri tāpēc neko nestrādāja.

Pie ieejas otrā salonā, kurā atradās vairākas -dāmas, viņiem ceļu aizkrustoja grāfiene Koroļova. Viņai aiz muguras pazibēja Juzefs.

«Nostādījuši piketus, lai censonis nesakompromitētos. Ļoti laipni no viņu puses, tikai. ..»

—   Cik es esmu priecīga, pan Vokuļski, — sacīja grāfiene, atņemdama viņu Tomašam, — cik es esmu priecīga, ka jūs izpildījāt manu lūgumu… šeit atrodas kāda persona, kas ļoti vēlas ar jums iepazīties …

Pirmajā salonā Vokuļska parādīšanās izsauca gandrīz sensāciju.

—   Ģenerāl, — grāfs ierunājās, — grāfiene mums sākusi ievest galantērijas tirgotājus. Šis Vokuļskis …

—   Viņš ir tāds pats tirgotājs kā es un jūs, — atbildēja ģenerālis.

—   Sakiet, kņaz, — jautāja otrs grāfs, — no kurienes šeit uzradies šis Vokuļskis?

—   Viņu uzaicināja namamāte, — atteica kņazs.

—   Man nav aizspriedumu pret tirgotājiem, — grāfs turpināja, — bet šis Vokuļskis, kas kara laikā nodarbojās ar piegādēm armijai un sapelnīja ar to īpašumu …

—   Jā, jā … — kņazs viņu pārtrauca. — Tāda veida īpašumi parasti ir aizdomīgi, bet par Vokuļski es galvoju. Grāfiene stāstīja man par viņu, bet es savukārt iztaujāju virsniekus, kuri piedalījušies karā, tai skaitā arī savu māsasdēlu. Attiecībā uz Vokuļski visi bija vienis prātis, ka piegādes, kurās viņš piedalījies. bijušas godīgas. Pat karavīri, kad saņēmuši labu maizi, runājuši, ka tā droši vien esot cepta no Vokuļska miltiem. Es jums sacīšu vēl vairāk, grāf, — kņazs turpināja. — Vokuļskis, kas ar savu godprātību pievērsa sev augsti stāvošu personu uzmanību, ne reizi vien saņēma ļoti kārdinošus piedāvājumus.

Sī gada janvārī kāds nodrošināts uzņēmums viņam piedāvāja divreiz pa simt tūkstošiem rubļu tikai par firmu vien, bet viņš nepieņēma …

Grāfs pasmaidīja un sacīja:

—    Būtu ieguvis vismaz divreiz pa simt tūkstošiem …

—   Būtu, bet tad šodien viņa nebūtu šeit, — kņazs atteica un, pamājis ar galvu grāfam, aizgāja.

—   Vecais muļķis, — grāfs nočukstēja pie sevis, nicīgi noskatīdamies pakaļ kņazam.

Trešajā salonā, kur Vokuļski ieveda grāfiene, atradās bufete, kā arī daudz lielāku un mazāku galdiņu, pie kuriem divatā, trijatā, pat četratā sēdēja viesi. Vairāki sulaiņi iznēsāja ēdienus un vīnus, bet vadīja viņus Izabella, acīm redzot, aizstādama namamāti. Viņai bija gaišzila kleita un lielas pērles ap kaklu. Viņa izskatījās tik skaista, tik majestātiskas bija viņas kustības, ka Vokuļskis, lūkodamies viņā, pārakmeņojās.

«Es pat sapņot nevaru par viņu! …» viņš izmisis nodomāja.

Tai pašā mirklī loga nišā viņš pamanīja jauno cilvēku, kas vakar bija baznīcā, bet šodien sēdēja viens pie maza galdiņa, nenolaizdams acis no Izabellas.

«Skaidrs, ka viņš to mīl!» Vokuļskis nodomāja un sajuta it kā kapa aukstuma dvesmu.

«Esmu pagalam,» viņš domās piebilda.

Tas viss ilga tikai dažas sekundes.

—   Vai jūs redzat to vecīti starp bīskapu un ģenerāli? — grāfiene ierunājās. — Tā ir priekšsēdētāja atraitne Zaslavska, mana labākā draudzene, viņa noteikti grib iepazīties ar jums. Jūs esat viņu ļoti ieinteresējis, — smaidīdama turpināja grāfiene, — bērnu viņai nav, ir tikai pāris glītu mazmeitu. Jums ir iespēja izdarīt labu izvēli … Šobrīd pavērojiet viņu, bet, kad šie kungi aizies, es stādīšu jūs viņai priekšā. A … kņazs! …

—   Sveicināts, — kņazs uzsauca Vokuļskim. — Vai atļausiet, māsīc? …

—   Laipni lūdzu, — grāfiene atbildēja. — Te jums būs brīvs galdiņš … Es jūs uz brītiņu atstāšu.

Viņa aizgāja.

—   Piesēdīsim, pan Vokuļski, — kņazs aicināja. — Lieliska sagadīfanās. man pie jums ir svarīgas darīšanas. Iedomājieties tikai, jūsu projekti radījuši lielu apjukumu starp mūsu kokvilnas fabrikantiem … Es tak labi pateicu — kokvilnas? … Viņi apgalvo, ka jūs gribot iznīcināt mūsu rūpniecību … Vai patiesi jūsu radītā konkurence viņiem ir tik bīstama?

—   Man pie Maskavas fabrikantiem tik tiešām ir kredīts — trīs, nu, pat četru miljonu rubļu apmērā, bet es vēl nezinu, kāds noiets viņu precēm būs pie mums.

—    Briesmīgs… briesmīgs skaitlis! — kņazs nočukstēja. — Vai jūs, pan Vokuļski, nesaskatāt tanī patiešām lielas briesmas mūsu fabrikām?

—   Ak nē. Redzu tikai vienīgi viņu milzīgo ienākumu nenozīmīgu samazināšanos, kas mani protams neinteresē. Mans pienākums ir rūpēties tikai par savu peļņu un preču palētināšanu pircējiem; un mūsu preces arī būs lētākas.

—    Bet vai jūs apsvērāt šo jautājumu no pilsoņa viedokļa? … — izsaucās kņazs, spiezdams Vokuļska roku. — Mums jau tā tik maz ko zaudēt …

—   Man šķiet, ka diezgan pilsoniski ir piegādāt pircējiem lētāku preci un salauzt fabrikantu monopolu, kas ar mums saistīti par tik, par cik viņi izmanto mūsu patērētājus un strādniekus.

—   Jūs tā spriežat? … Es par to neiedomājos. Protams, man nerūp fabrikanti, bet dzimtene, mūsu dzimtene, mūsu nabaga dzimtene …

—   Ar ko jums varu pakalpot? — negaidīti ierunājās klāt pienākusī Izabella.

Kņazs ar Vokuļski piecēlās.

—   Cik tu šodien esi daiļa, māsīc, — sacīja kņazs, paspiezdams viņas roku. — Man patiešām žēl, ka es neesmu pats sev dēls … kaut gan — varbūt tā arī labāk! Jo, ja tu mani atstumtu, kas ļoti iespējams, es justos ļoti nelaimīgs… Ak, piedodiet!… — kņazs aprāvās. — Atļaujiet, māsīc, jums stādīt priekšā panu Vokuļski. Enerģisks cilvēks, enerģisks pilsonis … ar to tev pietiek, vai nav liesa? …

—   Man jau ir bijis tas gods … — klusi noteica Izabella, atbildēdama uz Vokuļska palocīšanos.

Vokuļskis paskatījās viņai acis un ieraudzīja tur tādas bailes, tādas skumjas, ka pašu atkal pārņēma izmisums.

«Kāpēc man vajadzēja nākt uz šejieni?…» viņš nodomāja.

Vokuļskis pameta skatienu uz loga nišu un atkal tur redzēja jauno cilvēku, kas joprojām sēdēja viens pie neskarta šķīvja, ar roku aizsedzis acis.

cAk, kādēļ es, nelaimīgais, nācu uz šejieni?» Vokuļskis domāja, sajuzdams tādas sāpes, it kā viņam sirdi ar knaiblēm rautu ārā.

—   Varbūt atļausiet piedāvāt vismaz vīnu? — Izabella jautāja, izbrīnā vērodama viņu.

—    Kā pavēlēsiet, — Vokuļskis mehāniski atbildēja.

—    Mums, pan Vokuļski, tuvāk jāiepazīstas, — kņazs turpināja. — Jums jātuvinās mūsu aprindām, kur, ticiet man, ir gudras galvas un cēlas sirdis, bet trūkst… iniciatīvas …

—   Esmu censonis, man nav titula, — atbildēja Vokuļskis, lai tikai kaut ko pateiktu.

—   Tieši otrādi, jums tie ir… titulu jums vai cik: viens tituls — darbs, otrs — godīgums, trešais — spējas, ceturtais — enerģija … Tieši tādi tituli mums nepieciešami dzimtenes atdzimšanai, dodiet mums tos, un mēs jūs pieņemsim kā… brāli …

Viņiem tuvojās grāfiene.

—   Vai atļausiet, kņaz?… — viņa vaicāja. — Lūdzu, pan Vokuļski…

Viņa pasniedza tam roku, un abi devās pie priekšsēdētājas.

—   Seit, lūk, pane priekšsēdētāja, ir pans Staņislavs Vokuļskis, — grāfiene griezās pie vecītes, kas bija tērpusies melnā kleitā ar greznām mežģinēm.

—    Esi tik laipns, sēdies, — vecīte norādīja uz blakus stāvošo krēslu. — Tavs vārds ir Staņislavs, tā ir? … No kuriem Vokuļskiem tad tu būsi?

—  No tiem … nevienam nepazīstamajiem, — viņš atbildēja, — un vismazāk laikam jums, pane.

—    Bet saki, — vai tavs lēvs nedienēja armijā?

—   Tēvs ne, tikai tēvocis.

—   Un kur viņš dienēja, vai tu neatceries?… Vai viņu arī nesauca Staņislavs?

—   Jā, Staņislavs. Viņš bija poručiks, bet vēlāk kapteinis septītajā līnijpulkā …

—    Pirmajā brigādē, otrajā divīzijā, — priekšsēdētāja atraitne ^viņu pārtrauca. — Redzi nu, mans bērns, tu nemaz neesi man tik nepazīstams. Dzīvs vēl viņš? …

—   Pirms pieciem gadiem nomira.

Priekšsēdētāja atraitnei iedrebējās rokas. Viņa atvēra mazu flakoniņu un paostīja to.

—   Nomira, tu saki.,. Lai viņam vieglas smiltis!… Nomira … Vai kāda piemiņas lietiņa nav palikusi no viņa?

—   Zelta krustiņš.

—   Tā ja, zelta krustiņš … Un vairāk nekas?

—   Bez tam vēl tēvoča portrets, miniatūra, gleznots uz ziloņkaula 1828. gadā.

Priekšsēdētāja atraitne aizvien biežāk cēla flakoniņu pie deguna; rokas trīcēja aizvien stiprāk.

—   Miniatūra … — viņa atkārtoja. — Vai tu ar zini, kas to gleznoja? … Un vairāk nekas nav palicis?

—   Bija vēl kāds sainītis ar papīriem un vēl otra miniatūra —

—   Un kas ar tām noticis? . . — augošā uztraukumā taujāja priekšsēdētāja atraitne.

—   Šos priekšmetus tēvocis pats dažas dienas pirms nāves aizzīmogoja un noteica ielikt līdz ar viņu zārkā.

—   A-a! — vecīte novaidējās un sāka rūgti raudāt.

Zāle saviļņojās. Satraukta piesteidzās Izabella, aiz viņas grāfiene un, paņēmušas priekšsēdētāja atraitni zem rokas, lēnītēm izvadīja uz tālākajām istabām. Vienā mirklī visu acis pievērsās Vokuļskim; viesi klusi sačukstējās.

Redzēdams, ka visi uz viņu skatās un runā par viņu, Vokuļskis apmulsa. Tomēr, gribēdams klātesošajiem pierādīt, ka šī popularitāte viņu ne mazākā mērā neuztrauc, viņš vienu pēc otras izdzēra divas glāzītes vīna, kas stāvēja uz galdiņa un tikai tad apjēdza, ka viena glāzīte, ar ungāru vīnu, bijusi ģenerāļa, bet otra, ar sarkano, — bīskapa.

«Skaisti gan es izdarīju,» viņš nodomāja. «Viņi vēl var nodomāt, ka es tīšām aizvainojis vecīti, lai izdzertu viņas kaimiņu vīnu …»

Gribēdams aiziet, Vokuļskis piecēlās, bet, iedomājoties, ka viņam jāizsoļo cauri diviem saloniem, kur to gaida skatienu un čukstu rīkstes, viņu pāršalca karstuma vilnis. Pēkšņi viņam ceļu aizšķērsoja kņazs.

—   Jūs ar priekšsēdētāja atraitni droši vien runājāt par ļoti seniem laikiem, ja jau beidzās ar asarām. Es uzminēju, va» tiesa? … Atgriežoties pie sarunas, ko mums pārtrauca, es gribētu vaicāt: vai jūs neuzskatāt, ka prātīgi būtu pie mums nodibināt pašiem savai fabriku, kas ražotu lētus audumus? …

Vokuļskis pakratīja galvu.

—    Šaubos, vai tas izdotos, — viņš atbildēja. — grūti ir domāt par lielām fabrikām cilvēkiem, kuri nespēj veikt mazus uzlabojumus jau esošajās fabrikās …

—    Proti? …

—   Es runāju par dzirnavām, — Vokuļskis turpināja. — P.ēc pāris gadiem mums vajadzēs ievest pat miltus, jo mūsu dzirnavņieki negrib aizstāt akmeņus ar veltņiem.

—    Pirmā dzirdēšana! … Apsēdīsimies Šeit, — sacīja kņazs, vilkdams Vokuļski plašā nišā, — un izstāstiet, ko tas viss nozīmē?

Salonos tikmēr spriedelēja.

—   Tas kungs ir mīklaina persona, — dāma briljantos franciski sacīja dāmai ar strausa spalvu. — Pirmo reizi redzēju pani priekšsēdētāju raudam.

—    Noteikti kāds mīlas romāns, — atbildēja dāma ar spalvu. — Skaidrs, ka te kāds izspēlējis ļaunu joku ar grāfieni un pani priekšsēdētāju, ievezdams šeit šo tipu.

—   Jūs uzskatāt, ka . ..

—    Es esmu pārliecināta, — paraustījusi plecus, pārtrauca otra dāma. — Jūs tikai labi ieskatieties viņā. Manieres vienkārši šausmīgas, toties kāda seja, kāda stāja! … Nē, dižciltīgas asinis nevar noslēpt pat zem skrandām.

—   Apbrīnojami! … sacīja dāma briljantos. — Tāpat ari viņa bagātība, kas it kā esot iegūla Bulgārijā …

—   Dabiski. Tas izskaidro arī to, kāpēc pane priekšsēdētāja, būdama tik bagāta, tik maz izdod savām vajadzībām.

—    Un kņazs arī pret viņu ļoti laipns …

—   Dievs pasarg, vai tas nav teikts par maigu? … Jūs tikai palūkojieties uz viņiem abiem . ..

—    Man šķiet, ka nav nekādas līdzības …

—   Noteikti, bet … šis lepnums, šī pašpārliecinātība … Cik brīvi viņi sarunājas …

Pie cita galdiņa spriedelēja trīs kungi.

—   grāfiene izdarījusi valsts apvērsumu, — teica tumšmatis ār cekūliņu.

—   Un jāatzīst — veiksmīgi. Vokuļskis gan mazliet pastīvs, bet viņam piemīt kaut kas tāds … — piezīmēja sirms kungs.

—    Katrā gadījumā tirgotājs …

—   Ar ko gan tirgotājs sliktāks par baņķieri?

—. Galantērijas tirgotājs, pārdod kabatas makus, — tumšmatis nepadevās.

—   Mēs dažreiz pārdodam ģerboņus … — ierunājās trešais, kalsnējs vecītis ar baltām vaigu bārdām.

—   Sadomās vēl ieprecēties mūsu aprindās …

—   Jo labāk jaunkundzēm.

—   Es pats atdotu viņam savu meitu. Viņš, kā dzird, esot kārtīgs, turīgs, pūru neizšķērdēs …

Viņiem garām aizsteidzās grāfiene.

—   Pan Vokuļski, — viņa sacīja, pamādama ar vēdekli uz nišas pusi.

Vokuļskis piesteidzās pie grāfienes. Viņa pasniedza tam roku, un viņi abi izgāja no salona. Kņazu, kas bija palicis viens, tūdaļ aplenca vīrieši; vairāki lūdza tos iepazīstināt ar Vokuļski.

—    Ir vērts, ir vērts! … — apmierināts sacīja kņazs. — Tāda cilvēka mūsu starpā vēl nav bijis. Ja mēs laikus būtu tuvojušies tādiem ļaudīm, mūsu nelaimīgā dzimtene šodien izskatītos citāda.

Izabella, tieši tai mirklī garām iedama, dzirdēja to un — nobāla. Pie viņas piesteidzās vakardienas jaunais cilvēks.

—   Jūs jūtaties nogurusi? — viņš jautāja.

—    Mazliet, — viņa atbildēja skumju smaidu. — Man prātā iešāvās dīvains jautājums, — mirkli klusējusi, viņa turpināja, — vai es spētu cīnīties? …

—   Ar sirdi?… — jauneklis apjautājās. — Nav vērts…

Izabella paraustīja plecus.

—   Ak, ko nu atkal par sirdi. Es domāju īstu cīņu ar spēcīgu pretinieku.

Izabella paspieda jauneklim roku un izgāja no salona.

Grāfienes vadīts, Vokuļskis izgāja cauri garai istabu rindai. Kādā no tām, tālu no lūgtajiem viesiem, skanēja dziedāšana un klavieru spēle. Kad viņi iegāja tur, Vokuļski pārsteidza neparasta aina. Kāds jauns cilvēks spēlēja klavieres; blakus viņam stāvēja divas ļoti daiļas dāmas, viena no tām atdarināja

vijoli, otra — klarneti; pie šīs mūzikas skaņām dejoja vairāki pāri, starp kuriem bija tikai viens vīrietis.

—    Es jums gan, palaidņi, — grāfiene viņus aprāja.

Nepārtraukdami izpriecu, viņi atbildēja ar skaļu smiešanos.

Vokuļskis ar grāfieni izgāja cauri arī šai istabai un iznāca

uz trepēm.

—   Tāda, redziet, ir mūsu augstākā aristokrātijā. Tā vietā, lai sēdētu salonā, viņi atbēguši uz šejieni ālēties.

«Gudri viņi izdarījuši!» nodomāja Vokuļskis.

Un viņam likās, ka šo cilvēku dzīve rit daudz vienkāršāk un jautrāk nekā uzpūtīgajiem mietpilsoņiem vai šļahtai, kas tēlo aristokrātiju.

Augšā pustumšā istabā, līdz kurai neatplūda troksnis un kņada, krēslā sēdēja priekšsēdētāja atraitne.

—   Es atstāšu jūs abus te, — grāfiene sacīja. — Izrunājieties pēc sirds patikas, bet man jāatgriežas pie viesiem.

—    Paldies tev, Joasja, — priekšsēdētāja atraitne tencināja. — Sēdies taču, lūdzams, — viņa griezās pie Vokuļska.

Kad viņi bija palikuši divatā, vecīte piemetināja:

—    Tu pat iedomāties nevari, cik atmiņu manī atmodināji.

Tikai tagad Vokuļskis iedomājās, ka šīs dāmas un viņa tēvoča starpā pastāvējušas kādas sevišķas saites. Viņu pārņēma uztraucoša neziņa un izbrīns.

«Paldies dievam, ka esmu savu vecāku likumīgs bērns,» viņš nodomāja.

—   Tātad, — viņa turpināja, — tu saki, ka tavs tēvocis miris. Kur viņš, nabadziņš, apglabāts?

—   Zaslavā, kur viņš arī dzīvoja pēc atgriešanās no emigrācijas.

Priekšsēdētāja atraitne atkal pielika lakatiņu pie acīm.

—    Patiešām?… Ak, es nepateicīgā!… Tu taču kādreiz esi bijis pie viņa?… Vai viņš tev nekā nestāstīja?… Nekur neveda tevi? … Tur, kalnā, ir pilsdrupas, tiesa? Vēl tak stāv, ko?

—   Tieši tur, uz pili, tēvocis ik dienas gāja pastaigāties, un mēs ar viņu veselām stundām sēdējām uz lielā akmens …

129

—    Paskat tik! … Es atceros to akmeni; sēdējām toreiz abi uz tā aķmens un raudzījāmies te uz upi, te uz mākoņiem, kuru neapturamais skrējiens it kā teica mums, ka tikpat neatgriežami

9 — Lelle, I

aiziet laime. Tikai šodien es to īsti saprotu. Bet aka pili — vēl aizvien tikpat dziļa?

—    Ļoti dziļa. Tikai piekļūt lai grūti, jo eja aizgāzta ar drupām. Man to parādīja tēvocis.

—    Vai tu ar zini, — viņa turpināja, — ka pēdējo reizi šķiroties mēs ar viņu domājām, vai nemesties labāk tai akā? Tur :mūs neviens neatrastu un mēs uz mūžiem paliktu kopā. Protams — neprātīgā jaunība …

Viņa noslaucīja acis un turpināja:

—    Karsti… karsti es viņu mīlēju un domāju, ka arī viņš mani mazliet… ja jau tā visu turēja atmiņā. Tikai viņš bija nabadzīgs virsnieks, bet es par nelaimi — bagāta un turklāt vēl rada diviem ģenerāļiem. Tā arī mūs izšķīra … Varbūt arī mēs bijām pārlieku godprātīgi… Bet par to ne vārda! … Ne vārda! … — viņa piebilda smiedamās un raudādama reizē. — Par tādām lietām sievietes drīkst runāt tikai septītajā desmitā …

Elsas neļāva viņai runāt. Viņa paostīja savu flakoniņu, atpūtās un atkal turpināja:

—    Pasaulē noliek daudz noziegumu, bet pats briesmīgākais, šķiet, ir — nokaut mīlestību. Cik gadu nav pagājis kopš tā laika, bezmaz pusgadsimts; viss zudis — bagātība, tituli, jaunība, laime … Vienīgi sāpes nav zudušas, tās saglabājušās, tici man, tikpat skaudras, it kā tas būtu noticis tikai vakar. Ak, ja nebūtu ticības citai pasaulei, kur tiekot atmaksātas visas šīszemes ciešanas, kas zina, vai mēs nenolādēlu gan dzīvi, gan tās aizspriedumus … Bet tu jau mani nesaproti, jums tagad galvas stiprākas par mūsējām, bet sirdis — aukstākas.

Vokuļskis sēdēja, acis nodūris. Kaut kas žņaudza, plosīja krūtis. Viņš iecirta nagus delnā un alka tikai vienu — pēc iespējas ātrāk likt ārā no šejienes un nedzirdēt vairs šīs žēlabas, kas uzplēsa viņa vissāpīgākās brūces.

—   Vai viņam, nabadziņam, kāds piemineklis ir uz kapa? — pēc brīža vaicāja priekšsēdētāja atraitne.

Vokuļskis nosarka. Viņam nekad nebija ienācis prātā, ka mirušiem vajadzīgs kaut kas vairāk nekā kapu kopiņa.

—   Nav, — novilka priekšsēdētāja atraitne, pamanījusi viņa samulsumu. — Es nebrīnos par to, ka tu, mans bērns, aizmirsi

par kapa pieminekli, bet es nespēju sev piedot, ka aizmirsu cilvēku.

Viņa iegrima domās un pēkšņi, uzlikusi Vokuļskim uz pleca savu izkaltušo, trīcošo roku, ierunājās klusākā balsī:

—    Man pie tevis ir lūgums … Apsoli, ka izpildīsi to.

—    Noteikti, — Vokuļskis atbildēja.

—    Atļauj man uzlikt viņam kapa pieminekli. Bet, tā kā pati es uz turieni braukt nevaru, tad tu, lūdzams, man izpalīdzi. Paņem no šejienes akmeņkali, lai viņš pārskalda akmeni, zini -to, uz kura mēs mēdzām sēdēt kalnā pie pils, un lai vienu tā pusi .noliek uz viņa kapa. Samaksā kā nākas, bet es tev atdošu reizē ar mūžīgu pateicību. Tu taču izdarīsi to?

—    Izdarīšu.

—    Labi. paldies tev … Domāju, ka viņam būs patīkamāk atdusēties zem akmens, kas dzirdējis mūsu sarunas un redzējis mūsu asaras. Ak, cik smagi atcerēties … Bet uzrakstu, vai zini, kādu uzliec?… Kad mēs šķīrāmies, viņš man atstāja dažas rindiņas no Mickeviča. Kādreiz noteikti esi lasījis:

Ēna daudz garāka šķiet, ja tā no augstumiem ceļas,

l'n ar daudz lielākām skumjām pretī tev paklusām sniedzas.

Tā ari dvēsele mana daudz lielāku stingumu smeļas,

Ja Ifi tālāk un tālāk no atmiņām aizbēgt tiecas.

0, tā ir patiesība!… Tāpat arī aku, kurai mūs bija jāsavieno. es gribētu atstāt mūžīgā atmiņā . ..

Vokuļskis nodrebēja, lūkodamies kaut kur tālumā, plaši ieplestām acīm.

—    Kas ar tevi ir? — vaicāja priekšsēdētāja atraitne.

—   Nekas, — viņš smaidīdams atbildēja. — Man acīs ieskatījās nāve.

—    Nav brīnums, viņa te mūžīgi ložņā ap mani, veceni, tāpēc to redz arī tie, kas ir ap mani. Tātad tu izdarīsi, ko es tev lūdzu?

—   Jā.

9'

131

—    Iegriezies pie manis pēc svētkiem un vispār … apciemo biežāk. Varbūt dabūsi mazliet garlaikoties, bet, kas zina, varbūt es, vecgne, varēšu būt tev vēl noderīga. Bet tagad ej nu lejā, ej nu …

Vokuļskis noskūpstīja viņai roku, viņa tam — vairākkārt galvu; tad pazvanīja. Ienāca sulainis.

—   Aizvadi panu uz viesistabu, — viņa sacīja.

Vokuļskis jutās kā apskurbis. Viņš nesaprata, kurp iet, neaptvēra, par ko viņi bija runājuši ar veco priekšsēdētāja atraitni. Viņš juta vienīgi, ka atrodas lielu telpu, senu portretu, klusu soļu un netveramu smaržu virpulī. Apkārt bija greznas mēbeles, izsmalcināti cilvēki — par tādu izsmalcinātību viņš pat sapņojis nebija, — bet pāri tam visam gluži kā poēma . . . lidinājās nopūtām un asarām slacītās vecās aristokrātes atmiņas.

«Kas tā par pasauli? .. . Kas par pasauli? …»

Un tomēr viņam kaut kā trūka. Kaut reizi vēl viņš gribēja palūkoties uz Izabellu.

«Nekas, gan salonā viņu redzēšu .. .»

Sulainis atvēra durvis uz zāli. Atkal visas galvas pagriezās pret viņu un sarunas noklusa kā tālumā nozūdoša putnu bara klaigas. Uz mirkli iestājās klusums, visi skatījās uz Vokuļski, bet viņš neredzēja nevienu, tikai drudžainu skatienu meklēja gaišzilu kleitu.

«Seit viņas nav,» Vokuļskis nodomāja.

—   Jūs tikai paskatieties, viņš pat neievēro mūs! … — smiedamies čukstēja vecītis ar sirmajām vaigubārdām.

«Droši vien viņa otrā zālē,» Vokuļskis nolēma.

Viņš pamanīja grāfieni un piegāja tai klāt.

—   Nu, vai beidzāt konferenci? — grāfiene jautāja. — Pane priekšsēdētāja ir ļoti mīļa. vai nav liesa? .. . Viņas personā jūs esat atradis lielu draugu, tomēr ne lielāku par mani. Es jūs tūlīt iepazīstināšu … Pans Vokuļskis! … — viņa sacīja griežoties pie dāmas briljantos.

—   Es uzreiz runāšu tieši par lietu, — sacīja dāma, raudzīdamās uz viņu no augšas. — Mūsu bārenīšiem vajadzīgi daži gabali audekla.

Grāfiene viegli nosarka.

—   Tikai daži? … — Vokuļskis atkārtoja un paskatījās uz cienījamās dāmas briljantiem, kuru vērtība bija vairāku simtu paša smalkākā audekla gabalu. — Pēc svētkiem, — viņš piemetināja, — man būs tas gods grāfienes kundzei atsūtīt audeklu …

Viņš paklanījās, it kā grasīdamies iet prom.

—   Jūs gribat mūs jau atstāt? — mazliet apmulsusi jautāja grāfiene.

—    Bet ir gan rupjš! — sacīja dāma briljantos savai draudzenei ar strausa spalvu.

—   Atļaujiet atvadīties, pane grāfiene, un pateicos par godu, kādu jūs man izrādījāt! … — sacīja Vokuļskis, skūpstīdams namamātei roku.

—   Nē, tikai uz atkalredzēšanos, pan Vokuļski. Vai nav tiesa? … Mums būs daudz kopēju darīšanu.

Izabellas nebija arī otrajā salonā. Vokuļski sāka tirdīt nemiers.

«Man noteikti jāredz viņa … Kas zina, kad mums atkal izdosies satikties šādos apstākļos …»

—   Ā, redz kur jūs, — grāfs uzsauca viņam. — Tagad es zinu, kādu sazvērestību jūs kaldināt ar Lencki. Tirdzniecības sabiedrība ar Austrumiem — lieliska ideja! Jums tajā jāpieņem arī mani … Mums jāiepazīstas tuvāk … — Redzēdams, ka Vokuļskis klusē, viņš piebilda: — Esmu gan es garlaicīgs, tiesa, pan Vokuļski? Bet vaļā jūs no manis netiksiet; jums jātuvinās mums, jums un citiem jums līdzīgiem, un — mēs iesim kopā. Jūsu firmas ir tie paši ģerboņi, mūsu ģerboņi ir tās pašas firmas, kas garantē godprātību veikala darījumos.

Viņi paspieda viens otram roku, un Vokuļskis kaut ko atbildēja, bet, ko, neatcerējās. Viņa nemiers auga augumā; veltīgi viņš meklēja Izabellu.

«Var būt, ka viņa ir tur tālāk,» viņš satraukts minēja, dodamies uz pēdējo salonu.

Seit viņu pārķēra Lenckis, izrādīdams neparastu sirsnību.

—   Vai jūs jau aizejat? Tātad uz redzēšanos, dārgais pan Vokuļski. Pēc svētkiem pie manis pirmā apspriede, un sāksim ar dieva palīgu.

«Viņas nav!» dega Vokuļska smadzenēs, kad viņš atvadījās no Tomaša.

—   Vai zināt, — Lenckis čukstus turpināja, — jūs radījāt milzīgu efektu. Grāfiene no prieka staigā kā apskurbusi, grāfs par jums vien tik runā … Un vēl tas gadījums ar priekšsēdētāja atraitni … Nu … burvīgi! Pat sapņot nevarēja par labākiem panākumiem! …

Vokuļskis stāvēja jau durvis. Viņš vēlreiz pārlaida telpai stingu skatienu un izmisušu sirdi atstāja zāli.

Varbūt vajadzētu atgriezties un atsveicināties no viņas?… Viņa tak aizstāja mājasmāti…» viņš domāja, lēni kāpdams pa trepēm.

Piepeši Vokuļskis nodrebēja, padzirdējis lielajā galerijā kleitas čaukstoņu.

«Viņa …»

Vokuļskis pacēla galvu un ieraudzīja dāmu briljantos.

Kāds viņam padeva mēteli. Vokuļskis izgāja uz ielas, grīļodamies kā piedzēries.

«Kāds labums man no spožajiem panākumiem, ja viņas nav?»

—   Pana Vokuļska zirgus! — no lievenēm uzsauca šveicars, ticīgi žņaudzīdams trīs rubļu gabalus. Asarainās acis un mazliet aizsmakusi balss liecināja, ka ari šis pilsonis par spīti grūtajam amatam tomēr attiecīgi atzīmējis lieldienu pirmo dienu.

—   Pana Vokuļska zirgus!… Vokuļska zirgus!… Vokuļski, brauc klāt! — atkārtoja stāvošie kučieri.

Pa alejas vidu lēni slīdēja divas rindas kariešu un pajūgu virzienā uz Belvederu un no Belvedera. Kāds no braucējiem ieraudzīja Vokuļski un palocījās.

«Kolēģis!» Vokuļskis nočukstēja pie sevis un pietvīka.

Kad pajūgs piebrauca, viņš pirmajā mirklī gribēja sēsties iekšā, bet pārdomāja.

—   Brauc, brāl, uz māju, — viņš sacīja kučierim, dodams tam dzeramnaudu.

Pajūgs aizbrauca uz pilsētu. Vokuļskis iejuka starp gājējiem un devās Ujazdovska laukuma virzienā. Viņš soļoja lēni un lūkojās braucējos. Daudzus no tiem viņš pazina personīgi. Lūk, seglinieks, kurš viņam piegādā ādas ražojumus, brauc vizināties ar sievu, resnu kā cukura mucu, un tīri glītu meitu, kuru centās viņam ieprecināt. Lūk, miesnieka dēls, kura tēvs savā laikā bija apgādājis Ilopfera veikalu ar desām. Lūk, pie turības ticis galdnieks ar kuplu ģimeni. Spirta deģa atraitne, tāpat krietni vien turīga, kam arī nekas nebūtu pretī atdot roku Vokuļskim. Te ādminis, tur divi manufaktūras pārdevēji, tālāk — vīriešu drēbnieks, mūrnieks, juvelieris, ceptuves īpašnieks, un, lūk, kur ari viņa konkurents, galantērijas tirgotājs vienkāršā droškā.

Lielākā daļa nepamanīja Vokuļski, daži tomēr ieraudzīja un sveicināja viņu, bet bija ari tādi, kas ieraudzījuši ne vien nesveicināja, bet ļauni nosmīnēja. No visa šī tirgotāju, rūpnieku, un amatnieku pulka, kuri stāvokļa ziņā atradās ar viņu uz vienas pakāpes, bet citi bija pat bagātāki un vairāk pazīstami Varšavā par viņu, tikai viņu vienu šodien uzlūdza uz atgavēni pie grāfienes. Nevienu pašu no viņiem, vienīgi viņu. Vokuļski!…

«Man ir neticama laime,» viņš domāja. «Pusgada laikā esmu iedzīvojies tūkstošos, pēc pāris gadiem man var būt jau miljons … Pat ātrāk … Jau šodien man pieejami saloni, bet pēc gada?… Dažus no tiem, ar kuriem es pirms brīža tikos, pirms septiņpadsmit gadiem es būtu varējis apkalpot restorānā — un, ja neapkalpoju, tad tikai tāpēc, ka neviens no viņiem tur neiegriezās. No veikala kambarīša — grāfienes buduārā, kas par lēcienu!… Vai tikai nav par strauju?» viņš piemetināja ar slēptu nemieru sirdī.

Vokuļskis iznāca plašajā Ujazdovska laukumā, kura dienvidu daļā atradās izpriecas iestādes vienkāršai tautai. Leijerkastu skaņas, tauru pūtieni un vairāku tūkstošu lielā pūļa sanoņa apņēma Vokuļski kā paisuma vilnis. Kā uz delnas viņš redzēja šūpotņu garo rindu, kuras svārstījās te uz labo, te uz kreiso pusi, gluži kā milzīgi pendeļi varenos vēzienos. Tad otra rinda virpuļojošu karuseļu ar krāsaini svītrotiem jumtiem. Tālāk trešā rinda — zaļas, sarkanas un dzeltenas būdas, pie kuru ieejām rēgojās ķēmīgi zīmējumi, bet uz jumtiem dižojās spilgti tērpušies klauni vai milzīgas lelles. Laukuma vidū — divi augsti stabi, pa kuriem pašlaik rāpās augšup uzvalka vai lēta pulksteņa tīkotāji.

Starp visām šīm netīrajām pagaidu būdelēm virmoja līksmojošais pūlis.

Vokuļskis atcerējās savas bērna dienas. Cik neizsakāmi garšīga toreiz viņam — vienmēr izsalkušam zēnam — šķita bulka ar sardeli! Kā viņš, uzsēdies mugurā karuseļa zirgam, iztēlojās sevi par lielu karavadoni! Kādu neprātīgu sajūsmu viņš izjuta, lidodams augšup šūpotnēs! Kas tā par baudu bija domāt, ka viņš brīvs šodien un arī rit — reiz pēc vesela gada! Un ne ar ko nesalīdzināmā pārliecība, ka šodien viņš liksies gulēt desmitos, bet rīt, jafgribēs, piecelsies arī desmitos, noguļot veselas divpadsmit stundas no vielas!

«Un tas biju es, vai tiešām es?…» viņš prātoja pie sevis izbrīnījies. «Vai tiešām mani tā iepriecināja tas, kas tagad modina tikai riebumu? … Man apkārt tūkstoši līksmojošu nabadzīgo, salīdzinot ar viņiem, es esmu bagātnieks, bet kas man ir? …' Nemiers un garlaicība, garlaicība un nemiers … Tieši tagad, kad es varētu iegūt to, kas kādreiz bija mans lielākais sapnis, man nav nekā, jo toreizējās ilgas izplēnējušas. Un es tā ticēju savai neparastajai laimei! …»

Sai mirkli no pūļa uzlidoja daudzbalsīgs kliedziens. Vokuļskis atguvās no domām un staba galā ieraudzīja kādu cilvēka figūru.

«Aha, uzvarētājs!» Vokuļskis noteica pie sevis, pūļa nests, tikko turēdamies kājās; pūlis skrēja, aplaudēja, apsveica, rādīja ar pirkstiem uz notikuma varoni, jautāja, kā viņu sauc. Likās, uzvalka ieguvēju uz rokām nesis pa ielām, bet tad sajūsma apdzisa. Ļaudis skrēja lēnāk, pat apstājās, saucieni pierima, beidzot pavisam apklusa. Dienas varonis nolaidās no staba un mirkli vēlāk jau bija aizmirsts.

«Tas ir brīdinājums man…» Vokuļskis nodomāja, slaucīdams sviedraino pieri.

Laukums ar līksmojošo burzmu viņam bija apriebies līdz kaklam. Viņš pagriezās atpakaļ uz pilsētu.

Pa aleju aizvien vēl ripoja karietes un droškas. Kādā no tām Vokuļskis pamanīja gaišzilu kleitu.

«Izabella? …»

Sirds viņam straujāk iepukstējās.

«Nē, tā nav viņa.»

Pāris simtu soļu tālāk viņš ieraudzīja graciozā gaitā ejam kādu skaistu sievieti.

«Viņa? … Nē. Kā tad viņa te varētu būt?»

Un tā viņš gāja pa aleju, pa Aleksandra laukumu, pa Jauno pasauli, visu laiku ar acīm kaut ko meklēdams, un visu laiku piedzīvoja vilšanos.

«Vai tad tāda ir mana laime?» viņš prātoja. — Es nealkstu pēc tā, ko varu dabūt, bet skrienu pakaļ tam, kas negrib doties rokās. Vai tad tāda ir laime?… Kas zina, varbūt nāve nemaz nav tik briesmīga, kā cilvēki domā …»

Un pirmoreiz viņš sajuta ilgas pēc cieša, dziļa miega, kuru netraucē nedz vēlēšanās, nedz cerības.

Tai pašā laikā Izabella, atgriezusies mājās, gandrīz vai no sliekšņa uzsauca Florentīnai.

—   Iedomājies tikai! … Viņš bija uz pieņemšanu!

—    Kas?

—   Nu tas … Voku|skis …

—   Kāpēc gan lai viņš nebūtu, ja uzlūdz? — atbildēja Florentīna.

—    Bet tā ir nekaunība! … Kaut kas nedzirdējs! … Un tante arī, iedomājies tikai, jūsmo par viņu, kņazs gandrīz vai .krīt ap kaklu, un visi korī slavina kā diezin kādu slavenību … Nu, ko tu klusē? …

iFlorentīna skumji pasmaidīja.

—   Zinu. Sezonas varonis. Ziemā tāds bija Kazimežs, bet pirms gadiem piecpadsmit pat.. .'es, — viņa klusi piebilda.

—    Bet ņem tak vērā, kas viņš ir? Tirgotājs… tirgotājs!…

—   Dārgā Bella, — sacīja Florentīna, — es atceros pat tādu sezonu, kad mūsu aprindas aizrāvās ar cirka ļaudīm. Gan pāries arī šī aizraušanās.

—   Man bailes no šī cilvēka, — nočukstēja Izabella.

DESMITĀ NODALA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

Mums tagad ir jauns veikals ar pieciem skatlogiem, divām noliktavām, septiņiem pārdevējiem un šveicaru pie durvīm. Mums vēl ir ekipāža — spīd un laistās kā nospodrināts zābaks, pāris brūnu zirgu, kučieris un sulainis livrejā. Un tas viss nāca pār mums maija sākumā, kad Anglija, Austrija un pat galīgi sakautā Turcija pa galvu pa kaklu bruņojās!

—    Mīļais Stah, — teicu es Vokuļskim, — visi tirgotāji smejas, ka mēs tik daudz tērējam tādos nedrošos laikos.

—    Mīļais Ignācij, — viņš man atbildēja, — bet mēs par visiem viņiem pasmiesimies, kad iestāsies mierīgāki laiki. Taisni tagad ir vispiemērotākais brīdis iepelnīties.

—? Bet Eiropas karš, — saku, — karājas mata galā. Un tad mūs gaida drošs bankrots.

—    Joks, ne karš, — atbild Stahs. — Viss šis tracis apklusis jau pēc pāris mēnešiem, bet mēs tikmēr pieveiksim visus konkurentus.

Tā ari ir — kara nav. Veikalā drūzma kā pie grēku atlaides, mūsu noliktavas ieved un izved preces kā dzirnavās, bet nauda kā pelavas birst kasē. Kas Stabu nepazīst, teiktu, ka viņš ir ģeniāls veikalnieks, bet es viņu pazīstu, tāpēc aizvien biežāk jautāju sev: ko tas viss nozīmē? … \Varum hast du denn das getan? . . .

Patiešām, arī man ir tamlīdzīgi jautāts. Vai tad es jau būtu tik vecs kā nelaiķe Grossmutter un nesaprotu ne laika garu, ne jaunās paaudzes centienus? … Ehē! Tik ļauni vēl nav …

Atceros, kad Luijs Napoleons, vēlākais imperators Napoleons III, 1846. gadā izbēga no cietuma, visa Eiropa sāka mutuļot. Neviens nezināja, kas būs. Tomēr visi saprātīgi ļaudis kaut kam gatavojās, bet tēvocis Račeks — pans Račeks apprecējās ar manu tanti, — to vien atkārtoja:

—   Vai es neteicu, ka Bonaparts vēl uzpeldēs un ievārīs viņiem putru! Tikai nelaime, ka pats vairs neesmu stingrs uz kājām.

1846. un 1847. gads aizritēja lielās jukās. Bieži vien parādījās pa uzsaukumam un nozuda ļaudis. Ne vienu vien reizi noprātoju. vai nebūtu laiks arī man palūkoties plašajā pasaulē? Un, kad mani pārņēma šaubas un nemiers, es pēc veikala noslēgšanas gāju pie tēvoča Račeka un stāstīju, kas man neliek mieru, lūgdams, lai viņš dod man padomu kā miesīgs tēvs.

—   Vai zini ko, — atbildēja tēvocis, triekdams ar dūri pa slimo celi, — teikšu tev kā teiktu tēvs: ja gribi — ej, es tev saku, bet, ja negribi, es tev saku, — paliec …

Tikai 1848. gada februārī, kad Luijs Napoleons bija jau Parīzē, kādu nakti sapnī man parādījās nelaiķis tēvs, tāds, kādu es viņu redzēju zārkā. Svārki aizpogāti līdz pat zodam, ausī — auskars, ūsas melni nokrāsotas, to bija papūlējies izdarīt Domanskis. lai tēvs dieva tiesas priekšā stātos, kā nākas. Viņš nostājās manas istabiņas durvis un teica tikai šos vārdus:

—   Atceries, resgali, ko tev tiku mācījis! …

Sapnis — parādība, dievs — paļāvība, — domāju vairākas dienas. Bet veikals man bija pavisam apriebies. Neilgojos pat vairs pēc Malgosjas Pfeiferes, un Podvaļā man kļuva tik šauri, ka nevarēju vairs izturēt. Gāju atkal pie tēvoča Račeka pēc padoma.

Atceros, viņš tobrīd gulēja gultā, pārklāts ar tantes pēli, un dzēra karstu zāļu tēju, lai izsvīstu. Kad es visu izstāstīju, viņš teica:

—    Vai zini ko, teikšu tev kā tēvs. Gribi — ej, negribi — paliec. Es pats, ja ne šis sasodītās kājas, sen jau būtu viņpus robežas. Ari tava tante, es tev saku, — te viņš «klusināja balsi, — tik neganti kuļ ar mēli. es tev saku, ka labāk vēlētos klausīties austriešu lielgabalu bateriju dārdoņu nekā viņas tarkšķoņu. Cik viņa laba izdara ar savu ierīcēšanu, tik ļauna — ar pļāpāšanu … Bet vai nauda tev ir? — viņš jautāja pēc brīža.

—   Daži simti zlotu atradīsies.

Tēvocis Račeks lika man noslēgt dzīvokļa durvis, tantes nebija mājās, un, pačamdījis zem spilvena, izvilka no turienes atslēgu.

—   Se, — viņš teica, — attaisi tur to ādas koferi. Tur pa labi būs kastīte, bet tanī — maks. Padod to man …

lzņēnm maku — biezu un smagu. Tēvocis Račeks paņēma to rokā un nopūzdamies noskaitīja piecpadsmit pusimperiālus.

—    Ņem šo naudu, — viņš sacīja, — ceļam un, ja esi braucējs, brauc … Dotu tev vairāk, bet, kas zina, var pienākt arī mana kārta … Nu un jāatstāj arī kāds nieks sievišķim, lai, ja kas atgadās, atrastu sev otru vīru …

Atvadījāmies raudādami. Tēvocis pat pieslējās gultā un, pagriezis manu seju pret sveci, nočukstēja:

—    Ļau j. lai paraugos tevi vēlreiz … No šīs balles, es tev saku, ne katrs atgriežas … Es pats neesmu vairs nekāds ilgais dzīvotājs, bet slikts garastāvoklis, es tev saku, nobeidz cilvēku tāpat kā lode …

Atgriezos veikalā un, lai gan laiks bija vēls, izstāstīju visu Janam Mincelim, pateikdamies viņam par darbu un gādību. Tā kā mēs jau kopš gada ar viņu apspriedām šis lietas un viņš vienmēr mudināja mani, lai eju kaut vāciešus, tad biju pārliecināts, ka mans nodoms sagādās viņam milzīgu prieku. Bet Mincelis turpretī sadrūma. Nākamā dienā viņš izmaksāja naudu, kas njan pienācās, iedeva pat gratifikāciju un apsolīja pieskatīt gultu un koferi gadījumam, ja es atgrieztos. Bet parastais kareiviskums Minceli bija atstājis, un viņš ne reizi neatkārtoja savu iemīļoto izsaucienu:

—   E-ehe! … Sadotu gan tiem švābiem, ja mkn nebūtu šis veikals …

Bet, kad es ap desmitiem vakarā, ģērbies puskažociņā un smagos zābakos, atvadījos no viņa un tvēru pēc durvju roktura, lai atstātu istabu, kur mēs tik daudzus gadus bijām nodzīvojuši kopā, ar Janu notikās kaut kas dīvains. Viņš pielēca no krēsla un, rokas iepletis, iekliedzās:

—   Cūka … kur tu ej! …

Pēc tam viņš iemetās manā gultā un šņukstēja kā mazs bērns.

Es izbēgu no istabas. Priekšnamā, ko vāji apgaismoja eļļas ploška, kāds nostājās man ceļā. Es pat nodrebēju. Tas bija Augusts Kacs, ģērbies, kā likās, tālam ceļam.

—   Ko tu te dari, August? — jautāju.

—   Gaidu tevi.

Es nodomāju, ka viņš grib mani pavadīt; devāmies uz Gžibovska laukumu klusēdami, jo Kacs nekad nekā nerunāja. Ormanis ebrejs, ar ko biju sarunājis braukt, jau gaidīja. Nomutēju Kacu, viņš mani. Iesēdos … viņš man pakaļ…

—    Braucam kopā, — viņš saka.

Pēcāk, kad bijām garām jau Milosnai, viņš piebilda:

—   Ciets gan un krata, nekādi nevar aizmigt.

Mūsu kopīgais ceļojums necerēti ieilga, līdz pašam 1849. gada oktobrim, vai atceries, Kac, mans neaizmirstamais draugs? Vai atceries mūsu garos pārgājienus svelmē, kad nereti nācās dzert no peļķēm, un gājienu pāri muklājam, kad samērcējām munīciju; vai atkal nakšņošanu mežos un laukos, kad mēs stūmām cits citam galvu nost no mugursomas vai zagšus vilkām katrs uz savu pusi šineli, kas kalpoja par kopēju segu? … Bet vai tu atceries kartupeļus ar speķi, ko mēs gatavojām četratā slepus no vada? Cik pēc tam neesmu ēdis kartupeļu, nekad tie vairs nav garšojuši tā kā toreiz. Vēl tagad jūtu to smaržu, tvaiku mutuļojam no katla un redzu tevi, Kac, kā tu, lai nešķiestu veltīgi laiku, reizē skaitīji lūgšanas, ēdi kartupeļus un aizkūpināji pīpi pie ugunskura.

Eh. Kac! Ja tur, debesīs, nav ungāru strēlnieku un rīvētu kartupeļu, tad nevajadzēja turp steigties!

Bet vai tu atminies izšķirošo kauju, par kuru mēs allaž sapņojām, atpūzdamies pēc partizāniskās apšaudīšanās? To es līdz kapa malai neaizmirsīšu, un, ja dievs 'tas kungs man kādreiz jautās: «Kādēļ tu dzīvoji pasaulē?» — es atbildēšu: «Tādēļ, lai piedzīvotu vienu tādu dienu.» Tikai tu, Kac, mani sapratīsi, jo mēs abi to redzējām. Bet toreiz šķita, ka nekā nebūtu.

Pusotras dienas pirms kaujas mūsu brigāde nonāca pie kāda ungāru ciemata, kura nosaukumu es vairs neatceros. Cienāja mūs ar to labāko. Vīna, jāsaka gan, ne pirmās šķiras, bija tik daudz, ka vai mazgājies, bet cūkgaļas un sarkano piparu bijām tā atēdušies, ka mutē vairs negribējās ņemt to draņķi, protams, ja būtu kas labāks. Bet kāda muziķa, un kādas meičas! … Čigāni ir brīnišķīgi muzikanti, bet ungārietes — pulveris, ne sievietes! Grozījās viņas, velnenes, mūsu vidū ne vairāk par divdesmit, bet kļuva tik karsts, ka mūsējie sakapāja trīs zemniekus, bet šie ar vālēm nosita mūsu huzāru.

Dievs vien zina, kā būtu beigušās mūsu skaisti iesāktās izpriecas, ja vislielākā jandāliņa brīdī štābā neatauļotu muižnieks četrjūgā, putās nodzītiem zirgiem. Dažās minūtēs karaspēku apskrēja vēsts, ka tuvumā atrodas ievērojami austriešu spēki. Notaurēja trauksmi, jandāliņš noklusa, ungārietes nozuda, bet ierindā sāka čukstēt par izšķīrēju kauju.

— Beidzot! … — tu sacīji man.

Tai pašā naktī mēs pavirzījāmies kādu jūdzi uz priekšu, nākamajā dienā atkal jūdzi. Ik pēc katrām trim četrām stundām, bet vēlāk — ik pēc stundas ieradās ziņneši. Tas bija pierādījums. ka netālu ir mūsu korpusa štābs un ka gatavojas kaut kam nopietnam.

Tai naktī mēs gulējām klajā laukā un pat nesaslējām šautenes. Tikko svīda gaismiņa, devāmies uz priekšu. Pašā priekšā kavalērijas eskadrons ar diviem lauka lielgabaliem, aiz tā — mūsu bataljons, bet aiz mums — visa brigāde ar artilēriju un vezumiem; sānos spēcīgas patruļas. Ziņneši ieradās jau ik pēc pusstundas.

Kad uzlēca saule, mēs uz ceļa pamanījām pirmās ienaidnieka pēdas — salmu paliekas, apdzēstus ugunskurus, malkai nojauktas ē^as. Pēc tam aizvien biežāk sastapām bēgļus — muižniekus ar ģimenēm, dažādu ticību garīdzniekus un pēdīgi — zemniekus un čigānus. Sejas visiem bija satrauktas, gandrīz katrs kliedza kaut ko ungāru valodā, ar rokām rādīdami atpakaļ.

Bija tuvu septiņiem;'kad dienvidrietumu pusē nobūkšēja lielgabala šāviens. Pa rindām pāršalca:

—   Oho! Sākas …

—    Nē, tas ir signāls …

Atskanēja vēl divi būkšķi, tad vēl divi. Eskadrons mūsu priekšā apstājās; divi lielgabali ar diviem munīcijas ratiem aizaulekšoja uz priekšu, vairāki jātnieki aizjoņoja uz tuvākajiem pakalniem. Mēs apstājāmies — uz mirkli iestājās tāds klusums, ķa kļuva dzirdama aiz mums auļojošās adjutanta sirmās ķēves pakavu dipoņa. Zirgs, smagi elsdams un skardams ar vēderu gandrīz zemi, aiztraucās garām huzāru virzienā.

Tagad gan tuvāk, gan tālāk atsaucās jau vairāki lielgabali; katru šāvienu varēja skaidri atšķirt.

—   Tausta distanci! — noteica mūsu vecais majors.

—    Būs lielgabalu piecpadsmit, — norūca Kacs; tādos brīžos viņš kļuva runīgāks. — Bet mums ir divpadsmit, tā tik būs balle! . ..

Majors zirga mugurā pagriezās pret mums un pasmaidīja zem iesirmajām ūsām. Izdzirdis veselu gammu šāvienu, gluži kā uz ērģelēm kāds būtu nospēlējis, sapratu, ko nozīmē šis smaids.

—    Būs vairāk nekā divdesmit, — teicu Kacam.

—   Ēzeļi! … — kapteinis nosmējās un iespieda piešus zirgam sānos.

Mēs bi jām apstājušies uz paugura, no kura varēja redzēt aiz mums nākošo brigādi. To rādīja sarkanīgais putekļu mākonis, kas stiepās pa ceļu divas vai pat trīs verstis.

—   Milzīgs karaspēks! — es nočukstēju. — Kur tie visi izvietosies! …

Ieskanējās taures, un mūsu bataljons sadalījās četrās rotās, kas izkārtojās kolonās cita blakus citai. Pirmie vadi izvirzījās uz priekšu, mēs palikām aizmugurē. Pagriezu galvu atpakaļ un redzēju, ka no galvenā korpusa nošķiras vēl divi bataljoni, nogriežas no lielceļa un skriešus pāri laukam dodas pie mums — viens pa labi, otrs pa kreisi. Pēc nepilna stundas ceturkšņa viņi jau bija līdzās mums, īsu brīdi atvilka elpu, un soli solī trīs bataljoni devāmies uz priekšu.

Pa šo laiku kanonāde bija pieņēmusies spēkā un varēja dzirdēt ūkšam divus līdz trīs lielgabalus reizē. Ļaunākais, ka tiem sekoja apslāpēta duna, kas atgādināja nepārtrauktu pērkona dārdoņu.

—   Cik lielgabalu būs, kamrad? — es vāciski jautāju man blakus ejošajam unterof'icierim.

—   Būs kāds simts, — viņš atbildēja, pašūpodams galvu. — Un pamatīgi viņi strādā: visi atbildēja reizē.

Mūs noveda no ceļa, pa kuru pēc brīža lēnā riksī pajāja garām divi huzāru eskadroni un četri lielgabali ar munīcijas ratiem. Ar mani ierindā ejošie zaldāti sāka krustīties: «Dieva tēva un dēla vārdā …» Viens otrs iekampa no blašķes.

Pa kreisi no mums dārdoņa pieauga, atsevišķus šāvienus vairs nevarēja atšķirt. Pēkšņi no priekšējām rindām atskanēja:

«Strēlnieki! … Strēlnieki! …»

Es mehāniski satvēru karabīni, domādams, ka parādījušies austrieši. Bet mūsu priekšā nekā cita nebija kā tikai pakalni un reti krūmeļi. Toties cauri lielgabalu dārdoņai, ko mēs gandrīz vairs nemaz nevērojām, saklausīju troksni, kas atgādināja spēcīgu lietus gāzi, tikai daudz stiprāku.

—    Kauja! … — pirmajās līnijās kāds stiepti iesaucās.

Es jutu, ka man sirds uz bridi apstājas pukstēt — ne jau no bailēm, bet kā atbildot saucienam, kas jau kopš bērnības, atstāja uz mani neparastu iespaidu.

Kaut arī mēs soļojām, rindā sākās kņada. Zaldāti stiprinājās ar vīnu, pārbaudīja ieročus, sprieda, ka vēlākais pēc pusstundas mēs nbnāksim uguns joslā, bet visvairāk rupji ņirgājās par austriešiem, kuriem toreiz nemaz neveicās. Citi sāka svilpt, citi paklusām dungoja, izkusa pat oficieru uzpūtība, un tie kļuva biedriski un vēlīgi. Vajadzēja nokomandēt: «Mierā!» — lai mēs atkal nomierinātos.

Apklusām un izlīdzinājām mazliet izšķobītās rindas. Debesis bija tīras, tikai šur tur balsnīja pa nekustīgam mākonim; krūmos, kuriem gājām garām, nekustējās neviena lapiņa; virs svaigi sazēluša tīruma nobijies apklusa cīrulis. Dunēja tikai bataljona smagais solis, šņākuļoja cilvēku straujā elpa, sadurdamās reizēm nožvadzēja karabīnes vai spalgi ieskanējās majora balss, kas, jādams priekšgalā, griezās pie oficieriem. Bet tur. pa kreisi, trakoja lielgabali un švirkstēja karabīnu šāvienu krusa. Kas nav dzirdējis tādu negaisu zem skaidrām debesīm tas. brāl Kac, nezina, kas ir īsta muziķa! … Vai atceries, cik mums toreiz bija savādi ap sirdi?… Nevis bail, bet kaut kas līdzīgs žēlumam un ziņkārei . ..

Malējie bataljoni arvien vairāk no mums attālinājās; beidzot labējais nozuda aiz pakalniem, bet kreisais pāris simtu asis no mums ienira plašā gravā, un tikai pa reizei tur pazibēja tā durkļu vilnis. Kaut kur bija pazuduši huzāri ar lielgabaliem un aizmugurē soļojošā rezerve, un mūsu bataljons, kāpdams no viena pakalna lejā un otrā, augstākā, augšā, bija palicis viens pats. Tikai laiku pa laikam no priekšas, no aizmugures vai sāniem aljoņoja kāds ziņnesis ar aploksni vai mutisku rīkojumu majoram. Tīrais brīnums, ka no tik daudziem rīkojumiem viņam nenoreiba galva!

Beidzot, bija jau ap deviņiem, mēs kāpām pēdējā, bieziem krūmiem apaugušā paugurā. Jauna komanda; kolonā gājušie vadi sāka izvērsties cits citam blakus. Kad sasniedzām paugura virsotni, mums pavēlēja pieliekties un ņemt šaušanai ieročus, pēc tam nomesties uz ceļiem.

Tad. vai atceries, Kac? Kratohvils, kas tupēja mums priekšā, pabāza galvu starp divām jaunām priedltēm un izdvesa:

—    Nu paskat tik! …

No paugura pakājes uz dienvidiem, līdz pat apvārsnim pletās līdzenums, bet uz tā kā balta dūmu upe vairāku simtu metru platumā, un garumā — kas viņu zina! — varbūt pat veselu jūdzi.

—   Strēlnieki!… — noteica vecais unteroficieris.

Abās pusēs šai dīvainajai upei bija redzami vairāki melni un vairāk nekā desmit balti mākoņi, kas mutuļoja gar zemi.

—   Tās ir baterijas, bet tur deg ciemati, — paskaidroja unteroficieris.

Ieskatoties labāk, garajai dūmu joslai gar abām pusēm šur un tur bija manāmi taisnstūra laukumi: pa kreisi — tumši, pa labi — balti. Tie izskatījās kā milzīgi eži ar mirdzošām adatām.

—    Sie ir mūsu pulki, bet tie tur — austriešu, — sacīja unteroficieris. — Nu, nu! … — viņš piebilda. — Pat štābā nav labāk redzams .. .

No garās dūmu upes nerimstoši skanēja karablnu šāvienu sprēgoņa, bet baltajos mākoņos trakoja lielgabalu vētra.

—   Fī! — tu, Kac, toreiz noteici. — Un tā esot kauja? … Tad nu bija no kā baidīties.

—   Pagaid' vien, — norūca unteroficieris.

—    Kaujai! … — nošalca pāri rindām.

Tupēdami ņēmām laukā patronas, ar zobiem atplēsām papīru. Iešķindējās tēraūda blieķi, knakšķēja uzvilktie gaiļi … Uzbērām pulveri uz plauktiņa, un atkal klusums.

Iepretī, apmēram versti no mums, bija divi pakalni, bet starp tiem ceļš. Pamanīju, ka uz tā dzeltenā fona parādās balti punkti, kas drīz vien pārvērtās baltā līnijā, bet^vēlāk — baltā laukumā. Tai pašā laikā no gravas, kas atradās vairākus simtus soļu pa kreisi no mums, iznāca zaldāti tumši zilos mundieros un neparasti ātri sakārtojās zilā kolonā. Tai brīdī pa labi no mums nograndēja lielgabala šāviens, un virs baltās austriešu nodaļas parādījās pelēcīgs dūmu mākulītis. Pēc pāris minūtēm atkal šāviens un atkal virs austriešiem mākulītis. Pusminūte — atkal šāviens, un atkal mākulītis …

—   Herr Gott! — iesaucās vecais unteroficieris. — Kā mūsējie šauj … Tur komandē Bēms vai pats velns …

Kopš šā brīža no mūsu puses šāviens sekoja šāvienam tik bieži, ka zeme drebēja, bet baltais laukums uz ceļa auga augumā. Arī uz pretējā pakalna pazibēja dūmi, un mūsu baterijas virzienā rūkdama lidoja granāta. Vēlreiz dūmi… vēlreiz … vēlreiz …

—   Gudri, sātani! — norūca unteroficieris.

—   Bataljons! … Uz priekšu, marš! … — varenā balsī ierēcās mūsu majors.

—   Rota! Uz priekšu, marš! … Vads! Uz priekšu! … — dažādās balsīs atkārtoja oficieri.

Mūs atkal izvietoja citādi. Četri vidējie vadi palika aizmugurē, četri devās uz priekšu, pa labi un pa kreisi. Pievilkām stingrāk mugursomas un paņēmām ieročus, kā nu kuram ērtāk.

—    Nu, no kalniņa ripu ripām! … — tu, Kac, iesaucies toreiz.

Tai pašā mirklī augstu virs mūsu galvām pārlidoja granāta

un sprāga ar milzīgu troksni kaut kur aizmugurē.

Tad man prātā iešāvās dīvaina doma. Vai tik kaujas nav trokšņainas komēdijas, kuras karaspēks rīko tautai, nenodarīdams sev neko ļaunu?… Tas, ko es redzēju, izskatījās lieliski, bet nepavisam baismīgi.

145

Nonācām līdzenumā. No mūsu baterijas ataulekšoja huzārs

10 Lelle, I

ar ziņojumu, ka viens lielgabals sabojājies. Tai brīdī pa kreisi no mums krita granāta; tā ierakās zemē, tomēr nesprāga.

—   Sāk mūs laizīt, — noteica vecais unteroficieris.

Otra granāta sprāga virs mūsu galvām, un viena šķemba nokrita pie kājām Kratohvilam. Viņš nobālēja, tomēr iesmējās.

—   Oho-o! … ho! … — noskanēja rindās.

Piepeši vados, kas gāja mums priekšā, kādus simt soļus pa kreisi, radās apjukums; kad kolona pavirzījās tālāk, redzējām divus cilvēkus; viens gulēja ar seju pret zemi, izstiepies kā stiga, otrs sēdēja, sakampis abām rokām vēderu. Sajutu pulvera dūmu smaržu; Kacs man kaut ko sacīja, tomēr nedzirdēju, ko; labā auss tā dūca, it kā tajā būtu ielijis ūdens.

Unteroficieris devās pa labi, mēs viņam sekojām. Mūsu kolona izvērsās divās garās rindās. Pāris simtu soļu mums priekšā uzmutuļoja dūmi. Kaut ko notaurēja, bet signālu nesapratu, toties skaidri dzirdēju griezīgus svilpienus virs galvas un gar kreiso ausi. Dažus soļus man priekšā kaut kas iebelzās zemē, apbērdams seju un krūtis ar smiltīm. Mans kaimiņš šāva; divi man aiz muguras stāvošie atbalstīja savas karablnes gandrīz vai uz maniem pleciem un izšāva viens pēc otra. Galīgi apdullis, šāvu ari es … Pielādēju un šāvu atkal … Priekšā mētājās kāda kaska un karablne, bet visapkārt bija tik biezi dūmu vāli. ka tālāk neko vairs nevarēja saredzēt. Ievēroju tikai, ka Kacs, kas visu laiku nepārtraukti šāva, izskatās pēc ārprātīga un lūpu kaktiņos viņam pat putas. Dunoņa ausis kļuva tik stipra, ka beigās nekā vairs nedzirdēju, ne karabinu šāvienus, ne lielgabalu grandoņu.

s Beidzot dūmi kļuva tik biezi un kodīgi, ka es par katru cenu gribēju tikt ārā no tiem. Es kāpos atpakaļ — sākumā lēni, pēc tam sāku skriet, ar izbriņu redzēdams, ka citi dara to pašu. Divu izstieptu rindu vielā redzēju bēgošu cilvēku baru. «Kāda velna pēc viņi bēg? ..es domāju, skriedams ātrāk. Tā vairs nebija skriešana, bet īsta zirgu auļošana. Mēs apstājāmies pušķainā un tikai tad ieraudzījām, ka mūsu vietu līdzenumā ieņēmis kāds cits bataljons, bet no pakalna virsotnes gāž lielgabali.

—    Rezerves uguni! … Uz priekšu, nelieši! … Cūkas jums ganīt, maitas gabali! … — zvērīgi auroja dūmos nomelnējušie oficieri, par jaunu sakārtodami mūs rindās un plakaniski uzdodami ar zobenu katram, kas pagadījās pa rokai.

Majora starp viņiem nebija.

Pie atkāpšanās sajaukušies, zaldāti pamazām sameklēja savus vadus, atgrieza bēgļus, un bataljons atkal bija kārtībā. Trūka tomēr cilvēku četrdesmit.

—    Kur tad šie aizklīduši? — es jautāju unteroficierim.

—   Jā, — aizklīduši, — viņš drūmi atbildēja.

Es neiedrošinājos domāt, ka viņi gājuši bojā.

No pakalna virsotnes ieradās divi vezumnieki; katrs veda pavadā saiņiem apkrautu zirgu. Pretī viņiem izskrēja mūsu unteroficieri un drīz atgriezās ar patronu saiņiem. Es paņēmu astoņus, jo taisni tik trūka manā patronsomā, un pats nobrīnījos, kā es tos varēju nozaudēt?

—   Vai zini, — Kacs mani uzrunāja, — ka ir jau pāri vienpadsmitiem? … /

—    Bet vai tu zini, ka es nekā nedzirdu? — atbildēju es.

—    Muļķis! Tu tak dzirdi, ko es runāju …

—    Jā, bet lielgabalus es nedzirdu … Ak nē, dzirdu gan, — es piebildu, saspringti ausīdamies. Lielgabalu grandoņa un karabīnu sprēgoņa tagad bija saplūdušas vienā ņepārtrauktā troksnī, kas varēja cilvēku vai apdullināt. Mani pārņēma pilnīga vienaldzība.

Apmēram pusversti mums priekšā plandījās plata dūmu josla, ko vietām pašķīra vēja brāzma. Tad uz īsu brīdi kļuva redzamas garas virknes kāju vai kasku un blakus ziboši durkļi. Virs viņu un mūsu kolonām krāca granātas, ar kurām apmainījās ungāru baterija, kas šāva pāri mūsu galvām, un austriešu — atbildot no pretējiem pakalniem.

Dūmu upe, kas plūda šķērsām līdzenumam uz dienvidiem, tagad mutuļoja vēl varenāk un bija izlocījusies līku loču. Kur virsroku ņēma austrieši, līkums gāja pa kreisi, kur — ungāri — pa labi. Vispārīgi dūmu josla izliecās vairāk uz labo pusi un izskatījās, ka mūsējie jau atspieduši austriešus. Pāri visam līdzenumam klājās viegla, zilgana dūmaka.

Dīvaini gan: dārdoņa, kaut tagad tā bija stiprāka nekā sākumā, mani vairs neietekmēja, lai to dzirdētū, man vajadzēja vispirms ieklausīties. Turpretim šauteņu lādēšanas troksni un gaiļu knakstēšanu es dzirdēju pavisam skaidri.

10*

147

At^ulekšoja adjutants, ieskanējās taures, oficieri griezās pie zaldātiem.

—   Puiši! — pilnā kaklā auroja mūsu poručiks, kurš nesen bija izbēdzis no semināra. — Mēs atkāpāmies, jo švābu bija vairāk, bet tagad mēs uzklupsim no sāniem, lūk, tai kolonai, vai redzat?… Šoreiz mūs atbalstīs trešais bataljons un rezerve … Lai dzīvo Ungārija! …

—   Ari es vēl gribētu padzīvot… — norūca Kratohvils.

—   Pusapgrieziens uz labo. so]os marš! …

Tā mēs soļojām kādu brīdi; pēc tam izdarījām pusapgriezienu uz kreiso un devāmies lejup uz līdzenumu, cenzdamies nokļūt pa labi no kolonas, kas cīnījās priekšā. Apvidus paugurains; priekšā caur dūmaku redzams nezālēm aizaudzis lauks, aiz tā — mežiņš.

Pēkšņi aizaugušajā laukā pamanīju dažus, pēc tam vairāk nekā desmit dūmu mutulīšus, it kā vairākās vietās aizkūpinātu pīpes, un tai pašā mirklī virs mūsu galvām sāka spindzēt lodes. Nodomāju, ka dzejnieku tā apdziedātā ložu sanoņa nemaz nav tik poētiska, drīzāk gan ikdienišķa. Tanī jūtams nedzīva priekšmeta niknums.

No mūsu kolonas atrāvās strēlnieku ķēde un skriešus devās uz aizaugušo lauku. Mēs arvien vēl maršējām, it kā šķērsām lidojošās lodes nebūtu domātas mums.

Sai mirkli vecais unteroficieris, kas soļoja kolonas labajā spārnā, svilpodams Rakoči maršu, palaida vaļā karabīni, ieplēta rokas un sagrīļojās kā piedzēris. Kādu mirkli redzēju viņa seju: bruņu cepure kreisajā pusē bija pušu, un pierē sārts laukumiņš. Mēs tikai soļojam; labajā spārnā atradās cits unteroficieris — jauns gaišmatis.

Mēs jau bijām nonākuši blakus kolonai, kura cīnījās, un redzējām tukšo laukumu starp mūsu un austriešu strēlnieku dūmiem, kad piepeši no pēdējās iznira gara baltu mundieru rinda. Tā līgojās augšup, un lejup, bet kājas cilājās gluži kā parādē.

Rinda apstājās. Virs tās nozibsnlja spoža tērauda josla, paliecās uz priekšu, un redzēju ap simtu pret mums notēmētu karabīnu — mirdzošas kā papīrā saspraustas adatiņas. Pēc tam nokūpēja, nožvadzēja gluži kā ķēde pret dzelzs stieni, virs un apkārt mums aizsvilpa ložu spiets.

—   Stāt! . . . Uguni! …

Pēc iespējas ātrāk izšāvu, gribēdams paslēpties kaut vai aiz dūmiem. Cauri dārdoņai sev aiz muguras dzirdēju it kā iebelžam

cilvēkam ar rungu, un kāds krita, aizķerdams manu mugursomu. Mani sagrāba dusmas un izmisums; jutu, ka būs jāiet bojā, ja nenogalināšu neredzamo ienaidnieku. Kā nemaņā lādēju un šāvu, mazliet noliekdams karabini, mežonigā apmierinājumā cerēdams, ka manas lodes neies secen. Es neskatījos ne sāņus, ne zem kājām —baidījos ieraudzīt kritušo.

Tad notika kaut kas negaidīts. Mūsu tuvumā ierībējās bungas un iesvilpās griezīgās stabuļu skaņas. Tas pats notika aizmugurē. Kāds iekliedzās: «Uz priekšu!» — un es nezinu, no cik krūtīm izlauzās kliedziens, līdzīgs vaidam vai kaucienam. Kolona lēni sakustējās, tad ātrāk, pēdīgi metās skriešus … Šāvieni bija gandrīz apklusuši, tikai pa retam ķāds nosprakstēja . . . Sparīgi atsitos ar krūtīm pret kaut ko, mani grūda no visām pusēm, grūdu ari es …

—    Dur švābu! … — necilvēcīgā balsī rēca Kacs, lauzdamies uz priekšu. Bet, tā kā nevarēja izkļūt no drūzmas, viņš pacēla karabini un belza ar laidi pa priekšā stāvošo biedru mugursomām.

Beidzot bija tāda spiešanās, ka man sāka liekties ribas un trūkt elpas. Mani pacēla uz augšu, un, kad nolaida, julu. ka nestāvu uz zemes, bet uz cilvēka, kas vēl satvēra mani aiz kājas. Tai mirklī rēcošais pūlis gāzās uz piekšu, un es nokritu. Mana kreisā roka paslīdēja asinīs.

Blakus man, sagāzies uz sāniem, gulēja austriešu oficieris —. jauns cilvēks, ļoti dižciltīgiem sejas vaibstiem. Ar neizsakāmām skumjām tumšajās acis viņš paskatījās manī un nočukstēja gārdzošā balsī:

—    Nevajag mīdīt… Vācieši arī ir cilvēki …

Viņš pabāza roku zem sāna un žēli ievaidējās.

Es skriešus devos pakaļ kolonai. Mūsējie jau bija sasnieguši pakalnus, kur stāvēja austriešu baterijas. Uzrāpies pakaļ biedriem pakalnā, es ieraudzīju vienu lielgabalu apgāztu, otru — iejūgtu un mūsējo aplenktu.

Augšā uzdūros negaidītam skatam. Daži no mūsējiem bija pieķērušies lielgabalam pie riteņiem, citi no segliem vilka nost braucēju: Kacs ar durkli nogalināja pirmā pāra zirgu, bet austriešu lielgabalnieks dzīrās iebelzt viņam pa pieri ar slauķi. Sagrābif lielgabalnieku aiz apkakles un ar spēju grūdienu nogāzu viņu zemē. Kacs to gribēja nodurt.

—   Ko tu dari, ārprātīgais? … — es iesaucos, cenzdamies atvairīt viņa ieroci.

Tad viņš negantā niknumā metās virsū man, bet blakām stāvošais oficieris ar zobenu atsita viņa durkli.

—   Ko tu lien?____ — Kacs uzbrēca oficierim un tad — atjēdzās.

Divi lielgabali bija mūsu rokās, pārējiem aizdrāzās pakaļ huzāri. Tālu priekšā stāvēja mūsējie — gan pa vienam, gan pulciņos. un šāva uz bēgošajiem austriešiem. Sad tad kāda nomaldījusies pretinieka lode nospindza virs mums vai ieurbās zemē, uzsitot putekļu mākonīti. Taurētāji nopūta signālu pulcēties.

Ap pulksten četriem pēc pusdienas mūsu pulks salasījās kopā; kauja bija beigusies. Tikai apvāršņa rietumu malā kā pārgājuša negaisa atbalss vēl nodunēja pa atsevišķam lauka lielgabala šāvienam.

Stundu vēlāk plašajā kaujas laukā vairākās vietās sāka spēlēt pulku orķestri. Pie mums ataulekšoja adjutants ar apsveikumu. Taurētāji un bundzinieki deva signālu uz lūgšanām. Mēs noņēmām bruņu cepures, karognesēji pacēla karogus, un visa armija, ar kai^bīni pie kājas pateicās ungāru dievam par uzvaru.

Pamazām dūmi nosēdās. Cik tālu vien acis sniedza, mēs pa visu līdzenumu redzējām it kā baltus un zilus papīra gabaliņus, nomīdītajā zālē nekārtībā izkaisītus. Pa lauku grozījās vairāki desmiti ratu un cilvēki dažus no šiem gabaliņiem krāva ratos; citi palika turpat guļam.

—    Bija ar vērts viņiem nākt pasaulē … — atspiedies pret šauteni, nopūlās Kacs; viņu atkal bija pārņēmusi melanholija.

Tā bija gandrīz vai pēdīgā mūsu uzvara. Kopš šīs kaujas trīsupju karogi biežāk gāja ienaidniekam pa priekšu nekā aiz tā, kamēr pašās beigās pie Vilagošas [3] noslīdēja no kātiem kā rudens lapas.

Kad Kacs to uzzināja, viņš trieca zobenu pret zemi, mēs abi bijām jau oficieri, un teica, ka tagad neatliekot nekas cits kā tikai ielaist sev lodi pierē. Bet es atcerējos, ka Francijā atkal sēž Napoleons, tāpēc sapurināju Kacu, un mēs aizlavījāmies līdz Komornai.1

Veselu mēnesi mēs gaidījām palīdzību, no Ungārijas, no Francijas, pat no debesīm. Pēdīgi cieloksnis kapitulēja.

Atceros — todien Kacs visu laiku grozījās ap pulvera noliktavu, ar tādu seju kā toreiz, kad grasījās nodurt guļošo lielgabalnieku. Ar varu paņēmām viņu zem rokām un izvedām no cietokšņa pakaļ mūsējiem.

—    Ko tad tu, — kāds no biedriem viņam čukstēja, —7 tā vietā, lai klaiņotu kopā ar mums, gribi aizšmaukt uz debesīm? … Eh, Kac! Ungāru strēlnieki nav gļēvuļi un nelauž savu doto vārdu, pat… švābiem …

Piecatā mēs atdalījāmies no pāripalikušā karaspēka, salauzām savus zobenus, pārģērbāmies par zemniekiem un, paslēpuši pistoles azotē, devāmies uz Turcijas pusi. Bija jāslapstās, jo vajāja Ilainausa 2 banda! …

Tā mēs pa mežiem bez ceļa klīdām nedēļas trīs. Zem kājām — muklājs, virs galvām — rudens lietus, aiz muguras — patruļas, bet priekšā — mūžīga trimda, — tie bija mūsu ceļa biedri. Un tomēr mēs bijām labā omā.

Šapari vienā laidā runāja par to, ka Košuts vēl ko nebūt izdomāšot, Steins bija pārliecināts, ka mums piebiedrosies Turcija, Ļiptaks ilgojās pēc kārtīgas guļas vietas un karsta ēdiena, bet es apgalvoju, ka, lai nu kas, bet Napoleons gan mūs neaizmirsīs. Drēbes lietū izmirka mīkstas kā sviests, mēs bridām pa dubļiem līdz potītēm, pazoles atkrita, bet zābakos šļakstēja vesels orķestris; iedzīvotāji baidījās mums pārdot krūzi piena, bet kādā ciemā zemnieki pat dzinās mums pakaļ ar dakšām un izkaptīm. Tomēr labā oma mūs neatstāja, un Ļiptaks, lumpačodams man blakām, ka dubļi vien šļakstēja uz visām pusēm, elsdams sacīja:

—    Eljen Magear!…[4] ek, kā mēs gulēsim!… Ja vēl tā pirms miega iebaudīsim kādu glāzīti plūmju šņabja!…

Mūsu jautrajā skrandaiņu pulciņā, no kura pat vārnas bēga, likai Kacs bija saducis. Viņš biežāk par citiem atpūtās un ātrāk izdila, lūpas viņam sasprēgāja un acis izdzisa mirdzums.

—   Baidos, ka viņš būs saķēris purva drudzi, — reiz man sacīja. Šapari.

Netālu no Savas upes, neatceros kurā mūsu ceļojuma dienā, kādā nomaļā stūrī atradām dažas mājeles, kur mūs uzņēma ļoti viesmīlīgi. Krēsloja jau, un jutāmies pavisam noguruši, bet uguns pavardā un pudele plūmju šņabja rosināja priecīgas domas.

—   Zvēru, ka vēlākais martā Košuts mūs atkal aicinās ierindā, — iesaucās Šapari. — Mēs darījām muļķīgi, ka salauzām zobenus…

—   Bet turki, varbūt, jau decembrī sāks kustēties, — piebilda Šteins. — Kaut nu mēs līdz tam laikam izturētu …

—    Mīļie! … — vaidēja Ļiptaks, ierakdamies zirnājos, — pie joda, liecieties taču beidzot uz auss, citādi mūs neuzmodinās ne Košuts, ne turki.

—   Skaidrs, ka neuzmodinās! — norūca Kacs.

Viņš sēdēja uz sola iepretim krāsnij un drūmi skatījās ugunī.

—   Tu, Kac, drīz vien, laikam neticēsi vairs dieva žēlsirdībai, — atsaucās Šapari, raukdams uzacis.

—   Tiem, kas neprata nomirt ar ieroci rokā, nav nekādas žēlastības! — atkliedza Kacs. — Jūs esat stulbeņi un es tāds pats … Domājat, ka turks vai francūzis ies jūsu dēļ likt savu galvu zem zobena, jā?… Kāpēc tad jūs paši to nedarījāt?…

—   Viņam ir drudzis, — iečukstējās Šteins. — Būs grūtības ar viņu ceļā …

—    Ungārija! … Nav vairs nekādas Ungārijas! — Kacs murmināja. — Vienlīdzība … Nekad nav bijis vienlīdzības! . .. Taisnība … nekad tādas nebūs … Cūkai labi pat dubļu peļķē, bet cilvēkam ar dvēseli? … Velti, pan Mincel, es pie tevis vairs negriezīšu ziepes….

Tad es sapratu, ka Kacs ir ļoti slims. Es piegāju pie viņa un, vilkdams zirnājos, sacīju:

—   Nāc, August, nāc …

—   Kur lai eju? … — viņš atbildēja, uz brīdi atžirbis. Bet tad atkal turpināja:

—    No Ungārijas padzina, līdz švābiem neaizvilkšos …

Pēdīgi viņš tomēr nogūlās migā. Uguns ķrāsnī izdzisa. Izdzērām beidzamo šņabi un sagūlāmies rindā ar pistolēm rokā. Mājas spraugās vaidēja vējš, šķila, ka visa Ungārija raudātu; mūs pieveica miegs.

Sapnī es redzēju, ka esmu mazs zēns un ir ziemas svētki. Uz galda deg eglīte — izgreznota tikpat trūcīgi, cik mēs paši bijām trūcīgi, bet ap to tēvs, tante, Račeks un Domanskis nepareizā meldiņā velk koļadas:

Dieva dēls piedzimis, ienaids viss rimis …

Es pamodos, šņukstēdams skumjās pēc savas bērnības. Kāds mani raustīja aiz pleca.

Tas bija zemnieks, mājeles saimnieks. Viņš piecēla mani no zirnājiem un, rādīdams uz Kaca pusi, pārbijies teica:

— Palūkojieties, pan zaldāt… Ar viņu noticis kaut kas ļauns…

Viņš paķēra no krāsns skalu un rādīja gaismu. Skatos: Kacs guļ migā, sarāvies čokurā, bet rokā izšauta pistole. Ugunīgi riņķi noskrēja man gar acīm, un, šķiet, es zaudēju samaņu.

Atjēdzos tikai ratos, kad pašlaik tuvojāmies Savai. Svīda jau gaismiņa, diena solījās būt jauka; no upes vilka mikls dzestrums. Es izberzēju acis, saskaitīju … Ratos bijām četri, vedējs piektais. Vajadzēja tak būt pieciem … Nē, vajadzēja būt sešiem!… Meklēju Kacu, bet nevarēju saskatīt. Nejautāju pēc viņa; asaras man aizžņaudza kaklu, un es domāju, ka tūlīt noslāpšu … Ļiptaks snauda, Šteins berzēja acis, bet Šapari skatījās sāņus un, visu laiku jaukdams meldiņu, svilpoja Rakoči māršu.

Ek, brāl Kac, ko tu izdarīji?… Reizēm man šķiet, ka tur, debesīs, tu atradi i ungāru strēlniekus, i savu bojā gājušo vadu. Citreiz dzirdu bungu rīboņu, skarbu marša ritmu un komandu: «Plecā-ā ņemt! …» Un tad es domāju, ka tu, Kac, ej nomainīt sardzi pie dieva tā kunga troņa … Jo slikts būtu ungāru dievs, ja viņš neprastu novērtēt tevi!

…Bet nu gan es sapļāpāju, pasarg dievs!'… Domāju par Vokuļski, bet rakstu par sevi un Kacu. Tāpēc atgriežos pie lietas.

P^-is dienu pēc Kaca nāves mēs nonācām Turcijā, bet pāris nākamos gadus es viens klaiņāju pa visu Eiropu. Biju Itālijā,

Francijā, Vācijā, biju pat Anglijā, bet visur mani spaidīja trūkums un grauza skumjas pēc dzimtenes. Ne vienu vien reizi man šķita, ka zaudēšu prātu, diendienā dzirdēdams plūstam svešu valodu un redzēdams svešas sejas, svešādus apģērbus, svešu zemi. Ne vienu vien reizi es biju gatavs atdot dzīvību, lai kaut paskatītos uz priežu mežu, uz mājām ar salmu jumtiem! … Ne vienu vien reizi es miegā saucu kā mazs bērns: «Es gribu iet mājās! …» Bet pamodies, asarām noplūdis, ar skubu ģērbos un skriešus metos uz ielas, jo man šķita, ka tā noteikti būs vecpilsēta vai Podvaļa …

Iespējams, ka izmisumā es būtu sev padarījis galu, ja no tā neatturētu ziņas par Luiju Napoleonu: viņš jau bija kļuvis par prezidentu un domāja par imperatora kroni. Kad dzirdēju par tā cilvēka uzvarām, kam bija jāizpilda Napoleona I novēlējumi un jānodibina pasaulē kārtība, man bija vieglāk paciest trūkumu un savaldīt skumju lēkmes.

Tiesa gan, viņam tas neizdevās, tomēr — viņš atstāja dēlu. Labs nāk ar gaidīšanu!…

Pēdīgi es vairs nevarēju izturēt un 1851. gada decembrī, izbraucis cauri visai Galicijai, apstājos Tomašovā.[5] mani tirdīja viena vienīga doma:

«Un ja nu arī no šejienes mani aizdzen? …»

Nekad es neaizmirsīšu to prieku, kāds mani pārņēma, kad dzirdēju, ka man jābrauc uz Zamoseju. [6] patiesību sakot, es gan nebraucu, bet labprāt gāju kājām, turklāt ar kādu prieku!

Zamoscjā es pavadīju mazliet vairāk nekā gadu. Tā kā labi skaldīju malku, tad katru dienu tiku svaigā gaisā. No šejienes aizrakstīju vēstuli Mincelim un, šķiet, saņēmu no viņa atbildi, pat naudu; tomēr, atskaitot parakstīšanos pie saņemšanas, citus sīkumus vairs neatceros.

Tomēr liekas, ka Jans Mincelis manā labā izdarīja vēl kaut ko, lai gan līdz kapa malai nepieminēja un nevēlējās par to runāt. Viņš apstaigāja vairākus ģenerāļus, kuri bija piedalījušies ungāru karā, ieskaidrodams, ka jāglābj biedrs no nelaimes. Nu, un izglāba mani; 1853. gada februārī jau varēju braukt uz Varšāvu. Man atdeva pat oficiera diplomu, vienīgo piemiņu, kas palikusi 110 Ungārijas, ja neskaita divus ievainojumus: krūtis, un kājā. Vēl vairāk — oficieri man par godu sarīkoja pusdienas, un mēs daudzkārt sadzērām uz ungāru strēlnieku veselību. Kopš tā laika es saku, ka vispastāvīgākā draudzība izaug kaujas laukā.

Tikko biju pametis savus apartamentus Zamoscjā, pliks kā baznicas žurka, tūlīt man ceļā nostājās nepazīstams ebrejs un pasniedza vēstuli ar naudu. Atvēru to un izlasīju:

«Mans dārgais Ignācij! Nosūtu tev ceļam divsimt zlotu, gan jau vēlāk norēķināsimies. Brauc tieši pie manis uz veikalu Krakovas priekšpilsētā, tikai, diespasarg, ne uz Podvaļu, tur dzīvo tas nelietis Francis, it kā mans brālis, kuram pat kārtīgs suns nesniegs roku. Skūpstu tevi. Jans Mincelis. Varšavā 1853. g. 16. februārī.

Bet, bet!… Vecais Račeks, tas, kas apprecējās ar tavai tanti, — nomira; un viņa arī, tikai pirmā. Viņi atstāja tev nedaudz grabažu un pāris tūkstošus zlotu. Viss glabājas pie manis pilnīgā kārtībā, tikai tantes salopu kodes mazliet sakapājušas, tā bestija Kasja bija aizmirsusi ielikt tabakas lapas. Francis liek tevi skūpstīt. Varšavā 1853. g. 18. februāri.»

Tas pats ebrejs aizveda mani pie sevis uz māju un iedeva sainīti ar veļu, apģērbu un kurpes. Viņš pamieloja mani ar zoss buljonu, tad ar vārītu zosi, tad ar ceptu, ko nevarēju sagremot līdz pašai Ļubļinai. Pēdīgi viņš man vēl ceļam iedeva pudeli teicama medus, aizvadīja līdz pajūgam, kas jau gaidīja un ne dzirdēt negribēja par atlīdzību.

—    Kauna lieta būtu ņemt naudu no cilvēka, kas atgriežas no emigrācijas, — viņš atbildēja uz visiem maniem pierādījumiem.

Tikai tad, kad es jau grasījos kāpt ratos, viņš pavilka mani sāņus un, aplaidis acis visapkārt, vai kāds nenoklausās, iečukstējās:

—   Varbūt cienītajam panam ir ungāru dukāti, tad es nopirkšu. Es jums maksāšu pēc sirdsapziņas, man vajadzīgs meitai, viņa pēc jūsu Jaungada iziet pie vīra …

—    Man nav dukātu, — es atbildēju.

—  ^Cienītais pans bija ungāru karā, un viņam nav dukātu? … — viņš izbrīnījies jautāja.

Es jau uzliku kāju uz ratu kāpšļa, kad viņš pavilka mani sāņus pa otram lāgam.

—   Bet varbūt cienītajam panam atradīsies kādas nebūt dārglietas? .. . Kādi gredzentiņi, pulkstenīši. rokas sprādzes?… Lai man tāda veselība, cik godīgi es samaksāšu, jo to es savai meitai …

—   Nav, brāl, nav nekā, goda vārds …

—   Nekā? — viņš atkārtoja, plaši ieplezdams acis. — Kāpēc tad jūs gājāt uz Ungāriju? …

Mēs devāmies ceļā, bet viņš aizvien vēl stāvēja, turēdams roku pie bārdas, nožēlā šūpodams galvu.

Rati bija noīrēti man vienam. Taču jau nākamā ielā ormanis salika savu brāli, kam bija steidzamas darīšanas Krāsnijstavā.

—   Atļaujiet, jūsu žēlastība, paņemt viņu, — ormanis lūdza, noņēmis cepuri. — Kur bū,s slikls ceļš, viņš ies kājām.

Pasažieris iesēdās. Nebijām vēl aizbraukuši līdz pilsētas vārtiem. kad mūs apturēja kāda ebrejiete ar saini rokā un sāka skaļi sarunāties ar ormani. Izrādījās, ka tā ir viņa tante, kurai Faislavicos saslimis bērns.

—   Varbūt jūsu žēlastība atļaus viņai piesēst… Viņa ir pavisam viegliņa … — ormanis lūdza.

Beidzot, jau aiz pilsētas vārtiem, vairākās vietās uz šosejas atradās vēl trīs mana ormaņa rada gabali, un viņš tos uzņēma, teikdams, ka lā man ceļā būšot jautrāk. Pasažieri mani iespieda pašā kaktiņā, kāpa uz kājām, pīpēja smirdošu tabaku, bet galvenais — tarkšķēja kā apsēsti. Un tomēr es nemainītu savu šauro kaktiņu pret pašu ērtāko vietu franču'diližansā vai angļu vagonā. Es biju dzimtenē!

Četras dienas man šķita, ka sēdu pārnesamā lūgšanas namā. Katrā stāvvietā kāds no pasažieriem izkāpa, un viņa vietu ieņēma atkal cits. Pie Ļubļinas man uz muguras uzvēlās smags sainis: patiesi brīnums, ka neizlaidu garu. Pie Kurovas mēs dabūjām nostāvēt pāris stundu uz šosejas, jo kādam bija pazudis koferis, un ormanis jāšu<> devās pēc tā uz krogu. Un pēdigi — es visu ceļu jutu. ka man uz kājām guļošais pēlis ir apdzīvots biežāk nekā Beļģija.

Piektajā dienā vēl pirms saules lēkta mēs apstājāmies Prāgā. Bet, tā kā ratu šeit bija ļoti daudz un pontontilts šaurs, tad Varšavā iebraucām tikai ap desmitiem. Jāpiemetina, ka visi mani līdzbraucēji izgaisa Bednarskas ielā gluži kā etiķskābais ēteris, atstādami aiz sevis vienīgi asu smaku. Kad es, kārtodams rēķinus ar ormani, ieminējos par šiem pasažieriem, viņš iepleta acis.

—    Kādi pasažieri?… — viņš iesaucās izbrīnījies. — Jūs, žēlīgais pan — jūs esat pasažieris, bet tie — īsta sērga. Kad mūs apturēja pie posteņa, tad pat sargs divus tādus lupatlašus vērtēja par zlotu uz vienu pasi. Un žēlīgais pans^ domā, ka tie bijuši pasažieri! …

—    Tātad neviena nav bijis? … — atcirtu. — Bet no kā tad, .pie velna, blusas, kas mani apsēdušas?

—    Varbūt no mitruma. Vai es zinu? — atbildēja ormanis.

Tādā veidā pārliecināts, ka pajūgā bez manis neviena cita

nav bijis, es, saprotams, samaksāju par visu ceļu, kas tā aizkustināja ormani, ka viņš, iztaujājis, kur es apmetīšos, nosolījās ik pārnedēļas pagādāt kontrabandas tabaku.

—   Pat tagad, — viņš klusi sacīja, — man vezumā sainis. Varbūt žēlīgajam panam atnest pāris mārciņu? . ..

—    Ka tevi velns parautu! — es norūcu, paķerdams savu sainīti. — Tā tik vēl trūka, lai mani arestētu par kontrabandu!

Teciņus steigdamies pa ielām, es vēroju pilsētu, kas pēc Parīzes šķita netīra un šaura, bet cilvēki — drūmi. Jana Minceļa veikalu Krakovas priekšpilsētā es atradu viegli, bet, redzot pazīstamās vielas un izkārtnes, man bija jāapstājas uz brīdi: sirds sāka tik neganti dauzīties.

Es paskatījos uz veikalu — nu, gandrīz tāds pats kā Podvaļas ielā, virs durvīm skārda zobens un bungas, varbūt tās pašas, uz kurām raudzījos bērnībā! Logā šķīvji, zirgs un lēkājošs kazaks … Kāds pavēra durvis, pie griestiem redzēju karājamies pūšļus ar krāsām, tīkliņu ar korķiem, pat izbāzto krokodilu.

Pie loga aiz letes vecajā krēslā sēdēja Jans Mincelis un raustīja aiz auklas kazaku …

Iegāju veikalā, viss trīcēdams kā galerts, un nostājos pretī Janam. Ieraudzījis mani, viņš tusnīdams, zēns sācis jau apvelties. piecēlās no krēsla un piemiedza acis… Tad uzreiz uzkliedza vienam no veikala zēniem:

—?Vicek! … Drāz pie panas Malgožatas un pasaki, ka kāzas tūlīt pēc lieldienām! …

Tad viņš izstiepa pāri letei abas rokas un mēs ilgi stāvējām x apkampušies, nesacīdami ne vārda.

—    Bet vālēji gan tu tos švābus! Zinu, zinu, — viņš iečukstēja man ausī. — Sēdies, — rādīdams uz krēslu, v^ņš piebilda.

—    Kazek, uzjoņo pie Grossmutter … Pans Zeckis atbraucis! … Es apsēdos, un mēs atkal nevarējām parunāt. Viņš bēdīgi

šūpoja galvu, es nolaidu acis. Abi mēs domājām par nabaga Kacu un par mūsu nepiepildītajām cerībām. Pēdīgi Mincelis ar skaļu troksni nošņauca degunu un, aizgriezies pret logu, norūca:

—    Nu, ko tur …

Aizelsies atgriezās Viceks. Es ievēroju, ka jaunekļa svārks spīd no laukiem.

—    Biji? — Mincelis noprasīja.

—    Bi ju. Pana Malgožata teica, ka labi.

—    Precies? — jautāju Janam.

—   iFi! … Ko lai citu dara! — viņš atbildēja.

—    Un kā jūtas Grossmutter?

—   Kā vienmēr. Slimo tikai tad, kad viņai kāds sasit kafijas kannu.

—    Un Francis?

—    Nepiemini tu man to nelieti, — Jans Mincelis salēcās.

—    Vakar es nozvērējos, ka mana kāja vairs nepārkāps viņa slieksni

—   Ko viņš tev nodarīja? — prasīju es.

—   Tas švābu izdzimtenis visu laiku ņirdz par Napoleonu! Saka, ka esot lauzis republikai doto zvērestu, ka esot ampelmanis. kam pieradināts ērglis pieķēzījis cepuri … Nē, nē, — Jans Mincelis atkārtoja, — ar to cilvēku es nevaru dzīvot! …

Pa visu mūsu sarunu laiku divi zēni un bodes zellis apkalpoja pircējus, kuriem es nepievērsu ne mazāko uzmanību. Tad nočīkstēja iekšējās durvis, un aiz skapja iznira večiņa dzeltenā kleitā ar kafijas kannu rokās.

—   Gut Morgen, meine Kinder! … Der Kaffee ist schon … Es piesteidzos un noskūpstīju viņas izdilušās rociņas, nevarēdams dabūt pār lūpām neviena vārda.

—   Ignaz … llerr Ješās! Ignaz! — viņa iesaucās, apkampdama mani. — Wo bist du so lange ge\vesen, lieber Ignaz?…

—   Nu, Grossmutter tak zina, ka viņš bija karā. Ko tad tur jautāt, kur bija? — iejaucās Jans.

—    Iierr Jesās! … Aber du hast noch keinen Kaffce getrunkcn? …

—    Skaidrs, ka nav dzēris, — Jans atbildēja manā vārdā.

—    Du lieber Gott! Es ist ja schon zehn Uhr …

Viņa ielēja man krūziti kafijas, iedeva trīs svaigas bulkas un, kā parasts, nozuda.

Te ar lielu troksni atvērās ieejas durvis un veikalā iebrāzās Francis Mincelis, vēl kuplāks un vēl sarkanāks nekā brālis.

—   Kā klājas, Ignācij!_____ — viņš iesaucās, grābdams mani

savos apkampienos.

—   Nebučojies tu ar muļķi, kurš iegrūdis kaunā visu Minceļu dzimtu! … sacīja Jans.

—   Ai-ai-ai! Iedomājies tikai — dzimta! … — smiedamies atbildēja Francis. — Mūsu tēvs atbrauca uz šejieni pliks kā baznīcas žurka …

—    Es ar jums nerunāju! — Jans atkliedza.

—    Es arī ar jums ne, es runāju ar Ignāciju, — atcirta Francis. — Bet mūsu tēvabrālis, — viņš turpināja, — bija tik sīvs švābis, ka pat izlīda no zārka pēc savas naktsmices, ko bija piemirsuši viņam ielikt…

—   Jūs apvainojat mani paša mājā! — iebļāvās Jans.

—    Neesmu ieradies pie jums mājās, bet veikalā pēc iepirkumiem … Vicek! — Francis griezās pie zēna, — dod man par grasi korķus … Tikai ietin papīrā … Uz redzīti, mīļais Ignācij, ieskrien pie manis šovakar, papļāpāsimies pie pudelītes laba vīna. Varbūt, ka arī tas kungs atnāk kopā ar tevi, — viņš piebilda jau uz ielas, ar pirkstu norādīdams uz dusmās sazilējušo Janu.

—   Kāju es nesperšu pie tā sasodītā švāba! — nokliedza Jans.

Tas tomēr neko nekaitēja, vakarā abi sēdējām pie Franča.

Garāmejot pieminēšu, ka nebija tādas nedēļas, kad abi brāļi Minceļi nesastrīdētos un atkal nesalabtu, mazākais — reizes divas. Bet pats interesantākais bija tas, ka sadursmes nekad nenotika materiālu vērtību dēļ. Tieši otrādi, ar visām domstarpībām, abi brāļi deva viens otram galvojumus, aizņēmās naudu viens no otra un savstarpīgi maksāja parādus. Strīdus iemesli slēpās viņu raksturos.

Jans Mincelis bija romantiķis un jūsmīga dvēsele, Francis — mierīgs un zobgalīgs, Jans bija karsts bonapartists, Francis — republikānis un nesamierināms Napoleona III ienaidnieks. Un pēdīgi — Francis Mincelis atzina savu vācisko izcelšanos, kamēr Jans svinīgi apgalvoja, ka Minceji cēlušies no senas poļu Mentusu dzimtas, kuri sen jau, varbūt pirms Jagelloniem, varbūt pirms vēlētiem karaļiem, apmetušies starp vāciešiem.

Pietika ar vienu glāzīti vīna, lai Jans Mincelis sāktu dauzīt ar dūrēm pa galdu vai savu kaimiņu mugurām un aurot:

— Es jūtu savās dzīslās senas poļu asinis! … Nevar būt, ka mani dzemdējusi vāciete! … Bez tam man ir dokumenti …

Un sevišķi uzticamām personām viņš rādija divas vecas apliecības, no kurām viena attiecās uz kādu Modeļevski, zviedru laiku Varšavas tirgotāju, bet otra — uz Milleru, Kostjuško karaspēka poručiku. Kāds šīm abām dzimtām bija sakars ar Minceļu ģimeni — to es nezinu pat šodien, lai gan paskaidrojumus esmu dzirdējis ne vienu vien reizi.

Pat sakarā ar Jana kāzām starp brāļiem atkal uzliesmoja ķilda: Jans šim svinīgajam notikumam bija iegādājies aveņkrāsas kuntušu, dzeltenus zābakus un zobenu, bet Francis paziņoja, ka nepieļaus tādu maskarādi laulībās, kaut vai viņam vajadzētu par to iesniegt sūdzību policijā. Padzirdējis to, Jans nozvērējās, ka nositīšot nodevēju, kad tas pagadīšoties viņam acis, un kāzu vakariņām ietērpās savu senču Mentusu drānās. Francis bija klāt ir pie laulībām, ir mielastā un, lai gan nerunāja ar brāli, gandrīz līdz nāvei nodancināja viņa sievu un gandrīz līdz pašnāvībai sadzērās viņa vīnu.

Pat īsi pirms Franča nāves, kas nomira 1856. gadā ar karbunkulu, neiztika bez skandāla. Pēdējo triju dienu laikā abi brāļi ļoti svinīgā veidā pa divi lāgi viens otru nolādēja un izslēdza no mantojuma. Un tomēr Francis visu savu īpašumu novēlēja Janam, bet Jans ilgas nedēļas sirga, bēdādamies pēc brāļa un pusi no mantojuma, apmēram divdesmit tūkstošus zlotu, piešķīra kādiem trim bāriņiem, par kuriem gādāja līdz pat kapa malai.

Tā bija dīvaina ģimene!

Un atkal esmu noklīdis no sava temata: vajadzēja rakstīt

>

par Vokuļski, bet rakstu par Minceļiem. Ja nejustos tik možs, tad varētu nākt pie slēdziena, ka mana pļāpība ir tuva vecuma pazīme.

Es jau teicu, ka Staha Vokuļska rīcībā daudz ko nesaprotu, un katru reizi man gribas jautāt: kāpēc viņš visu to dara? . ..

Un tā, kad es atgriezos veikalā, mēs gandrīz katru vakaru sapulcējāmies augšā pie Grossmutter: Jans un Francis Minceļi. bet reizēm arī Malgosja Pfeifere. Malgosja ar Janu nosēdās loga iedobumā un, rokām sadevušies, raudzījās debesīs; Francis dzēra alu 110 liela kausa, kam bija cinkots vāks; vecīte adīja zeķi, bet es stāstīju daudzo gadu piedzīvojumus aiz robežām.

Visbiežāk, protams, runa iznāca par klaidoņa skumjām, zaldāta dzīves grūtībām vai kaujām. Tādos brīžos Francis izdzēra divkāršu alus porciju, Malgosja spiedās klāt Janam, pie manis neviens tā nespiedās, bet Grossmutter nolaida valdziņus zeķē. Kad es beidzu savu stāstu, iFrancis skaļi nopūtās, ērtāk iekārtodamies uz dīvāna, Malgosja skūpstīja Janu, Jans — Malgosju, bet vecīte purināja galvu un sacīja:

—   JešāsI Jesās! Wie ist das schrecklicb . . . Aber sag mir, lieber Ignaz, vozu also bist du denn nach Ungarn gegangen?

—   Nu, Grossmutter talc zin, ka Ignācijs aizbrauca uz Ungāriju karot, — nepacietīgi viņu pārtrauca Jans.

Bet vecīte joprojām brīnījās un, grozīdama galvu, murmināja sev zem deguna:

—   Der Kaffie \var ja immer gut und zu Mittag bat er sich doch immer voligegessen . . . Warum hat er denn das getan?

—   Ak Grossmutter, jūs vienmēr domājat, tikai par kafiju un pusdienām, — Jans bija sašutis.

Pat tad, kad es pastāstīju par Kaca pēdējiem mirkļiem un briesmīgo nāvi, vecīte patiesi apraudājās — pirmo reizi, kopš es viņu pazīstu, — pat tad, noslaucījusi acis, ķērās atkal pie savas zeķes un murmināja:

—Merkvviirdig! Der Ivaffee vvar ja immer gut und zu Mittag bat er sich doch immer voligegessen .,. Warum bat er denn das getan ?

16L

To pašu es tagad gandrīz vai katru brīdi saku par Stahu Vokuļski. Pēc sievas nāves viņam bija drošs maizes gabals —kālab ļfiņam vajadzēja braukt uz Bulgāriju? Tur viņš ieguvis tādu bagātību, ka varētu slēgt veikalu, — kālab viņš to vēl

11 Lelle, I

paplašina? Jaunais veikals ienes lielisku peļņu, kālab viņam vajag dibināt vēl nez kādu tur tirdzniecības sabiedrību?

Kālab viņš noīrējis sev tik milzīgu dzīvokli? Kālab nopircis' ekipāžu un zirgus? Kālab viņš laužas pie aristokratijas un vairās no tirgotājiem, kuri nevar viņam to piedot? …

Un ar kādu nolūku viņš palīdz važonim Visockim un tā brālim, dzelzceļa pārmijniekam? Kāpēc vairākiem trūcīgiem amatniekiem palīdzējis atvērt darbnīcas? Kāpēc rūpējas pat par palaidni, kas, lai arī dzīvo pie mūķenēm, tomēr stipri kaitē viņa godam? .. .

Bet cik viņš slīpēts! … Kad es, uzzinājis biržā par Hedela atentātu, atgriezos veikalā un, skatoties cieši viņam acīs, teicu:

—   Zini, Stah, kāds Hedels šāvis uz ķeizara Vilhelmu . . .

Viņš it kā nekas nebūtu bijis, atbild:

—   Jucis.

—   Jā, bet tam jukušajam, — saku es, — noripinās galvu.

—   Un pareizi, — viņš atbild, — nevairosies trako suga.

Kaut viņam būtu ietrīcējies jel viens muskulītis sejā, nekā!

Es pat sastingu, redzot tādu aukstasinību.

Dārgais Stah, tu esi manīgs, bet arī es neesmu ar pliku roku ņemams: zinu vairāk, nekā tu vari iedomāties, un tikai tas sāp, ka tu man neuzticies. Bet laba drauga un veca zaldāta padoms varētu ne vienreiz vien pasargāt tevi no kādas muļķības vai pat traipa …

Bet ko man te klāstīt savus uzskatus — lai manā vietā runā notikumi.

Maija mēneša sākumā mēs pārbraucām uz jauno veikalu, kas aizņem piecas milzīgas zāles. Pirmajā telpā, pa kreisi, novietoti tikai krievu audumi: katūns, satīns, zīds un samts. Otrā telpā pusi aizņem tie paši audumi, pārējo — tualetes piederumi: cepures, apkaklītes, kaklasaites, lietussargi. Galvenajā zālē, pretī ieejai — vissmalkākās mantas: bronza, majolika, kristāli, ziloņkauls. Nākamā zālē, pa labi, izvietotas rotaļlietas, tāpat ražojumi no koka un metāla, bet pēdējā telpā — gumijas un ādas preces.

Tā es to izkārtoju: nezinu, vai pareizi, bet dievs mans liecinieks, ka vēlējos, lai iznāktu, cik labi vien var. Pēdīgi es apjautājos Staham Vokuļskim, kā viņš domā, bet Stahs tikai paraustīja plecus un pasmaidīja, it kā sacīdams:

«Kā<la man tur daļa? …»

Ērmots cilvēks! Ienāk viņam galvā ģeniāls plāns, viņš to arī izpilda vispārējos vilcienos, bet neliekas ne zinis par sīkumiem. Viņš lika pārcelt veikalu uz jaunām telpām, viņš to pārvērta par galveno tirdzniecības centru ar krievu audumiem un ārzemju galantēriju, viņš noorganizēja tā vadību. Bet, izdarījis to, vairs nejaucas veikala lietās: braukā vizītēs pie ievērojamiem paniem, vizinās savā ekipāžā pa Lazenkiem vai arī pazūd bez pēdām; veikalā parādās ne vairāk kā uz pāris stundām dienā. Turklāt vēl izklaidīgs, satraukts, it kā gaidītu ko vai baidītos no kā.

Bet kāda viņam zelta sirds!

Ar kaunu atzīstos, ka man bija mazliet nepatīkami pārcelties uz jaunajām telpām. Ar veikalu vēl pusbēda; pat gribējās labāk kalpot lielā, pēc Parīzes modes iekārtotā veikalā nekā tādā bodelē, kāda bija vecā. Bet žēl bija šķirties no savas istabas, kurā tiku nodzīvojis divdesmit piecus gadus. Par cik mūsu vecais kontrakts bija spēkā līdz jūlijam, es līdz pusmaijam nosēdēju savā istabā, lūkodamies gan uz sienām, gan uz loga restēm, kas man atgādināja priecīgākos brīžus Zamocjā. gan uz vecajām mēbelēm.

«Kā es to visu izkustināšu, kā pārvedīšu, žēlīgais dievs! …» domāju.

Te kādu dienu maija vidū, toreiz klīda runas, ka kara nebūšot, īsi pirms veikala slēgšanas pienāk pie manis Stahs un saka:

—   Nu, vecais, tā kā būtu laiks pārcelties uz jauno dzīvokli.

Man bija tāda sajūta, it kā es būtu zaudējis visas asinis.

Bet viņš turpina:

—   Nāc man līdzi, parādīšu jauno dzīvokli, ko tev noīrēju šai pašā mājā.

—   Kā tā — noīrēji? — saku. — Papriekš tak jāvienojas ar saimnieku par cenu.

—   Ir jau samaksāts, — viņš atbildēja.

Paņēma mani zem rokas un ved caur veikala gala durvīm priekšnamā.

—    Pagaidi, — saku, — šis dzīvoklis aizņemts …

11

163

BЈt viņš atbildes vietā atver durvis priekšnama otrā pusē . . . Eju iekšā . . . goda vārds — salons! .. . Mēbeles apsistas ar plīšu,

uz galdiem albumi, uz logiem majolika . . . Pie sienas grāmatu skapis …

—   Te tev, — Stahs saka, rādīdams uz grāmatām greznos iesējumos, — trīs grāmatas par Napoleonu I, Garibaldija un Košuta dzīves apraksti, Ungārijas vēsture . ..

Ar grāmatām es biju ļoti apmierināts, bet salons, jāatzīstas, atstāja uz mani nepatīkamu iespaidu. Stahs to ievēroja un pasmaidījis piepeši pagrūda vaļā otras durvis.

Žēlīgais dievs! … Tā otra istaba, tā jau mana vecā istaba, kur nodzīvoju divdesmit gadus! Logi aizrestoti, zaļi aizkari, mans melnais galds.. . Bet pie pretējās sienas mana dzelzs gulta, divstobrene un futrālis ar ģitāru . . .

—   Kā tad tā, — saku, — manas mantas jau pārnestas? …

—   Jā, — atbild Stahs, — visu līdz pēdējai skrūvītei pārnesām, pat Ira paklājiņu.

Varbūt kādam tas liksies smieklīgi, bet man acīs bija asaras … Es skatījos uz viņa skarbo seju, skumjajām acīm un nudien negribējās ticēt, ka šis cilvēks ir tik tālredzīgs un tik iejūtīgs … Ja es viņam kaut reizi būtu ieminējies par to . . . Viņš pats bija nojautis, ka es skumšu pēc vecā mitekļa, un pats rūpējies par manu grabažu pārvešanu.

Laimīga būtu tā sieviete, ar ko viņš apprecētos, man viņam noskatīta pat piemērota partija … bet viņš jau laikam neapprecēsies. Viņam pa galvu jaucas visādas nevaldāmas domas, tikai ne par precībām diemžēl! .. . Cik daudz cienījamu cilvēku nav nācis uz mūsu veikalu it kā pēc pirkumiem, bet īstenībā saprecināt Stahu, un viss veltīgi.

Kaut vai Sperlinga, viņai ir simttūkstoš rubļu tīrā un spirta brūzis.. Ko tik viņa nav sapirkusies pie mums, un viss tikai tādēļ, lai man pajautātu:

—   Nu, vai pans Vokuļskis netaisās precēties?

—   Nē, cienījamā pane .. .

—    Žēl! — Sperlinga nopūšas. — Tāds skaists veikals, bagātība, un tas viss izputēs … bez saimnieces rokas. Bet, ja pans Vokuļskis izvēlētos kādu cienījamu un turīgu sievieti, pieaugtu arī paša kredīts.

—   Zelta vārdi, cienījamā pane … — atbildu cs.

—   Adieu, pan Zecki, — viņa saka un maksā kasē divdesmit vai pat piecdesmit rubļu. — Tikai neiedomājieties atstāstīt panam Vokuļskim, ka es kaut ko runāju par precībām. Viņš vēl var nodomāt, ka veca vecene tīko pēc tā … Adieu, pan Zecki . . .

«Kā tad, noteikti neaizmirsīšu pasacīt viņam to .. .»

Bet pats pie sevis domāju — būtu es Vokuļskis, mirklī apprecētos ar šo bagāto atraitni. Kas viņai par augumu, Ilerr Jesās! …

Vai atkal tāds Šmeterlings, ādminis. Katru reizi, kad kārtojam rēķinus, viņš saka:

—   Vai pans nevarētu, tā sakot, nevarētu panu Vokuļski, tā sakot, apprecināt'? .. . Puisis viņš, tā sakot, ugunīgs, skausts kā vērsim . . . Lai, tā sakot, pērkons mani nosper, es pats viņam atdotu savu meitu, bet pūrā, tā sakot, dotu preci par desmit tūkstošiem, tā sakot, gadā . .. Nu? …

Vai atkal'tāds padomnieks Vronskis. Nav bagāts, kluss, bet katru nedēļu nopērk pie mums kaut vai pāri cimdu un katru reizi saka:

—   Kā gan lai Polija neiet uz postu, mans dievs, ja tādi kā Vokuļskis neprecas! Viņam, mans dievs, pat pūrs nav vajadzīgs; varētu izvēlēties sev tādu jaunavu, kas, mans dievs, gan klavieres prot spēlēt, gan laba saimniece, gan valodas prot…

Tādi precinieki bariem grozās ap mūsu veikalu. Dažas mātes, tantes vai tēvi vienkārši atved savas skuķes precību gados pie mums. Māte, tante vai tēvs pērk kaut ko par rubli, bet skuķe tikām staigā pa veikalu, apsēžas, iesprauž rokas sānos, lai pievērstu uzmanību savam augumam, izliek uz priekšu labo kājiņu, tad kreiso, tad paceļ rociņas … Un viss ar nolūku, lai nogrābtu Stahu, bet viņa nemaz nav veikalā vai, ja ir, pat nepamet aci uz preci, it kā sacīdams: «Ar taksāciju nodarbojas pans Zeckis .. .3

Atskaitot ģimenes ar pieaugušām meitām, tāpat atraitnes vai jaunkundzes precību gados, kuras, kā liekas, ir drosmīgākas par ungāru strēlniekiem, pārējo ģimeņu simpātijās mans nabaga Stahs nebauda. Nav jau arī brīnums — viņš nostādījis pret sevi visus zīda un kokvilnas fabrikantus, tāpat tirgotājus, kas pārdod viņu preces.

Reiz svētdienā, reti man tas gadās, es aizgāju uz restorānu pabrokastot. Glāzīte anīsa šņabja un gabaliņš siļķes pie bufetes, bet pie galda porcija spēķes un pudelīte portera — lūk, un visa balle! Samaksāju nepilnu rubli, bet cik dūmu ncsarijos, ko visu nesaklausljos … Pietiks vairākiem gadiem.

Smacīgā un tumšā kā kūpinātava istabā, kur man pasniedza spēķes, pie viena galda sēdēja kādi seši vīri. Tie bija ļaudis — apaļi miesās un labi ģērbušies; droši vien tirgotāji, namīpašnieki, bet varbūt i fabrikanti. Pēc izskata katram varēja būt ap trīs līdz pieci tūkstoši gada ienākuma.

Par cik es nepazinu viņus un droši vien arī viņi mani, tad nevaru turēt tos aizdomās par tīšu aprunāšanu. Bet, lūdzu, iedomājieties, kāda sagadīšanās, ka tieši tad, kad es iegāju, viņi runāja par Vokuļski. Kas runāja, to es dūmu dēļ neredzēju; protams, ka arī neiedrošinājos pacelt acis no šķīvja.

—   Viņš taisījis labu karjeru! — sacīja zema balss. — Jaunībā apkalpoja tādus kā mēs, bet uz vecumdienām viņam sagribējies luncināties ap augstiem kungiem.

—   Tie mūsdienu kungi, — iejaucās kāds cits, kuru mocīja astma, — nav vairāk vērti par viņu. Kurā grāfa mājā senāk pieņemtu bijušu pārdevēju, kas ieprecēdamies ticis pie bagātības . . . Jāsmejas! .. .

—   Precības — tas ir sīkums, — nokrekstējusies atbildēja zemā balss, — izdevīgas precības — tā. nav peļama lieta. Bet miljoni, kas sarausti ar piegādēm kara laikā, tie gan jau no tālienes ož pēc kriminālnozieguma.

—   Tā kā neesot zadzis, — kluSā balsī ieminējās kāds trešais.

—   Ja tā, tad miljonu viņam nav, — bass nodārdināja. — Bet ko tādā gadījumā viņš ceļ degunu debesīs? … Ko lien pie aristokrātiem?

—    Runā, — piemetināja vēl cita balss, — ka viņš gribot nodibināt tirdzniecības sabiedrību tikai no muižniekiem vien …

—   Aha! … Lai viņus noplūkātu un pēc , tam aizlaistos, — iejaucās aslmatiķis.

—    Nē, — turpināja bass, — viņš 110 tās kara laika piegādes nedabūs sevi tīru pat ar zaļajām ziepēm. Galantērijas tirgotājs un piegāde. Varšavietis brauc uz Bulgāriju! . ..

—   Jūsu brālis, inženieris, brauca pelnīt vēl tālāk, — iebilda klusā balss.

—   Kā tad! — bass to pārtrauca. — Varbūt arī viņš ieved katūnu no Maskavas, ko? Te ir pavisam cits āķis: viņš gremdē tēvzemes rūpniecību! …

—    Eh-he-he! — iesmējās kāds līdz šim klusējušais, — tas jau uz tirgotāju vairs neattiecas. Tirgotājam rūp, lai uzietu lētāku preci un pārdotu ar lielāku pelņu. Vai nav tā? Eh-he-he! . ..

—    Katrā gadījumā es par viņa patriotismu nedodu ne graša, — atbildēja bass.

—   Un tomēr, — ieminējās klusā balss, — kā liekas, Vokuļskis pierādījis savu patriotismu ne tikai ar mēli vien …

—   Jo ļaunāk! — pārtrauca viņu bass. — Pierādījis, būdams vēl plikadīda; atdzisa, sajutis rublīšus kabatā.

—       Ek … mums vienmēr vajag kādu apvainot vai nu dzim. tenes nodevībā, vai zādzībā! Nejēdzība! … — klusā balss bija

sašutusi.

—   Ko jūs viņu tik vareni aizstāvat? … — jautāja bass, trokšņaini atvirzīdamies ar krēslu.

—    Aizstāvu, jo esmu par viņu šo to dzirdējis, — klusā balss atbildēja. — Man ir ormanis, kāds Visockis, kas dzīvoja badā, iekams Vokuļskis viņu nostādīja uz kājām .. .

—    Par Bulgārijā sarausto naudu! … Labdaris!

—   Citi, mans kungs, tikuši pie bagātības uz sabiedrības fondu rēķina, un — nekā. Eh-he-he!

—    Katrā ziņā, viņš ir tumša personība, — secināja astmatiķis. — Mētājas uz visām pusēm, veikalam neseko, katūnu ieved un muižniecību, kā liekas, grib apvest ap stūri.. .

Šai brīdī restorāna zēns atnesa viņiem vēl pudeles, un es . klusām aizlavījos. Sarunā neiejaucos tāpēc, ka pazīstu Stahu kopš bērnības un varētu pateikt viņiem tikai trīs vārdus: «Jūs esat zemiski! …»

Un to visu runā tagad, kad es trīcu un drebu par viņa nākotni, kad celdamies un guldamies vaicāju sev: «Ko viņš dara? Kālab to dara? Kas no tā iznāks? …» Un to visu runā par viņu šodien, manā klātbūtnē, kad pats vakar redzēju, ka pārmijnieks Visockis nokrita viņam pie kājām, pateikdamies par pārcelšanu uz Skerneviciem un naudas palīdzību …

Vienkāršs cilvēks, bet cik godīgs! Atveda sev līdzi desmitgadīgo dēlu un, rādīdams uz Vokuļski, teica:

—    Ievēro, Petrek, šo kungu un atceries: viņš ir mūsu lielākais labvēlis … Ja viņš kādreiz prasīs, lai tu nocērt roku viņa dēļ —? cērt, un, vienalga, ar to tu nebūsi atlīdzinājis viņam …

Vai atkal tā meiča, kas raksta viņam no klostera: «Es

atcerējos kādu lūgšanu, kuru zināju bērnībā, un tagad to skaitīšu par jums …»

Te nu bija — vienkārši cilvēki, te nu bija — kritušas sievietes; vai viņiem nav vairāk cēlu jūtu nekā mums, šlipsaiņiem, lai gan pa visu pilsētu lielāmies ar saviem tikumiem, paši tam neticēdami. Stahs dara pareizi, rūpēdamies par šiem nelaimīgajiem. • tomēr … varētu to darīt mazliet mierīgāk . . .

Ak! Man tagad sagādā raizes viņa jaunās pazīšanās .. .

Atceros, maija sākumā veikalā ienāca kāds ļoti aizdomīgs tips — sarkanas bakenbārdas, draņķīgas ačeles, nolika uz pults savu vizītkarti un lauzītā valodā saka:

—    Lūdzu pasacīt pan Vokuļski, ka būšu šodien septiņi . . .

Un vairāk neko. Paskatījos uz vizītkarti, lasu: «Viljams Ko-

linzs, angļu valodas skolotājs .. .» Kas tas par farsu? . . . Kādēļ lai Vokuļskis mācītos angliski?! . . .

Tomēr visu es sapratu tad, kad otrā dienā pienāca telegrama par … Iledela atentātu . . .

Vai atkal cita pazīšanās — kāda pane Melitone, kura pagodina mūs ar savām vizītēm, kopš Stahs atgriezies no Bulgārijas. Kalsena sieviete, maza, tarkšķ kā dzirnavas, bet jūtams, ka saka tikai to. ko grib pateikt. Iedrāžas viņa reiz maija beigās:

—. Vai pans Vokuļskis ir? Droši vien nav, tā jau paredzēju . .. Tātad es runāju ar panu Zecki? Uzreiz nopratu . . . Cik skaists nesesers! . . . Olīvkoks, es šai ziņā kaut ko sajēdzu. Pasakiet panam Vokuļskim, lai viņš man to atsūta, viņš zina manu adresi, un — lai rīt ap vieniem būtu Lazenkos … 1

—   Piedošanu, kurā? — es prasīju, sašutis par viņas nekaunību.

—   Esat gan jūs nepraša … Karaliskajos! — atbildēja viņa.

Un iedomājieties tik! . .. Vokuļskis aizsūtīja viņai neseseru

un aizbrauca uz Lazenkiem! Bet, atgriezies no turienes, pateica man, ka . . . Berlīnē sanākšot kongress, lai izbeigtu austrumu karu . .. Un kongress notika! . . .

Tā pati dāma ieradās vēl otrreiz, ja atmiņa neviļ, pirmajā jūnijā.

1 Lazenki — parks Varšavā; vārds «lazenki» poļu valodā nozīmē arī pirtis.

lt>8

—   Ah! — viņa iesaucās. — Cik brīnišķīga vāze! . .. Droši vien franču majolika, es šai ziņā kaut ko sajēdzu .. . Pasakiet panam Vokuļskim, lai viņš man to atsūta un . .. — viņa piebilda čukstus, — un … pasakiet viņam vēl, ka parīt ap vieniem . . .

Kad viņa izgāja, teicu Liseckim:

—   Variet derēt, ka parīt mēs uzzināsim svarīgu politisku jaunumu.

—   Iznāk — trešajā jūnijā? … — viņš pārjautāja smiedamies.

Bet iedomājieties mūsu sejas, kad pienāca teiegrama . .. par Noblinga atentātu Berlīnē! … Man likās, ka dabūšu trieku, bet Liseckis kopš tās reizes vairs neiedrošinās dzīt nepieklājīgus jokus ar mani un, pats ļaunākais, — tagad vienmēr prašņā man, kas jauns politikā . . .

Tik tiešām — briesmīga nelaime ir laba reputācija. Kopš tā laika, kamēr Liseckis griežas pie manis kā pie «informētas» personas, esmu zaudējis ir miegu ir apetīti …

Kas tādā gadījumā jāpārcieš manam nabaga Staham, kas uztur pastāvīgus sakarus ar minēto panu Kolinzu un ar to pani Melitoni! . . .

Žēlīgais dievs, stāvi nomodā par mums! …

Reiz jau esmu sācis runāt, dieva vārds, es kļūstu pļāpīgs, tad gribu pie viena piebilst, ka mūsu veikalā valda neveselīgas noskaņas. Bez manis tagad esam septiņi pārdevēji. Vai vecais Mincelis varēja sapņot par kaut ko tādu! Bet nav vienprātības. Kleins un Liseckis, kā veci darbinieki, turas paši par sevi, pret pārējiem izturas ne nu īsti nicīgi, bet mazliet no augšas. Trīs jaunie pārdevēji: no galantērijas, metāla un gumijas izstrādājumu nodaļām atkal par sevi, pret citiem tie stīvi un drūmi. Tiesa, krietnais Zemba, gribēdams viņus tuvināt, skraida no vecajiem pie jaunajiem un visu laiku cenšas par kaut ko pārliecināt, tomēr viņam, nabagam, neveicas, pēc katra tāda izlīguma mēģinājuma pretinieki apvainojas cits pret citu vēl niknāk.

Var būt, ja mūsu veikals — tas noteikti ir veikals, turklāt pirmklasīgs veikals, — ja tas paplašinātos pakāpeniski, ja mēs katru gadu pieņemtu pa vienam jaunam pārdevējam, jaunpienācējs iejustos starp vecajiem un pastāvētu harmonija. Bet, kad reizēļipienāk pieci jauni cilvēki, kad bieži cits citam ir par traucēkli, jo tik īsā laikā nevar ne preces, kā nākas, izkārtot, ne katram stingri norādīt viņa pienākumus, tad gluži dabiski, ka viņu starpā rodas nesaskaņas. Bet kāpēc man jākritizē sava principāla rīcība, kuram ir vairāk saprāta nekā mums visiem kopā …

Tikai vienā punktā visi kalpotāji saprotas — ir vecie, ir jaunie — un pat Zemba viņiem palīdz, proti, mūsu septītā pārdevēja Šlangbauma apcelšanā. Slangbaums, pazīstu viņu jau sen, ir Mozus ticīgais, tomēr kārtīgs cilvēks. Mazs, melns, sakumpis, spalvains, vārdu sakot — kas redzēs viņu sēžam aiz letes, ne grasi par viņu nesolīs. Bet vajag tikai ienākt pircējam, Slangbaums strādā krievu audumu nodaļā, Chryste eleison! … Griežas kā vilciņš; tikko kā bija pie paša augšējā plaukta pa labi, nu jau pie pašas apakšējās atvilktnes vidū un tai pašā brīdī jau atkal kaut kur pie griestiem pa kreisi. Kad sāk mest lejā baķus, tad šķiet, tas nav cilvēks, bet tvaikmašīna, kad sāk ritināt un mērīt, liekas, tam, sātanam, vismaz trīs pāri roku. Turklāt viņš vēl teicams rēķinātājs, bet, kad sāk ieteikt un likt pircēja priekšā preci, uztaustīt viņa gaumi, visu to darīdams ļoti cienīgi, tad, goda vārds, Mračevskis lai paiet sāņus!… Zēl tikai, ka viņš tik maziņš un melns; vajadzēs viņam nolikt blakām kādu vientiesīgu, bet izskatīgu puisi — dāmu dēļ. Tiesa, ar glītu pārdevēju dāmas gan ilgāk kavējas, toties mazāk rauc degunus un mazāk kaulējas.

No otras puses, lai dievs žēlīgais mūs pasarga no dāmu klientūras! Es varbūt tāpēc arī neiedrošinos precēties, jo caurām dienām redzu tās veikalā. Pasaules radītājs, veidodams dabas brīnumu, kura vārds ir sieviete, noteikti nav padomājis, kādu postu nodara tirgotājiem.

Tātad Slangbaums visādā ziņā ir kārtīgs pilsonis, un tomēr neviens viņu nemīl, jo viņam ir tā nelaime būt ebrejam …

Vispār nu jau būs gads, kopš manu, ka pret ebrejiem pieaug nepatika; pat tie, lcas pirms dažiem gadiem dēvēja viņus par Mozus ticības poļiem, šodien tos sauc par ebrejiem! Bet tie, kas vēl pavisam nesen apbrīnoja viņu darba mīlestību, izturību un spējas, šodien saskata vienīgi peļņas kāri un blēdības.

Dzirdēdams to, es brīžiem domāju, ka pār cilvēci savelkas garīga tumsa, līdzīga naktij. Dienā viss bija skaists, priecīgs un labs; naktī viss kļūst netīrs un bīstams. Tā es pie sevis domāju, tomēr klusēju; kāda gan vērtība var būt veca veikalveža spriediumam pret slavenu publicistu teikto, kuri apgalvo, ka ebreji kristiešu asinis izlietojot mācām, ka viņu tiesības jāierobežojot. Lodes virs mūsu galvām gan svilpoja ko citu, vai atceries, Kac? …

Uz Šlangbaumu šie apstākļi iedarbojas neparastā veidā. Vēl pērnajā gadā šis cilvēks saucās Šlangovskis, svinēja lieldienas un ziemas svētkus, un droši vien visticīgākais katolis nenoēda tik daudz desas kā viņš. Atceros, reiz viņam konditorejā jautāja:

—   Jums negaršo saldējums, pan Slangovski?

Viņš atbildēja:

—   Man garšo tikai desas, bet bez ķiplokiem. Ķiplokus es ciest nevaru.

No Sibīrijas viņš atgriezās kopā ar Stahu un ārstu Šūmani un tūliņ iestājās kristieša veikalā, lai gan ebreji piedāvāja viņam labākus apstākļus. Kopš tā laika viņš nepārtraukti strādāja pie kristiešiem, un tikai šogad viņam uzteica vietu.

Maija sākumā viņš pirmo reiz atnāca pie Staba ar lūgumu. Bija sakumpis vairāk nekā parasti, un acis apsārtušas stiprāk nekā parasti.

—    Stah, — viņš teica padevīgā balsī, — ja tu mani neatbalstīsi, es nogrimšu Naļevkā. [7]

—    Kāpēc tūlīt nenāci pie manis? — jautāja Stahs.

—    Neiedrošinājos .. . Baidījos, ka par mani teiks: ebrejs visur ielien. Arī tagad nebūtu nācis, ja ne rūpes par bērniem.

Stahs paraustīja plecus, uz vietas pieņēma Šlangbaumu, noteikdams viņam algu pusotra tūkstoša gadā.

Jaunais pārdevējs tūlīt stājās darbā, bet pusstundu vēlāk Liseckis norūca, griezdamies pie Kleina:

—    Pie joda, no kurienes te ož pēc ķiplokiem, pan Klein? …

Vēl pēc ceturkšņa, nezin kādā sakarībā viņš piebilda:

—   Kā tie blēži ebreji cenšas iespiesties Krakovas Priekšpilsētā! Vai tiem kraupjiem nepietiek ar Naļevku vai Sventojarsku?

Slangbaums klusēja, tikai viņa sarkanie plakstiņi trīcēja.

Par laimi abas aizskarošās piezīmes dzirdēja Vokuļskis. Viņš piecēlās no pults un sacīja tonī, kas man, jāatzīstas, nepatīk.

—    Pan . .. pan Lisecki! Pans Henriks Slangbaums bija mans biedrs tad, kad man klājās sevišķi grūti. Vai jūs neatļautu viņam draudzēties ar mani ari tagad, kad esmu mazliet labākos apstākļos? …

Liseckis apmulsa, juzdams, ka viņa vieta karājas mata galā. Viņš palocījās, kaut ko nomurmināja, bet Vokuļskis piegāja pie Slangbauma. apskāva viņu un teica:

—   Mīļais Ilenrik, neņem pie sirds šis sīkās dzēllbas, jo mēs te visi draudzīgi cits citu ņemam uz zoba. Un es tev apsolu: ja kādreiz atstāsi šo veikalu, tad tikai reizē ar mani . . .

Slangbauma stāvoklis uzreiz noskaidrojās; tagad drīzāk pateiks kaut ko man, jā, pat nolamās, nekā viņam. Bet vai kāds ir atradis līdzekli pret pusvārdos teikto, vaibstīšanos un greiziem skatieniem? . . . Tas viss gandē viņam, nabagam, dzīvi; ne vienreiz vien viņš man nopūzdamies teicis:

—   Ak, ja es nebaidītos, ka mani bērni pārvērtīsies par ebrejiem, mirklī aizmuktu no šejienes uz Naļevku . ..

—   Bet kāpēc, pan Ilenrik, — es viņam jautāju, — jūs, velns parāvis, nekristieties, ko? .. .

—   Pirms dažiem gadiem, iespējams, es to izdarītu, bet tagad ne. Tagad es saprotu, ka, būdams ebrejs, es esmu nīstams tikai kristīgajiem, bet kā atkritēju mani nicinātu gan kristīgie, gan ebreji. Ar kādu tak jāsadzīvo. Beidzot, — viņš piebilda klusāk, — man ir pieci bērni un bagāts tēvs, no kura es mantošu . . .

Interesanta lieta. Slangbauma tēvs ir augļotājs, bet dēls, lai neņemtu no viņa ne grasi, mētājas pa veikaliem kā pārdevējs.

Ne vienreiz vien par viņu runāju ar Lisec.ki zem četrām acīm.

—    Kālab, — es jautāju, — jūs viņu vajājat? Mājās tak viņš pieturas pie visa kristīgā, pat eglīti bērniem dedzina . . .

—   Jo viņš uzskata, ka izdevīgāk ēst macu ar desu nekā . maču vienu pašu.

—   Viņš ir bijis Sibīrijā, riskējis . . .

—   Lai Šeftētos .. . Seftēšanās dēļ viņš agrāk saucās par Slangovski, bet tagad, kad viņa vecais slims ar astmu, atkal par Šlangbaumu.

—   Jūs tak ņirgājāties, ka viņš nēsājot svešas spalvas, — es saku, — un viņš atgriezās pie agrākā uzvārda.

—   Par ko pēc tēva nāves saņems ap simt tūkstošu rubļu, — Liseckis atbildēja.

Tagad pat es paraustīju plecus un apklusu. Slikti, ja saucas par Šlangbaumu, slikti, ja saucas par Slangovski, slikti būt par ebreju, slikti būt par atkritēju . . . Uzmācas nakts, nakts, kad^ viss ir pelēks un aizdomīgs!

Bet mūsu dārgais Stahs par to cieš. Viņš ne tikvien kā pieņēmis darbā Šlangbaumu, bet apgādā ar precēm vēl ebreju veikalniekus un pāris ebreju uzņēmis tirdzniecības sabiedrībā. Mūsējie klaigā un draud, bet viņš nav no bailīgajiem; reiz sācis, ne par ko neatkāpsies, cepini kaut ugunī.

Žēlīgais dievs, ar ko tas viss beigsies . . .

Bet, bet! … Es pastāvīgi novirzos no lietas un aizmirsu par dažiem svarīgiem sīkumiem. Es domāju par Mračevski, kurš kopš kāda laika vai nu jauc manus plānus, vai ar nolūku mani maldina.

So jauno cilvēku atlaida par to, ka Vokuļska klātienē mazliet nozākāja sociālistus. Bet vēlāk Stahs ļāvās pierunāties un tūliņ pēc lieldienām aizsūtīja Mračevski uz Maskavu, paaugstinot viņam pat algu.

Ne vienu vien vakaru esmu noprātojis par šā ceļojuma vai izsūtījuma nozīmi.

Bet, kad pēc trim nedēļām Mračevskis atbrauca 110 turienes pie mums izvēlēties preces, es uzreiz sapratu Staha plānu.

Jauneklis ārēji neko daudz nebija mainījies: aizvien tikpat mutīgs un izskatīgs, varbūt tikai mazliet bālāks. Stāstīja, ka Maskava viņam patīkot, it sevišķi — turienes sievietes, tās esot gudrākas un ugunīgākas, turklāt mazāk aizspriedumainas nekā mūsējās. Arī man jaunībā labāk patika, ja sievietēm mazāk aizspriedumu nekā tagad.

Tomēr tas viss ir tikai ievads. Galvenais — Mračevskis atveda sev līdzi trīs ļoti aizdomīgus tipus, kurus viņš sauc par «prikaščikiem», un veselu kaudzi kaut kādu brošūru. Tiem «prikaščikiem» it kā vajadzēja iepazīties ar kaut ko mūsu veikalā, bet viņi to darīja tā, ka neviens viņus pie mums netika redzējis. Augām dienām viņi klaiņoja apkārt, un varu apzvērēt, ka gatavoja kaut kādu revolūciju. Tiklīdz viņi manīja, ka paturu tos vienmēr acīs, tā tūlīt, kad nāca veikalā, sāka tēlot piedzērušus, ar mani sarunāties tikai par sievietēm un pretēji Mračevskim apgalvoja, ka polietes esot «sama preļest», tikai ļoti līdzīgas ebrejietēm.

Izlikos, ka ticu visam, ko viņi saka, un ar veikliem jautājumiem uzzināju, ka vislabāk viņi iepazinušies ar citadeles apkārtni. Tātad tur viņiem ir darīšanas. Bet, ka manas aizdomas nav bijušas bez pamata, to apliecināja arī fakts, ka šie «prikaščiki» piēvērsa sev pat policijas uzmanību. Desmit dienu laikā, ne vairāk, viņus pa trim lāgiem aizveda uz iecirkni. Acīm redzot, viņiem tomēr labi sakari, jo viņus atlaida.

Kad es paziņoju par savām aizdomām attiecībā uz «prikaščiklem» Staham, viņš tikai pasmaidīja un atteica:

— Tas vēl nav nekas …

No tā es secinu, ka Staham ir ciešas saites ar nihilistiem.

Iedomājieties, lūdzu, manu pārsteigumu, kad, uzlūdzis pie sevis uz tēju Kleinu un Mračevski, es pārliecinājos, ka Mračevskis ir vēl niknāks sociālists nekā Kleins .. . Tas pats Mračevskis, kurš tika pie mums atlaists no vietas par to, ka nolamāja sociālistus! … Es no pārsteiguma visu vakaru ne pušplēsta vārda nevarēju pateikt; Kleins klusām priecājās, bet Mračevskis pātaroja.

Kamēr vien dzīvoju, nebiju neko tamlīdzīgu dzirdējis. Šis jauneklis man centās pierādīt, atsaucoties it kā uz ļoti gudriem cilvēkiem, ka visi kapitālisti esot blēži, ka zemei jāpiederot tiem, kas to apstrādā, ka fabrikām, raktuvēm un mašīnām jābūt sabiedrības īpašumam un ka neesot ne dieva, ne dvēseles, ka to esot izdomājuši ksendzi, lai izmānītu no ļaudīm desmito tiesu. Tālāk viņš teica, ka pēc tam, kad viņi iztaisīšot revolūciju — viņš ar saviem trim «prikaščikiem», — mēs visi strādāšot tikai pa astoņām stundām dienā, un atlikušajā laikā priecāšoties, bet, neskatoties uz to, visiem būšot pensijas un bezmaksas apglabāšana. Pēdīgi viņš nobeidza ar to, ka paradīze zemes virsū iestāšoties tikai tad, kad viss būšot kopējs: zeme, ēkas, mašīnas, pat sievas.

Tā kā esmu neprecējies — daži pat dēvē mani par vecpuisi — un rakstu šo dienasgrāmatu bez kādas blēdīšanās, atzīšos, ka tā sievu kopība man mazliet iepatikās. Jāsaka pat, ka pret sociālistiem un sociālismu sajūtu simpātijas. Bet kādēļ viņiem katrā ziņā gribas taisīt revolūciju, kad arī bez tās cilvēkiem bijušas kopējas sievas?

Tā es prātoju, bet pats Mračevskis mani atbaidīja no savām teorijām un reizē stipri sašķobīja manus plānus.

Garāmejot piemetināšu, ka sirsnīgi vēlos, lai Stahs apprecētos. Ja viņam būtu sieva, viņš nevarētu tik bieži apspriesties ar Kolinzu un Melitoni, bet, ja rastos bērni, varbūt pavisam pārtrauktu visus aizdomīgos sakarus. Jo kas tā par lietu, ja tāds cilvēks kā viņš, īsts zaldāts pēc savas dabas, saistās ar tādiem cilvēkiem, kuri cīņas laukā neliek zobenu pret zobenu! Ungāru strēlnieki un, protams, arī visi citi strēlnieki nekad nešautu uz neapbruņotu pretinieku. Bet laiki mainās.

Jā, es ļoti vēlos, lai Stahs apprecas, un man liekas, ka esmu izraudzījies viņam pat piemērotu partiju. Mūsu jaunajā veikalā bieži iegriežas, arī vecajā nāca kāda sevišķi skaista persona. Satēna, acis pelēkas, neparasti skaisti sejas vaibsti, lielisks augums, bet rociņas un kājiņas — nu, sapnis! . .. Reiz es redzēju, ka viņa izkāpa no droškas, un, jāatzīstas, man pat karsti kļuva no tā, ko ieraudzīju .. . Ak, kāds prieks būtu dārgajam Staham ar viņu — gan augumiņš apaļš ar mēru, gan lūpiņas kā ķirsīši… Bet kas par krūtīm!… Kad viņa ienāk, tērpusies augumam pieguļošās drēbēs, šķiet, ka ienācis no debesīm nolaidies eņģelis, kas sakļāvis uz krūtīm savus spārniņus! …

Man liekas, viņa ir atraitne, jo es nekad to neesmu redzējis kopā ar vīru, bet tikai ar mazu meitiņu — Ilelēnīti, tik mīlīgu kā konfcktīti. Staham, ja viņš apprecētos, tūlīt vajadzētu atteikties no nihilistiem, laikā, kas paliktu pāri pēc mīlināšanās ar sievu, būtu jālutina mazulītis. Bet tāda sieviņa daudz brīva laika viņam neatstātu.

Es jau biju sastādījis veselu plānu un gudroju, kā pašam iepazīties ar šo dāmu. lai pēc tam stādītu viņai priekšā Stahu, kad pēkšņi vai pats velns atnesa no Maskavas Mračevski. Varat, iedomāties manas dusmas, kad tūlīt, jau otrā dienā pēc atbraukšanas, šis franls ierodas mūsu veikalā ar manu atraitnīti! … Kā viņš luncinājās viņai apkārt, kā bolīja acis, kā centās uzminēt viņas domas … Laime, ka neesmu resns, citādi, skatoties uz viņa nekaunīgo lakslošanos, mani laikam ķertu trieka.

Kad viņš pēc pāris stundām atkal iegriezās' pie mums, es visvienaldzīgākajā tonī jautāju, kas tā par dāmu.

— Vai iepatikās, ko?… Šampanietis, ne sieviete! — viņš piemetināja, bezkaunīgi pamirkšķinādams ar aci. — Tikai veltīgi jūs tīkojat, viņa kā bez prāta pēc manis … Ak pan Zecki,

17.r >

kas par temperamentu, kas par augumiņu . . . Bet, ja jūs redzētu, cik jauka viņa blūzītē …

—    Man šķiet, pan Mračevski … — es skarbi pārtraucu viņu.

—    Es jau neko nesaku! — viņš atbildēja, kā man likās, baudkāri berzēdams rokas. — Es neko nesaku! … Viscildenākā vīrieša īpašība, pan Zecki, ir būt diskrētam, pan Zecki, jo sevišķi intīmajos jautājumos …

Es pārtraucu jaunekli, juzdams, ka būšu spiests izteikt viņam savu nicinājumu, ja tāpat turpinās tālāk. Kādi tagad cilvēki, kādi tagad laiki pienākuši! … Ja man būtu tā laime pievērst sev kādas dāmas uzmanību, es pat domāt tā neiedrošinātos^ kur nu vēl klaigāt pa visu veikalu — un vēl tik lielā kā mūsu!

Bet, kad Mračevskis piedevām vēl izklāstīja savu teoriju par kopējām sievām, man uzreiz iešāvās prātā:

«Stahs ir nihilists, un Mračevskis nihilists … Lai tikai pirmais apprecas, otrais tūlīt piemetīsies par pušelnieku . . . Vienkārši būtu žēl atdot tādu sievieti Mračevskim!»

Maija beigās Vokuļskis nolēma iesvētīt mūsu veikalu. Šajā sakarībā es novēroju, kā mainās parašas . . . Manos jaunības laikos tirgotāji tāpat iesvētīja veikalus, rūpēdamies, lai iesvētīšanu izdarītu cienījams un godājams ksendzs, lai būtu īsts svētītais ūdens, jauns slacināmais trauks un ērģelnieks labi prastu latīniski. Kad ceremonija, kuras laikā apslacināja un apsvētīja gandrīz vai katru skapi un katru preci, bija beigusies, pie veikala sliekšņa pienagloja pakavu pircēju pievilkšanai, un tikai pēc tam atcerējās mielastu, kas parasti sastāvēja no šņabja glāzītes, desas un alus.

Toties tagad — ko par to sacītu vecā Minceļa laikabiedri! -vispirms jautā: cik pavāru un sulaiņu vajadzīgs? Pēc tam: cik pudeļu šampanieša, cik ungāru vīna un kādas vakariņas? Tātad vakariņas — pati svarīgākā svinību daļa, arī uzlūgtie neinteresējas, kas iesvētīts, bet — ko pasniegs galdā .. .

Svinību priekšvakarā mūsu veikalā iemetās drukns, nosvīdis cilvēks, par kuru nevaru pateikt — vai kakls bija notraipījis apkaklīti, vai tas bija noticis otrādi. Viņš izvilka no padilušajiem svārciņiem biezu bloknotu, tizlika uz deguna notaukotu pensneju un sāka staigāt pa veikala telpām ar tādu izskatu, ka mani sagrāba uztraukums.

«Pie joda, kas tad tas,» nodomāju, «vai tikai tiesas izpildītājs neapraksta mūsu īpašumu? …»

Divas reizes piegāju pie viņa, gribēdams pēc iespējas laipnāk pajautāt, ko viņš vēlas, bet viņš pirmo reizi atrūca: «Lūdzu, netraucējiet mani!» — bet otrreiz bez kādām ceremonijām pabīdīja sāņus.

Mans pārsteigums bija vēl lielāks, kad daži no mūsējiem sveicināja viņu .ļoti laipni un, rokas berzēdami, deva paskaidrojumus, gluži it kā tas būtu, teiksim, bankas direktors.

«Nu,» nodomāju es pie sevis, «neizskatās, ka šis te grūtdienis butu no apdrošināšanas biedrības. Tādus plukatas tur netur …»

Pēdīgi Liseckis pačukstēja man, ka tas esot ļoti ievērojams reportieris, ka viņš rakstīšot par mums avīzē. Man pat silti kļuva ap sirdi, iedomājoties, ka varbūt ieraudzīšu savu uzvārdu nodrukātu, kas tikai reizi bija parādījies «Policijas Avīzē», kad biju nozaudējis krājkases grāmatiņu. Tai pašā mirklī es painaniju, ka šim cilvēkam viss ir licis: Liela galva, liels bloknots un pat liels ielāps uz kreisās kājas zābaka.

Bet viņš tikai staigāja pa telpām, uzpūties kā tītars, un tikai rakstīja un rakstīja … Pēdīgi ierunājās:

—   Vai pēdējā laikā pie jums nav kaut kas noticis? . .. Kāds neliels ugunsgrēks, zādzība, uzticības izmantošana ļaunos nolūkos, skandāls? . . .

—   Dievs pasarg! — es iedrošinājos bilst.

—   Žēl, — viņš atbildēja. — Vislabākā reklāma veikalam būtu tā, ja šeit kāds, sacīsim, pakārtos . . .

Es pārbijos, dzirdēdams šādu novēlējumu.

—    Varbūt, cienīgais, — es paklanījies kautrīgi ieminējos, —izvēlēsies sev kādu nebūt lietiņu, mēs tāpat, bez maksas, aizsūtītu uz māju . . .

—   Piekukuļošana ? … — viņš paskatījās uz mani no augšas kā Kopernika statuja. — To, kas patīk, mums ir paradums pirkt, — viņš piebilda, — dāvanas mēs ne no viena nepieņemam …

Veikala vidū viņš uzlika galvā savu apspeķoto platmali un, sabāzis rokas kabatās, izsoļoja kā ministrs. Pat otrpus ielas vēl bija redzams ielāps uz viņa zābaka.

177

Atgriezīšos pie veikala iesvētīšanas.

12 Lelle, I

Galvenā svinību daļa jeb pusdienas notika Eiropas viesnīcas lielajā zālē. Zāle bija izrotāta ziediem, galdi veidoja milzīgu pakavu, pasūtīts orķestris, un pulksten sešos vakarā sapulcējās vairāk nekā pusotra simta cilvēku. Kas tikai tur nebija! . . . Galvenokārt tirgotāji un fabrikanti no Varšavas, no provincēm, no Maskavas, ak, pat no Vīnes un Parīzes! Atradās arī divi grāfi, viens kņazs un krietni daudz šļahtiču. Par dzērieniem nav vērts pat runāt, jo tik tiešām nezinu pateikt, kā bija vairāk: lapiņu uz zaļumiem, kas rotāja zāli, vai pudeļu.

Svinības mums izmaksāja vairāk nekā trīs tūkstošus rubļu, toties skats uz tādu ēdāju pulku tik tiešām bija iespaidīgs. Kad vispārējā klusumā piecēlās kņazs un uzdzēra par Staha veselību, kad sāka spēlēt muziķa -— neatminos vairs, kādu gabalu, bet ļoti skaistu — un simt piecdesmit cilvēki iesaucās: «Lai dzīvo!» — man acīs sakāpa asaras. Es pieskrēju pie Vokuļska un, apkampis viņu, iečukstēju:

—   Redzi, kā tevi mīl . ..

—    Šampanieti mīl, — viņš atbildēja.

Es ievēroju, ka tosti viņam vienaldzīgi. Viņš pat nekļuva jautrāks, lai gan kāds no runātājiem, droši vien rakstnieks, jo pļāpāja ilgi un bez jēgas, teica — nezinu, savā vai Vokuļska vārdā, ka … šī esot skaistākā diena viņa mūžā.

Ievēroju arī, ka visvairāk Stahs grozās ap panu Lencki, kurš pirms bankrotēšanas esot uzturējies pat Eiropas galmos . . . Mūžīgi tā nelaimīgā politika! …

Mielasta sākumā viss noritēja ļoti svinīgi; vai ik brīdi kāds no viesiem pacēla savu balsi un runāja tā, it kā gribētu atpelnīt izdzerto vīnu un apēsto ēdienu. Bet, jo vairāk bija iznests tukšu pudeļu, jo vairāk no šīs sabiedrības bēga svinīgums, un beigās sacēlās tāds troksnis, ka pat muziķu nedzirdēja.

Es biju nikns kā velns, un man gribējās izlamāt kaut vai to pašu Mračevski. Aizvilcis viņu sāņus no galda, es tomēr tikai varēju pateikt:

—    Nu, un kam tas viss vajadzīgs? …

—   Kam? … — viņš pārjautāja, skatīdamies manī miglainām acīm. — Nu, panai Lenckai taču! …

—   Jūs esat jucis! … Kas panai Lenckai tur daļas? …

—   Nu … tā tirdzniecības sabiedrība … tas veikals … šis vakariņas . . . Viss viņas dēļ . . . Un viņas dēļ arī es izlidoju no

veikala … — viņš šļupstēja, atspiedies pret manu plecu, jo nevarēja noturēties kājās.

—    Ko? … — saku es, redzēdams, ka viņš galīgi pilnā. — Viņas dēļ jūs atlaida 110 darba, tad varbūt viņas dēļ jūs arī tikāt uz Maskavu? …

—   Prot… Protams … Pačukstēja vārdiņu … vienu mazu vārdiņu un … es dabūju gadā' trīssimt rubļus vairāk … Zivtiņa ar mūsu veco dara visu, ko grib .. .

—    Ejiet nu gulēt, — teicu.

—i Nekā nebij, neiešu vis gulēt… Iešu pie saviem draugiem … Kur viņi ir? Viņi ātri vien tiktu galā ar šo zivtiņu .. . Viņus tā nevadātu aiz deguna, kā mūsu veco .. . Kur mani draugi? — viņš ieaurojās.

Es, protams, liku aizvest viņu augšā, numurā. Sapratu, ka viņš tikai izliekas piedzēries, lai mani samulsinātu.

Ap pusnakti zāle atgādināja līķu kambari vai slimnīcu: ik brīdi nācās kādu vilkt uz numuru vai pajūgu. Pēdīgi, atradis ārstu Šūmani, kas bija gandrīz pilnīgi skaidrs, es aizvedu viņu pie sevis uz tēju.

Ebrejam Sūmanim tāpat ir Mozus ticība, bet viņš ir neparasti labs cilvēks. Viņš pat gribēja kristīties, kad bija iemīlējies kristietē; bet viņa nomira, un Sūmanis likās mierā. Runā pat, ka Sūmanis aiz bēdām esot indējies, tomēr izglābuši. Tagad tas galīgi atmetis ar roku ārsta praksei, viņam ir prāvs īpašums, un viņš nododas vienīgi cilvēku vai viņu matu pētīšanai. Pats viņš sīciņš, dzeltens, bet skatiens tik caururbjošs, ka grūti no tā ko apslēpt. Bet, tā kā Sūmanis Stahu pazīst jau sen, tad viņam vajadzētu zināt visus tā noslēpumus.

Pēc trokšņainajām pusdienām es jutos dīvaini satraukts un gribēju no Sūmaņa šo to izvilkt. Ja šodien viņš man neko nepastāstīs par Sta'hu, tad laikam nekad neko neuzzināšu.

Kad atradāmies jau manā dzīvoklī un patvāris stāvēja galdā, es ierunājos.

—   Pasakiet man, dakter, bet pavisam atklāti, — ko jūs domājat par Stahu? … Viņš man dara raizes. Es redzu, ka viņš jau kādu gadu metas visādās avantūrās .. . Tad brauciens uz Bulgāriju, tagad atkal veikals … tirdzniecības sabiedrība . . . ekipāžai… Viņa raksturā notikušas dīvainas pārmaiņas …

12*

179

—   Es neredzu nekādu pārmaiņu, — Sūmanis atbildēja.

— Viņš vienmēr bijis rīcības cilvēks, kurš visu, kas tam ienāk prātā vai sirdī, nekavējoties īsteno dzīvē. Viņš nolēma iestāties universitātē — un — iestājās, nolēma tikt pie bagātības un — tika. Ja viņš iedomājis kādu muļķību, arī tad neparko neatkāpsies un izdarīs pamatīgu muļķību. Tāds nu reiz ir viņa raksturs.

—   Ar visu to, — iebildu, — viņa rīcībā es saskatu daudz pretrunu . . .

—   Nav nekāds brīnums, — ārsts pārtrauca. — Viņā ir sakusuši divi cilvēki: sešdesmito gadu romantiķis un septiņdesmito gadu pozitīvists. Tas, kas novērotājam šķiet viņā pretrunīgs, būtībā ir izturēta konsekvence.

—   Bet vai viņš nav iepinies kādā jaunā dēkā? … — ievaicājos.

—   Nekā nezinu, -— Sūmanis sausi atteica.

Es apklusu un tikai pēc brīža atkal iejautājos:

—    Bet kas ar viņu galu galā būs?

Sūmanis savilka uzacis un sakrustoja rokas.

—   Būs slikti, — viņš atbildēja. — Tādi ļaudis kā Vokuļskis vai nu visu pakļauj sev, vai arī, sastapušies ar lielu pretestību, lauž sev kaklu. Līdz šim viņam veicies labi, bet. . . nav tāda cilvēka, kam dzīvē gadītos vienīgi pilnās lozes . ..

—   Tātad? … — vaicāju es.

—   Tātad varam piedzīvot traģēdiju, — Sūmanis pabeidza. Viņš izdzēra glāzi tējas ar citronu un devās uz mājām.

Visu nakti nevarēju aizmigt. Tādi briesmīgi pareģojumi uzvaras dienā! . . .

Eh! Gan jau vecais dievs tas kungs zinās labāk par Sūmani; viņš, droši vien, neļaus Staham aiziet bojā . . .

VIENPADSMITĀ NODAĻA SENI SAPŅI UN JAUNAS PAZĪSANĀS

Pane Melitone bija izgājusi skarbu dzīves skolu, kas viņu iemācīja nepievērst uzmanību pat vispārpieņemtiem uzskatiem.

Viņas jaunības gados visi runāja, ka skaista un cēla jaunava varot iziet pie vīra arī bez pūra. Melitone bija skaista un cēla, bet vīru neatrada. Vēlāk visur runāja, ka izglītota mājskolotāja varot viegli iekarot savu audzēkņu simpātijās un viņu vecāku cienību. Melitone bija izglītota, pat aizrautīga skolotāja, tomēr audzēkņi to kaitināja, bet viņu vecāki par audzinātāju ņirgājās no rīta līdz vakaram. Viņa izlasīja milzum daudz romānu, kuros visos bija rakstīts, ka iemīlējušies kņazi, grāfi un baroni ir cēli cilvēki, kuriem esot paradums nabaga skolotājām pret viņu sirdi piedāvāt savu roku. Kaut gan Melitone atdeva sirdi jaunam un cēlam grāfam, tā roku viņa neieguva.

Melitonei bija jau pāri trīsdesmit, kad viņa apprecējās. ar pavecāku mājskolotāju Melitonu, un viņas vienīgais mērķis bija .morāli palīdzēt cilvēkam, kas nedaudz apdzērās. Jaunlaulātais vīrs pēc kāzām tomēr dzēra vairāk, nekā pirms tām un sievu, kas palīdzēja viņam morāli, nereti nosvētīja ar nūju.

Kad vīrs nomira — runāja, ka uz ielas, — Melitone, aizvadījusi viņu uz kapsētu un pārliecinājusies, ka droši aprakts, ņēma savā aizgādībā suni; visi atkal bija teikuši, ka suns esot vispateicīgākais lopiņš. Un tiešām, suns arī bija pateicīgs, kamēr nekļuva traks un nesakoda kalponi, bet pašu Melitoni nenolika gultā smagi slimu.

Pusgadu viņa nogulēja slimnīcā, atsevišķā istabā, vientuļa un savu audzēkņu, viņu vecāku un grāfu, kam bija atdevusi savu sirdi, aizmirsta. Melitonei bija laika diezgan visu pārdomāt. Kad viņa iznāca no slimnīcas novājējusi, novecojusi un nosirmojušiem, izretušiem matiem, visur atkal sāka runāt, ka slimība viņu pārvērtusi līdz nepazīšanai.

—   Esmu kļuvusi gudrāka, — atbildēja Melitone.

Viņa vairs nestrādāja par mājskolotāju, toties ieteica citiem tās; viņa arī vairs nedomāja par precēšanos, bet labprāt saprecināja jaunus cilvēkus; nevienam nedāvāja sirdi, toties savā dzīvoklī labprāt izkārtoja satikšanos. Un, tā kā visi un par visu maksāja, Melitonei bija mazliet naudas, no kuras tad dzīvoja.

Jaunās karjeras sākumā Melitone bija drūma un pat ciniska.

—   Ksendzam, -— viņa sacīja uzticamiem cilvēkiem, — ir ienākumi no laulībām, bet man — no saderināšanās … Grāfi . . . ņem naudu par zirgu sapārošanu, — es par cilvēku sapazīStināšanu.

Tomēr ar laiku viņa kļuva valodā apvaldītāka, reizēm pat moralizējoša, jo bija ievērojusi, ka vispārpieņemtu uzskatu un spriedumu skandināšana labvēlīgi ietekmē ienākumu pieaugumu.

Vokuļski Melitone pazina jau sen. Tā kā viņa labprāt apmeklēja publiskus sarīkojumus un lai bija paraša visam sekot, tad drīz vien pamanīja, ka Vokuļskis pārāk dievinoši uzlūko Izabellu. Atklājusi to, viņa tikai paraustīja plecus: kāda viņai interese tur, ja galantērijas tirgotājs iemīlējies Lenckā? Ja viņš būtu ieskatījies kādā bagātā tirgonē vai fabrikanta meitā, tad Melitonei būtu pamats sākt saprecināšanu. Bet tagad .. .

Tikai tad, kad Vokuļskis atgriezās no Bulgārijas un atveda bagātību, par kuru stāstīja brīnumlietas, Melitone pati ierunājās ar viņu par Izabellu, piedāvādama savus pakalpojumus. Starp viņiem nodibinājās nerakstīts līgums: Vokuļskis maksāja neskopodamies, bet Melitone pienesa viņam ziņas par Lencltu ģimeni un viņu augsti stāvošajiem paziņām. Ar viņas starpniecību Vokuļskis iegādājās arī Lencka vekseļus un Izabellas sudrabu.

Sakarā ar šo gadījumu Melitone apciemoja Vokuļski viņa dzīvoklī, lai apsveiktu.

—    Saprātīgi, ļoti saprātīgi jūs ķeraties pie lietas, — viņa sacīja. — Tiesa, no sudraba un servīzes nebūs visai liela jēga, toties Lencka vekseļu uzpirkšana ir mākslas darbs . . . Uzreiz redzams veikalnieks! …

Dzirdot tādu uzslavu, Vokuļskis attaisīja rakstāmgaldu, pameklēja tanī un pēc mirkļa izvilka žūksni vekseļu.

—   Vai tie? — viņš jautāja, rādīdams tos Melitonei.

—   Jā. Es gribētu, lai man būtu tāda naudiņa! … — viņa piebilda nopūzdamās.

Vokuļskis saņēma žūksni abās rokās un pārplēsa uz pusēm.

—    Nu, vai redzams veikalnieks, ko? … — viņš vaicāja.

Melitone ziņkāri pavērās viņā un, kratīdama galvu, nomurmināja:

—   Man žēl jūs.

—   Kādēļ, ja drīkst zināt? …

—   Žēl jūs, — viņa atkārtoja. — Es pati esmu sieviete un zinu, ka sievietes neiekaro ar upuriem, bet ar spēku.

—   Vai tiešām?

—   Ar skaistuma, veselības un naudas spēku . . .

—   Prāta … — Vokuļskis piemetināja viņas tonī.

—   Ne tik daudz ar prāta, cik dūres spēku, — paskaidroja

Melitone, indīgi pasmaidījusi. — Es labi pazīstu savu dzimumu, un ne vienreiz vien man gadījies pasmaidīt par vīriešu naivumu.

—   Kas attiecas uz mani, jūs varat nepūlēties to darīt.

—   Jūs domājat, ka nebūs vajadzība? — viņa jautāja, raudzīdamās tam acīs.

—   Cienījamā pane, — Vokuļskis atbildēja, — ja Izabella ir tāda, kāda tā man šķiet, tad kādreiz viņa novērtēs mani. Bet, ja viņa tāda nav, tad man vēl atliks laika pievilties …

—   Dariet to drīzāk, pan Vokuļski, dariet to drīzāk, — viņa sacīja, celdamās no krēsla. — Ticiet man, vieglāk no kabatas izmest tūkstoš rubļu nekā no sirds — mīlestību. It sevišķi, ja tā jau iesakņojusies. Un neaizmirstiet, — viņa piemetināja, — pēc iespējas izdevīgāk ieguldīt manu kapitāliņu. Jūs nesaplēstu pāris tūkstošu rubļu, ja zinātu, cik reizēm grūti jāstrādā, lai pie tiem tiktu.

Maijā un jūnijā, par lielu sarūgtinājumu Žeckim, kam bija aizdomas par sazvērestību, Melitones apciemojumi kļuva biežāki. Zeckis nemaldījās. Sazvērestība pastāvēja, bet tā bija pret Izabellu: vecā dāma piegādāja Vokuļskim svarīgas ziņas, bet tās skāra vienīgi Izabellu. Melitone tam iepriekš ziņoja, kurās dienās grāfiene ar savu māsasmeitu gatavojas izbraukt pastaigā uz Lazenku parku.

Tādos gadījumos Melitone ieradās veikalā un, saņēmusi kā apbalvojumu par savām pūlēm kādu lietiņu, kuras vērtība sniedzās no dažiem līdz vairākiem desmitiem rubļu, viņa pateica Zeckim dienu un laiku .. .

Vokuļskim tas bija savāds laiks. Uzzinājis, ka rīt abas dāmas būs Lazenku parkā, viņš tūlīt pazaudēja sirdsmieru. Kļuva vienaldzīgs pret veikala darījumiem, bija uzbudināts; viņam šķita, ka laiks stāv uz vietas, ka tik gaidītā rītdiena nekad nepienāks. Nakts pagāja neapvaldītos sapņos; reizēm pussnaudā, pusnomodā viņš čukstēja:

«Kas tad tas galu galā ir? . . . Nekas! . . . Ak, kāds es esmu ēzelis …»

Bet, kad pienāca rīts, viņš baidījās palūkoties logā, ka tik nebūtu apmākusies debess, un atkal laiks līdz pusdienai vilkās tik gausi, ka šai cēlienā būtu varējis ietilpināt visu savu dzīvi, ko šodien saindēja briesmīgs rūgtums.

«Vai tad tā ir mīlestība? …» viņš izmisis sev jautāja.

Nepacietības dzīts, viņš jau pusdienas laikā lika iejūgi zirgus un brauca. Ik brīdi viņam šķita, ka pretī jau atgriezdamās brauc grāfienes ekipāža vai atkal ka viņa gandrīz vai auļojošie zirgi iet pārāk lēni.

Nonācis Lazenkos, viņš izlēca no ekipāžas un steidzās uz dīķi, gar kuru parasti mēdza pastaigāties grāfiene, barodama gulbjus. Arvien viņš ieradās pāragri; pārklāts aukstiem sviedriem, nokrita kaut kur uz soliņa un sēdēja kā sastindzis, aizmirsis visu pasauli, nenovērsdams skatienu no pils.

Beidzot alejas galā parādījās divi sieviešu augumi, melns un pelēks. Vokuļskim asinis iesitās galvā.

«Viņas! … Vai maz uzrunās mani? . . .»

Viņš piecēlās no soliņa un gāja tām pretim — gluži kā mēnessērdzīgs, gandrīz neelpodams. Jā, tā ir Izabella: viņa pavada krustmāti, un abas par kaut ko sarunājas.

Vokuļskis raugās uz Izabellu un domā:

«Nu, kas viņā neparasts?… Tāda pati sieviete kā citas… Šķiet, ka es pilnīgi veltīgi viņas dēļ trakoju …»

Vokuļskis palocījās, dāmas atbildēja. Nepagriezdams galvu, lai sevi nenodotu, viņš iet tālāk, beidzot atskatās: abas sievietes nozudušas starp zaļumiem.

«Atgriezīšos,» viņš domā, «palūkošos vēl reiz.. . Nē, neklājas! …»

Un šai brīdī jūt, ka zaigojošais dīķa ūdens velk viņu ar neatturamu spēku.

«Ak, ja es zinātu, ka nāvē ir aizmiršanās . . . Bet ja nu ne? .. . Nē, daba nepazīst žēlastības . .. Vai vajadzētu cilvēka niecīgo sirdi pārplūdināt ar bezgalīgām sāpēm, nedodot pat cerību, ka nāve ir nebūtība? …»

Gandrīz tai pašā brīdī grāfiene sacīja Izabellai:

—   Bella, es aizvien vairāk pārliecinos, ka nauda nesniedz laimi. Šis pats Vokuļskis taisījis sev lielisku karjeru, bet — tālāk? … Viņš vairs nestrādā veikalā, bet garlaikojas Lazenkos. Vai tu ievēroji, kāda viņam garlaikota sejas izteiksme?

—   Garlaikota? — atkārtoja Izabella. — Man viņš vispirms šķiet komisks.

—   To es nepamanīju, — grāfiene brīnījās.

—   Nu … nepatīkams, — Izabella izlaboja.

Vokuļskim nebija drosmes atstāt Lazenkus. Viņš staigāja gar otru dīķa malu un iztālēm noraudzījās starp kokiem vīdošajā pelēkajā tērpā. Tikai vēlāk Vokuļskis aptvēra, ka seko jau diviem pelēkiem tērpiem un trešajam — gaišzilam un ka neviens no tiem nav Izabellas.

«Es patiešām esmu fenomenāls muļķis,» viņš nodomāja.

Bet tas neko nelīdzēja.

Kādu dienu jūnija pirmajā pusē Melitone padeva Vokuļskim ziņu, ka rīt pēc pusdienas Izabella pastaigāsies ar grāfieni un priekšsēdētāja atraitni. Šis sīkais gadījums varēja kļūt par visai nozīmīgu.

Kopš toreizējiem lieldienu svētkiem Vokuļskis pāris reižu bija apciemojis priekšsēdētāja atraitni un pārliecinājies, ka vecīte viņam ļoti labvēlīga. Parasti viņš klausījās tās stāstus par senām dienām, runāja ar to par savu tēvoci un bija galīgi norunājis par pieminekli nelaiķim. Reiz šo domu izmaiņu gaitā nez kā pavisam negaidīti ievijās Izabellas vārds, un Vokuļskis nespēja noslēpt savu uztraukumu; seja viņam pārvērtās, balss apslāpa.

Vecīte pacēla pie acīm lorneti un. pievērsusies Vokuļskim, jautāja:

—   Vai man tikai liekas, vai no tiesas Lencka tev nav vienaldzīga?

—   Es viņu gandrīz nemaz nepazīstu . . . Esmu runājis ar to tikai reizi … — apmulsis taisnojās Vokuļskis.

Priekšsēdētāja ieslīga domās un, pakratījusi galvu, nočukstēja:

—   Jā . . .

Vokuļskis atvadījās, bet šis «jā» iegūla viņam atmiņā. Katrā gadījumā viņš bija pārliecināts, ka priekšsēdētāja atraitne tam nav naidīga. Un, lūk, nepilnu nedēļu pēc šīs sarunas viņš uzzināja, ka priekšsēdētāja atraitne kopā ar grāfieni un Izabellu brauc vizināties uz Lazenkiem. Vai viņa būtu uzzinājusi, ka abas dāmas sastop tur Vokuļski?… Varbūt viņa grib tos iepazīstināt tuvāk?

Vokuļskis palūkojās pulkstenī; bija trīs pēcpusdienā.

«Tātad, rīt,» viņš nodomāja, «pēc stundām . . . divdesmit četrām . .. Nē, ne tik daudz … Pēc cik tad? …»

Viris nevarēja sarēķināt, cik stundu aizritēs no pulksten trim līdz nākamās dienas pulksten vienam; viņu sagrāba mulss nemiers; viņš neēda pusdienas.; viņa fantāzija traucās tālē, bet vēsais saprāts to pievaldīja.

«Redzēsim, kas būs rīt. Un ja nu uznāk lietus vai kāda 110 dāmām saslimst?»

Viņš izmetās ārā un, klaiņodams bez mērķa, atkārtoja pie sevis:

«Redzēsim, kas būs rīt… Bet varbūt viņas paies garām? . . . Protams, Izabella ir skaista sieviete, pieņemsim, ka pat neparasti skaista, taču viņa ir un paliek tikai parasta sieviete un nevis pārdabiska būtne. Pasaulē klīst tūkstošiem tik pat skaistu sieviešu, un man ne prātā nenāk nagiem un zobiem turēties pie vieniem brunčiem. Viņa atstums mani? … Labi! … Ar vēl jo lielāku prieku kritīšu citas apkampienos …»

Vakarā viņš devās uz teātri, tomēr aizgāja prom jau pēc pirmā cēliena. Atkal viņš klīņāja pa pilsētu, bet, lai ietu kurp iedams, visur neatvairāmi sekoja doma par rītdienas pastaigu un neskaidra nojauta, ka rītdiena viņus tuvinās.

Aizritēja nakts un rīta cēliens. Divpadsmitos Vokuļskis lika iejūgt ekipāžu. Viņš nosūtīja zīmīti uz veikalu, ka ieradīsies vēlāk, un sabojāja pāri cimdu. Beidzot ienāca sulainis.

«Zirgi padoti!» Vokuļskim pazibēja domās.

Viņš pastiepa roku pēc cepures.

—    Kņazs! … — sulainis pieteica.

Vokuļskim acu priekšā satumsa.

—    Ludz iekšā.

Ienāca kņazs.

—   Labdien, pan Vokuļski, — viņš iesaucās. — Jūs kaut kur brauksiet? Droši vien uz noliktavām vai staciju. Bet no tā nekas neiznāks. Es jūs apcietinu un ņemu sev līdzi. Būšu pat tik nepieklājīgs, ka iekārtošos jūsu ekipāžā, jo šodien neesmu paņēmis savējo. Tomēr esmu pārliecināts, ka jūs man visu piedosiet par lieliskajām ziņām.

—   Vai jūs neapsēstos, kņaz? . . .

—   Tikai uz brītiņu. Vai jūs varat iedomāties, — kņazs sēzdamies turpināja, — es tikmēr neliku mieru mūsu paniem brāļiem … Vai es pareizi izteicos?… Tikmēr viņus vajāju, līdz beidzot daži nosolījās ierasties pie manis un noklausīties jūsu projektu attiecībā uz tirdzniecības sabiedrību. Tāpēc es uz karstāim pēdām vedu jūs sev līdzi vai, pareizāk sakot, kopā ar jums — braucam pie manis.

Vokuļskis jutās kā cilvēks, kas nokritis no liela augstuma ar krūtīm pret zemi.

Viņa apjukums nepagāja kņazam garām nepamanīts, kurš tikai nosmaidīja, piedēvēdams to priekam sakarā ar viņa vizīti un ielūgumu. Viņam pat prātā neienāca, ka Vokuļskim pastaiga Lazenku parkā var būt svarīgāka par visiem kņaziem un tirdzniecības sabiedrībām.

— Tātad, mēs varam iet? — kņazs jautāja, celdamies no krēsla.

Vēl mirkli — un Vokuļskis pateiktu, ka viņš nebrauks un negrib nekādas tirdzniecības sabiedrības. Bet tai pašā mirklī viņam iešāvās prātā:

«Pastaiga vajadzīga man, tirdzniecības sabiedrība — viņai.»

Vokuļskis paņēma cepuri un aizbrauca ar kņazu. Visu laiku viņam tā vien likās, ka pajūgs brauc nevis pa bruģi, bet pa viņa paša smadzenēm.

«Sievietes … neiekaro ar upuriem, bet ar spēku vai ar dūri…» viņš atcerējās Melitones vārdus. Šī aforisma iespaidā viņam gribējās sagrābt kņazu aiz apkakles un izmest uz ielas. Bet tas ilga tikai mirkli.

Kņazs paslepus palūkojās viņā un, redzēdams, ka Vokuļskis te sarkst, te bālē, nosprieda:

«Nemaz necerēju, ka šim godprātīgajam Vokuļskim sagādāšu tik lielu prieku. Jā, vienmēr jāpadod roka jauniem cilvēkiem …»

Savās aprindās kņazs tika dēvēts par dedzīgu patriotu, gandrīz vai šovinistu; ārpus šīm aprindām viņš lika uzskatīts kā viens no godājamākiem pilsoņiem. Viņš ļoti labprāt runāja poliski un, pat runājot franču valodā, skāra vienīgi sabiedriskas problēmas.

Viņš bija aristokrats no galvas līdz kājām — ar visu savu dvēseli, sirdi un asinīm. Viņš bija pārliecināts, ka jebkura sabiedrība sastāv no divām daļām: pelēka pūļa ūn izvēlētas šķiras. Vienkāršais pūlis bija dabas veidojums un varēja būt cēlies no pērtiķa, kā to pretēji svētajiem rakstiem apgalvoja Darvins. Turpretim izvēlēto šķiru izcelšanās bija saistāma ar kādu cēlāku sākumu, ja nu tieši ne no dieviem, tad vismaz no tiem radniecīgiem varoņiem, kā Ilerkulesa, Prometeja vai, sliktākā gadījumā, — Orfeja.

Francijā kņazam bija draugs grāfs, augstākā mērā saindēts ar demokrātismā mēri, kurš ņirgājās par aristokratijas pārdabisko izcelšanos.

—    … Mans dārgais,. . . viņš mēdza teikt, — manuprāt, tu ne visai esi iedziļinājies dzimtu jautājumā. Ko nozīmē dižciltīga dzimta? Tā ir dzimta, kuras senči bijuši hetmaņi, senatori, vojevodas vai mūsdienās — maršali, augšējās palātas locekļi vai departamentu prefekti. Nu, bet šos kungus mēs pazīstam, viņos nav nekā sevišķa … Tie ēd, dzer, spēlē kārtis, lakstojas ap sievietēm, taisa parādus — gluži kā visi pārējie mirstīgie, par kuriem nereti vēl muļķāki.

Kņaza seja tad pārklājās sarkaniem plankumiem.

—Bet vai tev, dārgais, — viņš iebilda, — kādreiz ir gadījies sastapt prefektu vai maršalu ar tik dižciltīgu sejas izteiksmi, kādu mēs redzam mūsu senču portretos? .. .

—    Tas nav nekāds brīnums, — sasirgušais grāfs smējās. — Gleznotāji apveltījuši portretus ar tādu izteiksmi, kāda oriģināliem pat sapnī nav rādījusies; tāpat kā heraldisti un vēsturnieki izplatījuši par viņiem teiksmainas leģendas. Tas viss, mans dārgais, ir meli! . . . Tās ir tikai dekorācijas un kostīmi, kas vienu Vojteku pārvērš kņazā, bet otru — kalpā. Īstenībā abi -— kā viens tā otrs — ir tikai vāji aktieri.

—   Pret ņirgām, mans dārgais, veltīgi strīdēties, — kņazs izsaucās un bēga. Viņš steidzās uz savām istabām, tur atlaidās atzveltnī un, aizlicis rokas aiz galvas, skatīdamies griestos, redzēja slīdam garām nesavtīgus, pārcilvēciska auguma, spēka, drosmes, gudrības pilnus tēlus. Tie bija viņa un grāfa senči; tikai grāfs tos noliedza. Vai tiešām viņam jauktas asinis? …

Parasto mirstīgo pūli kņazs ne tikai nenicināja, bet otrādi: juta pret tiem labvēlību, pat satikās ar viņiem un interesējās par viņu vajadzībām. Viņš iedomājās sevi par vienu 110 prometejiem, kam zināmā mērā goda pienākums — nest no debesīm uz zemi nabaga ļaudīs uguni. Arī reliģija lika būt iecietīgam pret mazajiem cilvēkiem, un kņazs sarka, iedomājoties vien, ka augstākās sabiedrības lielākajai daļai būs jāstājas lielā soģa priekšā bez nopelniem šai laukā.

Un tāpēc, lai izvairītos no apkaunojuma, viņš piedalījās un pat savā dzīvoklī aicināja noturēt dažādas sēdes, izdeva pa divdesmit pieci un simt rubļu dažādiem sabiedriskiem pasākumiem, bet galvenais — pastāvīgi sūrojās par dzimtās zemes nelaimīgo likteni un katru runu mēdza beigt ar frāzi:

— Tāpēc, kungi, pirmām kārtām domāsim par to, kā pacelt mūsu nelaimīgās dzimtenes labklājību …

Pateicis to, viņš juta no sirds noveļamies kā smagu nastu — jo smagāku, ja vairāk bija klausītāju vai ja lielāku summu bija izdevis pasākumam.

Sasaukt sēdes, mudināt uz sabiedrisku rosību un raizēties, nemitīgi raizēties par nelaimīgo dzimteni — tādi, pēc viņa domām, bija pilsoņa pienākumi. Bet, ja viņam pajautātu, vai viņš ir iedēstījis kādreiz koku, kura ēna pasargātu cilvēkus un zemi no svelmes, vai viņš kādreiz ir novēlis no ceļa akmeni, kas savaino zirgiem kājas, viņš būtu ārkārtīgi izbrīnījies.

Viņš juta un domāja, alka un cieta — par miljoniem. Tikai nekad un neko lietderīgu nebija izdarījis. Viņam likās, ka mūžīgām raizēm par visu dzimteni ir nesalīdzināmi lielāka vērtība nekā noslaucīt degunu nosmulētam bērnam.

Jūnijā Varšavas seja redzami mainās. Tukšās viesnīcas piepildās, numuru cenas ceļas, uz daudzu namu sienām parādās sludinājumi: «Uz dažām nedēļām izdodama mēbelēta istaba.» Visi ormaņi aizņemti, visi izsūtāmie skraida. Ielās, dārzos, teātros, restorānos, izstādēs, dāmu apģērbu veikalos un salonos redzami augumi, kādi nav sastopami citā laikā. Tie ir resni un iedegusi vīrieši tumšzilās naģenēs, varenos apavos, apspīlētos cimdos un provinces drēbnieku šūtos uzvalkos. Viņus pavada dāmu bariņi, kuras neizceļas ne ar skaistumu, ne Varšavas šiku; pavada ne mazāki neveiklu bērnu bariņi — veselīgi un pavērtām mutēm.

Daļa no lauciniekiem atbraukuši ar vilnu uz tirgu, citi uz sacīkstēm, vēl citi — lai paskatītos uz vilnu un sacīkstēm; šie te gribējuši satikties ar kaimiņiem, kuri dzīvo no viņiem versti atstatumā, tie tur — lai atspirdzinātos galvaspilsētā ar duļķaino ūdeni un putekļiem, bet pārējie mocījušies vairāku dienu ilgā ceļojumā, paši nezinādami, kādēļ.

Tamlīdzīgu gadījumu kņazs izmantoja, lai Vokuļski iepazīstinātu ar lauku lielsaimniekiem.

Kņazs aizņēma milzīgu dzīvokli paša mājas otrā stāvā. Daļa no tā, kas sastāvēja no saimnieka kabineta, bibliotēkas un smēķējamās istabas, — bija vieta vīriešu sanāksmēm, kad kņazs klāstīja savus un citu projektus, kas skāra sabiedrības intereses. Tas notika vairākas reizes gadā. Pēdējā pavasara sanāksme bijā veltīta skrūvju kuģu jautājumam Vislā, tad ļoti skaidri iezīmējās trīs grupējumi. Pirmais, kurā ietilpa kņazs un viņa personīgie draugi, protams stāvēja par skrūvju kuģiem, toties otrs. pilsonības grupējums, atzīstot principā projektu par skaistu, uzskatīja to par priekšlaicīgu un negribēja dot naudu šim nolūkam. Trešajā grupējumā bija tikai divi cilvēki: kāds tehniķis, kas apgalvoja, ka skrūvju kuģi nevarot peldēt pa Vislu, un kāds pakurls magnāts, kas uz visiem viņa kabatai adresētiem aici nājumiem nemainīgi atbildēja:

—   Lūdzu mazliet skaļāk, neko nevaru dzirdēt.

Kņazs ar Vokuļski atbrauca pulksten vienos, bet minūtes piecpadsmit pēc viņiem sāka nākt un braukt citi sanāksmes dalībnieki. Katru kņazs sveicināja laipni, familiāri, iepazīstināja ar Vokuļski, pēc tam ar ļoti garu un ļoti sarkanu zīmuli pasvītroja to ielūgto sarakstā.

Viens no pirmajiem ieradās Lenckis; viņš paveda Vokuļski sāņus un vēlreiz sīki izprašņāja par sabiedrību, kurai jau piederēja ar visu sirdi, bet nekad nevarēja labi atcerēties, kāds tās mērķis. Pa to laiku citi vēroja Vokuļski un klusinātās balsīs izsacīja piezīmes.

—   Vērsis kas vērsis! — čukstēja drukns muižniecības maršals, ar aci norādīdams uz Vokuļski. — Sari saslējušies uz galvas kā mežakuilim, krūtis — visu cienību, acs vērīga … Tas medībās nepagurtu!

—    Un seja, kungi … — piebilda barons ar Mefistofeļa vaibstiem. — Piere, kungi . . . ūsiņas, kungi.. . ķīļbārdiņa, kungi. Visumā, kungi … visumā . . . Sejas vaibsti mazliet, kungi… bet visumā, kungi . ..

—   Redzēsim, kāds būs ķēriens, — piemetināja nedaudz sakumpis grāfs.

—   Izdarīgs, drosmīgs jā, — it kā no pagraba ierunājās otrs grāfs ar kuplām vaigu bārdām, kurš stīvi sēdēja krēslā un porcelāna acīm raudzījās taisni uz priekšu kā anglis no «Journal Amusant» lapas.

Kņazs piecēlās no atzveltņa un nokremšļojās; sapulcējušies apklusa, tāpēc varēja dzirdēt muižniecības maršala stāstījuma beigas:

—    Skatāmies visi uz mežu. te zem pakaviem kaut kas iepīkstas. Iedomājieties tikai, godājamais pan, kurts skriedams blakus zirgiem saitē, bija vagā nokodis pelēci! .. .

To pastāstījis, muižniecības maršals iegāza ar milzīgo delnu pa gūžu, no kuras būtu varējis iztēst sev skrīveri ar tā palīgu.

Kņazs nokremšļojās otrreiz, muižniecības maršals samulsa un sāka slaucīt neparasti lielā zīda kabatas drānā nosvīdušo pieri.

—    Godājamie kungi, — kņazs sāka. — Es iedrošinājos traucēt jūs, godātie kungi, kādā … sevišķi svarīgā sabiedriskā pasākumā. Mums, kā mēs visi to nojaušam, vienmēr jāstāv nomodā par sabiedriskajām interesēm … Es gribēju teikt… mūsu ideju … tas ir …

Kņazs, šķiet, bija nonācis strupceļā; tomēr drīz atguvās un runāja tālāk:

—    Runa ir par pasā … tas ir, par plānu, pareizāk … par sabiedrības, kuras uzdevums būtu nokārtot tirdzniecību, dibināšanas projektu …

—    Labības, — iejaucās kāds no kakta.

—    īstenībā, — kņazs vilcinājās, — runa nav par labības tirdzniecību, bet…

—    Degvīna, — pasteidzās tā pati balss.

—   Nē taču!… Par tirdzniecību, pareizāk sakot — tirdzniecības nokārtošanu starp Krieviju un ārzemēm ar precēm, nu … ar precēm … Tātad mūsu pilsēta: ir vēlams, lai tā kļūtu par centru tādai…

—    Bet kas tās par precēm? — vaicāja sakumpušais grāfs.

—    Jautājuma praktisko pusi mums paskaidrot ir ar mieru pans Vokuļskis, cilvēks .,. ļoti praktisks cilvēks, — kņazs pabeidza. — Bet neaizmirsīsim, kungi, par tiem pienākumiem, kādus mums uzliek rūpes par sabiedrības interesēm un mūsu nelaimīgā dzimtene …

—   Tik tiešām kā dievs debesīs, es dodu desmittūkstoš rubļu! … — nodārdināja muižniecības maršals.

—    Kādam nolūkam? — jautāja grāfs, kurš tēloja īstu angli.

—^Vienalga! … — dimdošā balsī atbildēja muižniecības

maršals. — Es sev teicu: atstāšu Varšavā piecdesmit tūkstošus

rubļu, lai tad desmit iet labdarīgiem nolūkiem, jo mūsu mīļais kņazs runā brīnišķīgi! … No visas sirds un gudri, dieva vārds!

—   Atvainojiet, — Vokuļskis iejaucās, — šeit neiet runa par labdarības biedrību, bet gan par sabiedrību, kas nesīs drošu peļņu.

—   Nu ka tad! — piebilda sakumpušais grafs.

—   Jā-ā … — apstiprināja grāfs anglis.

—   Kas man par peļņu var būt no desmit tūkstošiem? — pretojās muižniecības maršals. — Ar tādu peļņu man būtu jāiet stāvēt ar nabaga tarbu pie Ostras Bramas. 1

Sakumpušais grāfs izgrūda:

—    Lūdzu vārdu šai jautājumā: kā var atstāt novārtā inazu peļņu! … Tas mūs pazudina! . . . Tieši tas, mani kungi! … — viņš sauca, sizdams ar nagu pa krēsla rokturi.

—   Grāf, — kņazs viņu liegi pārtrauca, — vārds panam Vokuļskim.

—   Jā-ā! — viņu atbalstīja grāfs anglis, glaudīdams savu krāšņo vaigu bārdu.

—    Lūdzam cienījamo panu Vokuļski, — iesaucās kāda jauna balss, — lai viņš ir tik laipns un iepazīstina mūs skaidri un lietišķi, kā viņš to prot, ar šo sabiedrisko jautājumu, kas mūs sapulcinājis kņaza viesmīlīgajos salonos.

Vokuļskis paraudzījās uz runātāju, kas atzina viņa spriedumus par skaidriem un lietišķiem. Tas bija slavens advokāts, kņaza draugs un labā roka; viņam patika izteikties puķaini, ar pirkstiem taktī sitot, klausīties pašam savās frāzēs, kuras vienmēr uzskatīja par izmeklētām.

—   Tikai tā, lai mēs visi varētu saprast, — norūca kāds no kakta, ko aizņēma šļahta, kas ne acu galā necieta magnātus.

—   Jums jau zināms, kungi, — Vokuļskis sāka, — ka Varšava ir tirdzniecības vidutājs starp Rietumeiropu un Austrumeiropu. šeit sakoncentrējas un caur mūsu rokām iziet daļa franču un vācu preču, kas domātas Krievijai, un mēs no tā varētu gūt noteiktu peļņu, ja mūsu tirdzniecība .,.

—   Neatrastos ebreju rokās, — klusi ieteicās kāds pie galda, kur sēdēja tirgotāji un rūpnieki.

—   Nē,— Vokuļskis iebilda. — Peļņu varētu gūt tad, ja mūsu tirdzniecībā valdītu noteikta kārtība.

—   Ar ebrejiem nekādas kārtības nevar būt . . .

—   Taisni šodien, — advokāts pārtrauca, — cienījamais pans Vokuļskis dod mums iespēju aizstāt ebreju kapitālus ar kristiešu kapitāliem.

—   Pans Vokuļskis pats pielaiž ebrejus' tirdzniecībā, — izmeta tirgotāju nometnes oponents. x

Iestājās klusums.

—   Neredzu vajadzības atskaitīties par to, kā es kārtoju savas personīgās darīšanas, — Vokuļskis turpināja. — Pašlaik, kungi, es jums norādu ceļu, kā nokārtojama Varšavas tirdzniecība ar ārzemēm, kas sastāda mana projekta pirmo daļu un ir viens no ienākuma avotiem mūsu dzimtenes kapitālam. Otrs peļ-

' ņas avots ir tirdzniecība ar Krieviju. Tur par lētu naudu atrodamas preces, pēc kurām pie mums pieprasījums. Tirdzniecības sabiedrībai, kas nodarbotos ar to, gadā būtu nodrošināti piecpadsmit līdz divdesmit procenti no ieguldītā kapitāla. Pirmajā vietā es lieku audumus . . .

—   Tā ir kapa rakšana mūsu rūpniecībai, •— ierunājās oponents no tirgotāju grupējuma.

—   Mani neinteresē fabrikanti, bet patērētāji, — atbildēja Vokuļskis.

Tirgotāji un rūpnieki sāka sačukstēties, nepiekrizdami Vokuļskim.

—   Tā nu mēs esam nonākuši pie jautājuma sabiedriskās puses! … — kņazs iesaucās satrauktā balsī. — Jautājums iezīmējas sekojoši: vai cienījamā pana Vokuļska projekti mūsu dzimtenei ir labvēlīga parādība? … Esiet tik laipni … — kņazs griezās pie advokāta, juzdams nepieciešamību pēc atbalsta šai mazliet sarežģītajā stāvoklī.

—   Cienījamais pans Vokuļskis, — advokāts ņēma vārdu, — varbūt būs tik laipns un ar sev raksturīgo vispusīgumu paskaidros mums, vai mīnēto audumu ievešana no tik liela attāluma nenesīs zaudējumus mūsu fabrikām.

—   Pirmām kārtām, — Vokuļskis atbildēja, — tās mūsu fabrikas nebūt nav mūsu, bet gan — vācu . . .

—   Oho! — iesaucās oponents no tirgotāju" grupas.

193

—   Esmu ar mieru tūdaļ uzskaitīt fabrikas, kurās visa administrācija un visi labāk atalgotie darbinieki ir vācieši, kuru kapitāls ir vācu, bet vadība atrodas Vācijā; kur, beidzot, mūsu strādniekam nav iespējams tālāk specializēties savā arodā, kur

13 Lelle, !

viņš likai slikti atalgots palīgstrādnieks, ar kuru slikti apietas un piedevām vēl pārvāco …

—    Tas ir ļoti svarīgi! … — iejaucās sakumpušais grāfs.

—Jā-ā, — nočukstēja anglis.

—    Dieva vārds, es pat uztraucos to dzirdēdams! —iesaucās muižniecības maršals. — Nekad nebiju domājis, ka šādas sarunas spēj tā aizraut … Es tūdaļ atgriezīšos …

Viņš izgāja no kabineta tā, ka pat grīda zem viņa svara ieliecās.

—   Vai nosaukt uzvārdus? — vaicāja Vokuļskis.

Šoreiz tirgotāju un rūpnieku grupa parādīja neparastu atturību, nepieprasot uzvārdus. Advokāts strauji piecēlās no atzveltņa un, savicinājis rokas, iesaucās:

—    Uzskatu, ka pie jautājuma' par vietējām fabrikām nav ko ilgāk uzkavēties. Tagad cienījamais pans Vokuļskis varbūt būs tik laipns un ar sev piemītošo pamatīgumu paskaidros mums, kādus pozitīvus iznākumus no šī projekta gūs …

—    Mūsu nelaimīgā dzimtene, — kņazs pabeidza.

—    Lūdzu, kungi, — Vokuļskis atbildēja, — ja olekts mana katūna maksātu tikai par diviem grašiem lētāk nekā pašlaik, tad uz katru miljonu olekšu iedzīvotāji ietaupītu desmitlūkstoš rubļu …

—    Kas tas ir — desmittūkstoš rubļu? … — jautāja muižniecības maršals, kurš tikko bija atgriezies kabinetā, bet vēl neizprata, par ko iet runa.

—    Tas ir daudz… ļoti daudz! — iesaucās sakumpušais grāfs. — Reiz mēs iemācīsimies cienīt arī grašu peļņu . ..

—    Jā-ā… Penss ir ginejas tēvs, — piebilda grāfs, kurš tēloja angli.

—    Desmittūkstoš rubļu, —turpināja Vokuļskis, — tas ir labklājības pamats mazākais divdesmit ģimenēm.

—    Piliens jūrā, — norūca kāds no tirgotājiem.

—    Bet ir vēl kāds cits viedoklis, — Vokuļskis turpināja,

—    kas, tiesa gan, interesē vienīgi kapitālistus. Manā rīcībā ir preces par trim lidz četriem miljoniem gadā …

—Visu cienību! … — nočukstēja muižniecības maršals.

—   Tas nav mans personīgais kapitāls, — Vokuļskis atzīmēja,

—   mans ir daudz mazāks. ,

—    Cienu tādus! — sakumpušais grāfs sacīja.

—   Jā-ā … — atbalstīja anglis.

—   Minētie trīs miljoni sastāda manu personīgo kredītu un man kā vidutājam nes visai niecīgu procentu, — sacīja Vokuļskis. — Tomēr paskaidrošu: ja kredīta vietā mēs maksātu skaidrā, tad peļņa būtu piecpadsmit, divdesmit procenti, varbūt pat vairāk. Lūk, šī lietas puse var interesēt tos kungus, kas naudu iegulda bankās uz zemiem procentiem. Ar šo naudu rīkojas citi un peļņu gūst sev. Es iesaku jums apgrozīt kapitālus bez starpniekiem un tā palielināt savus ienākumus. Es beidzu.

—   Vareni! — iesaucās sakumpušais grāfs. — Bet vai tomēr nevarētu uzzināt kaut ko tuvāk?

—   Par to es varu runāt tikai ar mūsu sabiedrības dalībniekiem, — Vokuļskis atbildēja.

—   Pieņemu, — sacīja sakumpušais grāfs un pastiepa viņam roku.

—   Jā-ā, — piebalsoja pseidoanglis, pastiepdams Vokuļskim divus pirkstus.

—    Mani kungi! — ierunājās gludi skūts vīrietis no šļahtiču grupas, kas neieredzēja magnātus. — Jūs te spriedelējat par tirgošanos ar katūniem, kas m ū s nepavisam neinteresē … Bet, kungi! … — viņš. turpināja raudulīgā balsi, — toties m u m s klētīs ir graudi, mums noliktavās ir degvīns, un mūsu vidutāji iedzīvojas, kā saka, nekaunīgā veidā …

Viņš pārlaida skatienu kabinetam. Šļahtiču grupa, kas nicināja magnātus, tam uzsauca bravo.

Kautrīgā priekā starojošā kņaza sejā šai brīdī iespulgojās patiesa iedvesma.

—    Bet, kungi! — viņš iesaucās. — Šodien mēs te runājam par audumu tirdzniecību, kas mums rīt vai parīt liedz apspriest citus jautājumus? . .. Sinī sakarībā lieku priekšā …

—   Dieva vārds, mūsu mīļais kņazs runā tik tiešām brīnišķīgi! — iesaucās muižniecības maršals.

—   Paklausīsimies, paklausīsimies! … — viņu atbalstīja advokāts, visiem spēkiem pūlēdamies parādīt, ka ir sajūsmā par kņaza runām.

—    Un tā, mani kungi, — aizkustināts turpināja kņazs, — es lieku priekšā sasaukt sekojošas sanāksmes: vienu labības tirdzniecības, jautājumā, otru —labības degvīna tirdzniecības jautājumā .. .

—    Bet kredīts zemos īpašniekiem? — jautāja kāds no nesamierināmo šļahtiču grupas.

—    Trešo — kredīta jautājumā, — sacīja kņazs, — bet ceturto …

Te viņš sastomījās.

—    Ceturto un piekto, — advokāts palīdzēja, — veltīsim vispārējā ekonomiskā stāvokļa iztirzāšanai …

—    … mūsu nelaimīgajā dzimtenē, — nobeidza kņazs gandrīz vai asarām acīs.

—    Kungi! — ietaurējās advokāts, aizkustinājumā slaucīdams degunu. — Godināsim mūsu saimnieku, pašaizliedzīgu pilsoni, viscienījamāko no cilvēkiem . . .

—   Desmittūkstoš rubļus, dieva … — iesaucās muižniecības maršals.

—   Ar piecelšanos! — advokāts steidzīgi pabeidza.

—    Bravo! . .. Lai dzīvo kņazs! … — atskanēja saucieni, kurus pavadīja kāju dipoņa un atstumtu krēslu troksnis.

Skaļāk par visiem kliedza šļahtiču grupa, kas neieredzēja aristokrātiju.

Nespēdams vairs ilgāk savaldīt aizkustinājumu, kņazs sāka pēc kārtas apskaut savus viesus; advokāts viņam palīdzēja, skūpstīdams visus pēc kārtas un bez kautrēšanās raudādams. Vairāki cilvēki aplenca Vokuļski.

—    Sākumam dodu piecdesmit tūkstošus rubļus, — paziņoja sakumpušais grāfs. —Bet nākamgad … redzēsim …

—    Trīsdesmit, mans kungs. .. trīsdesmit tūkstošus rubļu, mans cienītais… Ļoti cienītais, ļoti! — atbalstīja barons ar Mefistofeļa seju. -

—    Es arī trīsdesmit tūkstošus … jā-ā … — grāfs anglis, mādams ar galvu, piemetināja.

—    Bet es dodu divreiz . .. tfīsreiz tik daudz, cik mūsu dārgais kņazs! Dieva vārds! … — paziņoja muižniecības maršals.

Vokuļskim tuvojās pāris oponentu no tirgotāju grupas. Viņi gan klusēja, tomēr maigie skatieni izteica simtkārt vairāk nekā visjūsmīgākie vārdi.

No viesu pulciņa Vokuļskim tuvojās jauns, vārgs cilvēks ar šķidru bārdeli un nepārprotamām priekšlaicīgas novecošanās iezīmēm visā augumā. Vokuļskis viņu bija redzējis dažādos sarīkojumos, kā arī uz ielas, braucot visstraujākās karietēs.

—    Maruševičs, — sacīja pirms laika novecojušais jaunais cilvēks, mīļi smaidīdams. — Atvainojiet, pan, ka es tik nekaunīgi stādos priekšā, un piedevām jau pie pirmās iepazīšanās man būs lūgums …

—    Es klausos.

Jauneklis paņēma Vokuļski zem rokas un, pievedis pie loga, ierunājās:

—     Lieku visas savas kārtis galdā; ar tādiemcilvēkiem kā jūs citādi nevar. Esmu nabadzīgs, bet man ir spējas, un es gribētu atrast nodarbošanos. Jūs dibināt sabiedrību, vai es nevarētu .strādāt jūsu vadībā? …

Vokuļskis vērīgi raudzījās jauneklī. Nule dzirdētais priekšlikums diez kā nesaderējās ar novārdzināto augumu un jaunā cilvēka nedrošo skatienu. Vokuļskim modās nepatika, viņš tomēr apjautājās:

—    Ko jūs protat? Kāda ir jūsu specialitāte?

—    Specialitāti, redziet, es vēl neesmu izvēlējies, bet man ir lielas spējas, un es varu tikt galā ar jebkuru darbu.

—    Un kādu jūs cerat saņemt atalgojumu?

—   Tūkstoti… divtūkstoš rubļu … — jauneklis apjucis atbildēja.

Vokuļskis nevilšus pakratīja galvu.

—    Šaubos, — viņš atbildēja, — vai mums būs vieta, kas atbilstu jūsu prasībām. Tomēr iegriezieties pie manis …

Kabineta vidū sakumpušais grāfs pacēla savu balsi.

—    Un tā, godājamie kungi, — viņš sacīja, — principā mēs esam par pana Vokuļska ieteiktās sabiedrības dibināšanu. Pasākums, manuprāt, ļoti izdevīgs, un tagad tikai atliek iepazīties tuvāk ar detaļām un sastādīt aktu. Visus, kas gribētu kļūt par sabiedrības dalībniekiem, laipni lūdzu pie manis rīt deviņos vakarā…

—    Es noteikti būšu pie tevis, dārgais grāf, dieva vārds, — atsaucās resnais muižniecības maršals, — un varbūt atvedīšu tev vēl dažus lietuviešus; nu bet saki, lūdzams, kāpēc tieši mums jādibina šis tirdzniecības sabiedrības? … Lai tad labāk paši tirgotāji. ..

—    Kaut vai tāpēc, — grafs dedzīgi iebilda, — lai neviens nevarēfu teikt, ka mēs nekā nedarām, ka griežam tikai kuponus.

Vārdu lūdza kņazs.

—    Bez tam mums padomā ir vēl divas sabiedrības: tirdzniecībai ar labību un degvīnu. Kas negrib piedalīties vienā, var piedalīties citā … Un tādēļ ļoti lūdzam cienījamo panu Vokuļski ņemt dalību arī citās mūsu sanāksmēs …

—   Jā-ā! … — piebalsoja grāfs anglis.

—   Un būt tik laipnam un ar sev piemītošo talantu apgaismot mums lietas būtību, — advokāts pielika punktu.

—   Šaubos, vai varēšu būt jums noderīgs, — Vokuļskis atbildēja. — Tiesa, man ir bijušas darīšanas ar labību un degvīnu, bet izņēmuma apstākļos. Toreiz runa bija par lieliem kvantumiem un steidzamu piegādi, bet ne cenām . . . Turklāt es nepārzinu vietējo labības tirdzniecību .. .

—   Speciālistus mēs, cienījamais pan Vokuļski, atradīsim, — advokāts viņu pārtrauca. — Viņi sniegs mums vajadzīgās ziņas, kuras jums laipni vajadzētu uzņemties sakārtot un ar sev raksturīgo ģenialitāti izklāstīt…

—   Lūdzam… ļoti lūdzam!… — sauca grāfi, bet skaļāk par viņiem šļahtiči, kuri necieta magnātus.

Bija tuvu ap pieciem pēc pusdienas, un viesi sāka izklīst. Šai brīdī Vokuļskis pamanīja Lencki, kas tuvojās viņam 110 otras istabas kāda jaunekļa sabiedrībā, kuru jau bija redzējis blakām Izabellai baznīcā un pieņemšanā pie grāfienes. Abi apstājās pie Vokuļska.

—   Atļaujiet, pan Vokuļski, — ierunājās Lenckis, — iepazīstināt jūs ar panu Juliānu Oliocki. Viņš ir mūsu radinieks … mazliet oriģināls, tomēr …

—   Jau sen man bija vēlēšanās iepazīties un parunāt ar jums, — Ohockis sacīja, spiezdams Vokuļskim roku.

Vokuļskis klusēdams vērās viņā. Jaunajam cilvēkam nebija vēl trīsdesmit, un viņa seja patiesi šķita neparasta. Viņš atgādināja Napoleonu I ar sapņaini aizēnotiem'vaibstiem.

—   Uz kuru pusi jūs ejat? — jaunais cilvēks jautāja Vokuļskim. — Es varu jūs pavadīt…

—   Vai vērts sevi apgrūtināt…

—    O, man laika diezgan, — atbildēja jaunais cilvēks.

«Ko viņš no manis grib?» nodomāja Vokuļskis, bet skaļi

sacīja: — Varam paieties uz Lazenku pusi . ..

—   Lieliski. Es tikai ieskriešu pie kņazienes atvadīties un panākšu jūs.

Tiklīdz Ohockis bija aizgājis, pie Vokuļska piesteidzās advokāts.

—     Apsveicu jūs ar lielo uzvaru, — viņš sacīja klusinātā balsī. — Kņazs burtiski iemīlējies jūsos, gluži tāpat abi grāfi un barons … Mazliet īpatnēji, kā jūs jau redzējāt, tomēr cilvēki ar cēliem nodomiem … Viņi grib kaut ko darīt, viņiem netrūkst nedz saprāta nedz izglītības, bet… nav enerģijas!… Gribas slimība, pan Vokuļski, visa šī šķira ar to sasirgusi… Viņiem ir viss: nauda, tituli, cieņa, pat panākumi pie sievietēm, tāpēc 'nav pēc kā tiekties. Bez šī dzenuļa, pan Vokuļski, viņi kļūst par rīku jaunu un iedomīgu cilvēku rokās … Mēs, mans kungs, mēs vēl tiecamies pēc daudz kā, — viņš piebilda klusāk. — Tā ir viņu laime, ka trāpījuši uz mums …

Tā kā Vokuļskis nekā neatbildēja, advokāts sāka viņu uzskatīt par veiklu diplomātu un klusībā nožēloja savu pārlieko vaļsirdību.

«Galu galā,» viņš prātoja, mezdams skatienus uz Vokuļski, «ja arī viņš kņazam atstāstītu mūsu sarunu, kas ar to būs panākts? … Teikšu, ka gribēju viņu pārbaudīt…»

«Par kādu iedomību viņš mani tur aizdomās? …» Vokuļskis sev jautāja.

Viņš atvadījās no kņaza, nosolījās uz priekšu apmeklēt visas sanāksmes un, izgājis uz ielas, atlaida karieti uz mājām.

«Ko tam Ohockim no manis vajag?» viņš aizdomu pilns prātoja. «Dabiski, ka tas attiecas uz Izabellu. Varbūt viņam padomā ir atbaidīt mani no viņas? … Muļķis … Ja Izabella viņu mīl, tad nav ko vārdus tērēt — pats atiešu sāņus … Bet, ja viņa to nemīl, lai sargās mani bīdīt no viņas prom … Man šķiet, ka es kādreiz izdarīšu kādu grandiozu muļķību — un droši vien Izabellas dēļ. Ka tikai nenāktos ciest Ohockim; žēl būtu puikas …»

Vārtos atskanēja steidzīgu soļu troksnis. Vokuļskis pagrieza galvu un ieraudzīja Ohocki.

—   Jūs gaidījāt? … Lūdzu, atvainojiet! — iesaucās jaunais cilvēks.

—   Jesim uz Lazenkiem? — Vokuļskis jautāja.

-— iesim.

Bridi viņi gāja klusēdami. Jaunais cilvēks bija domīgs, Vokuļskis — uzbudināts.

Viņš nolēma grābt vērsi tūlīt aiz ragiem.

—   Vai jūs Lencku ģimenei esat tuvs rads? — Vokuļskis jautāja.

—   Tikai mazliet, — atbildēja jaunais cilvēks. — Manai mātei gan bija tas gods būt dzimušai Lenckai, — viņš sacīja ar ironiju, — bet tēvs gluži vienkārši Ohockis. Tas ļoti vājina radnieciskas attiecības … Ar panu Tomasu, kas man ir kādas tantes tēvabrālis, mēs nebūtu pazīstami droši vien arī šodien, ja viņš nebūtu pazaudējis bagātību.

—   Pana Lencka ir ļoti cēla, — sacīja Vokuļskis, raudzīdamies taisni uz priekšu.

—    Cēla? — atkārtoja Ohockis. — Sakiet labāk — dieviete .. . Kad es sarunājos ar viņu, man šķiet, ka viņas varā būtu piepildīt visu manu dzīvi. Tjkai blakus viņai es atgūstu mieru un aizmirstu mokošo vientulību. Bet kāds no tā labums! … Es nespētu caurām dienām sēdēt ar viņu salonā, bet viņa ar mani — laboratorijā . . .

Vokuļskis apstājās ielas vidū.

—   Jūs nodarbojaties ar fiziku vai ķīmiju? … — viņš pārsteigts jautāja.

—   Ar ko tik es nenodarbojos! … — atbildēja Ohockisi — Ar fiziku, ķīmiju, tehnoloģiju … Es taču esmu beidzis dabaszinātņu nodaļu universitātē un mehānikas nodaļu politehnikumā … Nodarbojos ar visu: lasu un strādāju no agra rīta līdz vēlai naktij, bet — darīt nekā nedaru. Man izdevās mazliet uzlabot mikroskopu, konstruēt kādu jaunu elektrisko bateriju, kādu lampu .. .

Vokuļskis izbrīnījās arvien vairāk.

—   Tātad jūs esat tas izgudrotājs Ohockis? . . .

—   Jā. Bet kāda tam visam nozīme? … Absolūti nekāda. Kad es padomāju, ka tas ir viss, ko esmu paguvis izdarīt savos divdesmit astoņos gados, tad mani pārņem izmisums. Man rodas vēlēšanās vai nu sagraut savu laboratoriju un mesties salonu dzīves akacī, kurp mani aicina, vai ielaist sev lodi pierē… Ohocka elements vai Ohocka elektriskā lampa … cik tas viss muļķīgi! Tiekties pēc kaut kā jau kopš bērnības un apstāties pie lampas — tas ir šausmīgi! Sasniegt mūža vidu un neatrast pat sākumu tam ceļam, pa kuru gribētos iet, — vai tur nav jākrīt izmisumā! . . .

Jaunais cilvēks apklusa, viņi jau bija sasnieguši Botānisko dārzu, varēja noņemt platmali. Vokuļskis vērīgi raudzījās viņā un izdarīja vēl vienu atklājumu. Kaut gan Ohockis izskatījās izmeklēti elegants, viņš nelikās būt švīts; kā likās, pat nerūpējās par savu ārieni. Mati viņam bija izspūruši, kaklasaite nedaudz nošķiebušies, vestes poga atpogājusies. Nebija grūti uzminēt, ka ir kāds, kas ļoti centīgi rūpējas par viņa veļu un uzvalkiēm, bet pats viņš pret to izturas ļoti nevērīgi, un tieši šī nevērība, •tik neparasti eleganta, piešķīra viņam īpašu pievilcību. Katra viņa kustība bija nepiespiesta, plaša, tomēr skaista. Ne mazāk burvīga bija viņa maniere skatīties, klausīties, pareizāk sakot — neklausīties un pat — izmest cepuri no rokām.

Viņi uzkāpa pakalnā, no kura bija redzama aka, iesaukta par Bluķi. Visapkārt viņiem pastaigājās ļaudis, bet Ohocki tas neapgrūtināja un, norādīdams ar cepuri uz kādu soliņu, viņš turpināja:

— Daudz par to esmu lasījis, ka cilvēki ar lielu iedvesmu esot laimīgi. Tie ir meli! Tieši neikdienišķie centieni dara mani smieklīgu un atstumj no manis tuvākos. Palūkojieties uz to tur soliņu … Tur jūnija sākumā ap pulksten desmitiem vakarā es sēdēju kopā ar māsīcu un Florentīnu. Spīdēja mēness un pat lakstīgalas pogoja. Biju sapņainā noskaņojumā. Pēkšņi māsīca ierunājās: «Brālēn, vai jūs kaut ko zināt par astronomiju?» — «Mazliet». — «Tad pasakiet man, — kas tā par zvaigzni?» — «Nezinu, — es atbildēju, — bet skaidrs, ka mēs nekad tur nenon'āksim. Cilvēks ir piekalts pie zemes kā austere pie klints…» Sai pašā mirklī, — Ohockis turpināja, — manī pamodās ideja, pareizāk sakot — manija … Es aizmirsu savu daiļo māsīcu un sāku domāt par lidojošām mašīnām. Bet, tā kā domājot vienmēr staigāju, es piecēlos no soliņa un neatvadījies atstāju māsīcu! . .. Otrā dienā pana Flora nosauca mani par nekauņu, Lenckis par īpatni, bet māsīca veselu nedēļu negribēja ar mani runāt… Un ja es vismaz būtu izdomājis kaut ko! Bet nekā, burtiski nekā, lai gan es biju ar mieru Zvērēt, ka nebūšu no šī pakalna vēl aizgājis līdz akai, kad manī jau būs dzimis lidojošās mašīnas plāns, Vismaz vispārējos vilcienos … Briesmīgi muļķīgi, vai nav tiesa? .., .

«Tātad viņi šeit pavada vakarus, mēnesnīcā klausoties lakstīgalas? …» Vokuļskis nodomāja un sajuta sirdī neciešamas sāpes. «Izabella jau iemīlējusies Ohockī, bet, ja vēl nemīl, tad tikai viņa dīvainību dēļ. Un viņai taisnība … Ohockis ir skaists un neparasts cilvēks …»

—   Protams, — Ohockis turpināja, — es ne ar pušplēstu vārdiņu neieminējos par to savai tantei, kurai ir paradums ik reizes, spraužot man adatu kaklasaitē, atkārtot: «Mīļais Juļek, centies patikt Izabellai, viņa ir tieši tev piemērota .. . Gudra un skaista; viņa vienīgā tevi spētu izdziedēt no tavām fantāzijām…» Bet es pie sevis domāju: «Kas nu viņa man par sievu? … Ja vismaz varētu man palīdzēt, tad vēl nekas . . . Bet vai tad viņa laboratorijas dēļ atstās salonu! …» Viņai taisnība — tā ir viņas vide: putnam nepieciešams gaiss, bet zivij — ūdens… Cik brīnišķīgs vakars!… — viņš pēc brīža sacīja. — Man šodien tik pacilāts noskaņojums kā reti kad. Bet.. . kas jums kaiš, pan Vokuļski? …

—   Esmu mazliet noguris, — Vokuļskis dobji atbildēja. -— Varbūt piesēdīsimies, nu, kaut vai šeit…

Viņi apsēdās pakalna nogāzē parka galā. Atbalstījis zodu pret ceļiem, Ohockis iegrima pārdomās, Vokuļskis raudzījās viņā reizē ar apbrīnu un naidu.

«Kas viņš ir — muļķis vai viltnieks? … Kāpēc viņš man visu to stāsta?» Vokuļskis prātoja.

Viņam tomēr bija jāatzīst, ka Ohocka pļāpībai piemita tā pati raksturīgā vaļsirdība un izklaidība, kas viņa rīcībai un visai viņa personībai. Sastapušies pirmo reizi, bet Ohockis sarunājas ar viņu tā, it kā tie pazītos kopš bērnības.

«Jābeidz ar viņu,» nodomāja Vokuļskis un, dziļi ievilcis elpu, skaļi jautāja:

—   Tātad jūs precaties, pan Ohocki? …

—   Vai tad es esmu jucis, vai, — nomurmināja jaunais cilvēks, paraustīdams plecus.

—    Kā tā? … Jums tak patīk māsīca?

—   Pat ļoti, bet tā vēl par maz. Es ar viņu precētos, ja būtu pārliecināts, ka zinātnes laukā nekā vairs nepanākšu. ..

Blakus naidam un apbrīnai Vokuļska sirdī iespulgojās prieks. Šai mirklī Ohockis, it kā pamodies 110 miega, paberzēja pieri ar plaukstu un, skatīdamies Vokuļski, pēkšņi sacīja:

—   Ak jā . . . Gandrīz aizmirsu, ka man pie jums svarīgas darīšanas …

«Ko viņš grib? . ..» Vokuļskis nodomāja, sirdī apbrīnodams sava sāncenša gudrās acis un negaidīto toņa maiņu. Šķita, ar viņa lūpām runātu pavisam cits cilvēks.

—   Es gribu jums uzdot vienu jautājumu … nē… divus jautājumus, ļoti intīmus, iespējams — pat kutelīgus, — Ohockis teica. — Jūs neapvainosieties? .. .

—   Klausos, — Vokuļskis atbildēja.

Pat stāvot uz ešafota viņš nejustos šausmīgāk nekā šinī brīdī. Vokuļskis bija pārliecināts, ka runa būs par Izabellu un ka tūlīt, uz vielas, izšķirsies viņa liktenis.

—   Jūs bijāt dabaszinātnieks? 1 — Ohockis jautāja.

—   Jā.

—   Un turklāt dabaszinātnieks entuziasts. Man zināms, cik daudz jums nācies pārciest, un tādēļ jau sen izjūtu cienību pret jums . .. Tas vēl nav viss, teikšu jums vairāk … Domājot par grūtībām, kādas jūs pēdējā gada laikā uzveicāt, manī modās pārliecība … Es sev teicu: man jāveic vismaz tikpat daudz, cik veicis šis cilvēks, bet — tā kā manā ceļā nav tādu šķēršļu, es tikšu tālāk par viņu . . .

Vokuļskis klausīdamies domāja, viņš vai 'nu sapņo, vai sarunājas ar vājprātīgo.

—   Kā jūs to zināt? … — viņš jautāja Ohockim.

—   No daktera Sūmaņa.

—   Ak, no Sūmaņa! Bet ko jūs ar to gribat sacīt?

—   Tūlīt pateikšu. Jūs bijāt dabaszinātnieks entuziasts un .. . tomēr beidzot pamelāt dabaszinības. Tātad, kurā dzīves gadā apdzisa jūsu interese šai virzienā? …

Vokuļskis jutās, kā ar pietu dabūjis pa galvu. Jautājums bija tik negaidīts un nepatīkams, ka uz brīdi viņš zaudēja spējas ne vien atbildēt, bet pat koncentrēt domas.

Ohockis atkārtoja, vērīgi lūkodamies sarunu biedrā.

—   Kurā gadā?… — Vokuļskis atkārtoja. — Pagājušajā gadā … Pašlaik man četrdesmit sestais …

—   Tātad līdz pilnīgai atsalšanai man palicis drusku vairāk nekā piecpadsmit gadu. Tas man piešķir mazliet drosmes … — Ohockis sacīja it kā pats sev.

Brīdi klusējis, viņš piebilda:

—   Tas bija pirmais jautājums, tagad otrs — tikai, lūdzams, neapvainojieties. Kādā vecumā vīrietim sāk kļūt vienaldzīgas sievietes? …

Otrs belziens. Kādu mirkli Vokuļskis izjuta vēlēšanos sagrābt jauno cilvēku un nožņaugt. Viņš tomēr atģidās un atbildēja ar izmocītu smaidu:

—   Domāju, ka viņas vīrietim nekad nekļūst vienaldzīgas . . . Tieši otrādi, tās kļūst arvien pievilcīgākas.

—   Slikti! — Ohockis nočukstēja. — Nekas, paskatīsimies, kurš spēcīgāks.

—   Sievietes, pan Ohocki.

—   Kā nu kuram, — jaunais cilvēks atbildēja, atkal iegrimdams pārdomās.

Un viņš sāka runāt it kā pats ar sevi.

—   Sievietes, tā ir nopietna problēma! Esmu bijis iemīlējies, pag, cik reižu? … četras . .. sešas … septiņas, jā, septiņas reizes … Mīlestība atņem daudz laika un dzen izmisumā … Mīlestība — tā ir muļķība .. Iepazīšanās, iemīlēšanās, ciešanas . .. Pēc tam apnikums vai vilšanās … Jā, divas reizes esmu bijis apnicis, piecas reizes — pievilts … Pēc tam gadās satikt atkal jaunu sievieti, tā šķiet pārāka par citām —bet rīkojas tāpat kā mazāk pārākās … Ak vai, cik sievietes ir zemiska dzīvnieku suga! .. . Tās rotaļājas ar mums, lai gan viņu aprobežotais prāts pat nespēj mūs saprast… Tiesa, arī tīģeris var rotaļāties ar cilvēku . . . Zemiski, bet brīnišķīgi radījumi . .. bet lai paliek! Toties ideja, ja tā reiz pārņem cilvēku, nekad to ne pamet, ne pieviļ.

Uzlicis roku Vokuļskim uz pleca un lūkodamies viņam acīs ar dīvaini izklaidīgu un ilgpilnu skatienu, Ohockis jautāja:

—   Arī jūs tak kādreiz sapņojāt par lidojošām mašīnām? . . . Ne par vadāmiem baloniem, kuri vieglāki par gaisu, tās ir blēņas, bet par smagām lidojošām mašīnām, pilnām ar kravu un apbruņotām kā kreiseri… Vai jūs saprotat, kādu apvērsumu pasaulē radītu šāds izgudrojums? … Nebūtu ne cietokšņu, ne armiju, ne robežu … Izzustu tautas, to vietā gaisa dzelmju celtnēs pasaulē nāktu eņģeļiem vai seniem dieviem līdzīgas radības Esam jau savaldījuši vēju, siltumu, gaisu, zibeni . . . Vai jūs neuzskatāt, ka pienācis laiks mums pašiem atbrīvoties no smaguma " važām? … Šī ideja ir mūsu laikagara lolojums . .. Daudzi jau strādā pie tās, bet mani tā vēl tikai briest kā pumpurs pavasarī… Kāda man daļa gar tanti ar viņas nodomiem un labā toņa priekšrakstiem! Kāda man dala par precībām, sievietēm un pat mikroskopiem, baterijām un elektriskām lampām? … Vai nu sajukšu prātā, vai dāvāšu cilvēcei spārnus?

—   Un, ja nu jums patiesi tas izdotos, kas tad būtu? . . . — Vokuļskis jautāja.

—   Slava, kādu līdz šim nav ieguvis vēl neviens cilvēks, — atbildēja Ohockis. — Tā mana sieva, tā mana mīļotā … Palieciet sveiki, man jāiet.. .

Viņš paspieda Vokuļskim roku, noskrēja no pakalna un pazuda starp kokiem.

* Botāniskais dārzs un Lazenki jau grima vakara krēslā.

«Ārprātīgais vai ģēnijs? …» Vokuļskis nodomāja, jūtot, ka pats ir ārkārtīgi uzbudināts. «Bet ja nu ģēnijs?…»

Viņš piecēlās un devās dziļāk dārzā, iejaukdamies starp ļaudīm. Vokuļskim šķita, ka debesis virs pakalna, kuru viņš tikko bija atstājis, elpo svētās šausmās.

Botāniskajā dārzā valdīja drūzma, pa visām alejām veselām kolonām, pūļiem un rindām plūda ļaudis; katrs soliņš liecās zem sēdētāju smaguma. Vokuļskim aizšķērsoja ceļu, mina uz kājām, grūstīja elkoņiem; visapkārt atskanēja smiekli un sarunas. Gan Ujazdovskas alejās, gan pie Belvederas dārza mūra un drāšu žoga slimnīcas pusē, gan visklusākajos celiņos un pat aizšķērsotajos celiņos — visur bija trokšņaini un ļaužu pilns. Jo dziļāka kļuva tumsa, jo biezāks un trokšņaināks — pūlis.

—   Man jau vairs nav vietas pasaulē! … — Vokuļskis nomurmināja.

Viņš pārgāja uz Lazenkiem un šeit atrada klusāku nostūri. Pie debesīm iemirgOjās vairākas zvaigznes, no alejas atplūda staigājošo balsis, bet no dīķa iniklums. Laiku pa laikam virs galvas dūkdama pārlaidās vabole vai klusi pārslīdēja sikspārnis; dārza biezoknī žēli čiepstēja kāds putniņš, veltīgi saukdams draugu; uz dīķa skanēja tāls airu troksnis un jaunu sieviešu smiekli.

Pretim nāca, cieši piespiedušies viens otram un sačukstēdamies^ divi cilvēki. Viņi nogriezās no taciņas un pazuda koku ēnā. Vokuļski pārņēma sāpes un rūgtums:

«Lūk, viņi, laimīgie mīlētāji! Sačukstas un mūk gluži kā zagļi … Skaisti iekārtots šai pasaulē, neko teikt! … Interesanti, vai pasaulē ietu sliktāk, ja pār to valdītu Lucifers? . .. Bet ja nu ceļā man nostātos bandīts un nosistu šai stūrī? …»

Un viņš iztēlojās, cik patīkamam vajag būt kvēlojošā sirdī ietriekta naža vēsumam.

«Par nelaimi,» viņš nopūtās, «tagad citus nedrīkst nogalināt, drīkst vienīgi sevi; ja tikai uzreiz un droši. Bet! …»

Domas par šo drošo glābšanās līdzekli Vokuļski nomierināja. Pamazām viņš ieslīga svinīgā noskaņā; tam šķita, ka tuvojas brīdis, kad jāatskaitās savas sirdsapziņas priekšā vai arī jānoslēdz savas dzīves bilance.

«Ja es būtu augstākais tiesnesis,» viņš prātoja, «un ja man jāutātu: kurš ir Izabellas vērts — Ohockis vai Vokuļskis, man būtu jāatzīst, ka Ohockis. Par astoņpadsmit gadiem jaunāks nekā es, — astoņpadsmit gadiem! — un tik skaists . . . Divdesmit astoņu gadu vecumā jau beidzis divas fakultātes, es viņa vecumā tikko kā sāku mācīties, un veicis jau trīs izgudrojumus, bet es — nevienu. Taču galvenais — viņš ir trauks, kurā briest liela ideja . . . Interesanta lieta — šī lidojošā mašīna, un nenoliedzami, ka viņš atradis ģeniālu xm vienīgi iespējamo atrisinājumu. Lidojošai mašīnai jālDūt smagākai par gaisu un nevis kā balonam — vieglākai; jo viss, kas lido — sākot ar mušu, beidzot ar milzīgu ērgli, — viss ir smagāks par gaisu. Viņam ir pareizs pieņēmums un patiesi radošs prāts, ko pierādījis kaut vai ar savu mikroskopu un lampu; un kas zina, vai viņam tiešām neizdosies uzbūvēt lidojošo mašīnu? Bet tādā gadījumā viņš cilvēces acīs būs lielāks nekā Ņūtons un Napoleons, kopā ņemti… Un es lai sacenšos ar viņu! … Bet, ja kādreiz pacelsies jautājums: kuram no mums diviem jāpiekāpjas, vai es tiešām šaubīšos?… Cik velnišķīgi grūti ir pateikt sev: tev jāupurē sevi par labu cilvēkam, kas, būtībā ņemot, ir tāds pats mirstīgais kā tu, neaizsargāts no slimībām un kļūdām, bet galvenais — tik naivs . . . Viņš tak vēl gluži bērns; ko tikai šodien nesarunāja! …»

Dīvaina sagadīšanās. Kad Vokuļskis vēl kalpoja par pārdevēju koloniālpreču veikalā, viņš sapņoja par perpetuum mobilo, par mašīnu, kas pali darbojas. Bet, kad, iestājies sagatavošanas skolā, uzzināja, ka līdzīga mašīna nav iespējama, par Vokuļska slepenāko un dārgāko ideju kļuva atrast gaisa balonu vadīšanas paņēmienus. To, kas Vokuļskim bija pa maldu ceļiem klaiņojoša fantāzijas ēna, Ohockim iemiesojās praktiskā problēmā.

«Cik liktenis ir nežēlīgs!» viņš domāja ar rūgtumu. «Diviem cilvēkiem dotas vienādas tieksmes, tikai viens piedzimis astoņpadsmit gadu agrāk, otrs -— vēlāk; viens -— nabadzībā, otrs — pārticībā; vienam neizdevās uzķepuroties pat uz pirmās zināšanu pakāpes, otrs raitā soli veica divas … Viņu 110 ceļa Vairs nenņslaucīs politiskās vētras, kā tas gadījās ar mani; viņam netraucēs mīlestība, ko viņš uzskata par izklaidēšanos, kamēr man pēc sešu gadu nodzīvošanas tuksnesī šis jūtas šķiet debesis un glābiņš… Pat vairāk!… Viņšmani pārspēj jebkurā nozarē, kaut gan esmu apveltīts ar tām pašām jūtām, tādu pašu stāvokļa uztveri, bet strādāju noteikti vairāk . . .»

Vokuļskis labi pazina cilvēkus un bieži sevi salīdzināja ar tiem. Lai bija kur būdams, viņš visur redzēja, ka mazliet ir labāks par citiem. Gan kā pārdevējs, kas cauras naktis pavadīja pie grāmatas, gan kā students, kas cauri trūkumam lauzās preti zinātnei, gan kā kareivis zem ložu krusas, gan kā trimdinieks, kas sniega aizputinātā biidelē strādāja zinātnisku darbu, — visur viņš sirdī nesa ideju, kas sniedzās vairākus gadus nākotnē. Citi turpretim dzīvoja no dienas dienā, rūpēdamies par savu vēderu vai kabatu.

Un tikai tagad viņš sastapa cilvēku, kas stāvēja augstāk par viņu — neprāti, kas grib radīt lidojošo mašīnu! …

«Bet vai tad man šodien nav idejas, kuras dēļ es pūlos jau vairāk nekā gadu, kuras dēļ esmu ieguvis bagātību, palīdzu ļaudīm un iekaroju sev cieņu?»

«Jā, bet mīlestība — tās ir personīgas jūtas, visi ar to saistītie nopelni ir kā zivis, ko sagrābis jūras ciklona virpulis. Ja no pasaules pazustu viena sieviete, bet mani — atmiņas par viņu, par ko gan es kļūtu? . . . Par parastu kapitālistu, kurš, garlaicības mākts, iet uz klubu spēlēt kārtis. Turpretim Ohockim ir ideja, kas viņu vienmēr virzīs uz priekšu, ja tikai viņš nesajuks prātā …

Labi, bet ja nu viņš nekā neveic, ja nevis uzbūvē lidojošu mašīnu, bet nonāk ārprātīgo namā? … Es tikmēr daru kaut ko praktisku, bet vai mikroskops, baterija, pat elektriskā lampa ir vairāk vērti nekā simti cilvēku, kuriem nodrošinu dzīvi. Kur manī radusies šī ultrakristīgā pazemība?.. . Vēl nebūt nav zināms, ko katrs no mums paveiks. Šobrīd es esmu vērtību radītājs, bet viņš —sapņotājs … Nogaidīsim gadu …»

Gadu! Vokuļskis notrīcēja. Viņam šķita, ka par gadu nosauktā ceļa gailā atrodas vienīgi bezgalīga aiza, kas aprij visu, vienmēr palikdama tāda pati tukša.

«Tātad — nekā? … nekā! …»

Vokuļskis instinktīvi palūkojās visapkārt. Viņš bija nonācis Lazenku parka nostūrī, kādā celiņā, līdz kuram neatplūda neviena skaņa. Pat milzīgo koku lapotne nešalca.

—   Cik pulkstenis? — viņu pēkšņi uzrunāja kāda aizsmakusi balss.

—    Pulkstenis? …

Vokuļskis izberza acis. Viņa pi'iekšā no tumsas iznira apskrandis cilvēks.

—   Ja reiz tev pieklājīgi jautā, tad pieklājīgi arī jāatbild, — sacīja cilvēks un pienāca tuvāk.

—   Nosit mani, tad pats varēsi apskatīties, — Vokuļskis atbildēja.

Skrandainis atkāpās. Kreisajā ceļa malā pavīdēja vēl dažas cilvēku ēnas.

—   Muļķi! — Vokuļskis iesaucās, iedams uz priekšu, — man ir zelta pulkstenis un daži simti rubļu skaidrā … Es neaizstāvēšos, nu, kas ir? . ..

Ēnas izzuda starp kokiem, un kāds pusbalsī sacīja:

—   Tāds maita pat uz akmens aug . ..

—   Lopi! Gļēvuļi! — Vokuļskis bļāva kā negudrs.

Atbildēja skrejošu kāju dipoņa.

Vokuļskis atgūtās un sāka pārlikt:

«Kur es esmu? … Ak jā, Lazenkos, bet kurā vietā? . . . Jāiet uz otru pusi…»

Viņš vairākkārt nogriezās un vairs nezināja, kurp iet. Sirds sāka spēcīgi dauzīties, piere aprasoja aukstiem sviedriem, pirmo reizi mūžā viņu sagrāba bailes no nakts un apmaldīšanās…

Dažas minūtes viņš skrēja, kurp kājas nes, gluži bez elpas; mežonīgas domas virpuļoja pa galvu. Beidzot kreisajā pusē viņš ieraudzīja mūra žogu, bet tālāk — ēkas.

«A, oranžērija …»

Viņš aizgāja līdz kādam tiltiņam, mazliet atpūtās un, atspiedies pret margu, nodomāja:

«Pie kā tad esmu nonācis? … Bīstams sāņcensis . . . sabeigti nervi… Šķiet, jau šodien es varētu uzrakstīt šis komēdijas beigu cēlienu! …»

Taisns ceļš aizveda viņu līdz dīķim, tad līdz Lazenku pilij. Pēc divdesmit minūtēm viņš jau bija Ujazdovskas alejās, iesēdās garāmbraucošā karietē un stundas ceturksni sasniedza savu dzīvokli.

Redzot laternas un dzīvo kustību ielās, Vokuļskis atguva labo noskaņojumu, viņš pat pasmaidīja un nočukstēja:

—    Kas tie atkal pa rēgiem?… Kaut kāds Ohockis… Pašnāvība! … Ak, kādas blēņas! … Es jau esmu iekļuvis aristokrātu aprindās, bet kas būs tālāk — redzēsim! …»

Kad viņš iegāja kabinetā, sulainis pasniedza vēstuli — rakstītu uz viņa paša papīra ar Melitones roku.

—   Šī dāma šodien te bija divas reizes, — paziņoja uzticamais kalps. — Pirmo reizi piecos, otro reizi — astoņos …

DIVPADSMITĀ NODAĻA CITU DAKĪSANAS KĀRTOJOT

Vokuļskis lēni plēsa vaļā Melitones vēstuli, domās kavēdamies pie nesenajiem notikumiem. Viņam šķita, ka neapgaismotajā kabineta kaktā vēl redzētu Lazenku parka tumšo biezokni, skrandaiņu neskaidros siluetus, kas šķērsoja viņam ceļu, un vēlāk pakalnu ar aku, kur Ohockis bija uzticējis savus nodomus. Bet vajadzēja tikai pamest acis uz gaismu, un miglainās ainas izgaisa. Tagad viņš redzēja lampu ar zaļu kupolu, papīru kaudzes, bronzas figūriņas uz rakstāmgalda, un brīžiem viņam likās, ka Ohockis ar savām lidojošām mašīnām un paša izmisums ir bi jis tikai murgs.

— Kas viņš par ģēniju? — Vokuļskis teica pats sev. — Visparastākais sapņotājs!… Un Izabella — tāda pati sieviete kā visas citas … Nāks pie manis — labi, nenāks — arī nemini iršif.

Viņš atlocīja vēstuli un lasīja:

«Cienījamais pan! Svarīgs jaunums: pēc dažām dienām tiks pārdots Lencku nams, un vienīgais pircējs būs baronese Kšešovska, viņu radiniece un nelabvēle. Noteikti zinu, ka viņa par māju dos tikai sešdesmit tūkstošus rubļu; bet tādā gadījumā Izabellas pūra daļa trīsdesmit tūkstošu rubļu apmērā ies zudumā. Stāvoklis ļoti izdevīgs, jo Izabella, atstata izvēlei starp nabadzību un precībām ar muižniecības maršalu, labprāt piekritīs jebkurai citai kombinācijai.

Ceru, ka šoreiz Jūs ar izdevību nerīkosieties tā kā ar Lencka vekseļiem, kurus jūs saplēsāt manu acu priekšā. Iegaumējiet: sievietēm tik ļoti patīk, ja pret tām izturas stingri, ja dažreiz lielāka efekta dēļ piecērt ar kāju. Jo nesaudzīgāks būsiet, jo drīzāk viņa Jūs iemīlēs. Atcerieties to! …

Starp citu, Jūs varat sagādāt Izabellai mazu iepriecinājumu. Nonācis spaidīgos apstākļos, barons Kšešovskis sievai pārdeva savu vismīļāko zirgu, kam šinīs , dienās jāpiedalās sacīkstēs, uz tā viņš lika lielas cerības. Cik man zināms, Bella būs no sirds apmierināta, ja sacīkšu dienā šis zirgs nepiederētu ne baronam, ne viņa sievai. Baronam būtu kauns, ka viņš to pārdevis, bet baronese būtu izmisusi, ja zirga uzvara atnestu peļņu kādam citam. Ļoti sarežģītas ir tās augstmaņu intrigas, tomēr mēģiniet tās izmantot. Gadījums pats dodas rokās, jo kāds Mračevskis, abu Kšešovsku draugs, gatavojas piedāvāt Jums šo zirgu. Iegaumējiet, pan, sievietes ir verdzenes tikai tādiem, kas prot viņas turēt stingros grožos un izdabāt viņu kaprīzēm.

Patiešām, es sāku ticēt, ka Jūs esat dzimis zem laimīgas zvaigznes. Patiesā labvēlībā

A. M.»

Vokuļskis dziļi nopūtās; abas ziņas bija svarīgas. Viņš pārlasīja vēstuli otrreiz, pabrīnīdamies par Melitones skarbo stilu un smaidīdams par viņas piezīmēm, kas bija veltītas pašas dzimumam. Turēt cilvēkus savās rokās, būt apstākļu noteicējam — tas bija Vokuļska raksturā; visu un visus viņš grābtu aiz rīkles, visus —: izņemot Izabellu. Viņa bija vienīgā būtne, kurai viņš gribēja atstāt pilnīgu rīcības brīvību, pat valdīšanu pār sevi pašu.

Nevilšus viņš atskatījās; sulainis joprojām stāvēja pie durvīm.

)

—    Ej gulēt, — Vokuļskis sacīja.

—   Tūlīt iešu, tikai šeit bija vēl kāds pans.

—    Kāds pans?

—   Viņš atstāja kartīti tur uz galda.

Uz galda gulēja Maruševioa vizītkarte.

—   Ahā … Un ko tas pans teica?

—    Viņš, tā sakot, it kā nekā neteica. Tikai jautāja, kad pans mēdzot būt mājā. Es sacīju: «Ap desmitiem lio rīta,» — un tad viņš teica, ka pienākšot rīt ap desmitiem, tikai uz mirklīti.

—    Labs ir. ar labu nakti!

—   Jūsu padevīgs kalps.

Sulainis izgāja. Vokuļskis jutās pilnīgi atguvies. Ohockis un viņa lidojošās mašīnas bija zaudējušas savu varenību viņa acīs. Vokuļskis atkal bija pilns enerģijas, kā toreiz, kad brauca uz Bulgāriju. Toreiz viņš devās iegūt bagātību, šodien radusies iespēja daļu tās nolikt pie Izabellas kājām. Viņam sāpīgi iedūrās Melitones frāze: «…atstāta izvēlei starp nabadzību un precībām ar muižniecības maršalu…» Nē, viņa nekad nenonāks tādā stāvoklī… Un viņu izglābs nevis kāds Ohockis ar savām lidojošām mašīnām, bet viņš… Vokuļskis jauda sevī tādu spēku, ka droši vien noturētu griestus, ja tie ar abiem augšējiem stāviem šai mirklī gāztos viņam uz galvas.

Viņš izņēma no rakstāmgalda piezīmju grāmatu un sāka aplēst:

«Sacīkšu zirgs — sīkums… Izdošu lielākais tūkstoš rubļu, no tiem vismaz daļu atģūšu atpakaļ… Māja — sešdesmit tūkstoši, Izabellas pūrs — trīsdesmit tūkstoši, kopā deviņdesmit tūkstoši rubļu. Neko teikt … gandrīz trešā daļa no visa mana īpašuma … Katrā gadījumā par māju varēšu atgūt šos sešdesmit tūkstošus, varbūt pat vairāk … Tikai! . . . Jāpārliecina Lenckis, lai tos trīsdesmit tūkstošus uztic man; maksāšu viņam ik gadus piectūkstoš rubļu dividendēs .. . Domāju, viņiem ar to pietiks . .. Zirgu nodošu trenerim, lai viņš sagatavo sacīkstēm … Desmitos pie manis ieradīsies Maruševičs, vienpadsmito^ es braukšu pie advokāta. Naudu dabūšu par astoņiem procentiem — tātad septiņi tūkstoši divi simti rubļu gadā; bet pats droši vien iegūšu piecpadsmit procentus … Nu, un māja arī kaut ko ienesīs … Bet ko sacīs mani kompanjoni? … Ak, vai man liela bēda par lo! Mani gada ienākumi ir četrdesmit pieci tūkstoši rubļu, divpadsmit trīspadsmit tūkstoši rubļu izies, paliks vēl trīsdesmit tūkstoši rubļu. Nē, manai sievai nebūs jāgarlaikojas … Gada laikā es tikšu no mājas vaļā, kaut vai zaudējot trīsdesmit tūkstošus rubļu… Galu galā tas nav zaudējums, tas ir viņas pūrs …»

Pusnakts. Vokuļskis sāka atģērbties. Skaidri apzinoties mērķi, satrauktie nervi nomierinājās. Vokuļskis nodzēsa gaismu, apgūlās un, lūkodamies pie atvērtā loga vēja plandītajos aizkaros, aizmiga dziļā miegā.

Ap septiņiem no rīta viņš piecēlās tik možs un jautrs, ka to pamanīja pat sulainis, kurš sāka grozīties pa istabu.

—   Ko tev vajag? — Vokuļskis jautāja.

—   Man neko. Bet sargs, pan, grib un neiedrošinās lūgt, lai jūs būtu tik laipns un paturētu viņa bērniņu kristībās.

—   A-a-a!… Bet viņš man jautāja, vai es vēlos, lai viņam būtu bērns?

—   Neprasīja vis, bet jūs jau toreiz bijāt karā.

—    Nu labi, iešu viņam par kūmu.

—   Tad varbūt pans man uzdāvinās savus vecos svārkus, kā lai citādi eju uz kristībām?

—   Labi, ņem tos svārkus,

—    Bet pāršūšana?

—   Ak tu muļķi, ko uzmācies . . . Dod pārtaisīt, ko vien tu vēlies …

—    Es gribētu, lūdzu, pan, samta apkakli …

—    Piešuj sev samta apkakli un ej pie velna.

—   Jūs dusmojaties pavisam veltīgi, tas jādara jūsu godam, nevis manam, — sulainis noteica un iziedams aizcirta durvis.

Viņš juta, ka kungs ir sevišķi labā omā.

Apģērbies Vokuļskis nosēdās pie aprēķiniem, pa starpām dzerdams stipru tēju. Beidzis rēķināt, Vokuļskis nosūtīja vienu telegramu uz Maskavu, lai asignē simttūkstoš rubļu, un otru uz Vīni aģentam, lai aiztur dažus pasūtījumus.

īsi pirms desmitiem ienāca Maruševičs. Jaunais cilvēks izskatījās vēl vairāk nošļucis un nedrošāks nekā vakar.

—   Atļaujiet man, — Maruševičs, tikko apsveicinājies, ierunājās, — ka uzreiz lieku kārtis galdā .. . Runa par oriģinālu priekšlikumu …

—    Klausos pašu oriģinālāko .. .

—    Baronese Kšešovska, esmu baronu pāra draugs, — sacīja nošļukušais jaunais cilvēks, — grib tikt vaļā no sacīkšu zirga. Es tūlīt nodomāju, ka jūs, ņemot vērā jūsu stāvokli, varbūt vēlēsieties iegūt tādu zirgu .'.. Ir milzīgas šanses uzvarēt, jo bez tā sacīkstēs piedalīsies tikai divi zirgi, turklāt— stipri vājāki …

—   Kāpēc tad baronese pati negrib piedalīties sacīkstēs?

—   Viņa? .. . Viņa ir nāvīga sacīkšu ienaidniece!

—    Kāpēc tad viņa nopirka sacīkšu zirgu?

—   Divu iemeslu dēļ, — atbildēja jaunais cilvēks. — Pirmkārt, baronam bija vajadzīga nauda, lai segtu goda parādu, un viņš paziņoja, ka nošaušoties, ja nedabūšot astoņsimt rubļu, kaut vai par savu mīļāko zirgu, un, otrkārt, baronese nevēlas, ka viņas vīrs piedalās sacīkstēs. Tāpēc viņa arī nopirka šo zirgu, bet tagad, nabadzīte, aiz kauna un izmisuma vai slima un būtu ar mieru to pārdot par kuru katru cenu.

—   Proti?

—   Par astoņi simti rubļiem. — sacīja jaunais cilvēks, nolaizdams acis.

—    Kur ir zirgs?

—   Millera manēžā.

—   Un dokumenti?

—   Te būs, — jau līksmāk atbildēja jaunais cilvēks, vilkdams no svārku sānu kabatas paciņu papīru.

—   Tātad varam darījumu veikt tūlīt? — jautāja Vokuļskis, pārskatīdams papīrus.

—   Tūlīt.

—   Pēc pusdienām aiziesim aplūkot zirgu?

—   O, protams!

—   Lūdzu rakstiet kvīti, — Vokuļskis sacīja un izņēma no rakstāmgalda naudu.

—   Par astoņiem simtiem? … — Protams! … — jaunais cilvēks pārjautāja.

Maruševičs steidzīgi paņēma papīru un sāka rakstīt. Vokuļskis ievēroja, ka jauneklim mazliet trīc roka un mainās seja.

ĶVīts bija uzrakstīta pēc visiem likumiem. Vokuļskis nolika uz galda astoņus simtrubļu gabalus, bet papīrus noglabāja.

Mirkli vēlāk jaunais cilvēks, aizvien vēl apjucis, atstāja kabinetu; skriedams pa trepēm, viņš domāja:

«Cik zemisks, cik zemisks es esmu . . . Bet galu galā pēc dažām dienām es tai sievai atdošu divi simti rubļus un pateikšu, ka Vokuļskis, tuvāk iepazinis zirga labās īpašības, pielika tos klāt. Viņi tak nesastapsies, ne barons ar sievu, ne šis … kupcītis ar viņiem . . . Lika izrakstīt sev kvīti … īstais! Uzreiz redzams — šeftmanis un parvēnijs … Ak! Cik briesmīgi tieku sodīts par savu vieglprātību!…»

Vienpadsmitos Vokuļskis izgāja no mājas, lai dotos pie advokāta.

Tiklīdz viņš bija izgājis caur vārtiem, uzreiz trīs ormaņi, pamanījuši Vokuļska gaišo mēteli un balto platmali, reizē piegrieza zirgus. Viens iebrauca ar ilksi otram vaļējā droškā, bet trešais, gribēdams abus apdzīt, bezmaz sabrauca nesēju, kās nesa smagu skapi. Sacēlās troksnis, darbā tika laistas pātagas, policisti svilpa, saskrēja pūlis, un gala iznākumā — abi dedzīgākie ormaņi paši savos pajūgos aizveda sevi uz iecirkni.

«Slrkta pazīme,» Vokuļskis nodomāja un piepeši iesita sev pa pieri. — Lielisks darījums! — viņš pie sevis nosacīja. — Eju pie advokāta, lai uzdotu viņam nopirkt māju, bet nezinu, no kāda tā izskatās, ne — kur atrodas.

Viņš uz vietas atgriezās atpakaļ un tāds, kāds bija — cepurē, ar spieķi padusē, sāka pārlapot kalendāru. Par laimi viņš bija dzirdējis, ka Lencka māja atrodas kaut kur Jeruzalemes alejas apkaimē, tomēr pagāja krietns brīdis, kamēr viņš uzgāja ielu un mājas numuru.

«Skaisti gan es būtu izskatījies advokāta priekšā! — viņš domāja, kāpdams pa kāpnēm lejā. «Vienu dienu es cenšos pārliecināt ļaudis, lai viņi uztic man savus kapitālus, bet otru —pērku cūku maisā. Protams, ka būtu uzreiz sakompromitējis sevi vai arī Izabellu.»

Viņš ielēca garāmbraucošā karietē un lika nogriezties uz Jeruzalemes aleju. Uz stūra viņš izkāpa un iegriezās kādā no šķērsieliņām..

Diena bija skaista, debesis gandrīz bez mākoņiem, bruģis bez putekļiem. Māju logi bija atvērti, daži tika mazgāti; aušīgais vējiņš plivināja istabeņu brunčus, un varēja redzēt, ka Varšavas kalpones daudz drosmīgāk mazgāja logus ceturtajā stāvā nekā savas kājas. No daudziem dzīvokļiem plūda klavieru skaņas, no daudziem pagalmiem atsaucās leijerkastes vai stiepli smilšu iznēsātāju, krāmu tirgotāju, suku taisītāju, iupntnieku un tamlīdzīgu censoņu saucieni. Šur tur pie vārtiem žāvājās gaišzilos kreklos ģērbušies sētnieki; pa kluso ielu skraidīja bariņš suņu; bērni spēlēdamies lobīja mizu jaunajām kastaņām, kuru gaišzaļās lapas vēl nebija paguvušas kļūt tumšas.

Visumā iela šķita tīra, mierīga un jautra. -Viņā galā bija redzams pat debess plankums un koku puduri; bet šo lauku ainavu, kas tā neiederējās Varšavā, pašlaik aizsedza sastatnes un ķieģeļu siena.

Ejot gar ielas labo pusi, Vokuļskis kreisajā pusē, ap vidu, ievēroja neparasti dzelteni krāsotu māju. Varšavā ir ļoti daudz dzeltenu namu, tā laikam ir visdzeltenākā pilsēta pasaulē. Šī mūra māja šķita dzeltenāka par citām un dzeltenu priekšmetu izstādē, ļtādu kādreiz mēs droši vien sagaidīsim, iegūtu pirmo vietu.

Piegājis tuvāk, Vokuļskis pārliecinājās, ka ne tikai viņš pievērsis uzmanību šai īpatnējai mūra mājai; pat suņi te biežāk nekā uz kādas citas mājas sienām atstāja savas vizītkartes.

— Pie velna, — viņš nomurmināja. — Liekas, ka šī te tieši ir tā māja …

Tiešām, tas bija Lencku nams.

Vokuļskis sāka to aplūkot. Mājai bija četri stāvi, dzelzs balkoni un katrs stāvs būvēts citā stilā. Toties vārtu arhitektūrā valdīja tikai viens motīvs, proti — vēdeklis. Augšējā vārtu daļa bija izveidota atvēzta vēdekļa veidā, ar kādu būtu varējusi vēdināties pirmsplūdu laikmeta milzene. Abās vārtu pusēs redzēja izkaltus milzīgus taisnstūrus, kuru galus arī rotāja pa pusei atvērti vēdekļi. Pats vērtīgākais vārtu pušu greznojumā bija to vidū novietotās divas kaltu naglu galvas — tik milzīgas, ka šķita — ar tām vārti piestiprināti namam, bet nams — Varšavai.

īsts retums bija iebraucamā pavārte ar satrunējušu dēļu klājumu, toties ļoti gleznainām ainavām uz sienām. Tur bija tik daudz pakalnu, mežu, klinšu un strautu, ka mājas iemītniekiem, vasarā nebija nekur jābrauc ārpus pilsētas.

Pagalms, ko no visām pusēm ieskāva četrstāvu ēkas, atgādināja dziļu aku, pilnu ar smirdošu gaisu. Katrā kaktā bija pa durvīm, bet vienā — pat divas; zem sētnieka dzīvokļa loga atradās atkritumu kaste un ūdensvads.

Vokuļskis garāmejot pameta skatienu parādes ieejas telpā, uz kurieni veda stiklotas durvis. Kāpnes bija ļoti netīras; toties blakus tām atradās niša un tanī — nimfa ar ūdenskrūzi uz galvas un nodauzītu degunu. Krūze bija aveņkrāsā, nimfas seja — dzeltena, krūtis zaļas, bet kājas — zilas, tādēļ nebija grūti uzminēt, ka akmens veidols stāv pretī logam ar krāsainām rūtīm.

—   Nu, kā tad! … — Vokuļskis nomurmināja tonī, kas neliecināja par sevišķu sajūsmu.

Sai brīdi no labās puses ēkas iznāca skaista sieviete ar mazu meitenīti pie rokas.

—   Tagad, māmiņ, mēs iesim uz dārzu? — bērns jautāja.

—   Nē, dārgumiņ. Tagad mēs iesim uz veikalu, bet uz dārzu iesim pēc pusdienas, — atbildēja dāma ļoti patīkamā balsī.

Tā bija slaida šatēne pelēkām acīm un klasiskiem sejas pantiem. Viņi pārmija skatienus, un — dāma nosarka.

«Kur es viņu esmu redzējis?» nodomāja Vokuļskis, iziedams uz ielas.

Dāma atskatījās, bet, ieraudzījusi viņu, aizgrieza galvu.

«Pareizi,» viņš domāja, «es redzēju viņu aprīlī pie pestītāja kapa, bet pēc tam arī veikalā. Pat Zeckis vērsa manu uzmanību uz viņu un teica, ka tai skaistas kājas. Patiesi skaistas.»

Vokuļskis atgriezās vārtu velvē un sāka pētīt iedzīvotāju sarakstu.

«Ko?… Baronese Kšešovska trešajā stāvā!… Ko, ko?… Maruševičs kreisajā ēkā, otrajā stāvā? … Tā tik ir sagadīšanās! Ceturtajā stāvā ielas pusē studenti. .. Bet kas varētu būt šī skaistule? Labās puses ēkas, otrais stāvs — Jadviga Miseviča, pensionāre, un Helēna Stavska ar meitiņu. Droši vien viņa.»

Vokuļskis iegāja pagalmā un pavērās uz visām pusēm. Gandrīz visi logi bija atvērti. Sētas nama apakšstāvā atradās veļas mazgātava, titulēta par «Parīzes veļas mazgātavu», ceturtajā stāvā dzirdēja kurpnieka āmura sitienus, zemāk uz dzegas flbināja baložu pāris, bet no šī paša nama trešā stāva jau labu laiciņu plūda ritmiskas klavieru skaņas un griezīgs soprāns, kas dziedāja gammu.

—   Ā-ā-ā-ā-ā-ā-ā!

Augstu virs galvas, ceturtajā stāvā, Vokuļskis saklausīja/spēcīgu vīrieša basu sakām:

—   Oh! Viņa atkal ieņēmusi kusinu . .. Lentenis jau lien ārā no viņas … Marisja! … Nāc veicīgāk pie mums .. .

Tai pašā brīdī pa trešā stāva logu izliecās sieviete un sauca:

—   Marisja! … Nāc tūlīt mājā … Marisja! . ..

—   Goda vārds, tā ir Kšešovska, — Vokuļskis nočukstēja pie sevis.

Šai pašā acumirklī Vokuļskis izdzirda raksturīgu troksni: no ceturtā stāva gāzās ūdens šalts, trāpīja pa Kšešovskas izliekt» galvu un izšļakstījās pagalmā.

—   Marisja! Nāc pie mums! — bass sauca.

—    Nelgas! — iesaucās Kšešovska, seju pavērsusi uz augšu.

No ceturtā stāva nošļakstēja jauna ūdens šalts un apklusināja viņu. Tai pašā brīdī pa to izliecās jauns melnbārdains cilvēks un, ieraudzījis Kšešovskas fizionomiju, iesaucās skaistā basā:

—   Ak tā esat jūs, cienītā pane? .. . Ļoti atvainojos .. .

No Kšešovskas dzīvokļa viņam atbildēja krampjainas elsas.

—   Ak es nelaimīgā! . . . Varu zvērēt, ka viņš un neviens cits, nelga tāds, uzrīdījis man šo bandītu … Tā viņš man pateicas par to, ka es viņu izvilku no nabadzības! … Ka es nopirku viņa zirgu! …

Bet apakšā mazgātājas berza veļu, ceturtajā stāvā kurpnieks sita ar āmuru, trešajā stāvā skanēja klavieres un plūda griezīga gamma:

—   A-a-ā-ā-ā-ā-ā!

—   Jautra māja, neko sacīt… — Vokuļskis nomurmināja, notrausdams no piedurknes uzšķiestās ūdens lāses.

Viņš izgāja uz ielas un, vēlreiz aplūkojis nekustamo īpašumu, par kura saimnieku gatavojās kļūt, nogrieza? uz Jeruzalemes aleju. Te viņš paņēma karieti un aizbrauca pie advokāta.

Advokātā uzgaidāmajā telpā viņš atrada priekšā vairākus noplīsušus ebrejus un vecu sievieti galvas lakatiņā. Caur atvērtajām durvīm pa kreisi bija redzami aktu vākiem piebāzti skapji, trīs steidzīgi rakstoši lietveži un vairāki apmeklētāji sīkpilsoņi, vienam no tiem bija ļoti blēdīga seja, bet pārējiem — ļoti garlaikotas.

Vecs sulainis ar sirmām' ūsām un aizdomīgu skatienu palīdzēja novilkt Vokuļskim mētett un jautāja:

—   Vai jums, godātais pan, gara saruna?

—   Nē, īsa.

Viņš ieveda Vokuļski zālē pa labi.

—1 Ko man tas gods pieteikt?

Vokuļskis pasniedza viņam vizītkarti un palika viens. Mēbeles, gluži tāpat kā pirmās klases vagonā, bija pārklātas ar aveņsārtu plīšu, te redzēja arī dažus greznus skapjus ar skaisti iesietām grāmatām, kuras izskatījās tā, it kā nekad netiktu lasītas, uz galda — ilustrētus žurnālus un albumus, kurus, šķiet, aplūkoja visi. Vienā zāles kaktā stāvēja dievietes Temidas ģipša statuja ar vara svara kausiem rokā un netīriem ceļgaliem.

—   Pans advokāts jūs lūdz! … — aicināja sulainis, mazliet pavēris durvis.

Slavenā advokāta kabinetā mēbeles bija apsistas ar brūnu ādu, pie logiem — aizkari brūnā krāsā, bet uz tapetēm brūni raksti. Pats saimnieks bija tērpies brūnos svārkos un rokā turēja ļoti garu čubuku, ko rotāja neparasti liels dzintars un spalviņa.

—    Biju pārliecināts, cienītais pan, ka šodien man būs tas gods jūs redzēt pie sevis, — sacīja advokāts, piebīdīdams Vokuļskim krēslu uz ritenīšiem un izlīdzinādams ar kāju paklāju, kas bija mazliet sakrunkojies. — Vārdu sakot, — viņš turpināja, — kas attiecas uz ieguldījumiem mūsu sabiedrībā, mēs varam rēķināt uz kādiem trīssimt tūkstošiem. Par to, ka pie notāra mēs iesim uz to ātrāko un naudu savāksun līdz pēdējam grasim, varat paļauties uz mani … ,

Viņš visu to pateica, uzsvērdams svarīgākos vārdus, spiezdams Vokuļskim roku un nemitīgi viņu caur pieri novērodams.

—   Ak jā . . . tirdzniecības sabiedrība! … — Vokuļskis atkārtoja un atlaidās krēslā. — Tā ir viņu darīšana, cik viņi savāks skaidrā …

—   Tomēr tas ir kapitāls … — advokāts ieteicās.

—    Man pietiek arī bez sabiedrības.

—    Uzticības pierādījums …

—   Man pietiek ar savu.

Advokāts apklusa un cītīgi sāka pīpēt.

—   Man pie jums lūgums, — brīdi klusējis, sacīja Vokuļskis.

Advokāts iegremdējās viņā ar skatienu, gribēdams uzminēt, kas tas par lūgumu. No lūguma rakstura bija atkarīgs, kā tas uzklausāms. Acīm redzot, advokāts nebija atklājis nekā draudīga, jo viņa sejā iegūla nopietna, tomēr draudzīga un labvēlīga izteiksme.

—   Es gribu pirkt namu, — sacīja Vokuļskis.

—   Jau?… — jautāja advokāts, savilkdams uzacis un noliekdams galvu. — Apsveicu, no sirds apsveicu … Ne velti tirdzniecības nams saucas par namu… Nams tirgotājam tikpat nepieciešams kā kāpšļi jātniekam; tad viņš jūtas drošāk seglos. Komercija, kas nebalstās uz tādas reālas bāzes kā nams, ir tikai bodele. Par kādu namu ir runa, ja godātais pans ar mieru man to uzticēt?

—Šinīs dienās ūtrupē tiks pārdota pana Lencka māja …

—   Zinu, — advokāts pārtrauca viņu. — Mūra sienas vēl gluži labas, koka daļas pamazām jāapmaina pret jaunām; rezervē dārzs … Baronese Kšešovska solīs līdz sešdesmit tūkstošiem rubļu, konkurentu, domājams, nebūs, tā ka mēs nopirksim, pats augstākais, par sešdesmit tūkstošiem.

—   Kaut arī par deviņdesmit vai vēl dārgāk, — Vokuļskis sacīja.

—   Kāpēc? … — advokāts pielēca no krēsla. — Baronese augstāk par sešdesmit nekāps, namus šodien neviens nepērk . .. Tīri izdevīgs darījums …

—    Man tas būs izdevīgs arī par deviņdesmit tūkstošiem.

—   Bet par sešdesmit pieciem nenoliedzami izdevīgāks.. .

—    Es negribu aplaupīt savu nākamo sabiedroto.

—   Sabiedroto?… — iesaucās advokāts. — Bet cienījamais pans Lenckis ir galīgi bankrotējis; jūs gluži vienkārši kaitēsiet viņam, samaksājis pa virsu pāris tūkstošus rubļu. Man zināmi viņa māsas grāfienes uzskati šai jautājumā. Tai pašā mirklī, kad panam Lenckim pie dvēseles nebūs neviena graša, viņa daiļā meita, kuru mēs visi dievinām, izies par sievu pie barona vai maršala …

Vokuļska acis iezibējās tik mežonīgi, ka advokāts apklusa. Viņš vērīgi paskatījās Vokuļski, brīdi padomāja un … pēkšņi iesita ar roku sev pa pieri.

—  ^Sakiet, godājamais, — viņš ierunājās, — jūs stingri esat nolēmis dot deviņdesmit tūkstošus par to graustu? …

—   Jā, — Vokuļskis dobji noteica.

—   Deviņdesmit mīnus sešdesmit… panas Izabellas pūrs … — advokāts nobubināja. — Aha! …

Advokāta sejas izteiksme un izturēšanās pārvērtās līdz nepazīšanai. Viņš ievilka no pīpes kuplu dūmu, atlaidās krēslā un, pamādams ar roku Vokuļskim, sacīja:

—   Mēs saprotam viens otru, pan Vokuļski. Atzīšos, vēl pirms dažām minūtēm es turēju jūs aizdomās, pats nezinu, par ko, jo jūsu darījumi ir nevainojami tīri. Bet tagad, ticiet man, manā personā jūs sastopat sev labvēlīgu cilvēku un … sabiedroto …

—   Tagad es jūs nesaprotu, — acis nolaizdams, nomurmināja Vokuļskis.

Advokāta vaigus pārklāja ķieģeļsarkans tvīkums. Viņš piezvanīja, ienāca sulainis.

—   Neielaid nevienu, iekams es nepasaukšu, — viņš sacīja.

—   Klausos, pan advokāt, — atbildēja drūmais sulainis.

Viņi palika divi vien.

—    Pan … Staņislav … — advokāts sāka. — Jūs taču zināt, kas ir mūsu aristokrātijā un tās piedevas … Tie ir pāris tūkstoši cilvēku, kuri izsūc visu zemi, izsēj naudu ārzemēs, atvezdami no turienes pašus ļaunākos netikumus, aplaiž ar tiem veselīgos vidējos slāņus un paši neglābjami iet bojā: gan ekonomiskā, gan fizioloģiskā, gan morālā ziņā. Ja viņus izdotos piespiest pie darba, ja izdotos sakrustot ar citiem slāņiem, iespējams . . . No tā iznāktu kāda jēga, jo viņu organizācija, nenoliedzami, ir smalkāka par mūsējo. Jūs saprotat… sakrustot, bet nevis … izsviest trīsdesmit tūkstošus viņu uzturēšanai. Tad, lūk. krustošanā es labprāt palīdzu jums, bet trīsdesmit tūkstošu rubļu izšķērdēšanā -— to nu negaidiet!

—   Es jūs pilnīgi nesaprotu, — Vokuļskis klusi iebilda.

—   Saprotat, bet negribat man uzticēties. Neuzticība ir cēla īpašība, un es nekādā gadījumā nemēģināšu jūs no tās izārstēt. Sacīšu jums tikai vienu: Lenckis bankrotieris var … saradoties pat ar tirgotāju, jo vairāk ar tirgotāju šļahtiču. Bet Lenckis ar trīsdesmit tūkstošiem rubļu kabatā! …

—   Pan advokāt, — Vokuļskis pārtrauca, — vai jūs uzņematies manā vārdā piedalīties šīs mājas vairāksolīšanā?

—     Uzņemos, bet virs tā, ko dos Kšešovska, nesolīšu vairāk kā pāris tūkstošu. Atvainojiet, pan Vokuļski, bet pats sevi pārsolīt es nevaru.

—    Bet ja gadīsies trešais solītājs?

—   Hm! Tādā gadījumā es viņu pārsolīšu, lai izdabātu jūsu kaprīzei.

Vokuļskis piecēlās.

—   Pateicos jums par vaļsirdību, — viņš sacīja. — Jums taisnība, bet arī man ir sava taisnība . . . Naudu atnesīšu rīt, tagad — uz redzēšanos …

—   Man jūsu žēl, — sacīja advokāts, spiezdams viņa rokū.

—   Kāpēc gan?

—   Tāpēc, pan Vokuļski, ja kāds grib kaut ko iegūt, tam jāuzvar, jāsamin pretinieks un nevis jābaro no sava pieliekamā kambara. Jūs pielaižat kļūdu, kas jūs drīzāk attālinās nekā tuvinās mērķim.

—   Jūs maldāties.

—   Romantiķis! … Romantiķis! … — advokāts smaidīdams atkārtoja.

Vokuļskis steigšus atstāja advokāta māju un, iesēdies karietē, pavēlēja braukt uz Elektorālo ielu. Viņš uztraucās par to, ka advokāts bija atklājis noslēpumu un kritizējis viņa rīcību. Pats par sevi saprotams — kas grib iegūt, tam jāsamin pretinieks, bet šinī gadījumā kārotais ieguvums ir pati Izabella! …

Vokuļskis izkāpa pie neizskatīga veikaliņa, virs kura durvīm atradās melna izkārtne ar dzeltenu uzrakstu: «S. Slangbauma maiņas un loterijas kantoris.»

Veikaliņš bija vaļā: aiz skārda apsistas, ar stiepļu režģi no publikas atdalītas pults, sēdēja vecs, plikpaurains ebrejs ar sirmu bārdu, gluži kā pielipis pie «Kurjera».

—   Labadiena, pan Slangbaum! — Vokuļskis uzsauca.

Ebrejs pacēla galvu un uzbīdīja brilles no pieres uz acīm.

—   A, jūsu gaišība … — viņš atbildēja, paspiezdams viesim roku. — Kā tā, vai tad arī jums ievajadzējies naudas?

—   Nē, — atbildēja Vokuļskis, iemezdamies pītā krēslā pults priekšā. Bet, tā kā viņam bija neērti uzreiz sacīt; kāpēc ieradies, viņš vispirms jautāja:

—    Kas jauns dzirdams, pan Slangbaum?

—   Slikti! — vecais nopūtās. Ebrejus sākuši vajāt. Varbūt ārī labi*. Kad mūs sāks spārdīt, apspļaudīt un spīdzināt, var būt, ka tad nāks pie prāta ari tie jaunie ebreji, kas, tāpat kā mans Ilenriks, uzvilkusi svārkus un noliedz savu ticību.

—   Kas gan jūs vajā! — Vokuļskis iebilda.

—   Jūs gribat pierādījumus? — ebrejs jautāja. — Lūk, pierādījums šis «Kurjers». Aizvakar aizsūtīju viņiem šarādi. Jums patīk minēt šarādes? … Es nosūtīju šādu:

Pirmais un otrais balsiens — dzīvnieks ar nagiem un ragiem.

Pirmais un trešais balsiens — krogi bez vidējā balsiena.

Visi trīs kopā — vareni karotāji.

Lai dies mūs no tiem pasargā!

Vai zināt, kas tas ir? … Pirmais un otrais — ka-za; pirmais un trešais — ka-(ba)-ki, bet visi kopā — ka-za-ki.

Bet vai zināt, ko viņi man atbildēja? . .. Tūlīt…

Viņš paņēma «Kurjeru» un lasīja:

«Redakcijas atbildes. Panam V. V. Lielā Orgelbranda enciklopēdija…» Nē, tas nav tas… «Panam Motiļkovam. Fraka tiek vilkta …» Tas ari ne … A, te ir! … «Panam S. Slangbau niam: Jūsu šarāde ir politiska, bet nav gramatiska.» Sakiet, lū dzams: nu, kas te ir no politikas? Ja es uzrakstītu šarādi par Dizraeli vai par Bismarku, tad tā būtu politika, bet par kazakiem, kur te politika, vienkārši par karaspēku.

—   Labi, bet kur jūs te saskatāt ebreju vajāšanu? — jautāja Vokuļskis.

—   Tūlīt paskaidrošu. Jums pašam nācās aizstāvēt no vajāšanas manu Ilenriku; es visu zinu, kaut arī viņš neky nav teicis. Bet tagad par šarādi. Kad es pirms pusgada aiznesu savu šarādi panam Simanovskim, viņš man sacīja: «Pan Slangbaum, mēs šīs šarādes neiespiedīsim, un tomēr es jums ieteiktu: labāk rakstiet šarādes nekā ņemat procentus.» Tad es viņam atbildēju: «Pan redaktor, ja jūs man par šarādēm dosiet tikpat, cik es ieņemu ar procentiem, es rakstīšu.» Bet Šimanovskis uz to: «Mums, pan Slangbaum, nav tādas naudas, lai maksātu par šarādēm.» To man teica pats Šimanovskis, jus dzirdat? Bet tagad viņi man «Kurjerā» raksta, ka tās nav pareizas ne politiski, ne gramatiski! .. . Vēl pirms pusgada viņi runāja citādi. Bet ko tagad avīzēs drukā par ebrejiem! …

Vokuļskis klausījās stāstā par ebreju vajāšanām, lūkodamies sienā, pie kuras karājās loteriju tabulas, un bungoja ar pirkstiem pa pulti. Bet domāja par kaut ko citu un šaubījās.

—   Tātad jūs aizvien vēl nodarbojaties ar savām šarādēm, pan Slangbaum? —■ viņš iejautājās.

—    Ko nu es! … — atteica vecais ebrejs. — Bet man, pan Vokuļski, no Ilenrika ir mazdēliņš, viņam tikko deviņi gadi, bet paklausieties tikai, kādu viņš pagājušā nedēļā man vēstuli atrakstīja: «Vectētiņ,» viņš raksta, šis mazais Mihass, «man vajadzīga šāda šarāde:

Pirmais balsiens nozīmē virspusi, o t r s lietošanas veirlu. Abus kopā ņemot — katram zēnam nepieciešamu lietu.

Bet, kad vectētiņš atminēs,» raksta viņš, šis Mihass, «tad lai atsūta man sešus rubļus šai nepieciešamai lietai.» Es atminēju, pan Vokuļski, un… apraudājos. Tas pirmais balsiens — virspuse nozīmēja: uz, bet otrais — lietošanas veids nozīmēja valkāt, bet abi, kopā ņemot: uzvalks. Es, pan Vokuļski, apraudājos, ka tik gudram bērnam Ilenrika spītības dēļ nav uzvalka. Es viņam atbildēju: «Manu mīļo mazdēliņ! Esmu ļoti priecīgs, ka tu no sava vectētiņa esi iemācījies sastādīt šarādes. Bet, lai tu iemācītos arī būt taupīgs, es tev šai lietai nosūtu tikai četrus rubļus. Bet, ja tu labi centīgi mācīsies, tad es tev pēc brīvlaika nopirkšu tādu šarādi:

Pirmais balsiens vācu valodā nozīmē muti, otrs — laika skaitītāju. Visu kopā ņemot, nopirkšu tev, bērniņ, kad sāksi apmeklēt ģimnāziju.

Tas nozīmē: mundieris; jūs, pan Vokuļski, to tūlīt uzminējāt?

—   Iznāk, ka visa jūsu ģimene aizrāvusies ar šarādēm? — Vokuļskis iejautājās.

—    Ne tikai mana vien, — atbildēja Slangbaums. — Pie mums, tas ir, pie ebrejiem, pan Vokuļski, kad jaunatne sanāk kopā, tā nenodarbojas, kā tas notiek pie jums, ar dejošanu, komplimentiem, tērpiem, muļķībām, bet gan rēķina vai skatās gudras grāmatas, cits citu eksaminē vai risina r arādes, rēbusus, šaha uzdevumus. Mums prāts pastāvīgi nodarbināts, un tāpēc ebrejiem galvas ir gudras, un tāpēc — tikai jūs, lūdzu, neapvainojaties! — viņi iekaros visu pasauli. Jūs visu darāt ar sirds dedzību un cīņu, bet mēs — ar gudrību un pacietību.

Pēdējie vārdi pārsteidza Vokuļski. Viņš pats arī Izabellu gribēja iegūt ar giļdrību un pacietību . .. Sirdī ieplūda cerība un, beidzis šaubīties, viņš pēkšņi sacīja:

—    Man pie jums, pan Slangbaum, ir lūgums . ..

—    Man jūsu lūgums tikpat kā pavēle, pan Vokuļski.

—    Es gribu nopirkt pana Lencka māju .. .

—   Zinu šo namu. Tas ies par tūkstošiem sešdesmit, varbūt mazliet vairāk.

—   Es gribu, lai tas aizietu par deviņdesmit tūkstošiem, un man vajadzīgs kāds, kas sasolītu līdz šai summai.

Ebrejs plaši iepleta acis.

—   Kā? . . . Jūs gribat samaksāt par trīsdesmit tūkstošiem rubļu dārgāk? — viņš vaicāja.

—   Jā.

—   Atvainošanu, bet es nesaprotu. Ja pārdotu jūsu māju un Lenckis gribētu to nopirkt, tad jums būtu izdevīgi uzsist cenu. Bet, ja pircējs esat jūs, jums izdevīgāk ir pazemināt cenu .. .

—    Man ir izdevīgāk samaksāt vairāk.

Vecais pašūpoja galvu un pēc brītiņa atkal ierunājās:

—   Ja es jūs nepazītu, es nodomātu, ka jūs neizdevīgi iepērkaties, bet es jūs pazīstu, tāpēc domāju pie sevis, ka jūs izdarāt … savādu pirkumu. Nepietiek ar to, ka jūs ierokat skaidru naudu mūros un līdz ar to zaudējat procentus desmit gadā, bet jūs vēl gribat pārmaksāt trīsdesmit tūkstošus rubļu .. . Pan Vokuļski, — viņš piemetināja, saņemdams tā roku, — nedariet tādu muļķību. Es jūs lūdzu . .. Vecais Slangbaums jūs lūdz . . .

—   Ticiet man, es ar to tikai iegūšu . . .

Piepeši augļotājs pielika pirkstu pie pieres. Viņa acis un sniegbaltie zobi iezibējās.

—    Ila! Ha! — viņš iesmējās. — Redzams, es jau pavisam vecs esmu, ka uzreiz to neaptvēru … Jūs panam Lenclcim dosiet trīsdesmit tūkstošus rubļu, bet viņš jums palīdzēs nopelnīt varbūt simttūkstoš rubļus … Git! [8] .. . es jums pagādāšu tādu solītāju — viņš pa piecpadsmit rublīšiem vien uzsitīs mājas

cenu. Ļoti kārtīgs cilvēks, katolis, tikai neiesaku maksāt uz priekšu … Es jums varu sadabūt arī kādu solīdu dāmu, kas pa desmit rublīšiem cels cenu . .. Varu dot vēl arī pārīti ebreju, pa pieciem rublīšiem. Iznāks tāda solīšana, ka jūs par to māju varētu samaksāt pat simt piecdesmit tūkstošus un neviens pat neapjēgs, kas te notiek . . .

Vokuļskim kļuva mazliet nepatīkami.

—   Katrā gadījumā viss paliek starp mums, — viņš sacīja.

—    Pan Vokuļski, — Slangbaums sacīja svinīgi, — es domāju, ka jums tas nebija jāsaka. Jūsu noslēpums ir arī mans noslēpums. Jūs iestājāties par manu Henriku, jūs nevajājat ebrejus . . .

Viņi atsveicinājās, un Vokuļskis devās atpakaļ uz savu dzīvokli. Priekšā viņš jau sastapa Maruševiču, un viņi aizbrauca uz manēžu aplūkot nopirkto zirgu.

Manēža sastāvēja no divām savā starpā saistītām būvēm, kas kopumā izveidoja it kā epoleti; apaļajā daļā bija izvietota manēža, bet taisnstūrī — staļļi.

Kad Vokuļskis ar Maruševiču tur ieradās, pašlaik notika jāšanas stunda. Četri kungi un viena dāma jāja cits aiz cita gar manēžas sienu; vidū stāvēja direktors — vīrietis ar militāru stāju, zilā žaketē, baltās apspīlētās biksēs un garos zābakos ar piešiem. Tas bija Millers, viņš komandēja jātniekus, palīgā ņemdams garu pātagu, ar ko laiku pa laikam uzplīkšķināja slikti drasējošam zirgam, no kā jājējs viebās. Vokuļskis uzreiz ievēroja, ka vienam no vīriešiem, kurš jāja bez kāpšļiem, turēdams labo roku aiz muguras, ir šķelmja izskats, ka otrs visiem spēkiem cenšas noturēties kaut kur vidū starp zirga kaklu un asti, bet ceturtais izskatījās tā, it kā kuru katru mirkli varētu nolēkt no zirga, lai līdz kapa malai vairs nekad nevingrinātos jāšanā. Vienīgi dāma amazones tērpā jāja droši un veikli, un Vokuļskim ienāca prātā, ka sievietēm pasaulē vispār nav nedz neērtu, nedz bīstamu stāvokļu.

Maruševičs iepazīstināja Vokuļski ar direktoru.

—   Es tieši gaidīju jūs. Tūlīt būšu jūsu rīcība. Pan Sulc! .. .

Atsteidzās Sulcs, blonds jauns cilvēks, tādā pašā zilā žaketē,

225

bet vēl garākos zābakos un vēl apspīlētākās biksēs. Militāri sasilis p^iēžus, viņš paņēma rokā direktora varas simbolu, un Vokuļskis, pirms vēl nebija atstājis manēžu, paguva pārliecināties,

15 — Lelle, I

ka viņš, lai gan gados jauns, ar pātagu rīkojas enerģiskāk nekā direktors pats. Otrais kungs pat iesēcās. bet ceturtais gluži vienkārši sāka lamāties.

—   Vai jūs, cienījamais pan, — direktors griezās pie Vokuļska, — ņemat barona zirgu ar visiem piederumiem: segliem, zirgu segām un tā tālāk? …

—    Protams …

—   Tādā gadījumā man no jums nākas sešdesmit rubļi par staļļa īri, ko pans Kšešovskis nav nokārtojis.

—   Neko darīt.

Viņi iegāja stallī, kas bija tik gaišs kā istaba un pat izklāts tepiķiem, kaut ari ne visai dārgiem. Sile bija jauna un pilna barības, tāpat arī redeles, grīda izklāta svaigiem salmiem. Tomēr direktora vērīgā acs bija pamanījusi kādu nekārtību, jo viņš iesaucās:

—   Pie simt velniem, kas tā par kārtību, pan Ksaverij?… Vai jūs savā guļamistabā arī glabājat šādas lietas?

Otrais direktora palīgs parādījās tikai uz mirkli. Viņš paskatījās, nozuda un no gaiteņa uzsauca:

—   Vojcek! … Simttūkstoš velnu! Tā ka tūlīt būtu kārtība, citādi likšu visu to nogādāt tev uz galda …

—    Sčepan! … Gatavā sērga, — aiz starpsienas iesaucās trešā balss. — Ja tu man vēl reizi, suņa dzimums, atstāsi stalli tādu, es tev likšu ar zobiem uzlasīt…

Tai pašā brīdī atskanēja arī vairāki būkšķi, it kā kāds būtu saķerts aiz galvas un tiktu dauzīts pret sienu. Mirkli vēlāk pa staļļa logu Vokuļskis redzēja izskrejam pagalmā pēc slotas pusaudzi jakā ar metala pogām; atradis to, viņš, garām skrienot, iegāza pa galvu ebrejam, kurš stāvēja uz ielas un blenza. Kā dabaszinātnieks, Vokuļskis pabrīnījās par enerģijas saglabāšanās likuma jauno izpausmi, kad direktora niknums tik neparastā veidā sasniedza pat aiz manēžas robežām esošu būtni.

Pa šo laiku direktors jau bija licis izvest zirgu ejā. Tas bija skaists dzīvnieks, slaidām kājām, mazu galviņu. Tā acis raudzījās maigi un saprātīgi. Ejot garām, ķēvīte pagriezās pret Vokuļski, apostīja un nosprauslojās, it kā uzminējusi viņā savu saimnieku.

—   Viņa jau iepazinās ar jums, — teica direktors. — Iedodiet viņai cukuru … Skaista ķēvīte! …

To sacīdams, viņš izņēma no kabatas gabalu netīras masas, kas smaržoja pēc tabakas. Vokuļskis pastiepa cukuru ķēvei, un tā nevilcinādamās to apēda.

—   Es deru uz piecdesmit rubļiem, ka viņa uzvarēs! … direktors iesaucās. — Jūs pieņemat?

—    Protams.

—    Katrā ziņā uzvarēs. Es došu pirmklasīgu žokeju, un viņš to vadīs pēc manas instrukcijas. Bet, ja viņa būtu palikusi pie pana Kšešovska — lai mani zibens nosper! — tā atvilktoskā trešā. Vispār es viņu pat neturētu šeit stallī …

—   Jūs vēl aizvien nevarat nomierināties, — saldi smaidot, iejaucās Maruševičs.

—    Nomierināties!… — iesaucās direktors, pietvīkdams dusmās. — Nu. spriediet pats, pan Vokuļski, vai es varu būt labās attiecībās ar cilvēku, kurš stāsta, ka es uz Ļubļinu esot pārdevis zirgu, kam bijis lcollers!… Tādas lietas neaizmirst, pan Maruševič, — viņš sauca aizvien skaļākā balsī. — Ja grāfs nebūtu mūs samierinājis, šodien panam Kšešovskim stilbos būtu lode… Es pārdevis zirgu ar kolleru!… Kaut vai būtu jāpiemaksā no savas kabatas simt rubļu, ķēve uzvarēs… Kaut vai tai būtu jānobeidzas … Pans barons vēl pieredzēs … Zirgam bijis k o 11 e r s … Ha! Ha! Ha! … — direktors dārdināja dēmoniskus smieklus.

Aplūkojuši zirgus, visi trīs devās uz kantori, kur Vokuļskis nokārtoja rēķinus, klusībā pie sevis nozvērēdamies nekad ne par vienu zirgu neteikt, ka tam ir kollers. Atvadoties no direktora, viņš ievaicājās:

—   Vai nebūtu iespējams, pan direktor, laist zirgu sacīkstēs, nenorādot īpašnieku?

—   Tiks izdarīts.

—   Tikai…

—    O! Jūs varat būt pilnīgi mierīgs, — atbildēja direktors, spiezdams viņam roku. — Noslēpumu glabāšana ir džentlmeņa pirmais tikums. Ceru, ka arī pans Maruševičs …

—   O! … — apstiprināja Maruševičs, kratīdams galvu un roku, un nebija nekādu šaubu par dziļi sirdī noglabāto noslēpumu. ?

15»

227

Ejot gar manēžu, Vokuļskis atkal izdzirda pātagas plīkšķi,

pēc tam ceturtais vīrietis atkal sāka strīdēties ar direktora palīgu.

—   Tas ir nepieklājīgi, cienītais kungs! … — ceturtais kliedza. — Tā jau man drēbes vīlēs pārsprāgs …

—' Izturēs. — flegmātiski atteica Šulcs, noplikšķinādams pātagu otra jājēja virzienā.

Vokuļskis izgāja uz ielas.

Kad, atsveicinājies no Maruševiča, viņš sēdās pajūgā, prātā ienāca savāda doma:

«Ja šī ķēve uzvarēs, Izabella iemīlēs mani…»

Un viņš lika griezt atpakaļ; vēl pirms mirkļa vienaldzīgais dzīvnieks pēkšņi viņam kļuva mīļš un dārgs.

Otrreiz ieiedams stallī, viņš atkal dzirdēja raksturīgos cilvēka galvas būkšķus pret sienu. Un tiešām, no blakus nodalījuma izmetās staļļa zēns Sčepans kvēlojošiem vaigiem un tā izpluinītiem matiem, it kā nupat kāds tos būtu palaidis vaļā; uz pēdām viņam sekoja kučieris Vojceks, slaucīdams jakā nospeķotos pirkstus. Vokuļskis iedeva vecākajam trīs rubļus, jaunākajam — rubli un apsolīja ari uz priekšdienām pateicības maksu, lai tikai ķēvīti labi pieskata.

—   Es viņu, pan, uzraudzīšu labāk nekā savu sievu, — sacīja Vojceks, dziļi klanīdamies. — Ari vecais tai neko nenodarīs, vispār . . . Sacīkstēs, pan. ķēvīte ies, ka prieks …

Vokuļskis iegāja stallī un uzkavējās tur kādu stundas ceturksni, vērodams ķēvīti. Raizes viņam darīja ķēves tievās kājas, un ik reizes pats nodrebēja, redzēdams, ka pār tās samtaino ādu pārskrēja trīsas: viņš baidījās, ka tā nesaslimst. Pēc tam Vokuļskis apskāva dzīvnieka kaklu un, kad tas uzlika galvu viņam uz pleca, noskūpstīja to ūn klusu sacīja:

—   Ja tikai tu zinātu, cik daudz no tevis atkarīgs … ja tikai tu zinātu! …

Tagad viņš katru dienu vairākas reizes brauca uz manēžu, baroja ķēvīti ar cukuru un mllināja to. Vokuļskis juta, ka viņa reālajā prātā laiž asnus kaut kas līdzīgs māņticībai. Ja ķēvīte viņu jautri apsveica, tad Vokuļskis uzskatīja to par labu zīmi, bet, ja tā bija gurdena, viņa sirdi tirdīja nemiers. Jau braukdams uz manēžu, viņš sacīja pats sev: «Ja viņa šodien būs moža, Izabella mani iemīlēs.»

Reizēm Vokuļski pamodās saprāts; tad viņu sagrāba niknums un nicinājums pašam pret sevi.

«Kas tas ir,» viņš domāja, «vai tad mana dzīve atkarīga no vienas sievietes kaprīzes? .. . Vai es nevaru atrast simt citu? … Vai tad Melitone nesolījās iepazīstināt mani ar trim četrām ne mazāk skaistām? … Reiz tak, pie velna, man jāatjēdzas …»

Tomēr atjēgšanās vietā viņš slīga aizvien dziļāk un dziļāk apmātībā. Apskaidrības brīžos viņam šķita, ka virs zemes droši vien vēl pastāv burvji un pesteļi un ka viens no tiem nobūris viņu. Tādos mirkļos viņš uzbudināts atkārtoja pie sevis:

«Es vairs neesmu tas, kas biju… Es kļūstu par citu cilvēku … Ir tā, it kā man kāds būtu pārmainījis dvēseli! …»

Brīžiem atkal viņā ierunājās dabas zinātnieks un psihologs:

«Lūk,» kaut kur smadzeņu dzīlēs čukstēja viņam šī otrā balss, — «lūk, kā daba atriebjas par tās likumu apsmiešanu. Jaunībā tu neprāti vērtēt sirdi, smējies par mīlestību, pārdevies par vīru vecai sievietei, bet tagad! … Ilgus gadus krātais jūtu kapitāls šodien atgriežas tev ar procentiem …»

«Nu labi,» viņš prātoja, «tādā gadījumā man vajadzētu kļūt par izvirtuli; bet kādēļ es domāju vienīgi par viņu?»

«Velns viņu zina,» atbildēja oponents. «Varbūt tieši šī sieviete visvairāk tev piemērota. Varbūt, kā stāsta leģenda, jūsu dvēseles patiesi kādreiz, pirms daudziem gadsimtiem, veidojušas vienu veselu? …»

«Tad arī viņai būtu jāmīl mani…» Vokuļskis turpināja. Tad piemetināja: «Ja rikšotājs sacīkstēs gūs uzvaru, tā būs zīme, ka Izabella mani iemīlēs … Ak tu vecais muļķi, ārprātīgais, cik tālu tu esi nonācis! …»

Dažas dienas pirms sacīkstēm dzīvoklī pie Vokuļska ieradās grāfs anglis, ar ko viņš bija iepazinies sanāksmē pie kņaza.

Apsveicinājies grāfs stīvi atsēdās krēslā un sacīja:

—   Es ierados ciemos un darīšanās … Jā-a! … Vai drīkst?

—   Esmu jūsu rīcībā, grāf.

—    Barons Kšešovskis, — grāfs turpināja, — kura zirgu jūs esat iegādājies, starp citu — pilnīgi likumīgi, jā-a, iedrošinās pazemīgi lūgt, lai jūs viņam to pārdotu … Cena nespēlē nekādu lomu.^Barons slēdzis deribas par lielām summām. Viņš piedāvā tūkstoš divi simti rubļu …

Vokuļskim sametās vēsi; ja viņš zirgu pārdotu, Izabella droši vien sāktu viņu nicināt.

—   Bet ja nu ari man ir savi plāni attiecībā uz šo zirgu? — viņš jautāja.

—   Tādā gadījumā jums ir nenoliedzamas priekšrocības, jā-a, — grāfs stiepti noteica.

—   Jūs pats izlēmāt šo jautājumu, grāf, — Vokuļskis sacīja paklanīdamies.

—   Vai tiešām? … Jā-a … Man ļoti žēl barona, taču jums ir vairāk tiesību.

Viņš piecēlās no krēsla kā automāts uz atsperēm un atsveicinājies piebilda:

—    Kad iesiet pie notāra, cienījamais pan Vokuļski, sakarā ar mūsu sabiedrību? … Esmu visu labi pārdomājis un piedalos ar piecdesmit tūkstošiem rubļu … Jā-a …

—   Tas atkarīgs no jums pašiem.

—   Es ļoti vēlos redzēt šo zemi ziedošu, un tādēļ, pan Vokuļski, jums pieder visas manas simpātijās un cienība, jā-a, par spīti nepatikšanām, ko jūs sagādājat baronam. Jā-a, viņš bija tik pārliecināts, ka jūs dosiet iespēju viņam zirgu atpirkt…

—   Nevaru …

—    Es jūs saprotu, — grāfs beidza. — Šļahtičs, kaut arī pārģērbies par veikalnieku, attiecīgā gadījumā tomēr parādās kā muižnieks. Bet jūs, piedodiet manu pārdrošību, pirmām un galvenām kārtām esat muižnieks, turklāt angļu izdevuma muižnieks, par kādu mums katram jācenšas būt.

Viņš spēcīgi paspieda Vokuļska roku un aizgāja. Vokuļskis sirds dziļumos atzina, ka šim marionetei līdzīgajam savādniekam tomēr piemīt daudz simpātisku īpašību.

«Jā,» viņš nodomāja, «ar šiem kungiem sadzīvot daudz vieglāk nekā ar tirgotājiem. Tik tiešām viņi darināti no citas mīklas …»

Tad piemetināja:

«Nav ko brīnīties, ka Izabella uzaudzināta starp tādiem kā viņa pati, nicina tādus kā es … Jā, bet ko viņi dara pasaulē un pasaules labā? … Cienī cilvēkus, kuri var dot viņiem piecpadsmit procentus gadā… Tas vēl nav nekāds nopelns!»

—   Bet, pie velna, kā viņi zina, ka barona rikšotāju nopirku es? … — viņš nomurmināja, noknaukšķinādams pirkstus.

— Nav liela gudrība!… Es tak nopirku to no Kšešovskas ar Maruševiča starpniecību … Bez tam es pārāk bieži uzturos manēžā, mani tur pazīst jau visi kalpotāji … Ek, es jau sāku darīt muļķības, esmu neuzmanīgs… Jau no paša sākuma man nepatika Maruševičs …

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA ARISTOKRĀTISKĀS IZPRIECAS

Beidzot pienāca sacīkšu diena, saulaina, bet ne pārāk karsta, tieši, kā vajag. Vokuļskis piecēlās jau piecos no rīta un tūlīt devās apraudzīt savu ķēvīti. Tā sagaidīja viņu samērā vienaldzīgi, tomēr bija vesela, bet Millers — cerību pilns.

—    Nu, ko? … — viņš smējās, uzsizdams Vokuļskim uz pleca. — Iededzies esat, ko? … Jūsos pamodies sportists! … Mēs, pan, visu sacīkšu laiku staigājam kā drudzī. Mūsu derībiņas par piecdesmit rubļiem spēkā, jā?… Viņi man jau tikpat kā kabatā, droši varat samaksāt tūlīt pat.

—   Ar vislielāko prieku samaksāšu, — Vokuļskis atbildēja, bet pie sevis domāja: «Vai rikšotājs gūs uzvaru? … Vai Izabella kādreiz mani iemīlēs?… Ka tikai kaut kas nenotiek!… Bet ja nu rikšotājs salauž kāju? …»

Rīta stundas vilkās tik gausi, it kā tās vilktu slinki vērši. Tikai uz īsu brīdi Vokuļskis ielūkojās veikalā, pusdienās nekā neēda, pēc pusdienām devās uz Saksijas parku, visu laiku domādams: «Vai zirgs uzvarēs, un vai Izabella mani iemīlēs?» Tomēr viņš sevi pārvarēja un no mājas uz hipodromu izbrauca tikai ap pulksten pieciem.

Ujazdovskas alejās bija tāda kariešu un drošku drūzma, ka vietām vajadzēja braukt soļiem; pie aizkārtņa bija izveidojies īsts aizsprosts, un Vokuļskim, kas aiz nepacietības beidzās vai nost, vajadzēja gaidīt veselu stundas ceturksni, .iekams viņa kariete beidzot izkļuva Mokotovas laukos.

Ceļa līkumā Vokuļskis izliecās un caur dzeltenu putekļu miglu, kas bagātīgi sēdās uz viņa seju un drēbēm, vēroja sacīkšu Saukumu. Šodien hipodroms viņam šķita nebeidzami liels un nepatīkams, it kā virs tā būtu savilcies kaut kas draudīgs.

Tālumā viņš redzēja garas cilvēku rindas, kas izveidoja pusloku un nepārtraukti auga, pieplūstot aizvien jauniem cilvēku bariem.

Beidzot viņš sasniedza mērķi, un atkal aizritēja minūtes desmit, pirms kalpotājs atgriezās no kases ar biļeti. Visapkārt pajūgam mutuļoja bezbiļetnieku pūlis, dunēja tūkstošbalsu koris, un Vokuļskim likās — visi runā tikai par viņa zirgu un zobojas par tirgotāju, kas iedomājies apmeklēt rikšošanas sacīkstes.

Beidzot pajūgu ielaida laukumā. Vokuļskis izlēca no ratiem un aizsteidzās pie sava zirga, cenzdamies saglabāt vienaldzīga skatītāja izskatu.

Pēc ilgas meklēšanas viņš atrada to sacīkšu laukuma centrā, bet blakus — Milleru un Sulcu, kā arī žokeju ar milzīgu cigāru zobos, zili dzeltenā cepurītē un plecos uzmestā mētelī. Salīdzinot ar milzu laukumu un gandrīz vai nepārskatāmo pūli, rikšotājs izskatījās tik mazs un niecīgs, ka Vokuļskis, zaudējis cerības, gribēja visu pamest un atgriezties mājās. Bet Millera un Sulca sejas laistījās gaišās cerībās.

—    Beidzot arī jūs! — uzsauca viņam manēžas direktors un, norādīdams acīm uz žokeju, piebilda: — Iepazīstieties: pans Jungs. mūsu ievērojamākais žokejs, pans Vokuļskis.

Žokejs pacēla divus pirkstus pie zili dzeltenās cepurītes un, ar otru roku izņēmis no mutes cigāru, nospļāvās caur zobiem.

Vokuļskis sevī atzinās, ka tik kalsnu un mazu cilvēciņu savā mūžā nav redzējis. Turklāt viņš ievēroja, ka žokejs aplūko viņu gluži kā zirgu, no galvas līdz potītēm, un cilā līkās kājas tā, it kā gatavotos lēkt viņam mugurā un pajāties.

—   Sakiet, pan Jung, mēs taču uzvarēsim, ko? — direktors jautāja.

—    Oh! — žokejs atbildēja.

—   Tie divi ērzeļi arī nav zemē metami, taču mūsu ķēvīte lieliska, — direktors turpināja.

—   Oh! — žokejs apstiprināja.

Vokuļskis noveda viņu sānis un sacīja:

—   Ja mēs uzvarēsim, samaksāšu jums piecdesmit rubļus virs norunātā.

—   Oh! — žokejs atbildēja un, paraudzījies Vokuļskī, piebilda:

—Jūs ir tīr asin sportmen, bet drusk vēl uztrauc. Nākamgad būs mierig.

Viņš atkal slaidi, zirga garumā, nospļāvās un devās uz tribīnes pusi, bet Vokuļskis, atsveicinājies no Millera un Sulca un, noglāstījis rikšotāju, atgriezās savā ekipāžā.

Tagad Vokuļskis sāka meklēt Izabellu.

Viņš apstaigāja gar skrejceliņu novietoto pajūgu rindu, pētīja zirgus, kalpotājus, ielūkojās zem dāmu saulsargiem, tomēr Izabellu nekur neredzēja.

—   Varbūt viņa nemaz neatbrauks? — Vokuļskis čukstēja, un viņam šķila, ka viss cilvēku pārpildītais laukums kopā ar viņu grimst pazemē. Vai bija vērts izmest tik daudz naudas, ja viņas šeit nebūs! Bet varbūt vecā intrigante Melitone ir uz vienu roku ar Maruševiču un piešmaukusi viņu? …

Vokuļskis pakāpās uz tiesnešu tribīnes kāpnītēm un apskatījās uz visām pusēm. Veltīgi. Kāpjot lejā, viņš uzdūrās diviem kungiem, kas stāvēja, pret viņu muguras uzgriezuši; viens no tiem, garš, pēc visām pazīmēm spriežot, — sportists, skaļā balsī klāstīja:

—   Jau gadus desmit es lasu, kā mūs norej par izšķērdību, gribēju jau laboties un pārdot staļļus. Bet tagad es skatos, ka cilvēks, kurš tikai vakar iedzīvojies bagātībā, šodien jau piedalās zirgu sacīkstēs… Aha! Tad tādi jūs, putniņi, esat?… Mums jūs lasāt morāli, bet, kad pašiem veicas, rīkojaties uz mata tāpat?… Nekā nebij, nelabošos, nepārdošu rikšotāju, ne . ..

Viņa biedrs, pamanījis Vokuļski, piebikstīja runātājam, un tas aprāvās pusvārdā. Izmantojot klusuma mirkli, Vokuļskis gribēja paiet viņiem garām, bet garais vīrietis aizturēja.

—   Atvainojiet, — viņš ierunājās, pieskardamies platmalei, — ka es iedrošinājos izteikt šāda veida piezīmes… Vžesinskis…

—   Noklausījos tās ar patiku, — Vokuļskis smaidīdams atbildēja, — jo sirds dziļumos esmu ar jums vienis prātis. Turklāt šī ir pirmā un pēdējā reize manā mūžā, kad cs ņemu dalību sacīkstēs.

Viņi paspieda viens otram roku, un, kad Vokuļskis bija dažu soļu atstatumā, garais sportists noteica:

—    Brašs zellis! …

Til^Eii tagad Vokuļskis iegādājās programu un ar kaunam līdzīgu sajūtu izlasīja, ka trešajā gājienā pēc Aļima un Klāras piedalīsies ķēve Sultanka, X īpašums, vadīs žokejs Jungs dzeltenā blūzē ar zilām piedurknēm. Godalga — trīs simti rubļu; rikšotājs uzvarētājs uz vietas tiks pārdots.

«Nudien, esmu jucis!» Vokuļskis nodomāja, dodamies uz tribīņu pusi. Viņam ienāca prātā, ka Izabella ir varbūt tur, un viņš nolēma tūdaļ atgriezties mājās, ja viņu neatradīs.

Vokuļski pārņēma grūtsirdība. Sievietes viņam šķita neglītas, to spilgtie tērpi — nejēdzīgi, bet koķetērija — pretīga. Vīrieši bija muļķīgi, pūlis — rupjš, muziķa — spiedzīga. Kāpdams tribīnē, viņš smējās par čīkstošajām trepēm un vecajām sienām, kas bija pārklātas lielus noteču pēdām. Paziņas viņu sveicināja, sievietes uzsmaidīja; gan šeit, gan tur dzirdēja čukstam: «Skatieties! Skatieties! .. .» Bet Vokuļskis neko neievēroja. Uzkāpis tribīnes pašā augšējā solā, viņš pāri raibajam un trokšņainajam pūlim ar tālskati pētīja ceļu, bet — ak vai! — līdz pat aizkārtnim bija redzams vienīgi dzeltenu putekļu mākonis.

«Kas uz šīm tribīnēm notiek pārējā gada laikā?» Vokuļskim ienāca prātā. Un viņš šķita redzam, ka uz satrunējušajiem soliem ik nakti salasās visi mirušie bankrotieri, grēkus nožēlojušas kokotes, visādi slaisti un izšķērdētāji, kas izdzīti pat no elles un skumjā zvaigžņu gaismā noskatās uz šī skrejceļa bojā gājušo zirgu skeletu sacīkstēs. Vokuļskim šķita, ka pat šai brīdī viņš redz savā priekšā satrunējušas drānas un jūt trūdu smaku.

Viņu iztraucēja pūļa gaviles, zvans un bravo saucieni … Bija beidzies pirmais sacīkšu posms. Pēkšņi viņš pameta skatienu uz ceļu un ieraudzīja grāfienes ekipāžu iebraucam aizžogojumā. Tajā sēdēja grāfiene ar priekšsēdētāja atraitni, bet priekšā — Lenckis ar meitu.

Vokuļskis pats neatcerējās, kā bija noskrējis no tribīnes un kā iegājis skrejaplī. Viņš bija kādu pagrūdis, kāds bija prasījis biļeti … Vokuļskis traucās taisni uz priekšu un uzdūrās tieši pajūgam. Grāfienes sulainis paklanījās viņam no bukas, bet Lenckis iesaucās:

—   Lūk, arī pans Vokuļskis! …

Vokuļskis sasveicinājās ar dāmām, priekšsēdētāja atraitne zīmīgi paspieda viņam roku, bet Lenckis apjautājās:

—   Vai tiesa, pan Staņislav, ka jūs esot nopircis Kšešovska rikšotāju?

—   Tā ir.

—   Nu vai zināt, jūs ar viņu esat izspēlējis sliktu joku, bet manai meitai sagādājis patīkamu pārsteigumu.

Izabella griezās pie viņa smaidīdama:

—    Es saderēju ar tanti, — viņa sacīja, — ka barons nenoturēs savu rikšotāju līdz sacīkstēm, un uzvarēju derības, bet otrreiz saderēju ar pani priekšsēdētāja atraitni, ka tas iegūs godalgu! . ..

Vokuļskis apmeta līkumu ekipāžai un piegāja pie Izabellas, kas turpināja:

—   Taisnību sakot, tikai mēs divas — pane priekšsēdētāja un es — ieradāmies uz sacīkstēm. Tante apgalvo, ka viņai sacīkstes nepatīkot… Ak pan Vokuļski, jums noteikti jāuzvar …

—   Ja jūs tā vēlaties, uzvarēšu, — Vokuļskis atbildēja, izbrīnā lūkodamies viņā … Nekad vēl viņa nebija tam šķitusi tik skaista kā pašreizējā satraukumā. Nekad viņš nebija pat sapņojis, ka Izabella runās ar viņu tik vēlīgi.

Vokuļskis paskatījās uz apkārtējiem. Priekšsēdētāja atraitne bija jautra, grāfiene — smaidoša, Lenckis — starojošs. Uz bukas grāfienes sulainis pusbalsī derēja ar kučieri, ka Vokuļskis uzvarēs. Visapkārt viņiem mutuļoja smiekli un čalas. Līksmoja pūlis, tribīnes, ekipāžas, sievietes krāsainos tērpos bija skaistas kā puķes un čivināja kā putni. Orķestris spēlēja nepareizi, tomēr braši; zirgi zviedza, sportisti slēdza derības, pārdevējs slavināja alu, apelsīnus un biskvītus. Līksmoja saule, debesis un zeme, un Vokuļski pārņēma tik neparasta sajūsma, ka viņš varētu visus un visu apskaut.

Beidzās otrais sacīkšu posms; atkal skanēja muziķa. Vokuļskis pieskrēja pie tribīnes un, sastapis Jungu, kas ar segliem rokā šai mirklī atgriezās no svariem, pačukstēja tam:

—   Pan Jung, mums jāuzvar … Simt rubļu virs norunātā … Kaut vai zirgs krīt…

—   Oh! … — žokejs izdvesa, paraudzījies viņā ar saltu apbrīnas skatienu.

Vokuļskis lika kučierim piebraukt tuvāk pie grāfienes pajūga, bet pats atgriezās pie dāmām. Viņu pārsteidza tas. ka blakus tām neviena nebija. Tiesa, maršals un barons pienāca pie viņu eķipāžas, bet Izabella saņēma viņus ar tādu vienaldzību, ka abi drīz vien atkāpās. Toties jaunie cilvēki sveicināja iztālēm un gāja ar līkumu.

«Skaidrs,» Vokuļskis nodomāja, «viņus atvēsinājusi ziņa par nama izūtrupēšanu. Tagad,» viņš piemetināja pie sevis, raudzīdamies uz Izabellu, «tu varēsi pārliecināties, kas mīl tevi un kas — tavu pūru.»

Nozvanīja trešo sacīkšu posmu. Izabella pakāpās uz sēdekļa. Viņas seja kvēloja uztraukumā. Dažos soļos no viņas uz Sultankas pajāja garām Jungs; viņa seja pauda garlaicību.

—   Skaties, skaistule, turies, kā nākas!… — iesaucās Izabella.

Vokuļskis ielēca savā pajūgā un pacēla tālskati. Sacīkstes bija viņu tā aizrāvušas, ka uz brīdi pat aizmirsās Izabella. Mirkļi vilkās kā mūžība; Vokuļskim šķita, ka viņš ir savienots ar šiem trim rikšotājiem, kas tūlīt dosies sacīkstēs, ka katra to kustība plosa viņa miesu. Viņam likās, ka ķēve par maz ugunīga un Jungs pārlieku vienaldzīgs.

Pret savu gribu viņš dzirdēja, ko runā apkārtējie:

—   Jungs ņems …

—   Ko nu … Paskatieties uz to bēro …

—   Es nežēlotu desmitnieku, lai tik Vokuļskis uzvar … Lai parāda tiem grāfiem …

—    Kšešovskis no ādas izlēktu …

Zvans. Un trīs zirgi aizauļo ja.

—   Jungs priekšā …

—   Tieši tas ir muļķīgi …

—   Jau līkumam garām.

—   Pirmais līkums, bet bērais turpat aiz tā.

—   Otrs . .. Atkal izrāvās …

—    Bet bērais neatpaliek …

—   Sarkanā jaka pēdējā …

—   Trešais līkums … Jungs nepievērš viņiem nekādu uzmanību …

—    Bērais tuvojas …

—   Skatieties! Skatieties!.. Sarkanais nodzen bēro!…

—    Bērais pašās beigās .. ..Paspēlējāt man!

—   Sarkanais tuvojas Jungām.

—   Nepanāks, viņš spiež no zirga pēdējo …

—   Tomēr… Tomēr… Bravo, Jung!… Bravo, Vokuļskil Ķēvīte iet, ka prieks! … Bravo! …

—    Bravo!… Bravo!…

Zvans. Jungs uzvarējis. Slaids sportists paņēmis zirgu pie iemauktiem un, aizvedis pie tiesnešu tribīnes, skaļi paziņo:

—   Sultanka … Braucējs Jungs … īpašnieks anonīms …

—   Kas par anonīmu — Vokuļskis! Bravo, Vokuļski! … — auro skatītāji.

—   īpašnieks — pans Vokuļskis! — atkārto slaidais sportists un aizsūta zirgu uz vairāksolīšanu.

Pūlis Vokuļska uzvaru saņēma ar neparastu sajūsmu. Vēl nevienas sacīkstes tā nebija satraukušas skatītājus: visi priecājās, ka Varšavas tirgotājs pieveicis divus grāfus.

Vokuļskis piegāja pie grāfienes ekipāžas. Lenckis un abas vecākās dāmas apsveica viņu; Izabella klusēja.

Sai mirklī pie viņiem piesteidzās slaidais sportists.

—    Pan Vokuļski, — viņš sacīja, — lūk, jūsu nauda. Trīsi simti — godalga, astoņi simti — par rikšotāju, es to nopirku …

Ar banknošu paciņu rokā Vokuļskis griezās pie Izabellas.

—   Vai atļaujat nodot jūsu rokās šo naudu patversmes vajadzībām? …

Izabella paciņu pieņēma, apveltīdama Vokuļski ar burvīgu smaidu un acu skatienu.

Pēkšņi Vokuļski kāds pagrūda. Tas bija barons Kšešovskis. Bāls aiz niknuma viņš piegāja pie ekipāžas un, pastiepis roku pret Izabellu, iesaucās franciski:

—    Es priecājos, māsīc, ka tavi pielūdzēji triumfē . .. Nepatīkami tikai, ka tas notiek uz mana rēķina . .. Sveiciens dāmām! — viņš piebilda, paklanīdamies grāfienei un priekšsēdētāja atraitnei.

Grāfienes sejai pārslīdēja ēna, Lenckis apmulsa, Izabella nobāla. Barons izaicinoši uzsprauda uz deguna nost slīdošo pensneju un, nenolaizdams acis no Izabellas, turpināja:

—   Tā ja … Man vienmēr neparasti veicas ar taviem pielūdzējiem, māsīc . ..

f — Baron … — iejaucās priekšsēdētāja atraitne.

—    Es taču nesaku nekā slikta … Es tikai sacīju, ka man ārkārtīgi veicas ar …

Vokuļskis, kas stāvēja baronam aiz muguras, pieskārās viņam ļpie pleca.

—    Uz pāris vārdiem, baron, — viņš sacīja.

—   A, jūs, — barons atbildēja, cieši raudzīdamies Vokuļskī. Abi nogāja sāņus.

—   Jūs mani pagrūdāt, baron …

—   Lūdzu, atvainojiet.

—. Tas mani neapmierina …

—   Jūs prasāt gandarījumu?

—   Tieši tā.

—   Tādā gadījumā esmu jūsu rīcībā, — sacīja barons, meklēdams vizītkarti pa visām kabatām. — Pie velna! Esmu aizmirsis vizītkartes … Varbūt jums, pan Vokuļski, līdzi ir piezīmju grāmatiņa un zīmulis? …

Vokuļskis pasniedza viņam savu vizītkarti un piezīmju grāmatiņu, kurā barons ierakstīja savu adresi un uzvārdu, neaizmirsis pievilkt parakstam slaidu līkumu.

; — Man būs ļoti patīkami nokārtot ar jums visus rēķinus par manu Sultanku, — viņš piebilda, paklanījies Vokuļskim.

—    Pacentīšos jūs apmierināt, baron.

Viņi šķīrās, dziļi palocījušies viens pret otru.

—   Patiešām skandāls! — apbēdināts sacīja Lenckis, kas bija šo laipnību apmaiņas liecinieks.

Grāfiene satraukta lika braukt uz māju, negaidot sacīkšu beigas. Vokuļskis tik tikko paguva pieskarties pie ekipāžas un atvadīties no dāmām. Pirms zirgi sakustējās, Izabella izliecās un, pasniegdama Vokuļskim pirkstu galiņus, izdvesa:

—    Mērci, monsieur . ..

Vokuļskis apstulba no laimes. Viņš gan palika vēl uz nākamo sacīkšu posmu, taču neredzēja, kas ap viņu notiek un, izmantojot pārtraukumu, atstāja sacīkstes.

Tieši no sacīkstēm Vokuļskis devās pie Sūmaņa.

Ārsts sēdēja pie atvērta loga nodilušā vatētā halātā un laboja savu trīsdesmit lappušu biezo etnogrāfisko brošūru, kuras sarakstīšanai viņš bija izmantojis vairāk nekā tūkstoš salīdzinājumu četru gadu laikā. Tas bija sacerējums par Polijas karalistes iedzīvotāju matu krāsu un formu. Mācītais vīrs visiem apgalvoja, ka viņa darbs izplatīsies augstākais pāris desmitu eksmeplāros, tomēr klusībā lika iespiest četri tūkstoši un bija pārliecināts, ka vajadzēs vēl otru izdevumu. Pastāvīgi zobodamies par savu iemīļoto specialitāti un sūrodamies, ka tā nevienu neinteresē, sirds dziļumos Sūmanis tomēr ticēja, ka civilizētajā pasaulē nav tāda cilvēka, kuru vairāk par visu neinteresētu matu krāsas un to šķērsgriezumu attiecību jautājums. Tieši šai bridi viņu nodarbināja problēma, vai sacerējuma epigrafam neizmantot aforismu: «Parādi man savus matus, un es tev pateikšu, kas tu esi.»

Kad Vokuļskis ienāca viņa istabā un noguris atlaidās dīvānā, ārsts ierunājās:

—    Ir gan nejēgas tie korektori!… Man te ir kādi divsimt skaitļi ar trim decimālzīmēm, un, iedomājies tikai, puse no tiem kļūdaina… Pēc viņu domām, milimetra tūksfošdaļa vai pat simtdaļa neko nenozīmē, viņi nemaz nesaprot, ka tieši tur slēpjas visa jēga. Lai mani parauj pats nelabais, ja Polijā būtu iespējams sastādīt, kur nu sastādīt, pat nodrukāt logaritmu tabulas. Kārtīgs polis sāk svīst jau pie otrās decimālzlmes, pie piektās piemetas drudzis, bet pie septītās mirst no triekas . .. Nu, kas pie tevis dzirdams?

—    Duelis, — atbildēja Vokuļskis.

Ārsts pielēca no krēsla un tik strauji steidzās pie dīvāna, ka viņa halāta stūri nopllvoja gaisā, darīdami šai mirkli viņu līdzīgu sikspārnim.

-— Ko? .. . Duelis?! — viņš iekliedzās zibošām acīm. — Un tu varbūt iedomājies, ka es braukšu kopā ar tevi kā ārsts? … Skatīšos, kā divi stulbeņi tēmē viens otrm pauri, un varbūt vajadzēs pat kādu no viņiem pārsiet? … Nu, paldies, ne prātā nenāk jaukties šādās muļķībās! … — viņš kliedza, saķerdams galvu. — Turklāt es neesmu hirurgs un sen jau atvadījies no medicīnas …

—   Tu nebūsi ārsts, bet tikai sekundants.

—   A-a … tā ir cita lieta, — nevilcinādamies atbildēja ārsts. —■ Ar ko tad? …

—   Ar baronu Ivšešovski.

—    Labi šauj! — ārsts norūca, izstiepis apakšējo lūpu. — Kas notika?

—   Pagrūda mani sacīkstēs.

—   Saclks …? Bet ko tad tu darīji sacīkstēs?

—    Laidu savu zirgu sacīkstēs un pat godalgu saņēmu.

Sūmanis iesita sev ar roku pa pakausi, pēkšņi pacēla Vokuļ-

skim^vienu un otru plakstiņu un cieši ieskatījās viņam acīs.

—   Tu domā, ka esmu sajucis? — Vokuļskis jautāja.

—   Pagaidām vēl ne. Saki, — viņš pēc brīža piebilda, — vai tas ir joks vai nopietnība?

—   Nopietnība. Es negribu dzirdēt ne par kādu atvainošanos un prasu visstingrākos noteikumus.

Ārsts atgriezās pie sava galda, apsēdās, atbalstīja zodu rokā un, brīdi domājis, sacīja:

—    Brunči, jā? … Pat gaiļi kaujas tikai par …

—   Šūmani . . . uzmanīgāk! … — aizžņaugtā balsī Vokuļskis pārtrauca viņu un piecēlās.

Arsis vēlreiz paraudzījās viņā pētījoši.

=— Ak tad tik tālu jau? … — viņš nomurmināja. — Labi, es būšu tavs sekundants. Ja jau tev lemts sašķaidīt pauri, sašķaidi manā klātbūtnē; varbūt varēšu būt tev noderīgs …

—   Es tūdaļ atsūtīšu pie tevis Zecki, — atbildēja Vokuļskis, paspiezdams viņam roku.

No Sūmaņa Vokuļskis taisnā ceļā devās uz veikalu, pārmija dažus vārdus ar Ignāciju un, atgriezies savā dzīvoklī, likās gultā jau pirms desmitiem. Viņš gulēja kā nosists. Viņa lauvas raksturam bija nepieciešami stipri uzbudinājumi: tikai tie viņa kaisles plosītajai dvēselei atgrieza līdzsvaru.

Nākamajā dienā, ap pieciem pēc pusdienas. Zeckis kopā ar Sūmani jau brauca pie angliskā grāfa, kurš bija Kšešovska sekundants. Visu ceļu abi Vokuļska draugi klusēja, tikai reiz Ignācijs jautāja:

—   Un ko jūs, dakter, par to teiksiet?

—   To, ko jau reiz sacīju, — Sūmanis atbildēja. — Tuvojas piektais cēliens. Tā būs vai nu īsta vīra bojā eja, vai arī sākums veselai virknei muļķību.

—   Pašu ļaunāko, politisko, — piebilda Zeckis.

Sūmanis paraustīja plecus un pagriezās uz otru pusi; Ignācijs ar savu mūžīgo politiku šķita viņam neciešams.

Angliskais grāfs gaidīja viņus kāda otra džentlmeņa sabiedrībā, kurš visu laiku raudzījās laukā pa logu uz mākoņiem un kustināja ādamābolu, it kā ar grūtībām kaut ko rītu. Viņš izskatījās izklaidīgs, bet īstenībā bija neparasts cilvēks — lauvu mednieks un Ēģiptes senatnes pazinējs.

Angliskā grāfa kabineta vidū stāvēja ar zaļu vadmalu pārsegts galds, bet ap to četri krēsli ar augstām atzveltnēm; uz

galda atradās četras papīra lapas, četri zīmuļi, divas spalvas un tāda izmēra tintnīca, it kā tā būtu domāta sēdu vannām.

Kad visi bija apsēdušies, grāfs ņēma vārdu.

—   Cienījamie kungi, — viņš sacīja, — barons Kšešovskis atzīst, ka savas izklaidības dēļ viņš varējis panu Vokuļski pagrūst, jā-ā. Izejot no tā un pēc mūsu pieprasījuma …

Grāfs pameta skatienu uz savu kolēģi, kurš svinīgu sejas izteiksmi kaut ko norija.

—    … pēc mūsu pieprasījuma, — grāfs turpināja, — barons ir ar mieru … atvainoties pat rakstiskā veidā panam Vokuļskim, kuru mēs visi cienām, jā-ā . .. Ko kungi uz to sacīs?

—    Mums nav pilnvaru spert kaut kādus soļus samierināšanās lietā, — atbildēja Zeckis, kurā bija pamodies senais ungāru virsnieka gars.

Eģiptologs plaši ieplēta acis un norija divas reizes pēc kārtas.

Grāfa sejā pavīdēja pārsteigums, tomēr viņš tai pašā mirklī savaldījās un pieklājīgi, bet sausi atbildēja:

—   Tādā gadījumā mēs klausāmies jūsu noteikumus …

—   Varbūt tomēr jūs būtu tik laipni un uzstādītu, — sacīja Zeckis.

—    O! Mēs jūs ļoti lūdzam, — teica grāfs.

Zeckis nokremšļojās.

—   Tādā gadījumā es iedrošinos likt priekšā . . . Pretinieki nostājas divdesmit piecu soļu atstatumā, iet uz priekšu piecus soļus …

—   TOC \o "1-3" \h \z Jā-a.

—   Pistoles — vītņu, ar graudu … Šaušanās līdz pirmajām asinīm … — Zeckis beidza klusākā balsi.

—   Jā-a.

—   Laiku, ja iespējams, noliksim uz rīt no rīta …

—   Jā-a.

Zeckis paklanījās, nepaceldamies no krēsla. Grāfs pasniedzās pēc papīra un, valdot vispārējam klusumam, sastādīja protokolu, ko Sūmanis nevilcinādamies parakstīja. Klātesošie parakstīja abus dokumentus, un nepilnas stundas laikā viss bija nokārtots. Vokuļska sekundanti atsveicinājās no saimnieka un viņa „drauga, kas atkal pievērsās mākoņu aplūkošanai.

241

K*ad viņi bija jau uz ielas, Zeckis ierunājās:

10 Lelle, I

—   Šie aristokrati ir ļoti mīļi ļaudis.

—   Rauj viņus velns!… Rauj velns visus jūs ar jūsu stulbajiem aizspriedumiem! — ārsts iekliedzās, dūri kratīdams.

Vakarā Ignācijs ar pistolēm ieradās pie Vokuļska. Viņš sastapa to vienatnē pie tējas glāzes. Ielējis sev tēju, Zeckis ieminējās: v

—   Vai zini, Stah, šie ļaudis ir īsti goda vīri. Barons, kā tev jau zināms, ir ļoti izklaidīgs cilvēks, ar mieru atvainoties …

—   Nekādas atvainošanās.

Zeckis apklusa. Viņš dzēra tēju un berzēja pieri. Pēc garas pauzes viņš atkal ierunājās:

—   Tu, protams, esi padomājis par savām lietām … ja gadījumā …

—   Nekāda gadījuma ar mani nebūs, — Vokuļskis atbildēja dusmīgi.

Ignācijs nosēdēja vēl stundas ceturksni, nebilzdams ne vārda. Tēja likās negaršīga, sāpēja galva. Viņš iztukšoja glāzi un. palūkojies pulkstenī, atstāja drauga dzīvokli, atvadoties sacīdams:

—   Izbraucam rīt pulksten pusastoņos.

—    Labi.

Palicis viens, Vokuļskis nosēdās pie galda, uzrakstīja uz papīra loksnes pāris desmitu rindiņu, bet uz aploksnes — Zecka adresi. Viņam šķita, ka joprojām dzird barona nepatīkamo balsi:

«Es priecājos, māsīc, ka tavi pielūdzēji triumfē… Nepatīkami tikai tas, ka tas notiek uz mana rēķina …»

Un kur vien Vokuļskis skatījās, visur redzēja kauna sārtuma pārklāto Izabellas daiļo seju.

Sirdī Vokuļskim mutuļoja akls niknums. Viņš juta, ka rokas tam kļūst cietas kā tērauds, bet ķermenis iegūst tik neparastu tvirtumu, ka, šķiet, nav lodes, kas, pieskārusies viņam, neatlēktu atpakaļ. Caur smadzenēm iz joņoja vārds «nāve» un viņš mirkli pasmaidīja. Vokuļskis zināja, ka drosmīgajiem nāve neuzklūp; tā tikai nostājas tiem pretī kā nikns suns un raugās zaļām acīm: vai cilvēks neaizvērs plakstus?

Tonakt, gluži tāpat kā citas naktis, barons spēlēja kārtis. Maruševičs, kurš arī bija klubā, atgādināja viņam pulksten divpadsmitos, vienos un divos, ka laiks doties uz guļu, jo rīt septiņos viņu modinās; izklaidīgais barons atbildēja: «Tūlīt!

Tūlīt! …» — tomēr nosēdēja līdz trim, tad kāds no viņa partneriem paziņoja:

—    Basta, baron! Nosnaudieties kaut pāris stundiņu, citādi jums trīcēs roka un jūs nopūdelēsiet.

Šie vārdi un vēl vairāk tas, ka partneri cēlās no kāršu galdiem, lika baronam atjēgties. Viņš atstāja klubu, atgriezās mājās un lika kambarsulainim Konstancijam pamodināt sevi septiņos no rīta.

—    Redzams, jūsu labdzimtība atkal izspēlēs kādu muļķību, — neapmierināts norūca sulainis. — Kas tad nu atkal? … — viņš jautāja dusmīgi, izģērbdams baronu.

—    Ak tu stulbenis tāds! — barons aizsvilās. — Domā, ka es tev visu izskaidrošu? Man ir duelis, skaidrs? Man tā patīk, un viss! Rīt deviņos es šaušos ar kādu kurpnieku vai frizieri, skaidrs? … Varbūt tu man aizliegsi, ko?

—    Lai jūsu labdzimtība šaujas kaut vai ar pašu veco velnu! — atteica Konstancijs. — Es tikai gribētu zināt, kas nomaksās jūsu labdzimtības vekseļus? … Un par dzīvokli? … Un par saimniecības izdevumiem? … Jūsu labdzimtība tīkot tīko nokļūt Povonzkos, bet saimnieks sūta mums virsū pristavu, un es baidos, ka tik badā nenomirstu … Tad ir gan dienests …

—   Vai tu vāksies prom! … — barons uzbļāva un, paķēris kamašu, laida ar to kambarsulainim, kas kāpās atpakaļ. Kamaša atsitās pret sienu un bezmaz nogāza Sobeska bronzas statueti.

Izrēķinājies ar savu uzticamo kalpu, barons likās gultā un sāka pārdomāt savu bēdīgo stāvokli.

«Ir gan man laime,» viņš prātoja, «divkauja ar tirgotāju! Ja es viņam trāpīšu, būšu kā mednieks, kas, izgājis uz lāčiem, nošauj zemniekam grūsnu govi. Ja viņš man trāpīs, tad iznāks tā, ka kučieris būs man iegāzis ar pātagu. Bet, ja mēs abi aizšausim garām … Nē, mums tak jāšaujas līdz asinīm. Lai mani zirgs nosper, ja es nebūtu vēlējies atvainoties tam ēzelim, kaut vai notāra klātbūtnē, par godu šīm svinībām ietērpies frakā ar baltu kaklasaiti. Ak šie nejēdzīgie liberālie laiki! … Mans tēvs tādu varoni būtu licis nosloksnēt saviem piķieriem, bet man jādod viņam gandarījums, it kā es pats tirgotos ar kanēli … Lai tak reiz nāk tā muļķīgā sociālā revolūcija un izdeldē vai nu mūs, yai liberāļus! …»

16*

243

Barons laidās miegā un sapņoja, ka Vokuļskis viņu nošāvis.

Viņš redzēja, ka divi nesēji iestiepj viņa līķi sievas istabā, ka sieva zaudē samaņu un krīt viņam uz asiņainajām krūtīm . .. Ka tā samaksā visus viņa parādus un atvēl tūkstoš rubļu bēru vajadzībām un .. . kā viņš augšāmceļas un pievāc tos tūkstoš rubļus sīkiem izdevumiem.

Svētlaimīgs smaids pārslīdēja pār barona novītušo seju, un viņš aizmiga kā bērns.

Ap pulksten astoņiem Konstancijs un Maruševičs tik tikko uzmodināja baronu. Viņš neparko negribēja celties, murmuļodams, ka labāk izvēlas kaunu un negodu nekā ceļas tādā agrumā. Tikai ieraudzījis karafi ar aukstu ūdeni, barons atjēdzās. Viņš pielēca no gultas, iecirta pliķi Konstancijam, izlamāja Maruševiču un sirdī apzvērējās nošaut Vokuļski.

Bet, kad viņš jau apģērbies izgāja uz ielas un, ieraudzījis dzidrās debesis, iedomājās, ka redz saules lēktu, naids pret Vokuļski rimās, un viņš nolēma aprobežoties vienīgi iešaujot tam kājā.

«Kā tad!» viņš brīdi vēlāk apņēmās. «Es viņu ievainošu, bet viņš klibos visu mūžu un katram stāstīs: šo nāvīgo ievainojumu es ieguvu divkaujā ar baronu Ksešovski . . . Tas tik vēl trūka!… Ko viņi savārījuši, mani mīļie sekundanti? … Ja jau kādam lirgonītim par visām varēm gribas šaut uz mani, lai šauj vismaz tad, kad es dodos pastaigā, bet nevis divkaujā . .. Šausmīgs stāvoklis! … Es varu iedomāties, kā mana dārgā laulātā draudzene visiem stāstīs, ka es duelējos ar veikalniekiem …»

Padeva karietes. Vienā iesēdās barons ar anglisko grāfu, otrā — klusējošais eģiptologs ar pistolēm un hirurgu. Pajūgi devās uz Beļanu pusi, bet brīdi vēlāk važonī viņiem pakaļ aizsteidzās barona sulainis Konstancijs. Uzticamais kalps lādējās kā vien prazdams un nosolījās pie sevis, ka liks kungam samaksāt dubultīgi par šo braucienu. Un tomēr viņš bija satraukts.

Beļanu mežiņā barons un trīs viņa pavadoņi jau sastapa priekšā savus pretiniekus, un abas grupas, turēdamās atstatu, ienira biezoknī pie paša Vislas krasta. Ārsts Sūmanis bija uzbudināts, Zeckis — nomākts, Vokuļskis — drūms. Glaudīdams reto bārdiņu, barons uzmanīgi vēroja viņu un domāja pie sevis:

«Sis tirgotājs, jādomā, ēd tīri labi. Es blakus viņam izskatos gluži kā austriešu cigārs blakus bullim. Lai mani parauj velns, ja es neizšaušu šim ķēmam virs galvas vai … vispār nemaz nešaušu … Jā, tas būs prātīgākais …»

Bet tad barons atcerējās, ka divkaujai jānorit līdz pirmajām asinīm. Viņu atkal pārņēma niknums, un viņš stingri nolēma Vokuļski nogalināt ar pirmo šāvienu.

«Reiz tak šie lūki jāatradina mūs aizskart…» viņš nodomāja pie sevis.

Dažu desmitu soļu atstatumā starp divām priedēm turp un atpakaļ kā pulksteņa vēzeklis staigāja Vokuļskis. Pašlaik viņa domas nekavējās pie Izabellas; viņš klausījās putnu čivināšanā, kas pieskanēja visu mežu, un Vislas ūdeņu šļakstos pret krastu. Šinī laimīgajā, rāmajā dabas stūrītī neparasti atbalsojās pistoļu pielādēšanas un gaiļu uzvilkšanas knakšķi. Vokuļski pamodās plēsoņa; visa pasaule izzuda viņa skatienam, palika tikai viens vienīgs cilvēks — barons, kura līķis viņam jānomet pie aizvainotās Izabellas kājām.

Pretiniekus nostādīja pie barjeras. Baronu aizvien vēl mocīja neziņa, kā rīkoties ar tirgotāju, beidzot viņš nolēma sašaut tam roku. Vokuļska sejā atspoguļojās tāda cietsirdība, ka angliskais grāfs pārsteigts nodomāja:

«Te, redzams, nav tik vien vainas kā rikšotājs un grūstīšanās sacīkstēs …»

Eģiptologs, kas visu laiku bija klusējis, nokomandēja; pretinieki, nomērķējuši ar pistolēm, sāka tuvoties. Barons lēmēja Vokuļskim labajā plecā un, laizdams stobru lejup, mīksti nospieda gaili. Pašā pēdējā mirklī viņa pensnejs sašķiebās; pistole novirzījās par mata tiesu, atskanēja šāviens, un lode aizlidoja dažas collas garām Vokuļska plecam.

Barons aizlika sejai priekšā pistoles stobru un, raudzīdamies gar to, domāja:

«Tas ēzelis netrāpīs … Tēmē taisni galvā . . .»

Piepeši viņš sajuta spēcīgu sitienu deniņos; ausīs sāka dunēt, acu priekšā pazibēja melni apļi… Viņš izlaida no rokas ieroci un noslīga uz ceļiem.

— Galvā! … — kāds iekliedzās.

Vokuļskis nometa pistoli zemē un izgāja no barjeras.

V,isi metās pie ceļos stāvošā barona, kurš nebūt netaisījās mirt, bet spiedzīgā balsī sauca:

—   Rets gadījums! Sejā man ir caurums, zobs izsists, bet lode kaut kur pazudusi… Norijis tak to neesmu …

Eģiptologs pacēla un rūpīgi aplūkoja barona pistoli.

—   A! … — viņš iesaucās. — Tagad ir skaidrs .. . Lode trāpījusi pa pistoli un pistoles aizslēgs — pa žokli … Pistole sabojāta; ļoti interesants šāviens …

—   Pan Vokuļski, jūs esat apmierināts? — angliskais grāfs jautāja.

—   Jā.

Ilirurgs pārsēja baronam seju. Starp kokiem izbiedēts parādījās Konstancijs.

—   Nu! — viņš sacīja. — Vai es neteicu, ka labu galu tas neņems.

—   Klusē, stulbeni!… — barons nošļupstēja. — Tūlīt uz karstām pēdām brauc pie panes baroneses un pasaki virējai, ka esmu smagi ievainots …

—   Lūdzu, — angliskais grāfs svinīgi ierunājās, — pretiniekus sarokoties.

Vokuļskis piegāja pie barona un paspieda viņam roku.

—   Skaists šāviens, pan Vokuļski, — ar grūtībām sacīja barons, spēcīgi kratīdams Vokuļska roku. — Mani patiešām pārsteidz, ka jūsu aroda cilvēks … Varbūt jūs tas aizvaino? …

—    Nekādā gadījumā!

—   Tātad ka jūsu aroda cilvēks, protams, ļoti cienījama aroda, tik labi šauj… Kur mans pensnejs?… Aha, šeit… Pan Vokuļski, lūdzu uz pāris vārdiņiem zem četrām acīm …

Viņš atbalstījās pret Vokuļska plecu, un abi iegāja dažus soļus dziļāk mežā.

—   Esmu izķēmots, — barons sacīja, — izskatos pēc veca pērtiķa ar augoni. Man negribētos otrreiz ar jums sastrīdēties, jo redzu, ka jums veicas … Esiet tik laipns un pasakiet man: par ko īsti jūs mani sakropļojāt? … Taču ne jau par to. ka es jūs pagrūdu … — viņš piemetināja, cieši raudzīdamies Vokuļska acīs.

—   Jūs apvainojāt sievieti … — klusi atbildēja Vokuļskis.

Barons soli atkāpās.

—   Ak … C'est Ģa! 1 — viņš noteica. — Saprotu … Vēlreiz lūdzu piedošanu, bet tur… es zinu, kas man darāms …

—   Arī jūs piedodiet man, baron, — Vokuļskis atbildēja.

—    Sīkums … lūdzu … nav jau nekas liels … — sacīja barons, kratīdams Vokuļskim roku. — Neesmu jau nemaz izķēmots, bet kas attiecas uz zobu … Doktor, kur mans zobs? … Lūdzu, ietiniet to papīrītī… Bet, kas attiecas uz zobu, man jau sen bija jāieliek jauni. Jūs pat neticēsiet, pan Vokuļski, cik man sabojāti zobi …

Visi atvadījās ļoti apmierināti. Barons nevarēja vien beigt brīnīties, kā tāda aroda cilvēks prot tik labi šaut; angliskais grāfs vairāk nekā jebkad atgādināja marioneti, bet eģiptologs atkal sāka vērot mākoņus. Otrā pusē — Vokuļskis bija domīgs, Zeckis — sajūsmināts par barona drosmi un laipnību un vienīgi Sūmanis noskaities. Tikai tad, kad viņu kariete, nobraukusi no kalniņa, virzījās gar eremītu klosteri, ārsts paskatījās uz Vokuļski un norūca:

—   Ir gan lopi!… Un es tādiem stulbeņiem neuzlaidu virsū policiju .. .

Trīs dienas pēc savādās divkaujas Vokuļskis sēdēja, ieslēdzies savā kabinetā, ar kādu Viljamu Kolinzu. Sulainis, kura ziņkārību jau sen urdīja šīs apspriedes, kas notika vairākas reizes nedēļā, slaucīja putekļus blakus istabā un laiku pa laikam pie atslēgas cauruma piebāza te aci, te ausi. Viņš redzēja, ka uz galda stāv kaut kādas grāmatas un, ka viņa saimnieks raksta kaut ko burtnīcā; dzirdēja, ka viesis uzdod Vokuļskim jautājumus, uz kuriem tas reizēm atbildēja skaļi un ātri, reizēm atkal klusi un nedroši… Bet — par ko viņi runāja tik neparastā veidā, sulainis nevarēja saprast, jo saruna noritēja svešā valodā.

—    Nē, vāciski tas nav, — sulainis rūca, — es tak zinu, kā runā pa vāciskam: bite m a j n h e r … Pa franciski arī nav, jo viņi nesaka: musjē, božūr, lendī… Nav arī ebrejiski, bet kādā tad viņi runa?… Vecais, redzams, tagad izgudrojis labu spekulāciju, ja runā tā, ka pats velns to nevar saprast… un līdzdalībnieku atradis … Kaut viņš izputētu! …

Sai mirklī ieskanējās zvans. Modrais sulainis uz pirkstgaliem

?

' Lūk, kā!

atkāpās no kabineta durvīm, ar troksni iegāja priekšistabā un, pēc brīža atgriezies, pieklauvēja pie Vokuļska durvīm.

—   Ko tev vajag? — nepacietīgi jautāja Vokuļskis, pabāzis galvu pa durvīm.

—    Ieradies tas pans, kas pie mums jau reiz bija, — atbildēja Sulainis un palūrēja kabinetā. Bet, atskaitot burtnīcas uz galda un pana Kolinza rudās vaigu bārdas, viņš nekā sevišķa nepamanīja.

—   Kāpēc tu nepateici, ka manis nav mājā? — dusmīgi jautāja Vokuļskis.

—   Aizmirsās, — saraucis pieri, atbildēja sulainis un atmeta ar roku.

—   Lūdz viņu zālē, ēzeli, — teica Vokuļskis un aizcirta kabineta durvis.

Drīz vien zālē parādījās Maruševičs. Jau ienākot viņš bija apmulsis, bet, redzēdams, ka Vokuļskis viņu saņem ar neslēptu nepatiku, apmulsa vēl vairāk.

—   Atvainojiet… varbūt es traucēju… varbūt jums svarīgas darīšanas …

—    Šobrīd man nav nekādu darīšanu, — Vokuļskis drūmi atbildēja un mazliet pietvīka. Maruševičs to pamanīja. Viņš bija pārliecināts, ka istabā notiek kaut kas slēpjams vai arī tur ir sieviete. Vienādi vai otrādi, bet Maruševičs atguva drosmi, kuras, starp citu, viņam nekad netrūka pret apmulsušu cilvēku.

—   Es aizkavēšu jūs tikai īsu brītiņu, — jaunais cilvēks sacīja jau daudz drošāk, graciozi vicinādams spieķi un cepuri. — īsu brītiņu.

—   Es klausos, — sacīja Vokuļskis. Viņš strauji atsēdās krēslā un norādīja viesim uz otru.

—    Es atnācu jums atvainoties, — Maruševičs ierunājās negaidīti moži, — un pateikt, ka nevaru pakalpot Lencku nama pirkšanā …

—   Kā jūs zināt par pirkšanu? … — Vokuļskis izbrīnījās ne pa jokam.

—   Jūs nevarat iedomāties? — jaunais cilvēks pilnīgi brīvi atbildēja ar pretjautājumu, mazliet piemiegdams aci, jo nebija vēl drošs par sevi.

—   Tātad nevarat vis, dārgais pan Vokuļski? Cienījamais Slangbaums …

Piepeši viņš apklusa, it kā nepabeigtais teikums būtu iesprūdis viņam kaklā, bet kreisā roka ar spieķi un labā ar cepuri atkrita uz krēsla atzveltnes. Vokuļskis pat nepakustējās, tikai ieurba viesi ciešu skatienu. Viņš sekoja tikko manāmām pārmaiņām, kas slīdēja pār Maruševiča seju, kā mednieks vēro atmatu, pa kuru diedz izbiedēti zaķi. Raudzījās jaunajā cilvēkā un domāja:

«Ak tad viņš ir tas kārtīgais katolis, ko Slangbaums izīrē vairāksolīšanai par piecpadsmit rublīšiem un brīdina nedol naudu uz priekšu … Aha! … Saņemot astoņsimt rubļu par Kšešovska ķēvi viņš arī bija tāds kā apmulsis .. . Aha! … Arī to, ka es pērku zirgu, visiem izpūta viņš … Divu kungu kalps: reizē kalpo baronam un viņa laidenei … Jā, bet viņš pārāk daudz zina par manām darīšanām … Slangbaums ir pārsteidzies …»

Tā prātodams, Vokuļskis mierīgu skatienu pētīja Maruševiču. Paklīdušais jaunais cilvēks, kas turklāt vēl bija ļoti nervozs. locījās zem Vokuļska skatiena kā balodis, kad uz viņu raugās briļļu čūska. Sākumā viņš viegli nobāla, tad veltīgi meklēja pie griestiem un sienām kādu vienaldzīgu priekšmetu, lcain piesaistīt savu skatienu, un pēdīgi, pārklāts aukstiem sviedriem, juta, ka nespēj savu klīstošo skatienu atraut 110 Vokuļska suģestējošās ietekmes. Viņam bija tāda sajūta, ka drūmais tirgotājs ar knaiblēm sagrābis viņa dvēseli un viņš nespēj tam pretoties. Vēl pāris reižu viņš pagrozīja galvai un tad pilnīgā paļāvībā padevās Vokuļska skatienam.

—   Pan Vokuļski, — viņš ierunājās saldā balsī, — es redzu, ka ar jums jāspēlē atklātām kārtīm .. . Labi, es pateikšu visu …

—   Varat nepūlēties, pan Maruševič. To, kas man jāzina, es jau zinu.

—   Tenku maldinātam, jums, cienījamais pan, radies par mani nelabvēlīgs uzskats. Bet man, goda vārds, pret jums vislabākie nodomi . ..

—   Variet man ticēt, pan Maruševič, ka es savus spriedumus nedibinu uz tenkām.

Vokuļskis piecēlās no krēsla un paskatījās uz citu pusi, kas Maruševičam deva iespēju mazliet atgūties. Jaunais cilvēks steigtus atsveicinājās no Vokuļska, atstāja dzīvokli un, skriedams lejup pa trepēm, domāja:

«Kur tas dzirdēts, ko!… Pauninieks grib man iedvest cienību! Goda vārds, bija mirklis, kad es viņam gribēju belzt ar spieķi. Bezkauņa, goda vārds… Iedomāsies vēl, ka es no viņa baidos, goda vārds! Ak dievs, cik smagi tu mani piemeklē par vieglprātību… Zemiskie augļotāji sūta pie manis tiesas pristavu, pēc pāris dienām jānomaksā goda parāds, bet tas kupcis, tas … neģēlis! … Gribētu zināt: ko viņš domā … kādi viņa uzskati par mani? Nekā vairāk, tikai to… Bet, goda vārds, viņš droši vien kādu jau ir noslepkavojis, tāds skatiens nav nevienam kārtīgam cilvēkam! Pareizi, viņš tak tik tikko nenogalināja Kšešovski! Ak nožēlojamais bezkauņa! … Un viņš uzdrošinājās skatīties uz mani tā … uz mani, goda vārds!»

Tomēr, otrā dienā Maruševičs atkal ieradās pie Vokuļska, bet, nesastapis viņu mājās, lika ormanim apstāties pie veikala.

Veikalā viņu apsveica Ignācijs, ieplētis rokas, it kā nododams viņa rīcībā visu veikalu. Iekšējā balss vecajam veikalvedim tomēr sacīja, ka šis apmeklētājs nenopirks neko vērtīgāku par pieci rubļi un, kas zin, vai neliks vēl ierakstīt uz rēķina.

—   Kur pans Vokuļskis? … — Maruševičs jautāja, nenoņemdams cepuri.

—   Kuru katru brīdi var ierasties, — zemu palocījies, atbildēja Ignācijs.

—    Kuru katru brīdi — ko tas nozīmē? …

—   Vēlākais pēc stundas ceturksnīša … — Zeckis atbildēja.

—    Es uzgaidīšu. Lieciet iznest rubli, ormanim, — sacīja jaunais cilvēks, nevērīgi atmezdamies krēslā. Kājas viņam kļuva stīvas, iedomājoties, ka vecais veikalvedis var atteikties dot rīkojumu rubļa iznešanai ormanim. Tomēr Zeckis rīkojumu izpildīja, tikai klanīties gan vairs neklanījās.

Pēc brīža ienāca Vokuļskis.

Ieraugot nīstamā veikalnieka stāvu, Maruševiču pārņēma tik pretrunīgas sajūtas, ka nezināja ne tikai, ko runā, bet arī ko domā. Viņš atcerējās vienīgi to, ka Vokuļskis aizveda viņu uz kabinetu aiz veikala telpām, kur atradās ugunsdrošais naudas skapis, un ka sajūtas, kādas viņu pārņem ieraugot Vokuļski, bija nevērības savienojums ar nicinājumu. Vēlāk viņš vēl atcerējās, ka šīs jūtas centies noslēpt aiz izmeklētas laipnības maskas, kura pat viņam pašam šķita pēc iztapības.

—    Ko jūs vēlaties? — Vokuļskis jautāja, kad viņi bija apsēdušies.

Maruševičs nespētu skaidri pateikt laiku, kad tieši viņi bija tur ieņemuši vietas. Tomēr, brīžiem stomīdamies, viņš ierunājās:

—    Es gribu jums, godātais pan, sniegt pierādījumus saviem labvēlīgajiem nolūkiem … Baronese Kšešovska, kā jums zināms, grib pirkt Lcncku māju .. . Un, lūk, viņas dzīves biedrs barons uzlika veto uz zināmu viņas līdzekļu daļu, bez kuras pirkums nevar notikt … Un … lūk … Pašlaik barons nonācis grūtībās … Viņam trūkst… trūkst tūkstoš rubļu … viņš gribētu izdarīt aizņēmumu, bez kura … bez kura, kā jums saprotams, viņš nevarēs pietiekami enerģiski pretoties sievas gribai …

Redzēdams, ka Vokuļskis atkal pētoši raugās viņā, Maruševičs noslaucīja sviedrus no pieres.

—   Tātad nauda vajadzīga baronam?

—   Jā, — steidzīgi atbildēja jaunais cilvēks.

—   Tūkstoš rubļus es nevaru dot; bet simtus trīs … četrus … Tikai pret kvīti ar barona parakstu.

—   Četrus simtus … — jaunais cilvēks automātiski atkārtoja un pēkšņi it kā pamodies piemetināja: — Pēc stundas es būšu klāt ar kvīti no barona … Jūs vēl būsiet šeit?

—    Būšu…

Maruševičs atstāja kabinetu un pēc stundas patiešām atgriezās ar barona Kšešovska parakstītu kvīti. Izlasījis dokumentu, Vokuļskis ielika to ugunsdrošajā skapī un iedeva Maruševičam četrsimt rubļus.

—   Barons centīsies pēc iespējas tuvākā laikā … — Maruševičs nomurmināja.

—   Nav tik steidzami, — Vokuļskis atbildēja. — Šķiet, barons jūtas nevesels?

—   Jā … mazliet… Rīt vai parīt viņš aizbrauc … Atdos pēc iespējas tuvākajā …

Vokuļskis atsveicinājās no viņa ar ļoti vēsu galvas mājienu.

Jaunais cilvēks atstāja veikalu, steigā aizmirsis pat atdot Žeckim rubli, ko bija aizņēmies ormanim. Tomēr, nonācis uz ielas, viņš atviegloti nopūtās un sāka prātot:

«Ak, nelietis kupcis!… Iedrošinājās tūkstoša vietā dot man četrus ļimtus … Mans dievs, cik bargi tu mani sodi par vieglprātībā … Kaut tikai izdotos atspēlēt, goda vārds, iemetīšu viņam sejā tos četrus simtus un tos divus arī. .. Mans dievs, cik zemu es esmu kritis …»

Viņam nāca prātā visi tie restorānu viesmīļi, biljarda marķieri un viesnīcu šveicari, no kuriem viņš visdažādākā veidā bija izvilcis naudu; bet neviens no tiem viņam nelikās tik pretīgs un nicināms kā Vokuļskis.

«Goda vārds,» Maruševičs domāja, «pats labprātīgi es ielīdu viņa riebīgajās ķetnās … Ak dievs, kā tu mani sodi par vieglprātību …»

Toties Vokuļskis pēc Maruševiča aiziešanas bija ļoti apmierināts.

«Man liekas,» viņš domāja, «ka tas ir liela vēriena neģēlis, turklāt visai nadzīgs. Gribēja dabūt no manis darbu, bet atrada pats: izseko mani un pienes ziņas citiem. Viņš varētu sabrūvēt man lielas nepatikšanas, ja nebūtu šo četru simtu, kurus viņš, esmu pilnīgi pārliecināts, saņēma pret viltotu parakstu. Kšešovskis ar visu savu ārišķību un laiskumu būtībā tomēr ir godīgs cilvēks … Bet vai dīkdienis var būt godīgs? … Katrā gadījumā viņš savas sievas interešu vai kaprīžu dēļ neietu upurēt no manis aizņemtu naudu …»

Vokuļskim kļuva nepatīkami; viņš atbalstīja galvu rokās un, pievēris acis, domāja tālāk:

«Bet ko es daru?… Apzinīgi palīdzu nekrietnam cilvēkam veikt nelietības. Ja es šodien nomirtu — nauda būtu jāatdod Kšešovskim. Nē, Maruševičam būtu jāiet ķurķī… Nu, no tā viņam tik un tā neizbēgt…»

Brīdi vēlāk Vokuļski pārņēma vēl dziļāka grūtsirdība.

«Pirms četrām dienām es gandrīz nogalināju cilvēku, šodien otram uzcēlu drošu tiltu uz cietumu — un tas viss viņas dēļ, par vienu pašu «mērci» …

Jā, viņas dēļ es sarausu arī bagātību, dodu darbu vairākiem simtiem cilvēku, vairoju dzimtās zemes bagātību … Kas gan es būtu bez viņas? Sīks galantērijas tirgotājs. Bet šodien par mani runā visa Varšava, jā! … Kaudzīte ogļu virza milzu tvaikoni, kas nes simtiem cilvēku; mani virza — mīlestība. Bet ja tā sadedzina mani un pāri paliek vienīgi saujiņa pelnu? … Ak dievs, cik nožēlojama ir šī pasaule . .. Ohockim taisnība. Sieviete ir zemisks dzīvnieks: viņa rotaļājas ar to, ko nav spējīga pat novērtēt …»

Vokuļskis bija tā iegrimis sāpīgajās pārdomās, ka nedzirdēja atveramies istabas durvis un ātrus soļus sev aiz muguras. Tikai sajutis svešas rokas pieskārienu, viņš atguvās un, pagriezis galvu, ieraudzīja advokātu ar lielu portfeli padusē un ļoti drūmu seju.

Vokuļskis apjucis pietrūkās kājās un nosēdināja viesi krēslā; slavenais advokāts piesardzīgi atbalstījās ar roku uz galda tin ātri, ar vienu pirkstu berzēdams skaustu, klusināti ierunājās:

—    Pan … pan . . . pan Vokuļski! Mans dārgais, pan Staņislavi … Ko … ko jūs darāt… jūsu žēlastība? … Es protestēju…. es iebilstu … es iesniedzu sūdzību pret augsti godājamo Vokuļska kungu, gaisagrābsli, iesniedzu sūdzību dārgajam panam Staņislavam, kas no bodes zeļļa kļuvis par zinātnieku, kam vajadzēja reformēt mūsu ārzemju tirdzniecību … Pan … pan Staņislav — tā nevar.

Tā runādams, viņš berzēja skaustu 110 abām pusēm un viebās, it kā paņēmis pilnu muti hinīna.

Vokuļskis nolaida acis un klusēja; advokāts turpināja:

—    Mans dārgais, vārdu sakot, dzirdamas bēdīgas lietas. Grāfs Sanockis — jūs viņu atceraties, — tas grašu ietaupījumu piekritējs, grib pilnīgi izstāties no sabiedrības… Un vai jūs zināt, kāpēc? Ir divi iemesli: pirmkārt — jūs aizraujaties. ar zirgu sacīkstēm, otrkārt — šinīs sacīkstēs jūs viņu sakaujat. Kopā ar jūsu ķēvi skrēja arī viņa zirgs un zaudēja. Grāfs jūtas ļoti aizvainots un rūc: «Kāda velna pēc man jāiegulda savi kapitāli? Vai tāpēc, lai tirgotājiem dotu iespēju sacensties ar mani un noraut man godalgas no deguna priekšas? …»

—    Veltīgi es centos viņu pārliecināt, — advokāts turpināja, atvilcis elpu, — ka sacīkstes ir tikpat izdevīgs darījums kā kurš katrs cits un, iespējams, — pat izdevīgāks, jo jūs uz astoņsimt rubļiem burtiski pāris dienu laikā nopelnījāt trīs simtus, bet grāfs uzreiz aizbāza man muti:

«Vokuļskis,» viņš teica, «visu laimestu un zirga vērtību atziedoja dāmām patversmes vajadzībām, bez tam dievs vien zina cik samaksāja Jungām un Milleram …»

—   Vai tad pat to vairs nedrīkstu darīt?! —" Vokuļskis pārtrauca viņu.

—    Drīkst, pan Vokuļski, drīkst, — ievērojamais advokāts saldi dūdoja. — Darīt drīkst, bet, darot to, jūs tikai atkārtojat Vecus grēkus, ko, starp citu, jūsu priekšgājēji veica nesalīdzināmi labāk. Bez tam ne es, ne kņazs, ne grāfi — mēs netuvinājāmies ar jums, lai jūs mums uzsildītu vecus ēdienus, bet gan — lai jūs mums norādītu jaunus ceļus.

—    Lai stājas ārā no sabiedrības, — Vokuļskis noskaldīja,

—   es viņus nevilinu …

—   Un izstāsies ar, — advokāts sacīja, kratīdams ar rokur ■— izdariet tikai vēl vienu kļūdu!…

—   It kā es jau to būtu tik daudz izdarījis!…

—    Jūs patiesi esat lielisks, — advokāts dusmās uzsita sev pa celi. — Bet vai jūs zināt, ko saka grāfs Ļicinskis, tas mūsu anglofīls, nu tas «jā-a»? — «Vokuļskis ir augstākās klases džentlmenis, šauj kā pats Nemrods, bet… viņš nav nekāds tirdznieciska uzņēmuma vadītājs. Šodien viņš uzņēmumā ieguldīs miljonus, bet rīt izsauks kādu uz divkauju un viss pajuks . ..»

Vokuļskis ar visu atzveltni atrāvās. Tāds pārmetums viņam pat prātā nebija nācis. Advokāts, pamanījis iespaidu, kādu bija izraisījuši šie vārdi, nolēma kalt dzelzi, kamēr tā vēl karsta.

—   Ja nu jūs, dārgais pan Staņislav, negribat sagandēt tik skaisti uzsāktu lietu, lūdzam, nebrieniet dziļāk. Pats galvenais — nepērciet Lencku namu. Ja ieguldīsiet tajā deviņdesmit tūkstošus rubļu, piedodiet, tad tirdzniecības sabiedrība izkūpēs kā pīpes dūmi. Ļaudis, redzēdami, ka jūs ieguldāt lielu kapitālu par seši vai septiņi procenti gadā, zaudēs ticību ne vien procentiem,, kādus jūs viņiem solījāt, bet pat… Jūs saprotat… Sāks šaubīties.

Vokuļskis pielēca no krēsla.

—    Man nav vajadzīgas nekādas sabiedrības! … — viņš iekliedzās. — Ne no viena negaidu žēlastību, drīzāk pats to varu parādīt citiem. Kas man netic, lai pārbauda visu . . . Varēs pārliecināties, ka neesmu pūtis miglu, bet mans sabiedrotais tas vairs nebūs. Iedomas nav tikai grāfu un kņazu monopols . .. Arī man ir savas kaprīzes, un es necietīšu, ka jaucas manās darīšanās …

—    Mierīgi … mierīgi … norimstieties, dārgais pan Staņislav, — advokāts mierināja, sēdinādams viņu atpakaļ krēslā.,

—   Tātad jūs neatsakāties no pirkuma?

—   Nē, tā māja man ir daudz svarīgāka nekā tirdzniecības sabiedrība ar visiem pasaules kņaziem.

—   Nu labi… labi . .. Tādā gadījumā jūs varētu to pirkt uz kāda cita vārda. Sliktākā gadījumā es patapināšu jums savu uzvārdu, bet par īpašuma tiesību garantiju nebūs nekādu bēdu. Pats galvenais — neatstumt tos, kuri jau iet kopā ar mums Reiz pamēģinājušiem nodarboties ar sabiedriskiem pasākumiem, aristokrātiem varbūt radīsies patika uz to, bet pēc gada vai pusgada jūs pats kļūsiet par nama nominālo īpašnieku. Ar mieru?

—    Lai jau notiek, — atbildēja Vokuļskis.

—   Jā, — advokāts turpināja, — tā būs labāk. Ja jūs šo māju pirktu uz sava vārda, jūs pat nonāktu nepatīkamās attiecībās ar Lenckiem. Parasti mēs ne visai mīlam tos, kuri iemanto mūsu īpašumu, — tas ir pirmkārt. Otrkārt — kas var galvot, ka viņiem pa galvu nesāktu jaukties visvisādas kombinācijas? .. . Ja nu viņi sāk spriest — viņš mums samaksāja par daudz vai par maz? Ja par daudz — mums nav vajadzīga viņa žēlastība, ja par maz — viņš apmānījis mūs …

Pēdējos advokāta vārdus Vokuļskis gandrīz vairs nedzirdēja, viņu bija pārņēmušas citas domas, kas pēc viesa aiziešanas sagrāba vēl spēcīgāk.

«Tik tiešām,» viņš domāja, «advokātam taisnība. Cilvēki par mani runā, pat nosoda, bet viņi to dara man aiz muguras, es nekā nezinu. Tikai šodien man ienāca prātā daudzi sīkumi. Jau kopš nedēļas ar mani saistītie tirgotāji staigā skābām sejām, bet pretinieki — līksmo. Veikalā arī kaut kas ir … Ignācijs nobēdājies, Slangbaums kļuvis domīgs, Liseckis — vēl īdzīgāks nekā agrāk, droši vien domā, ka es drīz aizklapēšu veikalu. Kleins izskatās pavisam noskumis — sociālists! Dusmojas par sacīkstēm un divkauju … bet frants Zemba jau sāk grozīties ap Šlangbaumu … Varbūt saskata viņā nākamo veikala īpašnieku? … Ak jūs mīļie cilvēciņi! …»

Viņš apstājās uz kabineta sliekšņa un pamāja Zeckim; vecais veikalvedis patiesi bija savāds un neskatījās acīs principālam.

Vokuļskis norādīja viņam uz krēslu un, pāris reižu pagājies pa šauro istabiņu, sacīja:

—   Vecais! . .. Saki atklāti: ko par mani runā? . ..

Zeckis iepleta rokas.

—           tu dievs, ko runā …

—   tilāz visu, kā ir, — Vokuļskis mudināja.

—   Visu, kā ir?. . . Labs ir. Vieni runā, ka tu sāc jukt prātā …

—    Bravo!…

—   Otri, ka … otri, ka tu gatavojot kādu žuļicību . . .

—• Ka viņus . . .

—   Bet visi kā viens — ka tu bankrotēsi, turklāt pavisam drīz.

—   Kā jau teicu … — Vokuļskis iestarpināja. — Bet tu, Ignācij, ko tu domā?

—   Es domāju, — Zeckis bez vilcināšanās atbildēja, — ka tu esi iepinies kādā lielākā dēkā … no kuras veselu ādu laukā netiksi. .. Ja nu vienīgi laikus atkāpsies, tam tev prāta, var teikt, diezgan.

Vokuļskis aizsvilās.

—   Neatkāpšos! — viņš iesaucās. — Izslāpis cilvēks neatkāpjas no avota. Ja jau man jāiet bojā, es iešu bojā dzerot . .. Ko jūs visi gribat no manis? .. . Kopš pašas bērnības es dzīvoju kā putns ar sasaistītiem spārniem: darbā, cietumā un arī tai sasodītajā laulībā, kurā es pārdevos … un šodien, kad es beidzot esmu izpletis spārnus, jūs klaigājat uz mani kā mājas zosis uz meža zosi, kas pacēlusies spārnos . . . Kāda man daļa gar muļķīgu veikalu vai tirdzniecības sabiedrību! … Es gribu dzīvot, es gribu …

Šai mirklī pie kabineta durvīm pieklauvēja. Durvīs parādījās Lencka sulainis Mikolajs ar vēstuli. Vokuļskis drudžaini paķēra to, atplēsa aploksni un lasīja:

«Cienījamais pan Vokuļski! Mana meita noteikti vēlas iepazīties ar jums tuvāk. Sievietes griba ir svēta, tādēļ lūdzu Jūs ierasties pie mums rīt uz pusdienām, ap pulksten sešiem, pat nemēģiniet aizbildināties. Pieņemiet manas visdziļākās cieņas apliecinājumus.

T. Lenckis.»

Vokuļskis pēkšņi sajutās tik saguris, ka vajadzēja apsēsties. Viņš pārlasīja vēstuli vienreiz, otrreiz, trešo, ceturto reizi… Beidzot atjēdzies uzrakstīja atbildi, bet Mikolajam iedeva piecnieku.

Ignācijs pa to starpu uz brīdi iemetās veikalā, bet, kad Mikolajs aizgāja, atgriezās pie Vokuļska un, turpinādams pārtraukto sarunu, atkal ierunājās:

—    Katrā ziņā, mīļais Stah, — tomēr pārdomā stāvokli un varbūt pats atkāpsies .. .

Klusu svilpodams, Vokuļskis uzlika platmali un, atspiedies ar roku uz vecā drauga pleca, noteica:

—    Paklausies. Ja arī manā priekšā pavērtos bezdibenis … tu saproti?… Ja arī debesis sabruktu pār manu galvu — . vienalga, es neatkāpšos … saproti? … Par tādu laimi man nav žēl dzīvības …

—    Par kādu laimi? … — Ignācijs jautāja.

Bet Vokuļskis jau bija izgājis pa blakus durvīm.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA JAUNAVAS SAPŅI

Kopš lieldienām Izabella bieži domāja par Vokuļski un katru reizi viņu pārsteidza kāds neparasts sīkums: šis cilvēks arvien parādījās cilā gaismā.

Izabellai bija daudz paziņu un liela prasme tos novērtēt. Visiem viņas līdzšinējiem paziņām bija kas raksturīgs, ko varēja izteikt vienā vārdā. Kņazs bija patriots, viņa advokāts — izveicīgs, grāfs Ļicinskis tēloja angli, viņas tante bija lepna, priekšsēdētāja atraitne — labsirdīga, Ohockis — savādnieks, bet Kšešovskis — kāršu spēlmanis. Vārdu sakot, cilvēks — tā bija vai nu kāda vājība, vai izcilība, reizumis — nopelns, bet visbiežāk — tituls vai bagātība, tam bija galva, rokas, kājas,.un tas ģērbās vairāk vai mazāk moderni.

257

Vienīgi Vokuļskī viņa saskatīja ne tikai jaunu personību, bet arī neparastu parādību. Viņu nevarēja apzīmēt ar vienu vārdu, pat ne ar simt teikumiem. Arī līdzīgs viņš nebija nevienam, un, ja vispār viņu varēja ar kaut ko salīdzināt, tad vienīgi ar apvidu, kurā visu dienu sastopami gan līdzenumi un kalni, gan meži un pļavas, ūdeņi un tuksneši, ciemati un pilsētas. Kur tālumā>? -aiz apvāršņa dūmakas vēl viedamas nenosakāmas ainavas, kas nelīdzinās nekam līdz šim redzētam. Izabella to neva-

17 I.clle, I

rēja aptvert, un viņa sev jautāja: kas te ir — vai tikai satrauktas iztēles rotaļa? Vai patiešām pārcilvēciska būtne? Vai vismaz salonos nesastapta parādība?

Tad Izabella sāka apsvērt gūtos iespaidus. Sākumā viņa Vokuļski nemaz nebija manījusi, jutusi tikai tuvojamies kādu milzu ēnu.

Bija kāds, kas izsvieda tūkstošiem rubļu labdarīgiem nolūkiem un viņa tantes patversmei; pēc tam kāds klubā spēlēja ar viņas tēvu kārtis un katru dienu zaudēja; pēc tam kāds, kas izpirka viņas tēva vekseļus, varbūt tas nemaz nebija Vokuļskis, tad — viņas servīzi, bet vēlāk piegādāja dažādus priekšmetus pestītāja kapa izrotāšanai.

Sis «kāds» bija nekaunīgs iznirelis, kurš jau kādu gadu uzmācīgiem skatieniem vajāja viņu gan teātros, gan koncertos. Tas bija rupjš ciniķis, kas iedzīvojies bagātībā tikai ar apšaubāmām spekulācijām tai nolūkā, lai nopirktu sev labu reputāciju pie cilvēkiem, bet no Lencka — viņu, Izabellu! …

No šī laika posma Izabella atcerējās tikai viņa rupji tēsto augumu, sarkanās rokas un skarbo izturēšanos, kas blakus citu tirgotāju laipnībai likās neciešama, bet starp vēdekļiem, somām, lietussargiem, spieķiem un citām galantērijas precēm — vienkārši smieklīga! Tas bija blēdīgs un bezkaunīgs veikalotājs, kas savā veikalā tēloja izbijušu ministru. Izabellai viņš bija pretīgs, pat nāvīgi nīstams, jo bija iedrošinājies izrādīt palīdzību, nopērkot servīzi vai paspēlējot tēvam kāršu spēlē.

Vēl tagad, domādama par to, Izabella plosīja savu tērpu. Reizēm, nokritusi uz kušetes, viņa dauzīja ar dūrēm pa atsperēm un čukstēja:

— Nelga! … Nelga! …

Nelaime un posts, kādā slīdēja viņas ģimene, Izabellu dzina izmisumā. Un tagad vēl šis «kāds» ir ielauzies viņas dziļāko noslēpumu aizkulisēs un iedrošinās aplūkot brūces, kuras viņa neatklātu pat paša dieva priekšā. Viņa varēja piedot visu, tikai ne šo cirtienu, kas bija skāris viņas patmīlību.

Tad notika dekorāciju maiņa. Parādījās pavisam cits cilvēks, kas nepārprotami pateica viņai acīs, ka servīzi nopircis peļņas nolūkā. Tātad viņš saprata, ka Izabellai palīdzēt nedrīkst, bet, ja arī to pat būtu darījis, viņš nekādā ziņā to neizpaustu un negaidītu pateicību, pat iedomāties par to viņš neuzdrošinātos.

Sis pats cilvēks izdzina no veikala Mračevski, kas bija iedrošinājies par viņu runāt necienīgi. Veltīgi viņas ienaidnieki —■ barons un baronese Kšešovski bija mēģinājuši aizstāvēt jauno cilvēku; veltīgi par viņu bija vārdu bildusi tante grāfiene, kas tik ļoti reti pateicās un vēl retāk lūdza. Vokuļskis nepiekāpās … Bet pietika ar vienu vienīgu viņas vārdiņu, un šis nelokāmais cilvēks bija uzveikts; viņš ne vien atkāpās no sava lēmuma, bet pat deva Mračevskim labāku vietu. Pret sievieti, kuru dziļi necieni, tā nepiekāpjas.

Žēl tikai, ka gandrīz tai pašā laikā viņas pielūdzējā ierunājās bramanīgs parvēnijs, kas baznīcā uz paplātes uzsvieda veselu kaudzi pusimpcriālu. Ak, cik tas bija veikalnieciski! Turklāt viņš it nemaz neprot angliski, pat jēgas viņam nav par valodu, kas pašlaik tik moderna!

Trešā fāze. Lieldienās viņa sastapa Vokuļski pie tantes salonā un redzēja, ka viņš par visu galvas tiesu pāraudzis šo sabiedrību. Visaristokrātiskākie ļaudis tīkoja iepazīties ar viņu, bet viņš, šis rupjais parvēnijs, atšķīrās no visiem viņiem kā uguns starp dūmiem. Viņa kustības bija neveiklas, toties drošas, it kā šis salons būtu viņa neapstrīdams īpašums, un drūmi klausījās komplimentus, ar kuriem viņu apbēra. Pēc tam viņu pie sevis piesauca godājamākā no visām matronām — priekšsēdētāja atraitne — un pēc neilgas sarunas ar viņu, rūgti apraudājās … Vai iespējams, ka Šis parvēnijs ar sarkanajām rokām ? …

Tikai tagad Izabella pamanīja Vokuļska neparasto un interesanto ārieni: sejas vaibsti bija izteiksmīgi un asi, mati kā niknumā sacēlušies, mazas Osiņas, tikko jaušama bārdiņa, monumentāls augums, skaidrs un caururbjošs skatiens … Ja šim cilvēkam veikala vietā piederētu liels lauku īpašums, viņš būtu ļoti iznesīgs; ja viņš būtu dzimis kņazs — būtu pat izcili skaists. Lai nu kā, bet viņš tiešām bija līdzīgs strēlnieku pulkvedim Trosti un tik tiešām atgādināja gladiatora uzvarētāja statuju.

Sai laikā no Izabellas atkāpās gandrīz visi. pielūdzēji.

17*

259

Tiesa kas tiesa — gados vecākie kungi joprojām vēl apbārstīja viņu ar komplimentiem par skaistumu un eleganci, bet jaunie, it sevišķi titulētie un bagātie, izturējās vēsi un atturīgi; un, ja 'iiņa, vienatnības un banālo komplimentu pagurusi, pret kādu no tiem izturējās sirsnīgāk, tas raudzījās viņā ar neslēp

tām bažām, it kā baidīdamies, ka viņa tam tūlīt nemetas ap kaklu un nestiepj pie altāra.

Salonu pasaule Izabellai bija dārgāka par dzīvību, un šķirties no tās viņa varētu, vienīgi aizejot kapā, un tomēr ar katru gadu, pat mēnesi viņa aizvien vairāk nicināja šos ļaudis. Viņa nespēja aptvert, kādēļ viņu — tik skaistu, labu un labi audzinātu sievieti — augstākās aprindas atstumj tikai tāpēc, ka viņa nav bagāta! …

—   Žēlīgais dievs, kas tie par cilvēkiem!… — viņa ne vienreiz vien nočukstēja, skatīdamās caur aizkariem ekipāžās garāmbraucošos švītus, kuri labprāt meklēja ieganstu, lai varētu aizgriezt galvas uz citu pusi un nebūtu viņa jāsveicina. Varbūt viņi iedomājās, ka viņa pēc tiem ilgojas? …

īstenībā viņa tiešām pēc tiem ilgojās! . ..

Dedzinošas asaras tad pildīja acis; niknumā viņa kodīja skaistās lūpas un, raustīdama auklas, nolaida logu aizkarus.

—    Kas tie par cilvēkiem! … Kas tie par cilvēkiem! .. . viņa atkārtoja, tomēr nosaukt tos skarbāk liedza kauns pašai no sevis, — viņi taču piederēja pie augstākās sabiedrības. Par nelgu, pēc viņas saprašanas, varēja nosaukt vienīgi Vokuļski.

Lai zaimu kauss būtu pilns līdz malām, liktenis Izabellai no kādreiz milzīgās pielūdzēju svītas bija atstājis tikai divus. Ar Ohocki viņa sevi nemānīja. Ohocka prātus vairāk nodarbināja kaut kāda lidojoša mašīna, kāds stulbums, nekā viņa. Toties tagad pastāvīgi viņai sekoja, starp citu, pārliecīgi neuzmākdamies, muižniecības maršals un barons. Maršalu viņa domās salīdzināja ar nokautu un apsvilinātu vepri, kādus reizumis gadījās redzēt uz ielas miesnieku furgonos; savukārt barons viņai atgādināja nemītu ādu, kādu veselām kaudzēm veda ratos pa ielu. Šobrīd tie abi bija viņas vienīgā sabiedrība, viņas spārni, ja viņa, kā mēdza apgalvot, paliesi ir eņģelis! Sī pretīgā divu veču kombinācija Izabellu vajāja dienu un nakti. Reizēm viņai šķita, ka tiek sodīta un, vēl dzīvai esot, tai sākušās elles mocības.

Tādos brīžos, tāpat kā slīkonis vērš acis uz tālu uguntiņu krastā, Izabella domās kavējās pie Vokuļska. Apziņa, ka viņas dēļ gandrīz vai prātu zaudē neparasts cilvēks, par kuru sabiedrībā tik daudz runā, Izabellai šais bezgala rūgtajos brīžos sagādāja atvieglojumu . .. Tad viņai atmiņā uzausa slavenie ceļotāji vai bagāti kļuvuši Amerikas rūpnieki, kuri ilgus gadus bija smagi strādājuši raktuvēs; Parīzes salonos ne vienu vien reizi viņai iztālēm bija rādījuši uz tādiem.

— Paskatieties uz to, — čivināja kāda jauniņa grāfiene, kas nule kā bija iznākusi no pansiona, pašķiebusi vēdekli attiecīgajā virzienā, — paskatieties uz to kungu, kurš atgādina omnibusa vadītāju! … Tas it kā esot kāds liels vīrs; viņš esot kaut ko atklājis, neatceros tikai, ko: zelta dzīslu vai ziemeļpolu… Es pat neatminos vairs viņa vārdu, bet kāds marķīzs no Akadēmijas man apgalvoja, ka šis kungs desmit gadus nodzīvojis uz pola, nē … apakš zemes … Šausmīgs cilvēks! … Es viņa vietā būtu nomirusi aiz bailēm vien … Vai jūs arī nomirtu? …

Ja Vokuļskis būtu tāds ceļotājs vai vismaz kalnracis, kurš sapelnījis miljonus, desmit gadus dzīvodams apakš zemes! … Bet viņš bija tikai tirgotājs, turklāt vēl — galantērijas! … Viņš pat neprata angliski, un uz katra soļa viņā bija jūtams iznirelis, kas jaunības gados restorāna apmeklētājiem pienesis ēdienus no virtuves. Tāds cilvēks, pats augstākais, varēja būt labs padomdevējs, pat neatsverams draugs kabinetā, kad nav viesu. Ļaunākā gadījumā pat… vīrs, jo — vai mazums cilvēku piemeklē nelaime? Bet par mīļāko … nē, tas gluži vienkārši būtu smieklīgi! .. . Nepieciešamības spiestas, pat visaristokrātiskākās dāmas pieņem dubļu vannas; tomēr atrast tur baudījumu varētu vienīgi ārprātīgais.

Ceturtā fāze. Izabella vairākas reizes bija sastapusi Vokuļski Lazenku parkā un pat pagodinājusi viņu, atņemot sveicienus. Starp zaļajiem kokiem un statujām šis rupjais radījums viņai šķita citāds nekā aiz veikala pults. Ja viņam būtu muiža ar parku, pili un dīķi! .. . Tiesa gan, viņš ir iznirelis, bet it kā šļahtičs, virsnieka brāļadēls … Blakus baronam un maršalam viņš izskatās kā pats Apolons, aristokrati aizvien biežāk runā par viņu un — priekšsēdētāja atraitnes pēkšņās asaras?…

Bez tam priekšsēdētāja atraitne pilnīgi atklāti izrādīja labvēlību Vokuļskim savas draudzenes grāfienes un viņas māsasmeitas Izabellas klātbūtnē. Ilgās pastaigas ar tanti Lazenku parkā bija tik garlaicīgas, bet sarunas par modēm, patversmēm un augstākajā sabiedrībā gaidāmajām kāzām tik apnīkstošas, ka Izabella pat mazliet skaitās uz Vokuļski, kurš nepratās pienākt pie viņām un kaut vai stundas ceturksni patērzēt. Cilvēkam no augstākās sabiedrības sarunāties ar šāda tipa ļaudīm ir tik interesanti; piemēram, zemnieki ar savu dīvaino valodu un loģiku Izabellai šķita ļoti amizanti.

Kaut gan galantērijas preču tirgotājs, turklāt vēl tāds, kas brauc pats savā karietē, nez vai būtu tik amizants kā zemnieks …

Lai nu kā, Izabella nejutās nepatīkami pārsteigta, dzirdot kādu dienu no priekšsēdētāja atraitnes, ka tā braukšot ar viņu un grāfieni uz Lazenkiem un — apturēšot Vokuļski.

—   Mēs garlaikojamies, lai viņš mūs izklaidē, — vecīte sacīja.

Kad ap pulksten vieniem viņas iebrauca Lazenku parkā, priekšsēdētāja atraitne, nozīmīgi smaidīdama, griezās pie Izabellas.

—   Man ir tāda sajūta, ka mēs viņu šeit kaut kur sastapsim …

Izabella viegli pietvīka un nolēma nemaz nerunāt ar Vokuļski, vismaz izturēties pret viņu augstprātīgi, lai viņam neienāktu prātā kaut ko iedomāties. Protams, ka ar «iedomāties» Izabella nekādā gadījumā nedomāja mīlestību. Viņa negribēja atvēlēt Vokuļskim «iedomāties» pat draudzīgu labvēlību.

«Arī liesma ir tīkama, jo sevišķi ziemā,» viņa domāja, «tomēr … zināmā attālumā.»

Izrādījās, ka Vokuļska Lazenkos nebija.

«Kā tad tā, viņš nav gaidījis?» Izabella domāja pie sevis. «Droši vien saslimis …»

Izabellai pat prātā neienāca, ka Vokuļskim varētu būt kādas svarīgākas darīšanas nekā redzēties ar viņu. Ja viņš atnāktu ar nosebošanos, Izabella nolēma izturēties pret viņu ne vien no augšas, bet arī izrādīt savu neapmierinātību.

«Ja karaļiem noteiktība ir laipnība,» viņa turpināja prātot, «tad tirgotājiem tā ir tieši pienākums! …»

Aizritēja pusstunda, stunda, divas — vajadzēja jau atgriezties, bet Vokuļska joprojām nebija; beidzot dāmas sēdās karietē: grāfiene, kā vienmēr, bija vēsa, priekšsēdētāja atraitne — mazliet izklaidīga, bet Izabella — aizvainota. Viņas sašutums nemazinājās ari pēc tam, kad vakarā tēvs pastāstīja, ka viņš kopš pulksten vieniem bijis sanāksmē pie kņaza, kur Vokuļskis visus iepazīstinājis ar lielisku grandiozas tirdzniecības sabiedrības projektu, izraisīdams uzpūtīgajos magnātos burtiski sajūsmas vētru.

—    Man jau sen bija tāda sajūta, — Lenckis nobeidza, — ka ar šī cilvēka palīdzību es atbrīvošos no savas ģimenes aizbildniecības un atkal nostāšos uz kājām, kā man tas pienākas.

—    Bet tirdzniecības sabiedrībā vajadzīga nauda, papā, — iebilda Izabella, viegli paraustījusi plecus.

—    Tādēļ ari es atļaujos pārdot mūsu namu; tiesa, parādiem aizies savi sešdesmit tūkstoši, tomēr man paliks mazākais ' — četrdesmit tūkstoši.

—   Tante sacīja, ka vairāk nekā sešdesmit tūkstošus par māju neviens nedošot…

—    Ak tante!… — Tomašs aizsvilās. — Viņa parasti runā tikai to, kas varētu mani apbēdināt vai pazemot. Sešdesmit tūkstošus dos Kšešovska, bet šī mietpilsone ļoti labprāt noslīcinātu mūs ūdens glāzē! Un tante, protams, viņai piebalso, jo runa iet par manu namu, par manu stāvokli …

Viņš piesarka un sāka sēkt, tomēr, negribēdams dusmoties, meitai redzot, noskūpstīja viņu uz pieres un devās savā kabinetā.

«Varbūt tēvam taisnība? …» prātoja Izabella. «Varbūt viņš patiešām daudz praktiskāks par visiem citiem, kuri viņu tik asi nosoda? Viņš pats pirmais izdibināja… Vokuļski. Bet ir gan tas cilvēks rupjš un neaptēsts . .. Neatbrauc uz Lazenkiem, kaut gan priekšsēdētāja atraitne droši vien bija uzaicinājusi. Bet var būt, ka tā ir labāk: jauki gan mēs izskatītos, ja kāds paziņa būtu sastapis mūs pastaigājoties ar šo galantērijas tirgoni!»

Tuvākajās dienās Izabella visur dzirdēja runājam tikai par Vokuļski. Salonos viņa vārds bija visu mutēs. Maršals apzvērēja, ka Vokuļskis noteikti cēlies no dižciltīgas dzimtas, bet barons, liels vīriešu skaistuma lietpratējs — spoguļa priekšā viņš pavadīja pusi dienas, — apgalvoja, ka Vokuļskis ir «pilnīgi… pilnīgi». Grāfs Sanockis slēdza derības, ka Vokuļskis ir pats gudrākais cilvēks valsti, grāfs Ļicinskis sludināja, ka šis komersants pieskaitāms pie angļu rūpnieku tipa, bet kņazs tikai berzēja rokas un smaidīdams nebeidza atkārtot: «Aha? …»

Pat^Ohockis, kādu dienu apciemodams Izabellu, pastāstīja, ka kopā ar Vokuļski pastaigājušies Lazenlcos.

—   Par ko tad jūs runājāt? … — izbrīnījusies jautāja Izabella. — Taču ne jau par lidojošām mašīnām …

—    E! — domīgi novilka Ohockis. — Vokuļskis laikam ir vienīgais cilvēks Varšavā, ar kuru var par to runāt. Tas tik ir cipars …

«Vienīgais gudrais … vienīgais komersants … vienīgais, kas spēj saprasties ar Ohocki? …» viņa domāja. «Kas viņš īstenībā ir par cilvēku? … Ā, nu es zinu …»

Izabellai šķita, ka ir atšifrējusi Vokuļski. Viņš ir godkārīgs spekulants, kas, gribēdams iespiesties augstākajā sabiedrībā, nolēmis apprecēties ar viņu — ievērojamas dzimtas jaunavu, kura nonākusi nabadzībā. Ne jau citā nolūkā viņš cenšas iegūt tēva, grāfienes, tantes un visas aristokratijas labvēlību. Tomēr, pārliecinājies, ka arī bez viņas tam izdosies iespiesties augstākajā sabiedrībā, viņš piepeši atsalis un … pat neatnāk uz Lazenkiem! …

«Apsveicu viņu,» Izabella nodomāja. «Viņam piemīt visas dotības, lai taisītu karjeru: tīri patīkama āriene, spējīgs, enerģisks, un galvenais — bezkauņa un nelietis … Kā viņš iedrošinājās liekuļot, ka iemīlējies manī, un cik viegli… Patiesi, šie parvēniji pārspēj pat mūs liekulībā … Kas par nelgu!»

Sapīkusi Izabella gribēja brīdināt Mikolaju, lai viņš nekad vairs nelaiž Vokuļski pāri salona slieksnim … Vislielākais — tikai līdz tēva kabinetam, ja viņš ieradies darīšanās. Bet, atcerējusies, ka Vokuļskis nemaz nav lūdzies pie viņiem viesos, viņa nokaunējusies pietvīka.

Tikmēr viņa no Melitones uzzināja par jaunu Kšešovsku ķildu un to, ka baronese nopirkusi no barona ķēvi par astoņsimt rubļiem, bet droši vien atdos atpakaļ, jo pēc dažām dienām jānotiek sacīkstēm un barons noslēdzis prāvas derības.

—   Iespējams, ka baronu laulātais pāris šinī sakarībā pat salīgs mieru, — piebilda Melitone.

—   Ak, es nekā nežēlotu, lai tikai barons nedabūtu zirgu un paspēlētu derības! … — iesaucās Izabella.

Dažas dienas vēlāk Florentīna lielā slepenībā viņai paziņoja, ka barons neatgūšot savu ķēvi, jo to nopircis — Vokuļskis …

Sī ziņa tika turēta tādā slepenībā, ka Izabella, ieradusies vizītē pie tantes, sastapa tur grāfieni un priekšsēdētāja atraitni spriežam par to, kā ar ķēves palīdzību varētu samierināt Kšešovsku laulāto pāri.

—   No tā nekas neiznāks, — Izabella smiedamās iekrita starpā. — Baronam neredzēt savu ķēvi.

—   Varbūt saderēsim? — grāfiene vēsi jautāja.

—   Ar lielāko prieku, ja vien derēsiet uz savu safīra rokassprādzi …

Derības tika noslēgtas, un tāpēc grāfiene ar Izabellu tādā interesē sekoja sacīkšu gaitai.

Bija brīdis, kad Izabellu pārņēma bailes: viņa uzzināja, ka barons dodot Vokuļskim četrsimt rubļu atkāpšanās naudas un ' ka grāfs Ļicinskis uzņēmies vidutājību. Grāfienes salonā pat sačukstējās, ka Vokuļskim būšot jāpiekāpjas — ne jau naudas, bet grāfienes dēļ. Tad Izabella nodomāja:

«Ja viņš ir alkatīgs parvēnijs, viņš piekāpsies, bet nepiekāpsies, ja .. .»

Nobeigt savu domu Izabella neiedrošinājās. Viņu izglāba Vokuļskis. Viņš nepārdeva ķēvi un pats laida to sacīkstēs.

«Viņš tomēr nemaz nav tāds nelga,» viņa nosprieda pie sevis.

Šīs domas ietekmēta, viņa sacīkstēs runāja ar Vokuļski ļoti laipni.

Un pat par šo sīko laipnības pierādījumu Izabella klusībā sev pārmeta:

«Kāpēc viņam jāzina, ka mūs interesē viņa sacīkstes? … Ne vairāk kā citus. Un kāpēc man vajadzēja teikt viņam, «jums jāuzvar»? Bet ko nozīmēja viņa atbilde «Ja jūs tā vēlaties, uzvarēšu ..'.»? Viņš sāk pavisam aizmirsties. Sīkums, ja ar pāris laipniem vārdiņiem var likt Kšcšovskim aiz dusmām saslimt.»

Izabella neieredzēja Kšešovski. Savā laikā viņš bija mēģinājis lakstoties ap viņu, bet atraidīts sāka atriebties. Izabella zināja, ka aiz muguras viņš to saukā par vecu meitu, kura apprecēsies ar savu sulaini. Ar to pietika, lai Izabella nepiedotu viņam to visu mūžu. Tomēr barons neaprobežojās ar šo nelaimīgo izteicienu vien, bet Izabellas klātbūtnē izturējāsciniski, zobodamies par viņas vecīgajiem pielūdzējiem, neaizmirsa pieminēt arī viņas ģimenes turības sabrukumu, Izabella no savas puses it kā nejauši durstīja viņu, pieminēdama precības ar sievu sīkpilsoni vienīgi naudas dēļ, ko viņš tomēr nekādi nevarēja dabūt savās rokās, — un tā starp viņiem risinājās asa cīņa, reizumis pat neglīta.

Sacīkšu diena Izabellai atnesa triumfu, baronam — sakāvi un kaunu. Tiesa, viņš ieradās hipodromā un izlikās ļoti jautrs, tomēr sirdī mutuļoja dusmas. Bet, kad redzēja, ka Vokuļskis nodod Izabellas rokās gan godalgu, gan par zirgu saņemto naudu, barons zaudēja pašsavaldīšanos un, pieskrējis pie karietes, sacēla traci.

Barona bezkaunīgais skatiens un skaļais apgalvojums, ka Vokuļskis ir viņas pielūdzējs, Izabellai bija briesmīgs cirtiens. Viņa baronu nosistu, ja tas klātos labi audzinātai dāmai. Viņas ciešanas bija jo sāpīgākas tāpēc, ka grāfiene barona uzliesmojumā noklausījās mierīgi, priekšsēdētāja atraitne — noraizējusies, bet tēvs pat vārdiņu nebilda, jau sen uzskatīdams Kšešovski par vājprāti, kuru labāk nekaitināt, bet izturēties iecietīgi.

Sai mirklī, uz viņiem jau sāka skatīties no citām karietēm, Izabellai palīgā nāca Vokuļskis. Viņš ne tikai pārtrauca barona pārmetumu plūdus, bet izsauca vēl uz divkauju. Par to neviens nešaubījās; priekšsēdētāja atraitne izbijās par savu mīluli, bet grāfiene piezīmēja, ka citādi Vokuļskis nemaz nevarējis rīkoties, jo barons, tuvodamies karietei, bija pagrūdis viņu un neatvainojies.

—   Nu sakiet paši, — uzbudinātā balsī zūdījās priekšsēdētāja atraitne, — vai tad vērts duelēties tāda sīkuma dēļ? Mēs visi ļoti labi zinām, ka Kšešovskis ir briesmīgi izklaidīgs un plānprātiņš … Labākais pierādījums ir tas, ko viņš tikko mums šeit sapļāpāja …

—   Taisnība jau ir, — atbildēja Tomašs, — bet Vokuļska pienākums nav to zināt, un gandarījums viņam bija jāprasa.

—   Gan izlīgs! — nevērīgi izmeta grāfiene un pavēlēja doties mājup.

Un tad Izabella pieļāva pašu ļaunāko kļūdu pret saviem uzskatiem un .. . nozīmīgi paspieda Vokuļskim roku.

Jau tuvojoties pārbrauktuves aizkārtnim, viņa nespēja sev to piedot.

«Kā es varēju izdarīt kaut ko tādu? Ko šis cilvēks tagad nodomās? …» viņa pukojās. Un pēkšņi viņā pamodās taisnīguma sajūta un bija jāatzīst, ka šis cilvēks nebūt nav kurš katrs pirmais sastaptais.

«Lai sagādātu man prieku, cita iemesla noteikti nebija, viņš Kšešovskim palika priekšā kāju, nopirkdams rikšotāju … Visu naudu — neapstrīdams nesavtības pierādījums — viņš ziedoja patversmei, pie tam nodeva to manās rokās, un barons to redzēja. Bet pats galvenais, it kā uzminēdams manas domas, izsauca baronu uz divkauju … Protams, šodien divkaujas parasti beidzas ar šampanieti; tomēr barons dabūs pārliecināties, ka es nemaz tik veca vēl neesmu … Nē, Vokuļski patiešām ir kaut kas … Žēl, vienīgi, ka viņš ir galantērijas tirgotājs. Tāds pielūdzējs būtu tīri patīkams, ja tikai… ja tikai viņš sabiedrībā ieņemtu citu stāvokli.»

Atgriezusies mājās, Izabella izstāstīja Florentīnai savus piedzīvojumus hipodromā, bet stundu vēlāk jau bija tos pilnīgi aizmirsusi. Kad vēlu vakarā tēvs pateica viņai, ka Kšešovskis par sekundantu izvēlējies grāfu Ļicinski, kurš stingri prasot, lai barons atvainojas Vokuļskim, Izabella nicinoši savieba lūpiņas.

«Laimīgs cilvēks!» viņa nodomāja. «Mani apvaino, bet viņam atvainojas. Būtu es vīrietis, es nekad nepieņemtu atvainošanos, ja manā klātbūtnē apvainotu mīļotu sievieti. Bet viņš, protams, pieņems…»

Kad Izabella jau bija gultā un laidās miegā, viņai pēkšņi iešāvās prātā jauna doma:

«Bet ja nu Vokuļskis nepieņem atvainošanos?… Tas pats grāfs Ļicinskis tak mēģināja pierunāt viņu atteikties no zirga un nekā nepanāca! … Ak dievs, kas tik man nenāk prātā!» viņa pabrīnījās, paraustījusi plecus, un aizmiga.

Nākamo dienu līdz pusdienai tēvs, viņa pati un Florentīna bija pārliecināti, ka Vokuļskis ar baronu izlīgs un ka citādi rīkoties viņam pat neklājas. Uz pilsētu Tomašs devās tikai pēc pulksten vieniem un pusdienās atgriezās stipri noraizējies.

—   Kas noticis, papā? — pārsteigta par tēva izskatu, vaicāja Izabella.

—   Fatāls notikums! — atsaucās Tomašs, iemezdamies ādas atzveltnī. — Vokuļskis atvainošanos nav pieņēmis, un viņa sekundanti uzstādījuši stingrus noteikumus.

—    Un kad? … — klusi jautāja Izabella.

—    Rīt ap deviņiem, — atbildēja Tomašs un noslaucīja no pieres^sviedrus. — Fatāls notikums, — viņš turpināja. — Mūsu tirdzniecības sabiedrības dalībniekos valda īsts apjukums:

Kšešovskis lieliski šauj … Ja tas cilvēks kritīs, visi mani aprēķini būs vējā. Zaudēt viņu, tas nozīmē — zaudēt savu labo roku … vienīgo piemēroto manu plānu realizētāju … Vienīgi viņam es uzticētu kapitālu un esmu pārliecināts, ka saņemtu mazākais astoņus tūkstošus gadā … Patiesi, liktenis mani vajā — un ne pa jokam!

Mājastēva sliktais noskaņojums iedarbojās uz visiem; ēdienam neviens tikpat kā nepieskārās. Pēc pusdienām Tomašs ieslēdzās savā kabinetā un mēroja to lieliem soļiem turp un atpakaļ, kas liecināja par viņa neparasto uztraukumu.

Arī Izabella devās uz savu istabu un, kā parasti uzbudinājuma brīžos, atgūlās uz kušetes. Viņu nomāca drūmas domas.

«īss bija mans triumfs,» viņa domāja. «Kšešovskis tik tiešām lieliski šauj … Kas būs, ja viņš nogalinās vienīgo cilvēku, kas vēl mani aizstāv? Tik tiešām divkauja ir barbarisma atlieka. Nenoliedzami, Vokuļskis, skatoties no morālā viedokļa, ir daudzkārt vērtīgāks par Kšešovski un tomēr … var tikt nogalināts! … Pēdējais cilvēks, ar kuru tēvs saista savas cerības …»

Te Izabellā ierunājās dzimtas augstprātība.

«Nu — manam tēvam nemaz nav vajadzīga Vokuļska laipnība; viņš tam varētu uzticēt savus kapitālus, sniegt protekciju, bet Vokuļskis maksātu procentus; bet, lai nu šā vai tā, tomēr žēl viņa …»

Izabellai ienāca prātā kādreizējās muižas vecais pārvaldnieks, kurš bija nokalpojis pie viņiem veselus trīsdesmit gadus un kuru ļoti mīlēja, kuram pilnīgi uzticējās; Vokuļskis varbūt viņiem abiem ar tēvu būtu varējis aizstāt nelaiķi, bet viņai — gudru padomnieku, un tagad — viņam jāmirst! …

Kādu brīdi viņa gulēja aizvērtām acīm, ne par ko nedomādama; tad galvā sāka rosīties neparasti savādi apsvērumi.

«Kāda dīvaina sagadīšanās!» viņa turpināja domu. «Rīt viņas dēļ cīnīsies divi cilvēki, kas viņu nāvīgi apvainojuši: Kšešovskis ar ļaunprātīgām ņirgām, Vokuļskis — ar upuriem, kurus uzdrošinājies nest viņas dēļ. Tiesa, viņa jau gandrīz bija piedevusi tam gan servīzes pirkumu, gan vekseļus, gan naudu, ko viņš bija paspēlējis tēvam kāršu spēlē, ar kuru dažas nedēļas tika segtas visas saimniecības vajadzības … Nē, nē, vēl nav piedevusi un nekad nepiedos … Lai nu kā, bet dieva taisnīgais pirksts sasniegs viņas apvainotāju … Kurš no viņiem rīt kritīs? … Iespējams — abi. Bez šaubām — tas, kurš iedrošinājās Izabellai sniegi palīdzību naudā. Tāds cilvēks, tāpat kā Kleopatras mīļākais, nedrīkst dzīvot…»

Ta viņa, asaras mirkdama, pratoja; žel bija padevīgā kalpa, kas būtu varējis kļūt par padomnieku, tomēr viņa nekurnēdama pieņēma visužēlīgā dieva gribu, kas neatstāj nesodītas Lenckai nodarītās pārestības.

Ja šai mirklī Vokuļskis būtu varējis ieskatīties viņas dvēselē, tad šausmās bēgtu un būtu izārstēts no savas alošanās.

Lai nu kā, bet Izabella visu nakti neaizmiga. Acu priekšā viņai visu laiku rēgojās kāda franču mākslinieka glezna, kurā bija attēlota divkauja: zem zaļu koku pudurīša divi melni ģērbušies vīrieši tēmēja viens uz otru ar pistolēm.

Pēc tam, tā nu gan gleznā nebija, viens no viņiem, trāpīts galvā, krita. Tas bija Vokuļskis. Negribēdama izrādīt savu satraukumu, Izabella pat neaizgāja uz bērēm. Tomēr naktī viņa pāris reižu apraudājās. Viņai bija žēl šī neparastā parvēnija, šī uzticamā verga, kas savus pārkāpumus izpirka ar nāvi viņas dēļ.

Izabella aizmiga tikai ap septiņiem no rīta un gulēja kā nosista līdz pašai pusdienai. īsi pirms divpadsmitiem viņu uzmodināja nervozi klauvējieni pie guļamistabas durvīm.

—    Kas lur ir?

—   Es, — atbildēja tēvs priecīgā balsī. — Vokuļskis neskarts, barons ievainots sejā!

—   Vai tiešām?

Izabellu mocīja migrēna, tāpēc viņa palika gultā līdz četriem pēcpusdienā. Viņa bija apmierināta, ka barons ticis ievainots, un izbrīnījusies, ka apraudātais Vokuļskis palicis dzīvs.

Piecēlusies tik vēlu, Izabella izgāja pirms pusdienām mazliet pastaigāties pa alejām.

Redzot skaidrās debesis, skaistos kokus, lidojošos putnus un līksmos ļaudis, Izabellai aizmirsās pagājušās -nakts murgi; un, kad vēl vairāki paziņas, braucot garām, ievēroja viņu un sveicināja, Izabellas sirdī modās apmierinātība.

«Ģievs kungs tomēr ir žēlīgs,» viņa nodomāja, «pasargādams cilvēku, kurš mums var būt noderīgs. Tēvs uz viņu liek tik lielas cerības, arī es sāku viņam uzticēties. Ak, cik daudz mazāk būtu vilšanos dzīvē, ja blakus atrastos gudrs un enerģisks draugs.»

Vārdiņš «draugs» Izabellai īsti nepatika. Par viņas draugu varētu būt vienīgi cilvēks, kam piederētu vismaz lauku īpašums. Bet galantērijas tirgotājs varētu derēt vienīgi par padomdevēju un izpildītāju.

Atgriezusies mājās, Izabella tūlīt pamanīja, ka tēvs ir lieliskā garastāvoklī.

—    Zini, — viņš sacīja, — es biju apsveikt Vokuļski. Tas patiešām ir vērtīgs cilvēks, īsts džentlmenis! Viņš jau paguvis aizmirst divkauju un, šķiet, pat žēlo baronu. Tur nekā nevar darīt, dižciltīgas asinis vienmēr liks sevi manīt neatkarīgi no stāvokļa …

Vēlāk, pavadījis meitu uz kabinetu, un iemetis pāris reižu skatienu spogulī, viņš piebilda:

—   Nu saki, lūdzama, pati — kā.lai netic dieva gādībai? Sā cilvēka nāve man būtu smags trieciens, bet viņš — tika glābts! Man ar viņu jānodibina ciešāki kontakti, un tad paskatīsimies, kurš uzvarēs: vai kņazs ar savu slaveno advokātu vai es ar savu Vokuļski. Kā tu domā? …

—   Es nupat kā domāju par to pašu, — atbildēja Izabella, pārsteigta par vienādajām pašas un tēva domām. — Tev, tēt, protams, nepieciešams spējīgs un uzticams cilvēks.

—    Kurš turklāt pats vēļas ar mani sadarboties, — piemetināja Tomašs. — Gaiša galva! Viņš saprot, ka, palīdzot piecelties senai dzimtai, viņš nopelnīs vairāk un iegūs labāku reputāciju, nekā viens pats lauzdamies uz priekšu. Reti apķērīgs cilvēks! — Tomašs atkārtoja. — Kaut arī viņš ieguvis kņaza un visas aristokrati jas nedalītu labvēlību, pret mani viņš izrāda vislielākās simpātijās. Un viņam nenāksies to nožēlot, jo kad es būšu atguvis savu stāvokli …

Izabella raudzījās uz rakstāmgalda novietotajos nieciņos un nodomāja, ka tēvs tomēr mazliet maldās, attiecinādams Vokuļska simpātijās uz sevi. Tomēr viņa necentās izskaidrot tēva kļūdu, tieši otrādi — sirdī viņa atzina, ka patiešām jāiepazīstas tuvāk ar šo tirgotāju, nelūkojoties uz viņa sabiedrisko stāvokli. Advokāts… tirgotājs.., tas gandrīz viens un tas pats; un, ja jau advokāts var būt kņaza padomdevējs, kāpēc tad … tirgotājs — vai, cik tomēr neglīti izklausās! — nevarētu kļūt par Lenckū ģimenes uzticamības personu?

Pusdienas, vakariņas un vairākas nākamās dienas Izabellai aizritēja ļoti jauki. Viņu pārsteidza vienīgi tas, ka tik īsā laikā viņus apciemoja vairāk cilvēku nekā pirms tam pa veselu mēnesi. Bija brīži, kad pavisam nesen vēl tukšajā salonā, tagad nereti skanēja tik skaļi smiekli un čalas, ka pat atpūtušās mēbeles brīnījās par tādu drūzmu, bet virtuvē sačukstējās, ka Lenckis, redzams, saņēmis lielu naudu. Pat dāmas, kuras vēl hipodromā izlikās nepazīstam Izabellu, tagad ieradās pie viņas vizītē, bet jaunie cilvēki, kaut arī neieradās, pazina viņu uz ielas un godbijīgi klanījās.

Arī Tomašam tagad bija viesi. Viņu apmeklēja grāfs Sanockis, lūgdams, lai pārliecinot Vokuļski reiz izbeigt rotaļāšanos ar zirgu sacīkstēm un divkaujām un ķerties beidzot nopietni pie tirdzniecības sabiedrības lietām. Ieradās grāfs Ļicinskis un stāstīja īstus brīnumus par Vokuļska džentlmeniskumu. Un pats galvenais — vairākkārt bija ieradies kņazs ar lūgumu pie Tomasa, lai pierunā Vokuļski aizmirst notikumu ar baronu un nenovērsties no aristokratijas, neaizmirst nelaimīgo tēvzemi.

—   Un mēģiniet, mans dārgais,— kņazs pabeidza, — pārliecināt viņu, lai atmet duelēšanos. Tā ir pilnīgi lieka: dueļi piestāv jaunekļiem, bet ne nopietniem un cienījamiem pilsoņiem …

Tomašs bija sajūsmināts, sevišķi iedomājoties, ka visi šie uzmanības pierādījumi pār viņu birst mājas pārdošanas priekšvakarā; pirms gada šāda notikuma iespējamība cilvēkus būtu atbaidījusi …

—    Es sāku atgūt sev pienācīgo stāvokli, — nočukstēja Tomašs un piepeši palūkojās atpakaļ. Viņam bija licies, ka aiz muguras stāv Vokuļskis. Sevis nomierināšanai viņš vairākkārt atkārtoja :

—   Es viņu atalgošu … noteikti atalgošu .. . viņš var būt drošs par manu atbalstu.

Trešajā dienā pēc divkaujas Izabella saņēma dārgu lādīti un vēstuli, kas viņu izbrīnīja. Viņa pazina barona' rokrakstu.

«Dārgā kuzīnīt! Ja tu apsolies vairs nepieminēt manas nelaimīgās precības, es tev piedošu visu, ko esi teikusi par manu sievu, kas arī man pašam krietni vien apnikusi. Uz mūžīgiem laikiem starp mums noslēgto mieru lai tev vienmēr atgādina materiālais simbols — mans zobs, ko man izšāva augsti godājamais Vokuļskis, kā man šķiet, par vārdiem, ko es tev iedrošinājos pateikt sacīkstēs. Es tev galvoju, dārgā kuzīne, ka tas ir tas pats zobs, ar kuru es tev līdz šim kodu, bet tagad vairs nekodīšu. Zobu vari izsviest uz ielas, bet lādīti gan esi tik laipna un atstāj piemiņai. Pieņem šo sīkumu no cilvēka, kas ir mazliet slims un, tici man, nemaz nav tik ļauns; palieku cerībā, ka tu kādreiz aizmirsīsi manus muļķīgos jokus.

Tevi mīlošais un pilns dziļas cieņas

kuzēns Kšešovskis.

P. S. Ja gadījumā tu neizsvied manu zobu pa logu, lūdzu, atsūti atpakaļ, lai es to varētu uzdāvināt savai nenovērtējamai laulātai draudzenei. Viņai būs iemesls raizēties, ko viņai, nabadzītei, šķiet, dakteri ieteikuši. Bet Vokuļskis ir ļoti mīļš un smalks cilvēks un atzīšos — esmu viņu iemīļojis no visas sirds, kaut arī viņš man tādu pārestību izdarījis …»

Dārgajā lādītē patiesi atradās zobs — ietīts plānā papīrītī.

Brīdi pārlikusi, Izabella atbildēja baronam ar ļoti laipnu vēstuli, kurā paziņoja, ka viņa vairs nedusmojas un pieņem lādīti, bet zobu pienācīgā cieņā nosūta atpakaļ tā īpašniekam.

Nebija ne mazāko šaubu, ka, vienīgi pateicoties Vokuļskim, barons noslēdza ar viņu mieru un lūdza piedošanu. Izabellu gandrīz aizkustināja šī uzvara, bet pret Vokuļski viņa juta tādu kā pateicību. Viņa ieslēdzās savā kabinetā un nodevās sapņiem.

Izabella sapņoja, ka Vokuļskis pārdevis savu veikalu un nopircis lielu lauku īpašumu, bet pats kļuvis par priekšsēdētāju tirdzniecības sabiedrībā, kas nes milzu ienākumus. Visa aristokrātijā pieņem viņu pie sevis, bet viņai, Izabellai, Vokuļskis kļuvis par uzticības personu. Viņš pavairojis Lencku īpašumus un pacēlis līdz agrākajam diženumam; viņš izpilda visus viņas rīkojumus, viņš riskē ik reizes, kad ir vajadzība. Un beidzot — viņš sameklē tai vīru — atbilstošu Lencku dzimtai cienīgumā un slavenībā.

Visu to viņš darīja tāpēc, ka mīlēja to cēli un ideāli, vairāk nekā savu dzīvību. Viņš jūtas ārkārtīgi laimīgs, kad tā uzsmaida viņam, vēlīgāk uzlūko vai arī par kādu sevišķu pakalpojumu

sirsnīgāk paspiež roku; bet, kad dievs dos viņai bērnus, Vokuļskis sameklēs tiem aukles un skolotājus, nemitīgi paplašinās viņu īpašumus, un beidzot, kad viņa nomirs — šai vietā Izabellas daiļās acis pieplūda asarām, — viņš nošausies uz tās kapa … Nē, uzturoties viņas tuvumā, Vokuļskis ir kļuvis delikāts un tāpēc nošausies dažus kapus tālāk …

Tēva ienākšana pārtrauca viņas sapņu lidojumu.

—   Kšešovskis esot tev atrakstījis? — Tomašs ziņkārīgi jautāja.

Meita noradīja viņam uz vēstuli un zelta lādīti, kas atradas uz galda. Lasīdams vēstuli, Tomašs grozīja galvu un beidzot sacīja:

—   Mazliet jucis, kaut gan lāga zens. Bet… Vokuļskis tev izdarījis vērtīgu pakalpojumu: tu esi pieveikusi savu nāvīgāko ienaidnieku.

—    Domāju, tēv, ka mums vajadzētu viņu ielūgt kādu reizi uz pusdienām … Es gribētu iepazīties ar viņu tuvāk.

—   Tieši par to pašu kopš vairākām dienām gribēju tev lūgt! … — iepriecināts atbildēja Tomašs. — Nevar pārāk stingri pieturēties pie etiķetes, kad runa iet par mums tik noderīgu cilvēku.

—   Pats par sevi saprotams, — Izabella pievienojās. — Mēs pat pret uzticamiem dienestniekiem pieļaujam zināmu laipnību.

—   Es apbrīnoju tavu prātu un taktu, Bella! … — Tomašs iesaucās un sajūsmināts noskūpstīja meitai roku, tad — pieri.

PIECPADSMITĀ NODAĻA KA CILVĒKA DVĒSELI PLOSA KAISLĪBA UN KA — PRĀTS

Saņēmis no Lencka ielūgumu uz pusdienām, Vokuļskis izmetās no veikala uz ielas. Šaurā istaba viņu smacēja, bet saruna ar Zecki, kurš visu laiku tikai brīdināja un atgādināja, likās ārkārtīgi muļķīga; vai tas nav smieklīgi, ka šis vecais, novadējies kavalieris, kas uzticīgs vienīgi veikalam un Bonapartam, pārmet viņam neprātību?! .. .

tad tas kas ļauns, ja esmu iemīlējies?» Vokuļskis domāja. «Varbūt mazliet par vēlu, bet es tak visu mūžu neesmu

atļāvies sev šo greznību. Miljoniem cilvēku iemīlas, iemīlas visi, kas tikai apveltīti ar jūtām, kāpēc lai vienīgi man tas būtu liegts? Un, ja šis princips ir pareizs, tad pareizs arī viss, ko es daru. Cilvēkam, kas grib precēties, jānodrošinās ar īpašumu — es sagādāju sev īpašumu. Viņam jātuvinās izvēlētajai sievietei — es tai tuvojos. Viņam jārūpējas par tās materiālo labklājību un jāsargā no naidniekiem — es daru tiklab vienu, kā otru. Vai cīņā par savu laimi esmu kādam nodarījis pāri? Vai esmu atstājis novārtā pienākumus pret sabiedrību un tuvākajiem?… Ak, šie mīļie tuvākie un sabiedrība, kas nekad nav rūpējušies par mani, tikai visādi kaitējuši un vienmēr prasījuši upurus no manis … Un tieši tas, ko viņi tagad dēvē par neprātu, spiež mani veikt kaut kādus iedomātus pienākumus. Ja nebūtu tā, es šodien sēdētu kā kode, ieracies grāmatās, un vairākiem simtiem cilvēku peļņa būtu daudz mazāka. Ko īsti viņi grib no manis?» Vokuļskis aizkaitināts jautāja.

Pastaiga svaigā gaisā bija nomierinoša, viņš aizgāja līdz Jeruzalemes alejai un pagriezās uz Vislas krastu. Uzpūta spirgts austrumu vējš, un Vokuļski pamodās tās grūti izsakāmās jūtas, kas tik spilgti atsauc atmiņā bērnības laikus. Viņam šķita, ka vēl Jaunās pasaules ielā viņš bijis bērns, ka vēl tagad dzīslās jūt pulsējam asiņu šaltis. Viņš uzsmaidīja smilšu vedējam, kura preci garā kastē vilka izkāmējis zirģelis, un raganai līdzīgā ubadze viņam likās ļoti mīlīga vecīte. Viņu iepriecināja tālu dzirdamā fabriku svilpšana, un radās vēlēšanās parunāties ar bariņu brīnišķīgu zēnu, kas, pakāpušies ceļmalas uzkalniņā, apsvaidīja ar akmeņiem garāmejošos ebrejus.

Neatlaidīgi viņš centās atvairīt domas no saņemtās vēstules un rītdienas vizītes pie Lenckiem. Viņš gribēja būt pilnīgi aukstasinīgs, tomēr kaislība ņēma virsroku.

«Kādēļ viņi mani ielūdza?» viņš jautāja sev, iekšēji trīcēdams. «Izabella grib iepazīties ar mani… Skaidrs, ar to viņi liek man saprast, ka varu lūgt viņas roku … Viņi jau būtu akli vai idioti, ja neredzētu, kas ar mani notiek viņas tuvumā …»

Vokuļskis sāka trīcēt tik stipri, ka zobi ieklabējās; tad ierunājās saprāta balss:

«Bet atļaujiet! Ar vienām pusdienām un vienu vizīti vēl nav notikusi nopietna iepazīšanās. No tūkstoš pazīšanās gadījumiem labi ja viens beidzas ar bildinājumu; no desmit bildinājumiem

labi ja viens tiek pieņemts, bet no tiem labi ja puse beidzas ar laulībām. Jābūt pavisam jukušam, lai pat pēc ilgstošas pazīšanās domātu par precešanos, ja p a r ir tikko viena, bet pret — divdesmit tūkstoši varbūtību … Vai tagad skaidrs? …»

Vokuļskim bija jāatzīst, ka skaidrs. Ja katra iepazīšanās novestu pie laulībām, tad ikvienai sievietei būtu vairāki desmiti vīru un ikvienam vīram — vairāki desmiti sievu, bet kņazi pat nespētu nokārtot visu savu laulību ceremonijas, un visa pasaule pārvērstos par vienu vienīgu milzīgu trako namu. Viņš, Vokuļskis, pat nebija vēl Lenckas labs paziņa, viņš atradās tikai' šīs ilgotās pazīšanās priekšvakarā.

«Tātad jājautā, — ko es esmu sasniedzis ar pārdzīvotajām briesmām Bulgārijā, ar šejienes sacīkstēm un divkauju? …»

«Tu esi guvis lielākas izredzes,» saprāts atbildēja, «pirms gada tev bija tikai simtā vai divsimtā miljona daļa no iespējas iegūt viņu sev par sievu, bet pēc gada tev jau būs viena divdesmittūkstošā …»

«Pēc gada? …» Vokuļskis atkārtoja, un atkal viņam uzdvesa skarbs dzestrums. Tomēr viņš no tā atbrīvojās un atkal vaicāja: «Bet ja Izabella mani iemīl, varbūt pat jau tagad mīl?»

«Vispirms jānoskaidro, vai Izabella vispār spēj kādu iemīlēt…»

«Vai tad viņa nav sieviete?»

«Gadās sievietes, arī vīrieši, ar morāliem defektiem, kas nav spējīgi mīlēt it neko citu, izņemot vienīgi savas pārejošās kaprīzes; tas ir tāds pats trūkums kā kurlums, aklums vai paralīze, vienīgi mazāk redzams.»

«Pieņemsim …»

«Labi,» turpināja balss, kas Vokuļskim atgādināja ārsta Sūmaņa kurnēšanu, «ja arī šī pana vispār spēj kādu mīlēt, paceļas otrs jautājums: kāpēc viņai jāiemīl tieši tevi?»

«Es tak neesmu nekāds riebeklis.»

«Starp citu, tu tomēr vari tāds būt, tāpat kā visskaistākais lauva ir pretīgs govij vai ērglis — zosij. Redzi, es pat tev glaimoju, salīdzinādama ar lauvu vai ērgli, kuri ar visu savu skaistumu tomēr modina riebumu citas sugas mātītēs. Tāpēc vairies no citas sugas mātītēm …»

18»

275

Vo.kuļskis atjēdzās un palūkojās apkārt. Viņš bija jau gandrīz pie Vislas, blakus koka noliktavām; garāmbraucošie rati

šķieda uz viņu melnus putekļus. Vokuļskis strauji pagriezās atpakaļ un sāka analizēt pats sevi.

«Mani mīt divi cilvēki,» viņš sprieda, «viens gluži prātīgs, otrs — neprātīgs. Kurš uzvarēs? … Ak, par to es nebēdāju. Jā, bet ko darīšu, ja virsroku gūs tas prātīgais? … Cik tas šausmīgi ■— nolikt lielu, neizmantotu jūtu kapitālu pie kājām citas sugas mātītei — govij, zosij, vai vēl kaut kam sliktākam?! … Kāds pazemojums smieties par vērša vai zostēviņa uzvaru un tai pašā laikā raudāt par savu sirdi, kas tik smeldzoši tiek plosīta, tik nicinoši mīdīta?… Vai šādā gadījumā maz vērts dzīvot?»

Tā domājot, Vokuļskis sajuta vēlēšanos pēc nāves, iznīcības, lai no viņa uz zemes nepaliktu ne pelnu plēksne.

Pamazām Vokuļskis tomēr nomierinājās un, atgriezies mājās, pilnīgi vēsu prātu sāka apsvērt: ko rītdien, ejot uz pusdienām, vilkt mugurā — fraku vai svārkus? … Un vai līdz rītam negadīsies kāds neparedzēts šķērslis, kas atkal neļaus tuvāk iepazīties ar Izabellu? Tad viņš vēl saskaitīja veikala pēdējo dienu apgrozījumu, aizsūtīja dažas telegramas uz Maskavu, uz Pēterburgu, un pēdīgi uzrakstīja vēstuli vecajam Slangbaumam, likdams priekšā Lencku māju nopirkt uz sava vārda.

«Juristam taisnība,» viņš sprieda. «Labāk iegādāties māju uz sveša vārda. Citādi tiem vēl ienāks prātā turēt mani aizdomās, ka gribu iedzīvoties uz viņu rēķina, vai, kas vēl ļaunāk, nosodīt par žēlsirdības izrādīšanu! …»

Tomēr zem ikdienas rūpju čaulas viņā nepārtraukti plosījās vētra. Prāts skaļi sauca, ka rītdienas pusdienas vēl nekā nenozīmē un nesola. Bet cerības klusi… klusi čukstēja, ka varbūt viņš tiek jau mīlēts vai arī ka drīz tās notiks .. .

Tās čukstēja klusi .. . tik klusi, ka Vokuļskim vajadzēja piepūlēt visu uzmanību, lai dzirdētu.

Nākamā diena, kas Vokuļskim bija tik ļoti nozīmīga, ne Varšavā, ne dabā neatšķīrās ne ar ko ievērojamu. Uz ielām gan še, gan tur, sētnieku slotu vēzti, gaisā uzvirpuļoja putekļu mākoņi, kā negudras bez kādas vajadzības traucās vai apstājās karietes, un bezgalīgā gājēju straume plūda uz vienu un otru pusi it kā tikai tādēļ, lai pilsētā neapsīktu kustība. Brīžiem gar namu sienām aizslīdēja noskranduši, sabozušies cilvēki, rokas piedurknēs sabāzuši, it kā būtu nevis jūnijs, bet janvāris. Reizumis, dārdinādami skārda piena kannām, pa ielas vidu aizripoja laucinieku rati, ko vadīja braši sievieši zilos kaftānos ar sarkaniem lakatiņiem ap galvu.

Gar abām pusēm šai drūzmai stiepās daudzkrāsainu namu sienas, virs kurām cēli slējās svētnīcu torņi. Abos ielas galos, gluži kā pilsētu sargādami, pacēlās divi pieminekļi. Vienā galā karalis Zigismunds, stāvēdams uz milzīgas sveces, bija paliecies pret Bernardīniešu baznīcu, redzams, gribēdams sacīt kaut ko garāmgājējiem. Otrā galā nekustīgais Koperniks ar nekustīgu globusu rokā, muguru pagriezis pret sauli, kas rītos lēca aiz Karašu nama un, pakāpusies zenītā virs Zinātnes draugu biedrības pils, vakarā nogrima aiz Zamojsku nama, gluži kā par spīti aforismam: «Viņš apstādināja Sauli un iekustināja Zemi.»

Vokuļskis, kurš no sava balkona raudzījās tieši uz to pusi, nevilšus nopūtās, atcerējies, ka astronoma vienīgie uzticamie draugi bijuši nesēji un malkas zāģeri, kas ne visai, kā zināms, izpratuši Kopernika lielos nopelnus.

«Kāds viņam labums no tā,» prātoja Vokuļskis, «ja daudzās grāmatās tagad viņu dēvē par mūsu tautas lepnumu! … Darbs laimes vārdā — to es saprotu, bet strādāt fikcijas dēļ, ko sauc par sabiedrību vai slavu, — nē, tas man nav pieņemams. Lai sabiedrība pati domā par sevi, bet slava… Kas man var liegt iedomāties, ka jau esmu slavens, piemēram, uz Sīrija? Kopernika stāvoklis uz Zemes šodien ne par mata tiesu nav labāks, un šī statuja Varšavā viņam tikpat vajadzīga, cik man piramīda uz Vegas! Par vienu laimes mirkli es atdodu trīs slavas gadsimtus un brīnos par savu muļķību, ka agrāk es varēju domāt citādi.»

It kā atbildei uz viņa prātojumiem otrā ielas pusē Vokuļskis ieraudzīja Ohocki; talantīgais maniaks, galvu nodūris, rokas bikšu kabatās sabāzis, gausi soļoja.

Sī vienkāršā sagadīšanās dziļi ietekmēja Vokuļski: uz mirkli viņš pat noticēja paredzēšanas iespējai un līksmā izbrīnā nodomāja:

«Vai gari tas nevēstī, ka viņu gaida Kopernika slava, bet mani — laime? … Būvē vien savas lidojošās mašīnas, tikai atstāj man savu māsīcu! … Nu, kas tā atkal par māņticību? …» viņš pēc brīža attapās. «Es — un māņticība!»

Katrā ziņā, viņam ļoti iepatikās doma, ka Ohockim tiks nemirstīgā slava, bet viņam — dzīvā Izabella. Sirds pildījās cerībām. Viņš zobojās par sevi un tomēr juta, ka kļuvis mierīgāks un drošāks.

«Labi. pieņemsim,» viņš spriedelēja, «ka par spīti visām manām pūlēm viņa tomēr atraidīs mani… Ko tad? Goda vārds, tjad uz vietas iegādāšos mīļāko un teātrī vienmēr sēdēšu ar viņu blakus Lencku ložai. Cienījamā Melitone, bet varbūt arī tas … Maruševičs sameklēs man sievieti, kas ārēji būs līdzīga Izabellai, par tūkstošiem desmit, piecpadsmit iespējams dabūt arī tādu. No galvas līdz kājām ietērpšu viņu mežģinēs, apbēršu dārgakmeņiem, un tad paskatīsimies — vai Izabella blakus viņai nenobālēs! Bet pēc tam lai viņa precas kaut vai ar maršalu un baronu …»

Tomēr, domājot par Izabellas precēšanos, viņu sagrāba niknums un izmisums. Tādā brīdī viņš labprāt visu pasauli pielādētu ar dinamītu un saspridzinātu. Tad Vokuļskis atkal atguvās.

«Bet ko es varētu darīt, ja viņai labpatiktos iziet pie vīra? … Pat ja labpatiktos iegādāties mīļākos: vienreiz manu pārdevēju, otrreiz kādu virsnieku, trešoreiz — ormani vai sulaini … Nu, ko es varētu darīt? …»

Cieņa pret otra cilvēka personīgo brīvību Vokuļski bija tik liela, ka tās priekšā norima pat viņa neprāts.

«Kā rīkoties?… Ko iesākt?…» viņš atkārtoja, spiezdams plaukstās karsto galvu.

Uz kādu stundu viņš iegriezās veikalā, nokārtoja dažas darīšanas un atkal atgriezās mājās: ap četriem sulainis izņēma no kumodes veļu un ieradās bārddzinis, lai noskūtu un savestu viņam kārtībā matus.

—   Kas jauns dzirdams, pan Fituļski? — viņš jautāja bārddzinim.

—   Vēl nekas, bet paredzamas ļaunas lietas; Berlines kongress lauzī galvas, kā nožņaugt Eiropu, Bismarks — kā kongresu, bet ebreji — kā mūs visus apcirpt līdz pēdējam … — stāstīja jaunais maestro, glīts kā zeravs un elegants, kā no modes žurnāla paņemts.

Viņš apsēja Vokuļskim ap kaklu dvieli un, zibenīgā ātrumā ziepēdams tā vaigus, turpināja:

—   Pilsētā, cienījamais pan, pagaidām vēl viss klusu, bet citādi —• pilnīgi nekas. Vakar es kopā ar draugiem biju Saskas

Kempā, nu, es jums saku, kas par rupju jaunatnil. „. Deju laikā saķildojās, un iedomājieties tikai, pan … Galviņu mazliet augstāk, s'il vous plait…

Vokuļskis pacēla galvu augstāk un pamanīja savam meistaram zelta aproču pogas uz krietni netīrām manšetēm.

—    Tātad deju laikā saķildojās, — švīts turpināja, zibinādams ar bārdas nazi Vokuļska acu priekšā, —■ un, esiet tik laipni, iedomājieties viens, gribēdams ielikt otram pa fasādi, iegāza dāmai! … Sacēlās tracis … duelis … Mani, protams, izvēlēja , par sekundantu, un es sakarā ar to šodien nonācu grūtā stāvokli, jo man bija tikai viena pistole, kad pusstundu atpakaļ pie manis ierodas apvainotājs un saka, viņš neesot muļķis un neiešot šauties, lai, lūdzu, apvainotais iegāžot viņam, bet tikai vienu reizi, ne vairāk … Galviņu pa labi, s'il vous plait … Nu ziniet ko, pan, es kļuvu tik nikns, tas bija pirms pusstundas, ka saķēru to tipu aiz galerijas, ar celi pa apakšējo stāvu un — ārā pa durvīm! Ar šitādu ķēmu pat neklājas šauties, n'est-ce pas? … Tagad pa kreisi, s'il vous plait.

Bārddzinis beidza skūt, nomazgāja Vokuļskim seju un, ietinis viņu uzmetnī, kas atgādināja nāves kreklu, turpināja:

—    Man nekad nav gadījies manīt pie jums, godātais, īle miņu no sievietēm, kaut gan ierodos visdažādākā laikā …

Apbruņojies ar ķemmi un suku, viņš sāka rīkoties.

—    Ierodos visdažādākā laikā un acs man uz tādām lietām … oho!… Bet pie jums nekad ne svārku maliņas, ne kurpītes, ne lentītes galiņa! Bet man pat pie kanoniķa gadījās reiz redzēt korseti; tiesa, viņš to bija atradis uz ielas un tieši gatavojās anonīmi nosūtīt uz redakciju. Bet pie virsniekiem, it sevišķi — huzāriem! … Galviņu zemāk, s'il vous plait… Tīrais negals! … Pie viena, cienītais pan, es vienā reizē sastapu četras jaunas dāmas un visas — smaidīgas kā saulītes … Kopš tās reizes, goda vārds, es viņam vienmēr uz ielas dziļi paklanos, kaut ari viņu vairs neapkalpoju un viņš man ir parādā piecus rubļus. Ja jau man nebija žēl sešu rubļu biļetei uz Rubinšteina koncertu, tad tādam virtuozam piecus rubļus man ne tik nāv žēl.., Varbūt mazliet piekrāsosim matiņus, je suppose que oui?

—   Pateicos, — Vokuļskis noraidīja.

—|Tā jau es domāju, — bārddzinis nopūtās. — Cienītajam panam nav ne mazākās tieksmes kļūt skaistākam, un tas nav labi! … Pazīstu vairākas balerīnas, kuras ļoti labprāt nodibinātu ar panu sakariņus, un es jums dodu goda vārdu — ir vērts! Brīnišķīgi augumiņi, cieti muskulīši, bet krūtis — kā atsperu matracis, graciozas kustības, un prasības gluži mērenas, it sevišķi jaunajām. Sieviete, pan, jo vecāka tā kļūst, jo dārgāka top, tādēļ droši vien arī nevienu nevelk sešdesmitgadīgas — tās nav samaksājamas! … Pat Rotšilds bankrotētu! … Bet tādai iesācējai dodiet rublīšus tūkstošus trīs gadā, vēl pāris dāvaniņu, un viņa jums būs uzticīga … Ak, šīs sievietes! … Viņu dēļ es esmu dabūjis išiasu, tomēr dusmoties uz viņām nespēju …

Viņš beidza savu mākslas darbu, paklanījās pēc vissmalkākajiem priekšrakstiem un ar smaidu uz lūpām atstāja Vokuļski. Raugoties uz bārddziņa cienības pilno stāju un portfeli, kurā . viņš nēsāja sukas un bārdas nažus, viņu droši varēja noturēt par kādas ministrijas ierēdni.

Pēc bārddziņa aiziešanas Vokuļskim pat prātā neienāca jaunās un pieticīgās balerīnas; visus viņa prātus nodarbināja daudz svarīgāks jautājums, ko viņš īsi formulēja trīs vārdos: fraku vai svārkus?

«Ja.uzvilkšu fraku, izskatīšos pēc švīta, kurš stingri pieturas pie visiem priekšrakstiem, kas man pavisam vienaldzīgi. Bet, ja uzvilkšu svārkus, Lencki var apvainoties. Bet ja nu tur pagadās vēl kāds svešs . .. Nav ko gudrot — ja jau esmu ielaidies uz tādām muļķībām kā personīga ekipāža un sacīkšu zirgi, tad būs jāuzģērbj arī fraka!»

Tā prātodams, viņš iekšēji smējās par bērnišķībām, uz kādām viņu spieda pazīšanās ar Izabellu.

— Ak mans vecais Ilopfer! — Vokuļskis iesaucās. — Ak jūs mani universitātes un Sibīrijas kolēģi! Vai kādam no jums varēja ienākt prātā, ka es nodarbošos ar tādiem jautājumiem ? …

Vokuļskis uzvilka fraku un, aplūkodams sevi spogulī, izjuta apmierinājumu: šis cieši pieguļošais tērps vislabāk izcēla viņa atlētisko augumu.

Pajūgs gaidīja kopš stundas ceturkšņa, pulkstenis rādīja jau pussešus. Vokuļskis uzmeta plecos plānu mēteli un izgāja. Sēžoties pajūgā, viņš bija ļoti bāls un ļoti mierīgs, kā cilvēks, kurš dodas pretī briesmām.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA «VIŅA», «VIŅŠ» UN PĀREJIE

Todien, kad Vokuļskis bija ielūgts uz pusdienām, Izabella atgriezās no grāfienes ap pieciem. Viņa bija mazliet sapīkusi, bet ļoti sapņaina un tāpēc daiļa.

Viņa šodien bija piedzīvojusi laimi un vilšanos. Lielais itāliešu traģiķis Rossi, kuru viņas ar tanti bija iepazinušas jau Parīzē, bija atbraucis uz viesizrādēm Varšavā. Viņš nekavējoties apciemoja grāfieni un ļoti sirsnīgi izprašņāja par Izabellu. Šodien viņš bija solījis ierasties otrreiz, un grāfiene speciāli viņa dēļ bija uzlūgusi māsasmeitu. Bet Rossi neieradās; viņš tikai atsūtīja vēstuli, kurā atvainojās, ka nevar atnākt, un aizbildinājās ar neparedzētu kādas augsti stāvošas personas vizīti.

Pirms dažiem gadiem Parīzē Rossi bija Izabellas ideāls; viņa iemīlējās tanī un pat neslēpa savas jūtas, par cik, protams, tas bija atļauts viņas kārtas jaunavām. Ievērojamais aktieris zināja to, ik dienas viesojās pie grāfienes, tēloja un deklamēja it visu, ko lūdza Izabella, bet pirms doties uz Ameriku uzdāvināja viņai «Romeo un Džuljetu» itāliešu valodā ar ierakstu: «Te tiesības un vērtības ir vairāk maitas mušai nekā šim Romeo …»

Ziņa par Rossi ierašanos Varšavā un par to, ka viņš nav to aizmirsis, Izabellu aizkustināja. Pulksten vienos viņa jau bija pie tantes. Ik pa brītiņam viņa gāja pie loga, katra pajūga rīboņa lika straujāk iepukstēties viņas sirdij, katrs zvans pie durvīm lika viņai nodrebēt, sarunas nevedās — domu pavediens ik mirkli pārtrūka, bet vaigus klāja košs sārtums.

Bet Rossi neieradās! …

Un viņa šodien bija tik skaista! Tikai viņa dēļ Izabella apģērba krēmkrāsas zīda kleitu, no tālienes zīds atgādināja sagumzītu audeklu, ausīs ielika briljanta auskariņus, tie nebija lielāki par zirņa graudiņu, bet uz pleca piesprauda koši sarkanu rozi. Un nekā … Bet, lai nožēlo Rossi, ka nav redzējis viņu!

Izgaidījusies četras stundas, viņa sapīkusi' atgriezās mājās. Tomēr ar visām dusmām viņa paņēma «Romeo un Džuljetu» un, pāršķirstīdama grāmatu, domāja: «Bet ja nu pēkšņi ienāktu Ross^j? …»

Šeit būtu pat labāk nekā pie grāfienes. Vienatnē Rossi varētu iečukstēt viņai ausī kādu dedzīgāku vārdiņu; viņš pārliecinātos, ka viņa glabā tā dāvanas, bet pats galvenais — Rossi pārliecinātos, lielais spogulis to neapgāžami pierāda, ka šai tērpā ar rozi uz šī debeszilā krēsla viņa izskatās kā dieviete.

Tad Izabella atcerējās, ka pusdienās pie viņiem jāierodas Vokuļskim, un nevilšus paraustīja plecus. Blakus Rossi, kuru apbrīnoja visa pasaule, šis galantērijas tirgotājs likās tik smieklīgs, ka viņu gluži vienkārši pārņēma līdzjūtība. Ja Vokuļskis šai mirklī atrastos pie viņas kājām, iespējams, viņa pat ielaistu pirkstus tā matos un, spēlēdamās ar to kā ar lielu suni, nolasītu Laurencijam uzticētās Romeo žēlabas:

Romeo

Ne žēlastības — mokas tās! Jo debess

Ir šeit, kur Džuljeta! Ik suns un kaķis,

Ik pelīte un niecīgs radījums

Var dzīvot šeit un skatīt debesis,

Tik Romeo vien ne. Te tiesības

Un vērtības ir vairāk riiaitas mušai

Nekā šim Romeo, tai atļauts aizskart

Džuljetas roku balto brīnumu,

Zagt debess svētlaimi no viņas lūpām,

Tik nevainīgām vēl un kautrīgām,

Kas sarkst jau, viena otrai pieskaroties.

liet Romeo nedrīkst to — viņš izraidīts.

Se muša nolaižas — es projām laižos;

Tai brīve dota, bet es izraidīts.

Un tu vēl teiksi — trimda, nevis nāvei

Vai nebija gan indes, trita asmens.

Lai mani ātrāk nonāvētu tas,

Ne vārdiņš «izraidīts»? — Ak, «izraidīts»!

So vārdu nolādētie ellē sauc

Ar vaimanām. Vai sirds tev krūtīs, tēvs,

Kas esi dieva kalps, īsts garīdznieks,

Mans biktstēvs un mans draugs, kas jūt man līdz,

Ka nobeidz mani, vēstot — «izraidīts»?

Izabella nopūtās. Kas zina, cik reižu šos vārdus pie sevis nav atkārtojis lielais klaidonis, domādams par viņu?… Un varbūt viņam pat nav uzticības personas! … Vokuļskis varētu kļūt par viņas uzticības personu; Vokuļskis taču zina, ko nozīmē izsamist viņas dēļ, jo pats viņas dēļ riskēja ar savu dzīvību.

Pašķīrusi dažas lapas atpakaļ, Izabella lasīja:

Ak Romeo! Kāpēc tu est Romeo?

Jel noliedz savu tēvu. savu vārdul

Ja nevēlies, tik mīli. zvēri man,

Es nebūšu tad Kapuleti vairs.

Tik vārds tavs ienaidnieks mans, un tikai vārda

Tu esi tu, nevis kāds Monteki.

Kas Monteki? Tā nav ne roka. kāja.

Ne plecs, ne vaigs, ncd2 cits kāds loceklis

Pie cilvēka. Kaut būtu citāds vārdst

Kas gan ir vārds? Vai roze nesmaržos,

Jebkurā citā vārdā nosaukta?

Ja Komeo vairs nesauks Rrmeo,

Viņš savā pilnībā būs tikpat labs.

Ak, atmet savu vārdu, Romeo!

No tevis tas pat daļa nav, tā vietā

Ņem visu mani.

Cik dīvaini līdzīgs viņu liktenis: viņš, Rossi, — aktieris, bet viņa — Lencka. Met prom savu vārdu, met projām skatuvi… Jā. bet kas tad paliktu? Starp citu, pat princese varētu apprecēties ar Rossi, un visa pasaule tikai apbrīnotu viņas uzupurēšanos …

Apprecēties ar Rossi? … Rūpēties par viņa teātra kostīmiem, varbūt pat šūt pogas viņa naktskrekliem? …

Izabella noskurinājās. Labāk mīlēt viņu bezcerīgi — ar to pietiek … Mīlēt un laiku pa laikam pārrunāt ar kādu šo traģisko mīlestību. Varbūt ar Florentīnu? Nē, viņa ir pārāk vēsa, nejūtīga. Tad jau labāk šim nolūkam noderētu Vokuļskis. Tas raudzītos acīs, ciestu par sevi un par viņu, viņa uzticētu tam savas sāpes, skumdama par pašas un tā ciešanām, un tā stundas aizritētu ļoti jauki. Galantērijas tirgonis uzticības personas lomā! … Varētu jau pēdīgi aizmirst, ka viņš no tirgotājiem …

Tomašs tai pašā laikā, virpinādams sirmās ūsas, soļoja pa savu kabinetu un prātoja:

«Vokuļskis ir ārkārtīgi veikls un enerģisks cilvēks! Ja man būtu bijis tāds pilnvarnieks — te viņš nopūtās, — tad es nebūtu zaudējis savu īpašumu … Nekā darīt, zaudētais nav atgriežams, toties tagad viņš ir kopā ar mani … No mājas man paliks četrdesmit, nē, piecdesmit, bet varbūt arī visi sešdesmit tūkstoši … Nē, labāk nepārspīlēsim, lai ir piecdesmit, nu — kaut arī tikai četrdesrrfit tūkstoši… Es atdošu tos Vokuļskim, viņš man gadā izmaksās tūkstošus astoņus, bet pārējo, ja mūsu lietas veiksies, kā es ceru, pārējos procentus es likšu laist apgrozībā… Pēc gadiem pieciem sešiem summa divkāršosies, bet pēc desmit — var pieaugt pat četrkārtīgi .. . Tirdzniecības operācijās nauda ātri vairojas … Bet ko es te runāju! . . . Vokuļskis, ja viņš patiesi ir ģeniāls komersants, droši vien gūst simt pret simtu. Bet tādā gadījumā es paraudzīšos viņam acīs un pateikšu bez aplinkiem: «Citiem, mans dārgais, vari dot piecpadsmit vai divdesmit procentus, bet ar mani tas neies cauri: es šīs lietas pazīstu pārāk labi.» Redzēdams, ar ko viņam darīšanas, Vokuļskis, protams, uzreiz atmaigs un, iespējams, piedāvās tādus procentus, kādi man pat sapnī nav rādījušies …»

Priekšistabā zvans noskanēja divas reizes. Tomašs žigli atkāpās dziļāk kabinetā un, nosēdies krēslā, paņēma rokās šim nolūkam iepriekš sagatavotu Supinska ekonomijas sējumu. Mikolajs atvēra plaši durvis, un mirkli vēlāk uz sliekšņa parādījās Vokuļskis.

—   A … sveicināts! … — Tomašs iesaucās, pastiepdams pretim roku.

Vokuļskis palocījās zemu jo zemu šī cilvēka baltās galvas priekšā, kurn viņš ar lielāko prieku sauktu par savu tēvu.

—   Sēdieties, pan Staņislav!… Varbūt uzsmēķēsiet? Laipni lūdzu … Kas jauns dzirdams? … Es tieši lasu Supinski: gudra galva! … Viņam taisnība — tautām, kuras neprot strādāt un taupīt, jāiznīkst no zemes virsas! Vienīgi taupīšana un darbs! . . . Starp citu, mūsu sabiedrotie, kā dzird, sākuši niķoties, ko? …

—   Lai katrs dara, kā viņam izdevīgāk, — Vokuļskis atbildēja. — Ar viņiem es nepelnu ne pliku grasi.

—    Bet es gan jūs, pan Staņislav, neatstāšu, — sacīja Tomašs stingrā tonī. Pēc brīža viņš piebilda: — Tuvākajās dienās es pārdodu, pareizāk sakot, atļāvu pārdot savu namu. Man ar to bija daudz visādu rūpju: īrnieki nemaksā, pārvaldnieki apzog, hipotēku īpašniekiem nācās maksāt no paša kabatas. Tāpēc nebrīnieties, ka beidzot man tas viss apnika.

—   Dabiski, — Vokuļskis piekrita.

—   Es ceru, — Tomašs turpināja, — ka man no tā paliks piecdesmit vai vismaz četrdesmit tūkstoši.

—   Cik jūs cerat saņemt par namu?

—   Tūkstošus simt, simt desmit… Lai arī cik es nesaņemtu, visu atdošu jums, pan Staņislav.

Vokuļskis palocīja galvu paT piekrišanas zīmi un nodomāja, ka Tomašs par savu namu tomēr nedabūs vairāk par deviņdesmit tūkstošiem rubļu. Tieši tik pašlaik bija Vokuļska rīcībā, bet aizņemties viņš nevarēja, neapdraudot savus kredītus.

—   Atdošu jums, pan Staņislav, — atkārtoja Tomašs. — Es tieši gribēju jums vaicāt, vai pieņemsiet…

—   Nu protams.

—   Un par kādu procentu ?

—   Garantēju divdesmit, bet, ja lietas ies labāk, tad vēl vairāk, — atbildēja Vokuļskis, garā piebilzdams, ka nevienam citam viņš nevarētu dot vairāk par piecpadsmit procentiem.

«Šķelmis! …» Tomašs nodomāja. «Pats dabū simt procentus, bet man dod divdesmit! …»

Bet skaļi sacīja:

—   Labi, dārgais pan Staņislav. Piekrītu divdesmit procentiem, ja tikai jūs varat izmaksāt man uz priekšu.

—   Es maksāšu uz priekšu … katru pusgadu, — sacīja Vokuļskis, baiļodamies, ka tikai Tomašs neizšķiež naudu pārāk ātri.

—    Labi, esmu ar mieru, — Tomašs piekrita sirsnīgā tonī. — Bet visus ienākumus, — viņš piemetināja ar vieglu uzsvaru, — visus ienākumus virs divdesmit procentiem, es lūdzu jūs, nedodiet man rokās, kaut arī es .. . lūgtu jūs, saprotat? .. . Bet pievienojiet pie kapitāla. Lai aug, vai ne? …

—   Dāmas lūdz, — paziņoja Mikolajs, kurš šai brīdī parādījās kabineta durvīs.

Tomašs svinīgi piecēlās no krēsla un ceremoniālā solī ieveda Vokuļski viesistabā.

Vēlāk Vokuļskis ne vienu reizi vien pūlējās atsaukt atmiņā, kāda izskatījās viesistaba un kā viņš tur iegāja, tomēr nespēja atcerēties notikumus visā to secībā. Viņš tikai atcerējās, ka pie durvīm vairākas reizes bija palocījies Tomašam, pēc tam viņu apdvesa kāda tīkama smarža, kuras iespaidā viņš paklanījās dāmai krēmkrāsas kleitā ar koši sarkanu rozi uz pleca, pēc tam — otrai dāmai — slaidai un tērptai melnā, kura lūkojās uz viņu ar bailēm; tā vismaz viņam likās.

Tikai pēc brīža viņš apjēdza, ka dāma krēmkrāsas kleitā ir Izabefja. Viņa sēdēja krēslā, ar nepārspējamu grāciju paliekusies uz viņa pusi, un, maigi raudzīdamās acīs, sacīja:

—    Manam tēvam vajadzēs ilgi praktizēties, iekams jūs būsiet apmierināts ar viņu kā sabiedroto. Izlūdzos viņa vārdā jūs būt iecietīgam.

Viņa pastiepa roku, kurai Vokuļskis tik tikko iedrošinājās pieskarties.

—    Panam Lenckim kā sabiedrotajam, — viņš iebilda, — nepieciešams vienīgi uzticams advokāts un grāmatvedis, kurš laiku pa laikam pārkontrolētu rēķinus. Pārējo mēs ņemam uz sevi.

Vokuļskim šķita, ka viņš pasacījis kaut ko ļoti muļķīgu, un viņš nosarka.

—   Jums droši vien ļoti daudz darba ar tādu veikalu… —• iestarpināja melnā tērpā ģērbtā Florentīna un vēl vairāk izbijās.

—   Tik daudz nemaz nav. Mans uzdevums ir apgrozības kapitāla sagādāšana un attiecību nodibināšana ar klientiem. Toties ar preču pieņemšanu un to nocenošanu nodarbojas veikala personāls.

—   Visos gadījumos taču nevar paļauties uz svešiem cilvēkiem! — nopūtās Florentīna.

—   Man ir lielisks veikalvedis, bez tam viņš ir arī mans draugs; viņš ar veikalu galā tiek labāk, nekā es to spētu.

—   Jūs varat būt laimīgs, pan Staņislav … — Lenckis pievienojās sarunai. — Vai jūs nebrauksiet šogad uz ārzemēm?

—   Gribu tikt Parīzē uz izstādi.

—   Es apskaužu jūs, — iesaucās Izabella. — Es jau kopš diviem mēnešiem ne par ko citu nesapņoju kā vienīgi par Parīzes izstādi, bet papā neuzrāda nekādu vēlēšanos braukt…

—    Mūsu brauciens pilnīgi pana Vokuļska rokās, — atbildēja tēvs. — Tāpēc ieteicu tev panu Vokuļski biežāk lūgt pusdienās un cienāt gardiem ēdieniem, lai viņš būtu labā noskaņojumā.

—    Katru reizi, kad jūs būsiet tik laipns pagodināt mūs, es solos pati ielūkoties virtuvē. Bet šaubos, vai šādā gadījumā pietiek vienīgi ar labu gribu . ..

—   Ar pateicību pieņemu jūsu solījumu, — Vokuļskis atbildēja. — Tomēr tas nenosaka jūsu brauciena termiņu, jo tas atkarīgs vienīgi no jūsu gribas.

—    Mērci… — nočukstēja Izabella.

Vokuļskis nolieca galvu. «Pazīstu es šo «mērci»!» viņš nodomāja. «Par to jāmaksā ar šaušanos!»

—   Esiet tik laipni — lūdzu pie galda!… —Florentīna uzaicināja.

Visi pārgāja uz ēdamistabu, kur atradās četrām personām klāts apaļš galds. Vokuļski nosēdināja starp Izabellu un viņas tēvu, pretim Florentīnai. Tagad viņš bija jau pilnīgi mierīgs, tik mierīgs, ka tas viņu pašu biedēja. Nevaldāmo jūtu kaisme bija pazudusi, un viņš jautāja sev: vai tā patiesi ir tā pati sieviete, ko viņš mīl? Vai ir iespējams, mīlot tā, kā viņš mīl, sēdēt blakus savam bezmēra kaisles priekšmetam un just dvēselē tādu klu' sumu, tik bezgalīgu klusumu? … Vokuļska domas plūda tik raiti, ka viņš ne tikai skaidri ievēroja ikkatru pārmaiņu savu galdabiedru vaibstos, bet arī — tas bija jocīgi! — skatīdamies ūz Izabellu, klusībā aprēķināja:

«Kleita — piecpadsmit olektis jēlzīda pa rublim olektī — piecpadsmit rubļi… Mežģincs — rubļi desmit, darbs — piecpadsmit. Kopā četrdesmit rubļi kleita, auskari — rubļi simt piecdesmit un roze desmit graši…»

Mikolajs sāka iznēsāt ēdienus. Pavisam bez ēstgribas Vokuļskis iebaudīja dažas karotes aukstās zupas, uzdzēra virsū portvīnu, pēc tam nobaudīja cepeti un uzdzēra virsū alu. Viņš pasmaidīja, pats nezinādams, kāpēc, un zēniska draiskuma uzplūdumā nolēma darīt pie galda aplamības. Sākumam — nogaršojis cepeti, viņš nolika nazi un dakšiņu uz paliktņa blakus šķīvim. Florentīna pat sarāvās, bet Tomašs ar neparastu dedzību ņēmās stāstīt, kā reiz kādā vakarā Tilcrijā viņš pēc ķeizarienes Eiženijas lūguma dejojis ar kāda maršala sievu menuetu.

Kad pasniedza zandartu, Vokuļskis devās uzbrukumā ar nazi un dakšiņu. Florentīna bezmaz paģība, Izabella palūkojās kaimiņā ar augstprātīgu nožēlu, bet Tomašs … arī sāka ēst zandartu ar nazi un dakšiņu!

«Kādi jūs esat muļķi!» nodomāja Vokuļskis, juzdams sevī mostamies pret šo sabiedrību kaut ko līdzīgu nicinājumam. Turklāt vēl Izabella griezās pie tēva, un viņas tonī nemanīja ne mazākās zobgalības:

—   Tev, papā, mani kādreiz jāiemāca ēst zivi ar nazi.

Vokuļskim tas šķita gluži vienkārši netaktiski.

«Recļzams, vēl nebūs beigušās pusdienas, kad arī mīlestība būs gala …» viņš nodomāja.

—    Mana dārgā, — Tomašs atbildēja meitai, — maniere ēst zivi bez naža — tas ir tikai aizspriedums. Vai man nav taisnībā, pan Vokuļski?

—    Aizspriedums? … Es gluži tā vis neteiktu, — iebilda Vokuļskis. — Drīzāk tā ir paraduma pārnešana no apstākļiem, kuriem tas atbilst, uz neatbilstošiem apstākļiem.

Tomašs pat sagrozījās krēslā.

—    Angļi to uzskata gandrīz par apvainojumu … — noskaitīja Florentīna.

—    Angļiem ir jūras zivis, kuras var ēst ar dakšiņu vien; mūsu asakainās zivis viņi droši vien ari ēstu citādā veidā …

—    O, angļi nekad nelauž pieņemtās normas, — Florentīna aizstāvējās.

—    Taisnība, — Vokuļskis atzina, — viņi nelauž normas parastajos apstākļos, toties neparastos rīkojas pēc principa: dari. kā ērtāk. Es pats esmu redzējis visai izsmalcinātus lordus, kas jēra gaļu ar rīsiem ēda pirkstiem, bet buljonu dzēra tieši no katliņa.

Pamācība bija asa. Tomašs noklausījās to tīri apmierināts, bet Izabella gandrīz vai apbrīnā. Šis tirgonis, kurš ēdis jēra gaļu kopā ar lordiem un tagad tik drosmīgi sludināja teoriju, ka zivs ēšanā lietojams nazis, uzreiz par galvas tiesu izauga viņas acīs. Kas zina, vai šī teorija viņai nelikās svarīgāka nekā divkauja ar Kšešovski.

—    Tātad jūs esat etiķetes ienaidnieks? — viņa jautāja.

—    Nē. Negribu tikai būt tās vergs.

—    Un tomēr zināmās aprindās etiķete nekad netiek pārkāpta.

—    Nezinu. Esmu redzējis pašu augstāko aprindu cilvēkus, kuri zināmos apstākļos pilnīgi aizmirsa etiķeti.

Tomašs nolieca galvu, Florentīna kļuva zila, bet Izabella raudzījās uz Vokuļski gandrīz labvēlīgi. Pat vairāk nekā gandrīz … Bija mirkļi, kad viņai šķita, ka patiesībā Vokuļskis ir tikai par tirgotāju pārģērbts Harun al Rašids. Izabellas sirdi modās pret Viņu apbrīna, pat — simpātijās. Nav šaubu — šis cilvēks ir cienīgs būt par viņas uzticības personu; ar viņu tā varēs runāt par Rossi.

Pēc saldējuma Florentīna, kura bija pilnīgi izsista no līdzsvara, palika ēdamistabā, bet pārējā sabiedrība pārgāja uz namatēva kabinetu iebaudīt kafiju.

Vokuļskis tikko kā bija beidzis dzert savu tasi, kad Mikolajs atnesa Tomasam uz paplātes vēstuli.

—   Gaida atbildi, jūsu gaišība.

—   Aha, no grāfienes … — secināja Tomašs, palūkodamies uz aploksni. — Jūs atļausiet . . .

—    Ja jums nekas nav pretim, — Izabella pārtrauca tēvu. uzsmaidīdama Vokuļskim, — pāriesim uz salonu, bet papā tikmēr uzrakstīs atbildi…

Viņa zināja, ka šo vēstuli Tomašs uzrakstījis pats — pēc pusdienām viņam vajadzēja nosnausties vismaz kādu pusstundiņu.

—   Jūs neapvainosieties? — jautāja Tomašs, spiezdams viesim roku.

Vokuļskis un Izabella pārgāja no kabineta uz salonu. Viņa ar sev piemītošo grāciju atlaidās krēslā, norādot Vokuļskim uz otru, kas stāvēja dažus soļus tālāk.

Palicis ar viņu divatā, Vokuļskis juta galvā iesitamies asinis. Jūtu sabangojums auga, kad viņš ieraudzīja Izabellu lūkojamies viņā dīvainu skatienu, gluži it kā gribētu ieskatīties viņam dvēseles dzīlēs un piesaistīt pie sevis. Tā vairs nebija tā Izabella, ko viņš bija redzējis, vācot ziedojumus baznīcā, nedz ari tā. ar kuru viņš bija runājis sacīkstēs; tagad tā bija gudra un jūtīga būtne, kura grib viņam kaut ko nopietni jautāt un vaļsirdīgi pateikt.

Vokuļskis tādā nepacietībā gaidīja, ko viņa tam sacīs, im tādā mērā zaudēja pašsavaldīšanos, ka droši vien nosistu cilvēku, kas šai mirklī būtu iztraucējis viņus. Viņš klusēdams raudzījās uz Izabellu un gaidīja.

289

Izabella jutās noraizējusies — jau sen viņa nebija pārdzīvojusi tādu apmulsumu kā šai mirklī. Pa galvu joņoja atsevišķas frāzes: «Viņš nopirka servīzi», «Tīšām paspēlēja tēvam», «Pazemoja mani», bet pēc tam: «Viņš mīl mani», «Nopirka sacīkšu zirgu», «Viņš duelējās», «Ēdis kopā ar lordiem aitas gaļu vissmalkākajā sabiedrībā» . .. Nicinājums, dusmas, apbrīna un simpātijās, līdzīgi spēcīga lietus lāsēm, pēc kārtas saviļņoja viņas dvēseli.^Šīs vētras dzīlēs bangoja nepieciešamība uzticēt kādam

19 — Lelle, I

savas ikdienas rūpes, savas dažādās šaubas un savu traģisko mīlestību pret lielo aktieri.

«Jā, viņš ir cienīgs būt… viņš būs mana uzticības persona!…» domāja Izabella, gremdēdama maigu skatienu Vokuļska pārsteigtajās acis, gurdi liekdamās uz priekšu, it kā gribēdama noskūpstīt viņu uz pieres. Tad bez kāda iemesla viņa nokaunējās, atlaidās pret krēsla atzveltni, nosarka un lēnām, it kā miega mākta, nolaida garās skropstas. Vērojot viņas vaibstu rotaļu, Vokuļska atmiņā atdzima ziemeļblāzmas brīnišķīgā viļņošanās un tās savādās, nedzirdamās bezvārdu melodijas, kas reizēm ieskanas cilvēka dvēselē it kā atbalsis no labākas pasaules. Aizsapņojies Vokuļskis klausījās galda pulksteņa drudžainajā tikšķēšanā un sava pulsa sitienos, brīnīdamies, ka abu šo parādību ātrais ritms viņam šķiet gauss, salīdzinot ar viņa domu skrējienu.

«Ja ir debesu valstība,» viņš domāja, «tad svētlaimīgie tur nebauda lielāku laimi nekā es šai mirklī.»

Klusēšana ievilkās tik ilgi, ka sāka kļūt nepieklājīga. Izabella attapās pirmā.

—   Jums bija nesaprašanās ar baronu Kšešovski… — viņa ierunājās.

—   Sakarā ar sacīkstēm … — Vokuļskis viņu steidzīgi pārtrauca. — Barons nevarēja man piedot, ka esmu nopircis viņa zirgu …

Brīdi viņa raudzījās uz to ar maigu smaidu.

—    Pēc tam jums bija divkauja, kas … mūs ļoti satrauca … — viņa piebilda klusāk. — Bet pēc tam . .. barons man atvainojās, — viņa, nolaidusi acis, ātri sacīja. — Vēstulē, ko barons atrakstīja šai sakarībā, viņš piemin jūs ar lielu godbijību un pat draudzību …

—    Esmu ļoti … ļoti priecīgs … — nomurmināja Vokuļskis.

—   Par ko gan?

—   Par to, ka apstākļi tā sagadījušies … Barons ir cēls cilvēks …

Izabella pastiepa roku un, mirkli atstājusi to kvēlošajā Vokuļska delnā, sacīja:

—   Neapšaubot barona labo sirdi, es tomēr pateicos tikai jums. Pateicos … Ir pakalpojumi, kurus neaizmirst tik ātri, un tik tiešām … — viņa turpināja lēnāk un klusāk, — tik tiešām

jūs atvieglotu manu sirdsapziņu, pieprasīdams no manis kaut ko, kas spētu atsvērt jūsu … laipnību …

Vokuļskis atlaida viņas roku un izslējās krēslā. Viņš jutās tik apskurbis, ka nepievērsa uzmanību vārdiņam — «laipnība».

—   Labi, — viņš atbildēja. — Ja jūs pavēlat, es pat atzīstu … savus nopelnus. Vai tādā gadījumā es drīkstu griezties pie jums ar lūgumu? …

—   Lūdzu.

—   Tādā gadījumā es lūdzu tikai vienu, — viņš drudžainirunāja, — atļaujiet man kalpot jums, kamēr vien pietiks spēka. Vienmēr un visur.

—   Mans kungs!… Izabella smaidīdama pārtrauca viņu, — tā ir viltība! Es gribu nomaksāt vienu parādu, bet jūs gribat piespiest mani izdarīt citu. Vai tas ir pareizi? …

—   Kas tur nepareizs? … Vai tad jūs nepieņemat pakalpojumus pat no izsūtāmā? …

—   Bet viņiem par to maksā, — atbildēja Izabella, koķeti skatīdamās Vokuļskim acīs.

—   Tā ir vienīgā atšķirība starp viņiem un mani: viņiem jāmaksā, bet man — nav ērti maksāt, pat nevar.

Izabella nogrozīja galvu.

—    Tas, ko es lūdzu, — Vokuļskis turpināja, — ne ar ko nepārsniedz visparastākās cilvēku attiecības. Jūs, sievietes, vienmēr esat pavēlētājas, mēs — izpildītāji, tas arī viss. Ļaudīm, kuri pieder pie tām pašām sabiedrības aprindām kā jūs, nemaz nebūtu jālūdz līdzīga laipnība, viņiem tas ir ikdienas pienākums, pat likums. Toties es centos sasniegt to un šodien izlūdzos šo laipnību, jūsu uzdevumu veikšana man zināmā mērā būtu nobilitēšana. Žēlīgais dievs! Ja kučieri un sulaiņi var nest uz livrejām jūsu krāsas, kāpēc es neesmu pelnījis šo godu?

—   Ak jūs par to runājat! … Savu lentu man vairs nevajadzēs jums dot; jūs pats to jau esat paņēmis. Bet atņemt?… Būtu jau par vēlu, kaut vai sakarā ar barona vēstuli.

Viņa atkal pastiepa roku, ko Vokuļskis godbijīgi noskūpstīja. Blakus istabā noskanēja soļi, un ienāca Tomašs — izgulējies un starojošs. Viņa skaistā seja pauda tādu sirsnību, ka Vokuļskis nodomāja:

19*

291

«Ef būšu nelga, ja tavi trīsdesmit tūkstoši, cienījamais, neatnesīs gadā tev desmil tūkstošus.»

Tērzēdami par nesen notikušo labdarības sarīkojumu «Šveices ielejā»[9], par Rossi ierašanos un braucienu uz Parīzi, viņi trijatā nosēdēja vēl stundas ceturksni.

Beidzot Vokuļskis ar nožēlu atvadījās no patīkamās sabiedrības, nosolīdamies nākt biežāk pie viņiem un uz Parīzi braukt kopā.

— Jūs redzēsiet, cik tur būs jautril — atsveicinoties sacīja viņam Izabella.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA DAŽĀDU MALDU SĒKLU UZDĪGŠANA

Bija jau ap pusdeviņiem, kad Vokuļskis gāja mājup. Saule tikai nesen nogājusi, bet vērīga acs jau varēja saskatīt lielākās zvaigznes, kuras mirgoja zeltaini zilajās debesīs. Ielās skanēja jautra garāmgājēju čala; Vokuļska sirdī valdīja priecīgs miers.

Viņš atsauca atmiņā katru Izabellas kustību, katru smaidu, skatienu un pat vārdu, ar pārspīlētu centību meklēdams tanīs kaut mazāko nepatikas vai augstprātības pazīmi. Veltīgi. Viņa izturējās pret to kā sev līdzīgu un draugu, aicināja viņus apciemot biežāk, jā … pat prasīja, lai no viņas kaut ko lūdz! …

«Bet ja es tai mirklī būtu viņu bildinājis,» pēkšņi Vokuļskim ienāca prātā, «ko tad? …»

Viņš atkal vērīgi pētīja Izabellas sejas vaibstus, kas tik cieši bija iegūluši viņa dvēselē, taču atkal nemanīja ne mazākās naidīguma pazīmes. Tieši otrādi — viņa tam koķeti smaidīja.

«Viņa atbildētu,» Vokuļskis prātoja, «ka mēs vēl pārāk maz esam pazīstami, ka man jānopelna viņas roka … Jā … tā tieši tā viņa atbildētu,» Vokuļskis atkārtoja, vēl un vēl saukdams atmiņā neapšaubāmus viņas simpātijas apliecinājumus.

«Vispār mani aizspriedumi pret augstāko sabiedrību bijuši nevietā. Viņi ir tādi paši cilvēki kā mēs, pat var būt, ka viņu jūtu stīgas smalkākas. Uzskatīdami, ka mēs esam rupji radījumi, kuri dzenas tikai pēc peļņas, viņi vairās mūsu. Bet, nākuši pie atziņas, ka mums ir godīgas sirdis, draudzīgi pastiepj roku .. . Cik šī sieviete būtu burvīga sieva! Protams, ka man tas jānopelna. Un kā vēl! …»

So domu iespaidā viņš juta mostamies sevī dziļu labvēlību, vispirms pret Lencku ģimeni un viņu radiniekiem, tad pret savu veikalu un visiem tiem, kuri tanī strādāja, pēc tam pret visiem tirgotājiem, ar kuriem viņam bija darīšanas, un beidzot — pret visu zemi un cilvēci. Katrs garāmgājējs Vokuļskim šķita radinieks — tuvāks vai tālāks, jautrs vai skumjš. Vēl mazliet — un viņš, apstājies uz ietves kā ubags, sāktu aizturēt ļaudis un jautāt: «Varbūt kādam no jums kaut kas vajadzīgs?… Es jūs lūdzu, prasiet, pavēliet …Viņas vārdā …»

«Cik nicināma bijusi mana līdzšinējā dzīve,» viņš prātoja. «Biju egoists, Ohockis — tā tik ir cēla dvēsele! Viņš grib cilvēcei uzdāvināt spārnus un šīs idejas dēļ aizmirst savu personīgo laimi. Slava, protams, ir muļķība, bet darbs vispārības labā — tas ir pamats .. .» Pēc tam smaidīdams turpināja: «Pateicoties šai sievietei, esmu kļuvis jau par bagātnieku un ievērojamu cilvēku, bet, ja viņa pastāvēs pie sava, es kļūšu par . . . vai es zinu, par ko? … Nu, kaut vai par svēto mocekli, kurš visus savus spēkus, pat dzīvi atdos citu labā … Protams, ka atdošu, ja tikai viņa to vēlēsies! …»

Veikals jau bija slēgts, tomēr caur slēģu spraugām spraucās gaisma.

«Vēl strādā,» nodomāja Vokuļskis.

Viņš iegriezās vārtos un caur sētas durvīm iegāja veikalā. Uz sliekšņa Vokuļskis sadūrās ar Zembu, kurš sveicināja v'ņu, zemu paklanīdamies; dziļāk veikalā rosījās vēl daži stāvi. Kleins, stāvēdams uz trepītēm, kaut ko kārtoja plauktos. Liseckis ģērba mēteli, aiz pults, noliecies virs rēķinu grāmatas, sēdēja Zeckis, bet viņa priekšā stāvēja kāds cilvēks un raudāja.

—   Vecais nāk! — Liseckis iesaucās.

Aizklājis acis pret gaismu, Zeckis paskatījās uz Vokuļski; Kleins vairākas reizes palocījās no trepīšu augšas, bet raudošais cilvēks strauji pagriezās un, skaļi vaimanādams, nokrita Vokuļskim pie kājām.

—   Kas nolicis? … — izbrīnījies jautāja Vokuļskis, raudošajā cilvēkāf pazinis veco inkasentu Obermani.

—    Pazaudējis vairāk nekā četrsimt rubļu, — Zeckis skarbi atbildēja. — Ļaunprātība, protams, nav notikusi, galvu varu likt ķīlā, bet firma tāpēc nevar zaudēt, jo vairāk tādēļ, ka Obermanis pie mums ieguldījis dažus simtus rubļu ietaupījuma. Viens no diviem, — noskaities beidza Zeckis, — vai nu pans Obermanis atmaksās, vai arī zaudēs vietu … Skaisti ielu mūsu veikala lietas, ja visi inkasenti būtu tādi kā Obermanis …

—   Samaksāšu, pan, — šņukstēdams sacīja vecais inkasents, — visu samaksāšu, tikai atļaujiet man maksāt pa daļām, dodiet kaut divus gadiņus laika. Tie pieci simti rubļu, kas ieguldīti jūsu uzņēmumā — tā ir visa mana bagātība. Zēns beidza skolu un dikti grib mācīties par dakteri, un arī vecums vairs nav aiz kalniem. Vienīgi dievam un jums, pan, zināms, cik daudz nākas strādāt, lai sakrātu tādu naudiņu … Man vajadzētu mūžu nodzīvot otrreiz, lai sakrātu to par jaunu …

Kleins un Liseckis, abi jau mēteļos, gaidīja principāla spriedumu.

—   Protams, — Vokuļskis apstiprināja, — firma nevar ciest zaudējumus. Obermanim jānomaksā.

—    Klausos, pan, — izdvesa nelaimīgais.

Kleins ar Lisecki atsveicinājās un izgāja. Arī Obermanis elsodams dzīrās atstāt veikalu. Bet, kad viņi bija palikuši trijatā, Vokuļskis ātri piebilda:

—    Oberman, tu samaksāsi, bet es tev atdošu .. .

Inkasents metās viņam pie kājām.

—    Nu, nu … pag, pag, — Vokuļskis sacīja, celdams veco vīru kājās. — Ja tu par mūsu norunu izpaudīsi kādam kaut vienu vārdiņu, es solījumu ņemšu atpakaļ, ielāgoji, Oberman? .. . Citādi visiem radīsies vēlēšanās zaudēt naudu. Ej tagad mājās un klusē …

—   Saprotu .. . Lai dievs atmaksā jums ar labu, — inkasents atbildēja un izgāja, veltīgi cenzdamies apslēpt prieku.

—   Ir jau atmaksājis, — noteica Vokuļskis, domādams par Izabellu.

Zeckis bija neapmierināts.

—    Vai zini, Stah, — viņš ierunājās, kad abi bija palikuši divatā, — tu darītu labāk, ja nemaisītos veikala darīšanās. Es jau uz priekšu zināju, ka visu summu tu neliksi viņam atmaksāt, es arī to neprasītu. Bet rubļus simt par sodu tam lempim vajadzēja likt atdot… Pēdīgi, velns viņu rāvis, varēja arī atlaist visu, bet vajadzēja vismaz .pāris nedēlu pamocīt neziņā … Citādi labāk uzreiz slēgt veikalu ciet.

Vokuļskis iesmējās.

—    Man būtu bail dieva dusmu, ja šādā dienā nodarītu kādam pāri, — viņš atbildēja.

—    Kādā dienā? … — Zeckis jautāja, plati iepletis acis.

—   Nav svarīgi. Galvenais — tikai šodien es sapratu, ka cilvēkam jābūt žēlsirdīgam.

—   Tu vienmēr tāds esi bijis un pat par daudz, —Ignācijs nerimās, — bet drīz tu pārliecināsies, ka citi pret tevi lādi nebūs.

—    Jau ir, — atbildēja Vokuļskis un pastiepa roku atvadām.

—   Jau ir? … — izsmējīgi atkārtoja Ignācijs. — Jau ir! … Es gan nenovēlu, lai tev rastos vajadzība pārbaudīt viņu līdzcietību …

—   Zinu bez pārbaudes. Ar labu nakti!

—   Zinu! … Zinu! . . . Gan redzēsim, kādu izkalu tas pieņems grūtā brīdī. Ar labu nakti, ar labu nakti … — rūca vecais veikalvedis, trokšņaini vākdams nost rēķinu grāmatas.

Vokuļskis gāja uz savu dzīvokli un domāja:

«Vajadzēs beidzot apciemot Kšešovski … Rīt pat aiziešu. Viņš ir vārda pilnā nozīmē pieklājīgs cilvēks … Atvainojies Izabellai. Pateikšos rīt viņam par to un, lai mani nelabais parauj, ja nemēģināšu palīdzēt. Kaut gan ar tādu slaistu un vējagrābsli nebūs viegli… Nekas, tomēr pamēģināšu… Viņš atvainojās Izabellai, es atbrīvošu viņu no parādiem …»

Miers un nesatricināma pašpaļāvība šai brīdī Vokuļska dvēselē ņēma virsroku par pārējām jūtām, tāpēc viņš, atgriezies mājās, nenodevās vis sapņiem, kā tas ar viņu bieži gadījās, bet nekavēdamies ķērās pie darba. Viņš izņēma biezu burtnīcu, kas jau bija gandrīz pilna pierakstīta, pēc tam grāmatu ar poļuangļu gramatikas vingrinājumiem un sakā rakstīt teikumus, pusbalsī tos izrunādams un cenzdamies pēc iespējas atdarināt savu skolotāju Viljamu Kolinzu.

īsajos starpbrīžos viņš domāja gan par savu rītdienas vizīti pie barona Kšešovska, gan par to, kā palīdzēt viņam izķepuroties no parādiem, gan par Obermani, kuru izglāba no nelaimes.

«Ja pateicībai piemīt kāda vērtība,» viņš prātoja, «tad visu Obermaņa pateicības summu kopā ar procentiem es cedēju viņai. ?..»

Pēc tam viņam iešāvās prātā, ka aplaimot tikai vienu cilvēku nav pietiekami cienīga dāvana Izabellai. Aplaimot visu pasauli nav viņa spēkos, bet būtu vērts par notikušo tuvošanos Izabellai kaut dažiem cilvēkiem palīdzēt.

«Otrs būs Kšešovskis,» viņš nolēma, «tikai glābt tādus nav visai liels nopelns . . . Aha! .. .»

Vokuļskis piesita ar roku pie pieres un, pametis angļu valodas vingrinājumus, sameklēja privātās korespondences arhīvu. Tā bija mape safjāna iesējumā, kur vēstules tika noliktas to ienākšanas kārtībā un kuru saraksts aizņēma pirmo lappusi.

«Aha, te jau ir manas grēcinieces un viņas aizgādņu vēstules, seši simti trešā lappuse …»

Vokuļskis uzšķīra vajadzīgo lappusi un uzmanīgi pārlasīja divas vēstules: pirmā bija rakstīta elegantā rokrakstā, otra — greiziem, gluži kā bērna rokas veidotiem burtiem. Pirmā viņam ziņoja, ka tāda un tāda Marija, agrāk vieglas uzvedības sieviete, tagad iemācījusies šūt veļu un drēbes un izceļas ar dievbijību, paklausību, rakstura piemīlību un labu uzvedību. Otrajā vēstulē jau minētā Marija . . . pateicās viņam par līdzšinējo palīdzību un lūdza tikai pameklēt viņai kādu nodarbošanos.

«Lai mans cienījamais labvēlis,» viņa rakstīja, «ja viņam dieva žēlastība sūta tik daudz naudas, netērē to par mani, grēcinieci. Tagad jau es pati iztikšu, ja tik zinātu, kur pielikt rokas, bet tādu cilvēku, kuriem lielāka vajadzība pēc jūsu pabalsta nekā man, nelaimīgai, negodā kritušai, Varšavā netrūkst…»

Vokuļskim kļuva neērti, ka tāds lūgums bija gaidījis vairākas dienas bez atbildes. Viņš nekavējoties uzrakstīja vēstuli un pasauca sulaini.

—   Šo vēstuli rīt no rīta nosūtīsi svētās Magdalēnas māsām …

—' Labi, — atbildēja sulainis, pūlēdamies aizturēt žāvas.

—   Un atsauc pie manis važoni Visocki, to no Tamkas, pazīsti? …

—   O! … Kā nu nepazīt. Bet vai pans dzirdēja .. .

—   Tikai lai viņš te būtu no paša rīta …

—   O! . . . Kāpēc tad ne! Bet vai pans zina, ka Obermanis lielu naudu nozaudējis? Viņš vakarpusē bija atnācis šeit, zvērēja, ka nogalināšoties vai izdarīšot sev kādu citu ļaunumuu, ja jūs par viņu neiežēlošoties. Es saku: «Neesiet muļķis, nedariet sev galu, pagaidiet . .. Mūsu vecajam mīksta sirds …» Bet šis: «Es jau arī kalkulēju, bet tik un tā būs nepatikšanas, ja kaut vai drusku atvilks, dēls grib mācīties par dakteri, un vecums arī grābj aiz stērbelēm …»

—    Lūdzams, ej gulēt, — Vokuļskis pārtrauca viņu.

—    Iet jau iešu, — sulainis dusmīgi rūca, — tikai dienēt pie jums ļaunāk nekā cietumā sēdēt: pat gulēt nevar iet, kad pašam gribas . . .

Viņš paņēma vēstuli un izgāja.

Otrā dienā ap pulksten deviņiem no rīta sulainis modināja Vokuļski, ziņodams, ka Visockis gaida.

—   Lai nāk iekšā.

Brīdi vēlāk parādījās važonis. Viņš bija pieklājīgi ģērbies, seja izskatījās veselīga, acis raudzījās moži. Viņš tuvojās gultai un noskūpstīja Vokuļskim roku.

—   Saki, Visocki, šķiet, tavā dzīvoklī ir brīva istaba, ko?

—   Kā tad, kā tad, jūsu žēlastība, tēvocis mans nomira, bet viņa īrnieki, sātani gatavie, maksāt negribēja, tāpēc izdzinu. Degvīnam viņam, slaistam, iznāk, bet īrei, tai nav .. .

—   Es īrēšu no tevis to istabu, — sacīja Vokuļskis, — tikai vajadzēs drusku uzkopt. ..

Važonis pārsteigts lūkojās Vokuļskī.

—   Tur dzīvos jauna šuvēja, — Vokuļskis turpināja. — Lai viņa ēd pie jums, un lai tava sieva mazgā viņai veļu … Un lai sieva paskatās, kas viņai vēl trūkst. Es tev došu naudu mēbelēm un veļai … Pēc tam pieraudzīsiet, ka viņa neved kādu pie sevis …

—    Ne par ko! -rvažonis sparīgi atbalstīja. — Tiklīdz jūsu žēlastībai ievajadzēsies, es viņu pats atvedīšu; bet, ja kāds no pilsētas, — ne par ko! … No tādas lietas, cienīgais pan, nelaimi vien var piedzīvot . . .

—    Esi gan tu muļķis, Visocki. Man viņa nav vajadzīga. Lai tikai mājās uzvedas kārtīgi, ir tīrīga un čakla, un tad var iet, kur vien grib. Tikai lai pie viņas nenāk. Tātad saprati: istabā jāizbalsina sienas, jāizberž grīdas, jānopērk mēbeles — palētas, bet jaunas un labas, tev jau tai ziņā pieredze .. .

—    Un kā vēl. Cik es savā mūžā mēbeļu neesmu vedis …

—? Labs ir. Bet tava sieva lai apskata, kas viņai vel trūkst no veļas un drēbēm un tad dara man zināmu.

—   Viss skaidrs, jūsu žēlastība, — Visockis atbildēja, vēlreiz noskūpstīdams Vokuļskim roku.

—   Nu, nu … Kā tad veicas brālim? …

—   Tīri labi, jūsu žēlastība. Sēž, pateicoties dievam kungam un jums, jūsu žēlastība, Skernevicos; ir zemīte, pieņēmis kalpu, un tagad liels kungs. Pēc pāris gadiem piepirks vēl klāt zemīti, pie viņa iet pusdienās viens dzelzceļnieks un sargs un divi eļļotāji. Pat dzelzceļš viņam tagad pielicis pie algas …

Vokuļskis atsveicinājās no važoņa un sāka ģērbties.

«Cik labprāt es pavadītu miegā visu laiku, kamēr atkal ieraudzītu viņu,» domāja Vokuļskis.

Uz veikalu iet viņam negribējās. Paņēmis kādu grāmatu, viņš sāka to lasīt, nolēmis doties pie barona Kšešovska ap pulksten vienu vai diviem.

Ap vienpadsmitiem priekšistabā ieskanējās zvans un dzirdēja atveramies durvis. Ienāca sulainis.

—    Pie jums kāda pane . ..

—    Lūdz viesistabā.

Viesistabā nočaukstēja sievietes tērps. Atvēris durvis, Vokuļskis ieraudzīja savu magdalēnieti.

Vokuļski pārsteidza notikusī pārmaiņa. Meiča bija melnā kleitā, mazliet bālu, tomēr veselīgu sejas krāsu, ar nedrošu skatienu. Ieraudzījusi Vokuļski, viņa pietvīka un notrīsēja.

—   Lūdzu sēdieties, pana Marija, — viņš uzaicināja, norādīdams uz krēslu.

Viņa apsēdās uz plīša krēsla maliņas un vēl vairāk apmulsa. Plakstiņi strauji cēlās un krita; viņa lūkojās grīdā, uz skropstām iemirdzējās asaras. Pirms diviem mēnešiem viņa izskatījās pavisam citāda.

—   Tātad jūs, pana Marija, jau esat iemācījusies šūt?

—   Jā.

—   Un kur jūs tagad esat nodomājusi iestāties darbā?

—   Varbūt kādā veikalā vai arī.. . par kalponi… uz Krieviju.

—   Kāpēc tad tur?

—   Tur, tā stāsta, esot vieglāk dabūt darbu, bet te … kas mani pieņems? — viņa nočukstēja.

—   Bet, ja tepat kāda noliktava pasūtītu pie jums veļu, vai jums neatmaksātos palikt?

—    Kā nu ne … Bet tad vajadzīga pašai sava mašīna un dzīvoklis, un viss pārējais … Reiz tā nav, tad jāiet par kalponi.

Pat balss viņai bija pārvērtusies. Vokuļskis vērīgi lūkojās jaunajā sievietē, beidzot sacīja:

—   Pagaidām jūs paliksiet Varšavā. Dzīvosiet Tamkā, važoņa Visocka ģimenē. Viņi ir ļoti kārtīgi ļaudis. Jums būs pašai sava istaba, ēdīsiet pie viņiem, bet mašīna un viss pārējais, kas būs vajadzīgs veļas šūšanai, atradīsies. Es jums došu-rekomendāciju kādā veļas noliktavā, bet pēc pāris mēnešiem redzēsim, kā jūs varat pārtikt no šī darba … Te būs Visocku adrese. Aizejiet, lūdzu, tūdaļ uz turieni, nopērciet kopā ar Visocki mēbeles, pieraugiet, lai istabā viss būtu, kā nākas, šujmašīnu es aizsūtīšu rīt. .. Bet te nauda saimniecības vajadzībām. Es jums to aizdodu; atdosiet pa daļām, kad būsiet iestrādājusies.

Vokuļskis pasniedza viņai vairākus desmitrubļu gabalus, kas bija ietīti Visockim rakstītā zīmītē. Bet, kad viņa šaubījās: ņemt vai neņemt, viņš iespieda paciņu tai rokā un sacīja:

—    Lūdzu, ļoti lūdzu, ejiet tūlīt pie Visockiem. Pēc dažām dienām Visockis aiznesīs jums rekomendācijas vēstuli veļas noliktavai. Ja kas atgadās, lūdzu atsaucieties uz mani. Uz redzēšanos, pana Marija …

Palocījies Vokuļskis atgriezās savā kabinetā.

Meiča vēl brīdi stāvēja viesistabas vidū, tad norausa asaras un izgāja — svinīgas izbrīnās pārņemta.

«Palūkosimies, kā viņai veiksies jaunajos apstākļos,» Vokuļskis nodomāja un atkal apsēdās pie grāmatas.

Pulksten vienos pēc pusdienas Vokuļskis devās pie barona Kšešovska, pa ceļam pukodamies, ka pie sava ckspretinieka ierodas ar tādu novēlošanos.

«Nu nekas,» viņš mierināja sevi. «Es jau nevarēju apgrūtināt viņu slimības laikā. Bet vizītkarti nosūtīju.»

Nonācis pie mājas, kurā dzīvoja barons, Vokuļskis ejot ievēroja, ka nama zaļganajām sienām ir tā pati slimīgā nokrāsa, kāda Maruševiča dzeltenīgajai sejai, un ka logu aizklāji Kšešovsku dzīvoklī pacelti.

«Redzams, ka jau vesels,» Vokuļskis nodomāja. «Tomēr uzreiz i^aicāt par parādiem nav ērti. Izdarīšu to kādā citā — otrā vai trešā vizītē; pēc tam samaksāšu augļotājiem, un nabaga barons varēs atelpot. Nevaru tak būt vienaldzīgs pret cilvēku, kas atvainojies Izabellas priekšā …»

Viņš uzkāpa otrajā stāvā un piezvanīja. Dzīvoklī noskanēja soļi, tomēr atvērt neviens nesteidzās. Vokuļskis piezvanīja otrreiz. Viņpus durvīm joprojām dzirdēja soļus, pat mēbeļu pārstumšanas troksni, tomēr durvis neatvērās. Nepacietībā Vokuļskis parāva zvanu tik spēcīgi, ka tikko nenorāva. Tikai tad kāds pienāca pie durvīm un nesteigdamies noņēma durvju ķēdi, pagrieza atslēgu un, atbīdīdams aizšaujamo, ņurdēja:

—   Redzams, savējie … Augļotājs tā nezvanītu …

Beidzot durvis atvērās un uz sliekšņa parādījās sulainis Konstancijs. Ieraudzījis Vokuļski, viņš piemiedza acis un, pastiepis uz priekšu apakšlūpu, vaicāja:

—   Kas tad tas? …

Vokuļskis saprata, ka uzticamajam kalpam, kurš bija klāt pie divkaujas, nav uz viņu labs prāts.

—   Vai pans barons mājās? — Vokuļskis jautāja.

—   Pans barons guļ slims un nevienu nepieņem, pie viņa pašlaik ir dakteris.

Vokuļskis izņēma savu vizītkarti un divus rubļus.

—    Kad vismaz var cerēt baronu apciemot?

—   Nepavisam ne tik ātri… — mazliet pielaidīgāk atbildēja Konstancijs. — Kungs ir slims pēc šaušanās, un dakteri liek viņam šodien vai rīt braukt uz siltām zemēm vai uz laukiem.

—   Tātad pirms aizbraukšanas viņu nevarēs redzēt? . . .

—   Nē, nekādi nevarēs… Dakteri stingri noteica nevienu pašu nepielaist. Kungs visu laiku karsonī…

Divi kāršu galdiņi, no kuriem vienam bija nolauzta kāja, bet otram — visa virsa aprakstīta skaitļiem, tāpat arī kandelabri ar vaska sveču galiem lika apšaubīt Konstancija medicīnisko slēdzienu precizitāti, tomēr Vokuļskis iedeva viņam vēl vienu rubli un devās prom dziļi neapmierināts.

«Varbūt barons,» viņš pārlika, «gluži vienkārši negrib mani pieņemt? IIa! Tādā gadījumā lai pats maksā augļotājiem un slēpjas no viņiem kaut vai aiz desmit atslēgām …»

Vokuļskis atgriezās mājās.

Barons patiešām bija nodomājis izbraukt uz laukiem un nejutās visai vesels, bet ne jau tik gluži slims. Brūce vaigā dzija ļoti lēni ne tāpēc, ka tas būtu nopietns ievainojums, bet tāpēc, ka slimnieka organisms bija stipri novārdzināts. Brīdī, kad Vokuļskis ieradās, barons gan bija savīstīts kā veca sieva aukstā laikā, tomēr neatradās gultā, viņš sēdēja krēslā, un pie tā bija nevis ārsts, bet grāfs Ļicinskis.

Viņš tieši žēlojās grāfam par vārgo veselību.

—    Velns parāvis, kāda draņķīga dzīve! Tiesa, tēvs man mantojumā atstāja pusmiljonu, bet piedevām arī četras slimības, no kurām katra vērta miljonu . . . Ek, cik neērti bčz pensneja! … Nu un iedomājieties, grāf: nauda izgāja, bet kaites palika. Arī pats es pagādāju sev vēl pāris kaišu un mazliet parādu, tātad situācija skaidra: pietiek ieskrāpēt sev ar spraužamadatu, un jau jāsūta pēc zārka un notāra.

—   Jā-a! — grāfs piekrita. — Tomēr nedomāju, ka šādā situācijā jums būtu jāputina sevi ārā ar notāriem!

—   īstenībā mani ruinē tiesas pristavi.

Runādams barons sasprindzināti klausījās balsīs, kas nāca no priekštelpas, bet neko nevarēja saprast. Tikai tad, kad dzirdēja, durvis aizcērtamies, noskripstam aizšaujamo un nožvadzam durvju ķēdi, viņš pēkšņi ieaurojās:

—   Konstancij!

Brīdi vēlāk bez sevišķas steigas ienāca sulainis.

—   Kas tur bija? … Droši vien Goidcigers . . . Vai es tev neteicu, lai tu ar to neģēli neielaistos nekādās sarunās, bet aiz krāgas — un lejā pa trepēm! Iedomājieties tikai, — viņš griezās pie Ļicinska, — tas nelietis neliek man mieru ar viltotu vekseli par četri simti rubļiem un viņam netrūkst bezkaunības prasīt, lai es maksāju!

—   Vajag iesūdzēt tiesā, jā-a …

—   Nesūdzēšu .. . Neesmu prokurors, kam pienākums tvarstīt blēžus. Bez tam es negribu, ka manis dēļ jāiet bojā kādam nabagam, kas beidzas vai nost, atdarinādams svešus parakstus … Es gaidu, lai Goidcigers pats iesūdz tiesā un tad, nevienu neapvainodams, es paziņošu, ka tas nav mans paraksts.

—   Tas nebūt nebija Goidcigers, — iestarpināja Konstancijs.

—    Kas tad? . . . Pārvaldnieks? … Varbūt drēbnieks? …

—   Nebūt ne .. . Šis te pans … — atbildēja Konstancijs un pasniedza Kšešovskim vizītkarti. — Kārtīgs cilvēks, bet kā jau pans barons vēlēja, es viņu izliku…

—   Ko? … — grāfs pārsteigts jautāja, pametis acis uz vizītkarti. — Jūs Vokuļski likāt nepieņemt? …

—   Jā, — barons apstiprināja. — Tumša persona, katrā gadījumā … labā sabiedrībā neiederas …

Grāfs Ļicinskis nepiekrītoši sakustējās krēslā.

—   Nebiju cerējis dzirdēt šādu spriedumu par šo panu … no jums … Jā-ā …

—   Nciztulkojiet, grāf, manus vārdus ļaunā nozīmē, —barons steidzās paskaidrot. — Pans Vokuļskis neizdarīja nekā zemiska, tikai … tādu mazu cūcību, kas varbūt iederas tirdzniecībā, bet ne labā sabiedrībā …

Grāfs no krēsla, bet Konstancijs no sliekšņa cieši vēroja Kšešovski.

—   Spriediet pats, grāf, — barons turpināja. — Savu ķēvi es atdevu panei Kšešovskai, savai likumīgajai dzīves biedrenei dieva un cilvēku priekšā, par astoņi simti rubļiem. Sadusmojusies uz mani nezin par ko, pane Kšešovska nolēma, lai notiek kas nolikdams, pārdot to. Gadījās pircējs, pans Vokuļskis, un, izmantodams sievietes afektu, nolēma nopelnīt uz ķēvi divi simti rubļu! … Viņš par to deva tikai sešus simtus …

—   Viņam bija tiesības, jā-ā … — iestarpināja grāfs.

—   Ak dievs! … Es zinu, ka bija tiesības . .. tomēr cilvēks, kas lielīdamies citu priekšā, izsviež tūkstoš rubļus, bet klusībā nopelna uz histēriķu rēķina divdesmit piecus procentus, tāds cilvēks neatstāj patīkamu iespaidu … Tas nav džentlmenis .. . Protams, noziegums tas nav, tomēr … tas ir tas pats, ja kāds, apdāvinādams paziņas ar paklājiem un šallēm, svešiem slepus vilktu no kabatām mutautiņus. Jūs tak nenoliegsiet to …

Grāfs klusēja un tikai pēc laiciņa ierunājās:

—   Jā-a! … Bet vai tas ir pierādīts?

—   Pilnīgi. Sarunas starp pani Kšešovsku un šo panu veda mans Maruševičs, un visu to es uzzināju no viņa.

—   Jā-a … Lai nu kā, bet Vokuļskis ir lielisks komersants un vadīs mūsu sabiedrības lielas …

—   Ja tikai neapvedīs . ..

Konstancijs, joprojām stāvēdams uz sliekšņa, nožēlā šūpoja galvu, līdz beidzot, zaudējis pacietību, iejaucās:

—   Eh! … Ko jūs, pan, runājat… Tfu! … gluži kā bērns …

Grāfs paraudzījās viņā ar ziņkāri, bet barons uzbļāva:

—    Ko tu, muļķi, jaucies, kad tev neviens nejautā? …

—    Kā tad nejaukties, ja jūs ir runājat ir darāt gluži kā bērns … Es esmu tikai sulainis, bet labāk ticēšu tādam, kas, nākdams vizītē, dod man divus rubļus, nekā tādam, kas no manis aizņemas pa trijniekam un nemaz nesteidzas ar atdošanu. Are, kā tas ir: pans Vokuļskis man šodien iedeva divus rubļus, bet pans Maruševičs .. .

—   Ārā!… — ieaurojās barons, ķerdams karafi, un Konstancijs uzskatīja par lietderīgāku paslēpties no sava saimnieka aiz durvīm. — Ak tu nelietīgais kalps! … — barons piemetināja, redzams stipri saniknots.

—   Jūs jūtat vājību pret šo Maruševiču? — ievaicājās grāfs.

—    Viņš ir ļoti krietns zēns … No kādām tik situācijām viņš mani nav izpestījis! … Cik reižu nav pierādījis savu gandrīz vai sunisko uzticību! …

—   Jā-a … — domās iegrimis norūca grāfs.

Kādu brīdi vēl pasēdējis klusēdams, viņš piecēlās un atvadījās.

Ceļā uz mājām grāfs Ļicinskis vairākārt domās atgriezās pie Vokuļska. No vienas puses, viņš par pilnīgi dabisku uzskatīja, ka tirgotājs gūst peļņu pat no sacīkšu zirga; tomēr, no otras puses, juta dziļu nepaliku pret tamlīdzīgām operācijām, un pilnīgi nepieņemams viņam šķita tas, ka Vokuļskis ielaižas kaut kādās darīšanās ar Maruševiču — šo, izsakoties cik vien maigi iespējams, aizdomīgo tipu.

«Gluži vienkārši — viņš ir pie bagātības ticis parvēnijs!» grāfs norūca. «Pāragri mēs par viņu sajūsmināmies, kaut gan … tirdzniecības sabiedrību viņš var vadīt.. . Protams, zem stingras mūsu kontroles.»

Dažas dienas vēlāk, ap deviņiem no rīta, Vokuļskis saņēma divas vēstules — vienu no Melitones, otru — no kņaza advokāta.

Nepacietībā viņš atplēsa pirmo, Melitone rakstīja tikai dažus vārdus: «Šodien Lazenkos parastajā laikā.» Vokuļskis pārlasīja vēstuli vairāk reižu, pēc tam negribīgi ķērās pie advokāta vēstules, kas viņu lūdza šodien vienpadsmitos no rīta ierasties uz apspriedi Lencku nama pirkšanas jautājumā. Vokuļskis atviegloti nopūtās: laika pietiks.

Tfeši vienpadsmitos viņš bija jurista kabinetā, kur priekšā sastapa jau veco Šlangbaumu. Pavisam nevilšus viņš ievēroja, ka sirmais ebrejs uz brūno mēbeļu un sienu fona izskatījās ļoti solīds un ka advokātam labi piestāv brūnās safjāna kurpes.

—      Jums, pan Vokuļski, ir laime, — Slangbaums ierunājās.

—    Kolīdz jūs sadomājāt pirkt māju, tā namu cenas kāptin kāpj. Jūs redzēsiet, ticiet maniem vārdiem, ka pusgada laikā atgūsiet visu naudu, ko ieguldījāt šai namā, un piepelnīsiet vēl klāt! Un līdz ar jums arī es.

—   Jūs tā domājat? — Vokuļskis nevērīgi ierunājās.

—   Tur nav ko domāt, — ebrejs turpināja, — es jau pelnu. Vakar baroneses Kšešovskas advokāts aizņēmās no manis desmit tūkstošus līdz Jaungadam un deva astoņi simti rubļu procentus.

—   Kā, vai tad arī viņai vairs nav naudas? — Vokuļskis griezās pie advokāta.

—   Viņai bankā guļ deviņdesmit tūkstoši, bet barons uzlicis uz tiem aizliegumu. Brīnišķīgu laulības līgumu viņi noslēguši, ko? — advokāts iesmējās. — Vīrs uzliek aizliegumu uz naudu, kas ir neapstrīdams sievas īpašums un pret kuru viņš ierosinājis tiesas procesu par īpašuma sadalīšanu… Atzīstos, man vēl pagaidām tādus kontraktus nav gadījies rakstīt, ha-ha-ha! — jurists smējās, vilkdams dūmus no lielās dzintara pīpes.

—   Bet kādai vajadzībai baronese no jums aizņēmās tos desmit tūkstošus, pan Slangbaum? — jautāja Vokuļskis.

—   Jūs nesaprotat? Namu cenas kāpj, un advokāts baronesei paskaidrojis, ka Lencka māju tai neiegūt lētāk par septiņdesmit tūkstošiem. Viņa to labprāt nopirktu gan par desmit tūkstošiem, bet neko darīt! …

Jurists nosēdās aiz galda un ierunājās:

—   Un tā, cienījamais pan Vokuļski, Lencku ģimenes namu,— viņš viegli palocīja galvu, — jūsu vārdā pērku nevis es, bet šeit klātesošais — viņš paklanījās — pans S. Slangbaums …

—   Varu nopirkt, kāpēc ne, — ebrejs nomurmināja.

—   Bet ne lētāk par deviņdesmit tūkstošiem, — Vokuļskis atgādināja, — un vai-rāk-so-lī-ša-nas ceļā … — viņš uzsvēra.

—   Kāpēc ne? Nav mana nauda! … Jūs gribat maksāt, gan atradīsies arī konkurenti solīšanā … Ja man būtu tik tūkstošu, cik šeit Varšavā visādiem darījumiem var sarunāt cienījamus cilvēkus un turklāt katoļus, es būtu bagātāks par pašu Rotšildu!

—   Tātad būs arī kārtīgi konkurenti, — jurists atkārtoja.

—    Lieliski. Tagad es nodošu panam Slangbaumam naudu . . .

—   Tas nav vajadzīgs, — sacīja ebrejs.

—    Bet pēc tam sastādīsim aktiņu, pamatojoties uz kura pans S. Slangbaums no cienījamā pana S. Vokuļska aizņemas deviņdesmit tūkstošus rubļu un garantē šo summu ar jaunnopirkto namu. Gadījumā, ja pans S. Slangbaums līdz 1879. gada 1. janvārim augstāk minēto summu neatdos …

—    Un neatdošu ar …

—   Tādā gadījumā viņa nopirktais godājamās Lencku ģimenes nams pāries cienījamā pana S. Vokuļska īpašumā.

—    Kaut vai tagad pāriet … es tur pat kāju nesperšu, — sacīja ebrejs, atmezdams ar roku.

—    Brīnišķīgi! — iesaucās jurists. — Rīt mums būs aktiņš, bet pēc nedēļas … vai desmit dienām — arī māja. Kaut til<ai jūs, cienījamais pan Staņislav, nepazaudētu šai darījumā desmit, piecpadsmit tūkstošus.

—   Es tikai iegūšu, — Vokuļskis pastāvēja pie sava un atsveicinājās no jurista un Slangbauma.

—   Vienu mirklīti … — advokāts atcerējās, aizvadījis Vokuļski uz viesistabu. — Mūsu grāfi ir ar mieru piedalīties sabiedrībā", tikai ar nedaudz samazinātiem ieguldījumiem, un prasa stingru kontroli pār lietu vešanu.

—   Viņiem taisnība.

—   Sevišķu piesardzību izrāda grāfs Ļicinskis. Nesaprotu, kas viņam lēcies! …

—   Iegulda naudu, tādēļ arī kļūst uzmanīgs. Iekams deva tikai vārdu, bija drošāks …

—   Nē, nē, nē … — advokāts pārtrauca viņu. Seit slēpjas kaut kas cits, un es to uzzināšu . . . Kāds mums met sprunguļus ceļā …

—    Ne jau jums, bet man, — Vokuļskis pasmaidīja. — Pēdīgi man vienalga un es nedusmotos, ja šie kungi nemaz neiestātos sabiedrībā …

Viņš advokātam vēlreiz paspieda roku un steigšus devās uz veikalu. Tur gadījās vairākas svarīgas darīšanas, kas viņu aizturēja ilgāk, nekā bija paredzēts. Tikai ap pusdiviem Vokuļskis nokļuva Lazenkos.

305

EŽainā parka vēsums nevis nomierināja, bet satrauca viņu vēl vairāk. Viņš soļoja tādā steigā, ka brīžiem nodomāja: vai

20 Lelle, i

tikai nepievērš sev gājēju uzmanību? Tad viņš gāja lēnāk, juzdams, ka sirds nepacietībā vai plīst.

«Droši vien es viņus vairs nesastapšu!» viņš izmisumā atkārtoja.

Gandrīz pie paša dīķa uz zaļo puķu dobju fona beidzot viņš ieraudzīja Izabellas pelnu pelēko uzmetni. Viņa stāvēja krastā kopā ar grāfieni un tēvu un meta medus raušus gulbjiem; viens uz savām neglītajām kājām pat bija izčāpojis no ūdens un novietojies pie Izabellas kājām.

Pirmais Vokuļski pamanīja Tomašs.

—   Tā tik ir sagadīšanās! — viņš uzsauca Vokuļskim. — Jūs šinī dienas laikā Lazenkos?! …

Vokuļskis paklanījās dāmām un priecīgā izbrīnā ievēroja Izabellas vaigiem tvīkuma sārtumu.

—   Es nāku uz šejieni, kad jūtos noguris no darba … tas ir, diezgan bieži…

—   Taupiet savus spēkus, pan Vokuļski! … — svinīgi brīdināja Tomašs, padraudēdams ar pirkstu … A propos, — viņš piebilda pusbalsī, — iedomājieties tikai, par manu namu baronese Kšešovska tagad gatava dot jau septiņdesmit tūkstošus … Es droši vien dabūšu simt tūkstošus, ja ne vēl visus simt desmit… Tās vairāksolīšanas ir ļoti svētīgas!

—   Es tik reti redzu jūs, pan Vokuļski, ka tūlīt ķēros pie lietas … — grāfiene iesaucās.

—    Esmu jūsu rīcībā . ..

—   Cienījamais pan! — viņa iesaucās, komiskā pazemībā salikusi rokas, — lūdzu, ziedojiet maniem bāreņiem gabalu katūna … Redziet, kā esmu iemācījusies lūgt dāvanas! …

—   Vai pane grāfiene būs tik laipna pieņemt divus? . ..

—   Tikai tai gadījumā, ja otrs būs linu audekla…

—   O, tantiņ, kas par daudz, tas par daudz! — smiedamās viņu pārtrauca Izabella. — Ja jūs negribat izputēt, — viņa griezās pie Vokuļska, — bēdziet ātrāk projām. Es aizvedīšu jūs uz oranžēriju, bet viņi lai atpūšas tepat…

—   Un tu nebaidies, Bella? …

—   Es domāju, tantiņa nešaubās, ka pana Vokuļska sabiedrībā man nenotiks nekas ļauns

Vokuļskim asinis iesitās galvā; uz grāfienes lūpām pazibēja tikko manāms smaidiņš.

Tas bija viens no tiem mirkļiem, kad daba savalda savus varenos spēkus un apstājas savā mūžīgi nebeidzamajā darbā, lai spilgtāk izceltu sīko un zūdīgo būtņu laimes mirkļus.

Vējš tik tikko elpoja un, šķita, tikai tādēļ, lai nestu atvieglojošu vēsmu līdzās snaudošajiem putnēniem un palīdzētu lidojumā kukaiņiem, kuri steidzās uz kāzu mielastu. Koku lapas šūpojās tik liegi, it kā tās nekustinātu vēja dvesma, bet klusi slīdoši saules stari. Mitrajā lapājā gan te, gan tur iemirgojās krāsaini rasas pilieni gluži kā no debesīm nokritušas varavīksnes drumslas.

Likās, viss pamiris: saule un koki, gaismas un ēnas kūļi, gulbji dīķī, odu bari virs tiem, pat vizošie viļņi zilajā ūdens spogulī. Vokuļskim šķita, ka netveramā laika skrēja attālinās šai brīdī no zemes, atstādama aiz sevis debesīs tikai dažas baltas joslas, un no šī mirkļa nekas vairs nemainīsies; viss paliks tā, kā ir, uz mūžiem. Ka viņi ar Izabellu mūžīgi tā staigās pa saules apspīdēto pļavu, zaļa lapotņu jumola ieskauti, kurā šur un tur kā melni briljanti mirgo ziņkāras putnu acis; ka viņa paša dvēsele vienmēr būs neizmērojama klusuma pārpilna, bet Izabella — allaž tik sapņaina un pietvīkusi kā pašlaik, un viņiem pa priekšu, gaisā skūpstīdamies, vienmēr lidos, lūk, šie divi baltie taurenīši.

Viņi bija veikuši jau pusceļu līdz oranžērijai, kad Izabella, acīm redzot, norūpējusies par šo klusumu dabā un starp viņiem, ierunājās:

—    Vai nav tiesa, ļoti jauka diena? Pilsētā neciešama svelme, bet šeit patīkams dzestrums. Man Lazenki šai stundā ļoti patīk: cilvēku maz, katrs var atrast sev vientulīgu kaktiņu. Vai jūs mīlat vientulību?

—   Esmu pie tās pieradis.

—   Vai jūs bijāt uz Rossi koncertu?… — viņa jautāja, vēl vairāk pietvīkdama. — Kā, jūs neesat redzējis Rossi? … — viņa atkārtoja, pārsteigta raudzīdamās viņam acīs.

—    Neesmu, bet… redzēšu.

—    Mēs ar tanti bijām jau uz divām izrādēm.

—    Iešu uz visām . ..

20*

307

—    Ak, cik tas jauki! Jūs redzēsiet, kāds viņš liels mākslinieks. Sevišķi brīnišķīgs viņš ir Romeo lomā, kaut gan … nav vairs pirmajā jaunībā … Mēs ar tanti pazīstam viņu no Parīzes laikiem … Ļoti jauks cilvēks, bet vairāk par visu — ģeniāls

traģiķis. Viņa spēlē vispatiesākais reālisms apvienojas ar visromantiskāko ideālismu …

—   Viņam patiesi jābūt lielam, ja spējis modināt jūsos tik daudz apbrīnas un simpātijās, — Vokuļskis pievienojās.

—■ Jūs neesat maldījies. Es zinu, man dzīvē nav lemts veikt kaut ko ievērojamu, bet es vismaz protu novērtēt ievērojamus cilvēkus .. . Jebkurā nozarē … pat uz skatuves … Bet, vai jūs varat iedomāties, — Varšava nenovērtēja viņu pēc nopelniem …

—   Vai tas maz iespējams? .. . Viņš tak ir ārzemnieks …

—   Jūs esat indīgs, — viņa pasmaidīja, — bet es to attiecināšu uz Varšavu un nevis Rossi . ., Tik tiešām, man kauns par mūsu pilsētu!… Ja es būtu publika, protams — vīriešu dzimuma, es viņu apbērtu ziediem un rokas man būtu pietūkušas no aplausiem … Bet te aplausi samērā šķidri, un par ziediem neviens pat neiedomājas … Tik tiešām mēs vēl esam barbari…

—   Aplausi un puķes — tas ir tāds sīkums, ka … tuvākajā izrādē Rossi tie būs drīzāk par daudz nekā par maz, — sacīja Vokuļskis.

—   Jūs esat pārliecināts? — viņa vaicāja, izteiksmīgi lūkodamās Vokuļskim acīs.

—   Nu, protams . . . garantēju jums, ka tā būs …

—   Būšu ļoti priecīga, ja jūsu pareģojums piepildīsies… Tagad varbūt atgriezīsimies pie viņiem? …

—   Katrs, kas jums sagādā patīkamus brīžus, pelna visaugstāko atzinību .. .

—   Bet atļaujiet! — viņa smiedamās pārtrauca. — Jūs pats sev tikko izteicāt komplimentu …

Viņi pagriezās no oranžērijām atpakaļ.

—   Es iedomājos, cik liels būs Rossi pārsteigums, — Izabella turpināja, — kad viņš dzirdēs -ovācijas. Viņš jau bija zaudējis jebkuras cerības un gandrīz nožēlo, ka atbraucis uz Varšavu . . . Aktieri, neizslēdzot arī vislielākos, ir īpatnēji ļaudis: slava un suminājumi viņiem tikpat nepieciešami kā mums gaiss vai barība. Kluss, pašaizliedzīgs darbs, kaut arī tas būtu visauglīgākais, — tas nav priekš viņiem. Viņiem nepieciešami atrasties pirmajā plānā, pievērst sev visu skatienus, savaldzināt tūkstošiem siržu … Rossi pats apgalvo, ka viņš mirlu labāk gadu ātrāk uz skatuves pārpildītā un sajūsmas pilnā zālē nekā gadu vēlāk nedaudzu pielūdzēju vidū. Vai nav dīvaini?

—    Viņam taisnība, ja pilna zāle ir viņa lielākā laime.

—   Jūs uzskatāt, ka ir tāda laime, par kuru vērts samaksāt ar daļu dzīves? — jautāja Izabella.

—    Un nelaimes, kurām var izbēgt līdzīgā kārtā, — Vokuļskis atteica. v

Izabella iegrima domās, un tālāk viņi abi soļoja klusē-, dami.

Pa šo laiku grāfiene, sēdēdama pie dīķa un barodama gulbjus, sarunājās ar Tomasu.

—   Vai tu neuzskati, ka tas Vokulskis ir aizrāvies ar mūsu . Bellu? …

—    Nedomāju.

—   Pat ļoti; mūsdienu tirgotāji prot kalt drosmīgus plānus.

—    No plāna līdz realizācijai tālu, — mazliet uztraucies atbildēja Tomašs. —Un, ja arī tā būtu, man gar to nav nekādas daļas. Par Vokuļska domām es neatbildu, bet par Bellu es esmu mierīgs.

—   Jā, man nav nekas tam pretim, grāfiene turpināja. — Lai notiktu kas notikdams, es, redzams, samierināšos ar dieva gribu, sevišķi, ja no tā gūst nabagie … Un šinī gadījumā viņi nenoliedzami gūst. . . Mana patversme drīz vien būs pirmā pilsētā — un tikai tāpēc, ka šis pans izjūt vājību pret Bellu …

—   Liecies mierā … Viņi jau atgriežas! … — Tomašs pārtrauca viņu.

Patiešām, alejas galā parādījās Izabella un Vokuļskis. Tomašs uzmanīgi paraudzījās viņos un tikai tagad pamanīja, ka abi šie cilvēki gan augumos, gan kustībās lieliski saderas kopā: viņš, par galvas tiesu garāks nekā Bella, spēcīgu stāvu, soļoja stalti, atgādinādams bijušu karavīru, viņa — mazliet sīkāka, bet iznesīga, kustējās uz priekšu, it kā slīdēdama. Pat Vokuļska baltais cilindrs un gaišais mētelis lieliski harmonēja ar Izabellas pelnu pelēko apmetni.

«Kam viņam tas baltais cilindrs?» ar īgnumu nodomāja pans Tomašs. Tad viņam galvā iešāvās dīvaina asociācija: Vokuļskis ir parvēnijs, kuram par tiesībām valkāt baltu cilindru jāmaksā viņartī mazākais piecdesmit procentus no ieguldītā kapitāla. Bet pats paraustīja par to plecus.

—   Cik tur skaisti, tante, tanīs alejās! — Izabella sauca tuvodamās. — Mēs ar jums nekad neesam bijušas tajā pusē. Lazenki tikai tad ir jauki, kad var staigāt ātri un tālu.

—   Tādā gadījumā palūdz panu Vokuļski, lai viņš biežāk pavada tevi pastaigās, — grāfiene atbildēja ar sevišķu pieskaņu balsi.

Vokuļskis palocījās, Izabella mazliet sarauca uzacis, bet Tomašs sacīja:

—   Vai nebūtu laiks atgriezties mājās?

—   Domāju gan, — grāfiene piekrita. — Jūs vēl paliksiet?

—   Jā. Vai drīkstu dāmas pavadīt līdz pajūgam?

—   Laipni lūdzam. Bella, ņem mani zem rokas.

Grāfiene ar Izabellu gāja pa priekšu, Tomašs un,Vokuļskis — aiz muguras. Baltais cilindrs Tomasā viesa tik daudz rūgtuma, nepatikas un īgnuma, ka tikai pieklājības pēc viņš piespieda sevi smaidīt. Beidzot, lai kaut ko runātu ar Vokuļski, viņš atkal sāka stāstīt par savu māju, par kuru cerot iegūt četrdesmit vai piecdesmit tūkstošus tīras peļņas.

Šie skaitļi savukārt sabojāja garastāvokli Vokuļskim, kurš atkārtoja pie sevis, ka vairāk par trīsdesmit tūkstošiem viņš nekādi nevar pielikt.

Tikai tad. kad piebrauca pajūgs un Tomašs, iesēdinājis dāmas un apsēdies pats, uzsauca: «Brauc!» — Vokuļskim izzuda nepatīkamā sajūta un atkal pamodās skumjas pēc Izabellas.

«Tik īsu brīdi!» viņš nočukstēja ar nopūlu raudzīdamies uz Lazenku ceļu, kur šai brīdī parādījās rati ar zaļu mucu, no kuras aplaistīja šoseju.

Pa to pašu celiņu kā iepriekš Vokuļskis vēlreiz devās uz oranžērijas pusi, meklēdams smalkajā smiltī Izabellas kurpju pēdas. Viss bija pārvērties. Vējš pūta spēcīgāk, saduļķoja dīķī ūdeni, izdzenāja taureņus un putnus, sastūma mākoņu grēdas, kuras aizvien biežāk aizsedza saules spozmi.

—   Cik šeit garlaicīgi! — viņš nočukstēja un pagriezās atpakaļ.

Vokuļskis iesēdās savā ekipāžā un, pievēris acis, baudīja patīkamās šūpas. Viņam šķita, ka, līdzīgi putnam, sēž uz zara, ko vējš liec te pa labi, te pa kreisi, augšup un lejup, un piepeši iesmējās, atcerējies, ka šī patīkamā šūpošanās viņam izmaksā ap tūkstoš rubļu gadā.

—    Muļķis es esmu, muļķis! — viņš atkārtoja. — Kāda velna pēc es lienu cilvēkos, kuri vai nu nesaprot manus upurus, vai smejas par manu neveiklo cenšanos? Kam man šis pajūgs? … Vai es tikpat labi nevarētu braukt ar ormani vai tanī tur grabošajā omnibusā ar audekla aizkariem? …»

Apsitājies mājas priekšā, Vokuļskis atcerējās Izabellai doto solījumu par ovācijām Rossi.

«Protams, viņam būs ovācijas, ha! Un kādas vēl… Rīt izrāde …»

Pievakarē viņš aizsūtīja sulaini uz veikalu pēc Obermaņa. Sirmais inkasents tūdaļ atsteidzās, nemiera tirdīts: vai tikai Vokuļskis nav pārdomājis un neliek atdot nozaudēto naudu? …

Bet Vokuļskis saņēma viņu ļoti laipni un pat ieveda savā kabinetā, kur viņi norunāja veselu pusstundu. Par ko gan ? …

Šis jautājums — par ko Vokuļskis varētu runāt ar Obermani — ārkārtīgi ieinteresēja sulaini. Nu, protams, par pazaudēto naudu . . . Centīgais puisis lika pamīšus te vienu, te otru ausi pie atslēgas cauruma, daudz redzēja, daudz dzirdēja, tomēr saprast gan nekā nesaprata. Viņš redzēja, ka Vokuļskis iedeva Obermanim prāvu žūksni piecrubļu zīmju un dzirdēja ērmotus vārdus:

—   Lielajā teātrī. . . balkonā un galerijā … kapelmeistaram ziedu kum … buķeti pāri orķestrim.

«Kas par velnu, vai tik vecais nav sācis tirgoties ar teātra biļetēm, ko? …»

Padzirdējis kabinetā soļu troksni, sulainis aizlavījās uz priekšistabu, lai tur noķertu Obermani. Tikko inkasents parādījās, viņš jautāja:

—   Nu, kā tad beidzās ar naudu? … Cik es te nepūlējos, lai vecais jūs palaistu tā vieglāk, un beigās panācu, ka viņš nosolījās: «Labi, paraudzīsimies, ko tur varēs darīt!…» Bet tagad redzu, panam Obermanim izdevies salīgt. .. Nu, vai vecais šodien labā omā? …

—   Kā vienmēr, — attrauca inkasents.

—s Bet tad izrunājāties gan abi… Laikam jau vēl par ko citu ^rī, ne tikai par naudu vieoi. .. Varbūt par teātri, mūsu vecais ļoti mīl teātri…

Bet Obermanis uzmela viņam niknu skatienu un, nekā neatbildējis, izgāja. Pirmajā mirklī sulainis aiz pārsteiguma pat muti ieplēta, bet atguvies draudoši pavicināja ar dūri.

— Pagaid tu man! … — viņš nošņāca. — Es tev parādīšu .. Lielskungs atradies, vai tu redzējies … Nozog četri simti rubļu un nu vairs ar cilvēku ne parunāt negrib! …

ASTOŅPADSMITĀ NODALA VECA VEIKALVEŽA NEIZPRATNE, PĀRDZĪVOJUMI UN NOVĒROJUMI

Ignācijam Zeckim atkal bija pienākušas nemiera un pārsteigumu dienas.

Tas pats Vokuļskis, kurš pērngad aizšāvās uz Bulgāriju, bet pirms pāris nedēļām gluži kā augstmanis izklaidējās ar sacīkstēm un divkaujām, tas pats Vokuļskis šodien dīvainā kārtā aizrāvies ar teātra izrādēm. Un ja nu vismaz ar poļu, bet — ar itāliešu … Viņš, kas itāliešu valodā nesaprata ne vārda!

Šī jaunā manija turpinājās jau gandrīz nedēļu, kas izbrīnīja un sarūgtināja ne tikai Ignāciju vien.

Reiz, piemēram, vecais Slangbaums, redzams kādā svarīgā lietā, meklēja Vokuļski veselu pusdienu. Viņš ieradās veikalā — Vokuļskis tikko kā bija izgājis no veikala, iepriekš likdams aiznest aktierim Rossi lielu Saksijas porcelāna vāzi. Slangbaums steidzās uz viņa dzīvokli — Vokuļskis tikko kā bija atstājis dzīvokli un aizbraucis pie Bardcta pēc ziediem. Vecais ebrejs, lai viņu panāktu, viebdamies paņēma ormani. Lai gan viņš upurēja ormanim zlotu un astoņus grašus par vedumu prasīto četrdesmit grašu vietā, taču, kamēr nokaulēja par zlotu un astoņiem, grašiem un aizbrauca līdz Bardetam, Vokuļskis jau bija prom no dārzniecības.

—   Un jūs nezināt uz kurieni viņš aizbrauca? — Slangbaums vaicāja dārzniekam, kurš ar naža palīdzību sēja iznīcību starp viskrāšņākajiem ziedu ceriem.

—   Vai es zinu, iespējams — uz teātri, — atbildot dārzniekam bija tāds izskats, it kā viņš ar šo līko nazi gribētu klupt Slangbaumam pie rīkles.

Ebrejs, kuram tieši tas iešāvās prātā, cik vien ātri varēdams aizvācās no oranžērijas un kā lingas sviests akmens iemetās pajūgā. Ormanis, paguvis saostīties ar asinkārlgo dārznieku, paziņoja, ka ne par kādiem dārgumiem pasaulē nebraukšot tālāk, ja braucējs nedošot viņam četrdesmit grašus par nākamo braucienu un neatdošot vēl tos divus grašiis, ko norāvis pie pirmā brauciena.

Slangbaums juta, ka sirds gandrīz vai apstājas, un pirmajā mirklī gribēja vai nu kāpt ārā, vai pasaukt policistu. Tomēr atcerējies, cik liela netaisnība un ļaunprātība tagad valda kristīgajā pasaulē un cik liels naids pret ebrejiem, viņš piekrita visām nekaunīgā ormaņa prasībām un vaidēdams brauca uz teātri.

Te sākumā nebija ar ko runāt, pēc tam ar viņu negribēja runāt, līdz beidzot viņš uzzināja, ka Vokuļskis nupat kā bijis šeit, bet pirms mirkļa devies uz Ujazdovskas alejām … Vārtos vēl bija dzirdama viņa karietes rīboņa . ..

Slangbaumam nolaidās rokas. Kājām viņš vilkās atpakaļ uz Vokuļska veikalu, pie gadījuma vai simto reizi nolādēdams savu dēlu par to. ka tas saucas par Ilenriku, valkā svārkus un ēd trefa ēdienus, un beidzot devās pie Ignācija izkratīt sirdi.

— Nu, ko tas jūsu pans Vokuļskis dara! … — viņš sūdzējās vaimanājošā balsī. — Man bija tāda lieta, ka viņš piecās dienās būtu nopelnījis trīssimt rubļu … Arī es būtu nopelnījis simt rubļu . .. Bet viņš tikai vizinās pa pilsētu, kamēr es par braukšanu izdevu divus zlotus un divdesmit grašus … Vai, ir gan razbainieki tie ormaņi …

Ignācijs, protams, pilnvaroja Šlangbaumu noslēgt darījumu un ne vien atdeva par braukšanu izdoto naudu, bet piedevām uz sava rēķina lika viņu aizvest līdz Elektorālai ielai, kas veco tā aizkustināja, ka, iedams prom, viņš noņēma no sava dēla vecāku lāstus un pat uzlūdza pie sevis uz sestdienas pusdienu maltīti.

«Lai nu kā,» prātoja pie sevis Zeckis, «muļķīga lieta ar to teātri, bet vēl sliktāk, ka Stahs atstāj novārtā veikalu . ..»

Citreiz atkal veikalā ieradās plaši pazīstamais un cienījamais jurists, kņaza labā roka, visas arislokratijas padomdevējs, lai uzlūgtu Vokuļski pie sevis uz kādu vakara sēdi. Ignācijs nezināja, kur sēdināt ievērojamo personu, un nevarēja vien nopriecāties j)ar godu, kādu tas bija parādījis viņa Staham. Bet Stahs lepno ielūgumu uzņēma pavisam vienaldzīgi un pat atteicās ierasties, ar ko mazliet aizskāra juristu, kurš, vēsi atsveicinājies, tūdaļ devās prom.

—   Kāpēc tu nepieņēmi ielūgumu?… — Ignācijs nelaimīgs jautāja.

—   Tāpēc, ka man jābūt teātrī, — atbildēja Vokuļskis.

Patiesi draudīgs nemiers Zecki pārņēma, kad tai pašā dienā

pirms septiņiem pie viņa ieradās inkasents, Obermanis, lūgdams pieņemt šodienas rēķinu.

—   Pēc astoņiem … pēc astoņiem … — atteica Ignācijs. — Tagad man nav vaļas.

—    Bet pēc astoņiem man nebūs vaļas, — iebilda Obermanis.

—    Kā tā? … Ko tas nozīmē"? …

—   To, ka pusastoņos man ar saimnieku jābūt teātrī… — Obermanis norūca, mazliet paraustījis plecus.

Tai pašā mirklī smaidīdams atvadīties pienāca Zemba.

—   Kā, pan Zemba, jūs jau prom? Bez ceturkšņa septiņos? … — plaši iepletis acis, pārsteigts jautāja Ignācijs.

—   Man jānogādā ziedi Rossi, — pieklājīgi atbildēja Zemba un pasmaidīja vēl laipnāk.

Zeckis saķēra abās rokās galvu.

—    Prātā sajukuši ar to teātri! — viņš iesaucās. — Varbūt arī mani vilks uz turieni? … Nu nē, ar mani tas numurs neies cauri! . ..

Juzdams, ka kuru katru dienu Vokuļskis var iedomāties pierunāt arī viņu, Ignācijs domās sastādīja runu, kurā viņš taisījās paziņot, ka neies uz itāliešiem, un piedevām gribēja atgriezt Vokuļski pie prāta apmēram šādiem vārdiem:

—   Liecies mierā .. . Ko tu ar šīm muļķībām! … — un tā tālāk.

Tikmēr Vokuļskis ienāca reiz veikalā ap pulksten sešiem un bez kādas pierunāšanas, pateica Zcckim, kurš sēdēja pie rēķiniem:

—    Mans dārgais, šodien Rossi tēlo Makbetu. Esi tik mīļš, apsēdies pirmajā rinda, te būs biļete, un pēc trešā cēliena pasniedz viņam šo albumu …

Un bez jebkādām ceremonijām, pat bez tuvākiem paskaidrojumiem, iedeva Ignācijam albumu ar Varšavas un varšaviešu fotogrāfijām, vērtībā mazākais par piecdesmit zlotiem! .. .

Ignācijs jutās dziļi aizskarts. Viņš piecēlās no krēsla, sarauca uzacis un jau pavēra muti, lai izteiktu savu sašutumu, bet Vokuļskis, pat nepaskatījies uz viņu, steidzīgi izgāja no veikala.

Lai neapbēdinātu Stahu, Ignācijs, protams, bija spiests iet uz teātri.

Teātri Ignāciju sagaidīja vesela virkne pārdzīvojumu.

Vispirms viņš devās augšā pa kāpnēm, kas veda uz galeriju, kur parasti mēdza iet vecos, labos laikos. Tur vietu ierādītājs aizrādīja, ka viņa vieta pirmajā rindā parterā, apveltīdams pie tam Zecki ar skatienu, kas pauda, ka viņa tumši zaļie svārki, albums padusē un pat fizionomija a la Napoleons III zemākajai teātra vadībai šķiet stipri aizdomīgi.

Nokaunējies Ignācijs nokāpa lejā galvenajā vestibilā, spiezdams pie sāna albumu un klanīdamies visām dāmām, kurām viņam bija tas gods iet garām. Sāda pieklājība, pie kuras varšavieši nebija pieraduši, jau vestibilā pievērsa viņam vispārēju uzmanību. Visapkārt jautāja: «Kas tas tāds?» — un, lai gan neviens nezināja, kas tā par personu, vienā mirklī tika ievērots, ka Ignācija cilindra mūžs rēķināms uz gadiem desmit, kaklasaites — uz pieciem, bet tumši zaļo svārku un šauro, rūtoto bikšu izcelšanās sniedzas krietni vien tālākā pagātnē. Visi nosprieda, ka tas ir ārzemnieks, tomēr, kad viņš griezās pie šveicara ar jautājumu: «Kā nokļūt līdz parteram?» — atskanēja smiekli.

—   Droši vien kāds Voliņas šļahtičs, — sprieda švīti. — Bet kas viņam tur padusē? …

—   Varbūt bigos, varbūt uzpūšamais spilvens.

Zobgalību pātagots, viss pārklāts aukstiem sviedriem, Ignācijs beidzot sasniedza kāroto parteru. Bija tikko pēc Septiņiem, un skatītāji nupat sāka lasīties kopā; šur tur kāds ienāca parterā ar cepuri galvā, ložas vēl bija tukšas, un vienīgi balkonos melnoja cilvēku jūra, bet galerijā jau strīdējās un sauca pēc policijas.

—   Kā liekas, izrāde būs ļoti dzīva, — sēzdamies pirmajā rindā, Ignācijs nomurmināja ar izmocītu smaidu.

No sākuma viņš raudzījās tikai uz caurumu priekškara labajā pusē, zvērēdams, ka nenovērsīs no tā acis. Bet pēc brīža uztraukums norima un viņš kļuva tik drošs, ka pat aplaida skatienu apkārt. Zāle viņam šķita pamaza un nobružāta, un tikai, kad sāka meklēt šo pārmaiņu cēloņus, atcerējās, ka pēdējo reizi teātri bijis uz «Haļku» ar Dobrska piedalīšanos pirms gadiem sešpadsmit.

Zāle tikmēr pildījās, un, redzot ložās daiļas sievietes, Ignācijs pilnīgi nomierinājās. Vecais veikalvedis pat izņēma mazu binokli un sāka vērot publiku, un atklāja bēdīgu faktu, ka arī viņu vēro no partera pēdējām rindām, no amfiteātra — oho! — pat no ložām … Bet, kad Ignācijs no redzes pārgāja uz dzirdi, viņš saklausīja vārdus, kas spindza ap viņu kā lapsenes:

—    Kas tas par ērmu?

—   Kāds no provinces.

—    Bet kur viņš izrāvis tādus svārkus? …

—   Vai redzat tos brelokus pie pulksteņķēdes? Skandāls 1 .. .

—   Un kas šodien tā sukā matus? . . .

Daudz netrūka, ka Ignācijs būtu pametis albumu un cilindru un kailu galvu aizbēdzis no teātra. Par laimi astotajā rindā viņš pamanīja pazīstamu fabrikantu konditoru, kas, atbildēdams uz Zecka sveicienu, piecēlās no savas vietas un pienāca pie pirmās rindas.

—   Dieva dēļ, pan Pifke, — sviedriem pārplūdis, čukstēja Ignācijs, — sēdieties manā vietā un laidiet mani savā …

—   Ar lielāko prieku! — nodārdināja sarkanvaidzis fabrikants. — Vai jums te slikti? … Brīnišķīga vieta! …

—    Lieliska, bet… man patīk tālāk … Seit ļoti karsts .. .

—   Tur arī, bet es varu pārsēsties. Kas tā jums par paciņu?

Tikai tagad Zeckis atminējās savu uzdevumu.

—   Saprotiet .. . saprotiet, dārgais pan Pifke, kāds cienītājs, tā … nu tā Rossi cienītājs …

—   O, kurš gan nejūsmo par Rossi! — Pifke piezīmēja. — Man ir Makbeta librets, vai negribat? …

—   Tencinu. Un… tas cienītājs, saprotiet, pan, nopirka pie mums dārgu albumu un lūdza pēc trešā cēliena pasniegt —Rossi …

—   Ar vislielāko prieku izdarīšu! — iesaucās tuklais Pifke, spraukdamies Zecka vietā.

Ignācijam nācās piedzīvot vēl dažus nepatīkamus brīžus. Vispirms viņam vajadzēja apiet visu pirmo rindu, kur elegantie švīti, ironiski smaidīdami, noraudzījās uz viņa svārkiem, kaklasaiti un samta vesti. Pēc tam viņam vajadzēja tikt līdz savai vietai astotajā rindā; tiesa, šeit uz viņa tērpu neskatījās ar izsmieklu, toties nācās pieskarties sēdošo dāmu ceļgaliem …

—   Tūkstoškārt atvainojos, — viņš mulsi murmināja, — bet te ir tik šauri…

—    Nu, nu, kas tie par teicieniem? — atbildēja kāda dāma, kuras viegli izkrāsotajās acīs Ignācijs tomēr nesaskatīja sašutumu par savu rīcību. Tomēr viņš jutās tik apmulsis, ka labprāt dotos uz grēksūdzi, lai attīrītu savu dvēseli no šiem grēcīgajiem pieskārieniem.

Beidzot viņš atrada savu krēslu un atviegloti nopūtās. Te vismaz viņam nepievērsa uzmanību, daļēji necilās vietas dēļ, daļēji tāpēc, ka teātris jau bija pilns un sākās izrāde.

Sākumā viņš aktieru spēlei nepievērsa nekādu uzmanību, bet lūkojās visapkārt, un pirmais, ko viņš pamanīja, bija Vokuļskis. Pēdējais sēdēja ceturtajā rindā, taču nemaz ar neraudzījās uz Rossi, bet uz ložu, kuru ieņēma Izabella ar grāfieni un Tomašu. Pāris reižu dzīvē Zeckim bija gadījies redzēt hipnotizētus cilvēkus, un viņam šķita, ka Vokuļska sejā pašlaik tāda izteiksme, it kā šī loža viņu būtu nohipnotizējusi. Viņš sēdēja sastindzis, gluži kā cilvēks, kas guļ ar plaši ieplestām acīm.

Kas gan Vokuļski būtu tā apbūris? To Ignācijs nespēja iedomāties. Toties viņš ievēroja kaut ko citu: kad uz skatuves nebija Rossi, Izabella vienaldzīgi lūkojās apkārt vai arī sarunājās ar tanti, bet, kolīdz parādījās Makbets Rossi, viņa pa pusei aizsedza seju ar vēdekli un brīnišķām, ilgpilnām acīm šķita vai aprijam aktieri. Reizumis balto spalvu vēdeklis noslīga viņai klēpī, un tad Zeckis Izabellas sejā redzēja to pašu izteiksmi, kas tik ļoti viņu pārsteidza pie Vokuļska.

Zeckis pamanīja ari vēl ko citu. Brīžos, kad Izabellas daiļais vaigs staroja vislielākajā sajūsmā, Vokuļskis noglauda sev galvas virsu. Un tad, it kā pēc komandas, no balkoniem un galerijām bira vētraini aplausi un skaļi kliedzieni: «Bravo, bravo, Rossi! …» Ignācijam pat šķita, ka viņš šai korī dzird inkasenta Obermaņa nogurušo balsi, kura pirmā uzsāka bļaut un pēdējā beidza.

«Pie velna! — viņš nodomāja. — Vai tiešām Vokuļskis diriģētu klaķierus?»

Bet^tūlīt viņš atvairīja šīs nepamatotās aizdomas. Rossi tiešām spēlēja lieliski, un visi aplaudēja vienlīdz karsti. Tomēr visdedzīgāk to darīja omulīgais piparkūku fabrikants Pifke un saskaņā ar norunu pēc trešā cēliena ar lielu svinību pasniedza Rossi albumu.

Lielais aktieris pat nepamāja ar galvu Pifkem, toties dziļi jo dziļi paklanījās pret ložu, kur sēdēja Izabella, bet varbūt… tikai tai virzienā.

«Rēgi! … Rēgi! …» domāja Ignācijs, kad, izrādei beidzoties, atstāja teātri. «Stahs nevar būt tāds muļķis …»

Beigās Ignācijs nemaz nenožēloja, ka bija aizgājis uz teātri. Rossi spēle viņam bija patikusi; daži skati, kā, piemēram, karaļa Dunkana nogalināšana vai Banko gara parādīšanās, atstāja uz viņu spēcīgu iespaidu, bet galīgi savaldzinājusi viņu bija Makbeta cīņa ar rapieriem.

Tāpēc, iznākdams no teātra, viņš vairs nedusmojās uz Vokuļski, gluži otrādi — viņš pat sāka domāt, ka viņa mīļais Stahs gribējis tam sagādāt patikšanu un tikai tādēļ izgudrojis komēdiju ar dāvanas pasniegšanu Rossi.

«Ak, mans mīļais Stahs, viņš zināja, ka tikai ar varu mani dabūs uz tiem itāliešu aktieriem … Nu, un labi vien iznāca. Tas tips lieliski spēlē, vajadzēs paskatīties pa otram lāgam … Protams,» viņš padomājis piebilda, «cilvēks, kuram tik daudz naudas kā Staham, var atļauties apdāvināt aktierus. Es viņa vietā gan dotu priekšroku kādai izskatīgai aktrisei, bet… es esmu cita laikmeta cilvēks, ne velti mani dēvē par bonapartistu un romantiķi …»

Tā Zeckis paklusām prātoja un murmināja, bet visu laiku viņu tirdīja cita doma, ko viņš gribēja nomākt.

«Kāpēc Stahs tik dīvaini skatījās ložā, kur sēdēja grāfiene, Lenckis un Lencka? … Vai tiešām? … Eh, atkal… Vokuļskim ir pietiekami daudz prāta, lai saprastu, ka no tā nekas nevar iznākt… Katrs bērns uzreiz saprastu, ka šī pana, kas parasti auksta kā ledus, šodien bija kā bez prāta par Rossi… Kā viņa uz to skatījās, kā viņa brīžiem pat aizmirsās — un kur vēl — teātrī, cilvēku tūkstošu acu priekšā! … Nē, tās ir muļķības. Pelnīti mani dēvē par romantiķi…»

Un Zeckis atkal centās domāt par kaut ko citu. Viņš pat iegriezās, neņemot vērā vēlo laiku, restorānā, kur spēlēja vijoles, klavieres un arfa. Viņš pasūtīja sev aknas ar kartupeļiem un kāpostiem, izdzēra kausu alus, pēc tam otru, tad trešo un ceturto … un pat septīto … Viņam kļuva tik līksmi, ka viņš uzsvieda artistei uz šķīvja divas četrdesmit kapeikas un sāka dungot zem deguna. Pēc tam viņam ienāca prātā, ka nepieciešams, pavisam nepieciešams iepazīties ar četriem vāciešiem, kas pie blakus galdiņa ēda sālītu gaļu ar zirņiem.

«Bet kāpēc man būtu jāiepazīstas ar viņiem?… Lai viņi stādās priekšā man,» domāja Ignācijs.

Sai brīdī viņu sagrāba ideja, ka to četru sēdošo pienākums ir stādīties priekšā viņam, gan kā gados vecākam, gan arī kā bijušajam ungāru strēlnieku virsniekam, kas pamatīgi bija sadevis vāciešiem. Viņš pat pasauca oficianti, lai aizsūtītu viņu pie l,iem četriem, kas mielojās ar sālīto gaļu, kad piepeši vijoles, arfa un klavieres sāka spēlēt… marseljēzu.

Ignācijs atcerējās Ungāriju, strēlniekus, Augustu Kacu un, juzdams, ka acīs saskrej asaras, ka viņš kuru katru mirkli var sākt raudāt, paķēra no galda savu pirms franču-prūšu kara laika cilindru un, uzsviedis uz galda rubli, izmetās no restorāna.

Tikai nonācis uz ielas, kur viņu apņēma svaigs gaiss, Zeckis atspiedās pret gāzes laternas stabu un jautāja sev:

—   Pie velna, vai tad es būtu sameties? … Kā nu ne, septiņi kausi! …

Viņš pagriezās uz māju pusi, cenzdamies iet pēc iespējas taisnāk, un pirmo reizi mūžā pārliecinājās, ka Varšavas ietves ir ārkārtīgi nelīdzenas: ik pēc dažiem soļiem viņš bija spiests līkumot te uz notekas, te uz namu pusi. Tad, lai pārliecinātu pats sevi, ka prāta spējas ir pilnīgā kārtībā, Zeckis sāka skaitīt zvaigznes.

—    Viens … divi… trīs … septiņi … septiņi… Kas ir septiņi? … Ak jā, septiņi kausi alus… Vai patiešām?… Kāpēc Stahs mani sūtīja uz teātri?

Māju viņš uzgāja drīz un tūlīt atrada zvanu. Piezvanījis sētniekam veselas septiņas reizes, Zeckis juta vajadzību atbalstīties kaktā starp vārtiem un sienu, pie reizes nolemdams, bez kādas noteiktas vajadzības, gluži vienkārši tāpat, saskaitīt, cik minūtes paies, iekams sētnieks atvērs vārtus. Sai nolūkā viņš izvilka pulksteni ar sekunžu rādītāju un pārliecinājās, ka pulkstenis ir jau pusdivi.

—    Nelietīgais sētnieks! — viņš norūca. — Man jāceļas sešos, bet? viņš līdz pusdiviem notur mani uz ielas…

Par laimi sētnieks jau vēra vārtiņus, un Ignācijs izgāja cauri visam priekšnamam pilnīgi drošā solī, pat vairāk nekā drošā, var teikt — ārkārtīgi drošā solī, juzdams, ka cilindrs noslīdējis pakausī, bet tikai drusciņ. Pēc tam, bez kādiem sarežģījumiem atradis sava dzīvokļa durvis, viņš vairākkārt veltīgi centās iebāzt atslēgu caurumā. Caurumu viņš juta tepat zem pirkstiem, atslēgu turēja rokā ciešāk nekā jebkad — un tomēr nevarēja trāpīt.

—   Vai patiešām es? …

Tai pašā mirklī durvis atvērās un viņa vienacainais pūdelis Irs, nepaceldamies no sava paklājiņa, skaļi novaukšķēja.

—   Jā! Jā!…

—   Klusē, tu nelietīgais sivēn!… — norūca Ignācijs un, lampu neiededzis, izģērbās un likās gultā.

Viņu mocīja drausmīgi sapņi. Viņš sapņoja, bet varbūt viņam tikai rādījās, ka viņš joprojām sēž teātrī un redz Vokuļski, kas ar plaši ieplestām acīm raugās kādā ložā. Šai ložā sēž grāfiene. Lenckis un Izabella. Zeclcim šķiet, ka Vokuļskis raugās uz Izabellu.

—   Neiespējami! — viņš izdvesa. — Stahs nav tāds muļķis …

Tad Izabella, tas viss notika sapnī, piecēlās no krēsla un izgāja no ložas, bet Vokuļskis — viņai pakaļ, aizvien urbdamies viņā kā hipnotizēts. Izabella izgāja uz ielas, šķērsoja Teātra laukumu un vieglā solī uzskrēja rātsnama tornī, bet Vokuļskis — aiz viņas, visu laiku skatīdamies kā nohipnotizēts. Pēc tam Izabella no rātsnama torņa, līdzīgi putnam, uzspurdza gaisā un pārlidoja uz teātra jumtu, bet Vokuļskis, gribēdams laisties pakaļ viņai, metās uz priekšu… un nogāzās no desmit stāvu augstuma.

—   Jēzus Marija!… — novaidējās Zeckis, pietrūkdamies no gultas.

—   Jā! Jā! … — miegā viņam atrēja Irs.

—   Nu, redzams, esmu pavisam piedzēries, — norūca Ignācijs, likdamies atpakaļ gultā un nepacietīgi vilkdams sev virsū segu, zem kuras tomēr drebēja.

Brīdi Zeckis gulēja atvērtām acīm, un viņam atkal sāka rēgoties, ka atrodas teātrī, tikko kā beidzies trešais cēliens un fabrikantam Pifkem laiks pasniegt Rossi albumu ar Varšavas un tās skaistuļu attēliem. Ignācijs skatās abām acīm, Pifke tak

aizstāj viņu, skatās abām acīm un vislielākās šausmās redz, ka nelietīgais Pifke vērtīgā albuma vietā itālietim pasniedz kādu papīrā ietītu un nevērīgi ar auklu pārsietu vīstokli.

Un vēl ko ļaunāku redz Ignācijs. Itālietis, zobgalīgi smaidīdams, atraisa auklu, notin papīru, un Izabellas, Vokuļska, grāfienes un tūkstoš citu skatītāju acu priekšā parādās dzeltenas nankina bikses ar skoteli priekšā un saitītēm apakšā, tās pašas, kuras Ignācijs nēsāja slavenās Sevastopoles kampaņas laikā! …

Lai pazemojumu kauss būtu pilns, neģēlis Pifke auro: «Šo dāvanu sūta tirgotājs Staņislavs Vokuļskis un viņa veikalvedis Ignācijs Zeckis!» Visa zāle rēc, visu acis un rādītājpirksti pavērŠas pret astoto rindu un taisni to krēslu, kurā sēž Ignācijs, Nelaimīgais grib protestēt, bet jūt, ka balss rīklē iestrēg, bet pats viņš, it kā ar to vēl nepietiktu, gāžas kaut kur lejā. Viņš gāžas bezdibenīgā un neaptveramā nebūtības okeānā, kur nolemts dusēšanai uz mūžu mūžiem, tā arī nepaskaidrojis pārējiem skatītājiem, ka nankina bikses ar skoteli un saiLītēm blēdīgi izzagtas no viņa personīgo piemiņas lietu kolekcijas.

Pēc šīs liktenīgi pavadītās nakts Zeckis uzmodās tikai bez ceturkšņa septiņos. Viņš skatījās uz pulksteni un negribēja ticēt pats savām acīm, tomēr vajadzēja noticēt… Bija jānotic arī tam, ka vakar bijis nedaudz ieskurbis, par ko, starp citu, skaidri liecināja galvas sāpes un vispārējs smagums ķermenī.

Tomēr nelāgā jutoņa Ignāciju satrauca mazāk nekā kāds briesmīgs simptoms, proti: viņam negribējās iet uz veikalu! … Vēl ļaunāk: viņu bija pārņēmis ne tikai slinkums, bet arī pilnīgs patmīlības trūkums: viņš nekaunējās par savu krišanu un necīnījās pret kūtrumu, viņš, Zeckis, meklēja visādus ieganstus, lai tikai ilgāk varētu palikt istabā!

Te viņam šķita, ka Irs sasirdzis, te — ka sarūsējusi nekad nelietotā divstobrene, te atkal viņš saskatīja kādu vainu zaļajā loga aizkarā un pēdīgi, ka tēļa par karstu, tāpēc jādzer lēnāk nekā parasti.

321

Iznākumā Ignācijs nokavējās par četrdesmit minūtēm un nodurtu galvu aizlavījās aiz pults. Viņam likās, ka pārdevēji, kas šodien kā par spīti visi bija atnākuši laikā, ar vislielāko nicinājumuvfskatās uz viņa zilu riņķu apēnotajām acīm, zemes pelēko seju un viegli trīsošajām rokām.

21 Lelle, I

«Nodomās vēl, ka esmu nodevies izlaidīgai dzīvei!» nelaimīgais Ignācijs nopūlās.

Viņš izņēma rēķinu grāmatas, iemērca spalvu un izlikās rēķinām. Nelaimīgais bija pārliecināts, ka no viņa dveš alus smaka kā no vecas mucas, kas jau izmesta no vīnu pagraba, un visā nopietnībā sāka prātot, vai pēc tādām kauna pilnām izdarībām viņam nevajadzētu iesniegt lūgumu par atlaišanu no darba.

«Piežūpojos… mājās atgriezos vēlu… piecēlos vēlu… veikalā ierados ar četrdesmit minūšu nosebošanos …»

Sai mirklī pie viņa pienāca Kleins, turēdams rokā kaut kādu vēstuli.

— Uz aploksnes uzrakstīts «Ļoti steidzami», tāpēc es uzplēsu, — paskaidroja vārgulīgais pārdevējs, pasniegdams vēstuli Zeckim.

Ignācijs atlocīja to un lasīja:

«Dumjais un zemiskais cilvēk! Par spīti tik daudziem prātīgiem brīdinājumiem tu tomēr pērc māju, kas kļūs par kapu tavam negodīgā kārtā gūtajam īpašumam …»

Ignācijs pameta skatienu uz pēdējo rindiņu, tomēr paraksta neredzēja: vēstule bija anonīma, tad aplūkoja aploksni — tā bija adresēta Vokuļskim. Viņš lasīja tālāk:

«Kāds ļauns liktenis tev vēlējis stāties kādas cēlas dāmas ceļā? Sākumā tu bezmaz nogalināji viņas vīru, bet šodien gribi izraut no rokām namu, • kurā nomira viņas mīļotā meita!… Un kādēļ tu to dari? … Kāpēc tu nežēlo — ja tas ir tiesa — par šo namu deviņdesmit tūkstošus, ja tas nav vērts pat septiņdesmit? … Tas ir tavas melnās dvēseles noslēpums, bet kādreiz dieva taisnīgais prāts to atklās, un krielni ļaudis tevi nosodīs ar nicinājumu.

Apstājies, kamēr vēl ir laiks. Nepazudini savu dvēseli un īpašumu un nesagandē dvēseles mieru godājamai dāmai, kurai neremdināmās sirdssāpēs pēc zudušās meitas vienīgais dzīves iepriecinājums ir pavadīt savas dienas istabā, kur nelaimīgais bērns atdeva dvēseli dievam. Attopies, es tevi zvērinu — tava labvēle …»

Beidzis lasīt, Ignācijs pašūpoja galvu.

—    Nekā nesaprotu, — viņš noteica. — Kaut gan es ļoti šaubos par šīs dāmas labvēlību.

Kleins bailīgi pašķielēja visapkārt un redzēdams, ka neviens viņus nenovēro, sāka čukstēt:

—    Saprotiet, pan, mūsu vecais it kā pērkot Lencku māju, ko rīt pēc kreditoru pieprasījuma pārdos ūtrupē …

—    Stahs .. . tas ir … pans Vokuļskis pērk māju?

—    Jā, jā . . . — Kleins apstiprinoši māja ar galvu. — Tikai viņš nepērk uz sava vārda, bet ar vecā Slangbauma starpniecību. Tā mazākais runā visi īrnieki — es taču arī tur dzīvoju.

—    Par deviņdesmit tūkstošiem rubļu? . . .

—    Tieši tā. Bet, tā kā baronese Kšešovska arī grib pirkt to namu, tikai par septiņdesmit tūkstošiem, tad domāju, ka vēstule nāk no viņas. Pat derēt varu, ka no viņas, jo tas ir īsts velna bābietis …

Pircējs, kas bija ienācis nopirkt lietussargu, aizrāva Kleinu prom no Zecka. Ignācfjam sāka zibsnīt pa galvu dažādas domas.

«Ja jau es,» viņš pie sevis sprieda, «viena veltīgi nosista vakara dēļ sacēlu tādu jucekli veikalā, tad kādu jucekli veikala lietās ienesīs Stahs, kas augas dienas un nedēļas nosit pa itāliešu teātriem un vispār — vai es zinu kur vēl? …»

Sai pašā mirklī viņš atcerējās, ka, patiesību sakot, viņa vainas dēļ veikalā nekādas lielas nekārtības nav notikušas un ka veikala lietas iet spīdoši. Jāatzīst bija arī tas, ka Vokuļskis ar visu dīvaino dzīves veidu neatstāj novārtā uzņēmuma vadītāja pienākumus.

«Bet kāpēc viņš grib iesaldēt deviņdesmit tūkstošus mūros? … Un kāpēc šeit atkal Lencki? … Vai patiesi? … Eh! Nē, Stahs nav tāds muļķis …»

Bet doma par nama pirkšanu tomēr nelika viņam mieru.

—    Pajautāšu Henrikam Slangbaumam, — viņš noteica pie sevis, celdamies no pults.

Audumu nodaļā mazais, sakumpušais Slangbaums apsarkušām acīm un kašķīgu sejas izteiksmi, kā parasts, šaudījās, skriedams pa trepēm un ienirdams starp katūna baķiem. Viņš bija tā pieradis pie sava rosīgā darba, ka arī pašlaik, kaut gan pircēju nebija, nepārtraukti vilka ārā te vienu, te otru baķi, attina, satina tos, un atkal atlika savā vietā.

Pamanījis Ignāciju, Slangbaums pārtrauca savu bezmērķīgo darbošanos un noslaucīja apsvīdušo pieri.

—   Nav viegli, ko? … — viņš sacīja.

—   Kādēļ tad jūs bez vajadzības krāmējat tās lupatas, kad nav pircēju? — Zeckis atbildēja.

—   Ha! … ja es to nedarītu, aizmirstu, kur kas atrodas … locekļi notirptu… un pieradis ar esmu… Vai jūs pie manis kādā lietā?

Zeckis pirmajā mirklī apjuka.

—   Nē … Es tāpat gribēju paskatīties, kā jums te iet, — Ignācijs atbildēja sarkdams, cik tas bija iespējams viņa gados.

«Vai arī viņš man neuzticas un izseko? …» iezibsnījās galvā Slangbaumam, un viņu sagrāba niknums. «Jā, tēvam taisnība … Šodien visi kā viens rīda uz ebrejiem. Drīz laikam vajadzēs ataudzināt peisakus un likt galvā micīti…»

«Viņš kaut ko zina!» Zeckis nosprieda, bet skaļi sacīja: — Runā … runā, ka jūsu cienījamais tēvs rīt pērkot namu … pana Lencka namu? …

—   Es nekā par to nezinu, — nolaidis acis, atbildēja Slangbaums, bet klusībā pie sevis nodomāja:

«Mans vecais pērk māju Vokuļskim, bet viņi domā un droši vien runā savā starpā: «Vai redz, atkal augļotājs izputinājis katoli, īstu panu …»»

«Kaut ko zin, tikai negrib teikt,» prātoja Zeckis. «Kā jau ebrejs …»

Viņš vēl mazliet pagrozījās pa nodaļu, ko Slangbaums uztvēra kā jaunu pierādījumu aizdomām un izsekošanai, un pūzdams atgriezās aiz pults.

«Cik tas briesmīgi — ebrejiem Stahs uzticas vairāk nekā man …»

«Bet kāpēc viņš tomēr pērk māju, kāpēc saistās ar Lenckiem? … Bet varbūt nemaz nepērk? … Varbūt tās ir tikai tenkas? …»

Doma par to, ka Vokuļskis varētu iesaldēt mūros deviņdesmit tūkstošus skaidrā naudā, visu dienu vajāja Zecki. Bija brīdis, kad viņš jau gribēja Vokuļskim skaidri un gaiši noprasīt, tomēr nepietika drosmes.

«Tagad Stahs,» Zeckis domāja tālāk, «ielaižas tikai ar augstiem paniem, bet uzticas ebrejiem. Kas viņam vecais Zeckis!…»

Lai tiktu skaidrībā, viņš nolēma rīt aiziet uz tiesas namu un paskatīties, vai vecais Slangbaums patiešām nopirks Lencku māju un vai, kā sacīja Kleins, pārsolīs līdz deviņdesmit tūkstošiem rubļu. Ja tas notiks, skaidrs, ka arī viss pārējais ir taisnība.

Ap pusdienas laiku veikalā ieradās Vokuļskis un sāka izprašņāt Zecki par vakardienas teātri un par to, kāpēc viņš aizbēdzis no pirmās rindas un Rossi domāto albumu uzticējis Pifkem. Bet Ignācija sirdi plosīja tādas šaubas un aizvainojums pret savu dārgo Stahu, ka viņš atbildēja ļoti aprauti un skābu seju. Apklusa arī Vokuļskis un izgāja no veikala rūgtu sirdi.

«Visi novēršas no manis,» viņš domāja, «pat Ignācijs.. . Pat viņš … Toties tu mani apbalvosi par visu! …» Vēl piemetināja, kad bija jau uz ielas, lūkodamies Ujazdovskas aleju virzienā. '

Pēc tam kad Vokuļskis bija izgājis no veikala, Zeckis uzmanīgi iztaujāja pārdevējus, kurā tiesā un cikos notiks māju pārdošana. Tad palūdza Lisecki aizvietot viņu rīt no pulksten desmitiem līdz diviem pēc pusdienas un ar divkāršu dedzību nodevās saviem rēķiniem. Automātiski, tomēr bez kļūdām viņš virlcnēja skaitļu rindas, tik garas kā Jaunās pasaules iela, bet pārtraukumos domāja:

«Šodien es veltīgi pazaudēju gandrīz stundu, rīt pazaudēšu piecas stundas, un viss tikai tāpēc, ka Stahs uzticas Slangbaumam vairāk nekā man … Kāpēc viņam vajadzīga māja? … Kāda velna pēc viņš pinas ar bankrotieri Lencki? … Kāpēc viņam iešāvies prātā bizot uz itāliešu teātri un vēl dot dārgas dāvanas tam paklīdenim Rossi? …»

Galvu no grāmatām nepaceldams, Zeckis nosēdēja pie pults līdz sešiem un bija tā iegrimis darbā, ka ne gāja pie kases pieņemt naudu, ne redzēja un dzirdēja, kas notiek veikalā, kaut gan pircēju bars rosījās un dunēja kā milzu bišu strops. Viņš arī nepamanīja, ka veikalā parādījies pavisam negaidīts viesis, kuru kalpotāji saņēma skaļiem saucieniem un-skūpstiem.

Tikai tad, kad ienācējs noliecies pār viņu, iekliedza tieši ausī: «Pan Ignācij, tas esmu es! …» — Zeckis atģidās, pacēla galvu, uzacis Ain acis un — ieraudzīja Mračevski. ..

ievaicajās Ignācijs, lūkodamies jaunajā švītā, kas bija iededzis, nobriedis, bet galvenais — kļuvis resnāks.

—    Nu kā… ko dzird?… — Ignācijs turpināja, pastiepdams viņam roku. — Kas jauns politikā? …

—    Nekā jauna, — Mračevskis atbildēja. — Kongress Berlīnē dara savu, austrieši paņems Bosniju.

—•' Nu, nu, nu … blēņas, blēņas! … Bet ko dzird par jauno Napoleoniņu?

—    Mācās Anglijā, kara skolā un, kā runā, esot iemīlējies kādā aktrisē …

—    Tā jau nu uzreiz — iemīlējies!… — zobgalīgi atkārtoja Ignācijs. — Bet uz Franciju neatgriežas, ko? … Un kā pašam klājas? … No kurienes jūs šeit uzradāties? . .. Nu, stāstiet ātrāk! — Zeckis jautri iesaucās, uzsitis viņam uz pleca. — Kad tad atbraucāt? …

—    Ak, tas ir vesels romāns! — atbildēja Mračevskis, iemezdamies krēslā. — Iebraucām ar Suzinu šodien pulksten vienpadsmitos … No vieniem līdz trim bijām pie Vokuļska, pēc tam ieskrēju uz brīdi pie mātes un uz brīdi pie panes Stavskas … Brīnišķīga sieviete, ko? …

—    Stavska? … Stavska… — berzēdams pieri, Zeckis pūlējās atcerēties.

—    Jūs tak viņu pazīstat. Tā skaistule, kurai ir maza meitiņa Jums viņa vēl tīri labi patika . ..

—    Ak tā!… zinu… Ne jau man viņa patika, nekā, — Zeckis nopūtās, — es tikai domāju, ka būtu laba sieva Staham …

—    Jūs patiesi esat lielisks! — iesmējās Mračevskis. — Viņai tak ir vīrs —

—    Vīrs?

—    Protams. Starp citu, pazīstams uzvārds: pirms četriem gadiem viņš, nabags, aizbēga uz ārzemēm, jo apvainoja, ka esot nogalinājis to …

—    A, tagad atceros … Tātad tas ir tas? . .. Bet kāpēc viņš neatgriežas: vēlāk noskaidrojās, ka nav vainīgs …

—    Protams, ka nevainīgs, — Mračevskis piebalsoja. — Bet kā toreiz aizlaidās uz Ameriku, tā līdz pat šai dienai nekādu ziņu no viņa. Droši vien, nabadziņš, kaut kur nonīcis, bet viņa — ne nu jaunava, ne īsti atraitne … Drausmīgs liktenis! … Uzturēt visu māju ar šūšanu, ar klavieru spēli, ar angļu valodas stundām . .. strādāt caurām dienām kā vērsim un — dzīvot bez vira … Nabaga sievietes!. . . Mēs gan, pan Ignācij, tik ilgi neizciestu šķistu dzīvi, ko? … 0, vecais neprātis! …

—   Kas neprātis? — jautāja Zeckis, pārsteigts par pēkšņo temata maiņu.

—    Kas cits, ja ne Vokuļskis, — atbildēja Mračevskis. — Suzins brauc uz Parīzi, kur taisās iepirkt milzīgus preču daudzumus un par visu varu grib viņu dabūt līdzi. Ceļš vecajam nemaksātu ne graša, varētu dzīvot kā kņazs: jo Suzins tālāk no sievas, jo naudas maks plašāk vaļā … Ek! Turklāt vēl nopelnītu tūkstošus desmit. . .

—   Stabs .. . tas ir — mūsu principāls nopelnītu desmit tūkstošus?

—   Nu ja. Bet ko var darīt, ja viņš izkūkojis prātu …

—   Nu, nu, pan Mračevski! … — Ignācijs viņu apsauca.

—   Goda vārds, ka izkūkojis. Es taču zinu, ka viņš brauc uz Parīzes izstādi un turklāt vistuvākajā laikā .. .

—   Tā ir.

—    Vai tad nebūtu izdevīgāk braukt kopā ar Suzinu, neizdodot ne graša, turklāt vēl tik daudz nopelnot? … Veselas divas stundas Suzins viņu lūdzās: «Brauc ar mani kopā, Staņislav Petrovič,» lūdzās, klanījās, un — nekā… Vokuļskis: «Nē un nē! ….» Sacīja, ka viņam te esot kādas darīšanas . ..

—   Jā, ir .. . — Zeckis aizbildināja.

—    Kā tad, ir! — Mračevskis mēdīdams viņu atkārtoja. — Pats galvenais — viņam būtu jārūpējas, lai neaizvainotu Suzinu, kurš palīdzēja viņam tikt pie bagātības, šodien dod milzīgu kredītu un nevienu vien reizi man teica, ka nerimšoties, iekams Staņislavs Petrovičs nebūšot sakrājis kaut vienu miljonu … Un lādam draugam atsacīt nelielu pakalpojumu, kas turklāt tik brangi atmaksājas! — Mračevskis sirdījās.

Ignācijs jau pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet iekoda mēlē. Viņš tik tikko šai mirklī neizpļāpājās, ka Vokuļskis pērk Lencku māju un sūta Rossi lik dārgas dāvanas.

Pie pults pienāca Kleins un Liseclcis. Redzēdams, ka viņi brīvi, Mračevskis sāka tērzēt ar tiem, un Ignācijs atkal palika viens ar saviem rēķiniem.

«Ak tu nelaime!» viņš domāja. «Kāpēc Stahs negrib izmantot tācķi izdevību un par velti aizbraukt uz Parīzi, un galvenais — nostāda Suzinu pret sevi? … Kāds nešķīsts gars viņu sapinis ar tiem Lenckiem? … Vai patiesi? … Nē, viņš nav tāds muļķis … Bet savukārt žēl tāda brauciena un desmit tūkstošus rubļu … Ak dievs, kā ļaudis pārvēršas …»

Viņš nolieca galvu un, vilkdams ar pirkstu no apakšas uz augšu un otrādi, atkal ņēmās virknēt skaitļu rindas — tik garas kā Jaunās pasaules un Krakovas priekšpilsētas ielas, kopā ņemtas. Viņš summēja bez jebvienas kļūdas, klusībā zem deguna pat dungodams, bet tai pašā laikā prātodams pie sevis, ka viņa Stahs neglābjami slīd lejup pa kādu bīstamu slīpni.

«Viss veltīgi,» čukstēja viņam noslēpumaina balss no dvēseles dzīlēm, «viss veltīgi! … Stahs iestidzis kādā pamatīgā avantūrā … Un droši vien — politiskā, jo tāds cilvēks kā viņš neietu zaudēt sajēgu sievietes dēļ, kaut arī tā būtu pati pana … Ek, pie velna! Ielaidu kļūdu … Viņš atsakās un nonicina desmit tūkstošus rubļu, un to dara cilvēks, kuram pirms astoņiem gadiem vajadzēja aizņemties no manis pa desmit rubļiem mēnesī, lai varētu kaut kā izsisties … Bet tagad tikpat kā zemē nomet desmit tūkstošus, deviņdesmit tūkstošus iegāž mājā, aktieriem nežēlo dāvanas par desmitiem rubļu… Tik tiešām, kā dievs debesīs — nekā nesaprotu! Un viņš vēl skaitās pozitīvists, reāli domājošs cilvēks … Mani saukā par vecu romantiķi, bet es nu gan tādas muļķības nedarītu … Nu, bet ja viņš iepinies politikā …»

Tādās pārdomās pienāca laiks slēgt veikalu. Ignācijs vēl juta galvas sāpes, tāpēc izgāja pastaigāties pa Jauno Nobrauktuvi, bet, atgriezies mājās, drīz vien likās gulēt.

— Rīt, — viņš sacīja pie sevis, — man būs skaidrība, kas par lietu. Ja Slangbaums nopirks Lencku māju un samaksās deviņdesmit tūkstošus, tas nozīmē, ka viņš patiešām ir fiktīvs pircējs, un tādā gadījumā Stahs ir nelabojams muļķis … Bet var būt, ka Stahs nemaz nepērk māju un viss ir tikai tenkas? …»

Ignācijs aizmiga un sapnī redzēja kādā liela nama logā Izabellu, pie kuras gribēja steigties viņam blakus stāvošais Vokuļskis. Un veltīgi Ignācijs, sviedriem pārplūdis, gribēja noturēt. Vokuļskis izrāvās un nozuda nama vārtos.

«Stah, nāc atpakaļ! …» kliedza Ignācijs, redzēdams, ka nams sāk līgoties.

Un tiešām — māja sagruva. Izabella smaidīga izlidoja no tā kā putniņš, bet Vokuļski neredzēja …

«Var būt, ka viņš paguvis ieskriet pagalmā un izglābties …» nodomāja Ignācijs un pamodās, sirdij spēcīgi dauzoties.

No rīta Ignācijs atvēra acis īsi pirms sešiem; viņš atcerējās, ka šodien notiks Lencku nama ūtrupe, ka nolēmis pats paraudzīties šai izrādē, un izlēca no gultas kā atspere. Basām kājām devās pie lielās bļodas, apskalojās viss ar aukstu ūdeni un, lūkodamies uz savām kājām — tievām kā pātagas — rūca:

—   Tā vien šķiet, ka esmu kļuvis brangāks.

Sarežģīto mazgāšanās procedūru šodien pavadīja tāds troksnis, ka Irs pamodās. Netīrais pūdelis pavēra savu vienīgo aci un, pamanījis sava saimnieka neparasto rosību, nolēca uz grīdas no ceļa somas. Šunelis izstaipījās, nožāvājās, atstiepa atpakaļ vienu kāju, tad otru, pēc tam uz brīdi nosēdās iepretī logam, aiz kura pašlaik bija dzirdama kaujamas vistas sirdi plosošā ķērkšana, un beidzot, apjēdzis, ka īstenībā nekas nav noticis, atgriezās savā migā. Piesardzības vai varbūt aizvainojuma dēļ uz Ignāciju par veltīgo trauksmi tas pagriezās pret saimnieku ar muguru, ar purnu un asti pret sienu, gluži kā gribēdams sacīt:

«Ne acīs negribu redzēt tādu kaulu kambari!»

Acumirkli vēlāk Zeckis bija jau apģērbies un zibenīgā ātrumā padzēris tēju, ne aci nepamezdams uz patvāri un sulaini, kas to ienesa. Tad viņš steidzās uz veikalu, kas vēl nebija atvērts, trīs stundas nosēdēja pie rēķiniem, nepievērsdams uzmanību ne pircēju drūzmai, ne pārdevēju tērgoņai, un tieši desmitos sacīja Liseckim:

—    Pan Lisecki, es atgriezīšos divos …

-— Pastardiena klāt! — Liseckis rūca. — Vajag būt notikušam kaut kam ārkārtīgam, ja šis tūļa tādā laikā dodas uz pilsētu …

Uz ielas, jau veikala priekšā Ignāciju sāk vajāt sirdsapziņas rēgs.

«Ko es daru?» viņš prātoja. «Kāda man daļa gar māju un pat piļu pārdošanu? …»

Viņš šaubījās: iet uz tiesu, vai atgriezties atpakaļ veikalā? Šai mirklī Ignācijs ieraudzīja pa Krakovas ielu braucam drošku, bet ta&I — garu, kalsenu novārguša izskata dāmu melnā kostīmā. Viņas skatiens bija pievērsts tieši viņu veikalam, un Zeckis lasīja tās dziļi iekritušajās acis, uz zilganajām lūpām bezgalīgu naidu.

—   Dieva vārds, tā ir baronese Kšešovska! — Ignācijs nomurmināja. — Protams, dodas uz ūtrupi … Tas tik ir cipars! .. .

Viņā tomēr pamodās šaubas. «Nez vai baronese maz brauc uz tiesu: varbūt viss ir tenkas?… Vajadzētu pārbaudīt,» domāja Ignācijs, aizmirsis par saviem pārvaldnieka, tāpat veikalveža pienākumiem un sekoja pajūgam. Kaulainie zirgi tikko cilāja kājas, un Ignācijs varēja vērot pajūgu visu ceļu līdz pat Zigismunda kolonai. Sai vietā kučieris pagrieza pa kreisi, un Zeckis nodomāja:

«Skaidrs — vecene brauc uz Medus ielu. Būtu labāk jājusi uz slotas — iznāktu lētāk …»

Izgājis cauri Rezlera mājas pagalmam, kas viņam atgādināja neseno iemešanu, un pagājis gabaliņu pa Senatoru ielu, Ignācijs nokļuva Medus ielā. Te, garām ejot, viņš uz mirkli iegriezās Novicka tējas noliktavā, lai tā īpašniekam novēlētu «labudienu >, un steidzās tālāk, rūkdams pie sevis:

«Ko viņš nodomāja, redzēdams mani šinī laikā uz ielas? . . . Protams, nodomāja, ka esmu nekam nederīgs veikalvedis, kurš nesēž vis veikalā, kā tam jābūt, bet blandās apkārt pa pilsētu .. . Ir gan liktenis!…»

Atlikušo ceļa gabalu Ignāciju nežēlīgi tirdīja sirdsapziņa. Tā pieņēma bārdaina milža veidu, kurš, ģērbies dzeltenā zīda paltrakā un tādās pašās biksēs, reizē ironiski, reizē labsirdīgi skatīdamies viņam acīs, pārmet:

—   Sakiet man, pan Zecki, kur tas redzēts, ka kārtīgs tirgotājs šai laikā vazātos pa ielām? Jūs, pan Zecki, esat tāds pats tirgotājs kā es — baletdejotājs …»

Ignācijs juta, ka neko nevar iebilst bargajam soģim. Viņš sarka, svīda un grasījās jau griezties atpakaļ pie savām grāmatām, bet tā, lai to redzētu Novackis, kad piepeši savā priekšā ieraudzīja seno Paca pili, tagadējo tiesas namu.

«Seit notiks ūtrupe!» Ignācijs noprata, un vienā mirklī izklīda visi sirdsapziņas pārmetumi. Bārdainais milzis dzeltenajā zīda paltrakā viņa dvēseles acu priekšā izgaisa kā migla.

Apskatījies Ignācijs vispirms ievēroja, ka tiesas namā ved divi milzu vārti un divas durvis. Tad viņš redzēja vēl Četras dažāda lieluma ebreju grupas: sejas viņiem visiem bija ļoti nopietnas. Ignācijs nezināja, kur jāiet, tomēr devās uz tām durvīm, pie kurām pulcējās visvairāk ebreju, sapratis, ka tur notiks ūtrupe.

Šai brīdī tiesas ēkas priekšā apstājās ekipāža, tanī sēdēja Lenckis. Ignācijs nevarēja apspiest cienību pret viņa skaistajām, sirmajām ūsām un apbrīnu par viņa lielisko omu. Lenckis nekādā gadījumā neatgādina bankrotieri, kura namu pārdos ūtrupē, bet miljonāru, kurš atbraucis pie notāra, lai saņemtu sīku summu dažu simt tūkstošu rubļu apmērā.

Lenckis svinīgi izkāpa no ekipāžas, uzvarētāja gaitā tuvojās tiesas nama durvīm, šai mirklī no ielas pretējās puses pie viņa piesteidzās kāds džentlmenis, pēc visām pazīmēm spriežot — slaists, kurš tomēr, kā izrādījās, bija advokāts. Ļoti īsi, pat nevērīgi sasveicinājies ar viņu, Lenckis vaicāja:

—   Nu? … Kad būs?

—   Pēc stundiņas. .. Varbūt mazliet vēlāk … — atbild džentlmenis.

—    Iedomājieties tikai, — labsirdīgi smaidīdams, sacīja Lenckis, — pirms nedēļas kāds mans paziņa par savu māju, kas tam maksāja simtpiecdesmit tūkstošus, saņēma divreiz vairāk. Bet, tā kā manējā izmaksāja simt tūkstošus, tad man sakarā ar to būtu jāsaņem ne mazāk par simt divdesmit pieciem …

—   Hm! … Hm!… — advokāts noņurdēja.

—   Jūs varbūt smiesieties, — Tomašs turpināja, — par to, ko es teikšu, jūs jau vienmēr zobojaties par priekšnojautām un sapņiem, un tomēr es šodien nosapņoju, ka mans nams aizgājis par simt divdesmit tūkstošiem … Ņemiet vērā, es to jums saku pirms ūtrupes … Pēc pāris stundām jūs pārliecināsieties, ka par sapņiem ne vienmēr var smieties … Ir lietas debesīs un virs zemes …

—   Ilm!… Hm! . . . — atbildēja advokāts, un abi nozuda nama galvenajās durvīs.

«Paldies dievam!» Ignācijs nodomāja. «Ja Lenckis par savu namu dabūs simt divdesmit tūkstošus, tas nozīmē, ka Stahs nemaksās par to deviņdesmit tūkstošus.»

Pēkšņi kāds viegli pieskārās viņam pie pleca. Ignācijs atskatījās un ieraudzīja veco Šlangbaumu.

—   Vai jūs varbūt mani meklējat? — jautāja sirmais ebrejs, lūkodamies Zeckī ciešu skatienu.

—   Nē, nē . . . — apjucis atbildēja pans Ignācijs.

—   Jums pie manis nav nekādu darīšanu? … — Slangbaums atkārtoja, mirkšķinādams sarkanos plakstiņus.

—    Nē, nē …

—   Git! — norūca Slangbaums un iejaucās starp saviem ticības brāļiem.

Ignācijam metās salti. Slangbauma klātbūtne šai vietā atmodināja viņā no jauna aizdomas. Lai tās izklīdinātu, viņš jautāja pie durvīm stāvošajam šveicaram: kur notiks ūtrupe? Šveicars parādīja uz trepēm.

Ignācijs traucās augšup un iegāja kādā zālē. Viņa uzmanību saistīja ebreju drūzma, kuri ļoti uzmanīgi klausījās kādā runātājā. Zeckis saprata, ka te šai brīdī tiek izspriesta kāda lieta, ka runā prokurors un ka runa ir par kādu lielu blēdību. Zālē bija smacīgi; prokurora vārdus apslāpēja pajūgu rīboņa. Tiesneši snauda, advokāts žāvājās, apsūdzētajam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš gribētu apmānīt visaugstāko tiesu, ebreji noraudzījās viņā ar līdzcietību un vērīgi klausījās apsūdzības runu. Pie katras smagākas prokurora apsūdzības daži viebās un vaidēja: «Ai-vai!…»

Ignācijs atstāja zāli: ne šīs lietas dēļ viņš te bija nācis.

Atrazdamies vestibilā, Ignācijs gribēja kāpt vēl vienu stāvu augstāk, bet šai mirklī, tikko kā no turienes nākdama, garām pagāja baronese Kšešovska; viņu pavadīja kāds vīrietis, kas pēc izskata atgādina garlaicības mocītu veco valodu skolotāju, bet īstenībā tas bija advokāts, par ko liecināja sudraba zīmīte, kas bija piesprausta pie krietni apnēsātās frakas atloka; taisnības priestera pelēkās bikses uz ceļgaliem bija tā izdilušas, it kā to īpašnieks nodarbotos nevis ar savu klientu aizstāvēšanu, bet nemitīgi atzītos mīlestībā dievei Temidai.

—   Ja jau tikai pēc stundas, -— Kšešovska sacīja raudulīgā balsī, — tad es vēl varu aiziet uz Kapucīnu baznīcu … Kā jūs domājat? …

—   Nedomāju, ka Kapucīnu baznīcas apmeklēšana ietekmētu ūtrupes gailu, — atbildēja garlaikotais advokāts.

—   Ja jūs, pan advokāt, no visas sirds gribētu, ja jūs paskraidītu …

Advokāts izdilušajās biksēs nepacietīgi atmeta ar roku.

—   Ak jūsu žēlsirdība, — viņš sacīja, — es šinī ūtrupes lietā esmu tik daudz skraidījis, ka vismaz šodien man pienākas neliela atpūta. Turklāt pēc dažām minūtēm man jāuzstājas slepkavības lietā… Palūkojieties, vai jūs redzat tās skaistās dāmas? … Viņas atnākušas klausīties manu runu … Efektīgs gadījums! …

—   Tātad jūs mani pametat? — iesaucās baronese.

—   Nē, es būšu … būšu zālē, — advokāts pārtrauca viņu, — būšu ūtrupē, tikai atļaujiet, lūdzu, man vismaz dažas minūtes padomāt par savu slepkavu …

Un, piekodinājis šveicaram nevienu nelaist iekšā, viņš pazuda aiz kādām durvīm.

—   Ak dievs! — baronese iesaucās skaļā balsī, — pat nekrietnam slepkavam, pat tam ir aizstāvis, bet nabaga vientuļai sievietei veltīgi meklēt cilvēku, kurš aizstāvētu tās godu, tās mieru, tās īpašumu .. .

Tā kā Ignācijs nevēlējās būt šis cilvēks, viņš žigli metās lejup, pa ceļam grūstīdams jaunās un elegantās skaistules, kuras uz šejieni bija atdzinusi kāre uzzināt kaut ko tuvāk par slepkavību. Te jau labāk nekā teātrī; ja tiesas drāmu aktieri nespēlēja labāk, tad katrā ziņā patiesīgāk par teātra aktieriem.

Uz trepēm joprojām skanēja Kšešovskas gaušanās un jauno, grezni tērpto daiļavu smiekli, kuras steidzas aplūkot slepkavu, asiņainās drānas, cirvi, ar kuru viņš nogalinājis savu upuri, un nosvīdušos tiesnešus. Ignācijs no priekšnama aizmanījās uz ielas pretējo pusi; Kapitula un Medus ielas stūrī viņš iegriezās konditorejā un noslēpās pašā tumšākajā kaktiņā, lai viņu nevarētu uziet pat Kšešovska.

Licis sev pasniegt tasi šokolādes ar putu krējumu un aizsedzies ar pavērtu avīzi, Ignācijs pamanīja, ka šai mazajā telpiņā ir kāds tumšs kakts, ko ieņēmis miesās tukls vīrietis un sakumpis ebrejs. Ignācijs nodomāja, ka izskatīgais, cienīgais vīrietis būs vismaz kāds grāfs un lielu muižu īpašnieks Ukrainā, bet ebrejs — viņa komisionārs; un Ignācijs noklausījās viņu sarunā.

—    Cienījamais pan, — sacīja sakumpušais ebrejs, — tikai tāpēc, ka šeit, Varšavā, jūs neviens nepazīst, jūs varat nopelnīt divdesmit piecus rubļus. Citādi es jums par šo darījumu nedotu ne desmitnieku …

—,.Un to dēļ man jānostāv kājās vesela stunda piesmakušā zālē! norūca vīrietis.

—   Tā jau ir, — ebrejs turpināja, — nav viegli mūsu gados stāvēt, bet ko lai dara, tāda naudiņa arī nemētājas uz ielas .. . Un ņemiet vērā, kā celsies jūsu reputācija, kad kļūs zināms, ka cienījamais pans gribējis pirkt namu par astoņdesmit tūkstošiem rubļu! …

—   Lai iet tā lieta. Bet tikai divdesmit piecus skaidrā uz galda…

—   Dievs pasarg! — ebrejs atbildēja, — cienījamais pans uz rokas saņems piecus rubļus, bet divdesmit ies parāda nomaksai nabaga Seligam Kupfermanim, kas jau divus gadus nav dabūjis no jums ne graša, kaut gan ir tiesas spriedums.

Cienīgā izskata pans cirta ar dūri pret marmora galdiņu un gribēja doties ārā. Sakumpušais ebrejs saķēra viņu aiz svārku malas, nosēdināja atpakaļ krēslā un piedāvāja sešus rubļus skaidrā.

Labu brīdi kaulējušies, abi vienojās par astoņiem rubļiem, no kuriem septiņi tiks samaksāti pēc ūtrupes un rublis — tūlīt. Ebrejs vēl stīvējās, bet majestātiskais pans viņa vilcināšanos salauza ar vienu vienīgu argumentu!

—   Pie velna, man tak jāmaksā par tēju un kūku!

Ebrejs nopūtās, izvilka no nospeķotā naudas maka pašu sadriskātāko papīrīti un, izgludinājis to, uzlika uz marmora galdiņa.

Tad viņš piecēlās un slinkā gaitā devās uz durvīm, bet īgnā cijs pa caurumu avīzē redzēja, ka tas ir vecais Slangbaums.

Vecais pārdevējs pasteidzās izdzert šokolādi un atstāt konditoreju. Viņam šī ūtrupe bija kļuvusi pretīga, ar to jau piežuzinātas pilnas ausis un galva. Gribēdams kaut kā īsināt laiku un ieraudzījis Kapucīnu baznīcas atvērtās durvis, Ignācijs devās uz turieni pilnā pārliecībā, ka vismaz svētnīcā atradīs mieru, tīkamu dzestrumu un galvenais — tur vismaz nebūs jādzird par ūtrupi.

Iegājis baznīcā, viņš patiesi tur atrada klusumu un dzestrumu, piedevām vēl nelaiķi uz katafalka ar svecēm, kas nedega, un ziediem, kas vairs nesmaržoja. Kopš kāda laika Ignācijs labprāt necieta zārkus, tāpēc nogriezās pa kreisi, kur pamanīja uz grīdas ceļos nometušos sievieti melnā tērpā. Tā bija baronese Kšešovska: pazemīgi noliekusies, viņa sita sev pret krūtīm un bieži cēla lakatiņu pie acīm.

«Esmu pārliecināts, ka viņa lūdz dievu, lai Lencku māja aizietu par sešdesmit tūkstošiem,» nodomāja Ignācijs. Bet, tā kā šis skats viņu nebūt nevaldzināja, tad viņš uz pirkstu galiem atkāpās un pārgāja uz baznīcas labo puisi.

Tur bija tikai divas sievietes: viena pusbalsī lasīja lūgšanas, virpinādama pirkstos rožukroņi, otra shauda. Vairāk neviena, tomēr aiz kolonas Ignācijs pamanīja vidēja auguma vīrieti; lai gan mati tam bija sirmi, viņš turējās stalti un lūgsnas skaitīja ar lepni paceltu galvu.

Žeckis viņā pazina Lencki un nodomāja:

«Esmu pārliecināts, ka šis lūdz dievu, lai viņa nams aizietu par simt divdesmit tūkstošiem rubju …»

Tad Ignācijs steigšus atstāja svētnīcu, prātodams pie sevis, kā labsirdīgais dievs lai izpilda tik pretrunīgus kā baroneses Kšešovskas un Tomaša lūgumus.

Neatradis meklēto mieru ne konditorejā, ne baznīcā, Ignācijs sāka klaiņāt pa ielu tiesas nama tuvumā. Viņš jutās pavisam samulsis. Viņam šķita, ka visi garāmgājēji zobgalīgi raugās viņā, it kā gribēdami teikt: «Labāk tu, vecais slaist, būtu gājis pieskatīt veikalu!» Un viņam likās vēl, ka no kura katra pajūga tūlīt, tūlīt izlēks kāds no pārdevējiem paziņodams, ka veikals nodedzis vai sagruvis. Pans Ignācijs atkal prātoja, vai labāk nebūtu atmest ar roku ūtrupei un atgriezties pie savas pults un rēķinu grāmatām, kad piepeši izdzirda izmisīgu kliedzienu.

Tur kāds ebrejs, izliecies pa tiesas zāles logu, bija kaut ko ziņojis saviem ticības brāļiem. Tie tagad cits citu un nejaušus garāmgājējus stumdīdami un grūstīdami, metās uz ieeju, nepacietīgi (lipinādami kājām kā izbiedēts aitu bars šaurā aplokā.

«Aha, sākusies ūtrupe! .. .» nodomāja Ignācijs un devās viņiem pakaļ.

Sai brīdī viņš juta, ka kāds no mugurpuses sagrāba viņu aiz pleca un, pavēries atpakaļ, ieraudzīja to pašu cienīgo panu, kurš konditorejā no Slangbauma dabūja rubli avansā. Cienīgais, redzams, vareni steidzās un, laizdams darbā elkoņus un dūres, lauza ceļu caur blīvo ķermeņu masu, un skaļi sauca:

— Nost no ceļa, kraupji, kad es eju uz ūtrupi! .. .

Potēji savam paradumam, ebreji parāvās sāņus, noraudzīdamies viņā ar godbijību.

—   Tam gan vajag būt naudai! — kāds no viņiem noteica savam kaimiņam.

Ignācijs, būdams nesalīdzināmi mazāk drosmīgs par cienīgo, nelauzās uz priekšu, bet ļāvās likteņa žēlastībai un nežēlastībai. No visām pusēm viņu bija apņēmusi ebreju drūzma. Tieši sev priekšā viņš redzēja nospeķotu apkaklīti, netīru šalli un vēl netīrāku kaklu; aiz muguras juta spīvu sīpolu smaku; no labās puses kāda iesirma bārda durstīja viņam kaklu, bet no kreisās — kāds spēcīgs elkonis tā saspieda roku, ka Ignācijs juta to notirpstam.

Viņu spieda, grūstīja, raustīja aiz drēbēm. Kāds ķēra aiz kājas, kāds cits līda kabatā, vēl kāds — iezvēla pa muguru. Iestājās mirklis, kad Ignācijam šķita — nupat, nupat viņam ielauzīs ribas. Viņš pavērsa acis uz augšu un redzēja, ka atrodas jau durvīs. Nupat, nupat saspiedīs … Piepeši viņš sev priekšā juta tukšumu, atdūrās ar galvu pret kāda mīksto vietu, ko ne visai rūpīgi nosedza svārki, un — atradās zālē.

Žeckis atviegloti atvilka elpu … Aiz muguras viņam skanēja kliedzieni un lamas, laiku pa laikam — šveicara atgādinājumi:

—   Ko jūs, cienīgie, tā laužaties? … Vai jūs esat lopi, vai? …

«Nekad nebūtu domājis, ka tik grūti tikt ūtrupē! …» Ignācijs

nopūtās.

Viņš izgāja cauri divām zālēm, tik tukšām, ka tur neredzēja neviena krēsla uz grīdas, nevienas naglas pie sienas. Sīs zāles veidoja priekštelpu kādai tieslietu nodaļai, tomēr abas bija gaišas un patīkamas. Pa atvērtajiem logiem ieplūda saules spožās straumes un Varšavas putekļu piesātinātais, karstais jūlija vējš. Ignācijs dzirdēja zvirbuļu svirpstoņu un nepārtrauktu ratu rīboņu — un piepeši viņš izjuta savādu disharmoniju.

«Kā tas iespējams,» viņš prātoja,, «ja tiesas telpas ir tik tukšas tukšas kā neizīrēts dzīvoklis un reizē — tik patīkamas? …»

Viņam šķita, ka telpām, kur cilvēkus notiesā uz visu mūžu vai uz daudziem gadiem ieslodzījumā cietumā, nesalīdzināmi vairāk iederētos aizrestoti logi, pelēkas, no mitruma spīdīgas sienas, pie kurām piekārts daudz rokasdzelžu.

Bet jau klāt arī galvenā zāle, kurp steidzas visi ebreji, kur notiek pats galvenais — ūtrupe. Telpa ir tik plaša, ka mazurku te droši varētu dejot četrdesmit pāri, ja nebūtu zemo barjeru, kas sadala to divās daļās: publikai un ūtrupniekiem. Publikas

pusē atrodas vairāki pīti soli, ūtrupnieku pusē — paaugstinājums, bet uz tā liels pakavveida galds, kurš pārklāts ar zaļu vadmalu. Pie galda Ignācijs redz trīs ūtrupniekus; ap kaklu viņiem ķēdes, bet sejās senatoru cienīgā izteiksme: tie ir tiesu izpildītāji. Katram priekšā uz galda atrodas kaudze dokumentu, kas attiecas uz pārdošanā nodoto nekustamo īpašumu. Starp galdu un barjeru, tāpat kā aiz barjeras, drūzmējas solītāji. Visi viņi stāv, galvas izslējuši, un raugās uz tiesu izpildītājiem tādā aizgrābtībā, ka viņus varētu apskaust pat askēti, kam lemts skatīt dievišķīgās vīzijas..

Lai gan logi atvērti, gaisā jūtama smaka, kas atgādina kaut ko vidēju starp hiacintes smaržu un vecas ķites smaku. Ignācijs nāca pie slēdziena, ka tā ceļas no paltrakiem.

Ja neņem vērā kariešu rīboņu, tad zālē ir samērā kluss. Tiesas izpildītāji, iegrimuši aktos, klusēja; solītāji, vērodami tiesas izpildītājus, arī klusēja; pārējā publika, sadalījusies atsevišķās grupās civilajā zāles pusē, gan sarunājās, bet paklusām. Nebija ieinteresēti, lai tos noklausītos.

Tāpēc, jo skaļāk atbalsojās baroneses Kšešovskas gaušanās, kura, turēdama advokātu aiz frakas atlokiem, drudžainā steigā kaulējās:

—   Es jūs lūdzu, neejiet prom … Nu… es jums došu visu, ko tikai vēlēsieties …

—   Tikai, lūdzu, bez draudiem, pane baronese!

—   Es nemaz nedraudu, tikai nepametiet mani! … — baronese ar patiesu izjūtu noskandēja.

—   Es atnākšu uz ūtrupi, bet pašlaik man jāiet pie sava slepkavas …

—   Ak tā! … Tātad pret neģēlīgu slepkavu jums ir vairāk līdzcietības nekā pret nabaga atstātu sievieti, kuras īpašums gods un miers …

Vajātais advokāts aizmuka tādā steigā, ka viņa bikses uz ceļiem likās vēl vairāk izdilušas, nekā ir. Baronese gribēja mesties viņam pakaļ, bet šai mirklī iekrita rokās kādam tipam tumšzilās brillēs, ar ķestera fizionomiju.

337

—    Kas par lietu, dārgā pane? — saldi dudināja cilvēks tumšajās brillēs. — Neviens advokāts panei neuzsitīs mājas cenu … es priekš tā esmu … Jūs dodiet man vienu procentu par katru tūkstoti, ko uzsola, un divdesmit rubļus izdevumiem …

22 Lelle, I

Baronese Kšešovska atlēca atpakaļ un, atliekusies kā aktrise, spēlējot traģisku lomu, atbildēja viņam tikai ar vienu vārdu:

—   Sātans!…

Subjekts brillēs saprata, ka nav pareizi trāpījis, un apmulsis atkāpās. Sai mirklī pie viņa piesteidzās otrs subjekts — pēc izskata īsts dienaszaglis — un kaut ko diezgan ilgi čukstēja, visu laiku dzīvi žestikulēdams. Ignācijs bija pārliecināts, ka šie divi vīrieši tūlīt sakausies, bet viņi izšķīrās pavisam mierīgi, un subjekts ar dienaszagļa seju, piegājis pie baroneses, klusi sacīja:

—   Ja pane baronese neskoposies, mēs neļausim sasolīt pat līdz septiņdesmit tūkstošiem.

—   Glābējs! … — iesaucās baronese. — Tavā priekšā daudz cietusi un vientulīga sieviete, kuras īpašums, gods un miers . ..

—   Ko tur par godu… — subjekts ar dienaszagļa seju pārtrauca viņu. — Vai dosiet desmit rubļus rokasnaudas?

Abi aizgāja zāles tālākajā kaktā un nozuda Ignācija acīm aiz kādas ebreju grupas. Sai bariņā stāvēja arī vecais Slangbaums un kāds jauns ebrejs — vēl bez bārdas, pēc kura bālās un nogurušās sejas Ignācijs sprieda, ka jauneklis pavisam nesen stājies laulībā. Vecais Slangbaums kaut ko skaidroja nogurušajam jauneklim, kura acis aiz pārsteiguma pletās aizvien lielākas, bet, ko vecais varēja klāstīt, Ignācijs nespēja uzminēt.

Viņš pagriezās uz otru pusi un dažus soļus no sevis pamanīja Lencki ar advokātu, kurš redzami garlaikojās un gribētu kaut kur nozust.

—   Labi, kaut vai simt piecpadsmit… nu — simt desmit tūkstošus! … — teica Lenckis. — Jums kā advokātam jāzina, kā to var panākt…

—   Hm!… Hm!.. . — advokāts krekstēja, ar ilgām lūkodamies uz durvīm. — Jūs prasāt pārāk augstu cenu … Simt divdesmit tūkstošus par māju, kura novērtēta uz sešdesmit . . .

—    Bet man tā izmaksāja simt tūkstošus . .,

—   Jā , .. Hm!… Hm! … Jūs esat mazliet pārmaksājis . . .

—   Es arī, — Lenckis pārtrauca, — prasu tikai simt desmit.. Un, manuprāt, lai nu kā, bet šoreiz jums, pan advokāt, man jāpalīdz. Noteikti ir kaut kādi paņēmieni, kurus es, nebūdams jurists, protams, nezinu, bet…

—   Hm! … Hm! … — advokāts ņurdēja.

Par laimi kāds no viņa kolēģiem, ģērbies tāpat frakā ar sud

raba zlmiti, izsauca advokātu no zāles; mirkli vēlāk Lenckim tuvojās subjekts tumšajās brillēs ar ķestera seju un uzrunāja:

—   Kas par lietu, pan grāf? … Neviens advokāts jums ne uzsitis mājas cenu . .. Priekš tā esmu es … Bet jūs par to man dosiet divdesmit rublīšus izdevumiem un vienu procentu no katra tūkstoša, ko uzdzīšu virs sešdesmit tūkstošiem …

Lenckis ar lielu nicinājumu noskatījās ķesterī; viņš pat sabāza rokas bikšu kabatās, kas viņam pašam šķita dīvaini, un noskaldīja:

—   Es došu vienu procentu par katru tūkstoti virs simtdivdesmit tūkstošiem rubļu …

Ķesteris tumšajās brillēs palocījās, un atbildot viņam raus tījās kreisā pleca lāpstiņa.

—    Piedošanu, pan grāf …

—   Pagaidi! — Lenckis viņu pārtrauca. — Virs simt desmit .. .

—   Piedošanu .. .

—   Virs simt. ..

—   Piedošanu .. .

—   Kaut tevi zibens! … Cik tad tu gribi?

—   Vienu procentiņu no summas virs septiņdesmit tūkstošiem un divdesmit rublīšus izdevumiem … — gandrīz līdz zemei palocīdamies, ķesteris noteica.

—   Desmitnieku ņemsi? — zils aiz dusmām jautāja Lenckis.

—* Es pat rublīti nenicinu …

Lenckis izņēma lielisku kabatas maku un no tā — veselu žūksni čaukstošu desmitrubļu zīmju, tad vienu iedeva ķesterim, kurš paklanījās līdz pašai zemei.

—   Jūs redzēsiet, cienītais pan … — ķesteris čukstēja.

Blakus Ignācijam stāvēja divi ebreji: viens — slaids, melnīgsnējs, tik melnu bārdu, ka tā šķita pat zilgana, otrs —plikpauris ar tik neparasti garu vaigu bārdu, ka tā nokarājās uz svārku atlokiem. Ieraudzījis desmitniekus, džentlmenis ar vaigu bārdu pasmaidīja un klusām bilda tumšmatainajam skaistulim:

—   Vai jūs redzat to naudu tam šļahtičam? … Un vai jūs dzirdat, kā tā sačukstas? … Tā priecājas, ka ieraudzījuši mani… Jūs saprotat, pan Cinader? . . .

22'

339

—Vai Lenckis ir jūsu klients? — jautāja skaistais tumšrnatis.

—   Kāpēc lai viņš nebūtu mans?

—   Kas viņam ir? — jautāja otrs.

—   Viņam ir … viņam ir māsa Krakovā, kura, saprotiet, norakstīja viņa meitai…

—    Bet ja viņa nekā nav norakstījusi? …

Džentlmenis ar vaigu bārdu uz brīdi apstulba.

—   Lūdzu jūs nerunāt tādas muļķības! … Kāpēc lai māsa Krakovā nebūtu norakstījusi, ja viņa ir slima? …

—   Es nekā nezinu, — atbildēja skaistais tumšmatis. Ignācijs klusībā atzina, ka nekad vēl nav redzējis tik skaistu vīrieti.

—    Bet viņam ir meita, pan Cinader … — satraukti turpināja krāšņās vaigu bārdas īpašnieks. — Vai jūs esat redzējis viņa meitu, panu Izabellu? … Es pats viņai dotu bez kaulēšanās simt rubļu …

—   Es dotu simt piecdesmit, — atbildēja skaistais tumšmatis. — Un tomēr ar Lencki nedroša lieta.

—   Nedroša? … Bet kas ir pans Vokuļskis? …

—   Nu, pans Vokuļskis … tas ir brangs loms. Bet viņa ir muļķe, un Lenckis ir muļķis, un viņi visi ir muļķi. Viņi iegrūdīs postā Vokuļski, un viņš tiem tik un tā nevarēs palīdzēt…

Ignācijam satumsa acīs.

—   Jēzus Marija! — viņš čukstēja. — Pat ūtrupē jau mēļo par Vokuļski un viņu … Un vēl pareģo, ka viņa, to pazudināšot … Ak Jēzus!… Marija!…

Pie tiesu izpildītāju aizņemtā galda sacēlās maza kņada, visi ziņkārīgie grūstīdamies devās uz to pusi. Arī vecais Slangbaums spiedās galda virzienā, pa ceļam pamādams nogurušajam ebrejam un gandrīz nemanāmi pamirkšķinādams iznesīgajam vīrietim, ar kuru nesen tika sarunājies konditorejā.

Sinī brīdī zālē iesteidzās Kšešovskas advokāts; neskatīdamies uz viņu, tas ieņēma vietu galda priekšā un bubināja tiesas izpildītājam:

—   Veicīgāk, pani, veicīgāk! Dieva vārds — nav vaļas_______

Brīdi vēlāk pēc advokāta zālē ienāca jauna grupa cilvēku.

Tur bija laulāto pāris, kā liekas, pēc aroda miesnieki, bija veca dāma ar mazdēlu pusaudzi un divi pani: viens sirms, bet vēl dūšīgs, otrs sprogains, ar diloņslimnieka izskatu. Sejas abiem lēnprātīgas, drānas — krietni vien apnēsātas, tomēr, viņiem parādoties, ebreji sāka sačukstēties un cienīgā apbrīnā rādīja uz tiem ar pirkstiem.

Abi nostājās tik tuvu Ignācijam, ka pēdējais gribot negribot bija spiests noklausīties padomos, ko sirmais vīrietis sniedza sprogainajam.

—    Es tev saku, Ksaverij: dari tāpat kā es. Dievs mans liecinieks, es nesteidzos. Es tev saku: nu jau trīs gadi, kopš taisos iegādāties nelielu mājiņu, tā par tūkstošiem simt, varbūt divsimt, vecumdienām, bet es nesteidzos. Izlasu avīzēs, kādi nameļi iet zem āmura, nesteigdamies apskatu tos, aprēķinu pie sevis cenu, bet pēc tam nāku uz šejieni un skatos, cik cilvēki dod. Un šogad, kad man jau ir pieredze un biju nolēmis kaut ko nopirkt, cenas tik neparasti sacēlās, velns parāvis, es tev saku, ka man atkal no jauna jākalkulē!… Bet, ja mēs divatā sāksim apklausīties, es tev saku, mēs kaut ko panāksim …

—    Klusāk!… — uzsauca no galda.

Zālē iestājās klusums, un Ignācijs noklausījās mūra mājas aprakstu, kas atrodas tur un tur, kurai ir trīs flīģeļi un četri stāvi, dārzs, zemes gabals utt. Šī svarīgā dokumenta lasīšanas laikā Lenckis pārmaiņus kļuva te bāls, te mēļš, bet Kšešovska ik mirkli lika pie deguna kristāla flakonu zelta apkalumā.

—    Es to māju zinu! — vīrs tumšajās brillēs ar ķestera seju piepeši iesaucās. — Es to māju zinu!… Aizvērtām acīm var dot simt divdesmit tūkstošus …

—   Ko jūs jaucat gaisu! — atsaucas blakus baronesei Kšešovskai stāvošais vīrietis ar dienaszagļa seju. — Kas tā par māju? … Grausts! … Kapliča! …

Lenckis kļūst pilnīgi mēļš. Viņš pamāja ķesterim un klusi jautāja:

—   Kas ir tas neģēlis?

—   Tas? — ķesteris pārvaicāja. — Pēdīgais razbainieks! … — Nepievērsiet viņam uzmanību, jūsu labdzimtība … — Un viņš pilnā balsī turpināja: — Goda vārds, par to māju droši var maksāt simt trīsdesmit tūkstošus …

—   Kas ir tas nelga? — baronese vaicāja subjektam ar dienaszagļa seju. — Kas ir tas tips zilajās brillēs?

Tas? … — Pazīstams karātavu putns . .. nesen kā sēdēja

Pāvi[10] …. Nepievērsiet viņam uzmanību, cienītā pane … Pat nospļauties nav vērts …

—    Klusāk, jūs tur!… — sauc ierēdnis pie galda.

Ķesterim līdzīgais subjekts, familiāri smaidīdams, pamirkšķina Lenckim un spraucas tuvāk galdam starp solītājiem. Viņu ir četri: baroneses advokāts, iznesīgais pans, vecais Šlangbaums un nogurušais ebrejs; pēdējam blakus nostājas ķesteris:

—   Sešdesmit tūkstoši piecsimt rubļu, — klusi saka Kšešovskas advokāts.

—   Dieva vārds, vairāk nav vērts! — piezīmē dienaszaglim līdzīgais subjekts.

Baronese triumfējoši paskatījās uz panu Lencki.

—   Sešdesmit pieci … — paziņo iznesīgais vīrietis.

—   Sešdesmit pieci tūkstoši un simt rubļu, — šļupst bālais jauneklis.

—   Sešdesmit seši… — Šlangbaums pieliek.

—   Septiņdesmit tūkstoši! — auro subjekts zilajās brillēs.

—   Ai, ai, ai! .. . — baronese, skaļi raudādama, atkrīt uz pītā dīvāniņa.

Viņas advokāts steidzīgi atiet nost no galda un skrien aizstāvēt slepkavu.

—   Septiņdesmit pieci tūkstoši! … — sauc iznesīgais vīrietis.

—   Mirstu! … — vaid baronese.

Zāle saviļņojas. Vecs lietuvietis ņem baronesi zem rokas, bet šai brīdī viņam to atņem Maruševičs, nez no kurienes parādījies tieši šai svinīgajā brīdī. Atbalstījusies pret Maruševiča elkoni, baronese, skaļi raudādama, atstāj zāli, zākādama savu advokātu, tiesu, konkurentus un tiesas izpildītājus. Lencka bālajā sejā uzaust smaids, bet izvārgušais ebreju jauneklis tikmēr saka:

—   Astoņdesmit tūkstoši un simt rubļu . ..

—   Astoņdesmit pieci… — pārsola Šlangbaums.

Lenckis pārvērties redzē un dzirdē. Viņš redz vairs tikai trīs solītājus, bet ar dzirdi uztver tuklā vīrieša balsi:

—   Astoņdesmit astoņi tūkstoši …

—    Astoņdesmit astoņi tūkstoši un simt rubļu. — nosauc izvārgušais jauneklis.

—    Lai iet visi deviņdesmit, — uzsitis ar roku pa galdu, vecais Slangbaums pieliek punktu.

—    Deviņdesmit tūkstoši, — tiesas izpildītājs ziņo, — pirmo reizi…

Gluži aizmirsis etiķeti, Lenckis pieliecas pie ķestera un čukst:

—    Soliet tak! …

—    Nu, ko jūs kasāties? … — ķesteris griežas pie izvārgušā ebrejiņa.

—    Ko jūs te jaucaties? — otrs liesas izpildītājs apsauc ķesteri. — Vai jūs pērkat māju, ko? … Pazūdiet! …

—    Deviņdesmit tūkstoši — otrreiz! … — skandina tiesas izpildītājs.

Lencka seja kļūst pelēka.

—    Deviņdesmit tūkstoši rubļu — trešo reizi! … — pasludina tiesas izpildītājs un uzsit ar āmuriņu pa zaļo vadmalu.

—    Slangbaums nopirka! … — iesaucas kāda balss zālē.

Lenckis pārlaiž apkārtnei klīstošu skatienu un tikai tagad

pamana savu advokātu.

—    Nu, pan jurist, — viņš runā trīcošā balsī, — tā nu gan neklājas! …

—    Ko neklājas? …

—    Tā neklājas darīt … tas nav godīgi! … — Lenckis sašutis atkārto.

—    Ko darīt? .. . —pārjautā jau mazliet uzbudinātais advokāts. — Pēc hipotēku parādu nomaksāšanas jums vēl paliks trīsdesmit tūkstoši rubļu …

—    Bet mana māja maksāja simt tūkstoši … un varēja aiziet, ja būtu labāk parūpējušies — par simt divdesmit tūkstošiem …

—    Kā tad, — apstiprina ķesteris, — māja ir vērta simt divdesmit tūkstošu …

—    Lūk! … Jūs dzirdējāt, pan advokāt? ..'. — jautāja Lenckis. — Ja tikai būtu parūpējušies…

—    Es lūgšu jūs, pan, mani neapvainot! . . . Jūs klausāt aizdomīgu tipu padomiem no Pāva …

—: 0, lūdzu atvainot… — ķesteris jūtas aizskārts. — Ne visi, kas sēdējuši Pāvi, ir nelieši… Bet kas attiecas uz padomu došanu …

—   Jā… māja ir vērta simt divdesmit tūkstošus! — gluži negaidīti viņu atbalsta sabiedrotais — subjekts ar dienaszagļa seju..

Lenckis raugās viņā stiklainām acīm, nespēdams vēl aptvert situāciju. Neatsveicinājies no advokāta, viņš uzliek galvā platmali un dodas ārā, rūkdams zem deguna:

«Šo ebreju un advokātu dēļ es pazaudēju ap trīsdesmit tūkstošus rubļu … Varēja dabūt simt divdesmit tūkstošus …»

Projām iet arī vecais Šlangbaums; ceļu viņam aizšķērso pans Cinaders, skaistais tumšmatis, par kuru skaistāku Ignācijs nekad nav redzējis.

—   Kas tie par darījumiem, pan Šlangbaum? — jautā skaistulis. — To māju varēji nopirkt par septiņdesmit vienu tūkstoti. Šodien tā vairāk nav vērta .. .

—   Vienam nav vērta, otram — vērta; mani darījumi vienmēr nes peļņu, — mīklaini atbild Šlangbaums.

Pēdīgi arī Zeckis atstāj zāli, kur jau sākusies cita ūtrupe un pulcējas cita publika. Zeckis lēni kāpj lejup un prāto:

«Tā — māju nopirka Šlangbaums un tieši par deviņdesmit tūkstošiem, kā pareģoja Kleins. Nu, bet Šlangbaums nav Vokuļskis … Nē, Stahs nedarītu tādas muļķības… Nē! … Un ar to Izabellu tāpat nieki un pasakas!…»

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA PIRMAIS BRĪDINĀJUMS

Bija jau viens pēcpusdienā, kad Ignācijs nokaunējies un norūpējies tuvojās veikalam. Kā varēja nosist tik daudz laika … un vēl tad, kad vislielākais pircēju pieplūdums? … Bet ja nu vēl piedevām notikusi kāda nelaime? … Un kas par patiku vazāties tādā karstumā pa ielām, putekļos un izkusušā asfalta smirdoņā!

Diena patiesi bija neparasti karsta un spoža: ietves un bruģis dvesa svelmi, pieskarties pie skārda izkārtnēm un laternu stabiem nebija iespējams, bet no žilbinošā spožuma Ignācijam asaroja acis un ņirbēja melni plankumi, traucēdami redzi.

«Ja es būtu dievs,» viņš domāja, «pusi jūlija svelmes atstātu uz decembri…»

Nevilšus Zeckis pameta skatienu veikala skatlogā, viņš pašlaik gāja gar to, un — apstulba! Dekorējums logā nebija mainīts jau otro nedēļu! … Tās pašas statuetes, majolika, vēdekļi, tie paši neseseri, cimdi, saulessargi un rotaļlietas!… Kur gan redzēta tāda nolaidība!

«Esmu gan es nekrietns cilvēks!» Ignācijs norūca pie sevis. «Aizvakar piedzēros, šodien vazājos apkārt… Tā bodīte aizies pie velna, tas kā amen baznīcā! …»

Tikko Ignācijs bija iegājis veikalā, nezinādams, kas viņam vairāk smeldz — sirds vai kājas, viņu tūlīt pievāca Mračevskis. Mati tam jau bija apgriezti pēc Varšavas modes, sasukājies un iesmaržojies kā senāk, viņš pa vecam paradumam apkalpoja pircējus, pats būdams viesis; turklāt viesis no tālām zemēm. Vietējie pārdevēji nevarēja nobrīnīties vien.

—    Bīstieties dieva, pan Ignācij, — viņš iesaucās. — Jau trīs stundas es jūs gaidu. Jūs visi šeit laikam esat galvas pazaudējuši! …

Viņš paņēma Zecki zem rokas un, nepievērsdams uzmanību pāris svešajiem pircējiem, kuri izbrīnījušies skatījās uz abiem, vilkšus aizvilka uz kabinetu, kur stāvēja ugunsdrošais skapis.

Šeit viņš savā arodā nosirmojušo veikalvedi iegrūda cietā krēslā un, nostājies viņam iepretī, lauzīdams rokas kā Hermanis Violetas priekšā, sacīja:

—   Ziniet, ko … Es jau paredzēju, ka pēc manas aizbraukšanas jums te viss pajuks, bet nedomāju, ka tik ātri… Tas, ka jūs nesēdat veikalā, tā vēl tikai pusbēda. Bet, ja vecais sāk darīt muļķības — tas jau ir skandāls! …

Likās, ka Ignācijam izbrīnā izsprāgs acis.

—   Piedošanu! … — viņš iesaucās, celdamies no krēsla.

Bet Mračevskis atsēdināja viņu atpakaļ.

—    Piedoša…

—   Jūs tikai, lūdzams, klusējiet! — jaunais, smaržojošais cilvēks viņu pārtrauca. — Vai jūs maz zināt, kas notiek? … Suzins šodkiņ naktī brauc uz Berlīni redzēties ar Bismarku, bet no turienes — uz Parīzes izstādi. Viņš noteikti — vai dzirdat? . . . Viņš noteikti ludz Vokuļski, lai tas brauktu kopa ar viņu. Bet tas muļķ …

—   Pan Mračevski! … Kā jūs iedrošināties! .. .

—   Es jau pēc rakstura esmu drosmīgs, bet Vokuļskis — jucis!… Tikai šodien es uzzināju patiesību… Vai jūs maz zināt, cik vecais varēja nopelnīt, braucot kopā ar Suzinu uz Parīzi? … Nevis desmit, bet piecdesmit tūkstoš… rubļu, pan Zecki? … Un šis ēzelis ne tikai šodien negrib braukt, bet vēl saka, ka nezinot, kad braukšot. Viņš nezinot, bet Suzins ar var gaidīt augstākais dažas dienas.

—   Un ko Suzins? … — klusi ievaicājās patiesi apjukušais Ignācijs.

—   Suzins? . . . Viņš ir dusmīgs, bet kas pats ļaunākais — apvainojies. Saka, ka Staņislavs Petrovičs vairs neesot tas, kas bijis, ka nicinot viņu … Vārdu sakot, skandāls! … Ceļojums par velti un piecdesmit tūkstoši rubļu peļņas! Nu, sakiet pats, vai ar tādiem noteikumiem pats svētais Staņislavs Kostka nebrauktu uz Parīzi ? …

—   Noteikti! — Ignācijs norūca. — Bet kur tad ir Stahs … tas ir — pans Vokuļskis? — viņš jautāja, celdamies no krēsla.

—   Jūsu dzīvoklī, sastāda aprēķinus Suzinam. Gan redzēsiet, ko zaudēsiet ar šo joku.

Kabineta durvis pavērās, un tanīs parādījās Kleins ar vēstuli rokā.

—   Lencku saulainis atnesa vecajam, — viņš sacīja. — Varbūt jūs viņam atdosiet, šodien, bestija, par kaut ko tik nikns…

Ignācijs paņēma rokā gaišzilo, ar neaizmirstulītēm rotāto aploksni, bet šaubījās, iet vai neiet. Tikmēr Mračevskis paraudzījās viņam pār plecu uz adresi.

—   No Belliņas! — viņš iesaucās. — Tagad viss pilnīgi skaidrs! … — Un smiedamies izskrēja no kabineta.

—   Pie velna! — Ignācijs norūca. — Vai patiešām visas šīs tenkas būtu patiesība? … Tātad viņš tās dēļ izdod deviņdesmit tūkstošus mājas pirkšanai un zaudē piecdesmit tūkstošus pie Suzina … Kopā simt četrdesmit tūkstoši rubļu! … Kur vēl pajūgs, sacīkstes, dāvanas labdarības nolūkos? . .. Un … un tas Rossi, uz kuru Lencka skatās ar tādu dievināšanu kā ebrejs uz saviem desmit baušļiem? … Ehe! . . . Visas ceremonijas pie malas …

Ignācijs aizpogāja svārkus līdz pašam kaklam, izslējās un vēstuli rokās aizgāja uz savu dzīvokli. Pa ceļam viņš ievēroja, ka kurpes mazliet čīkst, un sajuta atvieglinājumu.

Izmeties kreklos, Vokuļskis sēdēja Ignācija istabā, noliecies pār papīru kaudzi, un rakstīja.

—   Ā! … — viņš, pacēlis galvu un, ieraudzījis Zecki, sacīja. -— Vai tu nedusmojies, ka es te saimniekoju kā savās mājās?

—   Principālam nav ko ceremonēties! … — Ignācijs atteica kodīgi… — Te būs vēstule no … tiem … no Lenckiem …

Vokuļskis pameta acis uz adresi, drudžaini atplēsa aploksni un lasīja … lasīja … Vienreiz, otrreiz, trešoreiz pārlasīja šo vēstuli. Zeckis tikmēr jaucās pa savu rakstāmgaldu, bet, pamanījis, ka viņa draugs beidzis lasīt un, galvu atspiedis rokās, domīgs sēž, Ignācijs sausi ievaicājās:

—   Tu ar Suzinu šodien brauc uz Parīzi ?

—   Ne prātā nenāk.

—   Dzirdēju, ka tur esot prāvs darījums . . . Piecdesmit tūkstoši rubļu …

Vokuļskis klusēja.

—   Tātad tu brauksi rīt vai parīt, jo Suzins it kā varot pagaidīt uz tevi dažas dienas?

—   Es vēl nezinu, kad braukšu?

—   Slikti, Stah. Piecdesmit tūkstoši — tā ir vesela bagātība, žēl būtu zaudēt… Ja uzzinās, ka tu esi palaidis garām tādu izdevību …

—   Teiks, ka esmu jucis, — Vokuļskis viņu pārtrauca.

Viņš atkal klusēja, tad pēkšņi ierunājās:

—   Bet ja nu man ir darāms kas svarīgāks par piecdesmit tūkstošu nopelnīšanu ? …

—   Politisks? — Zeckis klusi vaicāja, un acis viņam uzbudinājumā iemirdzējās, bet uz lūpām parādījās smaids.

Vokuļskis pasniedza Ignācijam vēstuli.

—   Lasi, — viņš sacīja, — un tu pārliecināsies, ka ir vēl kas labāks par politiku.

Ignācijs vilcinādamies paņēma vēstuli rokā un, tikai Vokuļskim atkārtojot uzaicinājumu, lasīja:

Vaiņags ir burvīgs un es jau uz priekšu Rossi vārdā pateicos Jums par šo dāvanu. Ar kādu retu gaumi smaragdi neuzkrītoši izvietoti starp zelta lapiņām. Jums noteikti jāatbrauc rīt pie mums uz pusdienām, lai mēs varētu apspriesties attiecībā uz Rossi pavadīšanu un tāpat arī par mūsu ceļojumu uz Parīzi. Vakar papā sacīja, ka mēs aizbraukšot, vēlākais, pēc nedēļas. Brauksim, protams, kopā, jo bez Jūsu patīkamās sabiedrības ceļojums manās acīs zaudētu pusi no savas vērtības. Tātad — uz redzēšanos.

Izabella Lencka.»

—   Nesaprotu, — Ignācijs sacīja, vienaldzīgi nomezdams vēstuli uz galda. — Patīkams ceļojums kopā ar Lencku un pat apspriešanās par dāvanu viņas … viņas mīluļiem nav to vērts, lai aizlaistu vējā piecdesmit tūkstošus … ja ne vēl vairāk…

Vokuļskis piecēlās no dīvāna un, abām rokām atspiedies pret galdu, vaicāja:

—   Un ja nu man iepatiktos viņas dēļ aizlaist vējā visu savu bagātību … ko tad?

Dzīslas viņam uz pieres pietūka, krekls uz krūtīm strauji viļņojās, acīs iekvēloja un dzisa tās pašas dzirksteles, kādas Zeckis reiz jau bija manījis divkaujas laikā ar baronu.

—   Ko tad? … — Vokuļskis atkārtoja.

—   Neko, — Zeckis mierīgi atbildēja. — Man tikai būtu jāatzīst, ka atkal esmu kļūdījies, nez kuro reizi mūžā…

—   Par ko?

—    Šoreiz — tevī. Domāju, ka cilvēkam, kurš dodas dzīvības briesmās un… nebaidās turku, lai iegūtu bagātību, ir kaut kādi lielāki sabiedriski mērķi…

—   Lieciet taču reiz mani mierā ar to savu sabiedrību!… — iekliedzās Vokuļskis, triekdams dūri pret galdu. — Es zinu, ko esmu darījis sabiedrības labā, bet… ko tā darījusi manā labā? Nekad tā nebeigs prasīt upurus, nedodot man pretī nekādas tiesības! … Beidzot reiz es gribu panākt kaut ko arī sev … Galva griežas no skaļajiem vārdiem, kurus neviens pat nedomā pildīt… Personīgā laime — tas ir mans pašreizējais pienākums … citādi… ielaistu sev lodi pierē, ja man dzīvē nebūtu nekā cita kā vienīgi izdomātas, fantastiskas grūtības… Vai iespējams vēl kas drausmīgāks?

—   Bet ovācijas Rossi •— vai tas nav jūgs?

—    Es to nedaru Rossi dēļ…

—   Tikai lai izpatiktu sievietei… zinu … No visām krājkasēm tieši tā ir visnedrošākā, — atbildēja Zeckis.

—   Tu neesi piesardzīgs! … — Vokuļskis nošņācās.

—   Saki labāk — biji… Tev šķiet, ka tu pirmais esi atradis mīlestību. Arī es to pazīstu, jā, jā!… Vairākus gadus es biju iemīlējies kā muļķis, bet mana Eloiza mīlinājās ar citiem … Ak dievs! … Cik man nemaksāja katrs viņas slepus pārmīts skatiens, ko es uztvēru… Beidzot viņa atļāvās pat manā klātbūtnē apkampties … Tici man, Stah, es neesmu tik naivs, kā domā. Esmu daudz redzējis savā mūžā un nācis pie slēdziena, ka par velti mēs liekam tik daudz sirds šai spēlē, ko dēvē par mīlestību!

—   Tu tā runā, jo tu nepazīsti viņu, — drūmi iebilda Vokuļskis.

—   Katra no viņām ir izņēmums, kamēr neapgriež mums sprandu. Tiesa gan, viņu es nepazīstu, toties pazīstu citas. Lai gūtu pār sievietēm lielas uzvaras, jābūt pietiekami rupjam un pietiekami nekaunīgam: vajadzīgas divas īpašības, tieši to, kuru tev nav. Tāpēc arī es tevi brīdinu: neriskē ar pārāk daudz, jo, vienalga, tevi noskries citi, ja vēl nav noskrējuši. Es ar tevi nekad neesmu runājis par tamlīdzīgām lietām, tiesa? … Pat neizskatās, ka es pieturētos pie šādas filozofijas … Bet es jūtu, ka tev draud briesmas, tādēļ atkārtoju vēlreiz: sargies! Un neieliec sirdi šinī zemiskajā spēlē, kur katru mīļu mirkli to var apspļaut pirmā švauksta dēļ. Un tādā gadījumā, tici man, cilvēks jūtas tik draņķīgi, ka … Labāk novēlu tev to nepiedzīvot …

Vokuļskis, sēdēdams uz dīvāna, saknieba dūres, tomēr klusēja. Sai brīdī pie durvīm pieklauvēja un parādījās Liseckis.

—   Pans Lenckis vēlas jūs redzēt. Vai te var ienākt? — jautāja pārdevējs.

—   Lūdziet viņu iekšā … — atbildēja Vokuļskis, steidzīgi apvilkams vesti un svārkus.

Zeckis piecēlās no krēsla, bēdīgi pašūpoja galvu un izgāja no savas^istabas.

«Domāju, ka nav labi,» viņš nomurmināja jau priekšnamā. «Bet nebiju domājis, ka jau tik ļauni…»

Tikko Vokuļskis bija kaut cik uzposies, kad ienāca Lenckis, bet aiz viņa — veikala šveicars. Tomaša acis bija pielijušas asinīm un visa seja zilganos plankumos. Viņš atlaidās krēslā un. atgāzis galvu pret atzveltni, smagi elpoja. Šveicars rūpju pilnu seju stāvēja uz sliekšņa un, gaidīdams pavēli, pirkstiem taustīja savas livrejas metāla pogas.

—   Piedodiet, pan Staņislav, bet … es lūgtu ūdeni ar citronu … — izdvesa Tomass.

—   Zelteri, citronu un cukuru . . . Labi ātri! — Vokuļskis uzsauca šveicaram.

Šveicars aizgāja, ar lielajām livrejas pogām aizķerdams istabas durvis.

—   Nekas, — smaidīdams sacīja Tomašs. — īss kakls, svelme un nu uztraukums … Brītiņu atpūtīšos …

Uztraukts Vokuļskis noņēma viņam kaklasaiti un atpogāja kreklu. Pēc tam salaistīja dvieli ar odekolonu, ko atrada uz Zecka galda un ar dēla rūpību noslaucīja slimajam kaklu, seju un galvu.

Tomašs paspieda viņam roku.

—    Man jau labāk … Dievs jums atlīdzinās … — un klusi piemetināja: — Jūs man patīkat šajā žēlsirdīgās māsas lomā. Bella to neizdarītu maigāk .. . Nu, viņa jau radīta, lai tai kalpotu …

Šveicars atnesa šifonu un citronus. Vokuļskis sagatavoja limonādi un padzirdīja Tomašu, un zilie plankumi pamazām sāka gaist no viņa sejas.

—   Aizej uz manu dzīvokli, — Vokuļskis izrīkoja šveicaru, — un liec iejūgt zirgus. Lai pajūgs piebrauc pie veikala.

—    Mīļais, ak jūs mans mīļais … — sacīja Tomašs, spēcīgi spiezdams Vokuļska roku un pateicīgi lūkodamies viņā asinīm pierietējušām acīm. — Neesmu pieradis pie tādas gādības, Bella to neprot…

Izabellas neprasme apieties ar slimniekiem nepatīkami pārsteidza Vokuļski, bet tikai uz īsu brīdi.

Pamazām Tomašs atguva spēkus. Pieri bagātīgi klāja sviedri, balss kļuva spēcīgāka, un tikai asinsvadu tīkls uz acu baltumiem liecināja par pārciesto lēkmi. Viņš pat pagājās pa istabu, izstaipījās un ierunājās:

—   Ah . . . jūs pat iedomāties nevarat, pan Staņislav, kā šodien uztraucos. Vai jūs varat noticēt? . . . Mana māja pārdota par deviņdesmit tūkstošiem! …

Vokuļskis sarāvās.

—    Es biju pārliecināts, — Lenckis turpināja, — ka dabūšu vismaz simt desmit tūkstošus … Zālē sev blakus dzirdēju runājam, ka nams ir vērts simt divdesmit tūkstošus … Bet kas iznāca — māju bija vēlējies nopirkt tas nelietīgais augļotājs Slangbaums .. . Sadziedājās ar konkurentiem, bet, kas zina, varbūt pat ar manu advokātu, un — es pazaudēju divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus . . .

Šķita, ka Vokuļski nupat ķers trieka, bet viņš klusēja.

—    Un es tā biju rēķinājis, — Lenckis turpināja, — ka no tiem piecdesmit tūkstošiem jūs man gadā dodiet desmit tūkstošus. Saimniecības vajadzībām man iziet seši līdz astoņi tūkstoši, bet par atlikušo mēs ar Bellu ik gadus varētu izbraukt uz ārzemēm. Es pat apsolīju bērnam, ka pēc nedēļas aizvedīšu viņu uz Parīzi … Te tev nu bija! . . . Seši tūkstoši tik tikko pietiks nožēlojamai dzīvības vilkšanai, bet par ceļojumiem pat nav ko sapņot… Nelietīgais ebrejs! … Nejēdzīga kārtība, kur sabiedrība nonākusi tādā atkarībā no augļotājiem, ka neiedrošinās pretoties tiem pat ūtrupēs … Bet kas mani visvairāk sāpina, teikšu tev, ir iespēja, ka aiz šī neģēļa Slangbauma muguras varbūt slēpjas kāds kristīgais, kas zina, pat aristokrats …

Balss viņam atkal apdzisa un uz sejas parādījās zili plankumi. Tomašs apsēdās un iedzēra ūdeni.

—   Neģēļi! … neģēļi! … — viņš dvesa.

—   Nomierinieties, pan Lencki, — sacīja Vokuļskis. — Cik jūs man dosiet skaidrā naudā?

—   Es lūdzu mūsu kņaza advokātu, jo mans ir tīrais nelietis — izņemt man pienākošos summu un nodot jums, pan Staņislav … Kopā trīsdesmit tūkstoši. Bet, tā kā jūs man solījāt divdesmit procentus ienākumu, kopā man iznāk pa visu gadu dzīvei seši tūkstoši. Nabadzība … Posts! …

—    Es jūsu kapitālu, — Vokuļskis sacīja, — varu ieguldīt izdevīgākā darījumā. Gadā jūs varēsiet saņemt desmit tūkstošus . . .

—   Ko jūs sakāt?…

—V Jā. Man gadījies reti izdevīgs darījums . ..

Tomašs pielēca no krēsla.

—   Glābējs … labdaris!… — viņš sacīja aizkustināts. — Jūs esat cēlākais no visiem cilvēkiem … Bet, — viņš piebilda, atkāpjoties un izplešot rokas, — vai jūs ar to nezaudēsiet? .. .

—• Es? … Tāpēc jau esmu tirgotājs.

—   Tirgotājs! … Ko jūs runājat!… — Tomašs iesaucās.

—    Pateicoties jums es pārliecinājos, ka vārds tirgotājs ir sinonīms cēlsirdībai, smalkjūtībai, varonībai… Godavīrs! …

Gandrīz raudādams viņš metās Vokuļskim ap kaklu.

Vokuļskis trešo reizi nosēdināja viņu atpakaļ krēslā. Šai brīdī pie durvīm pieklauvēja.

—   Lūdzu.

Istabā ienāca Henriks Šlangbaums; bāls, acīm zibeņus mezdams, viņš nostājās Tomaša priekšā un paklanījies, sacīja:

—   Pan, es esmu Šlangbaums, tā «nelietīgā» augļotāja dēls, kuru jūs tā zākājāt veikalā manu darba kolēģu un pircēju klātbūtnē …

—   Pan … es nezināju … esmu gatavs uz katru gandarījumu … bet vispirms — atvainojiet mani… Biju ārkārtīgi uztraucies … — Tomašs satraukts teica.

Šlangbaums nomierinājās.

—    Nē, pan, — viņš iebilda, — tā vietā, lai dotu man gandarījumu, jūs labāk uzklausiet, ko es teikšu. Kāpēc mans tēvs nopirka jūsu namu? Pašlaik tas nav svarīgi. Bet, ka jūs neesat aplaupīts, to pierādīšu. Ja vēlaties, tēvs tūlīt jums atdos atpakaļ to māju par deviņdesmit tūkstošiem … Teikšu jums vēl vairāk, — viņš eksplodēja, — pircējs atdos jums to par septiņdesmit tūkstošiem …

—   Henrik! … — Vokuļskis iesaucās.

—   Esmu beidzis. Sveicināti, — atbildēja Šlangbaums un, zemu palocījies Tomašam, izgāja no istabas.

—   Cik nejēdzīgi iznāca! — brīdi klusējis, ierunājās Tomašs.

—    Es veikalā tiešām pateicu vairākus rūgtus vārdus par veco Šlangbaumu, bet es nudien nezināju, ka viņa dēls strādā šeit… Viņš atdošot man māju par septiņdesmit tūkstošiem, ko pats nopircis par deviņdesmit… Smieklīgi… Ko jūs par to teiksiet, pan Staņislav?

—   Varbūt māja patiesi nav vērta vairāk par deviņdesmit tūkstošiem … — Vokuļskis ieminējās nedroši.

Tomašs sāka pogāties ciet un kārtot kaklasaiti.

—   Pateicos, pan Staņislav, — viņš sacīja, — gan par palīdzību, gan par manu lietu pārņemšanu savās rokās… Kād* farss ar to Šlangbaumu! … Ak jā .. . Bella lūdza rit jūs uz pus dienām… Naudu saņemsiet no mūsu dārgā kņaza advokāta, bet, kas attiecas uz procentiem, ko jūs tik laipni.. .

—   Nekavējoties izmaksāšu par pusgadu uz priekšu.

—   Esmu jums ārkārtīgi pateicīgs,— sacīja Tomašs, skūpstīdams viņu uz abiem vaigiem. — Tātad uz redzēšanos līdz rītdienai .. . Neaizmirstiet par pusdienām

Vokuļskis izvadīja Lencki cauri pagalmam līdz vārtiem, kui jau stāvēja ekipāža.

—   Šausmīga svelme! — sacīja Tomašs; piepalīdzot Vokuļskim, viņš ar grūtībām iekāpa pajūgā. — Bet kas tas par farsu ar tiem ebrejiem?… Deva deviņdesmit tūkstošus un tagad ar mieru atkāpties par septiņdesmit.. . Jocīgi … Goda vārds!.. .

Zirgi sāka rikšot Ujazdovskas aleju virzienā. Visu ceļu uz mā jām Tomašs bija kā apdullis. Karstumu viņš nejuta, tikai vispārēju vājumu un šalkoņu ausīs. Brīžiem viņam šķita, ka ar katru aci redz savādāk, bet ar abām sliktāk nekā parasti. Viņš atgāzās ekipāžas stūrī un pie katra stiprāka grūdiena zvāļojās kā piedzēries.

Domas un sajūtas dīvaini režģījās. Te viņam likās, ka viņu lenc intrigu tīkls, no kā atbrīvot var vienīgi Vokuļskis, te atkal, ka ir smagi slims un tikai Vokuļskis prastu viņu kopt, te — ka mirst, atstājot nabadzībā un pilnīgi bez draugiem savu meitu, par kuru rūpēties varētu tikai Vokuļskis. Un pēdīgi viņš nodo māja: cik labi, ja pašam pieder tāds pajūgs, kas ripo tikpat viegli kā šis, un, ja tikai palūgtu Vokuļskim, viņš to noteikti uzdā vinātu.

—   Šausmīga svelme! — norūca Tomašs.

Zirgi apstājās mājas priekšā, Tomašs izkāpa un, pat nepa mājis kučierim, devās augšup. Viņš tikko varēja pavilkt smagās kājas un, nonācis savā kabinetā, atkrita krēslā ar visu platmali, un tā sēdēja nepakustēdamies, par lielu izbrīnu sulainim, kas uzskatīja par pareizāku pasaukt Izabellu.

—   Izgājis laikam tīri labi, — viņš sacīja Izabellai, — jo cienījamais pans … it kā būtu drusciņ tā . . .

353

Izabella, kas, aiz šķietamas vienaldzības slēpdama vislielāko nepacietību, bija gaidījusi atgriežamies tēvu ar ziņām par

23 Lelle, I

mājas izūtrupēšanas iznākumu, devās uz tēva kabinetu tik ātri, cik vien to pieļāva labais tonis. Viņa vienmēr paturēja prātā, ka jaunava ar viņas sabiedrisko stāvokli nedrīkst atklāt savas īstās jūtas pat bankrota gadījumā. Ar visu viņas savaldību Mikolajs pamanīja pēc kvēlojošiem vaigiem, ka viņa ir uzbudināta, un vēlreiz klusi sacīja:

—   0! Ūtrupe būs labi padevusies, jo cienījamais pans … tā …

Izabella sarauca daiļo pieri un aizcirta aiz sevis kabineta durvis. Tēvs aizvien vēl sēdēja ar cepuri galvā.

—   Kas ir, tēv? … — viņa jautāja, ar nepatikas pieskaņu balsī, raudzīdamās Tomaša sarkanajās acīs.

—    Nelaime . .. posts! … — Tomašs atbildēja, ar grūtībām noņemdams cepuri. — Zaudēju trīsdesmit tūkstošus rubļu…

Izabella nobāla un atslīga ādas guļamkrēslā.

—   Nelietis ebrejs, augļotājs, iebaidīja konkurentus, uzpirka advokātu un .. .

—   Tātad mums nekā vairs nav? … — viņa izdvesa.

—    Kā — nekā? … Mums ir trīsdesmit tūkstoši rubļu, un no tiem mēs dabūsim desmit tūkstoš procentos … Vokuļskis ir ļoti krietns! … Man nebija ne jausmas, ka viņš var būt tik cēls… Bet ja tu būtu redzējusi, kā viņš rūpējās par mani…

—   Rūpējās? Kāpēc?

—   Man bija neliela lēkme no karstuma un uztraukumiem . . .

—   Kāda lēkme?

—    Asinis iesitās galvā … bet tagad jau viss garām … Nelietīgais ebrejs! . . . Nu, bet Vokuļskis — teikšu tev, tas ir kaut kas vairāk nekā cilvēks …

Tomašs apraudājās.

—    Papā, kas ar tevi noticis? … Es aizsūtīšu pēc ārsta … — iesaucās Izabella, noslīgdama ceļos pie krēsla.

—    Nekas, nekas … nomierinies … Es tikai iedomājos, ja es nomirtu, Vokuļskis ir vienīgais cilvēks, uz kuru tu varētu paļauties …

—   Es nesaprotu …

—    Tu gribēji teikt, ka nepazīsti vairs mani, vai nav tā? … Tev šķiet dīvaini, ka es tavu likteni varētu uzticēt tirgotājam? Bet redzi… Tad, kad mūsu nelaimē vieni nostājās pret mums, bet otri novērsās, viņš vienīgais steidzās mums palīdzēt un varbūt šodien pat izglāba man dzīvību … Mēs, apoplektiķi, reizēm tuvu saskaramies ar nāvi . .. Tāpēc, kad viņš nopūlējās ap mani, es nodomāju — kurš cits gādātu par tevi ar tādu rūpību? Skaidrs, ka ne Joasja, ne Hortenzija, ne kāds cits … Tikai bagāti bā-. reņi atrod sev aizbildņus . ..

Redzēdama, ka tēvs pamazām atgūst spēkus un pašsavaldīšanos, Izabella piecēlās un atsēdās guļamkrēslā.

—    Tādā gadījumā, kādu lomu tu šim kungam paredzi? — viņa salti jautāja.

—    Kādu lomu? … — Tomašs pārvaicāja, uzmanīgi meitā skatīdamies. — Nu . . . padomdevēja … mājas drauga … aizbildņa lomu . . . Par tā īpašumiņa aizbildni, kāds tev būs palicis …

—    O, no šī viedokļa es par viņu jau sen domāju. Viņš ir enerģisks un mums pieķēries cilvēks. .. Pēdīgi, tas nav svarīgi,— viņa pēc brītiņa piemetināja. — Kā tad, papā, beidzās ar māju?

—    Teicu jau, kā. Ebrejs, neģēlis, deva tikai deviņdesmit tūkstošus, tāpēc mums palika tikai trīsdesmit. Bet, tā kā godājamais Vokuļskis no šīs summas maksās man desmit tūkstošus .. . Iedomājies tikai, trīsdesmit trīs procentus!

—    Kā tad trīsdesmit trīs? — Izabella pārtrauca. — Desmit tūkstoši — tas ir desmit procenti…

—    Ko nu atkal! Desmit no trīsdesmit ir trīsdesmit trīs procenti. Procents tak nozīmē: «pro centum» — no simta, saproti?

—    Nesaprotu, — Izabella atbildēja, kratīdama galvu. — Es saprotu, ka desmit ir desmit; bet, ja tirgotāju valodā tas nozīmē trīsdesmit trīs, lai ir tā.

—    Redzu, ka nesaproti. Es tev tūlīt to paskaidrotu, bet jūtos tik noguris, ka gribētu mazliet atlikties . . .

—   Varbūt aizsūtīt pēc ārsta? — Izabella jautāja, celdamās 110 sēdekļa.

—    Dievs pasargi … — iesaucās Tomašs un savicināja. rokas. — Ja būtu tikai ielaidies ar ārstiem, droši vien vairs nedzīvotu …

Izabella ilgāk neuzstāja, viņa noskūpstīja tēvam roku un pieri un domās nogrimusi devās uz savu buduāru.

Ne^nJers, kas vairākas dienas viņu tika tirdījis par to, kā izies ar mājas ūtrupi, bija izzudis bez pēdām. Viņiem vēl ir desmit tūkstoši rubļu gadā un trīsdesmit tūkstoši skaidrā? Tātad viņi varēs braukt uz Parīzes izstādi, pēc tam varbūt uz Sveici, bet ziemā atkal uz Parīzi. Nē . . . Ziemā viņi atgriezīsies Varšavā, lai atvērtu sava nama durvis viesiem. Un, ja atradīsies kāds turīgs cilvēks, kas nebūs ne neglīts, ne vecs, kā barons vai muižniecības maršals .. . br-r!, ne arī pārvēnijs un muļķis . . . Nu, muļķis varētu būt; viņu aprindās gudrs ir tikai Ohockis, un arī tas savdabis! … Ja atradīsies tāds pielūdzējs, tad viņa izlems . ..

«Ir gan papā jocīgs ar to Vokuļski!» viņa domāja, soļodama šurp un turp pa buduāru.

«Vokuļskis — mans aizbildnis! … Vokuļskis var būt ļoti vērtīgs padomdevējs, pilnvarotais, beidzot arī īpašuma rīkotājs». .. Bet mans aizbildnis var būt vienīgi kņazs, turklāt viņš ir mūsu radinieks un sens ģimenes draugs …»

Salikusi rokas uz krūtīm, Izabella joprojām staigāja šurp un turp pa istabu, un pēkšņi viņai ienāca prātā doma: kāpēc tēvs šodien tā jūsmo par Vokuļski? … Ar kādām burvībām šis cilvēks, kas paguvis savaldzināt visus viņas apkārtnes cilvēkus, tagad pieveicis arī pēdējo šķērsli — tēvu? … Viņas tēvs, Tomašs Lenckis, raudāja. . . Tomašs Lenckis, no kura acīm kopš mātes bērēm nebija noritējusi ne asara . ..

«Tomēr jāatzīst, ka Vokuļskis ir ļoti labs cilvēks,» viņa sprieda pie sevis. «Ja nebūtu Vokuļska atsaucības, Rossi ne uz pusi nebūtu tik apmierināts ar Varšavu. Tomēr mans aizbildnis pat nelaimes gadījumā viņš nebūs … Ar īpašumu, protams, lāi viņš rīkojas, bet par aizbildni!… Tēvam jābūt ļoti nogurušam, ja nonācis pie tamlīdzīgas kombinācijas . . .»

Ap pulksten sešiem vakarā Izabella, būdama salonā, dzirdēja priekšistabā zvanu, pēc tam — nepacietīgu Mikolaja balsi:

—   Teicu jau — nāciet rīt, šodien pans slims.

—   Bet ko lai daru, kad panam ir nauda, tad slims, bet, kad ir vesels, tad naudas nav? … — atbildēja cita balss ar ebrejisku akcentu.

Sai brīdī nočaukstēja sievietes kleita, un priekšistabā iesteidzas Florentīna, saukdama:

—   Klusāk!… Dieva dēļ, klusāk! . .. Pienāciet rīt, pan Spīgelman . . . Jūs tak zināt, ka nauda ir . . .

—   Tieši tāpēc jau es šodien trešo reizi esmu atnācis. Rīt atnāks citi, un man atkal būs jāgaida . ..

Izabellai galvā iesitās asinis un, neaptverdama pati, ko dara, viņa pēkšņi izgāja priekšistabā.

-— Kas te notiek? … — viņa jautāja Florentlnai.

Mikolajs paraustīja plecus un uz pirkstu galiem atkāpās virtuvē.

—    Tas esmu es, grāfienīte … Dāvids Spīgelmanis, — atbildēja sīks cilvēks melnu bārdu un melnās brillēs. — Es atnācu pie pana grāfa nelielās darīšanās …

—    Mīļā Bella… — ierunājās Florentīna, gribēdama māsīcu dabūt prom.

Bet Izabella izrāvās no tās rokām un, ievērojusi, ka tēva kabinets brīvs, lika Špīgelmanim ieiet tur.

—   Apdomā, Bella, ko tu dari? … — Florentīna mēģināja viņu atrunāt.

—    Gribu reiz zināt patiesību, — atbildēja Izabella.

Viņa aizvēra kabineta durvis, nosēdās krēslā un, raudzīdamās Špīgelmanim brillēs, vaicāja:

—    Kādā lietā jūs pie mana tēva?

—    Atvainojos, pana grāfiene, -— Spīgelmanis atbildēja klanīdamies, — tā pavisam sīka lieta. Es tikai gribu dabūt atpakaļ savu naudu . . .

—    Cik?

—    Kopā sanāks ap astoņsimt rubļu …

—    Rīt saņemsiet.

—    Piedodiet, pana grāfien, bet es jau pusgadu katru dienu to vien dzirdu, ka rīt, bet neredzu ne procentus, ne kapitālu.

Izabella juta aptrūkstam elpu un sažņaudzamies sirdi, taču viņa savaldījās.

—    Jūs zināt, ka mans tēvs saņēma trīsdesmit tūkstošus rubļu . .. Bez tam, — viņa pati nezināja, kāpēc to teica, — mēs gadā saņemsim desmit tūkstošus . . . Pats saprotat, ka jūsu summiņa nezudīs …

—    No kurienes desmit? — jautāja Spīgelmanis un izaicinoši pacēla galvu.

—    Kā — no kurienes? — viņa atkārtoja sašutusi. — Procenti no mūsu kapitāla.

—    No trīsdesmit tūkstošiem? … — zobgalīgi smaidīdams jautāji? ebrejs, domādams, ka viņu grib apvest ap stūri.

—    Jā.

—   Piedodiet, pana grāfiene, — Spīgehnanis ironiski iebilda, — es jau sen apgrozu naudu, bet tādus procentus nekad neesmu redzējis. Par trīsdesmit tūkstošiem grāfs var saņemt trīs tūkstošus — un vēl uz ļoti nedrošu hipotēku. Bet kas man daļas .. . Manās interesēs — dabūt atpakaļ savu naudu. Kad rit atnāks citi, viņi atkal būs labāki par Dāvidu Spīgelmani, un, kad atlikušo grāfs atdos uz procentiem, man atkal būs jāgaida gads . . .

Izabella pielēca no krēsla.

—   Es jums galvoju, ka rit jūs saņemsiet savu naudu! — viņa iesaucās, lūkodamās ar nicinājumu Spīgelmani.

—   Dodiet vārdu? — jautāja viņš, klusībā tīksminādamies ar Izabellas daiļumu.

—   Dodu vārdu, ka rit jums visiem tiks nomaksāts . . . Visiem — un līdz pēdējam grasim! . . .

Spīgelmanis paklanījās līdz zemei un, kāpdamies atpakaļ, izgāja no kabineta.

—   Redzēsim, kā pana grāfiene turēs vārdu … — viņš noteica iziedams.

Vecais Mikolajs atkal bija priekšistabā un ar tādu grāciju atvēra Splgelmanim durvis, ka pēdējais no priekšnama uzsauca:

—   Ko tad jūs tā, pan kamerdiner? …

Bāla aiz niknuma Izabella steidzās uz tēva guļamistabu. Ceļā viņai nostājās Florentīna.

—   Liecies mierā, Bella, — viņa teica, salikusi rokas kā lūgsnā, — tēvs tik slims . . .

—   Es apsolīju tam cilvēkam, ka visi parādi tiks nomaksāti un tiem jātiek nomaksātiem . .. Pat ja mums būtu jāatsakās no Parīzes brauciena …

Tomašs pašlaik rītkurpēs un kreklos pastaigājās lēni pa guļamistabu, kad tur iegāja meita. Viņa redzēja tēvu pavisam nožēlojamu, pleci nolaidušies, sirmās ūsas noļukušas, plakstiņi nokārušies un pats sakumpis kā vecs vecis. Tomēr šie novērojumi atturēja Izabellu vienīgi no skarbuma, bet nekādā gadījumā — no jautājuma nokārtošanas.

—   Atvaino, Bella, ka esmu negližē … Kas noticis? …

—   Nekas, papā, — viņa atbildēja valdīdamās. — Bija atnācis kāds kreditors …

—     A, droši vien atkal Spīgelmanis . . . Uzbāzīgs sātans kā ods mežā! … — iesaucās Tomašs, saķerdams galvu rokām. — Lai atnāk rīt…

—    Viņš rīt atnāks … Viņš un .. . Arī pārējie …

—    Labi . . . ļoti labi … es jau sen biju domājis nokārtot ar viņiem … Nu, paldies dievam, kļuvis mazliet dzestrāks …

Izabellu pārsteidza tēva miers un viņa sliktais izskats. Viņai šķita, ka kopš šā rīta tēvs būtu novecojis par vairākiem gadiem. Viņa atsēdās krēslā un, lūkodamās visapkārt, it kā nejauši jautāja:

—    Un daudz viņiem esam parādā?

—    Nē … drusciņ … pāris tūkstošus rubļu …

—   Vai tie ir tie vekseļi, par kuriem tante sacīja, ka martā tos esot kāds izpircis?

Lenckis apstājās istabas vidū un, noknaukšķinājis pirkstus, iesaucās:

—    Kaut tevi! … Par tiem es pavisam biju piemirsis …

—   Tātad mūsu parādi ir lielāki par pāris tūkstošiem? . . .

—    Jā, jā … Mazliet vairāk . .. Domāju, ka tūkstoši pieci līdz seši… Palūgšu godājamo Vokuļski, viņš man to nokārtos …

Izabella nevilšus nodrebēja.

—    Spīgelmanis apgalvo, — viņa pēc brīža turpināja, — ka no mūsu kapitāla nevarot dabūt procentos desmit tūkstošus. Augstākais — trīs tūkstošus — un tad vēl uz nedrošu hipotēku …

—    Viņam taisnība — uz hipotēku, bet tirdzniecība nav hipotēka . . . Tirdzniecība var dot arī trīsdesmit no trīsdesmit… Bet … kā Spīgelmanis zin par mūsu procentiem? — Tomašs domīgs jautāja.

—    Es netīšām pateicu … — Izabella nosarkusi paskaidroja.

—    Žēl, ka pateici… ļoti žēl!… Par tādām lietām labāk nerunāt…

—    Vai tas ir kas ļauns? — viņa izdvesa.

—    Ļauns?… Nē, pasarg dievs, nekā ļauna… Bet vienmēr labāk, ja cilvēkiem nav zināmi ne mūsu ienākumu avoti, ne to lielums… Baronu, pat maršalu neuzskatītu par miljonāriem un filantropiem, ja būtu zināmi visi viņu noslēpumi.

—    Kāpēc tā, papā? …

—     Tu vēl esi bērns, — mazliet apmulsis teica Tomašs, — tu esi ideāliste, un tāpēc … tas varētu tevi nostādīt pret viņiem . . . Bet tu esi saprātīga, Bella. Redzi: barons sadarbojas ar augļotājiem, bet maršala bagātība uzplaukusi galvenokārt ar veiksmīgiem ugunsgrēkiem, nu un … daļēji arī no lopu tirdzniecības Sevastopoles kara laikā .. .

—   Tad redz, kādi ir mani sāncenši … Izabella nočukstēja.

—    Tas neko nenozīmē, Bella! . . . Viņiem ir nauda un liels kredīts, bet tas ir pats galvenais, — Tomašs mierināja viņu.

Izabella papurināja galvu, it kā gribēdama aizdzīt netīkamas domas.

—   Tātad mēs, papā, uz Parīzi nebrauksim . . .

—   Kāpēc, mans bērns, kāpēc? .. .

—   Ja papā nomaksās piecus vai sešus tūkstošus tiem augļotājiem …

—   Par to tu nebaidies. Es palūgšu Vokuļski pagādāt man šādu summu uz sešiem vai septiņiem procentiem, un mēs maksāsim ne vairāk par četri simti rubļu gadā. Bet mums gadā ir desmit tūkstoši …

Izabella nodūra galvu un, lēni bungodama pirkstiem pa galdu, ieslīga pārdomās.

—   Saki, papā, brīdi klusējusi, viņa ierunājās, — vai tu esi pilnīgi drošs par Vokuļski? …

—   Es? … — iesaucās Tomašs un iegāza ar dūri sev pa krūtīm. — Es neesmu drošs par Joasju, par Hortenziju, pat par mūsu kņazu un pēdīgi par visiem viņiem kopā, bet nešaubos par Vokuļski … Ja tu būtu redzējusi, kā viņš šodien mani ierīvēja ar odekolonu … Un ar kādām bažām skatījās manī! … Viņš ir pats cēlākais cilvēks, kādu jebkad esmu sastapis savā mūžā . . . Viņš nedzenas pēc naudas, un 110 manis jau arī nevar nopelnīt, bet viņš tur cieņā manu draudzību. Pats dievs viņu man atsūtījis, turklāt tādā brīdī, kad … es sāku just vecumu, bet varbūt pat.. . nāvi . ..

Pie šiem vārdiem Tomašs sāka mirkšķināt plakstiņus un pa vaigiem atkal noritēja dažas asaras.

—   Papā, tu esi slims!… — pārbijusies iesaucās Izabella.

—   Nē, nē! … Tā ir svelme, uztraukums, bet visvairāk . . . rūgtums pret cilvēkiem. Padomā tikai: vai kāds pie mums šodien atnāca? . . . Neviens, jo domā, ka esam galīgi izputējuši . . .

Joanna baidās, ka es no viņas neaizņemos rītdienas pusdienām … Tāpat barons un kņazs … Nu, barons, kad uzzinās, ka mums palikuši trīsdesmit tūkstoši, vēl atnāks… tevis dēļ. Nospriedīs, ka, paņemot tevi bez pūra, vismaz nevajadzēs izdot naudu par mani .. . Bet tu neuztraucies, tiklīdz viņi padzirdēs, ka mums ir desmit tūkstoši rubļu gadā, visi atgriezīsies, un tu, tāpat kā agrāk, varēsi valdīt savā salonā … Ak dievs, cik es esmu satraukts šodien! .. . — Tomašs teica, slaucīdams asarainās acis.

—   Papā, es aizsūtīšu pēc ārsta? …

Tēvs kaut ko pārdomāja.

—   Labāk rīt, rīt. . . Līdz rītam varbūt tāpat pāries …

Šai brīdī pie durvīm atskanēja klauvējieni.

—   Kas tur ir? … Ko vajag? … — Tomašs uzsauca.

—   Pane grāfiene atbraukusi, — no gaiteņa atbildēja Florentīnas balss.

—   Joasja?!… — priecīgi pārsteigts, iesaucās Tomašs. — Dodies pie viņas, Bella … man mazliet jāuzpošās … Nu, nu!… Varu derēt, ka viņa jau uzzinājusi par trīsdesmit tūkstošiem . . . Ej tak, Bella … Mikolaj! …

Viņš sāka rosīties pa guļamistabu, meklēdams apģērba gabalus, bet Izabella tikmēr izgāja pie tantes, kas viņu jau gaidīja salonā.

Ieraudzījusi Izabellu, grāfiene viņu ieslēdza savās skavās.

—    Cik dievs ir žēlīgs, — viņa iesaucās, — tā aplaimodams jūs! Vai taisnība, ka Tomašs par māju dabūjis deviņdesmit tūkstošus un tava pūra tiesa paliek neskārta? … Nekad nebūtu domājusi .. .

—   Tēvs, tantiņ, cerēja dabūt vēl vairāk, un tikai kāds augļotājs, mājas nosolītājs, iebaidījis konkurentus, — nedaudz aizskarta, atteica Izabella.

—   Ak mans bērns, kā tu vēl neesi pārliecinājusies par tēva neprakliskumu! Viņš var iedomāties, ka māja bija vērta miljonu rubļu, bet es no kompetentiem cilvēkiem zinu, ka tās augstākā vērtība — septiņdesmit un daži tūkstoši. Pēdējā laikā katru dienu izūtrupē vairākas mājas, un visiem zināms, cik tās vērtas un cik^par tām maksā. Bet tur nav ko runāt; lai tēvs domā tālāk, ka viņu apkrāpuši, bet tu, Bella, lūdz dievu par to augļotāju, kas devis jums deviņdesmit tūkstošus . . . A propos, vai tu zini, ka atgriezies Kazeks Starskis? …

Spilgts sārtums pārlēja Izabellas vaigus.

—: Kad? No kurienes? … — viņa jautāja apmulsusi.

—    Pašlaik no Anglijas, kur viņš bija devies tieši no Ķīnas. Joprojām tikpat skaists … Tagad viņš brauc pie vecmāmiņas, kura, kā šķiet, atd^s viņam savu muižu.

—   Tas ir kaimiņos, jums, tante?

—   Tieši par to es gribēju runāt. Viņš milzīgi interesējās par tevi un es, būdama pārliecībā, ka tu būsi izveseļojusies no savām kaprīzēm, ieteicu viņam jūs rīt apmeklēt.

—   Cik jauki! … — Izabella iesaucās priecīgi.

—   Nu redzi!… — grāfiene noskūpstīja viņu. Tante allaž par tevi piedomā. Tev tā ir lieliska partija, un nokārtot to nebūs grūti, par cik Tomašam tagad ir neliels kapitāls, ar ko viņš, jādomā, varēs iztikt, bet Kazeks jau kaut ko dzirdējis, ka Hortenzija novēlēs tev mantojumu. Nu, pieņemsim, ka Starskis ir mazliet parādos. Bet katrā ziņā ar to, ko viņš dabūs no vecmāmiņas un to, kas tev tiks no Hortenzijas, jums vismaz pietiks kādam laikam. Bet pēc tam redzēsim. Viņam vēl ir tēvabrālis, tev esmu es, tā ka jūsu bērniem nenāksies ciest trūkumu.

Izabella klusēdama noskūpstīja tantei roku. Sai mirklī viņa bija tik daiļa, ka grāfiene, apskāvusi viņu, aizvilka pie spoguļa un smiedamās sacīja:

—    Rīt, lūdzama, izskaties tik pat burvīga kā tagad, un tu redzēsi, ka Kazeka sirdī atvērsies vecas rētas ..'. Žēl gan, ka toreiz tu viņam atteici… Šodien jums būtu par simt vai pat simt piecdesmit tūkstošiem rubļu vairāk… Varu iedomāties, cik daudz naudas nabaga zēnam vajadzēja izšķiest savā izmisumā. Bet, bet… — grāfiene piebilda, — vai tas taisnība, ka jūs ar tēvu gribot braukt uz Parīzi? . . .

—   Mums ir tāds nodoms.

—    Es tevi lūdzu, Bella, nedari to. Es tieši gribu jums piedāvāt vasaras atlikušo daļu pavadīt pie manis muižā. Un tev tas jādara, kaut vai Starska dēļ. Tev jāsaprot: jaunais cilvēks uz laukiem garlaikosies, ilgosies… Tādos apstākļos jūs varēsiet satikties katru dienu, un tev ļoti viegli būs viņu piesaistīt un pat . . . sasaistīt. ..

Izabellas tvīkums kļuva vel košāks, un viņa nolieca savu skaisto galvu.

—   Tantiņ! — viņa izdvesa.

—    Ak mans bērns, tikai netēlo manā priekšā diplomāti. Jaunavai tavos gados jau laiks iziet pie vīra, bet galvenais — neat kārtot vecas kļūdas. Kazeks ir lieliska partija: viņš tev neapniks tik ātri, nu, bet ja arī apniks, viņš … jau būs vīrs un kā tādam viņam pret daudz ko būs jābūt pielaidīgam, tāpat kā arī tev. Ret kur tad tēvs?

—   Tēvs mazliet savārdzis . . .

—    Mans dievs! . . . Laikam par daudz saviļņojusi necerētā laime …

—    Tēvs saslimis aiz dusmām pret to augļotāju . . .

—    Viņš mūžīgi dzīvo maldos! — grāfiene noteica, celdamās 110 dīvāna. — Es uz brītiņu iegriezīšos pie viņa un parunāšu par jūsu vasaras atpūtu. Kas attiecas uz tevi, Bella, ceru, ka tu pratīsi izmantot šo laiku.

Pēc intīmas, pusstundu ilgas sarunas ar Tomasu, grāfiene atvadījās no māsasmeitas, vēlreiz piekodinādama nepalaist garām Starski.

Pretēji savam paradumam Tomašs jau ap deviņiem aizgāja gulēt, bet Izabella pasauca māsīcu Florentīni pie sevis parunāties.

—    Zini, Flora, — viņa ierunājās, apsēzdamās guļamkrēslā,

atgriezies Kazeks Starskis un rīt būs pie mums.

—    A-a! … — novilka Florentīna tādā tonī, it kā viņai šis notikums būtu jau zināms. — Tātad viņš vairs nedusmo jas? … — viņa jautāja, uzsvērdama pēdējo vārdu.

—    Droši vien . . . Īstenībā es nezinu … — Izabella pasmaidīja. — Tante teica, ka esot ļoti skaists …

—    Un iegrimis parādos… Bet tas nav nekas briesmīgs. Kam šodien nav parādu!

—    Bet ko tu sacītu, Flora, ja es …

—    Ja tu izietu pie viņa par sievu? … Patspar sevi saprotams, apsveiktu jūs abus. Bet ko par to sacīs barons, maršals. Ohockis un — pats galvenais — Vokuļskis? …

Izabella spēji piecēlās.

—  *4lana dārgā, kāpēc tev atkal prātā tas . .. Vokuļskis?

—     Man viņš nemaz nav prātā, — Florentīna iebilda, plucinādama sava ņiebura rišu, — es tikai atcerējos, ko tu pati man sacīji vēl aprīlī… ka tas cilvēks jau gadu sekojot tev ar skatieniem, ka leircot tevi no visām pusēm . . .

Izabella smējās.

—. A, atceros gan!… Tiešām, toreiz man tā likās… Bet tagad, iepazinusi viņu tuvāk, redzu, ka nepieder pie tās cilvēku kategorijas, no kuriem būtu jābaidās. Klusībā viņš mani dievina, tas tiesa, bet tieši tāpat dievinās arī tad, ja . . . ja es iziešu pie vīra… Tās šķiras pielūdzējiem kā Vokuļskis, pietiek ar vienu skatienu, ar rokas spiedienu . ..

—    Vai tu par to esi pārliecināta?

—   Pilnīgi. Starp citu, es pārliecinājos, ka tas, kas man izlikās kā lamatas no viņa puses, ir tikai veikalnieciskums. Tēvs aizdod viņam trīsdesmit tūkstošus rubļu un, kas zina, vai visi viņa gājieni nebija vērsti tieši uz to .. .

—   Bet ja nu tā nav? — Florentīna jautāja, joprojām rotaļādamās ar savā ņiebura rišu.

—   Mana mīļā, liecies mierā! — Izabella pikti sacīja. — Kāpēc tev par visu varu gribas sabojāt man garastāvokli?

—   Tu pati sacīji, ka šie cilvēki protot pacietīgi gaidīt, rīkot slazdus, riskēt ar visu un pat lauzt.. .

—    Bet ne jau Vokuļskis.

—   Atceries baronu.

—    Barons viņu publiski apvainoja.

—    Bet atvainojās tev,

•— Ak Flora, es lūdzu tevi, nespīdzini mani! … — Izabella iesaucās dusmās. — Tu par varu gribi no tirgonīša iztaisīt dēmonu, varbūt tāpēc, ka mēs . .. tik daudz zaudējām pie mājas pārdošanas… ka tēvs jūtas tik slims… un Starskis atgriezies …

Florentīna sakustējās, it kā gribēdama vēl kaut ko sacīt, tomēr savaldījās.

—   Ar labu nakti, Bella, viņa sacīja. — Varbūt, ka tev šoreiz ir taisnība .. .

Viņa izgāja.

Visu nakti Izabellai sapnī rādījās Starskis kā viņas vīrs, Rossi kā pirmais platoniskais mīļākais, Ohockis — kā otrais, bet Vokuļskis kā viņu īpašuma pilnvarotais. Tikai ap desmitiem viņu uzmodināja Florentīna, vēstīdama, ka ieradies Spīgelmanis un Vēl viens.

—. Spīgelmanis? … Ak jā!… Biju aizmirsusi par viņu. Pa saki, lai pienāk vēlāk . . . Vai papā jau augšā?

—   Jau kopš stundas. Es viņam pateicu par augļotājiem, un viņš lūdza, lai tu uzrakstot Vokulskim vēstuli.

—   Kādēļ?

—   Lai viņš esot tik laipns un atnākot pie mums šodien pēcpusdienā nokārtot rēķinus ar augļotājiem.

—   Pareizi, mūsu nauda atrodas pie Vokuļska, — atcerēja* Izabella. — Bet man neērti viņam par to rakstīt. Uzraksti tu. Flora, tēva vārdā … Tur uz mana rakstāmgalda ir papīrs . . .

Florentīna uzrakstīja vajadzīgo vēstuli, bet Izabella tikmēr ģērbās. Ziņa par augļotāju ierašanos bija apšļākusi viņu kā auksta ūdens šalts, bet doma par Vokuļski satrauca.

«Tātad mēs patiešām nevaram izlikt bez šī cilvēka? …» viņa prātoja pie sevis. «Protams, ja pie viņa ir mūsu nauda, tad da biski, ka viņam jāmaksā arī mūsu parādi…»

—   Palūdz Vokuļski, — viņa griezās pie Florentīnas, — lai viņš atbrauc pēc iespējas drīzāk … Ja Starskis sastaps pie mums šos pretīgos augļotājus …

—   Viņš ar tiem pazīstams vēl senāk nekā mēs, — Flora klusi iebilda.

—   Vienalga, tas tomēr būtu šausmīgi. Tu nevari iedomāties, kādā tonī ar mani runāja vakar tas . . . tas . . .

—   Spīgelmanis, — Florentīna palīdzēja. — 0, viņš ir īsi.» nekauņa …

Viņa aizzīmogoja vēstuli un izgāja priekšnamā, lai izvadītu tur gaidošos kreditorus. Izabella nometās ceļos alabastra dievmātes statuetes priekšā, lūgdama, lai izsūtāmais satiktu Vokuļski mājās un lai Starskis nesastaptu pie viņiem augļotājus.

Alabastra dievmāte uzklausīja Izabellas lūgumus: stundu vē lāk pie brokastu galda Mikolajs pasniedza viņai trīs vēstules.

Viena bija no grāfienes: tā vēstīja, ka starp pulksten diviem un trim pie tēva ieradīšoties ārsti uz konsiliju un ka Kazeks Starskis braucot prom vakara pusē, tāpēc varot ierasties kuru katru mirkli.

«Atceries, dārgā Bella,» tante rakstīja nobeigumā, «ka tev jāizturas pret viņu tā, lai zēns par tevi domātu visu ceļu un art uz laukiem, kur jums abiem ar tēvu jāierodas pēc dažām dienām. Es visu paguvu iekārtot tā, ka viņš Varšavā nesatika nevienu jaunavu un arī uz laukiem nesastaps, izņemot tevi, bērniņ, nevienu citu sievieti, neskaitot savu vecmāmiņu, priekšsēdētāja atraitni.un viņas neizskatīgās mazmeitas.»

Izabella mazliet savieba lūpas: viņai nepatika tantes neatlaidība.

—   Tante tā gādā par mani, — viņa sacīja Florentīnai, — it kā man būtu zudušas visas iespējas . . . man tas netīk! …

Skaistā Kazcka Starska veidols viņas iztēlē mazliet nobāla.

Otra vēstule bija no Vokuļska, kas rakstīja, ka būšot viņu rīcībā ap pulksten vieniem.

—   Uz cikiem tu liki atnākt augļotājiem, Flora?

—   Uz pulksten vieniem.

—   Paldies dievam! Kaut tikai šai laikā pie mums neatnāktu Starskis, — sacīja Izabella, sniegdamās pēc trešās vēstules .. . — It kā būtu pazīstams rokraksts? … Ņo kā šī vēstule, Flora?

—   Vai tad tu nepazīsti? — palūkojusies uz adresi, Florentīna jautāja. — No Kšešovskas . . .

Izabellai vaigos sakāpa īgnuma kvēle .. .

—   Jā, tiešām! … — viņa iesaucās, uzsviezdama vēstuli uz galda. — Lūdzu, Flora, aizsūti vēstuli viņai atpakaļ ar uzrakstu «Nelasīta» .. . Ko tā nekrietnā sieviete grib no mums!. . .

—   To nav grūti uzzināt… — Florentīna čukstēja.

—   Nē, nē un … nē! . .. Negribu nekādas vēstules no tās neciešamās vecenes .. . Droši vien atkal kāda intriga, viņa jau nekā cita neraksta … Flora, es tevi lūdzu, tūlīt aizsūtīt atpakaļ un … Var jau beidzot paskatīties, ko viņa tur raksta . . . Pēdējo reizi pieņemu viņas skricelējumus …

Florentīna nesteigdamās atvēra aploksni un sāka lasīt. Pamazām sejā ziņkārību nomainīja izbrīns, pēc tam apjukums.

—   Man neērti to lasīt, — viņa nočukstēja, atdodot vēstuli Izabellai.

«Dārgā pana Izabella!» rakstīja baronese. «Es atzīstu, ka ar savu līdzšinējo rīcību varēju izpelnīties Jūsu nelabvēlību, tāpat arī žēlīgā dieva dusmas, kas nenovērš no Jums savu labvēlību. Tāpēc es atsakos no visa kādreiz teiktā, zemojos jūsu priekšā, mana dārgā, un izlūdzos Jūsu piedošanu. Vai tā nav debesu svētība, ka pie Jums parādījies Vokuļskis? Vienkāršs mirstīgais, tāpat kā mēs visi, kļuvis par ieroci visvarenā rokās, lai mani sodītu, bet Jūs apbalvotu.

Nepietiek ar to, ka viņš ievainoja divkaujā manu vīru, — lai arī viņam dievs piedod visus zemiskos darbus, grēkojot pret mani, — bet tagad iegādājās arī namu, kurā izdzisa mans mīļais bērns, un droši vien tagad liks man maksāt lielāku īri. Toties Jūs ne tikai varējāt priecāties par manām neveiksmēm, bet turklāt vēl ieguvāt divdesmit tūkstošus vairāk nekā patiesībā vērta šī māja.

Pieņemot manas nožēlas, varbūt Jūs, dārgā pana, būsiet tik laba parunāt ar ļ. god. panu Vokuļski, kas, nezinu kāpēc, dusmojas uz mani, lai viņš pagarina man līgumu uz turpmākajiem gadiem un ar pārmērīgām prasībām neizdzen mani no nama, kurā mana vienīgā meita beidza savu dzīvi. Tomēr tas jādara ļoti uzmanīgi, jo ļ. god. Vokuļskis man nezināmu iemeslu dēļ nevēlas, ka par viņa pirkumu kļūtu zināms. Viņš ne tikai ne: pirka māju pats, kā to dara godīgi cilvēki, bet uzdeva to darīi augļotājam Slangbaumam un bez tam, lai samaksātu divdesmit tūkstošus rubļu virs manas sumas, bija atsūtījis uz tiesu viltus solītājus. Kāpēc viņš rīkojas tik noslēpumaini? Jūs, mani dārgie, droši vien zināt to labāk nekā es, ieguldīdami pie viņa savu kapitāliņu . .. Tiesa, tas nav liels, bet ar dieva žēlastību, kas tik neatlaidīgi Jūs pavada, un visiem zināmo ļ. god. Vokuļska veiklību droši vien atnesīs jums tādus procentus, ka tie atlīdzinās Jums līdzšinējā stāvokļa bēdas.

Uzticot sevi Jūsu labās sirds žēlastībai, dārgā, bet mūsu abpusīgās attiecības — taisnīgajam dieva spriedumam, palieku vienmēr Jūsu uzticamā, kaut arī necienīgā

radiniece un pazemīgā kalpone Kšešovska.»

Lasot vēstuli, Izabella kļuva bāla kā audekls. Viņa piecēlās 110 galda, saburzīja vēstuli un pacēla roku, it kā grasīdamās iemest to kādam sejā. Piepeši, baiļu pārņemta viņa gribēja bēgt vai saukt pēc palīdzības, bet tūlīt atjēdzās un devās pie tēva.

Lenckis rīta kurpēs, audekla rīta svārkos gulēja uz dīvāna un lasīja «Kurjeru». Tēvs ļoti maigi apsveicinājās ar meitu, bet, kad ^ņa apsēdās, vērīgi paskatījies tajā, ierunājās:

—   Vai apgaismojums šinī istabā slikts, vai ari man tikai tā liekas, ka jaunkundze šodien nav labā omā? …

—    Esmu mazliet uztraukusies.

—    Es jau tā skatos, tas no karstuma. Bet tev-šodien, — viņš piebilda valšķīgi smaidīdams, — tieši šodien, mana draiskule, jāizskatās labi: Kazeks, kā man vakar stāstīja tante, aizvien vēl ir dabūjams …

Izabella klusēja, tēvs turpināja:

—   Tiesa, zēns drusku izlaidies, visu laiku klaiņodams apkārt pa pasauli, drusku iestidzis parādos, bet jauns, iznesīgs, nu, un iemīlējies tevī līdz ausīm. Joasja cer, ka priekšsēdētāja atraitne pieturēs viņu uz laukiem nedēļas divas, bet pārējais atkarīgs tikai no tevis . .. Vai zini, varbūt tas nemaz nebūtu tik slikti.. . Uzvārds skaists, bet īpašumu gan jau kaut kā salipināsim pa gabaliņam … Turklāt viņš no augstākās sabiedrības, daudz redzējis, savā ziņā pat varonis, ja taisnība, ka viņš veicis ceļojumu apkārt zemeslodei …

—   Es saņēmu vēstuli no Kšešovskas, — Izabella pārtrauca v.iņu.

—   O-o? … Ko tā ārprātīgā raksta?

«ņViņa raksta, ka mūsu māju esot nopircis nevis Slangbaums, bet Vokuļskis un ka ar viltus solītāju palīdzību viņš devis par to divdesmit tūkstošus rubļu vairāk nekā tā vērta.

Izabella sacīja to nomāktā balsī, ar bažām raudzīdamās uz tēvu: viņa baidījās no dusmu lēkmes. Bet Tomašs vienīgi piecēlās un, noknaukšķinājis pirkstus, iesaucās:

—   Paga! Paga! … Vai zini, tas ir iespējams .. .

—   Kā tā? — Izabella pielēca kājās. — Viņš iedrošinājies uzdāvināt mums divdesmit tūkstošus, bet tu par to runā tik mierīgi ? …

—   Es runāju mierīgi, ja būtu nogaidījis ar pārdošanu, dabūtu nevis deviņdesmit, bet simtdivdesmit tūkstošus …

—   Bet mēs ilgāk nevarējām gaidīt, ja reiz māju pārdeva izsolē ;..

—   Tā jau ir tā liela, ka mēs nevarējām gaidīt un tāpēc zaudējām, bet Vokuļskis var gaidīt, tāpēc viņš gūs peļņu.

Pēc šīs piezīmes Izabella mazliet nomierinājās.

—     Tātad tu, papā, šai rīcībā neredzi nekādas labdarības no

viņa puses! BeL vakar tu runāji par Vokuļski tā, it kā būtu no viņa apburts …

—   Ha-ha-ha! … — Tomašs smējās. — Tu esi . .. brīnišķīga. Vakar es biju mazliet satraukts, pat stipri satraukts un … un man kaut kas . .. kaut kas … likās … Bet šodien … Ha-haha! … Lai Vokuļskis pārmaksā par māju. Tāpēc jau viņš ir tirgotājs, lai zinātu cik un par ko jāmaksā. Zaudēs vienā vietā, nopelnīs — otrā. Es, visaugstākais, varu to neņemt viņam ļaunā, ka viņš piedalījies mana nama ūtrupē .. . Lai ģan … par tik, par cik darījumā iejaukts fiktīvs pircējs — Šlangbaums … man pilnīgas tiesības turēt aizdomas, ka lieta nav pavisam tīra …

Izabella sirsnīgi apskāva tēvu.

—   Jā, — viņa sacīja, — papā, tev taisnība. Es tikai pati nepratu to saskatīt. Tādi fiktīvi solītāji mājas ūtrupē skaidri liecina, ka šis pans, tēlodams draudzību, dzen tikai peļņas veikalus …

—   Protams! — Tomašs apstiprināja. — Vai tad tu nespēj aptvert tik vienkāršas lietas? Varbūt, ka viņš nav slikts cilvēks, bet tirgotājs vienmēr paliek tirgotājs! . . .

Priekštelpā atskanēja skaļa zvanīšana.

—   Droši vien viņš. Es, papā, iziešu un atstāšu jūs vienus.

Izgājusi no tēva guļamistabas priekštelpā, Vokuļska vietā

viņa ieraudzīja trīs augļotājus, kas skaļi strīdējās ar Mikolaju un Florentīnu. Izabella iebēga salonā, un viņai caur galvu izskrēja:

«Mans dievs! … Kāpēc viņš vēl nenāk? …»

Viņas sirdī plosījās pretrunīgas jūtas. Piekrītot tēva spriedumiem, viņa tomēr saprata, ka tas, ko viņš saka, nav patiesība, ka Vokuļskis ar mājas pirkumu nav ieguvis, bet gan zaudējis un darījis to tikai tādēļ, lai glābtu viņus no liktenīgā stāvokļa. Atzīstot to, Izabella tomēr viņu neieredzēja.

—   Nekrietnais! Nekrietnais! … — viņa čukstēja. — Kā viņš uzdrošinājās …

Bet priekštelpā augļotāji bija uzsākuši nopietnu strīdu ar Florentīnu. Viņi paziņoja, ka nekustēsies ne no vietas, iekams nebūs dabūjuši naudu, ka pana grāfiene vakar devusi goda vārdu .. . Bet, kad Mikolajs atvēra durvis uz gaiteni, viņi sāka klaigāt:

309

—Tā ir laupīšana! . . . Zuļicība! .. . Naudu jūs protat ņemt

24 Lelle, I

un tad protat teikt «mans dārgais pan Dāvidi» … Bet kad atnāk …

—    Ko tas nozīmē? — šai mirklī atskanēja kāda sveša balss.

Augļotāji apklusa.

—    Kas te notiek? … Ko jūs te darāt, pan Špīgelman?

Izabella pazina Vokuļska balsi.

—    Es nekā … Padevīgi sveicinām, cienījamais pan .., Mēs tikai te darīšanās pie pana grāfa … — taisnojās pavisam citādā tonī, pirms brīža tik skaļais Spīgelmanis.

—    Pans lika mums šodien nākt pēc naudas, — paskaidroja otrs augļotājs.

—    Pati pana grāfiene vakar apsolīja, ka šodien samaksās visu līdz pēdējam grasim . ..

—    Dabūsiet, — Vokuļskis pārtrauca viņus. — Esmu pana Lencka pilnvarotais un nokārtošu rēķinus ar jums šodien pulksten sešos pie sevis kantorī.

—    Nav jau tik steidzami… Kāpēc jūsu žēlastība tā steidzaties … — Spīgelmanis iebilda.

—    Lūdzu ierasties pulksten sešos pie manis, bet tu, Mikolaj, nelaid nekādus darīšanu kārtotājus iekšā, kad pans slims.

—    Saprotu, jūsu žēlastība … Pans gaida jūs savā guļamistabā, — Mikolajs atbildēja.

Tikko Vokuļskis bija nozudis, viņš grflšus izgrūda augļotājus pa durvīm, sodīdamies:

—    Ejiet, kraupji!… Laukā! .. .

—    Nu, nu! .. . Kāpēc pans tik dusmīgs? … — rūca apmul sušie augļotāji.

Tomašs uzbudināts sasveicinājās ar Vokuļski; rokas viņam viegli drebēja, galva trīsēja.

—    Vai jūs redzat, kā izrīkojas augļotāji, tie.. . tie lupatas! .. . Laužas dzīvoklī… biedē manu meitu …

—    Es liku viņiem atnākt sešos uz manu kantori un, ja jūs atļaujat, es nokārtošu rēķinus. Vai liela summa? …

—    Nē, pavisam niecīga … Kādi pieci seši tūkstoši rubļu . . .

—    Pieci seši? … — Vokuļskis atkārtoja. — Un tas tikai šiem trim?

—    Nē. Viņiem esmu parādā tūkstošus divus, varbūt drusku vairāk … Bet man jums jāsaka, pan Staņislav, gatavais skandāls, martā kāds uzpircis manus vecos vekseļus. Kas — man

nav ne jausmas; tomēr katram gadījumam gribu būt sagatavots.

Vokuļška vaigs noskaidrojās.

—   Vekseļus apmaksāsim atkarībā no to uzrādīšanas. Šodien nokārtosim ar kreditoriem. Tātad kopā tas būs divi līdz trīs tūkstoši?

—   Jā, jā . .. Bet, iedomājieties tikai, pan Staņislav, cik liktenīgi! … Jūs man par pusgadu izmaksājat piecus tūkstošus … Vai bijāt tik laipns un atnesāt naudu?

—   Protams.

—    Esmu ļoti pateicīgs. Bet padomājiet tik, cik liktenīgi: tieši šai brīdī, kad mēs ar Bellu un .. jums gatavojamies braukt uz Parīzi, augļotāji izplēš man divus tūkstošus! Pats par sevi saprotams, Parīzes brauciens vējā …

—   Kāpēc? — Vokuļskis pārtrauca viņu. — Es segšu iztrūkstošo daļu, un jums nevajadzēs aiztikt savus procentus. Jūs pavisam mierīgi varat braukt uz Parīzi.

—    Mans nenovērtējamais!… — iesaucās Tomašs mezdamies apkampt Vokuļski. — Redziet, mans dārgais, — viņš piebilda nomierinājies, — es tieši biju domājis, vai jūs man nevarētu kaut kur dabūt aizņēmumu, lai es varētu norēķināties ar augļotājiem, tā par … teiksim, sešiem septiņiem procentiem? …

Vokuļskis pasmaidīja par Tomaša naivitāti finansu lietās.

—    Protams, — viņš sacīja, smaidīdams pret savu gribu, — protams, jūs dabūsiet aizņēmumu. Siem kreditoriem mēs atdosim tūkstošus trīs, un jūs maksāsiet procentus … nu, cik?

—   Teiksim . .. sešus … septiņus . ..

—    Labi, — Vokuļskis sacīja, — gadā jūs maksāsiet simt astoņdesmit rubļus procentos, bet kapitāls paliks neskarts.

Tomašs, kuro reizi jau, sāka mirkšķināt acis, un atkal parādījās asaras.

—   Cēlais… augstsirdīgais!… — viņš atkārtoja, spiezdams Vokuļski savos apkampienos. — Pats dievs man jūs atsūtījis .. .

—   Vai jūs domājat, ka es varu rīkoties citādi? … — tikko dzirdami noteica Vokuļskis.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Mikolajs un pavēstīja par ārstu ierašanos.

24*

371

■-f Aha! … — iesaucās Tomašs, — māsa man atsūtījusi šos kungus. Mans dievs! Nekad savā mūžā es vēl neesmu ārstējies,

bet tagad … Esiet tik laipns, pan Staņislav, ieejiet tagad pie Bellas… Mikolaj, pasaki panai, ka ieradies pans Vokuļskis.

«Lūk, kur mans apbalvojums… manas dzīves laime!…» domāja Vokuļskis, iedams aiz Mikolaja.

Priekšistabā viņš sastapa ārstus; abi tie bija viņam pazīstami, un viņš sirsnīgi novēlēja Tomašu viņu gādībā.

Izabella jau gaidīja salonā. Viņa bija bālāka nekā parasts, un tāpēc skaistāka. Vokuļskis apsveicinājās un jautri sacīja:

—    Esmu ļoti laimīgs, ka jums patika Rossi vaiņags.

Te Vokuļskis aprāvās. Viņu pārsteidza Izabellas dīvainā sejas izteiksme; tā raudzījās viņā mazliet izbrīnījusies, it kā redzētu pirmo reizi dzīvē.

Brīdi abi klusēja, beidzot Izabella, notrausdama kādu puteklīti 110 savas pelēkās kleitas, iejautājās:

—   Tātad jūs nopirkāt mūsu māju? — un, piemiegusi acis, vērīgi lūkojās viņā.

Vokuļskis jutās tik pārsteigts, ka pirmajā mirklī zaudēja spējas runāt. Viņain šķita, ka nevar vairs sakarīgi domāt, sarka un bālēja, līdz pēdīgi atguvies dobjā balsī noteica:

—   Jā, nopirku.

—    Kāpēc jūs to darījāt ar Slangbauma palīdzību?

—   Kāpēc? … — Vokuļskis atkārtoja, raudzīdamies viņā kā pārbijies bērns. — Kāpēc?. . . Redziet, pana, es esmu tirgotājs … un, ja kļūtu zināma mana kapitāla ieguldīšana nekustamā īpašumā, tas varētu kaitēt manam kredītam . . .

—   Jūs jau diezgan sen interesējaties par mūsu lietām. Šķiet, tas bija aprīlī… jā, aprīlī jūs ieguvāt mūsu servīzi? … — viņa turpināja tai pašā tonī.

Sis tonis Vokuļski atskurbināja: viņš pacēla galvu un dzedri sacīja:

—    Savu servīzi jūs kurā katrā mirkli varat saņemt atpakaļ.

Tagad Izabella nolaida acis. Pamanījis to, Vokuļskis atkal

apmulsa.

—   Kāpēc jūs tā darāt? — viņa klusi jautāja. — Kāpēc jūs tā mūs … vajājat? …

Likās, ka viņa tūdaļ sāks raudāt. Vokuļskis zaudēja jebkuru pašsavaldīšanos.

—    Es jūs vajāju! … — viņš sacīja pārvērstā balsī. — Kur jūs atradīsiet kalpu . . . nē, suni . . . kas būtu jums uzticīgāks par mani? … Kopš diviem gadiem es tikai par to vien domāju, lai no jūsu ceļa novāktu visus šķēršļus …

Šai brīdi noskanēja zvans, Izabella nodrebēja, Vokuļskis apklusa.

Mikolajs pavēra salona durvis un pieteica:

—   Pans Starskis.

Šai mirklī uz sliekšņa parādījās vidēja auguma vīrietis, iznesīgs, melnīgsnējs, ar nelielām vaigu bārdām un Osiņām un tikko manāmu plikpauri. Sejas izteiksme bija reizē jautra, reizē zobgalīga, un viņš jau iztālēm iesaucās:

: — Cik es esmu priecīgs, māsīc, ka atkal varu jūs apsveikt!…

Izabella klusēdama pasniedza viņam roku; spilgts tvīkums pārklāja viņas seju, bet acis pielija maiguma.

Vokuļskis atkāpās līdz blakus galdam. Izabella iepazīstināja abus.

—    Pans . . . Vokuļskis … Pans Starskis …

Vokuļska uzvārds bija pateikts tādā tonī, ka Starskis atzina par pietiekamu pamāt tikai ar galvu un nosēdās dažu solu atstatumā, pagriezies pret viņu sāniski. Savukārt Vokuļskis apsēdās pie mazā galdiņa sienas tuvumā un sāka šķirstīt albumu.

—   Jūs, brālēn, it kā atgriežoties no Ķīnas? — jautāja Izabella.

—   Pašlaik no Londonas, un man joprojām liekas, ka vel atrodos uz kuģa, — atbildēja Starskis, manāmi lauzīdams poļu valodu.

Izabella pārgāja uz angļu valodu.

—    Ceru, ka šoreiz brālēns paliks ilgāk mūsu pusē?

—   Tas atkarīgs … — arī angliski atbildēja Starskis. — Kas viņš tāds ir? … — viņš jautāja, pamezdams ar acīm uz Vokuļski.

—    Mana tēva pilnvarotais. No kā tad tas atkarīgs? …

—    Es domāju, ka māsīcai tas nemaz nav jājautā, — jaunais cilvēks pasmaidīja. — Tas atkarīgs .. . atkarīgs no manas vecmāmiņas devības…

—   Cik mīļi … es cerēju dzirdēt sev veltītu komplimentu . . .

—   Ceļotāji nesaka komplimentus, jo viņi zina, ka jebkurā ģeogrāfiskā platuma grādā komplimenti vīrieti tikai diskreditē sievietes acīs.

—' Vai jūs šo atklājumu guvāt Ķīnā?

—    Ķīnā, Japānā, bet pirmām kārtām Eiropā.

—    Un jūs domājat šo principu pielietot arī Polijā?

—    Mēģināšu un, ja atļausiet, māsīc, sākšu ar jums. Mums, šķiet, lemts kopā pavadīt atpūtas laiku uz laukiem. Vai nav tiesa? …

—    Tāda vismaz ir tantes un tēva vēlēšanās. Bet man tomēr nemaz neliekas jauka brālēna vēlēšanās pārbaudīt savus etnogrāfiskos novērojumus.

—    Tā no manas puses būtu tikai atmaksa.

—    Tātad karš? …

—    Senu parādu nokārtošana nereti noved pie samierināšanās.

Vokuļskis skatījās albumu ar tādu uzmanību, ka viņam uz pieres dzīslas pietūka.

—    Bet atriebība pie tā neved, — Izabella iebilda.

—    Tā nav atriebība, bet vienīgi atgādinājums, ka esmu jūsu sens kreditors, māsīc.

—    Ak tad man jāmaksā veci parādi? … — Izabella iesmējās. — Jā, brālēn, jūs neesat zaudējis laiku ceļodams.

—   Es nevēlētos to zaudēt uz laukiem, — atteica Starskis, nozīmīgi paraudzīdamies viņai acīs.

—    Tas būs atkarīgs no atriebības veida, Izabella atbildēja un atkal nosarka.

—    Viņa gaišība lūdz panu Vokuļski! — sacīja Mikolajs, parādījies salona durvīs.

Saruna pārtrūka. Vokuļskis, aizvēris albumu, piecēlās un, palocījies Izabellai un Starskim, lēni sekoja sulainim.

—    Vai viņš nesaprot angliski? .. . Vai viņš neapvainosies, ka mēs ar viņu nerunājām? … — vaicāja Starskis.

—    O, nē.

—   Jo labāk; man nez kāpēc šķita, ka viņš ne visai labi jutās mūsu sabiedrībā.

—    Tāpēc viņš arī to atstāja, — nevērīgi noteica Izabella.

—    Atnes man platmali no salona, — Vokuļskis sacīja MikoIajam, iegājis otrā istabā.

Mikolajs paņēma platmali un ienesa to Tomaša guļamistabā. Priekštelpā viņš dzirdēja, ka Vokuļskis abām rokām sažņaudzis galvu, izdvesa:

—    Žēlīgais dievs! . ..

Kad Vokuļskis iegāja Tomaša istabā, ārstu tur vairs nebija.

—    Nu, padomājiet tikai, cik liktenīgi! — iesaucās Lenckis. Konsilijs aizliedza man braukt uz Parīzi un, draudot ar nāves briesmām, pavēlēja doties uz laukiem. Goda vārds, pat nezinu, kur dēties no tādas svelmes. Uz jums arī tā atstāj iespaidu, seja pilnīgi pārvērtusies … Ārkārtīgi karsts dzīvoklis, vai nav tā? …

—    O jā. Varbūt atļausiet, — sacīja Vokuļskis, izvilkdams no kabatas biezu paciņu, — ka atdodu naudu.

—    Ak jā … pareizi …

—    Seit ir pieci tūkstoši rubļu, procenti līdz janvāra vidum. Esiet tik laipns pārskaitiet. Bet šeit kvīts.

Lenckis vairākkārt pārskaitīja jaunos simtniekus un parakstīja dokumentu. Tad, nolicis spalvu sāņus, viņš sacīja:

—    Labi, tā ir viena lieta . . . Bet tagad attiecībā uz parādiem …

—    Summa par diviem līdz trīs tūkstošiem, ko jūs esat parādā augļotājiem, šodien tiks nokārtota …

—    Tikai, lūdzu, pan Staņislav, es negribu par velti… Ļoti lūdzu jūs līdz pēdējai kapeikai atrēķināt vajadzīgo procentu …

—    No simt divdesmit līdz simt astoņdesmit rubļiem gadā.

—    Jā, jā … — Tomašs apstiprināja. — Bet … ja gadījumā … ja gadījumā man būtu vajadzīga vēl kāda summa, pie kā man būtu jāgriežas?

—   Otru procentu pusi jūs saņemsiet janvāra vidū.

—    To es zinu. Bet redziet, pan Staņislav, ja nu man pēkšņi ievajadzētos kādu daļu no mana kapitāla … Ne jau bez atlīdzības, saprotams … Es labprāt samaksāšu procentos …

—Sešus … — Vokuļskis iestarpināja.

—    Jā, sešus … pat septiņus.

—    Nē, pan Lencki. Jūsu kapitāls nes trīsdesmit trīs procentus gadā, tā ka es to nevaru aizdot par septiņiem procentiem …

—    Labi. Tādā gadījumā lai mans kapitāls paliek pie jums, bet . .. Saprotiet taču … ja nu pēkšņi kaut kas gadās …

—    Izņemt no apgrozības savu kapitālu jūs varēsiet kaut nākamā gada janvāra vidū.

—    Dievs pasarg! … Es to neizņemšu no jums pat pēc desmit gadiem . . .

—; Bet es jūsu kapitālu ņēmu tikai uz gadu . . .

—    Kā? … Kāpēc tā? . .. — Tomašs brīnījās, ieplezdams acis arvien plašāk.

—    Tāpēc, ka es nezinu, kas būs pēc gada. Ne jau katru gadu gadās tik izdevīgi darījumi.

Nepatīkami pārsteigts, Tomašs brīdi klusēja. Tad viņš ierunājās:'

—    A propos … — teica Tomašs pēc nepatīkamā pārsteiguma. — Pilsētā klīst valodas, ka jūs, pan Vokuļski, esot nopircis manu māju? . . .

—    Jā, pan, es nopirku jūsu māju. Bet pēc pusgada esmu ar mieru atkāpties no tās uz izdevīgiem noteikumiem.

Lenckis juta sejā sakāpjam sārtumu. Tomēr, negribēdams atzīt sevi par uzveiktu, viņš ieprasījās kundziskā tonī:

—    Un kādu atkāpšanās naudu jūs gribētu, pan Vokuļski? …

—    Nekā. Atdošu jums to par deviņdesmit tūkstošiem, bet iespējams … pat lētāk …

Tomašs soli atkāpās, iepleta rokas, tad atkrita savā dziļajā, mīkstajā krēslā, un pār viņa vaigiem atkal noritēja dažas asaras.

—    Tiešām, pan Staņislav, — viņš ierunājās, klusi šņukstēdams, — es redzu, ka nauda spēj sabojāt… pat vislabākās attiecības … Vai tad es ļaunojos, ka jūs nopirkāt šo māju? .. . Vai es jums ko pārmetu? . . . Bet jūs ar mani runājat tā, it kā būtu apvainots …

—    Atvainojiet, pan Lencki, — Vokuļskis pārtrauca viņu. — Es patiesi esmu mazliet uzbudināts . .. laikam no karstuma …

—    Jā, laikam gan! — piebiedrojās Tomašs, celdamies no krēsla un spēcīgi paspiezdams viņa roku. — Un tā … piedosim viens otram skarbos vārdus … Es uz jums neskaišos, jo zinu . . . kā iedarbojas šis karstums …

Vokuļskis atsveicinājās un iegāja salonā. Starska vairs nebija, Izabella sēdēja viena pati. Ieraudzījusi Vokuļski, viņa piecēlās; tagad viņas seja bija laipnāka.

—    Jūs aizejat?

—    Gribēju tieši no jums atsveicināties.

—    Bet par Rossi jūs neaizmirsīsiet? — viņa jautāja, vāji smaidīdama.

—    O nē. Es palūgšu, lai viņam nodod vaiņagu.

—    Vai tad jūs to nepasniegsiet viņam pats? … Kāpēc ne? …

—   Šonakt es izbraucu uz Parīzi, — Vokuļskis atbildēja.

Paklanījās un aizgāja.

Brīdi Izabella stāvēja neizpratnē, tad metās uz tēva istabu.

—   Ko tas nozīmē, papā? Vokuļskis atsveicinājās no manis ārkārtīgi vēsi un sacīja, ka šonakt izbrauc uz Parīzi …

—   Ko? … ko? .. . ko? . .. — iesaucās Tomašs abām rokām saķerdams galvu. — Viņš droši vien ir apvainojies …

—   Vai . . . tiešām! … Es viņam ieminējos p*»r mūsu mājas nosolīšanu …

—   Jēzus Kristus! . . . Ko tu esi izdarījusi? . . . Ak … viss pagalam! . .. Tagad es saprotu… Protams, viņš apvainojies …— Bet padomājis Tomašs piemetināja: — Bet kam gan varēja ienākt prātā, ka viņš ir tik jūtelīgs? . . . Tāds vienkāršs tirgonis! . . .

DIVDESMITĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

Aizbrauca gan! . .. Pans Staņislavs Vokuļskis, lielais tranzīttirdzniecības sabiedrības organizators, lielais firmas vadītājs, kas gadā apgroza četri miljoni rubļu, aizbrauca uz Parīzi kā pasta puisis kaut kur uz Milosku … Dienu iepriekš viņš saka man pašam, ka nezinot, kad braukšot, bet jau nākamā dienā — viens un divi — un viņa vairs te nav.

Paēda smalkas pusdienas pie godājamiem Lenckiem, padzēra kafiju, izbakstīja zobus un — aizbrauca! Protams! Pans Vokuļskis jau nav nožēlojams pārdevējs, kam jāizlūdzas atvaļinājums no saimnieka reiz pa daudziem gadiem. Pans Vokuļskis ir kapitālists, viņa gada ienākumi sasniedz sešdesmit tūkstošus rubļu, viņš dzīvo draudzībā ar grāfiem un kņaziem, duelējas ar baroniem un brauc, kad vien grib. Bet, jūs, algotie darbinieki, rūpējaties par peļņu. Par to jūs saņemat algu un vel dividendes.

Vai tad tas ir veikalnieks? … Es saku, ka tā ir ākstīšanās, nevis tirdzniecība! . ..

l^i, var jau braukt pat uz Parīzi, var pat tā pa galvu pa kaklu, bet ne pašreizējos apstākļos! Te Berlīnes kongress ievārīja putru, te, Anglija tīko pēc Kipras, Austrija pēc Bosnijas.. . Itālieši bļauj nelabā balsī: «Dodiet mums Triestu, citādi būs slikti! …» Te jau dzirdams — Bosnijā asinis plūstot straumēm, un rudenī — kaut tikai pagūtu novākt ražu! — sāksies karš, tas tikpat.kā āmen baznīcā… Bet viņš šādā laikā brauc uz Parīzi! .. .

Tss … Kāpēc viņš tik piepeši brauca uz Parīzi? … Uz izstādi? … Kāda viņam daļa gar izstādi! Bet varbūt tai lietā, kas viņam bija kārtojama ar Suzinu? … Es gribētu zināt, kas tie par darījumiem, kur piecdesmit tūkstošus var nopelnīt vienā rāvienā? … Viņi man stāsta par lielām naftas vai dzelzceļa, vai arī cukurfabriku mašīnām?… Bet vai jūs, eņģelīši, neparasto mašīnu vietā neaizbraucāt pēc pavisam parastiem lielgabaliem? … Tā tik vien skaties, ka Francija nesakaujas ar Vāciju … Mazais Napoleoniņš it kā sēžot Anglijā; bet no Londonas līdz Parīzei tuvāk nekā no Varšavas līdz Zamostjai …

E! … Pan Ignācij … nesteidzies tiesāt panu V. — tādos gadījumos uzvārdu labāk nenosaukt pilnībā, — nenosodi viņu, jo pats vari kļūt smieklīgs. Te gatavojas kāda lielāka sazvērestība: šis Lenckis, kas kādreiz bijis pie Napoleona III, un tas apšaubāmais aktieris Rossi, itālietis . . . bet Itālija tik neatlaidīgi pieprasa Triestu … un pusdienas pie Lenckiem pirms pašas aizbraukšanas, un tas mājas pirkums …

Lencka ir īsta skaistule, bet tomēr tikai sieviete, un viņas dēļ Stahs nedarītu tik daudz muļķību … Šī lieta atgādina p… — tādos gadījumos prātīgākais ir lietot saīsinājumus. Sī lieta atgādina ļoti nopietnu p .. .

Nu jau būs divas nedēļas, kā nabaga zēns aizbraucis, varbūt uz visiem laikiem … Vēstules raksta īsas un sausas, par sevi nemin ne vārdiņa, bet mani tā nomāc skumjas, ka reizēm, dieva vārds, nevaru nekur atrast sev miera. Nu, droši vien ne jau viņa dēļ es skumstu; tikai tā, aiz paraduma.

Atceros, kā viņš aizbrauca. Veikals jau bija noslēgts, un es tieši pie šī paša galdiņa dzēru tēju, Irs visu laiku nīkuļo, kad piepeši istabā iedrāzās Staha sulainis.

— Saimnieks lūdz! — nokliedza un aizskrēja.

Ir gan izlaidies, blēdis, īsts slīmests! . .. Vajadzētu jums redzēt viņa sejas izteiksmi, kad viņš, iestājies durvīs, nosaucās: «Saimnieks lūdz! …» Lops tāds!

Gribēju jau viņu nostrostēt: ķēms tāds, tavs saimnieks ir saimnieks tikai tev, bet šis aizskrēja pa galvu pa kaklu.

Atri pabeidzu dzert tēju, Iram ielēju mazliet piena bļodiņā un devos pie Staha. Skatos — vārtos viņa sulainis ķircinās ar trim meičām reizē, bet meičas kā stirnas. Nu, nodomāju pie sevis, tāds dienderis tiklu galā ar visām četrām, lai gan … Ar sievietēm, pats nelabais nevar tikt gudrs. Kaut vai, piemēram, Jadviga, maziņa, tieviņa, ēteriska, bet jau trešais virs pie viņas dabūjis diloni.

Kāpju augšā. Dzīvokļa durvis vaļā, un Stahs pats lampas gaismā kārto čemodānu. Man it kā iedūrās.

—    Ko tas nozīmē? — jautāju.

—   Braucu šodien uz Parīzi, — atsaka.

—   Vakar teici, ka tik drīz vēl nebraukšot. . .

—   Ak, vakar …

Tad atkāpās no čemodāna, brīdi padomāja un piebilda neparastā balsī:

—    Vēl vakar .. . maldījos . ..

Sie vārdi mani nepatīkami satrauca. Uzmanīgi paraudzījies Stahā, biju pārsteigts. Nekad nebūtu domājis, ka pavisam vesels cilvēks, bez mazākā ievainojuma, dažu stundu laikā varētu tā pārmainīties. Acis iekritušas, bāls, gandrīz nepazīstams …

—   Kāpēc tāda pēkšņa nodomu maiņa? — prasu, juzdams, ka nejautāju to, ko gribu uzzināt.

—   Mans mīļais, — viņš atbildēja, — vai tad tu nezini, ka reizēm viens vienīgs vārds maina ne tikai plānus, bet pat cilvēkus … Un kur nu vēl vesela saruna! — viņš piemetināja tikko dzirdami.

Kravādamies un vākdams kopā dažādas mantas, viņš iegāja viesistabā. Paiet minūte — nenāk, divas — nenāk … Palūkojos pa pievērto durvju spraugu un redzu, ka viņš stāv, atbalstījies pret krēsla atzveltni un tukšu skatienu veras logā.

—   Stah …

Viņš atjēdzās un atkal sāka kravāties, jautādams:

—   Ko gribi?

—   Tev kaut kas noticis.

—   Nekas.

— .-Sen neesmu redzējis tevi tādu.

Viņš pasmaidīja.

—    Droši vien kopš tās reizes, kad zobārsts man tik neveiksmīgi izrāva zobu, turklāt — veselo …

—    Man tava pošanās ceļā liekas tāda dīvaina, — sacīju.

—   Vai tev nekas man nav sakāms?

—, Sakāms? . .. Ak jā, pareizi… Bankā mums ir ap simt divdesmit tūkstoši, tā ka naudas jums pietiks … Tālāk… Ko es gribēju teikt? … — viņš jautāja pats sev. — Aha!.. . Nav vairs ko slēpt, ka esmu nopircis Lencku māju. Tieši otrādi, aizej tur un nosaki īres maksu uz iepriekšējiem noteikumiem. Kšešovskai vari paaugstināt par rubļiem piecpadsmit, lai drusku paskaišas; bet trūcīgos nežņaudz … Tur dzīvo kāds kurpnieks un daži studenti — ņem, cik dod, tikai lai maksā kārtīgi, laikā.

Viņš paskatījās pulkstenī un, redzēdams, ka laiks vēl ir, atlaidās guļamkrēslā, un, rokas aizlicis aiz galvas, acis pievēris, klusēdams gulēja. Tā bija neizsakāmi nožēlojama aina.

Nosēdos viņam pie kājām un teicu:

—    Vai tev kaut kas atgadījies, Stah? … Pasaki, — kas tev noticis? Jau iepriekš zinu, ka palīdzēt nevarēšu, bet redzi… Sarūgtinājums ir kā inde: labāk to izspļaut…

Stahs atkal pasmaidīja — kā man netīk šie viņa pussmaidi! — un pēc brīža sacīja:

—    Atceros, tas bija tik sen, sēdēju es reiz kopā ar kādu vientiesi, kas bija brīnum vaļsirdīgs. Stāstīja man visādas neticamas lietas par savu ģimeni, par savām attiecībām, par saviem varoņdarbiem, bet pēc tam ļoti uzmanīgi noklausījās manu stāstu. Nu, un lieliski to izmantoja …

—    Ko tu ar to gribi teikt?

—    Tikai to, mans vecais, ka nemaz nevēlos no tevis izvilkt kādu atzīšanos, nav vajadzība arī man atklāties tavā priekšā.

—    Ak tad tāds, — es iesaucos, — tev ieskats par atklātību draugu starpā?

—    Liecies mierā, — viņš sacīja, celdamies 110 guļkrēsla.

—    Iespējams, ka tā ir jauka lieta, bet tikai institūta audzēkņu starpā … Un, pēdīgi, man nav nekā tāda, ko uzticēt pat tev … Kā man viss ir apnicis!… — viņš norūca staipīdamies.

Tikai tagad beidzot parādījās tas slaists, sulainis: viņš paņēma Staha čemodānu un pavēstīja, ka zirgi jau padoti. Iesēdāmies pajūgā, Stahs un es, bet līdz pat stacijai nepārmijām ne vārdiņa. Viņš, svilpodams caur zobiem, raudzījās uz zvaigznēm, bet man bija tāda sajūta, it kā ez brauktu — uz bērēm …

Vīnes stacijā mūs noķēra ārsts Sūmanis.

—   Tu uz Parīzi? — viņš jautāja Staham.

—    Kā tu zini?

—    O, es visu zinu. Pat to, ka ar šo pašu vilcienu brauc Starskis.

Stahs sarāvās.

—    Kas viņš par cilvēku? — Stahs jautāja ārstam.

—   Dīkdienis, bankrotieris … kā jau visi viņi, — Sūmanis atbildēja. — Nu un … bijušais tīkotājs pēc . . .

—    Man tas vienaldzīgi.

Sūmanis nekā neatbildēja, tikai caur pieri paskatījās uz Stahu.

Atskanēja zvani un svilpieni. Pasažieri metās vagonos. Stahs paspieda mums rokas.

—    Kad atgriezīsies? — vaicāja ārsts.

—    Gribētu … nekad … — Stahs atbildēja un iesēdās tukšā pirmās klases kupejā.

Vilciens sāka kustēties. Ārsts domīgi nolūkojās tālumā gaistošajā laternā, bet es … gandrīz apraudājos …

Kad stacijas kalpotāji sāka noslēgt perona durvis, es pierunāju ārstu uz pastaigu pa Jeruzalemes alejām. Nakts bija silta, debesis skaidras; neatceros, kad būtu redzējis vairāk zvaigžņu. Tā kā Stahs man reiz izteicās, ka Bulgārijā bieži lūkojies zvaigznēs, tad es, cik tas jocīgi, arī toreiz nolēmu vakaros raudzīties debesīs. Varbūt tiešām mūsu skatieni vai domas sastopas uz kāda no šiem mirgojošiem spīdekļiem un Stahs vairs nejutīsies tik vientuļš kā tanīs laikos?

Pēkšņi, pats nezinu, kālab, manī pamodās aizdomas, ka negaidītais Staha brauciens saistīts ar politiku. Nolēmu izjautāt Sūmani un, gribēdams to izdarīt aplinkus, sacīju:

—    Man tā liekas, ka Vokuļskis… it kā būtu iemīlējies?…

Ārsts apstājās trotuāra vidū un, atspiedies pret savu spieķi,

tā sāka smieties, ka pat pievērsa mums garāmgājēju uzmanību. Par laimi to nebija daudz.

—    Ha-ha-ha!… Jūs tikai šodien izdarījāt šo milzīgo atklājunfli? … Ha-ha-ha! … Jūs, vecais, man patīkat!

Joks bija muļķīgs. Sakniebu lūpas un atbildēju:

—   Izdarīt šo atklājumu bija pa spēkam pat tādiem … kas mazāk attapīgi par mani. — Šķiet, ka es viņam mazliet iedzēlu!

—    Bet es, pan Sūman, savos pieņēmumos mīlu apdomību .. . Turklāt nebiju domājis, ka tik parasta lieta kā mīlestība var izdarīt tādu joku.

—    Maldies, večukiņ, — atcirta ārsts, atmezdams ar roku.

—    Mīlestība ir parasta parādība no dabas viedokļa un pat, ja gribat, 110 dieva. Bet jūsu muļķīgā civilizācija, kas balstās vēl uz romiešu laika uzskatiem, jau sen atmirušiem un apbedītiem, uz pāvestu interesēm, uz trubadūriem, askētismu, kastām un tamlīdzīgām blēņām, pārvērta dabas dotas jūtas . .. vai zināt, par ko pārvērta? … Par nervu slimību! … Jūsu tā sauktā bruņnieciski baznīciski romantiskā mīlestība patiesībā ir pretīga tirgošanās, kas balstās uz krāpšanos, par ko pelnīti soda ar mūža galerām, tā dēvēto laulības dzīvi… Bet vai tiem, kuri uz šo tirgu atnes savas sirdis! … Cik tas nepaņem laika, darba, dotību, ak! Pat dzīvību! … Es to labi zinu, — ārsts turpināja, slāpdams aiz niknuma. — Kaut gan esmu ebrejs un palikšu tāds līdz kapa malai, tomēr uzaugu starp jūsējiem un pat saderinājos ar kristieti… Nu, un visi reliģijas, morāles, tradīciju un nezin kā vēl vārdā tik centīgi palīdzēja piepildīt mūsu nodomus, tik iejūtīgi rūpējās par mums, ka viņa — nomira, bet es mēģināju noindēties … Jā, es, kas tik gudrs, ar tik pliku pauri! …

Viņš atkal apstājās trotuāra vidū.

—   Ticiet man, pan Ignācij, — viņš, pabeidza aizsmakušā balsī, — pat starp zvēriem jūs neatradīsiet tik zemiskus lopus, kādi ir cilvēki. Visā dabā tēviņš pieder tai mātītei, kura viņam patīk un kurai patīk viņš. Tāpēc starp dzīvniekiem nav idiotu. Bet pie cilvēkiem! … Es esmu ebrejs, tātad nedrīkstu mīlēt kristieti … Viņš ir tirgotājs, tātad viņam nav tiesību uz aristokrāti … Bet jums, kam nav naudas, vispār nav tiesību uz sievietēm . .. Nelietība ir jūsu civilizācija! … Būtu uz vietas gatavs iet bojā, ja tikai zem tās drupām …

Mēs aizvien vēl soļojām aizkārtņu virzienā. Pirms brīža bija sacēlies drēgns vējš un pūta mums tieši pretī; rietumos aiz mākoņiem sāka gaist zvaigznes. Aizvien retāk gadījās laternas. Laiku pa laikam aizrībēja rati, apbērdami mūs neredzamiem putekļiem; vēlīni gājēji steidzās mājup.

«Būs lietus!… Stahs jau tuvojas Grodzinskai,» nodomāju.

Ārsts uzbāza platmali galvā un gāja saīdzis, klusēdams. Kļuvu arvien drūmāks, varbūt tāpēc, ka satumsa aizvien vairāk. Es nekad nevienam to neteikšu, bet šad tad arī man pašam ie. nāk prātā, ka Staham … no tiesas nerūp vairs politika un viņš pilnīgi sapinies Izabellas brunčos. Šķiet, es aizvakar viņam par to kaut ko atgādināju, bet tas, ko viņš atbildēja, nemaz neizklīdināja manas aizdomas.

—    Vai maz iespējams, — es ieminējos, — ka Vokuļskis tik tālu jau aizmirsis sabiedriskos jautājumus, politiku, Eiropu …

—    Portugāli, — ārsts izsmejoši iestarpināja.

Viņa cinisms mani aizkaitināja.

—   Jūs tikai ņirgājaties! Tomēr nevarat noliegt, ka Stahs varēja kļūt par kaut ko labāku nekā nelaimīgu Lenckas dievinātāju. Viņš jau bija īsts sabiedrisks darbinieks, nevis nožēlojams nelga.

—    Jums taisnība, — ārsts piekrita man, — bet kas ar to līdzēts? .. . Tvaikmašīna nav kafijas dzirnaviņas, tā ir milzu mašīna, bet vajag tikai ierūsēt vienam ritentiņam, un tā pārvēršas par nelietojamu grabažu, pat bīstamu. Lūk, arī Vokuļskī ir kāds līdzīgs ritentiņš, kas ierūsējis un bojā visu…

Vējš pieņēmās; acis man bija pilnas smilšu.

—    Un kādēļ tieši viņam uzklupusi šī liksta? — es ievaicājos nevērīgi, lai Sūmanis nedomātu, ka es viņu izprašņāju.

—   Tam par iemeslu ir gan Staha daba, gan civilizācijas radītie apstākļi, — ārsts atbildēja.

—   Daba?… Viņam nekad nav bijusi tieksme uz iemīlēšanos.

—    Tas viņu pazudināja, — Sūmanis turpināja. — Tūkstoš centneri sniega, sadalījušies pārsliņās, tikai noklāj zemi, nenodarot ļaunu ne sīkākajai zālītei, bet simt centneri, veldamies lavīnā, sagrauj būdas un nogalina cilvēkus. Ja Vokuļskis būtu bieži iemīlējies, katru nedēļu citā, viņš tagad izskatītos kā pumpuriņš, varētu brīvi domāt un paveikt pasaulē daudz laba. Bet viņš kā skopulis krājis savas sirds jūtas, nu un tagad mēs redzam šīs taupības sekas … Mīlestība ir jauka tad, ja tai taurenīša vieglums, bet, ja tā pamostas pēc letarģiska miega, kā tīģeris, tad — pateicos par šādu izpriecu! … Viena lieta, ja cilvēkam laba ēstgriba, pavisam cita, ja tam iekšas aiz bada raujas čokurā …

Mākoņi kāpa aizvien augstāk; gandrīz pie paša aizkārtņa mēs pagriezām atpaka]. Es pie sevis nodomāju, ka Stahs tagad droši vien ir jau pie Guzpvas Rūdas.

Sūmanis joprojām vēl spriedelēja, aizvien vairāk iekaisdams, aizvien sparīgāk vicinādams spieķi.

—   Pastāv dzīvokļu un apģērbu higiēna, pārtikas un darba higiēna, ko neievēro zemākā šķira, un tas ir cēlonis lielajai mirstībai, īsajam mūžam un panīkumam. Bet pastāv arī mīlestības higiēna, un to inteliģences slānis ne tikai neievēro, bet gluži vienkārši izvaro, un tas ir viens no tās pagrimšanas cēloņiem. Higiēna māca: «Ed, kad gribas!» — bet pretēji tai tūkstošiem priekšrakstu ķer cilvēku aiz piedurknēm un auro: «Nedrīkst! .. . Ēdīsi, kad mēs atļausim, kad būsi izpildījis tādus un tādus noteikumus, ko uzlikusi morāle, tradīcijas, mode …» Jāatzīst, ka šai ziņā visvairāk atpalikušās valstis aizsteigušās priekšā pašām progresīvākajām vai, pareizāk sakot, to inteliģencei.

Un ievērojiet, pan Ignācij, cik saskanīgi cilvēku apmuļķošanā sadarbojas bērnu istaba, salons, dzeja, romāns un drama. Cilvēkam ne tikai liek meklēt ideālus, bet arī pašam būt par ideālu askētu, ne tikai izpildīt, bet vēl pašam radīt mākslīgus ierobežojumus. Un kas no tā pēdīgi iznāk? … Vīrietis, kas parasti mazāk izdresēts, kļūst par sievietes laupījumu, kas tikai šai virzienā vien dresēta. No šejienes izriet, ka šo civilizāciju īstenībā pārvalda sievietes! …

—   Un kas tad tur ļauns? — vaicāju es.

—    Velns ar ārā! — dakteris ieaurojās. — Vai tad jūs, pan Ignācij, neesat ievērojis, — ja vīrietis garīgā ziņā pielīdzināms mušai, tad sieviete ir vēl nožēlojamāka par mušu, jo tai nav ne spārnu, ne kāju. Audzināšana, tradīcijas un, iespējams, pat iedzimtība, viss vērsts uz to. lai no sievietes izveidotu augstāku būtni, bet īstenībā pārvērš to par briesmoni. Un šis dīkais ērms ar sakropļotajām pēdām, sažņaugto vidukli un cāļa smadzenēm ir aicināts audzināt nākamās cilvēces paaudzes! … Ko tas spēj viņām iepotēt? … Vai māca bērnus pelnīt sev maizi? . .. Nē, māca skaisti rīkoties ar nazi un dakšiņu. Vai māca iepazīt cilvēkus, kuru vidū viņiem nāksies kādreiz dzīvot? … Nē, māca tiem, kā attiecīgā veidā šķoboties un klanoties izpatikt. Vai māca izprast reālas dzīves laktus, kas nosaka mūsu laimi vai — nelaimi? .. . Nē, māca aizvērt acis šo faktu priekšā un sapņoKpar

ideāliem. Mūsu mīkstčaulība, mūsu nepraktiskums, slinkums, nenovīdība un drausmīgās muļķības pinekļi, kas gadu simteņiem žņaudz cilvēci, ir sievietes radītās pedagoģijas sistēmas rezultāts. Bet mūsu sievietes savukārt ir klerikāli, feodāli poētiskās mīlestības teorijas augļi, apvainojums higiēnai un skaidram prātam …

Man jau galva cļūca no ārsta secinājumiem, bet viņš tik svaidījās pa ielu kā ārprātīgs. Par laimi nozibsnīja, nokrita pirmās lietus lāses un aizrautīgais runātājs pēkšņi atvēsa, ielēca pirmajā droškā un aizbrauca uz mājām.

Stahs droši vien tagad jau bija pie Rogovas. Vai viņš nojauta, ka mēs nupat par viņu runājām? Un kā viņš, nabadziņš, jutās, kad viena vētra plosījās virs galvas, bet otra, varbūt vēl briesmīgāka, — sirdī?

Tfu! Kas par lietusgāzi, kas par pērkona grāvieniem. Saritinājies kamolā, Irs miegā uz tiem atbildēja ar apslāpētu ieriešanos, bet es likos gultā, pārsedzoties vienīgi ar palagu. Tveicīga nakts. Ak kungs, gādā par tiem, kas tādā naktī bēg no nelaimes pat uz svešām zemēm.

Reizēm pietiek ar mazu nieciņu, lai lietas, kas vecas kā cilvēku gi'ēki, parādītos mums pavisam jaunā gaismā.

Es, piemēram, jau no bērnības pazīstu Vecpilsētu un vienmēr man tā bija likusies šaura un netīra. Tikai tad, kad man kā sevišķu retumu parādīja kādas Vecpilsētas mājas zīmējumu un to pašu žurnālā «Tj-godnik Ilustrowany» ar aprakstu, es pēkšņi saskatīju, ka Vecpilsēta ir skaista … Kopš tā laika es mazākais reizi nedēļā to apmeklēju un atklāju tur aizvien ko skaistu un vēl brīnos, ka nebiju pamanījis to senāk.

Tāpat ar Vokuļski. Es pazīstu viņu jau divdesmit gadus un vienmēr domāju, ka viņš ir caur un cauri politiķis. Galvu būtu licis ķīlā, ka Stahs neinteresējas ne par ko citu kā vienīgi par politiku. Tikai divkauja ar baronu un ovācijas par godu Rossi pirmo reizi modināja manī aizdomas, ka viņš varbūt — iemīlējies … Tagad par to vairs nav šaubu, it sevišķi pēc sarunas ar Šūmani.

385

Bet tas ir sīkums, arī politiķis drīkst būt iemīlējies. Napoleons I mīlēja pa labi un kreisi, tomēr drebināja visu Eiropu. Napoleonam III tāpat bija daudz mīļāko un, kā dzird, dēls, ejot tēva pēdās, jau atradis sev kādu anglieti.

25 Lelle. 1

Tātad, ja vājība pret sieviešu dzimumu nekompromitē Bonapartus, kāpēc lai izņēmums būtu ar Vokuļski?…

Un tieši, man tā domājot, gadījās sīks notikums, kas atgādināja kādu sen gadus aizmirstu notikumu un Stahu parādīja citā gaismā. O, nē, politiķis viņš nav, viņš ir pavisam kas cits, par ko pats vēl neesmu īsti skaidrībā.

Reizēm man šķiet, ka viņš ir cilvēks, kam sabiedrība nodarījusi pāri … Bet par to jāklusē! … Sabiedrība nevienam nedara pāri … Ja tam pēkšņi beigtu ticēt, kādas tad paceltos pretenzijas. Var būt pat, ka tad neviens vairs nenodarbotos ar politiku, bet tikai domātu, kā nokārtot rēķinus ar saviem tuvākajiem. Tāpēc šiem jautājumiem labāk nepieskarties. Cik daudz es uz vecumdienām esmu sācis pļāpāt, bet tikai ne to, ko gribu pateikt.

Kādu vakaru sēžu un dzeru tēju. Irs aizvien nejūtas īsti labi. Te atveras durvis un kāds ienāk. Skatos, augums drukns, seja uzblīdusi, deguns sarkans, cekuls sirms. Ožu, istabā jūtams tā kā vīns, tā kā pelējums.

«Sis šļahtičs,» nodomāju, «būs vai nu nelaiķis, vai arī degustators … Neviens cits cilvēks nesmirdēs pēc pelējuma …»

—   Kas par velnu! … — brīnās ciemiņš. — Kļuvis tik lepns, ka cilvēkus vairs nepazīst? …

Izberzēju acis. Tas tak dzīvs Mahaļskis, Hopfera degustators!… Reizē bijām Ungārijā, vēlāk šeit, Varšavā; bet gadus piecpadsmit neesam redzējušies, viņš dzīvo Galicijā un vēl aizvien degustē.

Protams, sasveicinājāmies kā dvīņi, vienreiz, otrreiz un trešo …

—   Kad tad atbrauci? — vaicāju.

—   Šodien no rīta, — viņš saka.

—    Un kur tu biji līdz šim?

—   Apstājos «Dzekankā», bet man tur bija tik skumji, ka tūlīt aizgāju pie Lesiša, uz pagrabiņu … Tas tik, kungi, ir pagrabiņš! … Mirt negribas! …

—    Ko tur darīji?

—   Palīdzēju mazliet vecajam, pēc tāpat pasēdēju. Vai kā muļķis lai staigātu pa pilsētu, ja te tāds pagrabiņš?

Tas ir īsts vecu laiku degustētājs!… Nav mūsdienu frants,

kas, bestija, labāk iet uz ballīti nekā pasēd pagrabiņā. Tāds pat uz pagrabiņu iet laķenēs … Aizies postā Polija ar tādiem nekrietniem tirgotājiem ….

Runājām, runājām, nosēdējām pāri pusnaktij. Mahaļskis pārnakšņoja pie manis, bet sešos no rīta jau atkal aizmetās pie Lesiša.

—    Ko darīsi pievakarē? — vaicāju.

—   Pievakarē piekāpšu pie Fukera, — bet, nakšņošu atkal pie tevis.

Kādu nedēļu nodzīvoja pa Varšavu. Nakšņoja pie manis, bet dienas pavadīja pagrabiņos.

—    Es pakārtos, — viņš sacīja, — ja man vajadzētu nedēļu klaiņot pa jūsu ielām. Drūzma, karstums, putekļi!… Tā var dzīvot cūkas, bet ne cilvēki.

Man liekas, viņš pārspīlē. Arī man labāk patīk veikalā nekā Krakovas priekšpilsētas ielā, tomēr veikals nav tas, kas pagrabiņš. Pavisam nojucis degustēdams.

Protams, ko lai runātu ar Mahaļski, ja ne par veciem laikiem un Stahu? Un tā man acu priekšā atainojās Staha jaunība, it kā būtu to skatījis vēl vakar.

Atceros, tas bija 1857. gads, varbūt — 1858., iegriezos reiz pie Hopfera, kur strādāja Mahaļskis.

—    Kur tad pans Jans? — vaicāju zēnam.

—    Pagrabā.

Nokāpu pagraba. Skatos, mans Jans svecēs gaismā ar šifonu pārlej vīnu no mucas pudelēs, bet nišā rēgojas divas ēnas: sirmgalvis smilškrāsas svārkos ar papīru žūksni uz ceļiem un pusaudzis īsi apcirptiem matiem un laupītāja vaibstiem. Tas bija Stahs Vokuļskis ar tēvu.

Es klusi apsēdos, Mahaļskis necieta, ja viņu traucēja vīna pārliešanas laikā, un klausījos, kā sirmgalvis smilšu krāsas svārkos vienmuļā balsī pamācīja savu puisi:

25*

387

—    Kas tad izmet naudu par grāmatām? … Naudu atdod man, ja vajadzēs pārtraukt prāvu, tad viss būs pagalam. Grāmatas tevi neglābs no pazemojošā stāvokļa, kādā tu pašlaik esi, vienīgi prāva. Kad vinnēsim prāvu un atgūsim vectēva īpašumu, ļaudis atcerēsies, ka Vokuļski ir seni šļahtiči, atradīsies pat piederīgie … Pagājušajā mēnesī tu par grāmatām esi izdevis divdesmit zlotus, bet man tieši tik daudz pietrūka advokātam…

Grāmatas! … Vienmēr tikai grāmatas … Tu vari būt tikpat gudrs kā Zālamans, bet, kamēr būsi veikalā, par tevi ņirgāsies, lai gan esi šļahtičs un tavs vectēvs no mātes puses bijis kastelāns. Bet, kad es prāvu vinnēšu un mēs aizbrauksim uz laukiem …

—   Ejam, tēvs, — norūca pusaudzis, caur pieri raudzīdamies mani.

Vecais paklausīgi kā bērns ietina savus papīrus sarkanā lakatiņā, un abi aizgāja, uz kāpnēm dēlam vajadzēja atbalslīt tēvu.

-— Kas tie par savādniekiem? — vaicāju Mahaļskim, kas pašlaik, pabeidzis darbu, apsēdās uz ķeblīša.

—    Eh! … — viņš atmeta ar roku. — Vecajam kāda skrūvīte atgriezusies, bet puisis apķērīgs. Staņislavs Vokuļskis. Attapīgs, bestija!…

—    Ko tad viņš tādu izdarījis? — jautāju.

Mahaļskis noņēma ar pirkstiem svecei ogli, ielēja man glāzīti vīna un turpināja:

—   Viņš te pie mums jau četrus gadus. Veikalā un pagrabā neko sevišķi… Bet kāds mehāniķis! … Uztaisīja tādu mašīnu, kas sūknē ūdeni no lejas uz augšu, bet augšā lej uz ratu, tas griežas un darbina sūkni. Tāda mašīna var griezties un sūknēt līdz pašai pastardienai; bet kaut kas mašīnā samaitājās, darbojās tikai kādu stundas ceturksni. Tagad stāv tur augšā, ēdamzālē, lai pievilktu Ilopferiem apmeklētājus, bet nu jau pusgadu, kā tajā kaut kas salūzis.

—    Vai redz kāds! … — noteicu.

—    Nu, vēl jau nav nekas liels, — Mahaļskis iebilda. — Bija te atnācis kāds reālģimnāzijas skolotājs, apskatīja sūkni un pateica, ka nekam nederot, bet puisis esot spējīgs un vajagot mācīties. Kopš tā laika mums veikalā īsta sodība. Vokuļskis kļuvis iedomīgs, ar viesiem nelaipns, dienā staigā kā aizsnaudies, bet toties naktīs mācās un pērk grāmatas. Viņa tēvs atkal gribētu to naudu ielikt prāvā par kaut kādu tur vectēva muižu … Pats dzirdēji, ko runāja.

—    Kas tad viņam padomā ar to mācīšanos?

—    Saka, ka būšot braukt uz Kijevu, uz universitāti. Hm! Lai brauc, — Mahaļskis sprieda, — var būt, ka arī pārdevējs izies ļaudīs. Es viņam to negribu liegt, te pagrabā neapkrauju ar darbiem, lai jau lasa. Bet tur, augšā, viņu neliek mierā ne zeļļi, ne viesi.

—    Bet ko Hopfers saka?

—    Nekā, — Mahaļskis turpināja, likdams jaunu sveci dzelzs svečturi ar rokturi. — Vecais negrib aizbaidīt viņu no sevis, jo Hopfera Kasja mazliet jukusi uz Vokuļski, un var gadīties, ka puisis tiešām atgūst vectēva īpašumu …

—   Un šis ar ieķēries Kasjā? — vaicāju.

—   Ne virsū neskatās, bestija! — Mahaļskis atbildēja.

Es tūlīt nodomāju, ka no tāda puiša, kam tik gaiša galva, kas pērk grāmatas un neskatās uz meitenēm, varētu iznākt labs politiķis; tai pašā dienā iepazinos ar Stahu, un kopš tā laika satiekam tīri labi…

Gadus trīs vēl Stahs sabija pie Hopfera un tikmēr iepazinās ar daudziem studentiem un dažādu kanceleju jauniem ierēdņiem, kas gluži kā sacensdamies apgādāja Stahu ar grāmatām, lai viņš varētu nolikt pārbaudījumus uz universitāti.

Sīs jaunatnes vidū sevišķi izcēlās kāds Leons, vēl pavisam jauns zēns, viņam nebija ne divdesmit gadu, skaists un gudrs … bet ļoti straujš! … Viņš, var sacīt, bija mans palīgs Vokuļska politiskajā izglītošanā: kad es stāstīju par Napoleonu un Bonapartu lielo sūtību, Leons runāja par Mazini, Garibaldi un tamlīdzīgām slavenībām. Un kā viņš prata cilvēkus iedvesmot! …

—   Strādā, — viņš ne vienreiz vien teica Staham, — un tici, liela ticība spēj sauli apstādināt, kas tad ko neuzlabot cilvēku attiecības.

—    Bet vai tā var novest mani universitātē? — vaicāja Stahs.

—   Esmu par to pārliecināts, — iesaucās Leons ar dzirkstošām acīm. — Ja tev kaut mirkli būtu bijusi tāda ticība kā pirmajiem apustuļiem, tu jau tagad būtu universitātē! …

—   Vai arī trako mājā, — Vokuļskis norūca.

Rokas vicinādams, Leons sāka skraidīt pa istabu.

—   Ak, kādas ledainas sirdis! … Kāds saltums! … Kāda zemošanās! … — viņš sauca, — ja pat tāds cilvēks kā tu vēl netici! Padomā tikai, ko esi jau paveicis tik īsā laikā: tu zini jau tik daudz, ka pat tagad vari nolikt eksāmenus . ..

— ?Ko es tur panākšu! … — Stahs nopūtās.

—     Viens pats neko daudz, bet vairāki desmiti, vairāki simti tādu ka tu un es … Vai tu maz saproti, ko mēs varam panākt? …

Leonam aizlūza balss, viņam aizžņaudzās kakls. Tik tikko viņu nomierinājām.

Citreiz atkal viņš mums pārmeta pašuzupurēšanās trūkumu.

—   Vai jūs ar zināt, — viņš teica, — ka Kristus ar pašuzupurēšanās spēku viens pats izglāba visu cilvēci?… O, cik daudzkārt pilnīgāka būtu pasaule, ja tanī netrūktu cilvēku, kas gatavi ziedoties! …

—   Vai man nevajadzētu upurēt savu dzīvību par tiem, kas te mani lamā kā suni, vai par veikala mācekļiem un pārdevējiem, kas mani izņirgā? — Vokuļskis jautāja.

—   Neizlocies! — uzsauca Leons. — Kristus gāja nāvē par saviem bendēm … Bet jūsos nav apgarotības … Jūsu gars trun … Tad paklausies, ko saka Tirtajs:

Sparta iznīksti! lokāms tava lieluma sauli Un vectēvu zārkus nav Mesīnas āmurs sadragājis, Iekams aiz sētas nav izmesti svētie kauli

Un priekšteču ēnu putks no taviem vārtiem projām nav gājis …

Tauta, kamēr ienaidnieks nav metis tevi nebrīves mokās. Savu tēvu ieročus salauz un aizmet projām, Lai pasaule nezin, kādi šķēpi bijuši jūsu rokās. Lai nezin, ka drosmes trūcis, ka drosme gājusi bojā! — skandēja pans Leons.

Tikai Stahs Leona teorijas uzņēma visai piesardzīgi; jauneklis tomēr prata pārliecināt visus kā Demostens.

Atceros kādu vakaru, kad jauni un veci bijām sapulcējušies kuplā pulkā, mēs visi apraudājāmies, klausīdamies Leona stāstā par brīnišķīgo nākotni, kad izzudīs muļķība, nabadzība un netaisnība.

—   Tad, — viņš sajūsmā iededzies teica, — starp cilvēkiem nebūs vairs starpības. Sļahta un pilsoņi, zemnieki un ebreji — visi būs brāļi.. .

—    Bet pārdevēji? … — no kakta ievaicājās Vokuļskis.

Šī piezīme tomēr nesamulsināja Leonu. Viņš strauji pagriezās pret Vokuļski, uzskaitīja visas nepatikšanas, kādas Staham jāizbauda veikalā, šķēršļus, kādus viņam liek darbā un mācībās, un pabeidza sekoši:

—    Bet, lai tu pārliecinātos, ka esi ar mums vienlīdzīgs un mēs tevi mīlam kā brāli, lai tavā sirdī norimtu dusmas pret mums, lūk, es … nometos ceļos tavā priekšā un cilvēces vārdā pazemīgi lūdzu piedot visas tev nodarītās pārestības.

Patiesi, viņš nometās ceļos Slaha priekšā un noskūpstīja tam roku. Sapulcējušos tas aizkustināja vēl vairāk, viņi pacēla Stahu un Leonu uz rokām un zvērēja, ka par tādiem cilvēkiem kā viņi ikviens atdotu dzīvību.

Kad tagad atceros tos laikus, man brīžiem liekas, ka tas bijis sapnis. Tiesa, nekad, ne pirms, ne pēc neesmu vairs saticis tādu entuziastu kā Leonu.

1861. gada sākumā Stahs aizgāja no Hopfera. Viņš apmetās pie manis, tai pašā istabā ar aizrestoto logu un zaļajiem priekškariem, pameta pārdevēja darbu un sāka apmeklēt akadēmijā lekcijas kā brīvklausītājs.

Neparasta bija viņa atvadīšanās no veikala ļaudīm, es to atceros, jo pats biju aizgājis pēc viņa. Viņš saskūpstījās ar Hopferu, pēc tam nokāpa pagrabā atvadīties no Mahaļska un kādu brīdi tur uzkavējās. Sēdēdams ēdamzālē, dzirdēju kņadu, kalpotāju un klientu smieklus, bet man ne prātā neienāca, ka viņi izjoko Stahu.

Te skatos, — noeja pagrabā atradās šai pašā istabā, — lūkā uzreiz parādās divas sarkanas rokas. Tās pieķeras pie lūkas malām, un tūlīt aiz tām parādās Staha galva, vienreiz, otrreiz. Bet klienti un kalpotāji smejas.

—    Aha!… — iesaucas kāds no klientiem. — Redz, cik grūti bez trepēm izrāpties no pagraba! Bet tev gribas vienā lēcienā no veikala iekļūt universitātē! … Tiec nu ārā, ja esi tik gudrs! …

Atkal no lejas parādījās Staha rokas, atkal pieķērās pie lūkas malām, un viņš līdz pusaugumam izslējās no lūkas. Likās, ka asinis viņam izsprāgs no vaigiem.

—   Kā viņš rāpjas … Lieliski rāpjas! … — iesaucās kāds cits klients.

Stahs aizķēra kāju aiz grīdas un nākamajā mirklī bija istabā. Viņš nebija noskaities, bet nesniedza roku nevienam no saviem kolēģiem, paņēma tikai savu pauniņu un devās uz durvīm.

—f'Kā tad tu nemaz neatsveicinies no mums, pan doktor … — Hopfera klienti sauca viņam pakaļ.

Mēs gājām pa ielu klusēdami. Stahs kodīja lūpas, bet man jau toreiz ienāca prātā, ka šī izrāpšanās no pagraba ir simbols viņa dzīvei, kas pagājusi, rāpjoties no Ilopfera pagrabiņa plašākā pasaulē.

Raksturīgs notikums! … Līdz pat šim laikam Stahs aizvien vēl rāpjas uz augšu. Dievs vien zin cik daudz laba mūsu zemei varētu atnest tāds cilvēks kā viņš, ja tam uz katra soļa neatrautu trepes un nevajadzētu zaudēt tik daudz laika un spēka, lai izlauztos līdz nākamajam kāpienam.

Pārcēlies pie manis, viņš strādāja caurām dienām un naktīm; cik reižu pat dusmas nesanāca. Viņš cēlās pirms sešiem un lasīja. Ap desmitiem steidzās uz lekcijām, pēc tam atkal lasīja. Pēc četriem viņš gāja pasniegt stundas, lielākoties ebreju mājās, kur viņu ieteica Sūmanis, un, atgriezies mājās, atkal lasīja un lasīja, lūdz, miega pieveikts, likās gulēt jau krietni pēc pusnakts.

Stundu pasniegšana deva viņam ciešamus ienākumus, ja tikai laiku pa laikam neapciemotu tēvs, kas mainījies bija tikai tik daudz, ka smilšu krāsas svārku vietā nēsāja svārkus tabakas krāsā, bet savus papīrus tagad tina zilā lakatiņā. Visā pārējā viņš bija palicis tāds pats, kādu es to iepazinu. Viņš nosēdās pie dēla galdiņa, uzlika papīrus uz ceļiem un sacīja klusā, vienmuļā balsī:

— Grāmatas … vienmēr grāmatas! … Tu tērē naudu par mācībām, bet man trūkst prāvai. Kaut tu beigtu vai divas universitātes, neizsisties tev no zemā stāvokļa, kamēr mēs neatgūsim vectēva īpašumu. Tikai tad cilvēki atzīs, ka esi šļahtičs, tāds pats kā citi … Tad atradīsies arī dzimta.

Visu brīvo laiku Stahs veltīja eksperimentiem ar gaisa baloniem. Viņš iegādājās lielu pudeli un tanī ar vitriola palīdzību izgatavoja kādu gāzi, neatceros vairs, kā sauc, un pildīja ar to gaisa balonu, tiesa ne visai lielu, bet ļoti veikli darinātu. Zem tā bija motoriņš ar propellerīti… Nu, un lidoja zem griestiem, kamēr nesabojājās, atsitoties pret sienu.

Tad Stahs atkal lāpīja savu balonu, laboja motoriņu, pildīja pudeli ar visādu draņķi un atkal mēģināja bez gala. Reiz pudele pārsprāga un vitriols bezmaz izplaucēja viņam acis. Bet vai viņš par to ko bēdāja, iespējams, ka ar balona palīdzību bija nolēmis «izsisties» no sava nožēlojamā stāvokļa.

Kopš Stahs bija apmeties pie manis, mūsu veikalam radās jauna pircēja: Kasja Hopfere. Nezinu, kas viņai tā patika pie mums — mana bārda vai Jana Minceļa tuklums? Tuvāk meitenes mājai bija vismaz kādi divdesmit slkpreču veikaliņi, bet viņa nāca uz mūsu veikalu vairākas reizes nedēļā.

«Lūdzu, man dzīparu», te atkal «lūdzu spolīti zīda» vai atkal «lūdzu par desmit grašiem adatas». Pēc tādiem sīkumiem viņa skrēja versti ir lietū, ir saulē, bet, pirkdama par dažiem grašiem spraužamadatas, viņa nosēdēja veikalā pa pusstundai, sarunādamās ar mani.

—    Kāpēc jūs nekad neatnākat pie mums ar… panu Staņislavu?— viņa jautāja sarkdama. — Tēvs un … mēs visi tā jūs mīlam …

Sākumā es brīnījos par tik negaidītu vecā Hopfera mīlestību un centos pierādīt Kasjai, ka pārāk maz esmu pazīstams ar viņas tēvu, lai ietu pie viņa ciemoties. Bet viņa savu:

—   Pans Staņislavs laikam dusmojas uz mums, tikai nesaprotu, par ko, vismaz tētis un … mēs visi esam pret viņu ļoti labvēlīgi. Pans Staņislavs gan nevar sūdzēties, ka no mūsu puses piedzīvojis kaut vismazāko aizskārumu … Pans Staņislavs …

Un tā, runādama par Staņislavu, viņa pirka dzīpara vietā zīdu vai adatu vietā šķērītes.

Un, kas pats ļaunākais, nabadzīte, no nedēļas uz nedēļu arvien vairāk izdila. Katru reizi, kad viņa ieradās pie mums pēc saviem niecīgajiem pirkumiem, man šķita, ka tā izskatās mazliet labāk. Bet, kad sejā nodzisa pirmā apmulsuma tvīkums, es pārliecinājos, ka viņa kļūst bālāka, bet acis iegrimst arvien dziļāk un raugās bēdīgāk.

Un kā viņa izprašņāja: «Vai pans Staņislavs nekad te veikalā nerādās? …» Un kā lūkojās uz durvīm, kas veda uz priekšnamu un manu istabu, kur dažus soļus no viņas, pieri saraucis, pie grāmatām sēdēja Vokuļskis, nemaz neiedomādamies, ka šeit pēc viņa tā ilgojas!

Man sametās žēl nabadzītes, un kādu vakaru, kad mēs ar Vokuļski dzērām tēju, ierunājos:

—   Neesi nu muļķis un aizej kādreiz pie Hopfera. Vecajam daudz naudas.

—? Kāda man vajadzība pie viņa iet. .. — viņš atbildēja. — Pietiekami ilgi esmu tur sabijis …

Pie šiem vārdiem viņš pat nodrebinājās.

—   Tāda vajadzība, ka Ķasja tevi iemīlējusies!

—    Liec mani mierā ar savu Kasju!… — viņš pārtrauca. — Meitene viņa ir laba, ne vienreiz vien slepus piešuva man mētelim. iztrūkušu pogu vai nolika puķes uz loga, bet ne viņa priekš manis, ne es priekš viņas.

—    Dūjiņa, ne meitene!… — es neatlaidos.

—    Tur visa tā nelaime, ka es neesmu dūjiņa. Mani varētu piesaistīt tikai sieviete, kas līdzīga man. Bet tādu vēl neesmu sastapis.

Tādu viņš sastapa sešpadsmit gadus vēlāk, un, nudien, nav par ko priecāties! …

Pamazām Kasja pārstāja nākt uz veikalu, toties vecais Hopfers ieradās vizītē pie Minceļu pāra. Viņš ar tiem bija runājis kaut ko par Stahu, jo nākamajā dienā noskrēja lejā Malgožata Mincele un man klāt ar pretenzijām:

—    Kas jums tas par īrnieku, pan Ignācij, kura dēļ jaunavas zaudē prātu? … Kas tas tāds par Vokuļski? … Jasek, — viņa griezās pie vīra, — kāpēc viņš vēl nav bijis pie mums? … Mums viņš jāizprecina, Jasek … Lai viņš tūlīt uznāk augšā …

—    Manis dēļ lai iet augšā, — atteica Jans Mincelis. — Bet, kas attiecas uz izprecināšanu, tur es nepiedalos. Esmu godīgs tirgotājs un pat nedomāju nodarboties ar savešanu.

Malgožata noskūpstīja viņu uz nosvīdušā vaiga, it kā medus mēnesis vēl nebūtu beidzies, bet viņš maigi atbīdīja to un noslaucījās mutautiņā.

—    īstais negals ar sieviešiem! — viņš noteica. — Katrā ziņā viņām vajag kādu ievilkt nelaimē. -Precini vien, precini kaut vai Ilopi'eru, ne tikai Vokuļski; bet ņem vērā, es par to maksāt nemaksāšu.

Kopš tās reizes, līdzko Jans Mincelis aizgāja uz tirgotāju biedrību vai izdzert kausu alus, Malgožata uzlūdza mani un Stahu pie sevis uz tēju. Stahs parasti tēju izdzēra ļoti ātri, pat acis nepacēlis uz namamāti, pēc tam, rokas bikšu kabatās sabāzis, klusēja kā bluķis, droši vien domādams par saviem baloniem, bet mūsu saimniece pūlējās pievērst viņa domas mīlestībai.

—    Vai tas iespējams, pan Vokuļski, ka jūs nekad neesat mīlējis? — viņa teica. — Cik zinu, jums ir divdesmit astoņi gadi, gandrīz tikpat, cik man … Es jau sen sevi uzskatu par vecu sievu, bet jūs vēl aizvien esat kā nevainīgs bērns …

—   Stahs pārlika vienu kāju pār otru, bet klusēja kā iepriekš.

—    O, pana Katarina ir gards kumosiņš, — nama māte turpināja. — Actiņas jaukas, kaut gan, šķiet, ir maza vainiņa uz kreisās vai labās … augumiņš — tā nekas, lai gan viena lāpstiņa mazliet augstāka par otru, bet tas pat interesantāk. Deguntiņš, jāatzīstas, nav manā gaumē, un mute tāda lielāk^ bet kāda laba meitene! … Bijusi tikai nedaudz gudrāka … Nu, bet gudrība, pan Vokuļski, sievietēm nāk tikai ap trīsdesmit gadiem … Es pati Kasjas vecumā biju tāda muļķīte kā kanārijputniņš … Biju iemīlējusies savā tagadējā vīrā! …

Jau trešajā reizē Malgožata sagaidīja mūs Tītasvārkos, tie bija ļoti skaisti, ar mežģinēm izrotāti rītasvārki, bet ceturto reizi es nemaz netiku lūgts, tikai Stahs. Nudien nezinu, par ko viņi runāja. Tikai las ir tā, ka Stahs atgriezās mājās arvien vairāk apnicis, sūkstīdamies, ka šī sieviete tikai tērējot viņam laiku, bet Malgožata atkal žēlojās vīram, ka Vokuļskis esot liels muļķis un viņai ne mazums būšot jāpiestrādā, iekams to izprecināšot.

—    Piestrādā, sirsniņ, piestrādā, — mudināja vīrs, — žēl tādas meitenes, arī Vokuļska žēl. Bail iedomāties, ka tāds kārtīgs puisis, kas tik ilgus gadus strādājis par pārdevēju un pēc Hopfera nāves varētu kļūt par veikala īpašnieku, grib pazudināt sevi universitātē! Tfu!

Saņēmusi atbalstu savos labajos nodomos, Mincele ne tikai vakaros uzlūdza Stahu uz tēju, no kā viņš pa lielākai daļai izvairījās, bet bieži vien pati sāka ielūkoties mūsu istabiņā, gādīgi iztaujādama Stahu, vai neesot slims, un brīnīdamās, ka viņš, būdams gandrīz vecāks par viņu — es gan domāju, ka viņa bija vecāka par Stahu, — vēl nekad nav mīlējis … Sai laikā ar Malgožatu notika kaut kas dīvains: viņa te raudāja, te smējās, te šķendējās ar vīru, kas bēga prom no mājas un nerādījās veselām dienām, te atkal pārmeta man, ka es esot nejēga, ka nesaprotot dzīvi, ka pieņemot visādus aizdomīgus īrniekus …

Vārdu sakot, mājās sākās tādi skandāli, ka Jans Mincelis pat novājēja, lai gan alu dzēra aizvien vairāk. Bet es domāju — viens no diviem … Vai nu atvadīšos no Minceļiem, vai uzteikšu Stah^fn dzīvokli .. t

Bet kā, velns parāvis, Malgožata bija uzzinājusi par manām rūpēm, nav ne jausmas. Tikai kādu vakaru viņa ieklūp manā istabā un paziņo, ka es esot viņas ienaidnieks un ka man vajagot būt ļoti nekrietnam cilvēkam, ja es gribot uzteikt dzīvokli tādam kārtīgam cilvēkam kā Vokuļskis … U11 vēl piebilda, ka viņas virs esot nekrietns, ka Vokuļskis esot nekrietns un visi vīrieši esot nekrietni … un beidza ar to, ka uz manas personīgās kušetes nokrita histērijā.

Tādas scēnas atkārtojās vairākas dienas no vietas, un es nezinu, cik tālu būtu nonācis, ja visam tam nebūtu pielicis punktu kāds no dīvainākajiem gadījumiem, kādu esmu pieredzējis.

Reiz Mahaļskis uzlūdza mūs ar Vokuļski pie sevis.

Izgājām jau krietni pēc deviņiem — un kur gan citur, ja ne uz viņa iemīļoto pagrabiņu, kur pie trīs mirgojošām tauku svecēm ieraudzīju cilvēkus piecpadsmit un starp tiem — panu Leonu. Es laikam nekad neaizmirsīšu šo sanāksmi — lielākoties tur bija jaunas sejas; tās izcēlās uz pagraba melno sienu fona, lūkojās starp apstīpotajām mucām vai gaisa tumsā.

Tā kā viesmīlīgais Mahaļskis jau uz trepēm mūs sagaidīja ar milzīgu kausu vīna, visumā gluži labu, bet par mani vēl sevišķi parūpēiās, tad jāatzīstas, ka man uzreiz iesitās galvā, bet brītiņu vēlāk jau biju galīgi pilnā. Tāpēc nosēdos tālāk no cienastiem, dziļā nišā, un apskurbis, pa pusei snaudā, pa pusei nomodā vēroju dzīrotājus.

Kas tur notika, skaidri nevaru pateikt, jo man pa galvu šaudījās vistrakākās iedomas. Man likās, ka Leons, kā parasti, runā par ticības vareno spēku, par dvēseles pagrimumu un par nepieciešamību uzupurēties, kam klātesošie skaņi piekrita. Bet, kad pans Leons sāka pierādīt, ka vajadzētu pārbaudīt savu gatavību rīcībai, saskanīgais koris kļuva klusāks. Biju laikam krietni apskurbis, jo man šķita, ka Leons ieteic, lai kāds no klātesošajiem nolēktu no Jaunās nobrauktuves viadukta uz ielas zem tā, un kā visi tad apklusa, bet daudzi pat paslēpās aiz mucām.[11]

— Tātad neviens neiedrošinās izmēģināt?! … — lauzīdams rokas, iekliedzās Leons.

Klusums. Pagrabs bija kā izmiris.

—   Tātad neviens? — Neviens? .. .

—    Es, — atbildēja kāda man gandrīz sveša balss.

Paskatījos. Pie izdegošas sveces stāvēja Stahs.

Mahaļska vīns bija tik stiprs, ka es tai mirklī zaudēju samaņu.

Pēc dzīrēm pagrabiņā Stahs vairākas dienas nerādījās mājās. Beidzot atnāca — svešās drānās, novājējis, bel augsti paceltu galvu. Toreiz viņa balsī pirmoreiz dzirdēju to skarbo pie^skaņu, kas vēl tagad man derdzas.

Kopš tā laika Stahs pilnīgi mainīja dzīves veidu. Savu balonu ar propelleri viņš iesvieda kaktā, kur tos drīz vien pārklāja zirnekļu tīkli; pudeli, kurā viņš gatavoja gāzes, atdeva sētniekam priekš ūdens, bet uz grāmatām pat neskatījās vairs. Tā šie cilvēces gudrības dārgumi mētājas uz plaukta, uz galda, gan atvērti, gan aizvērti, bet Stahs tikmēr …

Reizēm viņš vairākas dienas no vietas nerādījās mājās, pat pārnakšņot ne; te atkal novakarē parādījās un iekrita ar visām drēbēm neuzklātā gultā. Citreiz viņa vietā atnāca vairāki man nepazīstami vīrieši, nakšņoja uz dīvāna, Staha gultā, pat manā un ne tikai nesacīja «paldies», bet neteica pat, kā sauc un kādā nozarē strādā. Citreiz atkal Stahs ieradās viens pats un vairākas dienas nosēdēja mājā, nekā nedarīdams, satraukts, visu laiku ausīdamies, kā mīļākais, kas atnācis uz satikšanos ar cita sievu un noraizējies, ka viņas vielā neparādās vīrs.

Es nedomāju, ka Malgožata Mincele būlu bijusi šī sieva, arī viņa izskatījās kā dundura sadzelta. No paša rīta tā aptecēja baznīcas trīs, acīm redzot, vēlēdamās uzbrukt žēlsirdīgajam dievam no vairākām pusēm. Tūlīt pēc pusdienām pie viņas pulcējās dāmas, kas, gaidīdamas uz svarīgiem notikumiem, bija pametušas vīrus un bērnus, lai nodarbotos ar tenkošanu. Pievakarē pie viņas sanāca vīrieši, bet tie bez liekām runām Malgožatu aizraidīja uz virtuvi.

Nav nekāds brīnums, ja mājā tāds haoss, ka pēdīgi arī man galvā sāka griezties. Man šķita, ka Varšavā kļuvis par šauru un visi cilvēki apdulluši. Gaidīju, ka kuru katru brīdi notiks kaut kādļr nezināmi pārsteigumi, un tomēr mēs visi bijām lieliskā omā, bet galvas pilnas visādu nodomu.

Bet Jans Mincelis, mājās sievas mocīts, jau no paša rīta devās uz alus pagrabiņu un atgriezās tikai vakarā. Viņš pat atrada sev parunu: «Nu ko tur!… Ja nav, nav kazai piena …» — un atkārtoja to līdz mūžā galam.

Pēdīgi kādu dienu Stahs Vokuļskis man pilnīgi pazuda no redzes lauka. Tikai divus gadus vēlāk viņš atrakstīja vēstuli no Irkutskas un lūdza, lai aizsūtot viņam grāmatas.

Bija 1870. gada rudens. Es tikko kā biju atgriezies no Jana Minceļa, kas tad jau gulēja uz gultas. Sēžu savā istabā pēc vakara tējas, te pēkšņi kāds klauvē pie durvīm.

—   Herein! — es uzsaucu.

Durvis nočīkst . .. Skatos — uz sliekšņa stāv kāds bārdains bestija roņādas kažokā ar spalvu uz āru.

—   Nu, — saku es, — lai velns mani parauj, ja tu neesi Vokuļskis …

—   Tas pats ir, — atbild cienīgais roņādā.

—    Dieva tēva un dēla, un svētā gara vārdā! … — saku. — Ņirgājies, — saku, — vai pēc ceļa aptaujājies? Kur tu te gadījies? Varbūt tas tikai tavs gars? …

—   Esmu dzīvs un vesels, — viņš atbild, — man pat ēst gribas.

Noņēma viņš cepuri, novilka kažoku, nosēdās pie sveces. Nudien Vokuļskis! Bārda kā laupītājam, purns kā Longinam, kas Jēzum Kristum sānus pārdūra, tomēr, acīm redzot, Vokuļskis . ..

—   Atgriezies, — es jautāju, — vai tikai atbrauci?

—    Atgriezos.

—   Nu, kā tur, tanīs zemēs?

—   Nekas.

—   Fiu! . .. Bet ļaudis? — es vaicāju.

—   Var iztikt.

—    Fiu! … Un no kā tu dzīvoji?

—   No stundām, — viņš atbild. — Bet līdz vēl atvedu seši simti rubļi.

—    Fiu! Fiu! … Un ko tu domā iesākt?

—   Nu, ne jau pie Hopfera atgriezties! — viņš atbildēja, zveldams ar dūri pa galdu. — Tu laikam vēl nezini, — viņš piemetināja, — ka esmu kļuvis par zinātnieku; esmu saņēmis pat vairākas pateicības no Pēterburgas zinātniskajām biedrībām …

«Hopfera pārdevējs kļuvis par zinātnieku!… Stabam Vokuļskim ir pateicības no Pēterburgas zinātniskajām biedrībām … Tas tik ir cipars!» nodomāju.

Ko tur tik daudz runāt! Puisis apmetās kaut kur Vecpilsētā . un pusgadu dzīvoja ar līdzatvesto naudu, pirka daudz grāmatu . un maz ēdamā. Iztērējis naudu, viņš sāka meklēt darbu, un tad notika dīvainības. Veikalnieki neņēma viņu darbā tāpēc, ka bija kļuvis mācīts, bet zinātnieki — tāpēc, ka agrāk bijis pārdevējs. Un tā viņš palika karājamies starp debesīm un zemi kā Tvardovskis1 . Iespējams, ka viņš būtu lauzis kaklu "zem Jaunās nobrauktuves, ja es laiku pa laikam viņam nepalīdzētu.

Negribas ne atcerēties, cik grūti viņam toreiz klājās. Novājēja, kļuva drūms un mežonīgs … Bet nežēlojās. Tikai reiz, kad pateicu, ka tādiem kā viņš, šeit nav vietas, tas nočukstēja:

—    Piekrāpa mani…

Sai laikā nomira Jans Mincelis. Atraitne viņu kristīgi apbedīja, veselu nedēļu neizgāja no mājas, bet tad uzaicināja mani uz apspriedi.

Domāju, ka runāsim par veikala lietām, jo vairāk tāpēc, ka uz galda pamanīju labu ungāru vīnu. Bet Malgožata pat neieminējās par veikalu. Mani ieraudzījusi, viņa sāka raudāt, it kā es tai būtu atgādinājis pirms nedēļas apbedīto nelaiķi, un, ielējusi man prāvu glāzi vīna, sacīja lūstošā balsī:

—    Kad izdzisa mans eņģelis, domāju, ka tikai es viena esmu nelaimīga …

—    Kas par eņģeli? — es pārtraucu viņu. Vai Jans Mincelis? … Atļaujiet, pane, lai ar biju nelaiķim sirsnīgs draugs, tomēr nevaru nosaukt par eņģeli cilvēku, kas pat pēc nāves svēra ne mazāk par divi simti mārciņām .. .

—    Dzīvs būdams viņš svēra trīs simti … Vai jūs esat kaut ko tādu dzirdējis? — piebilda neremdināmā atraitne. Tad viņa atkal aizklāja seju ar lakatiņu un šņukstēdama turpināja:

—    0! Jūs, pan Zecki, nemūžam neiemācīsieties būt taktisks! O! Kāds sitiens! … Tā ir, taisnību sakot, nelaiķis nekad nebija eņģelis, it sevišķi pēdējā laikā, un tomēr mani piemeklējis šausmīgs zaudējums. Briesmīgs, neatgūstams!…

ĶTvardovskis — leģendārs poļu melnais mags, kas pārdevis velnam dvēseli, par ko ticis sodīts karaties gaisā līdz pastarai dienai.

—   Nu, pēdējā pusgadā …

—   Ko jūs runājat — pusgadā!… — viņa iesaucās. — Mans nabaga Jans trīs gadus slimoja, bet — astoņus gadus kā … Ak pan Zecki! Cik daudz nelaimju laulības dzīvē ceļas no tā šausmīgā alus!… Astoņus gadus man tikpat kā nebija vīra … Bet kas viņš bija par cilvēku, pan Zecki! … Tikai tagad es īsti izjūtu visu sava posta smagumu …

—    Ir vēl ļaunāk, — es iedrošinājos pateikt.

—   Jā, protams, — nopūtās nabaga atraitne. — Jums taisnība, ir vēl lielākas nelaimes. Piemēram, tas pats Vokuļskis; viņš, runā, esot atgriezies … Vai taisnība, ka līdz šim laikam vēl nav atradis sev nekādu darbu?

—    It nekādu.

—   Kur tad viņš pusdieno? Kur apmeties? …

—   Kur pusdieno? … Neesmu drošs, vai viņš vispār pusdieno … Kur apmeties? … Nekur …

—   Šausmīgi! — Malgožata ieraudājās. — Man šķiet, — pēc brīža viņa turpināja, — ka es izpildīšu mana dārgā nelaiķa pēdējo vēlēšanos, ja lūgšu, lai jūs …

—   Es klausos …

—   Lai jūs ļautu viņam apmesties pie sevis, bet es jums sūtīšu lejā pa divām pusdienām, divām brokastīm …

—   Vokuļskis nebūs ar mieru,— es viņu pārtraucu.

Malgožata atkal izplūda asarās. Bēdādamās pēc nelaiķa vīra,

viņa piepeši kļuva tik pikta, ka trīs reizes nosauca mani par nejēgu, par cilvēku, kas nepazīst dzīvi, par ķēmu . .. Beigās paziņoja, ka es varot vākties prom, ka viņa pati tikšot galā ar veikalu. Pēc tam atkal lūdzās un zvērēja pie visiem svētajiem, lai neapvainojoties par teikto, jo viņa no bēdām pati nezinot, ko darot.

Kopš tās dienas es ļoti reti redzēju mūsu saimnieci. Pusgadu vēlāk Stahs man pavēstīja, ka … precoties ar Malgožatu Minceli.

Es paskatījos viņā … Stahs atmeta ar roku.

—    Zinu, — viņš teica, — es esmu cūka … Un … tomēr mazāk nekā tie, kuri šeit bauda vispārēju cieņu un godu.

Pēc trokšņainajām kāzu dzīrēm, uz kurām saradās, pat nezinu 110 kurienes, daudz Vokuļska paziņu — un kā viņi, bestijas, ēda un dzēra uz jaunā pāra veselību — veselām krūzēm! … Stahs pārvācās uz augšu, pie sievas. Cik atceros, visa viņa man-

tlba bija četri grāmatu saiņi un izmēģinājuma ierīces, bet no mebelēm — tik vien kā čubuks un cepuru kārba.

Pārdevēji smējās, protams, pa kaktiem, par jauno principālu, bet man bija sāpīgi, ka Stahs tik viegli sarāva saites ar savu varonīgo pagātni un trūkumu. Dīvaina ir cilvēka daba: jo mazāk mēs paši esam spējīgi uz pašaizliedzību, jo neatlaidīgāk mēs prasām to no saviem tuvākiem.

— Bruts, nekas vairāk, — teica paziņas. — JPārdevās vecai sievai! … Mācījās, ārdījās, un … še tev bija! …

Visbargāko soģu vidū atradās divi Malgožatas atraidīti pielūdzēji.

Bet Stahs tūlīt aizbāza visiem mutes, uzreiz pārņemdams veikala vadību. Apmēram nedēļu pēc kāzām viņš ieradās veikalā pulksten astoņos no rīta, ieņēma nelaiķa Minceļa vietu aiz rakstāmpults, apkalpoja pircējus, veda rēķinus, saņēma naudu — it kā būtu tikai algots pārdevējs.

Viņš darīja vēl vairāk: jau nākamajā gadā stājās sakaros ar Maskavas tirgotājiem, kas ļoti labvēlīgi ietekmēja mūsu veikala lietas. Varu teikt, ka viņa vadības laikā mūsu apgrozība trīskāršojās.

Atviegloti nopūtos, redzēdams, ka Vokuļskis nedomā par velti ēst maizi; arī pārdevēji beidza smīnēt, pārliecinājušies, ka Stahs strādā veikalā vairāk nekā viņi, un piedevām vēl pilda savus pienākumus augšā. Mēs vismaz pa svētdienām varējām atpūsties, bet viņam, nabadziņam, vajadzēja svētdien agri no rīta ņemt sievu zem rokas un soļot — priekšpusdienā uz baznīcu, pēcpusdienā — viesos, vakarā — uz teātri.

Blakus jaunajam vīram Malgožata it kā atdzima par jaunu. Viņa nopirka sev pianīno un sāka mācīties muziķu pie kāda veca profesora, «lai», kā viņa sacīja, «nemodinātu Stasītī greizsirdību». No mūzikas brīvo laiku viņa pavadīja, apspriežoties ar šuvējām, modistēm, frizierēm un zobārstēm, ar viņu palīdzību kļūstot no dienas dienā skaistāka.

401

Un cik Malgožata ar vīru bija maiga! … Nereti viņa mēdza nosēdēt veikalā vairākas stundas, nenolaizdama acis no sava mīļā Slasiša. Ievērojusi, ka starp pircējām gadās arī tīri glītas, viņa aizvilka Stahu no priekšējās istabas aiz skapjiem un vēl lika tfir izbūvēt būdu, kur viņš, sēdēdams kā plēsīgs zvērs krātiņā, veda rēķinu grāmatas.

26 Lelle, 1

Kādu dienu no būdas atskanēja briesmīgs brikšķis … Metos turp, aiz manis — pārējie… Tas tik bija skats!… Malgožata guļ uz grīdas zem apgāzta galda un aplieta ar tinti, krēsls salauzts, bet Stahs dusmīgs un apjucis,.. Mēs piecēlām sāpēs raudošo saimnieci, un no dažiem pusizteiktiem vārdiem nopratām,' ka pati pie visa vainīga, viņa negaidīti nosēdusies vīram uz ceļiem. Trauslais krēsls salūzis zem divkāršā sloga, bet saimniece, gribēdama paglābties no kritiena, pieķērusies pie galda un uzgāzusi to sev virsū ar visu, kas uz tā.

Stahs sievas trokšņainos maiguma pierādījumus uzņēma vienā lielā mierā, iepriecinājumu meklēdams rēķinos un tirdzniecības korespondencēs. Turpretim cienīgā nevis atvēsa, bet iekvēlojās aizvien vairāk; bet, kad viņas dzīves draugs, gribēdams izlocīt kājas pēc garās sēdēšanas vai nokārtot kādas darīšanas, reizēm izgāja uz pilsētu, viņa skraidīja tam pakaļ… vai tik viņš neiet uz satikšanos! …

Reizēm, sevišķi ziemā, Stahs izrāvās uz veselu nedēļu no mājām pie pazīstama mežsarga, kur augas dienas pavadīja, medīdams un klaiņodams pa mežu. Tādās reizēs cienīgā jau trešajā dienā devās pakaļ savam mīļajam bēglim, staigāja viņam līdzi pa biezokni un pēdīgi pārveda puisi atkal uz Varšavu.

Sī režīma pirmajos divos gados Vokuļskis klusēja. Trešajā viņš vai katru vakaru nāca pie manis parunāties par politiku. Reizēm, runājot par seniem laikiem, viņš pārlaiž skatienu istabai, pēkšņi pārtrauc iepriekšējo sarunu un sāk par kaut ko citu:

— Paklausies, Ignācij …

Bet šai brīdī kā uz pavēli, no augšas atskrien kalpone, saukdama:

—. Pane lūdz! … panei nelabi! …

Viņš, nabadziņš, atmet ar roku un iet pie cienīgās, pat nepaguvis iesāki, ko gribējis teikt.

Pēc trīs gadu tādas dzīves, par kuru visumā neko nevarēja iebilst, ievēroju, ka šis dzelzs cilvēks sāk liekties cienīgās samtainajos skāvienos. Viņš kļuva bāls, sakumpa, pameta novārtā savas zinātniskās grāmatas un pievērsās avīzēm. Katru brīvu bridi pavadīja sarunās ar mani par politiku. Reizēm viņš atstāja veikalu pirms astoņiem un, paņēmis savu cienīgo, gāja uz teātri vai viesos, pēdīgi sāka rīkot pašu mājās vakara viesības, kur sa

radās dāmas, tik vecas kā iedzimtais grēks, un kungi — jau pensionāri un kaislīgi vista cienītāji.

Stahs ar viņiem vēl nespēlēja, tikai staigāja ap galdiņiem un vēroja.

—    Stah, — es reizēm viņam sacīju, — sargies! Tev ir četrdesmit trīs gadi … Tādā vecumā Bismarks tikai sāka savu karjeru …

Tādi vai tamlīdzīgi vārdi lika viņam uz mirkli atmosties. Stahs iemetās krēslā un, atbalstījis galvu rokās, iegrima domās. Bet Malgožata jau steidzās pie viņa, saukdama:

—   Stasulīt! Atkal tu prāto, tas nav labi… Bet tur viesiem nav vīna …

Stahs cēlās, ņēma no bufetes jaunu pudeli, piepildīja astoņas glāzes un apstaigāja galdiņus, vērodams, kā viesi spēlē vistu.

Tā pamazām, palēnām lauva pārvērtās jūga vērsī. Kad es redzēju viņu turku rītasvārkā, pērlītēm izšūtās mājas tupelēs un micītē ar zīda pušķi, es nespēju ticēt, ka šis pats Vokuļskis pirms četrpadsmit gadiem Mahaļska pagrabiņā iesaucās:

—    Es!…

Kad Kahanovskis rakstīja:

«Bez bailēm mugurā (u sēdi lauvai un baigu pūķi pakļauj gribai savai,»

tad viņš ar to noteikti domāja sievieti… Viņas ir vīriešu dzimuma apspiedējas un verdzinātājas!

Piektajā kopdzīves gadā Malgožata pēkšņi sāka krāsoties … Vispirms gandrīz nemanāmi, pēc tam aizvien vairāk un arvien jauniem līdzekļiem .. . Padzirdējusi par kādu eliksīru, kas pavecākām sievietēm atdodot jaunības svaigumu un daiļumu, viņa kādu vakaru ieziedās tik pamatīgi no galvas līdz kājām, ka tai pašā naktī atsauktie ārsti vairs nespēja viņu glābt. Un nomira, nabadzīte, pēc nepilnām divām dienām ar asins saindēšanos, tik vien vēl paguvusi kā izsaukt notāru un visu īpašumu novēlēt savam Stasulītim.

Arī pēc šīs nelaimes Stahs klusēja, tikai vēl vairāk ierāvās sevī. Nodrošināts ar vairāku tūkstošu lielu gada ienākumu, viņš vairs nerūpējās par tirdzniecību, pārtrauca sakarus ar paziņām un atkal ierakās zinātniskajās grāmatās.

26*

403

Cii? reižu netiku viņam sacījis: ej cilvēkos, izklaidējies, tu vēl esi jauns, vari otrreiz apprecēties .

Viss velti …

Kādu dienu, pusgadu pēc Malgožatas nāves, redzēdams, ka mans puisis acu priekšā nonīkst, es viņam ieteicu:

—   Aizej, Stah, uz teātri… Šodien uzved «Violetu», pēdējo reizi ar nelaiķi to skatījāt…

Viņš pielēca no dīvāna, kur bija lasījis grāmatu, un iesaucās:

—   Vai zini… tev taisnība … Paskatīšos, kā šodien to nospēlēs …

Aizgāja uz teātri, un … otrā dienā ne pazīt vairs i vecī bija atmodies mans agrākais Stahs. Viņš atguva vingrumu, acis sāka spulgot, balss skanēt…

Kopš tās reizes viņš gāja uz visām izrādēm, koncertiem un priekšlasījumiem.

Drīz vien viņš aizbrauca uz Bulgāriju, kur iedzīvojās milzīgā bagātībā, bet pāris mēnešu pēc viņa atgriešanās kāda veca tenkotajā Melitone pateica man, ka Stahs esot iemīlējies …

Es nosmējos par šo muļķību: ja kāds iemīlējies, tad karot vis neies! Tikai tagad diemžēl man sāk likties, ka tai bijusi taisnība …

Kaut gan par šo atdzimušo Stahu Vokuļski cilvēks nekad nevar būt drošs … Bet ja nu? … O, tad gan es pasmietos par Sūrnani, kas tā zobojas par politiku! …

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

Politiskā situācija ir tik nedroša, ka es nebūt nebrīnītos, ja ar decembri sāktos karš.

Ļaudīm arvien liekas, ka karš var sākties tikai ap pavasari; redzams, viņi jau piemirsuši, ka austriešu un prūšu, tāpat franču un prūšu karš sākās vasarā. Nesaprotu, kur radies aizspriedums pret ziemas kampaņām! … Ziemā apcirkņi pilni, ceļi cieti kā akmens; turpretī pavasarī zemniekiem bada laiks un ceļi kā putra; kur pāriet pāri baterija — var kaut peldēties.

Bet, no otras puses atkal, — daudzu stundu garās ziemas naktis, vajadzība pēc silta apģērba un karaspēka mītnēm, tīfs . .. Tik tiešām, cik reižu neesmu pateicies dievam, ka viņš mani nav radījis par pulkvedi Moltki: tam, nabagam, ir ko palauzīt galvu! …

Austrieši vai, pareizāk sakot, ungāri jau krietni dziļi iegājuši Bosnijā un Hercegovinā, kur viņus uzņem ļoti neviesmīlīgi. Atradies pat kāds Hadži Lojs, kā dzird, slavens partizānis, kas sagādā viņiem daudz rūpju. Man žēl ungāru strēlnieku, bet, taisnību sakot, tagadējie ungāri ne velnam neder. Kad 1849. gadā viņus žņaudza melndzeltenie1 , tie kliedza: katrai tautai tiesības aizstāvēt savu brīvību!… Bet kas notiek šodien?… Paši lien Bosnijā, kur viņus neviens nelūdz, bet bosniešus, kuri aizstāvas, lamā par laupītājiem un blēžiem.

Nudien, es arvien mazāk sāku saprast politikā! Un, kas zin, vai Staham nav taisnība, ja viņš beidzis ar to nodarboties, ja tikai beidzis …

Bet ko es te melšu par politiku, kad manā personīgajā dzīvē notikušas tik milzīgas pārmaiņas! Kas tam noticētu, ka es jau veselu nedēļu nerūpējos par veikalu; protams, tikai pagaidām, jo citādi es laikam sajuktu prātā aiz garlaicības.

Lieta sekojoša. Stahs raksta man no Parīzes, to pašu viņš lūdza arī pirms aizbraukšanas, lai es parūpējoties par māju, ko viņš nopirka no Lenckiem. It kā par maz būtu rūpju, nodomāju, bet neko darīt… Nodevu veikalu Liseckim un Slangbaumam, bet pats — uz Jeruzalemes alejām izlūkot.

Pirms tam es pajautāju Kleinam — viņš dzīvo Staha mājā, — kā tur iet un ko dzird. Viņš atbildes vietā saķēra galvu.

—    Vai tur ir kāds pārvaldnieks?

—   Ir, — Kleins atbild viebdamies. — Dzīvo ceturtajā stāvā, ielas pusē.

—    Pieliek, — es saku. — Pietiek, Klein! . . .

Man nelīk dzirdēt cilu domas, iekams es pats neesmu redzējis savām acīm. Turklāt Kleins vēl ļoti jauns puisis un varētu kļūt uzpūtīgs, ievērojis, ka vecāki cilvēki griežas pie viņa pēc ziņām.

Ha! Grūti… Aizsūtīju izpresēt savu platmali, samaksāju divus zlotus, katram gadījumam ieliku kabatā pistoli un soļoju kaut kur aiz Aleksandra baznīcas.

Redzu dzeltenu četrstāvu namu, numurs sakrīt, ha! … Uz

' Melns un dzeltens — austriešu karoga krasas.

nama plāksnītes jau rēgojas Staņislava Vokuļska vārds… Protams, vecais Slangbaums licis to piestiprināt.

Ieeju pagalmā … Ē, nav labi!… Smird, bestija, kā aptiekā. Atkritumu kaste piegāzta līdz otrajam stāvam, pa visām notekām plūst ziepains ūdens. Tikai tagad pamanu, ka pirmā stāva sētas pusēatrodas «Parīzes veļas mazgātava», tajā meičas kā divkupraini kamieļi. Tas mani uzmundrināja.

—   Sētniek! — uzsaucu es.

Brīdi nebija redzams neviens, beidzot parādījās resna sieviete, tik netīra, ka nevaru saprast, kā tik daudz netīrumu var atrasties blakus veļas mazgātavai, turklāt vēl — Parīzes.

—   Kur ir sētnieks? — es prasu, pieskāries ar roku pie cepures.

—    Ko jums vajag? … — sieviete atrūc.

—   Esmu ieradies mājas īpašnieka vārdā.

—   Sētnieks ķurķī, — atbild sieviete.

—    Par ko tad tā?

—   Oho! … Cik ziņkārīgs!… — viņa atrūc. — Par to, ka saimnieks nemaksā viņam algu.

Skaistas lietiņas man jādzird jau pašā sākumā!

Es, protams, no sētnieka devos pie pārvaldnieka uz ceturto stāvu. Jau trešajā stāvā dzirdu brēcam bērnus, kaut ko plaukšam un sievietes balsi:

—   Ak jūs draņķi!… Ak jūs nešpetņi!… Se tev! Se tev!…

Durvis vaļā, uz sliekšņa kāda cienīgā apšaubāmi baltā blūzē

sukā ar siksnu trīs bērnus, ka žvīkst vien.

—   Atvainojiet, — saku, —vai es netraucēju?

Mani ieraudzījuši, bērni iespurdz istabā, bet cienīgā blūzē, slēpdama siksnu aiz muguras, apmulsusi jautā:

—   Vai tikai jūs neesat saimnieks? …

—   Nē, saimnieks neesmu, bet… esmu ieradies viņa Vārdā pie jūsu cienījamā vīra … Esmu Zeckis …

Brīdi cienīgā neuzticīgi mani uzlūko, tad uzsauc:

—   Vicek, noskrien uz noliktavu pakaļ tēvam … Bet jūs varbūt uzgaidīsiet viesistabā . . .

Man garām pa durvīm izlavījās noskrandis zēns un, ticis uz trepēm, laidās pa margām lejā. Bet es, ne visai ērti juzdamies, iegāju viesistabā, kuras galvenā greznība bija dīvāns, no kura spraucās laukā zirga astri.

—   Tāda, lūk, ir pārvaldnieka dzīve, —■ mājasmāte ierunājās, norādīdama man uz tikpat noplukušu krēslu. — Mans vīrs kalpo it kā pie bagātiem cilvēkiem, bet, ja viņš neietu uz ogļu noliktavu un neņemtu no advokātiem pārrakstīt papīrus, mums nebūtu ko likt mutē. Lūk, mūsu dzīvoklis, paskatieties, par šīm trim aizgaldām mums vēl jāpiemaksā simt astoņdesmit rubļus gadā …

Pēkšņi no virtuves puses atskanēja satraucoša šņākoņa. Cienīgā blūzē izmetās ārā, pa ceļam čukstošā balsī dodama kādam norādījumu:

—    Kazja, ej viesistabā un pieskati to panu!…

Tiešām, istabā tūlīt ienāca ļoti vārga meitenīte brūnā kleitiņā un netīrās zeķītēs. Viņa apsēdās uz krēsla pie durvīm un vērās manī aizdomīgām un skumjām acīm. Nudien nekad nebiju domājis, ka uz vecumdienām mani kāds noturēs par zagli …

Tā mēs klusēdami nosēdējām minūtes piecas, pētīdami viens otru, kad piepeši uz trepēm atskanēja kliegšana un troksnis, un tai pašā mirklī priekšnamā iedrāzās tas pats noskrandušais zēns, kuru dēvēja par Viceku, bet viņam aiz muguras kāds nikni sauca:

—   Ak tu palaidni! Gan es tev sadošu …

Es noskārtu, ka Viceks ir ārkārtīgi dzīva rakstura zēns, bet tas, kas tur rājās, — viņa tēvs. Tiešām, tūlīt parādījās pats pārvaldnieks notraipītos svārkos un biksēs ar apspurušiem galiem. Viņam bija bieza, iesirma bārda un apsarkušas acis.

Viņš ienāca, pieklājīgi palocījās un vaicāja:

—    Šķiet, man tas gods runāt ar panu Vokuļski?

—   Nē, pan, esmu tikai pana Vokuļska draugs un pilnvarotais …

—   Ak tā! — viņš pārtrauca mani, pastiepdams sveicienam roku. — Man bija tas gods redzēt jūs veikalā .. . Skaists veikals! — viņš nopūtās. — No tādiem veikaliem rodas īres mājas, bet… bet no muižām — lūk, šādi dzīvokļi …

—    Cienījamam panam kādreiz piederēja muiža? — vaicāju.

—    Jā … Bet ko tur … Jūs droši vien gribat iepazīties ar šīs mājas bilanci? — pārvaldnieks turpināja. — Iepazīstināšu jūs ī&imā. Mums ir divējādi īrnieki: vieni kopš pusgada vispār nemaz nemaksā, otri maksā maģistrāta soda naudas vai arī nosebotus nodokļus saimnieka vietā. Turklāt sētnieks algu nesaņem, jumts caurs, iecirknis neliek mieru, lai mēs izvedam atkritumus, viens īrnieks iesūdzēja mūs tiesā par pagrabu, bet divi tiesājas par personības apvainošanu sakarā ar bēniņiem … Bet kas attiecas, — viņš pēc brīža piemetināja, — kas attiecas uz tiem deviņdesmit rubļiem, kurus esmu parādā godājamam panam V'okuļskim …

—   Neraizējieties, pan, — es pārtraucu viņu. — Stalis, tas ir, pans Vokuļskis, droši vien neprasīs jūsu parādu līdz oktobrim, bet pēc tam noslēgs jaunu līgumu.

Izputējušais eksmuižnieks sirsnīgi paspieda man abas rokas.

Tāds pārvaldnieks, kam pašam kādreiz piederējis īpašums, man likās ļoti interesants, bet vēl interesantāks šķita īres nams, kas nenes nekādu peļņu. Pēc dabas esmu bikls cilvēks, es kautrējos runāt ar nepazīstamiem un gandrīz baidos pārkāpt svešu mitekļu slieksni .. . Žēlīgais dievs! Cik sen neesmu bijis svešā dzīvoklī… Tomēr šoreiz mani gluži kā nelabais bija apsēdis, un es noteikti vēlējos iepazīties ar šī dīvainā nama īrniekiem.

1849. gadā bija vēl karstāks, un tomēr cilvēks neapstādamies gāja uz priekšu! …

—   Cienītais, — es griezos pie pārvaldnieka, — vai jūs būtu tik laipns … stādīt mani priekšā dažiem īrniekiem? … Stahs … tas ir, pans Vokuļskis … lūdza mani nodarboties ar viņa lietām, iekams viņš pats neatgriezīsies no Parīzes …

—   Parīze!… — pārvaldnieks nopūtās. — Es pazīstu Parīzi no 1859. gada … Atceros, kā tika sagaidīts imperators, kad viņš atgriezās no Itālijas kampaņas …

—   Kā! — es iesaucos. — Jūs redzējāt Napoleona triumfālo atgriešanos Parīzē? …

Viņš pastiepa rokas pret mani un atbildēja:

—   Esmu redzējis vēl ko labāku, cienījamais … Kampaņas laikā es biju Itālijā un redzēju, kā itālieši uzņēma frančus kaujas priekšvakarā pie Madžentas …

—   Pie Madžentas? … 1859. gadā? …

—   Jā, pie Madžentas, cienījamais.

Mēs paraudzījāmies viens otram acīs — es un šis eksmuižnieks, kas, redzams, nekādi nevarēja saņemties un iztīrīt traipus no saviem svārkiem. Paraudzījāmies mēs — es saku — acīs viens otram … Madženta … 1859. gads! … Žēlīgais dievs . . .

—    Sakiet, lūdzams, — teicu, — kā tad itālieši jūs uzņēma kaujas priekšvakarā pie Madžentas?

Nabadzīgais eksmuižnieks atsēdās nodilušajā krēslā un sacīja:

—    1859. gadā, pan Zecki… Šķiet, man ir tas gods …

—    Jā, pan, esmu Zeckis, ungāru strēlnieku pulka poručiks, pan …

Mēs atkal palūkojāmies viens otram acīs. Eh! Žēlīgais dievs!

—    Stāstiet tālāk, pan šļahtič, — sacīju, paspiezdams vjņa roku.

—    1859. gadā, — turpināja eksmuižnieks, — es biju jaunāks par deviņpadsmit gadiem un saņēmu desmit tūkstošus gada ienākuma. Tas bija vēl tais laikos, pan Zecki! … Tiesa gan, te ietilpst ne tikai procenti, bet arī šis tas no kapitāla. Tāpēc, kad atcēla dzimtbūšanu …

—    Bet, — es iestarpināju, — zemnieki taču arī cilvēki, pan …

—    Virskis, — pārvaldnieks pateica priekšā.

—    Pan Virski, zemnieki…

—    Man pilnīgi vienaldzīgi, — viņš pārtrauca, — kas ir zemnieki. Pietiek ar to, ka 1859. gadā mani gada ienākumi sasniedza desmit tūkstošus kopā ar aizdevumiem un es atrados Itālijā. Man gribējās redzēt, kāda izskatās zeme, no kuras izdzen švābus … Tā kā sievas un bērnu man tolaik nebija un ar savu dzīvību man nevajadzēja rēķināties, es, intereses dzīts, braucu kopā ar franču priekšpulku"… Mēs devāmies Madžentas virzienā, pan Zecki, kaut gan vēl nezinājām, kurp mēs ejam, nedz, kurš no mums rīt skatīs saulrietu… Vai jums pazīstama sajūta, kāda pārņem cilvēku, kas nav drošs par savu rītdienu, un viņam visapkārt tādi paši citi?

—    Vai man pazīstama! … Tālāk, pan Virski, tālāk! …

—    Lai mani vārnas noknābj, — turpināja nabadzīgais eksmuižnieks, — ja tie nav bijuši paši skaistākie mirkļi manā mūžā! Cilvēks ir jauns, jautrs, vesels, uz kakla viņam nesēž sieva un bērni, viņš var dzert un līksmot, bet pa brītiņam pamest acis melnā sienā, aiz kuras slēpjas viņa rītdiena … Īlei! — viņš sauc. — Ielejiet man vīnu, jo es nezinu, kas slēpjas tur, aiz tās tumšās sienas … Īlei, vīnu! Un skūpstus! … Tā ja, pan Zecki,— nočukstēja pārvaldnieks, pieliecoties man tuvāk.

—   Un tad, kad jūs gājāt ar fanču priekšpulku uz Madžentu … — es pārtraucu viņu.

—    Mēs gājām kopā ar kirasieriem, — pārvaldnieks turpināja. — Jūs zināt, kas ir kirasieri, pan Zecki? … Debesīs spīd viena saule, bet kirasieru eskadronā — simt saules …

' Smaga viņiem tā jāšana, — es iestarpināju. — Strēlnieki drupina viņus kā tērauda riekstkodis riekstus …

—   Tā, lūk, pan Zecki, mēs tuvojāmies kādai itāliešu pilsētiņai, bet vietējie zemnieki padeva mums ziņu, ka netālu stāvot austriešu korpuss. Sūtām mēs viņus uz to pilsētu ar pavēli, pareizāk sakot, ar lūgumu, lai iedzīvotāji, ieraudzījuši mūs, nesagaidītu ar skaļiem saucieniem …

—   Piits par sevi saprotams, — teicu es, — kad ienaidnieks turpat tuvumā …

—   Pēc pusstundas, — pārvaldnieks turpināja, — mēs bijām pilsētā. Ieliņa šaura, abās pusēs ļaužu upe, tik tikko var izspraukties pa četriem rindā, bet logos un uz balkoniem sievietes. Kas par sievietēm, pan Zecki!… Katrai rokā rožu pušķis. Tās, kas stāv uz ielas — ne pušplēstas skaņas … austrieši tak tuvumā . .. Toties tās, kas uz balkoniem, plucina savus pušķus un sviedrainos, putekļiem klātos kirasierus apber ar rožlapiņām gluži kā ar sniegu … Ak pan Zecki, ja jūs būtu redzējis šo sniegu: koši sārts, sārts, balts un tās rociņas, un itālietes … Pulkvedis tikko spēja sūtīt gaisa skūpstus gan pa labi, gan pa kreisi. Bet rožlapiņu sniegs krīt un krīt, pārklādams zelta krūšu bruņas, ķiveres un sprauslājošos zirgus … Lai mērs būtu pilns, kāds vecs itālietis gariem sirmiem matiem aizstājas ceļā pulkvedim, tad apkampa ap kaklu viņa zirgu, noskūpstīja to un, iesaucies: «Eviva Italia!» — kā zobena ķerts nokrita uz vietas beigts … Tāds, lūk, bija Madžentas priekšvakars!

Tā stāstīja eksmuižnieks, un no viņa acīm uz no notraipītajiem svārkiem krita asaras.

—   Lai velns mani parauj, pan Virski, — es iesaucos, — ja Stahs neatdos jums šo dzīvokli par brīvu!

—   Bet es maksāju simt astoņdesmit rubļus! … -<pārvaldnieks šņukstēja.

Noslaucījām acis.

—     Nu pan, — saku es, — Madženta paliek Madženta, bet darīšanas paliek darīšanas. Jūs varbūt iepazīstināsiet mani ar dažiem īrniekiem.

—   Nāciet, — pārvaldnieks teica, pielēkdams no apdriskātā krēsla. — Nāciet, cienījamais, es jums parādīšu pašus ievērības cienījamākos …

Viņš izskrēja no viesistabas un, pabāzis galvu pa durvīm, man liekas, pa virtuves durvīm, uzsauca:

—   Maņa! Es izeju … Bet ar tevi, Vicek, norēķināsimies vakarā…

—   Es neesmu saimnieks, ka tētim ar mani jānorēķinās, — atbildēja bērna balss.

—    Piedodiet viņam, — es iečukstēju pārvaldniekam.

—   Kā tad! … — Virskis attrauca. — Viņš bez pēriena nemaz nevarētu aizmigt. Labs puika, — pārvaldnieks turpināja,— nadzīgs puika, tikai briesmīgi nevaldāms!…

Mēs izgājām no viņa dzīvokļa un apstājāmies pie durvīm blakus trepēm. Pārvaldnieks uzmanīgi pieklauvēja, bet man visas asinis atplūda no galvas sirdī un no sirds — kājās. Iespējams, ka no kājām tās ietecētu kurpēs un no turienes plūstu pa trepēm līdz pašiem vārtiem, ja no iekšpuses neatbildētu:

—    Iekšā!

Mēs iegājām dzīvoklī.

Trīs gultas. Vienā ar grāmatu rokās un kājas uzcēlis uz kājgaļa izstiepies kāds jauns cilvēks studenta formā un melnu bārdu; pārējas divas gultas izskatās tā, it kā caur šo istabu būtu brāzis viesulis un visu apgāzis otrādi. Redzama vēl ceļa soma, tukšs čemodāns un daudz grāmatu — uz plauktiem, uz ceļa somas, uz grīdas. Beidzot vēl daži krēsli — Vīnes un parastie, nekrāsots galds, uz kura ieskatījies pamanīju uzzīmētu šaha dēli un izmētātas šaha figūras.

Sai mirklī man kļuva gandrīz nelabi: blakus šaha dēlim es ieraudzīju divus cilvēka galvaskausus — vienā bija tabaka, otrā … cukurs! …

—   Kas vajadzīgs? — nepieceldamies no gultas, jautāja jauneklis ar melno bārdu.

—   Pans Zeckis, saimnieka pilnvarotais… — paskaidroja pārvaldnieks, norādīdams uz mani.

Jaunais cilvēks atbalstījās uz elkoņa un, ātri palūkojies manī, sacīja:

—   Saimnieka? … šobrīd es te esmu saimnieks un nekādi nespēju atcerēties, ka būtu iecēlis šo kungu par savu pilnvaroto …

Atbilde bija tik nepārprotami skaidra, ka mēs ar Virski abi apstulbām. Tikām jaunais cilvēks smagnēji piecēlās no gultas un, nemaz nesteigdamies, sāka pogāt ciet bikses un vesti. Ar visu rūpību, ko viņš pievērsa šim uzdevumam, esmu pārliecināts, ka, mazākais, puse viņa garderobes pogu palika neaizpogātas.

—   A-a-a! … — viņš nožāvājās.

—   Piesēdiet, cienījamie, — viņš sacīja, norādīdams ar roku tā, ka man kļuva skaidrs, kur viņš piedāvā apmesties: uz čemodāna vai uz grīdas.

—   Karsts, vai nav tiesa, pan Virski? — viņš piebilda. — A-a-a! …

—   Šai sakarībā jūsu kaimiņš no pretējā dzīvokļa žēlojās par jums!… — pārvaldnieks nosmaidīja.

—   Par ko tad?

—   Ka jūs, cienījamie, staigājot kaili pa istabu …

Jaunais cilvēks sašutis iesaucās:

—   Vecais prātu zaudējis, vai? … Viņš varbūt gribētu, lai mēs šādā tveicē velkam kažokus? … Nekaunība, vairāk nekas! Goda vārds! …

—   Bet, — pārvaldnieks turpināja, — jums jāņem vērā, ka viņam ir pieaugusi meita.

—   Kādā man tur daļa? … Es neesmu viņas tēvs. Vecais ķēms, goda vārds! Turklāt viņš melo, jo mēs kaili nestaigājam.

—    Es pats redzēju … — pārvaldnieks nenocietās.

—   Goda vārds, melo! — iesaucās jaunais cilvēks, pietvīkdams aiz niknuma. — Tiesa, Maļeskis staigā bez krekla, toties biksēs, bet Patkevičs bez biksēm, toties kreklā. Tādā veidā Leokadija redz pilnu komplektu …

—   Jā, un ir spiesta aizklāt visus logus, — pārvaldnieks apstiprināja.

—   Tos jau aizklāj vecais, nevis viņa, — students atmeta ar roku. — Bet viņa šķielē pa spraudziņu starp logu un aizkaru. Bez tam, atvainojiet lūdzu, ja Leokadija drīkst klaigāt pa visu pagalmu, tad Maļeskim un Patkevičam savukārt ir tiesības staigāt pa savu istabu, kā viņiem labpatīk.

Runādams, jaunais cilvēks staigāja lieliem soļiem. Ikreiz, kad viņš atradās pret mums ar mugurpusi, pārvaldnieks meta man ar aci un taisīja grimases, kas izteica galīgu bezcerību.

Brīdi klusējis, pārvaldnieks ierunājās:

—    Cienījamie pani mums parādā par četriem mēnešiem …

—   Jūs atkal savu!… — iesaucās jaunais cilvēks, iebāzdams rokas dziļi kabatās. — Cik reižu man jums jāatkārto, lai jūs ar tādām muļķībām negrieztos pie manis, bet pie Patkeviča vai Maļeska … To tik viegli atcerēties: Maļeskis maksā par pāra mēnešiem — februāri, aprīli, jūniju, bet Patkevičs pār nepāra — martu, maiju, jūliju …

—   Bet neviens no jums nekad nemaksā! — pārvaldnieks nepacietīgi iesaucās.

—    Kas vainīgs, ka jūs neierodaties īstajā laikā?… — jaunais cilvēks ieaurojās, ieplezdams rokas. — Simtiem reižu jums sacīts, ka Maļeskis maksā par pāra mēnešiem, bet Patkevičs — par nepāra …

—    Bet par kādiem jūs, cienījamais? …

—    Es, mans cienītais, ne par kādiem, — klaigāja jaunais cilvēks, draudīgi vicinādams dūri zem mūsu deguniem, — jo es principā nemaksāju īri! Kam lai es maksāju? … Par ko tad? … Ha-ha! Veikli, neko sacīt! …

Viņš sāka soļot vēl ātrāk, nepārstādams smieties un šķendēties. Beidzot viņš pārgāja uz svilpošanu un pievērsās logam, izaicinoši uzgriezis mums mugurpusi …

Tad arī manas pacietības mērs bija pilns.

—    Atļaujiet piezīmēt, cienījamais, — es ierunājos, — ka tāda līguma neievērošana ir diezgan oriģināla … Kāds jums dod dzīvokli, bet jūs uzskatāt par iespējamu nemaksāt viņam.

—   Kas man dod dzīvokli?! … — jaunais cilvēks atkal ieaurojās, apsēzdamies uz palodzes un šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, it kā gribēdams mesties no ceturtā" stāva lejā. — Es pats ieņēmu šo te dzīvokli un palikšu te tik ilgi, kamēr mani neizmetīs. Līgumi!… Dižojas ar līgumiem… Ja sabiedrība grib, lai es tai maksāju par dzīvokli, lai pati samaksā man par stundām tik, ka pietiktu arī īrei… Lieliski, neko teikt! … Par trim stundām ik dienas es mēnesī saņemu piecpadsmit rubļus; par ēdienu no manis ņem deviņus rubļus, par veļas mazgāšanu un apkalpošanu — trīs … Bet formas tērps, bet maksa universitātē? … Un vēl grib, lai es maksātu par dzīvokli! Izmetiet mani uz ielas, — viņš satraukts turpināja, — lai mani tur saķer rīkļurāvējs un dod ar nūju pa galvu … Jums to tiesības darīt, bet nevis izteikt man piezīmes un pārmetumus …

—   Nesaprotu, kāpēc jūs tā uzbudināties, — es sacīju mierīgi.

—   Man ir par ko uzbudināties! — iebilda jaunais cilvēks, šūpodamies aizvien vairāk laukā pa logu. — Ja sabiedrība nenogalināja mani pie dzimšanas, ja tā liek man mācīties un likt desmitiem eksāmenu, līdz ar to tā ir uzņēmusies pienākumu apgādāt mani ar darbu, kas nodrošinātu eksistenci… Bet tā vai nu nemaz nedod darbu, vai arī apkrāpj atalgojot… Bet, ja sabiedrība neizpilda savu līgumu attiecībā pret mani, kādas lai tiesības prasīt, lai es izpildu to attiecībā pret viņu? Bet ko tur tik daudz pļāpāt — es principā nemaksāju par dzīvokli, un basta. Jo vairāk tāpēc, ka pašreizējais mājas īpašnieks necēla šo māju: viņš neapdedzināja ķieģeļus, nejauca javu, nemūrēja sienas, riskēdams nolauzt sev sprandu. Viņš atnāca ar naudiņu, varbūt pat zagtu, samaksāja otram, kas arī varbūt kādu apzadzis, un uz šī darījuma pamata grib mani pārvērst par savu vergu! Tā ir ņirgāšanās par veselo saprātu!

—    Pans Vokuļskis, — es teicu, pieceldamies no krēsla, — neviena nav apzadzis … Viņš pie mantas ticis tikai ar darbu un taupību …

—   Liecieties nu mierā! — jaunais cilvēks mani pārtrauca. — Mans tēvs bija spējīgs ārsts, strādāja dienām un naktīm, laikam diezgan labi nopelnīja un ietaupīja — tavu brīnumu! — trīssimt rubļu gadā! Bet tā kā jūsu nams maksāja deviņdesmit tūkstošus, manam tēvam, lai to nopirktu ar godīgi nopelnītu naudu, vajadzētu strādāt un izrakstīt receptes veselus trīssimt gadus … Negribas ticēt, ka jaunais mājas īpašnieks strādā jau kopš trīssimt gadiem …

Man no tādiem secinājumiem sāka reibt galva, bet jaunais cilvēks tikai turpināja tālāk:

—   Jūs varat mūs izdzīt, protams!… Tikai tad jūs pārliecināsieties, cik daudz esat zaudējuši. Visas virējas, visas veļas mazgātājas šai mājā nomirs aiz garlaicības, bet pane Kšešovska netraucēti varēs izsekot savus kaimiņus, skaitīt, cik viesu pie katra nāk un cik putraimus katrs ber katlā … Lūdzu, izdzeniet mūs! … Tikai tad Leokadija īsti vēl sāks savus gammu un vokalīžu vingrinājumus, no rīta soprānā, bet pēcpusdienā — kontraltā … Un tad šī māja, kurā mēs vēl šā tā uzturam kārtību, aizies pie velna!

Mēs taisījāmies iet projām.

—   Tātad jūs noteikti nemaksāsiet īri? — noprasīju.

—    Pat nedomāju.

—   Varbūt sāksiet maksāt vismaz no oktobra?

—    Nē, pan. Es ilgi vairs nedzīvošu, tāpēc vēlos vismaz vienu principu izturēt līdz galam: ja sabiedrība grib, laL indivīdi ievērotu līgumus attiecībā pret viņu, tad lai tā vispirms pati izpilda tos attiecībā pret indivīdiem. Ja man kādam jāmaksā īre, tad lai citi man maksā par stundām tik daudz, lai pietiktu arī īrei. Sapratāt? …

—   Ne visu, — es atbildēju.

—   Nav brīnums, — teica jaunais cilvēks. — Uz vecumdienām smadzenes atrofējas un zaudē spējas uztvert jaunas patiesības …

Mēs palocījāmies viens pret otru un abi ar pārvaldnieku izgājām. Jaunais cilvēks aizvēra aiz mums durvis, bet mirkli vēlāk izskrēja uz trepēm un uzsauca:

—   Lai tiesas pristavs paņem sev līdzi divus gorodovojus, jo mani vajadzēs iznest no dzīvokļa! …

.-— Katrā ziņā, cienītais! — es atbildēju viņam ar pieklājīgu palocīšanos, sirds dziļumos nolēmis, ka tādu īpatni neklājas izmest.

Kad šis savādais jauneklis beidzot bija nozudis savā istabā un noslēdzis durvis, likdams saprast, ka apspriedi ar mums uzskata par pabeigtu, es apstājos uz trepēm un sacīju pārvaldniekam :

—    Redzu, ka jums te krāsainas rūtis, ko?

—   Jā, ļoti krāsainas …

—   Un stipri apputējušas …

—   Jā, ļoti stipri apputējušas, — pārvaldnieks atbildēja.

—   Man liekas, — es turpināju, — šis jaunais cilvēks turēs vārdu un īri nemaksās, ko?

—   Cienījamais, — pārvaldnieks iesaucās, —' ar viņu vēl nekas. Viņš saka, ka nemaksās, un nemaksā, bet tie divi nekā nesaka un tāpat nemaksā. Tie, pan Zecki, ir neparasti īrnieki!… Viņi vķmīgie nekad nepieviļ manas cerības.

Negribot, pats nezinu kādēļ, nogrozīju galvu un jutu, ja es būtu šādas mājas īpašnieks, man augām dienām tas būtu jadara.

—   Tātad šeit neviens nemaksā vai vismaz regulāri nemaksā? — vaicāju eksmuižniekam.

.— Nav ko brīnīties, — atbildēja V'irskis. — Namā, kurā jau ilgus gadus īres naudu iekasē kreditori, pat viskārtīgākais īrnieks var samaitāties. Un tomēr mums ir daži ļoti kārtīgi maksātāji, kā, piemēram, baronese Kšešovska …

—   Ko?! … — es iesaucos. — Ak jā, baronese dzīvo šeit… Viņa pat gribēja pirkt šo māju …

—   Un nopirks arī, — čukstēja pārvaldnieks, — tikai esiet piesardzīgi! Viņa to nopirks, kaut arī par to būtu jāatdod visa sava mantība … Un tā nemaz nav tik maza, lai gan barons to krietni vien paputinājis …

Es joprojām stāvēju uz trepēm pie loga ar dzeltenām, sarkanām un zilām rūtīm. Stāvēju, vēl arvien kavēdamies atmiņās par baronesi, kuru biju redzējis tikai dažas reizes savā mūžā, un vienmēr viņa man bija likusies sevišķi ekscentriska persona. Viņa prata būt dievbijīga un ļauna, pazemīga un rupja …

—   Kas viņa par sievieti, pan Virski? — es vaicāju. — Tā nav parasta sieviete …

—   Kā jau visas histēriķes, — norūca eksmuižnieks. — Zaudējusi meitu, vīrs viņu pametis … Pati skandāliste! …

—   Ieiesim pie viņas, pan Virski, — es teicu, kāpdams lejā uz trešo stāvu. Es sajutu sevī tādu vīrišķību, ka baronese ne tikai nebaidīja mani, bet gandrīz vai pievilka.

Tomēr, kad mēs apstājāmies pie viņas durvīm un pārvaldnieks piezvanīja, man ikrus savilka krampji. Nevarēju pakustēt ne no vietas un tikai tāpēc neaizmuku. Vienā mirklī izkūpēja visa mana drosme, es atcerējos ūtrupi…

Slēdzenē noskrapstēja atslēga, noskanēja aizbīdnis, un pavērtajās durvīs parādījās jauna kalpones sejiņa baltā micītē.

—   Kas tur ir? — jautāja meitene.

—   Pārvaldnieks.

—   Kas jums vajadzīgs?

—   Esmu ieradies ar mājas īpašnieka pilnvaroto.

—   Un kas tam panam vajadzīgs?

—   Viņš ir pilnvarotais.

—   Kā man pieteikt? …

—   Pasakiet panei, — jau mazliet saīdzis sacīja pārvaldnieks. — ka esam ieradušies parunāt par dzīvokli…

—   Aha!

Viņa aizvēra durvis un aizgāja. Aizritēja divas vai trīs minūtes, iekams viņa atkal atgriezās un, atbīdījusi daudz bultu, ieveda mūs tukšā viesistabā.

Savāda izskatījās šī viesistaba: mēbeles pārklātas ar tumši pelēkiem apvalkiem, tāpat arī klavieres un griestu lustra; pat kaktos stāvošie postamenti ar statuetēm bija iefērpti pelēkos kreklos. Visumā tā atgādināja istabu, kuras saimnieks izbraucis, atstādams to kalpotāju uzraudzībā, kam ļoti rūpēja mājas kārtība.

Aiz durvīm bija dzirdamas vīrieša un sievietes balsis. Sieviete bija baronese; arī vīrieša balss man šķita labi pazīstama, tikai nevarēju atcerēties, kam tā piederētu.

—    Es varu apzvērēt, — sacīja baronese, — ka starp viņiem pastāv tuvas attiecības. Aizvakar viņš ar izsūtāmo atsūtīja viņai puķu pušķi.

—    Ilm! … Hm! … — atsaucās vīrieša balss.

—   Bet šī riebīgā koķete, lai apmānītu mani, lika puķes tūlīt izmest pa logu …

—   Barons pašlaik ir laukos … tik tālu no Varšavas, — iebilda vīrietis.

—    Bet viņam šeit ir draugi! — baronese iesaucās. — Ja es jūs tik labi nepazītu, es domātu, ka jūs palīdzat viņam šinīs bezkaunībās…

—   Bet, pane! … —; vīrieša balss protestēja. Sinī pašā mirklī noskanēja divi skūpsti, jādomā, uz rokas.

—    Nu, nu, pan Maruševič, bez sentimentalitātes — Es jūs, vīriešus, pazīstu. Jūs apberat sievieti ar glāstiem, līdz beidzot viņa jums uzticas, bet pēc tam putināt ārā viņas mantu un prasāt laulības šķiršanu …

«Tātad tas ir Maruševičs!» nodomāju. «Skaists pārītis…»

—    Es neesmu no tādiem, — vīrieša balss iebilda klusāk, un viņpus durvīm atkal noskanēja divi skūpsti, neapšaubāmi — uz rokas.

417

Es pametu skatienu uz pārvaldnieku. Viņš pacēla acis pret griestiem, bet plecus — gandrīz līdz ausīm.

27 Lelle, 1

—    Frants! … — viņš nočukstēja, pamadams uz durvīm.

—   Jūs pazīstiet viņu?

—   Oho! …

—   Tātad, — baronese runāja blakus istabā, — aiznesiet uz Svētā krusta baznīcu šos deviņus rubļus un pasūtiet trīs aizlūgumus, lai dievs apskaidrotu viņu… Nē, — brīdi klusējusi, viņa turpināja pārvērstā balsī. — Vienu aizlūgumu par viņu. bet divus par mana nabaga bērna dvēseles mieru …

Viņa sāka klusi šņukstēt.

—   Nomierinieties, baronese! — Maruševičs maigi mierināja.

—   Labi, tagad ejiet, pan, ejiet! … — atbildēja viņa.

Viesistabas durvis pēkšņi atvērās, un Maruševičs sastinga uz

sliekšņa, bet aiz viņa bija redzama baroneses dzeltenā seja un piesarkušās acis. Mēs ar pārvaldnieku piecēlāmies kājās. Maruševičs atkāpās blakus istabā un izgāja laikam pa citām durvīm, bet baronese pikti iesaucās:

—   Marisja! … Marisja! …

Istabā ieskrēja meitene, ka iepriekš, baltā micītē, tumša kleitā un baltā priekšautā, šai tērpā viņa atgādināja slimnieku kopēju, ja vien viņas acis nespulgotu tik moži.

Kā tu uzdrošinājies šos panus šeit ievest? — baronese vaicāja.

—   Jūs tak pati likāt lūgt…

—   Muļķe … vācies prom! … — baronese nošņāca. Tad viņa griezās pie mums.

—   Ko jūs vēlaties, pan Virski?

—   Pans Zeckis ir mājas pilnvarotais, — atbildēja pārvaldnieks.

—   A-ha! … Labi … — baronese sacīja, lēni ienākdama viesistabā un neaicinādama mūs piesēst. Lūk, šīs dāmas apraksts: melna kleita, dzeltenīga seja, zilganas lūpas, no raudāšanas apsarkušas acis un gludi piesukāti mali. Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm kā Napoleons I un, lūkodamās manī, teica:

—   A-ha! . . . Tālad jūs esat pana, ja es nemaldos, Vokuļslca pilnvarotais? Vai lā? … Tad pasakiet viņam, ka es vai nu atstāšu šo dzīvokli, par kuru maksāju septiņsimt rubļu gadā, turklāt ļoti kārtīgi, vai nav liesa, pan Virski? . . .

Pārvaldnieks piekrītoši palocījās.

—   … vai arī, — baronese turpināja stieptā balsī, — pans Vokuļskis izdeldēs no savas mājas šo zaņķi un netiklību.. .

—   Netiklību? — es pārjautāju.

—   Jā, pan, — baronese apstiprināja ar galvas mājienu.

Šīs veļas mazgātājas, kas cauru dienu apakšā dzied visvisādas riebīgas dziesmas, bet vakaros smejas man virs galvas pie tiem … studentiem … Un tos noziedzniekus, kas mani no augšas apmētā ar cigarešu galiem vai aplej ar ūdeni… Un beidzot to pani Stavsku, par kuru nevar zināt, kas viņ& ir — atraitne vai šķirtene, — un no kādiem līdzekļiem pārtiek… Šī dāmiņa atvilina vīrus godīgām, nelaimīgām sievietēm …

Baronese sāka mirkšķināt acis un apraudājās.

—    Šausmīgi! … — viņa šņukstēdama sacīja. — Būt piekaltai pie šīs riebīgās mājas sava neaizmirstamā bērna dēļ, kuru nekas vairs nespēj izdzēst no sirds . .. Viņa te skraidīja pa šīm istabām … Viņa rotaļājās tur, pagalmā … Un skatījās pa logu, pa kuru man, vientuļai mātei, šodien vairs nav brīv ne palūkoties… Mani grib padzīt no šejienes! . .. Visi grib mani izdzīt… visiem es esmu pa kājām . . . Bet es nevaru aiziet prom no šejienes, kur katrs grīdas dēlis glabā viņas kājiņu pēdas … kur katrs kakts uzsūcis viņas smieklus un raudas …

Baronese nokrita uz dīvāna un izplūda asarās.

—   Ak! — viņa vaimanāja, — cilvēki ir nežēlīgāki par zvēriem … Viņi grib izdzīt mani no šejienes, kur mans bērns izdvesa pēdējo elpas pūtienu . . . Viņas gultiņa un visas spēļu lietiņas stāv savās vietās … Es pati slauķu putekļus viņas istabā, lai nevienu pašu mantiņu neizkustinātu no vietas … Katru grīdas collu esmu izrāpojusi uz ceļiem, skūpstīdama savas dārgās meitiņas pēdas, bet viņi grib mani izdzīt!… Tad izdzeniet pirmāk manas sāpes, manu vientulību, manu izmisumu …

Viņa aizsedza seju rokām un elsoja sirdi plosošās raudās. Redzēju, ka pārvaldniekam deguns kļuvis sarkans-, un es pats arī jutu acis pierietam asarām.

Baroneses izmisīgās sāpes pēc mirušā bērna mani tā atbruņoja, ka nebija vairs drosmes runāt par īres maksas paaugstināšanu. Viņas asaras tā mani satrauca, ka es laikam būtu meties ārā pa logu, — atturēja vienīgi trešais stāvs.

Gribēdams katrā ziņā nomierināt raudošo sievieti, es ierunājos cik vien spēdams maigi un mīļi:

—    Es jūs lūdzu, pane, nomierinieties . . , Sakiet, ko jūs no mums vēlētos? … Ar ko mēs varētu palīdzēt? . ..

Manā balsi skanēja tik daudz līdzcietības, ka pārvaldnieka deguns vēl vairāk piesarka. Baronesei viena acs acumirklī nožuva, bet ar otru viņa vēl raudāja, par zīmi, ka uzbrukumu neskaita par pabeigtu, bet mani par pieveiktu.

—    Es vēlos … vēlos, — viņa sacīja caur šņukstiem, — es vēlos, lai mani nedzen prom no vietas, kur nomira mans bērns … un kur viss man atgādina viņu. Es nespēju … saprotiet — nespēju atteikties no viņas istabas … nespēju aiztikt viņas mēbeles un spēļu lietiņas . . . Tas ir zemiski — izmantot citu nelaimi.

—    Kas to izmanto? — vaicāju.

—   Visi, sākot ar saimnieku, kas liek man maksāt septiņsimt rubļu …

—    Atvainojiet, pane baronese! — iesaucās pārvaldnieks. — Septiņas brīnišķīgas istabas, divas virtuves, plašas kā zāles, divi pieliekamie … Atdodiet kādam trīs istabas, jums ir divas atsevišķas parādes durvis.

—    Nevienam nekā es neatdošu, — viņa stingrā balsī paziņoja, — jo esmu pārliecināta, ka mans nomaldījies vīrs kuru katru dienu attapsies un atgriezīsies …

—   Tādā gadījumā vajadzēs maksāt septiņsimt rubļu. . .

—   Ja ne vairāk … — es klusi piebildu.

Baronese paraudzījās manī tā, it kā gribētu sadedzināt ar skatienu un noslīcināt asarās. Oh! Tad ir gan sieviete … Auksti metas, kad iedomājos par viņu.

—   Ne jau par īres maksu ir runa, — viņa sacīja.

—    Ļoti prātīgi! — paklanījies Virskis uzslavēja.

—    Un ne par saimnieka pretenzijām . .. Bet es tak nevaru maksāt septiņsimt rubļu par dzīvokli tādā mājā…

—   Kas panei baronesei nepatīk šai mājā? — es vaicāju.

—    Sī māja ir apkaunojums visiem godīgiem cilvēkiem! — viņa iesaucās, vicinādama rokas. — Ne savā, bet tikumības vārdā es prasu …

—    Ko tad?

—    Lai tiktu izraidīti studenti, kuri dzīvo virs manis* nejauj man paskatīties pa logu un visus demoralizē . ..

Piepeši viņa pielēca no dīvāna.

—   Nu! Vai dzirdat? — viņa iesaucās, norādīdama uz blakus istabu, kuras logi izgāja uz pagalmu.

Tiešām izdzirdu ekscentriskā brūnēta balsi, kas sauca no ceturtā stāva:

—   Marisja!… Marisja, uznāc pie mums!. . .

—   Marisja! — baronese iekliedzās.

—   Es tepat esmu … ko vēlaties? — kalpone ienāca mazliet pietvīkusi.

—   Tā ka nevienu soli ārpus mājas! … Tā, lūk, pan .;. — baronese turpināja, — tā tas iet caurām dienām. Bet vakaros pie viņiem iet veļas mazgātājas … Cienīgais pan! — viņa iesau cās, salikusi rokas kā lūgšanā. — Dzeniet prom tos nihilistus, viņi ir izvirtības un briesmu avots visai mājai… Cilvēku galvaskausos viņi tur tēju un cukuru … Ar cilvēku kauliem viņi biksta ogles patvārī… Viņi taisās atstiept uz šejieni veselu mironi! …

Baronese atkal sāka raudāt, un es pārbijos, ka tikai viņa ne krīt histērijā.

—   Šie jaunekļi, — es ieminējos, — nemaksā īres naudu, tā ka ļoti iespējams …

Baroneses acis kļuva sausas.

—   Nu, protams, — viņa pārtrauca mani, — jums viņi noteikti jāizsviež … Bet, cienītais, — viņa iesaucās, — lai cik ļauni un samaitāti ir viņi, vēl neciešamāka par viņiem ir tā . . . tā Stavska! …

Es izbrīnījos, ieraudzījis naida liesmu, kāda iespīgojās baroneses acīs, izrunājot Stavskas vārdu.

—   Vai pane Stavska dzīvo šeitan? — man nevilšus paspruka. — Tā skaistule? …

—   O … vēl viens upuris!… — baronese iekliedzās, norādīdama uz mani, un, acīm zibot, ierunājās zemā krūšu balsī:

—   Ak sirmais cilvēk, apdomājiet, ko jūs darāt? … Tā ir sieviete, kuras vīrs, apvainots par slepkavību, aizbēdzis uz ārzemēm … Bet no kā viņa dzīvo? … No kādiem līdzekļiem tā greznojas?…

—   Tā sieviete strādā kā vērsis, — pārvaldnieks nomurmināja.

—f O … arī šis! … — iesaucās baronese. — Mans vīrs . . . esmu pārliecināta, ka viņš sūta tai no laukiem puķes .. . Mājas pārvaldnieks iemīlējies lajā un neņem īres naudu uz priekšu, bet tikai par notecējušo mēnesi…

—    Bet pane! … — iebilda eksmuižnieks, un viņa vaigs kļuva tikpat sarkans kā deguns.

—. Pat tas godīgais nejēga Maruševičs, — baronese turpināja, — pat viņš caurām dienām blenž uz viņu pa logu . . .

Baroneses traģiskā balss atkal pārgāja šņukstos.

—    Un ko domājat, — viņa vaidēja, — šādai sievietei ir meita, meita, kas .. . izaugs pekles ugunīm, bet man … 0! Es ticu taisnībai … ticu dieva žēlsirdībai, bet es nesaprotu . .. jā .. . es nespēju izprast tādu viņa gribu, kas man bērnu atņēma, bet viņai atstāja… tai… tai… Cienītais pan! — viņa iesaucās ar jaunu spēku balsī, — varat atstāt pat tos nihilistus, bet viņa jums noteikti jāizdzen! … Lai viņas dzīvoklis stāv tukšs … es par to maksāšu, lai tikai viņai nebūtu jumts virs galvas .. .

Pēdējais izsauciens man nepavisam vairs nepatika. Es devu zīmi pārvaldniekam, ka laiks iet, un, vēsi palocījies, teicu:

—   Atļaujiet, baronese, šo jautājumu izlemt pašam saimniekam, panam Vokuļskim.

Baronese iepleta rokas, it kā viņu būtu trāpījusi lode krūtīs.

—    Ak! … Tad tā? … — viņa izdvesa. — Tātad arī jūs un tas … tas … Vokuļskis esat sapinušies ar viņu? … Ha!… Tad es paļaušos uz dieva taisnīgumu …

Viņa vairāk mūs neaizturēja, un mēs izgājām; uz trepēm es sagrīļojos kā piedzēris.

—    Kas jums zināms par pani Stavsku? — es jautāju Virskim.

—    Visgodīgākā sieviete, — atbildēja viņš. — Jauna, glīta un viena pati pelnītāja ģimenē … Ar mātes pensiju tikko pietiek īrei .. .

—    Viņai ir māte?

—   Jā. Arī lāga sieviete.

—    Un cik viņas maksā?

—    Trīssimt rubļus, — pārvaldnieks atbildēja. — Ņemt no viņām, tas tikpat kā ņemt no altāra.

—    Ieiesim pie šīm dāmām, — teicu es.

—    Ar vislielāko prieku! — viņš iesaucās. — Un neklausieties, ko par viņām pļāpā tā jukusī. Baronese gluži vienkārši neieredz Stavsku, es pat īsti nezinu, par ko. Iespējams, par to, ka viņa ir skaista un meitiņa viņai kā eņģelītis . . .

—   Kur viņas dzīvo?

—   Otrajā stāvā, flīģelī pa labi.

Neatceros vairs, kā mēs nokāpām pa galvenajām trepēm, kā šķērsojām pagalmu un uzkāpām flīģeļa otrajā slāvā, jo man acu priekšā visu laiku stāvēja Stavska un Vokuļskis . .. Mans dievs! Cik viņi abi būtu skaists pāris; bet kāds no tā visa labums, ja viņai ir vīrs! Bez tam man nav nekādas patikas jaukties šādās lietās. Man liekas tā, viņiem atkal tā, bet liktenim vēl citādi …

Ak liktenis, liktenis! … Cik dīvaini tas tuvina cilvēkus. Nebūtu es pirms gadiem nokāpis Hopfera pagrabā pie Mahaļska, nebūtu iepazinies ar Vokuļski. Nebūtu aizsūtījis viņu uz teātri, viņš varbūt nekad nebūtu saticis Lencku. Reiz jau negribot ievārīju putru, otrreiz to vairs negribu atkārtot.

Kad mēs bijām apstājušies pie Slavskas dzīvokļa durvīm, pārvaldnieks šķelmīgi pasmaidīja un čukstēja:

—   Uzmanību, pan … vispirms mēs uzzināsim, vai jaunā ir mājās. Ir ko redzēt, pan!

—   Zinu, zinu . ..

Pārvaldnieks nezvanīja, bet divas reizes pieklauvēja. Durvis pēkšņi un diezgan strauji atvērās, un tajās nostājās drukna, pazema auguma kalpone atrotītām piedurknēm; rokas, kuru dēļ viņu varētu apskaust atlēts, bija pārklātas ziepju putām.

—   Ā, tas jūs, pan pārvaldnieki … — viņa iesaucās. — Es nodomāju, ka atkal kāds …

—   Ko, atkal kāds uzmācās? … — Virska balsī dzirdēja sašutumu.

—   Neviens neuzmācās, — teica kalpone, izrunādama vārdus kā zemniece. — Tikai viens tāds šodien atsūtīja puķes. Runā, ka Maruševičs, tas, kas dzīvojot pretim . ..

—   Draņķis! — pārvaldnieks nošņāca.

—   Vīrieši visi tādi. Līdz ko viņam kas iepatīkas — tad tūlīt lien kā ods ugunī.

—   Vai abas saimnieces mājās? — Virskis ievaicājās.

Druknā kalpone aizdomīgi palūkojās manī.

—Ј Vai jūs kopā ar šo panu?

—   Kopā. Viņš ir saimnieka pilnvarotais.

—    Vai viņš ir vecs vai jauns? — viņa joprojām taujāja, pētīdama mani kā izmeklēšanas tiesnesis.

—    Pati redzi, ka vecs!… — pārvaldnieks atbildēja.

—   Vidējos gados … — es steidzos izlabot. Nudien, drīz viņi piecpadsmit gadus vecus zēnus sāks dēvēt par večiem.

—    Abas mājās, — sacīja kalpone. — Tikai pie jaunās saimnieces atnācis skuķis uz stundu. Bet vecā ir savā istabā.

—    Pfī! — pārvaldnieks norūca. — Galu galā … piesaki mūs vecajai saimniecei…

Mēs iegājām virtuvē, kur stāvēja baļļa — pilna ziepju putām un bērna drēbītēm. Uz auklas skursteņa tuvumā jau žāvējās bērna bruncīši, krekliņi un zeķītes. Cik labi uzreiz var redzēt, ka dzīvoklī ir bērns!

Aiz pievērtām durvīm bija dzirdama vecākas sievietes balss.

—   Ar pārvaldnieku? … Kāds vīrietis? … — jautāja mums neredzamā sieviete. — Varbūt tas ir Ludvičeks, es tieši redzēju viņu sapnī…

—    Varat, kungi, ieiet, — paziņoja kalpone, atvērdama durvis uz viesistabu.

Istaba nebija liela, ieturēta pērļu toņos. Zilas mēbeles, pianīno, uz abiem logiem daudz baltu un sārtu puķu, pie sienām Daiļo mākslu sabiedrības izdotās reprodukcijas, uz galda lampa ar stikla abažūru tulpes veidā. Pēc Kšešovskas kapsētai līdzīgās viesistabas ar mēbelēm tumšajos pārvalkos man šeit likās līksmāk. Istaba izskatījās tāda, it kā te gaidītu ciemiņu. Taču krēsli, izvietoti apkārt galdam pārlieku simetriski, liecināja, ka ciemiņš vēl nav ieradies.

Pēc brīža pa pretējām durvīm istabā ienāca cienījama vecuma dāma pelēkā kleitā. Mani pārsteidza viņas gandrīz baltie mati, kas apņēma vāju, tomēr ne pārāk vecu seju ar ļoti pareiziem vaibstiem. Šie vaibsti man šķita jau it kā pazīstami.

Tikmēr pārvaldnieks, aizpogājis savus plankumainos svārkus uz divām pogām, palocījās ar īsta šļahtiča eleganci un sacīja:

—    Atļaujiet iepazīstināt: pans Zeckis, mūsu saimnieka pilnvarotais un mans kolēģis . ..

Mēs sakatījāmies. Atzīstos, ka biju drusku izbrīnījies par mūsu koleģialitāti. Virskis to pamanīja un smaidīdams piemetināja:

—   Es saku kolēģis tāpēc, ka mēs abi esam redzējuši ne mazumu interesanta viņpus robežas.

—   Cienītais pans bijis aiz robežas? Nu lūdzu! … — večiņa iesaucās.

—    1849. gadā un nedaudz vēlāk, — es paskaidroju.

—   Bet vai cienītais pans gadījumā nav kaut kur nejauši saticis Ludviku Stavski? …

—    Bet, cienījamā pane! — smiedamies iesaucās Virskis un atkal palocījās. — Pans Zeckis ārzemēs bija pirms trīsdesmit gadiem, bet jūsu znots aizbrauca tikai pirms četriem gadiem …

—   Pareizi! — viņa teica. — Ko es pļāpāju … Bet es allaž tik daudz domāju par Ludviku… Esiet tik laipni un apsēs tieties, pani…

Mēs apsēdāmies, turklāt eksmuižnieks vēlreiz palocījās cienījamai dāmai un viņa — tam.

Tikai tagad es pamanīju, ka vecītes pelēkā kleita daudzās vietās salāpīta un, raugoties uz šiem abiem cilvēkiem ar kņazu manierēm — vienu traipainos svārkos, otru — salāpītā kleitā, — mani pārņēma dīvaina melanholija. Pāri viņiem jau bija gājis visu nogludinošais laika arkls.

—   Jūs, cienītais pan, droši vien nezināt par mūsu sirdēstiem, — cienījamā dāma griezās pie manis. — Pirms četriem gadiem mans znots dabūja ciest kādā ļoti nepatīkamā lietā, pilnīgi nevainīgi… Seit nogalināja kādu briesmīgu augļotāju . .. Ak dievs! Nav vērts pat runāt… Par laimi kāds no draugiem brīdināja znotu, ka aizdomas krītot uz viņu … Uz pavisam nevainīgu, pan …

—   Zeckis, — pateica priekšā eksmuižnieks.

—   … uz pavisam nevainīgu, pan Zecki .. . Nu un viņš … nabadziņš, aizbēga uz ārzemēm. Pērnajā gadā atradās īstais slepkava, Ludviku pasludināja par nevainīgu, bet kāds no tā labums, nu jau divi gadi, kopš viņš nav rakstījis . ..

Viņa pieliecās man tuvāk un čukstus sacīja:

—   Helēnīte, mana meita, pan …

—   Zeckis, — pārvaldnieks palīdzēja.

—    … mana meita, pan Zecki, putina sevi laukā … Es jums vaļsirdīgi saku, putina sevi laukā ar sludinājumiem ārzemju avīzēs,; un kā nekas, tā nekas … Viņa vēl jauna, pan . . .

—   žeckis, — Virskis pateica priekšā.

—    … viņa vēl jauna, pan Zecki. nav arī neglīta.

—   Brīnišķīga! — pārvaldnieks dedzīgi apstiprināja.

—    Es biju mazliet līdzīga viņai, — sirmā dāma turpināja, nopūzdamās un mādama ar galvu eksmuižniekam. — Un tā mana .meita ir tīri glīta un vēl jauna, viens bērns viņai jau ir, un … varbūt viņa ilgojas arī pēc oti^i. Kaut gan, zvēru jums, pan Virski, ka nekad neesmu dzirdējusi no viņas tādas valodas … Viņa cieš un klusē, bet es noprotu, ka cieš. Man pašai kādreiz bija trīsdesmit gadu …

—    Kuram no mums nav bijis trīsdesmit! — pārvaldnieks smagi nopūtās.

Nočīkstēja durvis, un istabā ieskrēja maza meitenīte ar adām adatām rokā.

—    Vecmāmiņ! — viņa iesaucās. — Es laikam nekad nebeigšu adīt jaciņu lellei…

—    Helēnīt! — vecīte viņu stingri apsauca. — Tu nemaz nesasveicinājies …

Meitenīte divas reizes pakniksēja, uz ko es atbildēju visai neveikli, bet Virskis — kā grāfs, un runāja tālāk, rādīdama vecmāmiņai adatas, pie kurām šūpojās melns adīts kvadrātiņš.

—    Vecmāmiņ, pienāks ziema, un manai lellei nebūs ar ko iet uz ielas … Paskaties, vecmāmiņ, man atkal noslīdējis viens valdziņš.

Brīnum jauks bērns . . . Žēlīgais dievs! Kāpēc Stahs nav tā tēvs? Var būt, ka tad viņš tā netrakotu …

Vecmāmiņa atvainojās mums, paņēma adatas un dziju, bet šai brīdī viesistabā ienāca Stavska …

Man jāatzīst, ka, viņai parādoties, es izturējos ar pašcieņu, toties Virskis pilnīgi zaudēja galvu. Gluži kā students viņš pielēca no krēsla, aizpogāja svārkus vēl uz vienu pogu, teikšu pat, nosarka un sāka stostīties:

—   Atļaujiet jūs iepazīstināt: pans Zeckis, mūsu saimnieka pilnvarotais …

—    Ļoti patīkami, — atbildēja Stavska un, nolaidusi acis, paklanījās man. Spilgtais tvīkums un satraukuma ēna viņas sejā tomēr liecināja, ka es neesmu visai patīkams viesis.

«Pagaidi!» es nodomāju un iztēlojos sev, ka manā vietā šai istabā stāv Vokuļskis. «Pagaidi, tūlīt tu pārliecināsies, ka no mums nav jābīstas.»

Pa to laiku Stavska, nosēdusies uz krēsla un gribēdama apslēpt savu apjukumu, sāka kaut ko kārtot pie meitiņas apģērba. Ari viņas māte zaudēja labo noskaņojumu, bet pārvaldnieks galīgi apstulba. «Pagaidi!» nodomāju es un, savilcis ļoti bargu seju, ierunājos:

—    Jūs jau sen dzīvojat šai mājā?

—    Piecus gadus … — 'atbildēja Stavska un vēl vairāk pietvīka. Viņas māte pat sarāvās krēslā.

—    Un cik jūs maksājat?

—    Divdesmit piecus rubļus mēnesī… — jaunā sieviete tikko dzirdami izdvesa.

Viņa nobāla, sāka knibināties ap savu kleitu un, varu zvērēt, bez kāda nolūka uzmeta Virskim tādu lūdzošu skatienu, ka… ka, būtu es Vokuļskis, tūlīt piedāvātu viņai savu roku un sirdi!

—    Mēs, — viņa piebilda vēl klusāk, — esam jums parādā par jūliju .

Es saputos kā Lucifers un, ievilcis krūtīs visu gaisu, cik vien istabā bija, sacīju:

—    Jūs mums nekā neesat parādā līdz … līdz oktobrim … Jo Stahs . .. tas ir, pans Vokuļskis, raksta man, ka tā esot laupīšana — ņemt trīs simti rubļus par trim istabām šajā ielā. Pans Vokuļskis nevar pieļaut tādu plēšanu un lika man jums pavēstīt, ka no oktobra mēneša šis dzīvoklis tiks izīrēts par divi simti rubļiem gadā. Bet ja jūs nevēlaties …

Pārvaldnieks pat pabrauca atpakaļ ar visu krēslu. Vecīte salika rokas, bet Stavska klusēdama raudzījās manī lielām acīm. Tad ir gan acis! … Un kā viņa prot skatīties! . . . Zvēru, būtu es bijis Vokuļskis, tepat uz vietas viņu bildinātu! No vīra droši vien ne kauliņi nav palikuši, ja jau nav rakstījis veselus divus gadus. Un pēdīgi -— kāpēc tad pastāv laulības šķiršana? … Un Staha bagātība? …

Durvis nočīkstēja par jaunu, un tanīs parādījās gadus divpadsmit veca meitenīte salmu cepurītē un burtnīcu žūksni rokā. Meitenes sejiņa bija sārta un apaļa, tomēr tā neliecināja par visai lielām prāta spējām. Viņa palocījās mums, palocījās Stavskai un tās mātei, noskūpstīja uz abiem vaigiem mazo Iielēniti un izgāja, redzams, uz mājām. Tad viņa vēlreiz atgriezās no virtuves un, nosarkusi līdz ausīm, jautāja Stavskai:

—  Cikos es vāru nākt parīt?

—   Parīt, mīlulīt… atnāc ap četriem, — tāpat apmulsusi atbildēja Stavska.

Kad meitenīte bija aizgājusi, Stavskas māte ieminējās neapmierinātā tonī:

—   Un to saucot par stundu, apžēlojies dievsl… Helēna no darbojas ar viņu, mazākais, pusotras stundas un par to ņem četrdesmit grašus …

—    Māmulīti — pārtrauca Stavska, lūdzoši raudzīdamās viņā.

Būtu es Vokuļskis, noteikti apprecētos ar viņu. Kas par sievieti!… Kādi sejas vaibsti… Kāda sejas izteiksme… Savā mūžā neesmu redzējis kaut ko līdzīgu! … Bet rociņas, viduklīlis un augums, un kustības … un acis, acis!…

Pēc brīža mulso klusumu atkal pārtrauca jaunā pane.

—   Mēs esam ļoti pateicīgas panam Vokuļskim par noteikumiem, uz kādiem viņš mums atstāj šo dzīvokli!… Tas laikam ir vienīgais gadījums, kad saimnieks pats pazemina īri. Tikai es nezinu, vai… vai mums klājas izmantot viņa laipnību? …

—   Tā nav laipnība, cienītā pane, bet cēla cilvēka godīgums! — iejaucās pārvaldnieks. — Man arī pans Vokuļskis samazināja īres maksu, un es pieņēmu… Spriediet pati, pane: trešās šķiras iela, gandrīz nekādas satiksmes.

—    Bet īrniekus dabūt nav grūti, — Stavska piezīmēja.

—   Mēs dodam priekšroku veciem īrniekiem, kas pazīstami kā mierīgi un kārtīgi, — es atbildēju.

—   Jums taisnība, — sirmā dāma mani uzlielīja. — Kārtība istabā — tas ir pirmais noteikums, ko mēs ievērojam … Ja arī Helēnīte šad tad sagriež papīrus un nomet tos uz grīdas, Fraņa tūlīt pat saslauka . ..

—   Es, vecmāmiņ, izgriežu tikai aploksnes, jo rakstu vēstules tētim, lai viņš ātrāk atgriežas, — atsaucās meitenīte.

Stavskas sejai pārslīdēja it kā skumju, it kā noguruma ēna.

—   Un nekā, nekādu ziņu? — jautāja pārvaldnieks.

Jaunā pane lēni papurināja galvu; es neesmu pārliecināts, vai viņa arī nenopūtās, bet tik klusu …

—   Redziet, kāds liktenis jaunai un glītai sievietei! — iesaucās vecā dāma. — Nav ne jaunava, ne sieva . ..

—    Māmulīt!…

—     Ne atraitne, ne šķirtene, vārdu sakot — nav zināms, kas ir, un nav zināms, par ko .,. Tu, Helēnlt, vari teikt, ko gribi, bet es tev saku, ka Ludvika vairs nav starp dzīvajiem…

—    Māmulīti … Māmulīti …

—    Jā, — māte uzbudināta turpināja. — Katru dienu, katru stundu mēs te visas viņu gaidām, bet viss veltīgi… Viņš ir vai nu miris, vai pametis tevi, tāpēc nav tavs pienākums viņu gaidīt.

Abām sievietēm acīs ieriesās asaras: mātei aiz dusmām, bet meitai… Vai es zinu? … Varbūt aiz žēlabām par izpostīto dzīvi?

Pēkšņi man prātā iešāvās kāda doma, kuru, ja tā nebūtu mana, es uzskatītu par visai ģeniālu. Bet nav jau svarīgi, kā to nosauc. Pietiek ar to, ka manā sejā un visā stāvā bija kaut kas tāds, kas lika visiem, pat mazajai Helēnītei urbties manī ar skatienu, kad es, nosēdies krēslā ērtāk, pārliku kāju pār kāju un nokremšļojos.

—    Mūsu pazīšanās, — teicu, — ir pārāk īsa, lai es iedrošinātos …

—   Tas nav svarīgi! — Virskis pārtrauca mani. — Cēlus pakalpojumus pieņem pat no svešiem.

—    Mūsu pazīšanās, — atkārtoju es, apstādinādams viņu ar skatienu, — patiešām nav ilga. Tomēr jūs varbūt atļausiet, ka ne tik daudz es, cik pans Vokuļskis izmantotu savus sakarus jūsu vīra meklēšanai…

—    A-a-a! … — ievaidējās vecākā dāma, ko nezin vai varēja noturēt par prieka izpausmi.

—    Māmulīt! — Stavska apstādināja viņu.

—    Helēnīt, — vecmāmiņa stingri sacīja, — ej pie savas lelles un adi viņai jaciņu. Valdziņu es uzņēmu, bet tagad ej …

Meitenīte bija mazliet pārsteigta, varbūt pat kļuvusi ziņkāra, tomēr, noskūpstījusi roku vecmāmiņai un mātei, izgāja, paņēmusi līdzi adīkli.

—    Cienījamais pan, — vecīte turpināja, — ja runāsim atklāti, tad man tik daudz nerūp … Tas ir … es neticu, ka Ludviks būtu dzīvs. Cilvēks, kas divus gadus neraksta…

—    Māt, pieliek!…

—    O nē! — māte viņu pārtrauca. — Ja tu pati vēl neapzinies savu stāvokli, tad es gan to esmu izpratusi. Nevar tā dzīvot ar mūžīgām cerībām vai bažām …

—    Mīļa māt, par savu laimi un pienākumiem tikai man ir tiesības …

—    Tu nerunā man par laimi, — māte aizsvilās. — Tā beidzās tai dienā, kad tavs vīrs aizbēga no tiesas, kam bija nācis zināms kaut kas par viņa tumšajiem sakariem ar augļotāju. Ka viņš nebija vainīgs, to es zinu, to es varu pat apzvērēt. Taču nedz tu, nedz es — mēs neviena nesaprotam, kāpēc viņš bija gājis pie viņas …

—    Māt! . . . Svešu panu klātbūtnē … — izmisumā iesaucās Stavska.

—    Es svešs? … — pārvaldnieks jautāja pārmetumu pilnā pilnā balsī, tomēr piecēlās 110 krēsla un paklanījās.

—    Ne jūs esat svešs, ne arī tas pans, — sacīja vecīte, norādīdama uz mani. — Es redzu, ka viņš ir godīgs cilvēks …

Šoreiz palocījos es.

—    Paklausieties, ko es teikšu, — vecīte turpināja, vērīgi rau dzīdamās man acīs. — Mēs dzīvojam pastāvīgā neziņā par manu znotu, un šī neziņa sagandē mūsu mieru. Tomēr mani, sacīšu jums atklāti, vēl vairāk baida viņa atgriešanās …

Stavska aizklāja seju ar mutautiņu un izskrēja no istabas.

—    Raudi vien, raudi… -ruzbudinātā vecīte piedraudēja meitai. Tādas asaras, kaut arī rūgtas, ir labākas par tām, kuras tu lej katru dienu .. .

—    Cienījamais pan, — viņa griezās pie manis, — es pieņemšu visu, ko dievs man sūtīs, bet jūtu, ja tas cilvēks atgrieztos, viņš uz visiem laikiem pazudinātu mana bērna laimi. Varu zvērēt, — večiņa piebilda klusāk, — viņa to vairs nemīl, kaut gan pati vēl neapzinās, bel esmu pārliecināta, ka . .. viņa nekavējoties brauktu pie tā, ja tikai aicinātu . . .

Viņas stāstu pārtrauca apslāpētas raudas. Mēs ar Virski saskatījāmies un atvadījāmies no sirmās dāmas.

—    Cienījamā, — teicu es uz atvadām, — nepaies ne gads, kad es jums atnesīšu ziņu par znotu. Bet varbūt, — es piebildu nevilšus pasmaidīdams, — tas nokārtosies tā, ka … mēs visi būsim apmierināti… Visi.. . pat tie, kuru šeit nav! …

Vecīte paraudzījās manī jautājošu skatienu, tomēr es nekā neatbildēju. Es vēlreiz atvadījos no viņas un, nejautādami pēc Stavskas, abi ar pārvaldnieku izgājām.

— Ielūkojieties, pan, pie mums biežāk, kaut vai ik vakarus! … — uzsauca vecā dāma, kad mēs jau bijām virtuvē.

Protams, es noteikti ielūkošos … Vai man izdosies kombinācija ar StahuV .. . Dievs to zina. Tur, kur spēlē iejaukta sirds, veltīgi visi aprēķini. Tomēr, es mēģināšu šai sievietei atbrīvot rokas, un arī tas kaut ko nozīmē.

Izgājuši no Stavskas dzīvokļa, mēs ar pārvaldnieku šķīrāmies ļoti apmierināti viens ar otru. Viņš ir lāga virs. Taču kad, atgriezies mājās, es pārdomāju savas apgaitas rezultātus, tad galvu vien saķēru.

Man bija jānoregulē nama ienākumi, un es biju noregulējis • tos tā, ka gada ienākumi noteikti samazinājās par trīs simti rubļiem … Ila! Varbūt toties Stahs ātrāk apdomāsies un pārdos savu ieguvumu, kas viņam nebūt nav vajadzīgs.

Irs visu laiku nīkuļo. Politikā nekādu pārmaiņu, arvien tā pati nenoteiktība . . .

Boleslavs Pruss LELLE I

Redaktors K. Valdmanis. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore I. Gintere. Nodota satikšanai 1963. g. 5. augustā. Parakstīta Iespiešanai 1963. g. 5. oktobri. Papīra formāts 60X84/16. 27,0 riz. iespiedi.; 27,0 uzsk. iespiedi.; 26.17 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks Maksā 80 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā. Padomju bplv. 24. Izdevn. Nr. I6952/D1916. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 731. A (Polu)

4 Lelle, I

1 «Mīlestības lappuse».

1 «Kaut ari tu man sūtīji šo pārbaudījumu, tai ir slavēts tavs vārds mūžu mūžos.»

[1] norādījums uz 1863. gada poļu sacelšanos, kurā piedalījās Vokuļskis.

! «Sūti man mieru no augstumiem, jo es gaidu tavu dievišķīgo palīdzību.»

[3] vilagoša — pilsētiņa septiņkalnē, kur ungāru karaspēks ģenerāļa Gergeja vadībā 1849. gada 13. augustā padevās Paskevičam.

[3] Knmorna — pilsēta un cietoksnis pie Donavas. Pēdējā ungāru pretošanās vieta. Padevās austriešiem likai 1849. g. 25. oktobri.

[4] lai dzivo ungāri!

[5] caur 5o pilsētiņu toreiz gāja robeža starp Galiciju un Polijas karalisti,

4 Zamoscjā alradas cara cietums.

[7] naļevka — iela varšavas ebreju rajona.

[8] git — labi!

[9] «Šveices ieleja» — dārzs varšavā.

[10] Pāvis — cietums Pāvu iela Varšavā.

[11] pruss te apraksta kādu slepenu patriotu sanāksmi, kad gatavojās 1863. gada poļu sacelšanās. Ņemot vērā cara cenzūru, autors par politiskiem notikumiem runā alegorijās.

Content

Pruss Boleslavs Lelle 1

PIRMĀ NODAĻA KADA IZSKATAS FIRMA «J. MINCELIS UN S. VOKUĻSKIS», RAUGOTIES CAUR ALUS PUDELEM

OTRĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA VALSTĪBA

TREŠA NODAĻA VECĀ VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

CETURTĀ NODAĻA ATGRIEŠANAS

PIEKTĀ NODALA PANA DEMOKRATIZĒŠANAS UN LABAKO APRINDU PANAS SAPŅI

SESTA NODAĻA KA PIE VECĀ APVĀRŠŅA PARĀDĀS JAUNI ĻAUDIS

SEPTĪTĀ NODAĻA DŪJIŅA DODAS PRETĪ ČŪSKAI

ASTOTĀ NODAĻA PĀRDOMAS

DEVĪTĀ NODAĻA LAIPAS, UZ KURAM SASTOPAS CILVĒKI NO DAZADAM PASAULĒM

DESMITĀ NODALA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

VIENPADSMITĀ NODAĻA SENI SAPŅI UN JAUNAS PAZĪSANĀS

DIVPADSMITĀ NODAĻA CITU DAKĪSANAS KĀRTOJOT

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA ARISTOKRĀTISKĀS IZPRIECAS

ČETRPADSMITĀ NODAĻA JAUNAVAS SAPŅI

PIECPADSMITĀ NODAĻA KA CILVĒKA DVĒSELI PLOSA KAISLĪBA UN KA — PRĀTS

SEŠPADSMITĀ NODAĻA «VIŅA», «VIŅŠ» UN PĀREJIE

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA DAŽĀDU MALDU SĒKLU UZDĪGŠANA

ASTOŅPADSMITĀ NODALA VECA VEIKALVEŽA NEIZPRATNE, PĀRDZĪVOJUMI UN NOVĒROJUMI

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA PIRMAIS BRĪDINĀJUMS

DIVDESMITĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA