Pruss Boļeslavs

Lelle 2

BOĻESLAVS PRUSS

LELLE II

ROMĀNS

PIRMĀ NODALA PELĒKAS DIENAS UN MOKOŠAS STUNDAS

Ceturtdaļstundu pēc izbraukšanas no Varšavas ar Bidgoščas vilcienu Vokuļski pārņēma divas neparastas, pavisam dažādas izjūtas: viņu apdvesa svaiga gaisa pūsma, bet pats grima divainā letarģijā.

Viņš varēja brīvi kustēties, galva bija skaidra, domas darbojās pareizi un ātri, tikai nekas neinteresēja: ne kas ar viņu kopā brauc, kurp brauc, ne cik tālu brauc. Jo tālāk no Varšavas, jo apatija kļuva lielāka. Tiesa, aiz Pruškovas viņu iepriecināja lietus lāses, kas pa atvērto logu sitās vagonā; vēlāk, aiz Grodziskas, mazliet uzmundrināja pēkšņais pērkona negaiss; Vokuļskis pat vēlējās, lai zibens viņu nospertu. Taču, kad negaiss bija pārgājis, Vokuļskis atkal ieslīga vienaldzībā un nekas viņu neinteresēja, pat tas, ne, ka kaimiņš labajā pusē aizsnaudās viņam uz pleca, bet pretimsēdošais noāva kamašas un novietoja kājas — tīrās zeķēs gan — viņam uz ceļiem.

Ap pusnakti Vokuļskim uznāca tā kā miegs, bet, iespējams, ka tikai vēl dziļāka vienaldzība. Viņš aizsedza vagona lukturi ar aizkaru, pievēra acis un nodomāja, ka līdz ar saules lēktu šī dīvainā apatija pāries. Bet nepārgāja, tieši otrādi, līdz rītam tā bija kļuvusi vēl lielāka un pieņēmās arvien vairāk. Viņš nejutās ne labi, ne slikti, ne šā ne tā. i

Vēlāk viņam prasīja uzrādīt pasi, pēc tam viņš pabrokastoja, nopirka jaunu biļeti, lika pārnest savas mantas uz citu vilcienu un turpināja ceļu. Atkal jauna stacija, atkal pārsēšanās, atkal brauciens … Vagons drebēja un klaudzēja, lokomotīve laiku pa laikam svilpa, apstājās . .. Kupejā parādījās vācu valodā runājoši cilvēki: divi, trīs… Pēc kāda laika poļu valodā runājošie nozuda un vagons pildījās vienīgi ar vāciešiem.

Mainījās arī ainava. Parādījās apžogoti meži, kur koks no koka stāvēja tik vienādā atstatumā kā zaldāti. Nozuda koka mājeles ar salmu jumtiem, un aizvien biežāk parādījās divstāvu mājiņas ar kārniņu jumtiem un dārziņiem. Atkal pietura, atkal ēšana. Kāda milzu pilsēta … Ak, tā laikam Berlīne .. . Atkal ceļā .. . Vagonā joprojām kāpj vācu valodā runājoši cilvēki, bet it kā ar citu akcentu. Tad nakts un miegs … Nē, tas nav miegs, tikai tā pati apatija.

Kupejā ienāk divi franči. Ainava aiz loga pavisam pārvērtusies — plaši klajumi, pakalni, vīna dārzi. Šur un tur vecas, bet vēl stipras, kokos ieaugušas, it kā efejās ievīstītas lielas divstāvu mājas. Atkal bagāžas pārbaude. Pārsēšanās. Vagonā ienāk divi franči un viena francūziete, bet trokšņo par desmit. Redzams, ka tie ir labi audzināti cilvēki, tomēr, tas viņus nelraucē skaļi smieties, vairākkārt pārsēsties un atvainoties Vokuļskim, par ko — viņš pat nezina.

Kādā stacijā Vokuļskis raksta Suzinam kartiņu: «Paris, Grand Hotel,» — un nodod to kopā ar kādu naudas zīmi vagona konduktoram, nerūpēdamies ne par to, cik iedevis, ne par to, vai telegrama nonāks galā. Nākamajā stacijā kāds iespiež viņam saujā veselu žūksni naudas zīmju, viņš brauc tālāk. Vokuļskis redz, ka atkal pienākusi nakts un atkal viņu pārņem ne īsti snaudiens, ne īsti apziņas zudums.

Acis aizvērtas, un pats viņš domā, ka guļ, ka šī dīvainā vienaldzības sajūta pāries Parīzē.

«Parīze! … Parīze! …» viņš atkārto miegā. «Tik daudz gadu es sapņoju par to. Gan pāries … Viss pāries! ..

Ir desmit no rīta, atkal jauna stacija. Vilciens apstājas zem nojumes; kņada, klaigāšana, skraidīšana. Vokuļskim metas virsū uzreiz trīs franči, piedāvādami savus pakalpojumus. Pēkšņi kāds viņu saķer aiz rokas.

— Nu, Staņislav Petrovič, tava laime, ka atbrauci! …

Brīdi Vokuļskis raugās kādā milzī ar sarkanu seju, gaišbrūnu bārdu un beidzot saka:

—    Ā, Suzins!

Viņi apskaujas. Suzinu pavada divi franči, viens paņem no Vokuļska kvīti bagāžas izņemšanai.

—    Tava laime, ka atbrauci, — Suzins atkārto, vēlreiz noskūpstīdams Vokuļski. — Domāju, ka bez tevis beigas būs ar mani Parīzē …

«Parīze …» domā Vokuļskis.

—    Ne jau par mani ir runa, — Suzins turpina. — Tu savā kraupainajā šļahtā esi kļuvis tik lepns, ka par mani vairs nemaz nebēdā. Bet tevis paša dēļ žēl aizlaist garām tādu naudu … Tu būtu zaudējis tūkstošus piecdesmit…

Abi franči, kas pavada Suzinu, atkal parādās un paziņo, ka varot braukt. Suzins paņem Vokuļski zem rokas un izved laukumā, kur stāv milzums omnibusu kā arī vienjūgi un divjūgi, kuros kučieri novietojušies vai nu priekšā, vai aizmugurē. Pagājuši dažus soļus, viņi apstājās pie divjūga ar sulaini pie durtiņām. Viņi iesēžas un dodas ceļā.

—    Skaties, — rāda Suzins, — tā ir Lafajeta iela, bet tur Madženta bulvāris. Mums visu laiku jābrauc pa Lafajeta līdz viesnīcai operas tuvumā. Es tev saku: pasaka, ne pilsēta! Nu, bet kad tu redzēsi Elizejas laukus un dārzu starp Sēnu un Rivolī… Ek, es tev teikšu: pasaka, ne pilsēta! Tikai sievietēm turnīras pārāk lielas. Bet šeit jau cita gaume .. Es nevaru vien nopriecāties, ka tu atbrauci; piecdesmit vai pat vēl vairāk tūkstošu, tas nav nieks … Redz, kur opera, bet te Kapucīnu bulvāris un, lūk, arī mūsu būda …

Vokuļskis uzlūko milzīgu, ķīlveidīgu sešstāvu ēku, kam trešo stāvu apjož dzelzs balustrāde; ēka iziet uz platu, jauniem kokiem apstādītu ielu, kurā mudž omnibusi, pajūgi, jātnieki un gājēji. Kustība te tik liela, it kā vismaz puse Varšavas iedzīvotāju būtu saskrējuši noskatīties kādā notikumā; iela gluda kā parkets. Vokuļskis saprot, ka atrodas pašā Parīzes centrā, tomēr neizjūt ne saviļņojumu, ne ziņkārību. Viss viņam vienaldzīgs.

Pajūgs iebrauc lieliskos vārtos, sulainis atver durtiņas, un viņi izkāpj. Suzins paņem Vokuļski zem rokas un ieved mazā istabiņg, kas pēc mirkļa sāk celties augšup.

•— 't'as ir lifts, — paskaidro Suzins. — Man šeit ir divi numūri. Viens otrajā stāvā par simt frankiem dienā, otrs — ceturtajā par desmit frankiem. Tev es ari noņēmu par desmit frankiem. Neko darīt — izstāde! . ..

Viņi iziet no lifta gaitenī un pēc brīža jau atrodas elegantā istabā ar mahagonija koka mēbelēm, platu gultu zem baldahīna un skapi ar milzīgu spoguli durvju vietā.

—   Apsēdies, Staņislav Petrovič! Varbūt tu gribi ko iekost vai iedzert, šeit vai zālē? Tā, piecdesmit tūstoši lavi . . . Esmu ļoti apmierināts …

—   Saki man, — pirmo reizi ierunājās Vokuļskis, — par ko īsti es saņemšu tos piecdesmit tūkstošus? .. .

—    Varbūt vēl vairāk.

—    Labi, bet par ko?

Suzins iemetas atzveltnī, sakrusto rokas uz vēdera un sāk nevaldāmi smieties.

—    Par to, ka tu tā jautā! … Cits nejautātu — par ko saņemšu, dod tik šurp … Bet tu vienīgais gribi zināt — par ko nopelnīsi tādu naudu? Ak tu balodīti manu! . . .

—    Tā nav atbilde.

—    Tūlīt tev atbildēšu, — Suzins saka. — Pirmkārt, par to, ka tu man jau Irkutskā pirms četriem gadiem apskaidroji prātu. Nebulu tevis, nebūtu šodien arī es tas, kas esmu. Bet es, Staņislav Petrovič, neesmu no jūsējiem: es labu atmaksāju ar labu…

—    Arī tā nav atbilde, — Vokuļskis neatlaidās.

Suzins paraustīja plecus.

—    Šeit, šinī istabā, tu paskaidrojumus no manis neprasi, bet lejā pats visu sapratīsi. Var gadīties, ka es nopērku mazliet Parīzes galantērijas, bet var gadīties, ka ap piecpadsmit tirdzniecības kuģu. Es franciski nejēdzu ne tik, cik melns aiz naga, tāpat arī vāciski ne, tāpēc man nepieciešams tāds cilvēks kā tu . . .

—    Man par kuģiem nav ne mazākās saprašanas.

—    Vari būt mierīgs. Gan šeit atradīsim inženierus — i dzelzceļa, i jūras, i kara lietās .. . Par viņiem man maza rūpe, galvenais, lai man būtu cilvēks, kas runātu manā vietā un manā labā. Ko tur tik daudz, ielāgo tikai: kacl nokāpsim lejā, tu skaties un klausies ar abām ausīm, bet, kad iziesim no turienes, aizmirsti visu, it kā nekas nebūtu bijis. To tu, Staņislav Petrovič, spēsi, bet par pārējo nevaicā. Es nopelnīšu desmit procentus, tev došu desmit procentus no savas peļņas, un lieta darīta. Bet kādēļ, kam un pret ko — nevaicā.

Vokuļskis klusēja.

—   Četros pie manis ieradīsies amerikāņu un franču fabrikanti. Nokāpsi lejā? —jautāja Suzins.

—    Labs ir.

—    Bet tagad pavizināsimies pa pilsētu?

—    Nē. Tagad iešu gulēt.

—    Nu, lai notiek. Ljam uz tavu numuru. „

Viņi atstāja Suzina istabu un dažus soļus tālāk nonāca atkal gluži līdzīgā istabā; Vokuļskis iemetās gultā, Suzins uz pirkstu galiem izgāja un aizvēra durvis.

Kad Suzins bija prom, Vokuļskis aizvēra acis un centās iemigt. Varbūt, ne tik daudz aizmigt, cik atvairīt kādu uzmācīgu domu, kuras dēļ bija bēdzis no Varšavas. Kopš kāda brīža viņam jau šķita, ka tās vairs nav, ka tā palikusi tur un noraizējusies meklē viņu, klīzdama no Krakovas priekšpilsētas ielas līdz Ujazdovskas alejām.

«Kur viņš ir? . . . Kur viņš ir? …» tā čukstēja.

«Bet ja nu tā lidos man pakaļ?…» Vokuļskis jautāja sev. «Nu, diez vai tā mani tagad atradīs tik lielā pilsētā, tik milzīgā viesnīcā …»

«Bet ja nu tā mani jau meklē? …» viņam iešāvās prātā.

Vokuļskis vēl ciešāk aizmiedza plakstus un sāka šūpoties uz matrača, kas viņam likās neparasti plats un sevišķi atsperīgs. Viņa uzmanību saistīja divēji trokšņi. Aiz durvīm viesnīcas gaitenī skraidīja un čaloja, it kā šai brīdi tur kaut kas būtu atgadījies; aiz loga uz ielas nepārtraukti dunēja, tur bija dzirdama kariešu rīboņa, zvaniņu šķindoņa, cilvēku balsis, svilpieni, šāvieni un diezin kas vēl, bet tas viss klusināti un tālu.

Vēlāk viņam šķita, ka logā būtu ieskatījusies kāda ēna, pēc tam, ka pa garo gaiteni kāds staigā no durvīm uz durvīm, klauvē un taujā:

«Vai viņš šeit nav? …»

Kāds tiešām staigāja klauvēdams un pat pieklauvēja pie Vokuļska durvīm, bet, nesaņēmis atbildi, aizgāja tālāk.

«Neatradis mani! … Neatradīs …» nodomāja Vokuļskis.

Piepeši viņš atvēra acis, un mati viņam uz galvas sacēlās stāvus. Sev pretim viņš ieraudzīja tādu pašu istabu kā savējo, tādu pašu gultu ar baldahīnu un tanī… pats sevi!… Tas bija viens no spēcīgākajiem triecieniem, kādu viņam bija nācies piedzīvot — paša acīm pārliecināties, ka tur, kur bija cerējis būt pilnīgi viens, atrodas neizbēgams liecinieks … viņš pats!…

«Kāda oriģināla spiegošana …» Vokuļskis rūca. «Cik muļķīgi šie skapji ar spoguļiem.»

Vokuļskis pietrūkās no gultas — tai pašā acumirklī pietrūkās arī viņa dubultnieks. Vokuļskis pieskrēja pie loga — tas arī. Vokuļskis drudžaini atvēra čemodānu, lai pārģērbtos — arī tas sāka pārģērbties, redzams, gatavodamies iziet uz pilsētu.

Vokuļskis izjuta nepieciešamību bēgt prom no šīs istabas. Rēgs, kura dēļ viņš bēga no Varšavas, bija jau klāt un stāvēja aiz durvīm.

Vokuļskis nomazgājās, uzvilka tīru veļu, pārģērbās. Bija tikko pusviens.

«Vēl trīsarpus stundas!» viņš nodomāja. «Ko lai ar tām sadara …»

Tikko viņš pavēra durvis, parādījās sulainis:

— Monsieur? …

Vokuļskis lika aizvadīt sevi līdz kāpnēm, iedeva sulainim franku un noskrēja no ceturtā stāva lejā kā cilvēks, kam dzenas kāds pakaļ.

Viņš izgāja pa vārtiem un apstājās uz ietves. Plata, kokiem apdēstīta iela. Vienā pašā mirklī viņam garām aiztrauc piecas sešas ekipāžas un dzeltens omnibuss — bāztin piebāzts ar braucējiem kā iekšā, tā uz jumta. Pa labi, kaut kur ļoti tālu uz priekšu, redzams laukums, pa kreisi, pie viesnīcas, — neliela audekla nojume, bet zem tās pie apaļiem galdiņiem apmetušies sievietes un vīrieši gandrīz uz pašas ietves un dzer kafi ju. Vīrieši dziļi izgrieztos svārkos ar ziediem vai rozetēm pogcaurumos, sēž, augsti kāju pār kāju pārmetuši, tieši kā tas klājas, atrodoties kaimiņos sešstāvu namam; sievietes trauslas, sīkas, melnīgsnējas, ugunīgiem skatieniem, bet ģērbušās vienkārši.

Vokuļskis dodas pa kreisi un aiz šīs pašas ēkas stūra pie viesnīcas redz otru nojumi un atkal cilvēkus, kas kaut ko dzer, gandrīz blakus ietvei. Seit sēž cilvēku simts, ja ne vairāk; vīrie'.i< m nekaunīgas sejas, sievietes ļoti rosīgas, draudzīgas un sirMili:i vlrnkfliMis. Cits pēc cita garām ripo vienjūgi un divjūgi, i:n|<\|n phi'.mii ncpiirtmukti veļas uz abām pusēm, garām trauc dzelteni un zaļi omnibusi, tiem savukārt ceļu aizšķērso brūni, un visi tie pieblīvēti, visiem uz jumtiem pilns pasažieru.

Vokuļskis stāv laukuma vidū, no kura izstaro septiņas ielas. Viņš pārskaita tās vienreiz, otrreiz — septiņas ielas. .. Kurp iet? … Laikam uz koku pusi… Iepretī divas ielas, kas šķērso viena otru taisnā leņķī, kokiem apstādītas . ..

«Iešu gar viesnīcu,» Vokuļskis nolemj.

Viņš iztaisa puspagriezienu pa kreisi un pārsteigts apstājas.

Tālumā pa kreisi redzama kāda varena celtne.

Pirmajā stāvā rinda arkādu un statuju, otrajā — milzīgas kolonas no akmens un mazākas no marmora ar apzeltītiem kapiteļiem. Stūros, jumta augstumā, ērgļi un apzeltītas statujas, kas paceļas virs apzeltītām auļojošu zirgu figūrām. Sākumā jumts lēzens, tālāk paceļas kupols, kas beidzas ar kroni, bet vēl augstāk — trīsšķautņu jumtiņš, kura virsotni arī rotā figūru grupa. Visur marmors, bronza, zelts, visur kolonas, statujas un bareljefi …

«Opera?…» prāto Vokuļskis. «Bet šeit jau vairāk marmora un bronzas nekā visā Varšavā! …»

Vokuļskis atceras savu veikalu, pilsētas rotu, pietvīkst un iet tālāk. Viņš jūt, ka Parīze jau pie pirmā soļa viņu nomākusi, un ir ar to apmierināts.

Ekipāžu, omnibusu un gājēju kustība pieņem draudošus apmērus. Ik pēc pāris soļiem verandas, apaļi galdiņi uz ietvēm un pie tiem sēdoši cilvēki.. Aiz ekipāžas, kam aizmugurē piemeties sulainis, ripo suņa vilkti ratiņi, te garām aizsteidzas omnibuss, tad divi nesēji ar nastām, tad lielāki divriči, pēc tam dāma ar kungu jāšus un atkal nebeidzama ekipāžu virkne. Tuvāk ietvei stāv ratiņi — vieni ar ziediem, otri ar augļiem, iepretim tiem pīrādziņu pārdevējs, avīžu iznēsātājs, lietotu mantu tirgotājs, nažu trinējs, grāmatu iznēsātājs …

—    M'rchand el'habits …

—    «Figaro»! …

—    Exposition! …

—    «Guide Parisien»!… Trois francs!… Trois francs!…[1]

Kāds iespiež Vokuļskim rokā grāmatu, viņš samaksā trīs frankus un pāriet uz pretējo ielas pusi. Viņš soļo ātri, tomēr redz, ka visi viņam traucas garām — braucēji un gājēji. Protams, tā ir vispārēja sacensība; Vokuļskis pieliek soli, un, lai gan vēl nevienu nav pieveicis, jau pievērš sev apkārtējo uzmanību. Pirmie viņam uzbrūk avīžu un grāmatu iznēsātāji, sievietes uz viņu skatās, vīrieši par viņu zobgalīgi smaida. Pats jūt, ka viņš, Vokuļskis, kas sacēlis tādu troksni Varšavā, šeit ir nedrošs kā mazs bērns un … viņam tā ir tik labi … Ak, kā viņš vēlētos atkal kļūt par bērnu un būt tais tālajos laikos, kad tēvs apspriedās ar saviem draugiem, kur viņu nodot: skolā vai mācībā pie tirgotāja?

Šai vietā iela liecas mazliet pa labi. Vokuļskis pirmoreiz šeit redz četrstāvu namu, un jūtas aizkustināts. Četrstāvu nams starp sešstāvu namiem!… Kāds patīkams pārsteigums…

Piepeši garām aizrit pajūgs ar grūmu uz bukas, tanī sēž divas sievietes. Viena viņam gluži sveša, otra …

— Viņa?… — čukst Vokuļskis. — Neiespējami!…

Un tomēr Vokuļskis jūt, ka spēki viņu atstāj. Par laimi blakus ir kafejnīca. Viņš atmetas krēslā pie pašas ietves, parādās viesmīlis, kaut ko jautā, pēc tam atnes mazagranu. Tai pašā brīdī kāda puķu pārdevēja piesprauž viņam pie svārkiem rozi, bet avīžu iznēsātājs noliek priekšā «Figaro».

Vokuļskis pasviež meitenei desmit frankus, avīžniekam — franku, dzer mazagranu \in sāk lasīt.

«Viņas karaliskā augstība karaliene Izabella …»

Vokuļskis saņurca avīzi un iebāž to kabatā, samaksā par mazagranu un neizdzēris pieceļas no galdiņa. Viesmīlis raugās viņā caur pieri, divi kaimiņi, rotaļādamies ar saviem tievajiem spieķīšiem, pārmet kāju pār kāju vēl augstāk, bet viens no viņiem uzbāzīgi raugās Vokuļski caur monokli.

«Kas būtu, ja es šim švītam liktu pa ausi?» domā Vokuļskis. «Rīt pat divkauja un viņš varbūt nogalinātu mani… Bet ja nu es nogalinātu viņu? …»

Vokuļskis pagāja cieši garām švītam un paraudzījās tam acīs. Frantam vienā mirklī monoklis izkrita no acs un zobgalīgais smaidiņš nodzisa kā nebijis.

Vokuļskis iet tālāk un vērīgi pētī ēkas. Kādi veikali! … Pat visniecīgākie daudzkārt lieliskāki par viņa, kas Varšavā tiek dēvēts par skaistāko. Nami no tēsta akmens; gandrīz katrā stāva lieli balkoni vai balustrādes, kas apjož visu stāvu.

«Parīzē tiešām izskatās tā, it kā visi tās iedzīvotāji justu nepieciešamību satikties, ja ne kafejnīcās, tad uz balkoniem,» Vokuļskis prāto.

Arī jumti tādi neparasti — stāvi, pārslogoti skursteņiem un piespraudīti skārda skurstenīšiem un smailēm. Arī gar ielām ik uz soļa slejas te koks, te laterna, te kiosks vai kblona ar bumbu galā. Dzīve te verd ar tādu sparu, ka, nespēdama iekļauties' nebeidzamā ekipāžu un cilvēku trauksmē, sešstāvu mūra namu celšanā, tā liek sevi manīt ik uz soļa, palodama no sienām statuju vai bareljefu tēlos, no jumtiem strēļu veidā, bet ielās neskaitāmu kiosku izskatā.

Vokuļskim šķiet, ka viņš no stāvoša ūdens pēkšņi iekritis mutuļojošā, kas «krāc un šņāc, šļakato» … Viņš, nobriedis un pierastā vidē pat uzņēmīgs cilvēks, šeit jūtas kā flegmātisks bērns, kam imponē viss un visi.

Bet visapkārt viņam nepārtraukti «rēc un mutuļo, šņāc un šļakato»; un gala neredz ne pūlim, ne pajūgiem, ne kokiem, ne mirdzošām vitrīnām un pat ielai ne. Pamazām Vokuļska uztvere notrulinās. Viņš vairs nedzird garāmgājēju skaļās sarunas, kļūst kurls pret ielas pārdevēju klaigām, beidzot arī pret ratu rīboņu. Tad viņam sāk likties, ka reiz jau kur redzējis tādas mājas, tādu rosību un tādas kafejnīcas; vēlāk viņš nāk pie slēdziena, ka tas nav nekas sevišķs, un beidzot pamostas kritikas spēja un viņš saka sev: lai gan Parīzē biežāk nekā Varšavā dzirdamā franču valoda, tomēr šejienes akcents ir sliktāks un izruna neskaidrāka.

Tā prātodams, viņš sāk iet lēnāk un negriež vairs ceļu pretimnācējiem. Un, kad viņam šķiet, ka franči sāks rādīt uz viņu ar pirkstiem, pārsteigts pamana, ka tagad tie pievērš aizvien mazāk uzmanības. Pavadījis vienu stundu šīs pilsētas ielās, viņš bija kļuvis milzīgā Parīzes okeānā par parastu, pilienu.

— Tā arī labāk! — viņš norūca.

Līdz šim nami pa labi un pa kreisi ik pa gabalam atkāpās, atsegdami te vienu, te otru blakus ieliņu. Tagad tie, saslēgušies nepabrauktā sienā, stiepjas veseliem kvartāliem. Kļuvis nemierīgs, Vokuļskis sāk soļot ātrāk un beidzot sev par lielu apmierinājumu sasniedz šķērsielu, pagriežas mazliet pa labi un lasa: «Rue St. Fiacre.»

Vokuļskis pasmaidīja, jo viņam bija ienācis prātā kāds Pola de Koka romāns. Atkal šķērsiela, un viņš atkal lasa: «Rue de Sentier.»

«Nezinu,» viņš nosaka pie sevis.

Dažu desmitu soļu atstatumā viņš redz: «Rue Poissonniēre», kas viņam atgādina kādu krimināllietu, bet pēc tam cita citai seko mazas ieliņas, kuras iziet uz teātri «Gymnase».

«Kas tad tas?» viņš domā, ieraudzījis pa kreisi milzīgu ēku, kura nelīdzinās nevienai līdz šim redzētajai. Tas ir gigantisks akmens kubs ar velvju vārtiem. Acīm redzot, šie vārti novietoti divu ielu krustojumā. Blakus tiem — būda, pie kuras apstājas omnibusi, bet gandrīz pretim — kafejnīca un ietve, ko no ielas šķir zema dzelzs balustrāde.

Dažu simtu soļu atstatumā otri līdzīgi vārti, bet starp tiem plata iela, kas aiztek pa labi un kreisi. Kustība šeit vēl rosīgāka: te virzās trīs dažādi tramvaji un omnibusi.

Vokuļskis pamet skatienu pa kreisi un atkal redz divas rindas laternu, divas rindas kiosku, divas rindas koku un divas rindas sešstāvu namu, kas aizstiepjas Krakovas priekšpilsētas un Jaunās pasaules ielu garumā. Galu tām nevar saskatīt, tikai kaut kur tālu tālu iela tiecas pret debesīm, jumti pieplok pie zemes un viss izzūd.

«Kaut arī man būtu jānomaldās un jānokavē apspriede, es došos tanī virzienā! …» nolemj Vokuļskis.

Pagriezienā viņam garām aizsteidzas jauna sieviete, kuras augums un gaita satrauc Vokuļski.

«Viņa? … Nē … Pirmkārt, viņa palika Varšavā, un, otrkārt, jau otru tādu sastopu … Tikai maldi …»

Tomēr, viņš zaudē spēkus un pat atmiņu. Stāv divu kokiem apstādītu ielu krustojumā un nespēj atcerēties, no kuras puses nācis. Vokuļski sagrābj paniskas bailes, kādas pārņem mežā apmaldījušos cilvēkus; par laimi tuvojas kariete un ormanis ļoti draudzīgi uzsmaida viņam.

—    Grand Ilotel, — sēzdamies saka Vokuļskis.

Ormanis piesviež roku pie cepures un uzsauc:

—   Uz priekšu, Lizete! … Sis cēlais ārzemnieks par pūlēm izsauks mums krūzi alus.

Tad, iesāņus pagriezies pret Vokuļski, viņš saka:

—    Viens no diviem, pilsoni: vai nu tikko šodien iebraucāt, vai ari esat krietni pabrokastojis? …

—    Šodien iebraucu, — atbild Vokuļskis, uz kuru nomierinoši iedarbojas ormaņa apaļā, sārtā, bezbārdainā seja.

—    Un mazdrusciņ iedzērāt, to uzreiz var redzēt, — ormanis piezīmē. — Bet vai taksi zināt? …

—    Nav svarīgi.

—    Uz priekšu, Lizete! … Tieši pa manai gaumei šis ārzemnieks, es domāju, ka tikai tādiem kā viņš jāierodas uz mūsu izstādi. Bet vai jūs, pilsoni, esat pārliecināts, ka mums jābrauc uz Grand HoteI? … — viņš griežas pie Vokuļska.

—    Pilnīgi.

—   Uz priekšu, LizeteI Sis ārzemnieks iedveš man cienību. Vai jūs gadījumā neesat berlīnietis? …

—    Nē.

Ormanis bridi vēro Vokuļski, tad saka:

—    Jo labāk jums. Patiesībā man nav nekādu pretenziju pret prūšiem, kaut gan viņi atņēma mums Elzasu un nokampa pamatīgu gabalu no Lotringijas, taču ne acu galā neciešu, ka man aiz muguras sēž vācietis. No kurienes tad jūs, pilsoni?

—    No Varšavas.

—   Ah, Јa! … Skaista zeme … Bagāta zeme … Uz priekšu, Lizete! … Tātad jūs esat polis? … O, es pazīstu poļus! … Lūk, operas laukums, pilsoni, un te Grand Holel…

Vokuļskis pasvieda ormanim trīs frankus, pa galvu pa kaklu iemetās vārtos, bet no turienes — uz ceturto stāvu. Tikko viņš apstājās pie sava numura durvīm, smaidīdams parādījās sulainis un pasniedza viņam zīmīti no Suzina, kā arī paciņu vēstuļu.

—    Pie jums daudz apmeklētāju … un daudzas apmeklētājas! — sacīja sulainis, šķelmīgi lūkodamies Vokuļski.

—    Kur viņi ir?

—   Gan pieņemamā istabā, gan bibliotēkā, gan zālē … 2umāra kungs jau deg nepacietībā …

—    Kas ir šis Žumāra kungs? — vaicāja Vokuļskis.

—    Jūsu un S j u z e n a kunga maršals … Ļoti spējīgs cilvēks un varētu izdarīt jums lielus pakalpojumus, ja būtu drošs tā par…. frankiem tūkstoš… — tikpat šķelmīgi turpināja sulaini^!

—    Kur viņš ir?

—    Otrajā slāvā, jūsu pieņemamā istabā. Zumāra kungs ir ļoti spējīgs cilvēks, bet arī es varu izrādīties noderīgs jūsu ekselencei, kaut ari saucos Millers. Patiesībā es esmu elzasietis un zvēru pie sava goda, neņemtu no jums ne vienu su, bet vēl piemaksātu klāt desmit frankus dienā, ja mēs reiz tiktu galā ar šiem prūšiem.

Vokuļskis iegāja savā istabā.

—    Galvenais, jūsu ekselence, sargieties no tās baroneses, kas jūs gaida biliotekā, lai gan teicās ierasties tikai ap trijiem … Zvēru, ka viņa ir vāciete … Ne velti es esmu elzasietis!

Pēdējos vārdus Millers teica klusinātā balsi un atkāpās gaitenī.

Vokuļskis atvēra Suzina zīmīti un lasīja:

«Apspriede sāksies tikai astoņos, tātad tev ir pietiekami daudz laika, tāpēc nokārto darīšanas ar apmeklētājiem, sevišķi ar sievietēm. Es nudien esmu jau par vecu, lai visiem viņiem spētu iztapt.»

Vokuļskis sāka izskatīt vēstules. Lielākoties tās bija tirgotāju, frizieru un zobārstu reklāmas, lūgumi pabalstīt, priekšlikumi atklāt kaut kādus noslēpumus, pat pestīšanas armijas uzsaukums.

Starp daudzajām vēstulēm Vokuļski jo sevišķi pārsteidza sekojoša satura raksts:

«Jauna, eleganta un skaista persona grib kopā ar jums aplūkot Parīzi; izdevumi uz pusēm. Atbildi atstāt pie viesnīcas šveicara.»

—    Oriģināla pilsēta! — Vokuļskis norūca.

Otra — vēl interesantāka vēstule nāca no baroneses — tās pašas, kurai it kā trijos vajadzēja ierasties uz tikšanos bibliotēkā.

—    Tātad pēc pusstundas .. .

Vokuļskis piezvanīja un lika atnest sev uz numuru brokastis. Pēc dažām minūtēm galdā bija šķiņķis, olas, bifšteks, kāda neparasta zivs, vairākas pudeles dažādu dzērienu un kanna ar melnu kafiju. Vokuļskis ēda ar īstu vilka apetīti, nepēla arī dzērienus un tad lika Milleram pavadīt sevi uz pieņemamo istabu.

Sulainis izgāja viņam līdzi gaitenī, piespieda zvana pogu, kaut ko pasacīja ruporā un ieveda Vokuļski liftā. Pēc mirkļa Vokuļskis jau bija otrajā stāvā un, tiklīdz pavēra durvis, viņa priekšā iznira cienījams vīrietis ar nelielām Ūsiņam, frakā un baltā kaklasaitē.

Zumārs … — viņš palocījies stādījās priekšā.

Viņi pagājās pa gaiteni dažus soļus uz priekšu, un Zumārs atvēra durvis uz krāšņu salonu. Vokuļskis bezmaz atrāvās atpakaļ, ieraudzījis zeltītās mēbeles, milzīgos spoguļus un bareljefiem rotātās sienas. Istabas vidū stāvēja liels, ar greznu galdsegu pārklāts un papīriem piekrauts galds.

—    Atļausiet ievest apmeklētājus? — Zumārs jautāja. — Sie, man šķiet, nav bīstami. Tikai attiecībā uz baronesi… iedrošinos pievērst jūsu uzmanību . . . Viņa gaida bibliotēkā.

Viņš paklanījās un cienīgā gaitā iegāja blakuszālē, kas, šķiet, kalpoja par uzgaidāmo telpu.

«Vai tikai es, pie velna, neesmu iepinies kādā dēkā?» nodomāja Vokuļskis.

Tikko Vokuļskis bija atsēdies krēslā un sācis skatīt papīrus, parādījās sulainis gaiši zilā ar zeltu izšūtā frakā un pasniedza viņam uz paplātes vizītkarti. Uz vizītkartes bija uzrakstīts «Pulkvedis» un blakus kāds Vokuļskim nekā neizsakošs uzvārds.

-— Lūdziet.

Pēc brīža parādījās stalta auguma vīrietis ar sirmu ķīļbārdiņu, tādām pašām ūsām un sarkanu lentīti pie svārku atloka.

—    Zinu, ka jums maz laika, tāpēc būšu lakonisks, — viegli paklanījies, sacīja ienācējs. — Parīze no visiem viedokļiem ir brīnišķīga pilsēta: gan izpriecu, gan mācīšanās ziņā, tomēr te nepieciešams pieredzējis gids. Tā kā es pārzinu visus muzejus, galerijas, klubus, pieminekļus, oficiālās un privātās iestādes, vārdu sākot, visu . .. tāpēc, ja jums būs vajadzība …

—   Esiet tik laipni un atstājiet savu adresi, — Vokuļskis atbildēja.

—    Es pārvaldu četras valodas, man ir pazīšanās mākslinieku, literātu, zinātnieku un rūpnieku aprindās …

—   Šai mirkli es nevaru jums dot atbildi, — Vokuļskis viņu pārtrauca.

17

—. Vai man pienākt vai gaidīt uz jūsu uzaicinājumu? — apmekretājs vaicāja.

—    Jā, es jums atbildēšu rakstiski.

—    Ceru, ka neaizmirsīsiet mani, — atbildēja viesis, piecēlās un paklanījies izgāja.

Sulainis atnesa otru vizītkarti, un tūlīt arī parādījās otrs apmeklētājs. Tas bija tukls un sārts cilvēciņš un atgādināja zīda audumu veikala īpašnieku. Atstatumu no durvīm līdz galdam viņš veica nepārtraukti klanīdamies.

—    Ko jūs vēlaties? — Vokuļskis uzrunāja viņu.

—    Kā, un jūs, izlasījis uzvārdu — Eskabo neuzminējāt? … Hanibals Eskabo! … — viesis izbrīnījās. — Eskabo šautenes ugunsspēja ir septiņpadsmit šāvieni minūtē; bet paraugs, kuru man ir tas gods demonstrēt jums, izmet trīsdesmit lodes …

Vokuļska sejā bija redzams tāds pārsteigums, ka arī Ilanibals Eskabo nonāca neizpratnē.

—    Domāju, ka neesmu kļūdījies? — viņš jautāja.

—    Jūs esat kļūdījies, — Vokuļskis atbildēja. — Es esmu galantērijas tirgotājs un šautenes mani ne mazākā mērā neinteresē.

—    Bet man sacīja… slepeni… — uzsvērdams teica Eskabo, — ka kungi…

—    Jūs esat informēts nepareizi.

—    Ak! Tādā gadījumā atvainojos … Tas varbūt bija citā numurā … — sacīja apmeklētājs, kāpdamies atpakaļ un klanīdamies.

Atkal parādījās gaišzilā fraka un baltās bikses -— un jauns apmeklētājs — šoreiz mazs, sīks, tumšs, ar nemierīgu skatienu. Viņš gandrīz skriešus pieskrēja pie galda, atkrita krēslā, atskatījās uz durvīm un, pievirzījies tuvāk Vokuļskim, ierunājās klusinātā balsī.

—    Jūs droši vien esat pārsteigts, bet… tā ir ļoti svarīga lieta . .. pārāk svarīga .. Sais dienās es izdarīju milzīgu atklājumu attiecībā uz ruleti… Vajag tikai sešas vai septiņas reizes pēc kārtas divkāršot likmi …

—    Atvainojiet, bet es ar to nenodarbojos, — Vokuļskis pārtrauca viņu.

—    Jūs varbūt man neuzticaties?.. Tas ir pavisam dabiski … Bet man ir līdzi maza rulete … Varam izmēģināt.. .

—    Atvainojiet, bet man pašlaik nav vaļas.

—    Tikai trīs minūtes … minūti.. .

—    Ne pusminūtes.

—   Kad lai es pienāku? — jautāja viesis, redzami zaudējis savu pašpaļāvību.

—    Katrā gadījumā ne tik drīz.

—   Tad vismaz aizdodiet man simt franku publiskiem mēģinājumiem …

—   Varu piedāvāt piecus, — atbildēja Vokuļskis, sniedzoties kabatā.

—    O, nē, kungs, pateicos… Es neesmu nekāds avantūrists … Tomēr … dodiet ar … rīt es atnesīšu … Bet jūs tikmēr varēsiet pārdomāt. ..

Nākamais apmeklētājs — pamatīgu apmēru cilvēks ar veselu rindu miniatūrordeņu uz svārku atloka — Vokuļska izvēlei piedāvāja filozofijas doktora diplomu, ordeni vai titulu un šķita ļoti izbrīnījies, kad viņa piedāvājumi tika atraidīti. Viņš aizgāja pat neatsveicinājies.

Pēc viņa iziešanas iestājās dažu minūšu garš starpbrīdis. Vokuļskim likās, ka viņš uzgaidāmajā istabā dzird sievietes tērpa čaukstoņu. Viņš saspringti ausījās … Šai brīdī sulainis pieteica baronesi. ..

Atkal gara pauze, un salonā parādījās tik daiļa un izsmalcināta sieviete, ka Vokuļskis nevilšus piecēlās no krēsla. Viņai varēja būt tā ap četrdesmit: iznesīgs augums, ļoti pareizi sejas vaibsti, aristokrātiskās manieres.

Klusēdams Vokuļskis norādīja dāmai uz krēslu. Kad viņa apsēdās, Vokuļskis ievēroja, ka viņa ir satraukta un plūkā izšūtu mutautiņu. Piepeši, lepni raudzīdamās Vokuļskim acīs, baronese ierunājās:

—    Vai jūs mani pazīstat?

—    Nē, kundze.

—    Un neesat pat redzējis manus portretus?

—    Nē.

—   Tātad jūs droši vien nekad neesat bijis ne Berlīnē ne Vīnē?

—    Neesmu.

Dāma atviegloti nopūtās.

—    Jo labāk, — viņa sacīja, — tad es būšu drošāka. Es neesmS baronese … esmu pilnīgi kaut kas cits. Bet tas nav svarīgi. Šobrīd esmu nonākusi grūtā stāvoklī… man nepieciešami

divdesmit tūkstoši franku … Bet, tā lca šejienes lombardos es negribu atstāt savas dārglietas, tad … Jūs saprotat?

—    Nē, kundze.

—    Es … es varu pārdot svarīgu noslēpumu …

—    Man nav pilnvaru iegādāties noslēpumus, — jau apmulsis atbildēja Vokuļskis.

Dāma sakustējās krēslā.

—    Jums nav pilnvaru? . . . Kādēļ tad jūs esat šeit ieradies? … — viņa jautā ja smīnēdama.

—    Un tomēr man nav tiesību.

Dāma piecēlās.

—    Seit, — viņa uzbudināta sacīja, — ir adrese, pēc kuras var pieteikties pie manis divdesmit četru stundu laikā, bet šeit. . . zīmīte, kas, iespējams, liks jums apdomāties … Sveiki.

Viņa izgāja, tērpam čaukstot. Vokuļskis pievērsās zīmītei un atrada tur sīkas ziņas par sevi un Suzinu, kādas parasti tiek ierakstītas pasēs.

«Nu protams!» viņš nodomāja. «Millers ieskatījies manā pasē un iztaisījis norakstu, pat ar kļūdām… «V o k ļ u s k i s»! . . . Velns parāvis, viņi uzskata mani par bērnu, vai? …»

Tā kā apmeklētāji vairs nenāca, Vokuļskis iesauca pie sevis Zumāru.

—    Ko pavēlēsiet? — vaicāja elegantais maršals.

—    Es gribētu ar jums parunāt.

—    Privāti? … Tādā gadījumā atļausiet piesēst. Izrāde beigusies, kostīmi atdoti noliktavā, aktieri kļūst vienaldzīgi.

Viņš to sacīja mazliet ironiskā tonī un izturējās kā ļoti labi audzināts cilvēks. Vokuļskis brīnījās arvien vairāk.

—    Sakiet man, — viņš jautāja, — kas tie par cilvēkiem?

—    Tie, kas tikko bija pie jums? — savukārt vaicāja Zumārs. — Parasti cilvēki: gidi, izgudrotāji, vidutāji… Katrs strādā, kā māk, un cenšas pārdot savu darbu pēc iespējas izdevīgāk. Bet, ka viņi tīko nopelnīt, ja vien iespēja, vairāk nekā vcrls viņu darbs, tā ir tipiska franču īpašība.

Jūs neesat francūzis?

Es? . . . Dzimis esmu Vīnē, izglītību guvis Šveicē un Vācija, ilgu laiku dzīvojis Itālijā, Anglijā, Norvēģijā, Savienotajās Valstīs.. . Vislabāk manu piederību tautībai izsaka mans uz vārds1 : esmu tas, kādā kiltī mitinos; ar vēršiem — vērsis, ar zirgiem — zirgs. Es labi zinu, no kurienes man nāk nauda un par ko es to izdodu, arī cilvēkiem tas nav noslēpums, bet par pārējo man nav nekādas daļas.

Vokuļskis raudzījās viņā vērīgi.

—    Es jūs nesaprotu, — viņš sacīja.

—    Redziet, — Zumārs turpināja, bungodams ar pirkstiem pa galdu, — esmu pārāk daudz redzējis pasauli, "lai pievērstu nozīmi tautībai. Manā uztverē pastāv tikai četras tautības, neatkarīgi no valodas. Pirmā vieta pieder tiem, par kuriem es zinu, kur viņi ņem naudu un par ko izdod. Otrā vieta — tiem, par kuriem es zinu, kur ņem, bet nezinu — par ko izdod. Trešā viela — izdevumi zināmi, ienākumi — ne; bet ceturtā — nav zināmi ne ienākumu, ne izdevumu avoti. Par Eskabo kungu es zinu, ka ienākumus viņam dod trikotāžas fabrika, bel tērē naudu viņš kāda velnišķīga ieroča izgudrošanai, tādēļ es viņu cienu … Bel par baroneses kundzi… ne es zinu, kur viņa ņem naudu, ne par ko izdod, un tāpēc neuzticos viņai.

—    Es esmu tirgotājs, Zumāra kungs, — piezīmēja Vokuļskis; augstāk minētās teorijas izklāsts viņu bija nepatīkami aizskāris.

—    Zinu. Un jūs vēl esat S j u z e n a kunga draugs, kas arī dod zināmu procentu. Bez tam, manas piezīmes neattiecas uz jums; es tās izteicu kā pamācību, kas, es ceru, atmaksāsies.

—    Jūs esat filozofs, — Vokuļskis norūca.

—    Pat divu universitātu filozofijas doktors, — Zumārs atbildēja.

—    Bet izpildāt…

—    Sulaiņa lomu — jūs gribējāt sacīt? — Zumārs smiedamies pārtrauca Vokuļski. — Es strādāju, lai varētu dzīvot un nodrošināt vecumdienām renti. Bet par tituliem es neuztraucos: man to ir bijis pietiekami!. .. Pasaule ir līdzīga pašdarbības teātrim, tādēļ nepieklājīgi ir lauzties tikai pēc galvenajām lomām un atmest mazākās. Un pēdīgi — katra loma ir laba, jāprot tikai to mākslinieciski nospēlēt un neņemt pārlieku nopietni.

i

' Jumarl, ko izrunā Žurnār — jukums.

Vokuļskis sakustējās. Žumārs piecēlās un, eleganti paklanījies, sacīja:

—    Esmu jūsu rīcībā, — un izgāja no salona.

—    Vai es murgoju, vai? … — nočukstēja Vokuļskis, spaidīdams galvu. — Es zināju, ka Parīze ir neparasta pilsēta, bet ka tik neparasta …

Kad Vokuļskis paraudzījās pulkstenī, bija vēl tikai pusčetri.

—    Līdz apspriedei vēl vairāk nekā četras stundas, — viņš norūca, juzdams, ka pārņem nemiers domājot, kur likt laiku. Viņš bija redzējis tik daudz jauna, runājis ar tik daudziem svešiem cilvēkiem — bet tikai vēl pusčetri! . ..

Viņu tirdīja kāds neizprotams nemiers, viņam kaut kā trūka … «Varbūt atkal kaut ko ieēst? Nē. Palasīt, vai? Nē. Varbūt parunāties? Nē, nē, man pilnīgi pietiek ar šo sarunu …» Cilvēki likās viņam riebīgi; vismazāk pretīgi bija tie, kas sirga ar izgudrošanas māniju, un šis Zumārs ar savu dīvaino cilvēku klasifikāciju.

Vokuļskim nepietika drosmes atgriezties savā numurā ar milzīgo spoguli; neatlika nekas cits kā aplūkot Parīzes ievērojamākās vietas. Viņš lika sevi aizvadīt uz viesnīcas restorānu. Viss te bija liels un grezns, sākot ar sienām, griestiem, logiem un beidzot ar galdu skaitu un garumu. Taču Vokuļskis nevēroja apkārtni; pievērsis skatienu vienai no milzīgajām apzeltītajām lustrām, viņš prātoja:

«Kad viņa sasniegs baroneses gadus… viņa — tā pieradusi tērēt desmitiem tūkstošu gadā, — kas zina, vai arī v i ņ a neies baroneses pēdās? … Arī šī sieviete kādreiz bijusi jauna, un arī viņas dēļ kāds neprātīgais varēja zaudēt galvu, tāpat kā es, un viņa neprasīja, no kurienes nāk nauda … Šodien viņa to zina: tirgojoties ar noslēpumiem! . .. Nolādēta vide, kas izaudzina tādu daiļumu un tādas sievietes! …»

Vokuļskim zālē kļuva smacīgi, un viņš izmetās no viesnīcas, lai ienirtu ielas burzmā.

«Pirmīt es gāju pa kreisi,» viņš domāja, «tagad došos pa labi.»

Klīst pa šo milzīgo pilsētu, kur kājas nes, — tas bija vienīgais, kas viņu vilināja ar nenosakāmu, rūgtenu valdzinājumu.

«Kaut es varētu šinī pūlī pazaudēt pats sevi …» viņš vēlējās.

Vokuļskis nogriezās pa labi, pagāja garām nelielam laukumam un izgāja uz otru, ļoti plašu un bagātīgi kokiem apstādītu. Laukuma vidū pacēlās taisnstūra ēka, ko, līdzīgi grieķu svētnīcai, no visām pusēm ieskāva kolonas; milzīgās bronzas durvis klāja bareljefi, arī frontona augšmalu greznoja bareljefs, kas, cik varēja spriest, atainoja pastaro tiesu.

Vokuļskis apgāja apkārt celtnei, domādams par Varšavu. Ar kādām grūtībām tur tiek celtas mazas, neizturīgas un zemei pieplakušas ēkas, kad šeit cilvēka gars gluži kā rotaļādamies rada gigantus un, darba nenogurdināts, vēl apber to'S ar rotājumiem.

Iepretī viņš pamanīja mazu ieliņu, bet aiz tās varenu laukumu, kura vidū augšup tiecās slaida kolona. Vokuļskis devās tās virzienā. Jo vairāk viņš tuvojās, jo augstāk slējās kolona un plašāks pletās laukums. Kolonai priekšā un aizmugurē bija redzamas lielas strūklakas; pa labi un pa kreisi, līdzīgi dārziem, stiepās dzeltējošu koku puduri; lejā vīdēja upe, virs kuras ik brīdi aizmutuļoja ātri slīdošu tvaikoņu dūmi.

Laukumā bija samērā maz pajūgu, toties daudz bērnu ar mātēm un auklēm. Pastaigājās arī dažādu ieroču šķiru karavīri, un kaut kur netālu spēlēja orķestris.

Vokuļskis piegāja pie obeliska un, izbrīnās pārņemts, aplūkoja.

Tas atradās laukuma vidū, kas bija divas verstis garš un pusversti plats. Aizmugurē pletās dārzs, priekšā ļoti gara aleja. Abās pusēs alejai sliepās skvēri un savrupnami, bet tālumā uz pakalna slējās grandioza arka. Vokuļskis juta, ka šo vietu un krāšņuma apzīmēšanai var pietrūkt īpašības vārdu un salīdzināmo pakāpju.

—   Tas ir Konkordijas laukums, šis obelisks no Luksoras — oriģināls,mans kungs! Mums aiz muguras Tilerī dārzs, priekšā-— Elizejas lauki, bet tur, pašā galā … Zvaigznes arka …

Vokuļskis atskatījās; blakus viņam grozījās kāds vīrietis tumšās brillēs un cauros cimdos.

—    Mēs varam paieties uz turieni . .. Dievišķīga pastaiga! … Vai jūs redzat, kāda kustība … — nepazīstamais runāja.

Piepeši viņš apklusa, steidzīgi atkāpās un aizmanījās starp diviem garāmbraucošiem pajūgiem. Toties Vokuļskim tuvojās kāds. karavīrs īsā pelerīnē, uz muguras atmestā kapucē. Brīdi viņš*'nolūkojās Vokuļski, tad smaidīdams sacīja:

—   Jūs esat ārzemnieks? . .. Esiet uzmanīgs ar iepazīšanos Parīzē …

Vokuļskis mehāniski pielika roku pie svārku sānu kabatas un sudraba etvijas vietā sataustīja tukšumu. Viņš nosarka, pieklājīgi pateicās par brīdinājumu karavīram pelerīnā, bet par zudumu noklusēja. Viņam ienāca prātā Žumāra klasifikācija, un viņš nodomāja pie sevis, ka tagad jau zin cauro cimdu īpašnieka ienākumu avotu, kaut arī vēl nav zināmi izdevumi.

—    Zumāram taisnība, — Vokuļskis noteica pie sevis. — Zagļi ir mazāk bīstami par tiem cilvēkiem, kuri nez no kurienes smeļ ienākumus …

Un atcerējās vēl, ka Varšavā tādu ir stipri daudz.

Varbūt tāpēc tur nav lielisku namu un triumfa arku …

Vokuļskis gāja pa Elizejas laukiem, apreibdams no nebeidzamajām kariešu un ekipāžu virtenēm, kurām pa vidu manīja jātniekus un jātnieces. Viņš soļoja, gaiņādams no sevis drūmās domas, kas riņķoja ap viņu kā sikspārņu bars. Viņš gāja un baidījās atskatīties; šķita, ka šai jautrībā un greznībā verdošā ielā viņš ir kā samīts tārps, kas velk sev līdzi savas iekšas.

Viņš sasniedza Zvaigznes arku un lēnām griezās atpakaļ. Kad Vokuļskis atkal tuvojās Konkordijas laukumam, viņš aiz Tilerī dārza redzēja paceļamies milzīgu, melnu balonu, kas strauji traucās augšup, brīdi it kā sastinga uz vielas un tad lēni sāka slīdēt lejup.

«Ā, tas būs Zifarda balons!» viņš nodomāja. «Zēl, ka šodien nav laika!…»

No laukuma Vokuļskis nogriezās kādā ielā; pa labi tai stiepās dārzs ar dzelzs žogu un stabiem, uz kuriem stāvēja vāzes, bet pa kreisi — mūra nami ar pusapaļiem jumtiem, īsu skursteņu un skurstenīšu biezokni un nebeidzamām balustrādēm Viņš gāja lēni un satraukts domāja, ka jau pēc astoņām stundām Parīze sāk viņu garlaikot…

«Ilm!» viņš iebilda pats sev. «Bet izstāde un muzeji, un balons? …»

Turpinādams gājienu pa Rivolī ielu, Vokuļskis ap septiņiem nonāca pie laukuma, kur vientuļš slējās gotisks tornis, ko apņēma koki un zema dzelzs sētiņa. Šeit atkal starojās vairākas ielas, bet Vokuļskis jutās noguris, viņš pamāja fiakram un pēc pusstundas atradās viesnīcā, pa ceļam vēl sastapis jau pazīstamos Sendenī vārtus.

Apspriede ar kuģu būvētājiem un atbilstošiem inženieriem, piedaloties lielam skaitam šampanieša pudeļu, ievilkās līdz pusnaktij. Vokuļskis, kam vajadzēja palīdzēt sarunās Suzinam un reizē dot daudz paskaidrojumu, tikai te pilnīgi nomierinājās. Viņš mundri uzskrēja savā numurā, nepievērsdams nekādu vērību spogulim, ielikās gultā un sāka pētīt «Ceļvedī» ievietoto Parīzes plānu.

— Nav joks! '— viņš nomurmināja. — Apmēram simt kvadrātverstu liela platība, divi miljoni iedzīvotāju, vairāki tūkstoši ielu un vairāki desmiti tūkstoši ormaņu …

Pēc tam viņš izskatīja garu Parīzes ievērojamāko celtņu sarakstu un kaunēdamies nodomāja, ka droši vien nekad nespēs orientēties šai pilsētā …

«Izstāde… Parīzes Dievmātes katedrāle… Centrālais tirgus … Bastīli jas laukums … Svētās Madlēnas baznīca .. . Kanalizācijas kolektori …» — Nu, lieciet mani mierā! — viņš noteica.

Vokuļskis nopūta sveci. Uz ielas valdīja klusums, caur logu plūda pelēka laternu gaisma, it kā tā atspulgotos no mākoņiem. Tomēr viņam ausīs skanēja un zvanīja, bet acu priekšā slīdēja gan parketgludas ielas, gan koki, dzelzs ierežģoti, gan tēsta akmens nami, gan ļaužu un pajūgu straume, kas nāca nez no kurienes un plūda nez kurp. Raudzīdamies uztraucošajās ainās, viņš slīga miegā un domāja, ka šo pirmo dienu Parīzē viņš atcerēsies visu mūžu.

Pēc tam Vokuļskis sapņoja, ka šī namu jūra, pieminekļu mežs un nebeidzamās koku rindas gāžas viņam virsū un ka viņš pats guļ milzīgā kapenē vientulīgs, kluss, gandrīz laimīgs. Guļ, neko nedomā, neko neatceras un tā nogulētu mūžību, ja — ak vai! — nebūtu šī sarūgtinājuma piliena, kas paslēpies viņā vai blakus viņam — tik mazs, ka cilvēka acij to nesakatīt, bet tik rūgts, ka spētu saindēt visu pasauli.

Kopš tās dienas, kad Vokuļskis pirmo reizi ienira Parīzes dzīves straumē, viņam sākās mistiska dzīve. Atskaitot dažas stundas, kuras aizņēma Suzina apspriedes ar kuģu būvētājiem, pārējais laiks Vokuļskim bija pilnīgi brīvs, un viņš to pavadīja, jukif jukām iepazīstoties ar pilsētu. Pēc alfabēta viņš izvēlējās «Ceļvedī,» kādu vietu un, pat nepalūkojies plānā, brauca uz turieni vaļējā fiakrā. Viņš kāpa augšup pa trepēm, apstaigāja ēkas no ārpuses, izskrēja cauri zālēm, apstādamies tikai pie pašiem interesantākajiem eksponātiem un ar to pašu fiakru, ko bija nolīdzis uz visu dienu, devās uz citu vietu, kas tāpat bija izvēlēta pēc alfabēta. Bet, tā kā Vokuļskis baidījās no bezdarbības, tad vakaros viņš pētīja pilsētas plānu, izsvītroja jau aplūkotās vietas un rakstīja piezīmes.

Reizēm viņu pavadīja Zumārs un veda uz vietām, kas ceļvežos nebija minētas, — uz preču noliktavām, uz fabrikām, amatnieku dzīvokļiem, studentu istabām, restorāniem un kafejnīcām, uz trešās šķiras ieliņām. Tikai šeit Vokuļskis iepazina Parīzes īsto seju.

Savos klaiņojumos Vokuļskis uzkāpa Senžaka, Parīzes Dievmātes katedrāles un Panteona torņos, ar lil'tu uzbrauca Trokadero, nokāpa Parīzes kanalizācijas kolektoros un cilvēku galvaskausiem izrotātajās katakombās, apmeklēja izslādi, Luvru un Klinī, Buloņas mežu un kapsētas, kafejnīcu «Rotondo», «Grand Balcon» un strūklakas, skolas un slimnīcas, Sorbonu un paukošanas zāles, tirgus halles un konservatoriju, lopkautuves un teātrus, biržu, Jūlija kolonu un svētnīcas. Viss redzētais radīja ap Vokuļski haosa sajūtu, kas atbilda viņa dvēselē mītošajam haosam.

Nereti, domās kavēdamies pie redzētā, sākot ar izstādes pili, kuras apkārtmērs bija divas verstis, un beidzot ar pērli Burboņu kronī, kas nebija lielāka par zirni, viņš jautāja sev: «Ko es īsti gribu? …» Izrādījās, ka viņš nekā negrib. Nekas nesaista viņa uzmanību, neliek straujāk pukstēt sirdij, nemudina darboties. Ja viņam liktu priekšā kājām veikt attālumu starp Monmartra un Monparnasa kapsētām, piedāvājot par to visu Parīzi, bet ar noteikumu, ka šis gājiens viņu aizraus un iejūsminās, viņš nenoietu šīs piecas verstis. Tomēr, lai apklusinātu sevī atmiņas, viņš diendienā veica desmitiem verstu.

Brīžiem viņam likās, ka, apstākļiem dīvaini sagadoties, viņš ir būtne, kas piedzimusi pirms dažām dienām šeit, uz Parīzes bruģa, ka viss, kas viņam nāk atmiņā, ir maldi, kaut kāds pirmsesamības sapnis, kas īstenībā nekad nav pastāvējis. Tad viņš sev iegalvoja, ka ir pavisam laimīgs, braukāja no vienas Parīzes malas uz otru un kā negudrs saujām svaidīja luidorus.

— Vai nav vienalga! — viņš rūca.

Ak, ja tikai nebūtu šī sarūgtinājuma piliena — tik maza, bet tik rūgta!

Reizēm pelēko dienu fonā, kad šķita, ka pār viņu sabrūk visa šo piļu, strūklaku, statuju, gleznu un mehānismu pasaule, atgadījās nolikumi, kas atgādināja, ka viņš nav rēgs, bet dzīvs cilvēks, kas slimo ar dvēseles vēzi.

Reiz viņš bija «Variētēs» teātrī Monmartra ielā, netālu no savas viesnīcas. Programā bija trīs jautri gabaliņi, starp tiem viena operete. Vokuļskis devās turp, lai kaut cik izklaidētos ar blēņām, bet, tikko priekškars pacēlās, uz skatuves raudulīgā balsī atskanēja:

«Mīļākais savai iemīļotajai piedos visu, izņemot otru mīļāko …»

— Reizēm gadās piedot trīs un pat četrus! … — smiedamies piezīmēja viņam blakus sēdošais francūzis.

Vokuļskim sāka trūkt gaisa, viņam šķita, ka zeme pašķiras zem kājām un griesti gāžas virsū. Ilgāk teātrī viņš vairs nespēja izturēt: piecēlās no savas vietas, kas par nelaimi atradās zāles vidū, un, aukstus sviedrus svīzdams, mīdams kaimiņiem uz kājām, aizbēga no izrādes.

Viņš traucās uz viesnīcas pusi un iegriezās pirmajā stūra kafejnīcā. Ko viņam jautāja un ko viņš atbildēja — Vokuļskis neatcerējās … Viņš tikai zināja ka pasniegta kafija un karafe konjaka, uz kuras bija atzīmes, kas atbilda glāzītes tilpumam.

Vokuļskis dzēra un domāja:

«Starskis — tas ir viens mīļākais, Ohockis — otrs… Bet Rossi?… Rossi, kam es organizēju ovācijas un nesu uz teātri dāvanas . .. Kas viņš bija? … Ak, es muļķis, šī sieviete tak ir Mesalina, ja ne ar miesu, tad ar dvēseli … Un man, man jāzaudē prāts viņas dēļ? … Es! …»

Vokuļskis juta, ka sašutums viņu nomierina; kad oficiants pienāca ar rēķinu, tad pārliecinājās, ka … karafe tukša …

«Konjaks tomēr nomierina …» viņš nodomāja.

Kopš tās reizes —tiklīdz viņš atcerējās Varšavu, vai satika sievieti, kuras kustībās, apģērbā vai sejā bija kaut kas nenosakāmi pazīstams, Vokuļskis devās uz kafejnīcu un iztukšoja karafi, konjaka. Tikai tad viņš droši atcerējās Izabellu un brīnījās,tāds cilvēks kā viņš var mīlēt tādu sievieti.

«Vai es neesmu pelnījis, lai būtu pirmais un pēdējais . . .» viņš domāja.

Karafe tukšojās, Vokuļskis atbalstīja galvu rokās un snauduļoja, par lielu uzjautrinājumu viesmīļiem un apmeklētājiem.

Un atkal viņš augām dienām apmeklēja izstādes, muzejus, artēziskās akas, skolas un teātrus — ne jau zinātkāres dzīts, bet lai apklusinātu atmiņas.

Pamazām trulo, nenosakāmo ciešanu fonā viņam modās jautājums: vai Parīzes apbūvē pastāv kāda kārtība? Vai ir kaut kas, ar ko varētu salīdzināt šo pilsētu, vai sistēma, kurai izdotos to pielīdzināt?

Skatoties no Panteona vai Trokadero, Parīze rādījās vienāda: tā bija māju jūra, ko šķērso tūkstošiem ielu, nelīdzenie jumti atgādina viļņus, dūmeņi — putu šļāces, bet torņi un kolonas — lielākus viļņus.

— Haoss! — Vokuļskis sacīja. — Protams, tur, kur saplūst miljoniem centienu, citādi nemaz nevar būt. Liela pilsēta ir kā putekļu mākonis; tās kontūras ir nejaušas un struktūrā nav nekādas loģikas. Ja būtu otrādi, šo faktu jau sen būtu atklājuši ceļvežu autori — tikai tāpēc jau tie pastāv …

Vokuļskis pētīja pilsētas plānu, smiedamies pats par savām pūlēm atklāt neesošo.

«Noteiktu stilu un stingru plānu var izveidot tikai viens cilvēks, turklāt — šim cilvēkam jābūt ģeniālam,» viņš prātoja.

«Bet ir pilnīgi neiespējami, ka loģisku organisku vienību varētu radīt miljoniem cilvēku, kas strādājuši gadsimtiem ilgi, cits par citu nekā nezinādami.»

Tomēr pamazām sev par lielu izbrīnu viņš pamanīja, ka Parīzei, ko cēluši vairāk nekā desmit gadsimtus miljoniem cilvēku, nedomādami ne par kādu plānu un nekā nezinādami cits par citu, tomēr ir plāns un tā veido organisku vienību, turklāt pat ļoti loģisku.

Vispirms viņu pārsteidza, ka Parīze līdzinās milzīgai bļodai deviņu verstu platumā — no ziemeļiem uz dienvidiem un vienpadsmit garumā — no austrumiem uz rietumiem. Dienvidu daļā bļoda ir iesprāgusi — tur to pārdala Sēnas līkums, kas sākas pilsētas dienvidaustrumu daļā un, iziedams caur tās centru, pagriežas uz dienvidrietumiem. Pat astoņus gadus vecam bērnam būtu pa spēkam uzzīmēt šādu plānu.

«Nu, labi,» Vokuļskis nepadevās, «bel kur te redzama kāda sistēma pilsētas ievērojamo celiņu izvietojumā? … Vienā pusē Parīzes Dievmātes katedrāle, citā pusē Trokadero, bet Luvra un birža, un Sorbona . .. Haoss, nekas vairāk!…»

Tomēr uzmanīgāk papētījis Parīzes plānu, Vokuļskis pamanīja to, ko garām bija palaiduši ne tikai dzimuši parīzieši — par to vēl nebūtu ko brīnīties,-—bet pat K. Bedekers, kas pretendēja uz visas Eiropas pārzināšanu.

Parīzei, neraugoties uz šķietamo jucekli, tomēr ir stingrs plānojums un loģika, kaut arī to cēluši daudzus gadsimtus-miljoniem savā starpā nepazīstamu cilvēku, kas nemaz nedomāja par loģiku un stilu.

Parīzei piemīt tas, ko varētu nosaukt par mugurkaulu, par pilsētas kristalizācijas asi.

Vansenas mežiņš atrodas Parīzes dienvidaustrumu daļā, bet Buloņas mežmala — tās ziemeļrietumu daļā. Pilsētas kristalizācijas ass, kas savieno tos abus, atgādina milzīgu kāpuru, gandrīz sešas verstis garu, kas, nogarlaikojies Vansenas mežā, devies pastaigā uz Buloņas mežu. Ar asti tas atbalstījies pret Bastīlijas laukumu, ar galvu — pret Zvaigznes arku, bet ķermenis gandrīz piespiedies pie Sēnas. Viņa kaklu veido Elizejas lauki, ķermeni — Tilerī un Luvra, bet asti — rātsnams, Parīzes Dievmātes katedrāle un beidzot — Jūlija kolona Bastīlijas laukumā.

Kāpuram ir liels skaits īsāku un garāku kājiņu. Sākot no galvas, pirmais pāris kājiņu aizstiepjas pa kreisi līdz Marsa laukam, Trokadero pilij un izstādei, pa labi — līdz pat Monmartra kapsētai. Otrs pāris kājiņu, īsākās, pa kreisi sasniedz Kara akadēmiju, Invalīdu namu un Deputātu palātu, pa labi — Sv. Madlēnas baznīcu un Operu. Tālāk, joprojām astes virzienā, banka un birža; pa kreisi — Francijas institūts un Naudas kaltuve, pa labi — Centrālais tirgus, pa kreisi — Luksemburgas pils, Klinī muzejs un Medicīnas skolas, pa labi — Republikas laukums ar prinča Eiženija kazarmām.

Neatkarīgi no šīs kristalizācijas ass un pilsētas kontūru vispārējās pareizības Vokuļskis ievēroja — tas starp citu bija minēts arī ceļvežos, — ka Parīzē sastopamas dažādas cilvēka darbības nozares un to izvietojumā vērojama zināma sistēma. Starp Bastīlijas laukumu un Republikas laukumu koncentrējas rūpniecība išn amatniecība; ieprelī tiem, otrā Sēnas krastā, izvietojies

Latiņu kvartāls — zinātnieku un zinātkāro studentu lizda. Starp Operu, Republikas laukumu un Senu valda eksporta tirdzniecība un finanses; starp Parīzes Dievmātes katedrāli, Franču institūtu un Monparnasa kapsētu mitinās aristokratisk^ dzimtu paliekas. No Operas līdz pat Zvaigznes arkai stiepjas bagāto iznireļu kvartāls, bet pretim tam, Sēnas kreisajā krastā, blakus Invalidu namam un Kara skolai, atrodas militāristu un starptautisko izstāžu rezidence.

Sie novērojumi Vokuļski uzbangoja jaunas domu strāvas, kādas viņam agrāk neienāca prātā vai arī, ja ienāca, tad ļoti nenoteikti.

Tātad lielai pilsētai, gluži tāpat kā augam vai dzīvniekam, ir sava specifiska anatomija un fizioloģija. Tātad miljonu cilvēku darbs, kuri pilnā rīklē bazūnē par savu brīvo gribu, dod tos pašus rezultātus kā darbs, ko veic bites, radīdamas regulāras formas šūnas, vai skudras, kas ceļ konusveida pūžņus, vai kā ķīmiskie savienojumi, izveidodami pareizas formas kristālus.

Tātad sabiedrību nevirza gadījums, bet nepielūdzams likums, kas, it kā izsmiedams cilvēku uzpūtību, tik spilgti parādās visuntumainākās tautas — franču — dzīvē! Pār viņiem valdījuši Meringi un Karolingi, Burboņi un Bonaparti, viņiem bijušas trīs republikas un pāris anarhiju, bijusi inkvizīcija un ateisms; valdnieki un ministri mainījušies kā sieviešu tērpu modes vai mākoņi debesīs … Bet ar visām šīm maiņām, varētu likties, tik dziļām, Parīze aizvien noteiktāk pieņēma ar Sēnu pāršķeltas bļodas veidu, aizvien skaidrāk tanī iezīmējās kristalizācijas ass, kas stiepās virzienā no Bastīlijas laukuma uz Zvaigznes arku; aizvien asāk norobežojās kvartāli: zinātnes un rūpniecības, aristokratijas un tirdzniecības, militāristu un buržuāzijas.

So pašu liktenīgo likumsakarību Vokuļskis izsekoja piecpadsmit līdz divdesmit ievērojamāko Parīzes ģimeņu cilts vēsturēs. Vectēvs kā pieticīgs amatnieks bija strādājis pa sešpadsmit stundām dienā Tempļa ielā, viņa dēls, pagrozījies Latīņu kvartālā, tika atvēris lielu darbnīcu Sv. Antonija ielā; mazdēls, vēl dziļāk ieskatījies zinātnes kvartālā, kā liels tirgotājs pārcēlies uz Puasonjēra bulvāri, bet mazmazdēls, ticis miljonāros, apmeties netālu no Elizejas laukiem, lai … viņa meitas savus satrauktos nervus varētu nomierināt Sanžermena bulvārī. Tā dzimta, kas bija strādājusi un bagātības krājusi Bastīlijas tuvumā, spēkus izsmēlusi blakus Tilerī, beidza plēnēt Parīzes Dievmātes katedrāles tuvumā. Pilsētas topogrāfijā atbilda tās iedzīvotāju dzīves gaitām.

Prātodams par šo savādo faktu likumsakarību, ko parasts uzskatīt par nejaušību, Vokuļskis juta, ka vienīgais, kas spētu viņu izārstēt no apatijas, laikam būtu tikai šāda veida pētījumi.

«Es esmu mežonis,» viņš prātoja, «tāpēc ara esmu iekļuvis maldu slazdos, bet mani no tiem atbrīvos civilizācija.»

Katra Parīzē pavadītā diena viņā modināja jaunas domas vai atklāja paša dvēseles noslēpumus.

Reiz, kad viņš sēdēja ielas kafejnīcā, dzerdams, mazagranu, pie verandas pienāca kāds ielas dziedonis un arfas pavadībā sāka dziedāt:

Au printcmps, la feuille repousse Et la l'leur emliellit Ies prēs, Mignoniette, cn foulant la mousse Suivons Ies papillons diaprēs. Vois Ies se poser sur Ies roscs; Comme eux aussi je vcux poser Ma levre sur tes lēvres choses, Et te ravir un doux baiser!

Un turpat uz vietas vairāki apmeklētāji uztvēra pēdējo pantu:

Vois Ies se poser sur Ies roses; Comme eux aussi je veux poser Ma lēvre sur tes lēvres choses, Et te ravir un doux baiser![2]

— Muļķi! — Vokuļskis norūca. — Nevar atrast nekā gudrāka kā atkārtot šīs blēņas.

Viņš piecēlās saīdzis un sāpošu sirdi iejuka cilvēku straumē, kas bija tik kustīgi, skaļi, runīgi un dziesmoti kā no skolas izlaisti bērni.

— Muļķi! Muļķi! … — viņš atkārtoja.

Tad piepeši viņam iešāvās prātā: vai drīzāk viņš pats nav muļķis? …

«Ja visi šie ļaudis,» viņš prātoja, «būtu līdzīgi man, tad Parīze izskatītos pēc melanholiķu slimnīcas. Katrs tad saindētu sev dzīvi ar kādu iedomu, ielas pārvērstos dubļu peļķēs un mājas — gruvešos. Bet viņi ņem dzīvi, kāda tā ir, cīnās par praktiskiem mērķiem, ir laimīgi un rada šedevrus.

Bet pēc kā es džinos?

Sākumā pēc perpetuum mobile un vadāmiem gaisa baloniem, vēlāk — pēc sabiedriska stāvokļa, ko kavēja iegūt mani domu biedri, un, beidzot, pēc sievietes, kurai man gandrīz liegts tuvoties. Es vienmēr vai nu uzupurējos, vai iedvesmojos ar ide jām, ko radījušas šķiras, kas gribētu padarīt mani par savu kalpu un vergu.»

Un Vokuļskis iedomājās, kas notiktu, ja viņš būtu nācis pasaulē Parīzē un nevis Varšavā. Vispirms, pateicoties daudzajām skolām, būtu varējis vairāk iemācīties bērnībā. Vēlāk, pat nokļuvis pie veikalnieka, būtu mazāk pieredzējis nepatikšanu un vairāk atbalsta izglītībā. Tālāk — nebūtu veltīgi šķiedis laiku, pūlēdamies ar perpetuum mobile izgudrošanu, redzēdams, ka šejienes muzejos ir daudz tamlīdzīgu mašīnu, kas nekad nav darbojušās. Bet, ja viņš būtu ķēries pie balonu vadīšanas, tad priekšā atrastu jau gatavus modeļus, veselu baru viņam līdzīgu sapņotāju un pat palīdzību gadījumā, ja ideja izrādītos praktiski realizējama.

Un pēdīgi, ja viņš, cilvēks ar vērā ņemamu īpašumu, iemīlētos aristokrātiskās dzimtas jaunavā, viņam nebūtu jāpārvar tik daudz šķēršļu, tai tuvinoties. Viņš ar to varētu iepazīties un vai 11u atskurbtu, vai gūt viņas pretjūtas. Katrā gadījumā pret viņu neizturētos kā pret nēģeri Amerikā.

Un beigu beigās vai tad šeit, Parīzē, iespējams iemīlēties tā kā viņš — līdz ārprātam?

Seit iemīlējušies nekrīt izmisumā, bet dejo, dzied un vispār jautri pavada laiku. Ja oficiāla laulība nav iespējama, viņi stājas civillaulībā, ja nevar turēt bērnus pie sevis, atdod viņus audzināšanā. Šeit mīlestība droši vien nekad nav novedusi nopietnu cilvēku līdz ārprātam.

/

«Divi pēdējie dzīves gadi man pagājuši, dzenoties pēc sievietes, no kuras, iespējams, es pats atteiktos, ja pazītu viņu tuvāk. Viena kaislība aprij visu manu enerģiju, zināšanas, spējas un milzīgo īpašumu tikai tāpēc, ka es esmu tirgotājs, bet viņa nez kāda tur aristokrate … Vai tad sabiedrība manā personā nenodara pāri pati sev? …»

Vokuļskis bija sasniedzis paškritikas augstāko virsotni: viņš saskatīja sava stāvokļa nejēdzību un nolēma atrast izeju.

«Ko lai daru, ko lai daru? …» viņš prātoja. «Droši vien to pašu, ko dara citi!»

Bet ko viņi dara? … Vispirms — neparasti daudz strādā, pa sešpadsmit stundām dienā, nevērojot ne svētdienas, ne svētku dienas. Un tālab īstenojas dabiskās izlases likums, pēc kura tikai spēcīgākajiem ir tiesības uz dzīvi. Vārgais iet bojā, pirms pagājis gads, neveiksmīgais — dažos gados, saglabājas vienīgi spēcīgākie un veiksmīgākie. Tie tad, pateicoties veselu paaudžu viņiem līdzīgu cīnītāju darbam, rod iespēju apmierināt visas savas vajadzības.

Milzīgie kanalizācijas kolektori pasargā viņus no slimībām, platās ielas nodrošina gaisa pieplūdumu, centrālais tirgus apgādā ar pārtiku, tūkstošiem fabriku — ar apģērbu un citu nepieciešamo. Kad parīzietis grib baudīt dabu, viņš izbrauc no pilsētas vai uz Buloņas mežu vai, ja grib baudīt mākslu, iet uz Luvru, bet, ja alkst gūt zināšanas, viņa rīcībā ir muzeji un zinātniskas kolekcijas.

Darbs pilnīgas laimes sasniegšanai visos virzienos — lūk, parīziešu dzīves būtība. Lai cilvēks nenogurtu, te gādāts par tūkstošiem pajūgu, lai negarlaikotos — simtiem teātru un izpriecu, pret tumsību — simtiem muzeju, bibliotēku un priekšlasījumu. Šeit rūpējas ne tikai par cilvēku, bet arī par zirgu, ierīkojot gludas šosejas; šeit gādā pat par kokiem, pārvedot tos īpašos ratos uz jaunām stādīšanas vietām, pasargājot no iespējamiem bojājumiem ar dzelzs režģi, apgādājot ar mitrumu un kopjot slimības gadījumā.

Pateicoties šādām rūpēm, ikviens priekšmets Parīzē kalpo vairākiem mērķiem. Vienalga, vai tā māja, mēbele vai trauks tas ir ne vien lietderīgs, bet arī skaists, tas kalpo ne vien miesai, bet arī ^jaram. Un otrādi — mākslas priekšmeti ir ne vien skaisti, bet arī lietderīgi. Pie triumfa arkām un baznīcu torņiem

vienmēr atrodamas kāpnes, kas atvieglo uzkāpšanu, lai no augšas varētu aplūkot pilsētu. Statujas un gleznas pieejamas ņe tikai mākslas cienītājiem, bet arī māksliniekiem un amatniekiem, kas galerijās var kopēt.

•Radīdams kaut ko, francūzis vispirms rūpējas, lai viņa roku darbs atbilstu savam uzdevumam, pēc tam — lai tas būtu daiļš, Neapmierinādamies vēl ar to, viņš rūpējas par tā izturību un tīrību. Apstiprinājumu tam Vokuļskis redzēja uz katra soļa un katrā priekšmetā, sākot ar atkritumu izvadājamiem ratiņiem, beidzot ar barjeru, kas apjoza Milosas Venēras statuju. Viņš saprata, ka tādas saimniekošanas sistēmas rezultātā cilvēka darbs neiet zudumā: katra paaudze saviem pēctečiem atstāj lieliskākos priekšgājēju veidojumus, papildinot tos vēl ar savu ieguldījumu.

Tāpēc Parīzi var salīdzināt ar šķirstu, kurā glabājas vairāku, ja ne vairāku desmitu civilizācijas gadsimtu sasniegumi… Seit atrodams viss — sākot ar baismīgām asīriešu statujām un ēģiptiešu mūmijām un beidzot ar pēdējiem mehānikas un elektrotehnikas sasniegumiem; sākot ar krūkām, kurās pirms četrdesmit gadu simteņiem ēģiptieši nesa ūdeni, līdz milzīgiem hidrauliskiem ratiem no Senmoras.

«Tie, kuri radīja šos brīnumus,» Vokuļskis domāja, «vai vāca tos vienkopus, nebija prātā jukuši dienderi, kā es…»

Tā domādams, viņš sarka aiz kauna.

Un atkal, dažās stundās nokārtojis Suzina darīšanas, viņš klīda pa Parīzi. Viņš maldījās pa nepazīstamām ielām, ienira nepārskatāmajā pūlī, rakās šķietamā lietu un parādību haosā un tā saknē atrada kārtību un likumību. Tad pārmaiņas pēc dzēra konjaku, spēlēja kārtis un ruleti vai nodevās izdzīvei.

Viņš cerēja, ka šajā vulkāniskajā civilizācijas ēzē piedzīvos kaut ko neparastu, ka šeit sāksies jauns posms viņa dzīvē. Un reizē viņš juta, ka līdz šim sadrumstalotās zināšanas un uzskati apvienojās veselā, noteiktā filozofiskā sistēmā, kas viņam izskaidro daudz noslēpumaina pasaulē un paša dzīvē.

«Kas es esmu?» viņš ne vienreiz vien sev jautāja un pamazām formulēja atbildi:

«Esmu neveiksminieks. Man piemita neparastas spējas un enrģija, tomēr civilizācijas labā nekā neesmu paveicis. Tiem ievērojamiem ļaudīm, kurus šeit sastopu, nav ne puse no mana

spēka, un tomēr viņi pēc sevis atstāj mašīnas, celtnes, mākslas darbus, jaunus uzskatus. Bet ko atstāšu es? … Laikam vienīgi savu veikalu, kas jau tagad izputētu, ja par to nerūpētos Zeckis … Bet tā taču nav, ka es būtu slaistījies, es rāvos par trim, un tomēr, ja man nebūtu talkā nācis gadījums, man nebūtu pat tā, kas pieder pašlaik!…»

Vēlāk viņā pamodās jautājums: kam viņš bija izšķiedis savus spēkus un dzīvi?

Cīņai ar apkārtni, ar ko viņš nekādi nevarēja saprasties. Kad viņā pamodās alkas mācīties — viņš nevarēja to darīt, jo dzimtenei nebija vajadzīgi zinātnieki, bet gan izsūtāmie zēni un pārdevēji. Kad viņš bija gribējis kalpot sabiedrības labā, kaut vai upurējot savu dzīvi, viņam rīcības programas vietā pabāza utopiskus sapņus, bet pēc tam pašu pavisam aizmirsa. Kad viņš meklēja darbu — to nedeva, bet norādīja uz plato ceļu — apprecēt naudas dēļ pavecu sievu. Beidzot, kad viņš iemīlējās un gribēja kļūt par likumīgu ģimenes galvu, par mājas pavarda priesteri, kura svētumu visi sumināja, viņu nostādīja bezizejas stāvoklī. Jā, viņš pat nezin, vai sieviete, kuras dēļ cīnās, ir gluži parasta, tukša koķete vai viņam līdzīga, nomaldījusies būtne, kas nav atradusi savu īsto dzīves ceļu. Spriežot pēc izturēšanās, viņa nav nekas cits kā precību kāra jaunava, kura meklē pēc iespējas izdevīgāku partiju; raugoties viņai acīs, šķiet, ka tā būtu eņģelis, kam zemes normas saistījušas spārnus.

«Ja man pietiktu ar dažiem desmitiem tūkstošu rubļu gadā un vista spēli, es Varšavā būtu vislaimīgākais cilvēks pasaulē,» viņš domāja. «Bet, tā kā man bez vēdera vēl ir dvēsele, kas slāpst zināšanu un mīlestības, tad būtu tur jāaiziet bojā. Tanī zonā nenobriest ne zināmas šķirnes augi, nedz zināmas kategorijas cilvēki…»

Zona! . .. Reiz, būdams observatorijā, viņš bija pametis skatienu uz Eiropas klimatisko karti un ielāgojis, ka Parīzes vidējā temperatūra ir par pieciem grādiem augstāka nekā Varšavas. Tātad Parīzei gadā ir par divi tūkstoši grādiem siltuma vairāk nekā Varšavai. Bet, tā kā siltums ir spēks, turklāt — varens, iespējams pat — vienīgais radošais spēks, tad . .. mīkla atrisināta …

3»

35

«L^ ziemeļiem ir aukstāks,» viņš prātoja, «augu un dzīvnieku valsts tur nabadzīgāka, tāpēc cilvēkam tur grūtāk ar

pārtiku. Bet ar to vēl nepietiek: tam pašam cilvēkam jāiegulda vēl milzums pūļu, lai uzceltu siltu mitekli un izgatavotu siltu apģērbu. Salīdzinot ar ziemeļu iedzīvotājiem, francūzim ir daudz vairāk brīva laika un spēku, un, nebūdams spiests tos ieguldīt materiālo vajadzību apmierināšanai, viņš tos virza uz garīgu vērtību radīšanu.

Ja pie smagajiem klimatiskajiem apstākļiem vēl pievienot klāt aristokrātiju, kas, piesavinājusies visu tautas iekrāto bagātību, vieglprātīgi izšķērdējusi to izvirtībā, tad uzreiz kļūst skaidrs, kāpēc izcili spējīgi cilvēki tur ne vien nevar attīstīties, bet gluži vienkārši lemti bojā ejai.»

«Nu, es jau gan neaiziešu bojā! …» viņš nikni nomurmināja.

Šai brīdī pirmo reizi viņā radās nodoms neatgriezties dzimtenē.

«Pārdošu veikalu,» viņš domāja, «izņemšu savus kapitālus un apmetīšos Parīzē. Netraucēšu tos, kuriem neesmu vēlams … Šeit es apmeklēšu muzejus, varbūt nodarbošos ar kādu zinātni, un mana dzīve ritēs — ja nu ne gluži laimīgi, tad vismaz bez sirdssāpēm …»

Atgriezties dzimtenē un palikt tur viņam varētu likt tikai viens apstāklis, viena persona … Bet šis apstāklis neradās, toties gadījās citi, kas viņu aizvien vairāk attālināja no Varšavas un aizvien spēcīgāk piesaistīja Parīzei.

OTRĀ NODAĻA RĒGS

Kādu dienu Vokuļskis, kā parasti, salonā nodarbojās ar apmeklētājiem. Viņš jau bija paguvis atraidīt vienu subjektu, kas piedāvājās viņa vietā izcīnīt divkaujas, otru, kas vēderrunātāja māku gribēja izmantot diplomātijā, un trešo, kas solīja uzrādīt Napoleona štāba noslēpto bagātību vietu pie Berezinas, kad sulainis zilajā frakā pieteica:

—    Profesors Geists.

—    Geists? … — Vokuļskis atkārtoja, un viņu pārņēma dīvaina sajūta. Viņam iešāvās prātā, ka laikam kaut kas līdzīgs notiek ar dzelzi, kad tai tuvina magnētu.

—    Lūdziet…

Pēc brīža ienāca ļoti mazs un trausls cilvēks ar vaska dzeltenu seju. Uz galvas viņam nebija neviena sirma mata.

«Cik viņam varētu būt gadu? .. .> Vokuļskis nodomāja.

Viesis tikmēr asi vēroja saimnieku; tā viņi sēdēja minūti, varbūt divas, novērtēdami viens otru. Vokuļskis gribēja noteikt apmeklētāja vecumu, Geists, šķita, pētīja viņu.

—    Ko pavēlēsiet? -— beidzot ierunājās Vokuļskis.

Viesis sagrozījās krēslā.

—    Ko es varu pavēlēt! — viņš paraustīja plecus. — Esmu atnācis ubagot, nevis pavēlēt…

—   Ar ko varu pakalpot? — jautāja Vokuļskis, kuram viesa seja likās neparasti simpātiskā.

Geists pārvilka ar roku pār galvu.

—    Es atnācu uz šejieni ar vienu nodomu, bet runāšu par citu. Gribēju jums pārdot jaunu spridzināmo vielu . ..

—    Es to nepirkšu, — Vokuļskis pārtrauca viņu.

—    Nē? … — Geists brīnījās. — Bet man sacīja, ka jūs meklējot kaut ko tamlīdzīgu flotes vajadzībām. Tomēr tas nav galvenais . . . Jums es atnesu kaut ko citu …

—    Man? — vaicāja Vokuļskis, vairāk izbrīnījies par viņa skatienu nekā vārdiem.

—   Aizvakar jūs pacēlāties gaisā ar piesietu balonu, — viesis turpināja.

—    Jā.

—    Jūs esat turīgs cilvēks, un jums ir jēga dabaszinātnēs.

—    Jā.

—    Un bija mirklis, kad jūs gribējāt mesties lejup? … — prasīja Geists.

Vokuļskis atvirzījās ar visu krēslu.

—    Nemaz nebrīnieties, — sacīja viesis. — Es savā mūžā esmu redzējis ap tūkstoš dabaszinātnieku, bet pie manis laboratorijā strādāja četri pašnāvnieki, tā ka es labi pazīstu šīs šķiras ļaudis … Pārāk bieži jūs skatījāties barometrā, lai es neredzētu, ka esat zinātnieks, nu, bet par pašnāvību domājošu cilvēku pazīs pat institūta audzēknes.

—Ar ko varu pakalpot? — vēlreiz jautāja Vokuļskis, slaucīdams sviedrus no pieres.

—    Runāšu īsi, — sacīja Geists. — Jūs zināt, kas ir organiskā ķīmija? …

—    Tā ir oglekļa savienojumu ķīmija …

—   Bet kādas ir jūsu domas par ūdeņraža savienojumu ķīmiju? …

—1 Ka tāda nepastāv.

—    Un tomēr pastāv, — Geists iebilda. — Tikai tā ēteru, lauku un aromātisko vielu vietā dod citus savienojumus … Jaunus savienojumus, S j u z e n a kungs, ar ļoti interesantām īpašībām …

—    Kāda man par to daļa? — Vokuļskis sacīja dobjā balsī. — Esmu tirgotājs …

—    Jūs neesat tirgotājs, bet vienkārši izmisis cilvēks, — iebilda Geists. — Tirgotāji nedomā par lēkšanu no gaisa balona… Līdzko es to ievēroju, tūlīt nodomāju: «Tas ir mans cilvēks!…» Bet jūs man pazudāt no acīm, tiklīdz nokāpāt no lieveņa… Šodien gadījums saveda mūs kopā otrreiz … S j u z e n a kungs, ja jūs esat bagāts, mums noteikti jāparunā par ūdeņraža savienojumiem …

—    Pirmkārt es neesmu S j u z e n s …

—   Tam nav nozīmes, jo man vajadzīgs tikai izmisis bagātnieks, — Geists sacīja.

Vokuļskis raudzījās Geistā gandrīz nemierīgi; viņam pa galvu šaudījās: šarlatāns vai slepenais aģents, ārprātīgais, bet varbūt patiesi kāds izcils gars? … Kas zina, vai sātans ir tikai leģenda un vai zināmos brīžos tas tiešām neparādās cilvēkiem? … Fakts tomēr ir tas, ka šis nenosakāmā vecuma cilvēks bija izsekojis Vokuļska slepenāko domu, jo viņš tik tiešām tobrīd bija domājis par pašnāvību, bet vēl tik nedroši, ka pats sev bija baidījies atzīties šai nodomā.

Viesis nenolaida acu no viņa un smaidīja maigā zobgalībā; bet, kad Vokuļskis pavēra muti, lai kaut ko pajautātu, viņš to pārtrauca:

—    Nepūlieties, mans kungs … Es jau ar tik daudziem esmu runājis par viņu raksturu un maniem atklājumiem, ka varu tāpat atbildēt uz jūsu jautājumu. Esmu profesors Geists, vecs plānprātis,kā dzird apgalvojam visās kafejnīcās universitātes un politehnikuma tuvumā. Kādreiz mani dēvēja par lielu ķīmiķi, iekams … iekams es nepārkāpu mūsdienās oficiāli atzītos ķīmijas uzskatus. Es rakstīju zinātniskus apcerējumus, izdarīju atklājumus gan savā, gan līdzstrādnieku vārdā, kas pēc labākās sirdsapziņas dalījās ar mani ienākumos. Bet kopš tā brīža, kad es atklāju parādības, kādas neielilpst akadēmijas gadskārtējos rakstos, mani pasludināja ne tikai par ārprātīgu, bet turklāt arī par ķeceri un atkritēju …

—    Šeit, Parīzē? — izdvesa Vokuļskis.

—    Oho! — Geists iesmējās. — Šeit, Parīzē! Kaut kur Altdorfā vai Neištatē par ķeceri un atkritēju uzskata to, kas netic mācītājiem, Bismarkam, desmit baušļiem un prūšu konstitūcijai. Šeit drīkst ņirgāties par Bismarku un konstitūciju, toties, piedraudot ar izslēgšanu, prasa, lai tic reizināšanas tabulai, viļņveida kustības teorijai, īpatnējā svara nemainībai utt. Parādiet man kaut vienu pilsētu, kur dogmas nežņaugtu domāšanu, un es pasludināšu to par pasaules galvaspilsētu un nākotnes cilvēces šūpuli! . . .

Vokuļskis nomierinājās: viņš bija pārliecināts, ka tam darīšana ar maniaku.

Geists raudzījās viņā un joprojām smaidīja.

—    Es tūdaļ beidzu, S j u z e n a kungs, — viņš turpināja.

—     Esmu izdarījis lielus atklājumus ķīmijā, radījis jaunu mācību, ieguvis līdz šim nezināmus rūpnieciskus materiālus, par kādiem ļaudis pirms manis pat sapņot neuzdrošinājās. Bet . . . man vēl jānoskaidro daži ārkārtīgi svarīgi fakti, un — man vairs nav līdzekļu. Savos pētījumos esmu nogremdējis četrus īpašumus un izmantojis vairāk nekā desmit cilvēkus. Šodien man vajadzīgi jauni līdzekļi un jauni cilvēki …

—   Kur jums radusies pret mani tāda uzticība? — Vokuļskis gluži mierīgi jautāja.

—    Pavisam vienkārši, — Geists atbildēja. — Par pašnāvību domā ārprātis, nelietis vai arī lielu spēju cilvēks, kam pasaule par šauru.

—    Bet kā jūs zināt, ka neesmu nelietis?

—    Un kā jūs zināt, ka zirgs nav govs? — atbildēja Geists.

—    Savu piespiedu atvaļinājumu laikā, kuri diemžēl reizēm velkas vairākus gadus, es nodarbojos ar zooloģiju un speciāli pētu cilvēku. Šai vienā formā — ar divām rokām un divām kājām — es atķlāju vairākus desmitus dzīvnieku tipu, sākot ar austeri un tārpiЈ beidzot ar pūci un tīģeri. Teikšu jums vēl vairāk: esmu atklājis šo sugu jaukteņus: spārnotus tīģerus, suņgalvainas čūskas, vanagus bruņurupuču čaulās, ko, starp citu, jau paredzējusi ģeniālu dzejnieku fantāzija. Un visā šai milzīgajā lopiņu vai briesmoņu menažērijā es tikai retumis sastopu īstu cilvēku — būtni ar prātu, sirdi un enerģiju. Jums, S j u z e n a kungs, piemīt īsti cilvēcīgas īpašības, un tāpēc es tik vaļsirdīgi runāju ar jums; tādu kā jūs ir viens uz desmit, varbūt pat simt tūkstošiem .. .

Vokuļskis saviebās; Geists aizsvilās:

.— Ko? Jūs varbūt domājat, ka es glaimoju ar nolūku izmānīt dažus frankus? … Rīt es vēlreiz ieradīšos pie jums, un jūs pārliecināsieties, cik šobrīd esat netaisnīgs un muļķīgs …

Viņš pielēca no krēsla, bet Vokuļskis apturēja viņu.

—    Nedusmojieties, profesor! — viņš teica. — Es negribēju jūs apvainot. Bet pie manis katru dienu nāk visādi kūmiņi…

—    Rīt jūs pārliecināsieties, ka neesmu ne kūmiņš, ne jukušais. Es jums parādīšu kaut ko tādu, ko līdz šim redzējuši labi ja seši septiņi cilvēki, kas … vairs nav starp dzīvajiem … O, ja viņi būtu dzīvi! … — Geists nopūtās.

—    Kādēļ tikai rīt?

—   Tāpēc, ka dzīvoju tālu no šejienes un man nav naudas fiakram.

Vokuļskis paspieda viņam roku.

—    Vai jūs neapvainosieties, profesor, ja? …

—    Ja jūs man dosiet naudu fiakram? … Nē. Es jau pašā sākumā jums sacīju, ka esmu ubags un —■ viss var būt — pats nabagākais visā Parīzē …

Vokuļskis pasniedza viņam simt frankus.

—    Apžēlojieties, — Geists pasmaidīja, — pilnīgi pietiks ar desmit. .. Kas zina, vai rīt jūs man nepiedāvāsiet simt tūkstošus . .. Vai jūsu īpašums liels? ., .

—    Apmēram miljons franku.

—    Miljons! — Geists atkārtoja, saķerdams galvu rokās. — Pēc divām stundām es būšu atpakaļ. Kaut nu tikai es izrādītos jums tikpat vajadzīgs kā jūs man …

—   Tādā gadījumā, profesor, jūs varbūt būsiet tik laipns un ieradīsieties manā numurā ceturtajā stāvā. Šīs ir dienesta telpas.

—   Labi, labi ceturtajā slāvā … Pēc divām stundām būšu klāt, — Geists atbildēja un izmetās no istabas.

Pēc mirkļa parādījās Zumārs.

—    Vecais jūs nomocīja, ko? … — viņš griezās pie Vokuļska.

—    Kas tas par cilvēku? — Vokuļskis nevērīgi jautāja.

Zumārs izstiepa apakšējo lūpu.

—    Jucis viņš ir, — tas atbildēja. — Bet manos studenta gados bija ievērojams ķīmiķis. Izdarījis kaut kādus atklājumus, viņam pat it kā esot daži ārkārtīgi interesanti paraugi, taču … — Zumars piesita ar pirkstu sev pie pieres.

—    Kāpēc jūs saucāt viņu par jukušu?

—    Kā gan citādi lai nosauc cilvēku, kas uzskata, ka viņam izdosies samazināt īpatnējo svaru — neatceros vairs īsti skaidri — visiem ķermeņiem vai tikai metāliem ..

Vokuļskis atsveicinājās no viņa un devās uz savu numuru.

«Kāda neparasta pilsēta,» viņš prātoja, «šeit sastopami gan bagātību meklētāji, īrējami goda aizstāvji, cienījamas dāmas, kas tirgojās ar noslēpumiem, sulaiņi, kas spriež par ķīmiju un ķīmiķi, kas mēģina samazināt ķermeņa īpatnējo svaru! …»

Vēl nebija pieci, kad numurā ieradās Geists. Viņš bija dīvaini satraukts un noslēdza aiz sevis durvis ar atslēgu.

—    S j u z e n a kungs, — viņš sacīja, — man ļoti no svara, lai mēs abi saprastos .. . Sakiet man: vai jums ir kādi ģimenes pienākumi — sieva vai bērni? . . . Lai gan man neliekas tā .. .

—    Man nav neviena.

—    Un jums ir īpašums? Miljons …

—    Gandrīz.

—    Bet sakiet man, — Geists neatlaidās, — kāpēc jūs domājāt par pašnāvību? …

Vokuļskis sarāvās.

—   Tas bija tikai uz īsu brīdi, — viņš teica. — Man galva apreiba .. .

Geists pašūpoja galvu.

—    Nauda jums ir, — viņš rūca, — pēc slavas, vismaz pašlaik, jūs nedzenaties … Seit jābūt iejauktai sievietei! … — viņš iesaucās.

—    Iespējams, — stipri samulsis atbildēja Vokuļskis.

—    Kātad, sieviete! — sacīja Geists. — Slikti. Ar viņām nekad nevar būt drošs, ko tās izdarīs un cik tālu novedīs … Lai nu kā, tomēr paklausieties, — viņš turpināja, cieši raudzīdamies Vokuļskim acīs. — Ja jums kādreiz vēl radīsies vēlēšanās pamēģināt …. Jūs saprotat? … Nenogalinieties, bet nāciet pie manis . ..

—   Var būt, ka eju tūlīt… — Vokuļskis sacīja, nolaizdams acis.

—    Nē, tagad ne! — Geists sparīgi noraidīja. — Sievietes nekad cilvēkus nepazudina uzreiz. Vai ar to personu jūs jau nokārtojāt rēķinus?…

—    Liekas gan …

—   Aha! Tikai liekas. Slikti. Katram gadījumam atcerieties, ko es teikšu. Manā laboratorijā ļoti viegli var atrast sev galu— un kā vēl! …

—    Vai jūs ko atnesāt, profesor? — Vokuļskis pārtrauca viņu.

—    Slikti! Slikti! . ..— Geists rūca. — Man atkal jāmeklē pircējs savai sprāgstvielai, bet es biju domājis, ka vienosimies …

—    Vispirms parādiet, ko esat atnesis.

—    Taisnība… — Geists atbildēja un izvilka no kabatas vidēja lieluma kārbiņu. — Paskatieties, — viņš teica, —■ par ko cilvēku pasludina par prātā jukušu! .

Kārbiņa bija no skārda, īpatnēji noslēdzama; citu pēc citas Geists spieda podziņas dažādās kārbiņas vietās, laiku pa laikam uzmezdams Vokuļskim satrauktus, aizdomīgus skatienus. Reiz viņu pat pārņēma šaubas, tad, kā likās, gribēja noslēpt kārbiņu, bet tūlīt atģidās, nospieda vēl dažas podziņas, vāciņš atsprāga vaļā.

Šai brīdī viņu pārņēma jauna aizdomu lēkme. Vecais vīrs atkrita uz dīvāna, aizslēpa kārbiņu sev aiz muguras un nemierīgi vēroja te istabu, te Vokuļski.

—   Kādas muļķības es daru! … — viņš rūca. — Kāda vieglprātība riskēt ar visu pirmā pretimnācēja dēļ! . . .

—    Jūs man neuzticaties? … — Vokuļskis bija ne mazāk uzbudināts.

—    Es nevienam neuzticos, — vecais vīrs ņurdēja. — Kas man var dot kādu garantiju? … Zvērestu vai goda vārdu? .. . Pārāk vecs esmu, lai ticētu zvērestiem .. . Tikai abpusēja interese kaut cik pasargā no visnelietīgākās krāpšanas — un arī ne vienmēr …

Vokuļskis paraustīja plecus un atsēdās krēslā.

—    Es nespiežu jūs dalīties ar mani savās rūpēs, — viņš sacīja. — Man pašam savu diezgan.

Geists nenolaida acis no viņa, tomēr pamazām nomierinājās. Beidzot viņš sacīja:

—    Pievirzies tuvāk pie galda .. . Paskaties, kas tas iri

Viņš parādīja Vokuļskim tumšu metala lodīti.

—    Man šķiet, tas ir tipogrāfijās metāls.

—    Paņem rokā…

Vokuļskis paņēma lodīti un izbrīnījās — tik smaga tā bija.

-— Tas ir platīns, — viņš sacīja.

—   Platīns? … -— zobgalīgi smaidīdams atkārtoja Geists. — Skat, te ir platīns ….

Viņš pasniedza Vokuļskim tāda paša lieluma platīna lodīti. Vokuļskis vairākkārt pārlika abas no rokas rokā; viņa izbrīns pieauga.

—Tas droši vien ir divas reizes smagāks par platīnu? … — viņš piezīmēja.

—    Kā tad … kā tad! … — Geists smējās. — Pat kāds no maniem draugiem, akadēmiķis, nosauca to par «blīvo platīnu»… Labs nosaukums, ko? Metala apzīmēšanai, kura īpatnējais svars ir trīsdesmit veseli un septiņas desmitdaļas … Viņi vienmēr tā. Tiklīdz tiem izdodas atrast nosaukumu jaunai parādībai, viņi tūdaļ apgalvo, ka ir to izskaidrojuši uz jau zināmo dabas likumu pamata. Lieliskie ēzeļi… visgudrākie no tiem, no kuriem sastāv tā saucamā cilvēce … Bet vai šo pazīsti? — viņš turpināja.

—    Nu, tā ir stikla nūjiņa, — atbildēja Vokuļskis.

—    Ha! Ha! Ha! …— Geists smējās. — Paņem rokā, ieskaties. Interesants stikls, vai nav tiesa? … Smagāks par dzelzi, ar graudainu lūzuma virsmu, lielisks elektrības un siltuma vadītājs, viegli griežams . .. Cik pamatīgi šis stikls atgādina metālu, vai nav tiesa? . . . Varbūt ir vēlēšanās to sakarsēt vai kalt ar āmuru? …

Vokuļskis izberza acis. Nav šaubu — tāda stikla pasaulē vēl nav bijis.

—    Bet šis? … — jautāja Geists, rādīdams viņam citu metala gabalu.

—    Laikam tērauds .. .

—    Un ne nātrijs un kālijs?

Nē.

—    Tad paņem rokā to metālu.

Vokuļska izbrīns pārgāja mulsā satraukumā: šķietamais metāls bija viegls kā smēķējamais papīrs.

—    Vidū laikam tukšums?

—    Pārgriez, bet, ja nav ar ko, atbrauc pie manis. Tur redzēsi krietni vairāk līdzīgu brīnumu un varēsi ar tiem izdarīt eksperimentus, kādi vien iepatiksies.

Vokuļskis ņēma rokā un pēc kārtas pētīja gan metālu, kas bija smagāks par platīnu, gan caurspīdīgo, gan to, kas bija vieglāks par pūku … Kamēr viņš tos turēja rokās, tie viņam šķita pilnīgi dabiska parādība zemes virsū: kas gan var būt reālāks par priekšmetu, kurš iedarbojas uz mūsu maņu orgāniem? Tomēr — tiklīdz paraugus atdeva atpakaļ Geistam, viņu sagrāba izbrīns un neticība, izbrīns un šaubas. Viņš aplūkoja tos vēlreiz, grozīja galvu, šaubījās un ticēja, ticēja un šaubījās.

—    Ko teiksiet? … — Geists vaicāja.

—    Jūs rādījāt tos ķīmiķiem?

—    Rādīju.

—    Un ko viņi? …

—   Apskatīja, pakratīja galvas un paziņoja, ka tas viss esot aplamība un šarlatānisms, ar ko nopietna zinātne nevarot nodarboties.

—    Kā, un viņi pat nepārbaudīja? — vaicāja Vokuļskis.

—    Nē. Daži no viņiem atklāti paziņoja: ja esot jāizvēlas starp «dabas likumu» noliegšanu un savu mānīgo sajūtu liecībām, viņi uzskatot par pareizāku neuzticēties savām sajūtām. Un viņi vēl piebilda, ka šādu šarlatānisku blēņu nopietna analizēšana varētu sagrīļot veselīgus saprāta paņēmienus, tāpēc stingri atsacījās izdarīt pārbaudi.

—    Un jūs nepublicējat savus atklājumus?

—   Pat nedomāju. Tieši pretēji, šī manu kolēģu smadzeņu inerce vislabāk garantē man atklājuma noslēpuma saglabāšanu. Pretējā gadījumā citi paķertu manu ideju, ātrāk vai vēlāk atklātu metālu izgatavošanas metodi un iegūtu to, ko es viņiem negribu dot…

—    Tas būtu? … — Vokuļskis pārtrauca viņu.

—    Tiktu iegūts metāls, kas vieglāks par gaisu, — Geists mierīgi atbildēja.

Vokuļskis atkrita krēslā; brīdi abi klusēja.

—   Kāpēc jūs slēpjat no cilvēkiem šo transcendentālo metālu? — Vokuļskis beidzot ierunājās.

—    Daudzu iemeslu dēļ, — Geists atbildēja. — Pirmkārt, es gtibu, lai šī viela kaut ari es pats to neiegūtu, nāktu vienīgi no manas laboratorijas. Bet, otrkārt, nedrīkst pieļaut, ka tāda viela, kurai lemts pārveidot visas pasaules seju, nokļūtu tā saucamās mūsdienu cilvēces īpašumā. Pasaulē jau tā notiek pietiekami daudz nelaimju nepārdomātu atklājumu dēļ.

—    Es jūs nesaprotu.

—    Tad klausies, — sacīja Geists. — Tā saucamajā cilvēcē uz apmēram desmittūkstoš vēršiem, auniem, tīģeriem un rāpuļiem cilvēka izskatā, labi, ja atradīsies viens īsts cilvēks. Tā tas bijis vienmēr, pat akmens laikmetā. Un uz šādu, kā pieņemts teikt, cilvēci gadsimtu gaitā ir biruši dažādi atklājumi. Bronza, dzelzs, šaujamais pulveris, magnētiskā adata, grāmatu iespiešana, tvaikmašīnas, telegral's, elektrība — tas viss bez kādas šķirošanas nāca rokās ģēnijiem un idiotiem, cēliem cilvēkiem un noziedzniekiem … Un rezultāts? … Tāds, ka muļķība un netikums, gūdami aizvien spēcīgākus ieročus, vairojās un nostiprinājās, tā vietā, lai pamazām iznīktu. Es, — Geists turpināja, — nevēlos atkārtot šo kļūdu un, ja beidzot arī atklāšu metālu, kas būs vieglāks par gaisu, atdošu to tikai īstu cilvēku rokās. Lai viņi nodrošinās ar ieroci vienīgi savām vajadzībām; lai viņu rase vairojas un pieņemas spēkā, bet zvēri un briesmoņi cilvēka izskatā pamazām iznīkst. Ja angļiem bija tiesības izdzīt no savas salas vilkus, tad īstam cilvēkam ir tiesības iznīdēt no zemes virsas vismaz par cilvēkiem maskējušos tīģerus …

«Viņam tomēr galvā krietni sagriezies,» Vokuļskis nodomāja. Brīdi klusējis, viņš skaļi sacīja:

—    Un kas jums traucē izpildīt šos nodomus?

—    Naudas un palīgu trūkums. Līdz atklājuma galīgai pabeigšanai vēl jāveic ap astoņi tūkstoši mēģinājumu, kas, pavirši rēķinot, vienam cilvēkam prasītu divdesmit gadus darba. Bet četri cilvēki to pašu paveiktu piecos līdz sešos gados …

Vokuļskis piecēlās no krēsla un, domās iegrimis, sāka soļot pa istabu; Geists nenolaida no viņa acis.

-f Pieņemsim, — Vokuļskis ierunājās, — ka es jums varētu dot naudu un vienu, varbūt pat… divus palīgus … Bet kur

pierādījums, ka jūsu metāli nav tikai dīvaina mistifikācija un/ jūsu cerības — pašapmāns?

—    Atnāc pie manis, apskaties pats savām acīm, izdari dažu^ mēģinājumus, un tu pārliecināsies. Citas izejas es neredzu, -jGeists atbildēja.

—    Kad es varu iet?

—    Kad vien gribi. Iedod man tikai dažus desmitus franku, citādi man nav par ko nopirkt nepieciešamos reaktīvus. Te būs mana adrese. — Geists pasniedza Vokuļskim netīru papīra kartīti.

Vokuļskis iedeva viņam trīssimt frankus. Vecais vīrs noglabāja savus paraugus, aizslēdza kārbiņu un atvadoties sacīja:

—    Uzmet man pāris vārdus dienu pirms ierašanās. Es gandrīz visu laiku sēžu mājās, slaucīdams putekļus no savām retortēm! …

Pēc Gcista aiziešanas Vokuļskis jutās kā apskurbis. Viņš raudzījās te uz durvīm, pa kurām ķīmiķis bija izgājis, te uz galdu, kur vēl pirms brīža bija atradušies pārdabiskie priekšmeti, te taustīja savas rokas un galvu vai staigāja pa istabu, skaļi klaudzinādams papēžiem, lai pārliecinātos, ka viņš nesapņo, bet ir nomodā.

«Bet tas tomēr ir fakts», viņš domāja. «Šis cilvēks man parādīja divas vielas: vienu smagāku par platīnu, otru — ievērojami vieglāku par nātriju. Viņš pat izpauda man, ka grib iegūt metālu, kas būtu vieglāks par gaisu! …»

—    Ja te neslēpjas kāda neizdibināma blēdība, — Vokuļskis skaļi sacīja, — es būtu atradis ideju, kuras dēļ vērts iejūgties uz vairākiem gadiem katorgas darbā. Es būtu atradis ne vien aizraujošu darbu un vispārdrošāko jaunības ideju piepildījumu, bet arī redzētu sev dzīvē mērķi, cēlāku par visiem, uz kādu jebkad tiecies cilvēka gars. Būtu atrisināts gaiskuģošanas jautājums, cilvēks iegūtu spārnus.

Tad viņš atkal paraustīja plecus,, ieplēta rokas un noņurdēja:

—    Ne, nciespejami! …

Jauno patiesību vai jauno maldu slogs Vokuļski tā māca, ka viņš juta nepieciešamību ar kādu dalīties savās domās, kaut vai tikai daļēji. Viņš nosteidzās lejā pieņemamā zālē un izsauca Zumāru.

\ Vokuļskis vēl prātoja, kā lai uzsāk dīvaino sarunu, kad 2uļmārs jau atviegloja viņam uzdevumu. Nākdams pa durvīm, viņš apvaldīti smaidīdams sacīja:

V — Vecais Geists iznāca no jums ļoti žirgts. Vai viņš pārliecināja jūs, vai jūs sagrāvāt viņu?

—    Nu, ar runāšanu vien nevar pārliecināt, vajadzīgi fakti, — Vokuļskis atbildēja.

—    Vai tad bija arī fakti?

—    Pagaidām tikai solījumi, ka būs … Bet sakiet man, — Vokuļskis turpināja, — ko jūs teiktu, ja Geists parādītu jums metālu, kas pēc visām īpašībām atgādina tēraudu, bet ir divas vai trīs reizes vieglāks par ūdeni? … Ja jūs līdzīgu metālu būtu redzējis paša acīm, skāris savārti rokām? …

2umāra smaids pārvērtās ironiskā grimasē.

—    Augstais dievs, ko gan es tur varu teikt, kad profesors Palmieri rāda vēl lielākus brīnumus par pieciem frankiem no personas …

—    Kāds Palmieri? — Vokuļskis izbrīnījies jautāja.

—    Profesors hipnotizētājs, slavenība… Viņš dzīvo mūsu viesnīcā un trīs reizes dienā rāda hipnozes mākslu zālē, kur labi ja var iespiesties cilvēku sešdesmit… Pašlaik ir astoņi, tātad pašlaik sākas vakara izrāde. Ja gribat, varam aizieL uz turieni, man ir brīva ieeja …

Vokuļskis tik stipri nosarka, ka tvīkums pārklāja visu seju un pat kaklu.

—    Nu, iesim ar pie tā profesora Palmieri. — Bet pie sevis viņš nodomāja:

«Tātad lielais domātājs Geists gluži vienkārši ir blēdis un es — muļķis, kas maksā trīs simti frankus par izrādi, kuras cena nepārsniedz piecus … Kā viņš mani paķēris! …»

Viņi uzkāpa trešajā stāvā, kur Palmieri salons bija ierīkots tikpat grezni kā pārējās telpas viesnīcā. Tas bija gandrīz jau pilns: veci un jauni, sievietes un vīrieši, eleganti ģērbušies, visi uzmanīgi klausījās profesorā, kas pašlaik beidza lasīt īsu ievadu par hipnotismu. Tas bija vīrietis vidējos gados, jau novītis, tumšmatis, ar izspūrušu bārdu un izteiksmīgām acīm. Viņa tuvumā stāvēja vairākas skaistas sievietes un jauni vīrieši ar slimīgām, apatiskām sejām.

—   Tie ir mediji, — pačukstēja Zumārs. — Ar viņiem Pal-/ mieri rāda savu mākslu. /

Apmēram divu stundu ilgais seanss sastāvēja no tā, ka Pal/ mieri ar skatienu iemidzināja savus medijus, bet tā, ka viņi spējā staigāt,, atbildēt uz jautājumiem un veikt dažādus uzdevumīis. Bez tam vēl hipnotizētāja iemidzinātie pēc viņa pavēles izrādīja te neparastu fizisku spēku, te vēl neparastāku nejutību vai neparastu sajūtu asumu.

Tā kā Vokuļskis šādas parādības redzēja pirmo reizi un pat nedomāja slēpt savu neuzticību, Palmieri lūdza viņu pārsēsties pirmajā rindā. Pēc vairākiem mēģinājumiem Vokuļskis pārliecinājās, ka šeit redzētās parādības nav Mēdīšanās, bet gan fakti, kas pamatojas uz kādām vēl neizpētītām nervu sistēmas īpašībām.

Bet visvairāk viņu pārsteidza, pat izbiedēja divi mēģinājumi, kuriem bija zināms sakars ar viņa personīgo dzīvi. Mēģinājumi pamatojās uz to, ka profesors medijam iedvesa neesošus faktus.

Vienam no iemidzinātajiem Palmieri pasniedza karafes korķi un sacīja, ka iedevis viņam rozi. Medijs tūlīt sāka ostīt korķi, izrādīdams lielu patiku.

—    Ko jūs darāt? — Palmieri uzsauca medijam. — Tas tak ir velnasūds.

Medijs tūlīt ar riebumu nometa korķi un, slaucīdams rokas, sūdzējās, ka tās smirdot.

Otram medijam profesors iedeva mutautiņu, bet, kad pateica, ka lakatiņš sver simt mārciņas, iemidzinātais sāka liekties, trīcēt un svīst zem tā smaguma.

To redzēdams Vokuļskis pats nosvīda.

«Tagad man skaidrs, kur slēpjas Geista noslēpums,» viņš nodomāja. «Viņš mani nohipnotizēja …»

Tomēr vissāpīgāk viņam kļuva, kad Palmieri, iemidzinājis kādu vārgu jaunekli, aptina ar dvieli ogļu lāpstu un iedvesa savam medijam, ka tā esot jauna un skaista sieviete, kas viņam jāmīlot. Hipnotizētais apkampa un skūpstīja lāpstu, metās tās priekšā uz ceļiem un citādi izrādīja vislielāko aizrautību. Kad lāpstu pabāza zem kušetes, jauneklis līda tai pakaļ četrrāpus kā suns, atgrūdis vispirms četrus spēcīgus vīriešus, kuri gribēja viņu aizturēt. Bet, kad Palmieri lāpstu noslēpa, sacīdams, ka

viņa iemīļotā mirusi, jaunais cilvēks krita tādā izmisumā, ka valstījās pa grīdu un dauzīja galvu pret sienu …

Šai mirklī Palmieri iepūta viņam acīs, un jauneklis, skanot aplausiem un klātesošo smiekliem, atjēdzās ar asarām pārplūdušu seju.

Vokuļskis izbēga no zāles šausmīgi saniknots.

«Tātad viss ir meli! … Šķietamie Geista atklājumi un viņa gudrība, mana neprātīgā mīlestība un pat viņa ..,. Viņa ir tikai savaldzinātas iedomas malds … Vienīgā īstenība, kas nepieviļ un nemelo, laikam ir nāve …»

Vokuļskis izskrēja uz ielas, iemetās kafejnīcā un lika pasniegt konjaku. Šoreiz viņš izdzēra pusotras karafes un dzerdams domāja, ka Parīze, kur bija atradis vislielākās gudrības, visdziļākos maldus un vispilnīgāko vilšanos, laikam kļūs par viņa kapu.

«Kas man vēl gaidāms? … Ko es uzzināšu? … Ja Geists ir vienkārši krāpnieks un ja var iemīlēties ogļu lāpstā, tāpat kā es viņā, kas tad man vēl atliek? …»

Vokuļskis atgriezās viesnīcā konjaka apskurbis un aizmiga neizģērbies. Kad viņš pamodās astoņos no rīta, pirmā doma bija:

«Nav šaubu, ka Geists, nohipnotizējis mani, apmānīja ar metāliem. Bet… kas hipnotizēja mani toreiz, kad es zaudēju prātu tās sievietes dēļ? …»

Pēkšņi Vokuļskim iezibsnījās doma griezties pēc paskaidrojuma pie Palmieri. Viņš žigli pārģērbās un nokāpa trešajā stāvā.

Noslēpumainās mākslas maestro jau gaidīja apmeklētājus, bet viesu vēl nebija, tāpēc viņš tūlīt pieņēma Vokuļski, iekasēdams samaksu par padomu divdesmit franku jau iepriekš.

—   Vai, — Vokuļskis jautāja, — jūs katram varat iedvest, ka ogļu lāpsta ir sieviete un mutautiņš sver simt mārciņas? …

—    Katram, ko izdodas iemidzināt.

—   Tad, lūdzu, iemidziniet mani un atkārtojiet pie manis numuru ar mutautiņu.

Palmieri sāka rīkoties, viņš raudzījās Vokuļskim acīs, pieskārās viņa pierei, berzēja tam rokas virzienā no pleca uz delnām .. . Beidzot viņš neapmierināts atkāpās.

—    Jūs nevarat būt medijs, — viņš sacīja.

«

—s'Bet ja man pašam dzīvē bijis tāds gadījums kā tam jauneklim ar mutautiņu? … — Vokuļskis jautāja.

—    Tas nav iespējams, jūs nevar iemidzināt. Bet, ja arī jūs būtu iemidzināts un būtu padevies maldinājumam, ka mutautiņš sver simt mārciņas, tad atmodies jūs to neatcerētos.

—    Bet vai jūs nedomājat, ka cits spētu sekmīgāk hipnotizēt ..»

Palmieri apvainojās.

— Labāka hipnotizētāja par mani nav!—viņš iesaucās. — Turklāt es arī jūs varu iemidzināt, bet tad vajadzīgi vairāki mēneši darba .. . Tas izmaksās divi tūkstoši franku . . . Nedomāju par velti izšķiest savus fluīdus . ..

Vokuļskis aizgāja no hipnotizētāja pavisam neapmierināts. Viņš nešaubījās, ka Izabella viņu apbūrusi; viņai bija pietiekami daudz laika. Toties Geists gan viņu nevarēja iemidzināt dažās minūtēs. Turklāt Palmieri apgalvo, ka iemidzinātie pēc tam neko neatceras no redzētā, bet viņš taču atceras katru vecā ķīmiķa vizītes sīkumu.

Tātad, ja Geists nebija viņu iemidzinājis, viņš nav krāpnieks. Tātad viņa metāli pastāv īstenībā un … tātad ir iespējams atklāt metālu, kas vieglāks par gaisu! …

«Ir gan pilsēta,» viņš domāja. «Vienā stundā es pārdzīvoju šeit vairāk nekā Varšavā visā savā mūžā … Ir gan pilsēta! …»

Vairākas dienas Vokuļskis bija ļoti aizņemts.

Vispirms brauca prom Suzins, kas bija iepircis vairāk nekā desmit kuģu. Pilnīgi legāla peļņa no šīs operācijas bija milzīga — tik milzīga, ka Vokuļska daļa sedza visus viņa pēdējo mēnešu izdevumus Varšavā.

Dažas stundas pirms šķiršanās, viņi divatā ar Suzinu ieturēja brokastis savā greznajā numurā un, pats par sevi saprotams, runāja par ienākumiem.

—    Tev pasakaini laimējās, — ierunājās Vokuļskis.

Suzins iedzēra šampanieša malku un, sakrustojis uz vēdera gredzeniem rotātās rokas, sacīja:

—    Tā nav laime, Staņislav Petrovič, tie ir miljoni. Ar nazi griež kārklu, bet ar cirvi cērt ozolu. Kam ir kapeikas, tam kapeiku darījumi, kam — miljons, tam arī ienākumi skaitāmi miljonos. Rublis, Staņislav Petrovič, tikpat kā nodzīts zirģelis: cik gadu jāgaida, iekams tas radīs tev jaunu rubli; bet miljons ir kā vaislīga cūka: katru gadu atnesās vesels bariņš. Pēc gadiņiem di

viem vai trijiem ari tu, Staņislav Petrovič, sakrāsi apaļu miljoniņu un tad pārliecināsies, kā tam dzenas pakaļ cita nauda. Lai gan ar tevi! …

Suzins nopūtās, sarauca uzacis un atkal iedzēra malku šampanieša.

—    Kas ar mani? — vaicāja Vokuļskis.

—    Redzi, kas, — Suzins atbildēja. — Tāda pilsēta, bet tu tā vietā, lai slēgtu izdevīgus līgumus savam veikalam, nedari nekā … Tu klaiņo apkārt, galvu nodūris vai gaisā izslējis, nekā neredzēdams vai pat, kauns teikt kristīgam cilvēkam, lido pa gaisu balonā … Par cirka akrobātu esi nodomājis kļūt, vai? . . . Nu, un pēdīgi es tev, Staņislav Petrovič, sacīšu — tu apvainoji kādu ļoti cienījamu dāmu, to pašu baronesi… Bet pie viņas var kārtis paspēlēt, skaistas sievietes sastapt, uzzināt šādas tādas lietiņas. Es tev iesaku: dod tu viņai nopelnīt, pirms neesi aizbraucis; noskoposi advokātam rubli, viņš tev simtu izvilks. Tā ja, mans sirdsmīļais.

Vokuļskis uzmanīgi klausījās, Suzins atkal nopūtās un turpināja:

—   Un ar pesteļiem saejies, ka viņus, nešķīstus garus … ar to, tici maniem vārdiem, nenopelnīsi ne puskapeikas, tikai piedzīvosi dieva dusmas.

Nav labi! … Bet pats ļaunākais, ka tu domā — neviens neredz, kas tevi kremt. Taču katrs saprot, ka tev ir dvēseles ciešanas, tikai viens domā, ka tu taisies šeit uzpirkt viltotu naudu, otrs prāto, ka tu gatavojies bankrotam, ja vēl neesi bankrotējis.

—    Un tu arī tam tici? — Vokuļskis jautāja.

—    Ai Staņislav Petrovič, lai nu kam, bet tev nu gan neklājas turēt mani par muļķi. Tu domā — es nezinu, ka te vainīga sieviete? … Sieviete, protams, gards kumoss un, gadās, pat solīdam cilvēkam sagroza galvu. Papriecājies arī tu, ja nauda turas. Bet es tev, Staņislav Petrovič, teikšu kādu vārdiņu, ar mieru? .. .

—    Lūdzu.

4*

51

—    Kas lūdz, lai viņam nodzen bārdu, lai neskaistas, ja ieskrāpē. Tāpēc, balodīt, izstāstīšu tev līdzību. Francijā ir tāds brīnumavots, neatceros, kā sauc, tā ūdens dziedē visas kaites. Klausies, ko tev teikšu: ir tādi, kas tur uz ceļiem rāpo un pat paskatīties neiedrošinās, bet ir citi, kas dzer šo ūdentiņu bez kādām ceremonijām un pat zobus skalo… Ak Staņislav

Petrovič, ja tu zinātu, kā tas, kas lieliem malkiem dzer, ņirdz par lūdzēju … Tāpēc apskaties, vai tu neesi no tiem, un, ja esi, nospļaujies uz visu!… Kas tev ir?… Sāp? Patiešām… Nu, iedzer vīnu .. .

—    Tu esi ko dzirdējis par viņu? — dobji jautāja Vokuļskis.

—    Zvēru, ka nekā sevišķa neesmu dzirdējis, — atbildēja Suzins, sizdams sev pie krūtīm. — Veikalniekam vajadzīgi pārdevēji, bet sievietei — pielūdzēji, kas viņas priekšā loka ceļus, kaut vai aizsegai, lai nebūtu redzams drosminieks, kas nelokal Dabiski. Tikai tu, Staņislav Petrovič, nestājies viņu pulkā, bet, ja esi iegājis, cel galvu augstāk. Pusmiljons rubļu — tas nav nieks; par tādu tirgotāju nav nekāda zobu ņirgšana!

Vokuļskis piecēlās un izslējās kā cilvēks, kam izdarīta operācija ar nokaitētu dzelzi.

«Var būt, ka tā nav, bet varbūt… ir!…» viņš nodomāja. «Un, ja tā ir… es atdošu daļu no savas bagātības laimīgajam sāncensim par to, ka viņš mani izdziedinājis!…»

Vokuļskis atgriezās savā numurā un pirmo reizi pavisam mierīgi domās sāka pārcilāt visus Izabellas pielūdzējus, kādus bija redzējis kopā ar viņu vai par kuriem bija dzirdējis. Viņš atcerējās to zīmīgās runas, maigos skatienus, savādos mājienus, visu Melitones stāstīto, visas valodas, kādas klīda par Izabellu viņas apbrīnotāju vidū. Beidzot Vokuļskis dziļi nopūtās: viņam šķita, ka atradis pavedienu, kas varbūt izvedīs viņu no labirinta.

«No turienes laikam nokļūšu Geista laboratorijā,» viņš nodomāja, juzdams, ka sirdī iekritusi pirmā nicinājuma sēkliņa.

—    Viņai ir tiesības, pilnīgas tiesības … — Vokuļskis smaidīdams murmināja. — Bet tad ir arī izredzētais vai pat izredzētie … Ehe, esmu gan es zemisks radījums; bel Geists vēl uzskata mani par cilvēku! …

Pēc Suzina aizbraukšanas Vokuļskis otrreiz pārlasīja šodien saņemto Zecka vēstuli.

Vecais veikalvedis pavisam maz rakstīja par veikala lietām, toties ļoti daudz par Stavsku — nelaimīgu un daiļu sievieti, kam pazudis bez vēsts vīrs.

«Būšu tev mūžīgs parādnieks,» Zeckis rakstīja, «ja tu izdomāsi, kā noskaidrot: vai Ludviks Stavskis dzīvs vai miris?»

Tālāk bija uzskaitīti datumi un vietas, kur pazudušais uzturējies pēc aizbraukšanas no Varšavas.

«Stavska? … Stavska? …» Vokuļskis pulējās atcerēties. «Aha, zinu! … Tā ir tā skaistā sieviete ar meitenīti, kas dzīvo manā namā … Kāda dīvaina apstākļu sagadīšanās: varbūt es tādēļ nopirku Lencku namu, lai iepazītos ar šo otru sievieti? .. . Kāda man gar viņu daļa, ja es palieku šeit, bet kāpēc nepalīdzēt viņai, ja Zeckis lūdz… A, lieliski! Tagad man arī radies iemesls pasniegt dāvanu baronesei, ko man tik ļoti rekomendēja Suzins …»

Vokuļskis paņēma baroneses adresi un aizbrauca uz Senžermenu.

Baroneses mājas vestibilā atradās bukinista bodīte. Sarunādamies ar šveicaru, Vokuļskis nevilšus pameta skatienu uz grāmatām un priecīgi pārsteigts ieraudzīja Mickeviča dzejas tai pašā izdevumā, ko bija lasījis, vēl kalpodams pie Hopfera. Nobružātais apvalks un sadzeltējušais papīrs atsauca atmiņā jaunības gadus.

Vokuļskis uz vietas nopirka grāmatu un bezmaz pieskārās tai ar lūpām kā relikvijai.

Šveicars, kura sirdi bija sagūstījis iedotais franks, pavadīja Vokuļski līdz pašām baroneses apartamenta durvīm un smaidīdams novēlēja patīkami izpriecāties. Vokuļskis piezvanīja un uz sliekšņa nekavējoties parādījās sulainis aveņkrāsas frakā.

—    Ahā! — viņš norūca.

Salonā, pats par sevi saprotams, atradās zeltītas mēbeles, gleznas, paklāji un puķes. Drīz vien parādījās baronese; viņas seja rādīja aizvainotu, tomēr piedot spējīgu būtni.

Vai patiešām tam piedeva? Neielaizdamies garās runās, Vokuļskis izklāstīja sava apciemojuma nolūku, uzrakstīja Stavska uzvārdu un vietas, kur viņš bija uzturējies, uzstājīgi lūgdams, lai baronese, izmantojot savu plašo pazīšanos, dotu viņam par pazudušo noteiktas ziņas.

—    Iespējams tas ir, — atbildēja dižciltīgā dāma, — bet… vai jūs neatbaida izdevumi? … Būs jāgriežas pie policijas — vācu, angļu, amerikāņu . . .

—    Tas būtu? . . .

—    Jūs esat ar mieru maksāt trīs tūkstošus franku?

—. Šeit būs četri tūkstoši, — atbildēja Vokuļskis, pasniegdami čeku par attiecīgo summu. — Kad es varu cerēt uz atbildi? . ..

—   To es jums pašlaik nevaru pateikt, — baronese sacīja,

—    varbūt pēc mēneša, varbūt pēc gada. Taču es ceru, — viņa dzedri piebilda, — jūs nešaubāties, ka viss iespējamais šā cilvēka sameklēšanai liks veikts.

—   .Es par to esmu tik pārliecināts, ka atstāšu Rotšilda bankā vēl divus tūkstošus franku, kurus jums izmaksās tūlīt pēc ziņu saņemšanas par šo cilvēku.

—    Jūs drīzumā aizbraucat?

—    O nē! Kādu laiku vēl papriecāšos.

—    A, Parīze jūs savaldzinājusi!… — baronese pasmaidīja.

—    No mana salona logiem jums tā iepatiksies vēl vairāk. Es pieņemu katru vakaru.

Abi atsveicinājās ļoti apmierināti — baronese par naudu, Vokuļskis — ka ar vienņ šāvienu nošāvis divus zaķus: izpildījis Suzina aizrādījumu un Zecka lūgumu.

Tagad Vokuļskis Parīzē bija gluži viens un bez jebkāda noteikta uzdevuma. Atkal viņš apmeklēja izstādi, teātrus, nepazīstamas ielas, vēl neapskatītas muzeju zāles … Atkal viņš apbrīnoja Francijas milzīgo radošo spēku, divi miljoni lielās pilsētas arhitektūras un dzīves stingro sistēmu, maigā klimata ietekmi uz paātrināto civilizācijas attīstību … Atkal dzēra konjaku, baudīja dārgus ēdienus vai spēlēja kārtis baroneses salonā, pie kam vienmēr paspēlēja …

Šāds dzīves veids Vokuļski pamatīgi izsmēla, tomēr nedeva ne lāsītes prieka. Stundas viņam stiepās kā diennaktis, dienām nebija gala, bet naktīm — mierīga miega. Tiesa, viņš gulēja cieši, neredzēdams ne labus, ne sliktus sapņus, bet, arī miegā nespēja atbrīvoties no neizsakāmās rūgtuma sajūtas, kurā viņa dvēsele grima kā bezgalīgā atvarā.

«Dodiet man kādu mērķi… vai sūtiet nāvi! …» viņš lūdzās ne vienreiz vien, vērsdams skatienu pret debesīm. Pēc mirkļa viņš smējās:

«Pie kā es griežos?… Kas uzklausīs mani šai aklo spēku valstībā, par kuru rotaļlietu es esmu kļuvis! Cik šausmīgs liktenis, ja nekas nespēj saistīt, ja nekā nav ko vēlēties un tomēr tik daudz saprast…»

Viņam šķita, ka redz kādu milzu fabriku, kas izsviež aizvien jaunas saules, jaunas planētas, jaunas dzīvnieku sugas, jaunas tautas, cilvēkus un sirdis, kuras plosa fūrijas: cerības, mīlestība un ciešanas. Kura no tām visļaunākā? Ciešanas tās nav, jo tās vismaz nemelo. Tās ir cerības — jo augstāk tās cilvēku uznes, jo zemāk nomet… Tā ir mīlestība — tauriņš, kura viens spārns saucas šaubas, bet otrs — krāpšana . ..

«Vienalga,» viņš murmināja. «Ja jau mums jāapreibinās, apreibināsimies. Bet ar ko? …»

Tad no tā dēvētās dabas tumšajām dzīlēm viņa priekšā iznira it kā divas zvaigznītes. Viena — bāla, bet nemainīga — tas bija Geists ar saviem metāliem, otra — zaigojoša kā saule, bet pēkšņi dziestoša — tā bi ja viņa…

«Kuru lai izvēlas,» viņš domāja, «kad viena ir šaubīga, bet otra — nepieejama un nedroša. Pat ja to sasniegtu, vai es kādreiz tai ticēšu? . .. Vai kādreiz spēšu noticēt? …»

Tai pašā laikā viņš juta tuvojamies izšķirošo cīņas brīdi starp saprātu un sirdi. Prāts viņu vilināja pie Geista, sirds — uz Varšavu. Vokuļskis juta, ka kuru katru dienu viņam būs jāizšķiras: vai nu smags darbs, kas ved pretī neredzētai slavai, vai liesmaina kaisle, kas solīja viņam tikai vienu — pārvērst pelnos.

«Bet ja nu kā viens, tā otrs ir tikai māns kā tā ogļu lāpsta vai simt mārciņu smagais mutautiņš? …»

Viņš vēlreiz aizgāja pie hipnotizētāja Palmieri un, samaksājis divdesmit frankus par pieņemšanu, sāka uzdot tam jautājumus:

—    Tātad jūs apgalvojat, ka mani nav iespējams nohipnotizēt?

—    Ko nozīmē — nav iespējams! — Palmieri aizsvilās. — Nav iespējams uzreiz, jo jūs neesat medijs. Bet arī no jums varētu iztaisīt mediju, ja ne dažu mēnešu laikā, tad noteikti dažu gadu laikā.

«Tātad Geists nekādā gadījumā nav apmuļķojis mani,» Vokuļskis nodomāja. Skaļi viņš sacīja:

—    Bet vai sieviete, Palmieri kungs, var nohipnotizēt cilvēku?

—    Ne tikai sieviete, bet pat koks, durvju rokturis, ūdens, vārdu sakot — viss, kam hipnotizētājs piešķirs savu gribu. Es savus medijus varu hipnotizēt kaut vai ar spraužamadatu; es saku Ciņiem: «Šai spraužamadatā es pārleju savu fluīdu, un jūs aizmigsiet, tiklīdz uz to palūkosieties.» Vēl vieglāk pārraidīt savu ietekmes spēku kādai sievietei. Protams, ar to noteikumu, ja hipnotizējamā persona ir m e d i j s.

—    Un tad es pie šādas sievietes pieķertos tāpat kā jūsu medijs — pie ogļu lāpstas? … — Vokuļskis jautāja.

—    Pilnīgi pareizi, — atbildēja Palmieri, paraudzījies pulkstenī.

Vokuļskis devām projām un, klīņādams pa ielām, prātoja:

«Kas attiecas uz Geistu, man ir pierādījums, ka viņš nav krāpis mani ar hipnozes palīdzību: viņam gluži vienkārši tam nepietiktu laika. Bet attiecībā uz v i ņ u es neesmu drošs, ka tieši tādā ceļā nav mani apbūrusi. Laika bija pietiekami daudz, bet… kas mani būtu pārvērtis par viņas mediju? …»

Jo ilgāk viņš salīdzināja savu mīlestību pret Izabellu ar citu vīriešu mīlestību pret citām sievietēm, jo pretdabiskāka tā viņam likās. Kā gan iespējams iemīlēties kādā no pirmā acu uzmetiena? Vai arī — kā gan var zaudēt prātu sievietes dēļ, kuru redz reizi pa vairākiem mēnešiem un turklāt vienmēr pārliecinoties, ka viņa nav atsaucīga?

—    Hm! — viņš norūca. — Tieši retās tikšanās viņai piešķīra ideāla raksturu. Kas zina, vai, iepazinis tuvāk, es nejustos pilnīgi viņā vīlies?

Vokuļski pārsteidza tas, ka no Geista nebija nekādu ziņu.

«Vai gan ķīmijas zinātnieks paņēma trīssimt frankus tāpēc, lai nekad man vairs nerādītos? .. .» viņš nodomāja, bet tūdaļ pats arī nokaunējās par savām aizdomām.

«Varbūt saslimis?» viņam ienāca prātā.

Vokuļskis paņēma fiakru un devās pēc adreses tālu aiz pilsētas mūriem, uz Sarentonas apkārtni.

Norādītajā ielā fiakrs apstājās mūra sētas priekšā; aiz tās bija redzams jumts un nama logu augšējā daļa.

Vokuļskis izkāpa no pajūga un piegāja pie dzelzs vārtiņiem, blakus kuriem karājās āmurs. Pēc vairākiem sitieniem vārtiņi negaidīti atvērās un Vokuļskis iegāja pagalmā.

Māja bija divstāvu un ļoti veca; to liecināja pelējuma pārklātās sienas, to liecināja aizputējušie, šur tur izsistie logi. Fasādes sienas vidū atradās durvis, uz kurām veda pāris apdrupuši akmens pakāpieni.

Tā kā vārtiņi, klusi noklaudzēdami, bija jau aizvērušies, bet šveicara, kas tos bija atvēris, nekur neredzēja, Vokuļskis stāvēja

f.o pagalma vidū pārsteigts un apjucis. Piepeši otrā stāva logā parādījās kāda galva sarkanā micē un pazīstama balss uzsauca:

—    Tas esat jūs, Sjuzena kungs? .. . Labdien!

Galva pazuda, bet atvērtais vēdlodziņš liecināja, ka tā nav bijusi parādība. Pēc neilga laiciņa čīkstēdamas atvērās ieejas durvis un uz sliekšņa parādījās Geists. Viņš bija zilās, novalkātās biksēs, koka sandalēs un netīrā flaneļa blūzē.

—     Apsveiciet mani, Sjuzena kungs! — Geists sacīja. — Es savu sprāgstvielu pārdevu angļu amerikāņu sabiedrībai, un, manuprāt, tas nav slikts darījums. Simt piecdesmit tūkstoši franku skaidrā uz priekšu un divdesmit pieci santīmi par katru 'pārdotu kilogramu.

—    Nu, tādos apstākļos jūs droši vien pametīsiet savus metālus, — Vokuļskis pasmaidīja.

Geists paskatījās viņā ar iecietīgu nicinājumu.

—    Sie apstākļi, — viņš iebilda, — par tik izmainīja manu stāvokli, ka pāris gadu es mierīgi varēšu iztikt bez bagāta kompanjona. Bet, kas attiecas uz metāliem, es tieši pašlaik strādāju pie tiem, paskaties …

Geists atvēra durvis no gaiteņa pa kreisi. Vokuļskis ieraudzīja plašu kvadrātveida zāli — tā bija ļoti vēsa. Telpas vidū stāvēja milzīgs toverim līdzīgs tērauda cilindrs: tā olekti biezajām sienām četrās vietās bija uzdzītas varenas stīpas. Pie cilindra vāka bija piestiprināti kādi aparāti: viens atgādināja drošības vārstuli, un no tā laiku pa laikam izplūda tvaiku mutulis un ātri izzuda gaisā; otrs bija līdzīgs manometram ar nepārtraukti svārstīgu bultiņu.

—   Tvaika katls?" .. — Vokuļskis vaicāja. — Kāpēc tik biezas sienas?

—    Pieskaries, — sacīja Geists.

Vokuļskis pieskārās un nosēcās aiz sāpēm. Uz pirkstiem uzlēca tulznas, taču ne no karstuma, bet no aukstuma .. . Toveris bija šaušalīgi auksts, ko varēja just visā zālē.

—    Iekšējais spiediens — seši simti atmosfēru, — Geists piezīmēja, nepievērsdams nekādu uzmanību starpgadījumam ar Vokuļski, kurš pat sarāvās, izdzirdis tādu skaitli.

—   Vulkāns!… — viņš izdvesa.

—   Tāpēc jau es centos pierunāt tevi strādāt pie manis, —

Geists teica. — Kā redzi pats, šeit nelaimes gadījums iespējams it viegli . . . Uzkāpsim augšā …

—    Jūs kallu atstājat bez uzraudzības?

—    O, pie šī darba aukle nav vajadzīga, viss rit pats no sevis, un nekādi pārsteigumi nevar notikt.

Uzkāpuši augšā, viņi nonāca lielā istabā ar čelriem logiem. Galvenās mēbeles šeit bija galdi, burtiski apkrauti ar retortēm, bļodiņām un stikla, porcelāna un pat alvas un vara caurulītēm. Uz grīdas zem galdiem un kaklos mētājās desmit vai divdesmit artilērijas šāviņu, starp tiem daži ieplīsuši. Pie logiem stāvēja akmens un vara vanniņas ar dažādiem krāsainiem šķīdumiem; visgarām vienai sienai stiepās sols vai lāviņa, bet uz tā — milzīga elektriskā baterija.

Tikai pagriezies atpakaļ, Vokuļskis pie pašām durvīm ieraudzīja sienā iemūrētu dzelzs skapi, gultu, kas bija pārklāta ar nodriskātu segu, no kuras līda ārā netīri vates skumšķi, pie loga — galdu ar papīriem, bet pie tā — ar saplaisājušu, nodilušu ādu pārvilktu krēslu.

Vokuļskis palūkojās uz veco viru, uz viņa koka apaviem, kādus nēsā nabadzīgākie amatnieki, uz viņa lietām, no kurām sprauktin spraucās trūkums, un nodomāja, ka šis cilvēks par saviem atklājumiem varētu dabūt miljonus. Tomēr viņš atteicās no tiem kādas cildenākas nākamo dienu cilvēces labā … Sai brīdī Geists viņam šķita kā Mozus, kas uz apsolīto zemi ved vēl nedzimušas paaudzes.

Šoreiz vecais ķīmiķis neuzminēja Vokuļska domas, viņš drūmi paraudzījās uz to un sacīja:

—    Nu ko, Sjuzena kungs, skumīga vieta, skumīgs darbs, vai ne? . . . Es jau četrdesmit gadus dzīvoju šādā veidā. Šais aparātos ieguldīti jau vairāki miljoni, un tāpēc varbūt to īpašnieks nepriecājas, viņam nav kalpotāju, bel reizēm pat — ko ēst… Tāda nodarbošanās nav radīta jums, — viņš piebilda, atmetis ar roku.

—   Jūs maldāties, profesor, — iebilda Vokuļskis. — Starp citu, kapā jau arī laikam nav jautrāk …

—    Kas par kapu … muļķības … sentimentalitāte! … — norūca Geists. — Dabā nav ne kapu, ne nāves; ir vienīgi dažādas eksistences formas, no kurām vienas dod mums iespēju būt par ķīmiķiem, bet citas — tikai par ķīmijas preparātiem. Un visa dzīves gudrība ir tā, ka jāprot izmantot nejaušību, netērējot laiku muļķībām, lai kaut ko veiktu.

—   To es saprotu, — iebilda Vokuļskis, bet… Atvainojiet, jūsu atklājumi ir tik nedzirdēti pārsteidzoši .. .

—    Arī es saprotu, — Geists pārtrauca viņu. — Mani atklājumi ir tik nedzirdēti, ka … jūs tos uzskatāt par krāpšanu! … No šī viedokļa ņemot, akadēmijas locekļi nav gudrāki, tā ka esat nokļuvis labā sabiedrībā … Ak jā! … Tu vēlreiz gribētu aplūkot manus metālus, izmēģināt tos? … Jauki; ļoti jauki…

Viņš pieskrēja pie dzelzs skapja, atvēra to ļoti sarežģītā veidā un citu pēc cita sāka ņemt laukā dažādus stienīšus: smagākus par platīnu, vieglākus par ūdeni, tad atkal caurspīdīgus … Vokuļskis aplūkoja tos, svēra, karsēja, laida caur tiem elektrisko strāvu, grieza. Šie mēģinājumi prasīja vairākas stundas, tomēr viņš pārliecinājās, ka vismaz no fizikas viedokļa viņa priekšā ir īsti metāli.

Beidzis pārbaudi, Vokuļskis nokusis atkrita krēslā; Geists noslēpa savus paraugus, noslēdza skapi un smiedamies jautāja:

—    Nu, fakti vai māņi?

—    Nekā nesaprotu, — klusi sacīja Vokuļskis, spiezdams ar rokām deniņus, — man galva plīst pušu! … Metals, kas trīs reizes vieglāks par ūdeni . . . neaptveramas lietas! …

—    Vai arī metāls, kas par procentiem desmit vieglāks nekā gaiss, ko? … — smējās Geists. — Nemainīgais īpatnējais svars — izmainīts! … dabas likumi iedragāti, ko? … Ha, ha! … Nekā nebij! Dabas likumus, tos, kurus mēs esam izzinājuši, neiedragā pat mani atklājumi. Paplašinās vienīgi mūsu zināšanas par ķermeņu īpašībām un to iekšējo uzbūvi, nu un līdz ar to, protams, paplašinās cilvēces tehnikas iespēju robežas.

—    Bet īpatnējais svars? — Vokuļskis ieprasījās.

—    Paklausies, ko es teikšu, — Geists viņu pārtrauca, — un tūdaļ sapratīsi, uz ko pamatojas manu atklājumu būtība, kaut gan — es pasteigšos piebilst — patstāvīgi atkārtot tos nespēsi. Šeit nav ne brīnumu, nedz blēdību; šīs lietas ir tik vienkāršas, ka tās saprastu pat pamatskolnieks.

Geists paņēma no galda tērauda sešskaldni un, pasniedzis to Vokuļskim, sacīja:

—   Te ir no tērauda izliets sešskaldņa decimetrs; paņem to rokā, cik tas sver?

—    Kilogramus astoņus …

Geists pasniedza viņam otru, tāda paša lieluma sešskaldni — ar! tērauda — un jautāja:

—    IJn cik sver šis?

—   Nu, šis sver apmēram puskilogramu … Bet tas ir dobs … — piezīmēja Vokuļskis.

—    Lieliski! Bel cik sver šis sešskaldņu režģis no tērauda stieples? — Geisls jautāja, dodams to Vokuļskim.

—    Droši vien pāris desmit gramus …

—    Nu redzi, — Geists turpināja. — Mums ir trīs vienāda lieluma un tā paša materiāla sešskaldņi, bet svari tiem dažādi. Kāpēc? Tāpēc, ka blīvā sešskaldni visvairāk tērauda daļiņu, dobā — mazāk, bet režģotajā — vēl mazāk. Tagad iedomājies, ka blīvu ķermeņa daļiņu vietā man izdevies iegūt režģveidīgas uzbūves daļiņas, un sapratīsi mana atklājuma noslēpumu. Tas pamatojas uz izmaiņām vielas iekšējā uzbūvē, kas šodienas ķīmijai nav nekāds jaunums. Nu, ko teiksi?

—    Kad es raugos uz paraugiem — ticu, — Vokuļskis sacīja, — kad klausos jūs — saprotu. Bet tiklīdz es iziešu no šejienes …

Viņš bezpalīdzīgi iepleta rokas.

Geists atkal atvēra skapi, pameklēja tur un, izņēmis mazu metala stienīti, kas pēc krāsas atgādināja misiņu, pasniedza to Vokuļskim, sacīdams:

—    Paņem to sev kā amuletu pret šaubām par manu saprātu un patiesīgumu. Šis metāls ir aptuveni piecas reizes vieglāks par ūdeni un labi atgādinās mūsu pazīšanos. Turklāt, — viņš smiedamies piebilda, — tam piemīt lieliska īpašība: uz to neiedarbojas nekādi ķīmiskie reaktīvi … Drīzāk tas izgaisīs nekā atklās manu noslēpumu… Bet tagad, Sjuzena kungs, dodieties uz mājām, atpūtieties un izlemiet, ko darīt!

-— Es nākšu uz šejieni, — Vokuļskis sacīja tikko dzirdami.

—    O nē, tagad vēl ne!… — Geists atbildēja. Tu vēl neesi nokārtojis savus rēķinus ar pasauli, un, tā kā man tagad pietiks naudas pāris gadiem, es nesteidzinu. Tā atnāks uz šejieni, kad no agrākajām ilūzijām nekas nebūs palicis pāri.. .

Vecais nepacietīgi paspieda Vokuļskim roku un bīdīja viņu uz durvju pusi. Uz trepēm Geists vēlreiz atsveicinājās un iesteidzās atpakaļ laboratorijā. Kad Vokuļskis izgāja pagalmā, vārtiņi jau bija vaļā, bet, tiklīdz viņš bija izgājis pa tiem un apstājās pie fiakra, tie aizcirtās.

Atgriezies pilsētā, Vokuļskis pirmām kārtām nopirka zelta medaljonu, ielika tanī neparastā metala gabaliņu un pakāra kaklā kā relikviju. Viņš gribēja vēl pastaigāties, bet juta, ka ielas drūzma nogurdina, tāpēc devās uz savu numuru.

«Kādēļ es atgriezos?» viņš pārmeta sev. «KāpēC es neeju pie Geista strādāt? …»

Vokuļskis atsēdās krēslā un iegrima atmiņās. Viņš redzēja Hopfera veikalu, ēdamzāli un apmeklētājus, kuri zobojās par viņu; redzēja savu mūžīgās darbības mašīnu un gaisa balona modeli, ko bija pūlējies padarīt par vadāmu; redzēja Kasju IIopferi, kura izkalta mīlestībā pret viņu …

«Pie darba! … Kāpēc es neeju strādāt? …»

Vokuļska skatiens nevilšus apstājās pie galda, uz kura gu: lēja nesen nopirktais Mickeviča sējumiņš.

«Cik reižu es neesmu to lasījis!» Vokuļskis nopūtās, paņemdams grāmatu.

Grāmata uzšķīrās pati, un viņš izlasīja:

Meklēju visur, bet vārdi man atmiņā nenāk,

Bargie vārdi, kad tevi nosodīt varu,

Meklēju vārdus, bet aizmirstu, prātā tie nenāk …

Un. kad ieraugu tevi, nesaprotu, ko daru,

Mierīgs esmu, esmu saltāks kā senāk,

Bet kvēlot un klusēt man gribas ar sendienu sparu …

«Tagad es zinu, kas mani tā apbūris …»

Viņš juta riešamies zem plakstiem asaras, tomēr savaldījās un neļāva tām noritēt pār vaigiem.

— Jūs visu manu dzīvi sagandējāt… Saindējāt divas paaudzes! … — viņš čukstēja. — Lūk, ko izdarījuši jūsu sentimentālie uzskati par mīlestību …

Viņš aizcirta grāmatu un trieca to istabas kaktā ar tādu sparu, ka lapas izlidoja pa gaisu.

Gr|mata atsitās pret sienu, nokrita uz mazgājamā trauka un ar skumju skaņu noslīdēja uz grīdas.

«Tā tev vajag! Tur tava vieta…» domāja Vokuļskis. «Kas man tēloja mīlestību kā svētu noslēpumu? Kas man mācīja nicināt parastas sievietes un meklēt nesasniedzamu ideālu? … Mīlestība ir pasaules prieks, dzīves saule, jautra melodija tuksnesī, bet ko .tu iztaisīji no tās? . . . Sēru altāri, pie kura dzied dvēseles aizlūgumu par samīdītu cilvēka sirdi!»

Tad viņam radās jautājums:

«Ja dzeja saindējusi manu dzīvi, tad kas to saindēja pašu? Kāpēc Mickevičs nekad nesmējās un nedraiskuļoja kā franču dzejnieki, bet prata vienīgi skumt un izmist?

Tāpēc, ka viņš, tāpat kā es, mīlēja aristokrātiskās dzimtas jaunavu un viņa nevarēja kļūt par balvu ne gudrībai, ne darbam, ne varonībai, pat ne ģēnijam, bet… vienīgi naudai un titulam …»

— Nabaga moceklis! — Vokuļskis čukstēja. — Tu atdevi savai tautai labāko, kas tev bija; bet kas vainīgs, ka, liedams tautā savu dvēseli, tu reizē ar to pārlēji arī ciešanas, uz kādām biji notiesāts? Neviens cits, bet viņi ir vainojami tavā, manā un mūsu kopējā nelaimē …

Vokuļskis piecēlās no krēsla un godbijīgi pacēla pajukušās lapas.

«Nepietiek ar to, ka viņi tevi mocīja, vai tev vēl būtu jāatbild par viņu netikumiem? Tā ir viņu vaina, tikai viņu, ka tava sirds nedziedāja, bet vaidēja kā ieplīsis zvans.»

Vokuļskis atlaidās uz dīvāna un atkal domāja:

«Neparasta zeme, kur kopš tik seniem laikiem viena otrai blakus dzīvo divas pilnīgi dažādas tautas: aristokrātijā un vienkāršie ļaudis. Pirmā apgalvo, ka esot cēls augs, kam tiesības izsūkt visas sulas no māliem un mēslojuma, bet otrā vai nu piebalso šīm mežonīgajām prasībām, vai arī neiedrošinās protestēt pret netaisnību.

Un ka viss tika darīts, lai vienas šķiras monopolu saglabātu uz mūžīgiem laikiem un jebkuru citu iznīcinātu jau dīglī! Ļaudis tik dziļi ticēja dižciltības visvarenībai, ka pat amatnieku un tirgotāju dēli vai nu pirka ģerboņus, vai arī mēģināja saradoties ar kādu izputējušu šļahtiču dzimtu.

Nevienam nebija drosmes dēvēt sevi par savu nopelnu bērnu, un pat es, muļķis, par dažiem simtiem rubļiem nopirku šļahtiča patentu.

Un es lai tagad tur atgrieztos? . . . Pēc kā? … Šeit vismaz ir tauta, kas izpauž visas spējas, ar kādām cilvēks apveltīts. Seit augstākos amatus nav apsēdis apšaubāmi senlaicīgs pelējums, šeit priekšgalā izvirzās īstais spēks: darbs, saprāts, griba, jaunrade, zināšanas, pat skaistums un veiklība un pat īstas jūtas. Toties turpat darbs nolikts pie kauna staba un triumfē izlaidība! Tas, kas cīnās par turību, tiek saukāts par skopuli, sīkstuli, iznireli; tas, kas to notriec, — par devīgu, nesavtīgu,cēlu … Tur vienkāršību uzskata par dīvainību, taupību par kaunu, zināšanas pielīdzina neprātam, bet talantu simbolizē cauri elkoņi. Tur, ja kāds grib, lai viņu uzskata par cilvēku, tam vajag iegūt ■vai nu titulu un naudu, vai arī prast iespraukties dižciltīgo priekšnamā. Un es lai atgriežos tur? …»

Vokuļskis sāka soļot pa istabu un prātot:

«Geists — viens, es — divi, Ohockis — trīs … Atradīsim vēl kādus divus un četros piecos gados paveiksim tos astoņtūkstoš mēģinājumus, kas nepieciešami, lai atrastu metālu, kas vieglāks par gaisu. Un tālāk? … Ko sacīs pasaule, kad ieraudzīs pirmo lidojošo mašīnu — bez spārniem, bez sarežģītiem mehānismiem un izturīgu kā bruņu kuģis? …»

Viņam šķita, ka troksnis uz ielas aiz loga plešas plašumā un varenumā, pārņemdams visu Parīzi, visu Franciju, visu Eiropu, un ka visas cilvēku balsis saplūst vienā dimdošā saucienā:

«Slava! Slava! Slava!…»

«Vai es prātu esmu zaudējis, vai?» viņš norūca.

Vokuļskis steidzīgi atpogāja vesti un, izvilcis zelta medaljonu, atvēra to\ Metala plāksnīte, kas tik līdzīga misiņam un tik viegla kā pūka, bija savā vietā. Geists nemānīja viņu: vārti uz lielo atklājumu viņam bija plaši vaļā.

— Palieku! — viņš nočukstēja. — Ne dievs, ne cilvēki man nepiedotu, ja es nonievātu tādu iespēju.

Jau krēsloja. Vokuļskis aizdedzināja virs galda gāzes lampas, izņēma papīru, spalvu un sāka rakstīt:

«Mīļais Ignācij! Gribu ar tevi aprunāties par ļoti svarīgām lietām, bet, tā kā Varšavā vairs neatgriezlšos, tad lūdzu Tevi pēc iespējas ātrāk …»

Pēkšņi viņš nometa spalvu. Ieraugot uzrakstītu melnu uz balta:v? « Varšavā es vairs neatgriezīšos …» — viņu sagrāba nemiers.1

«Kāpēc gan lai es neatgrieztos?» viņš izdvesa …

«Kādēļ man tas jādara? … Vai tādēļ, lai atkal satiktu Izabellu, lai atkal šķiestu enerģiju? …»

«Beidzot reiz man jānoslēdz šie muļķīgie rēķini…»

Viņš soļoja pa istabu un domāja:

«Ir divi ceļi: viens ved pretī neaptveramai cilvēces reformai, otrs — pašlabumam vai pat, teiksim, lai iegūtu sev sievieti. Kuru izvēlēties? …

Ir vispār zināms fakts, ka ikkatra jauna un svarīga viela, katrs jauns spēks — tā ir jauna pakāpe civilizācijas attīstībā. Bronza radīja antīko civilizāciju, dzelzs — viduslaikus, šaujampulveris pabeidza viduslaikus, bet akmeņogles atklāja deviņpadsmito gadsimtu. Nav šaubu — Geista metāli iezvanīs tādas civilizācijas sākumu, par kādu līdz šim pat nesapņoja, un, kas zina, varbūt padarīs cilvēku cilti cēlu un diženu . . .

Bet kas no otras puses? … Sieviete, kura nebūt nekautrētos mazgāties tādu plebeju klātbūtnē, kāds esmu es. Kas gan es esmu viņas acīs blakus šiem glumiķiem, kuriem tukšas pļāpas, asprātība un kompliments ir galvenais dzīves saturs. Ko viss šis bars, ieskaitot arī viņu pašu, teiktu ieraudzījuši noplīsušo Geistu un viņa neaptveramo atklājumu? Viņi ir tādi nejēgas, ka pat nebrīnītos.

Beidzot, pieņemsim, ka es ar viņu apprecētos; un tad? … Tūdaļ censoņa salonā saplūstu visi viņas atklātie un slepenie pielūdzēji, dažādu pakāpju radinieki, vai es zinu, kas vēl! … Un man atkal vajadzētu piemiegt acis, lai neredzētu viņu skatienus, kļūt kurlam, lai nedzirdētu viņu komplimentus, neuzkrītoši manīties prom, kad viņi intīmi sarunātos — par ko? . .. Par manu negodu vai muļķību? … Gads tādas dzīves man tā sariebtu, ka kristu tik zemu un, iespējams, pazemotu sevi, izjuzdams greizsirdību pret šādiem subjektiem.

Ak, vai labāk nebūtu pasviest savu sirdi izsalkušiem suņiem nekā atdot to sievietei, kas pat nenojauš, cik liela starpība starp mani un šiem cilvēkiem.

Pietiek!»

Viņš atkal apsēdās pie galda un sāka rakstīt vēstuli Geistam, bet pēkšņi pārtrauca.

—■ Esmu vienkārši lielisks! — viņš balsī sacīja. — Gribu parakstīt līgumu nenokārtojis savas personīgās darīšanas…

«Ir gan mainījušies laiki!» viņš prātoja. «Senāk tāds Geists būtu sātana simbols, ar kuru par cilvēka dvēseli cīnās eņģelis sievietes iemiesojumā. Bet tagad .. . kurš no viņiem ir sātans, kurš — sargeņģelis? …»

Šai brīdī pie durvīm pieklauvēja. Ienāca sulainis un pasniedza Vokuļskim lielu aploksni.

—     No Varšavas… — Vokuļskis nočukstēja. — No Zecka? … Viņš pārsūta man kādu citu vēstuli … A, priekšsēdētāja atraitnes … Varbūt ziņa man par Izabellas kāzām? …

Viņš atplēsa aploksni, tomēr kādu brīdi vilcinājās ar lasīšanu. Sirds sāka sist straujāk.

—    Vienalga! — viņš nomurmināja un sāka lasīt:

«Mans dārgais pan Staņislav! Redzams, Tu jautri pavadi laiku, runā, ka esot pat aizbraucis uz Parīzi un pilnīgi aizmirsis savus draugus. Bet Tava nabaga tēvoča — lai viņam vieglas smiltis — kaps aizvien vēl gaida uz apsolīto kapakmeni, un es pati gribētu apspriesties ar Tevi par cukurfabrikas celšanu, ko man iesaka uz vecumdienām. Kaunies, pan Staņislav, bet vairāk par visu nožēlo, ka Tu neredzi sārtumu uz Bellas vaigiem: viņa pašlaik ir pie manis un, padzirdējusi, ka rakstu Tev, nosarka kā vēzis. Mīļais bērns! Viņa dzīvo kaimiņos pie tantes un bieži mani apciemo. Es nojaušu, ka Tu viņai pamatīgi nodarījis pāri; nekavējies ar atvainošanos un cik vien žigli varēdams brauc taisnā ceļā pie manis. Bella šeit uzturēsies vēl dažas dienas, un varbūt man izdosies pierunāt viņu piedot tev …»

Vokuļskis pietrūkās kājās, atrāva vaļā logu un, pastāvējis pie tā mirkli, vēlreiz pārlasīja priekšsēdētājas vēstuli: acis viņam iedzirlcstījās, seja pārklājās sarkaniem plankumiem.

Viņš piezvanīja vienreiz, otrreiz, trešo . .. Beidzot pats izmetās gaitenī, saukdams:

—    Viesmīl! … Ei, viesmīl!…

—    Ko pavēlēsiet?

lēķinu.

ādu? ..

—   Pilnu rēķinu par pēdējam piecām dienām … Pilnu, saproti ? …

—    Tūlīt? — viesmīlis brīnījās.

—   Tūlīt uz vietas un … pajūgu uz Ziemeļu staciju … Nekavējoties!

TREŠĀ NODAĻA CILVĒKS, KAM VEICAS MĪLESTĪBA

Atgriezies no Parīzes Varšavā, Vokuļskis atrada priekšā otru priekšsēdētāja atraitnes vēstuli.

Vecīte uzstāja, lai viņš tūlīt brauc pie viņas un paciemojas pāris nedēļu.

«Neiedomājies, pan Staņislav,» viņa rakstīja beigās, «ka es Tevi ielūdzu jauno panākumu dēļ, lai palepotos ar tavu draudzību. Reizēm gan tā mēdz būt, bel ne ar mani. Gribu vienīgi, lai Tu pēc smagiem pūliņiem atpūstos, varbūt pat izklaidētos manā mājā, kur bez saimnieces, vecās rūgoņas, tu atradīsi arī jaunu un daiļu sieviešu sabiedrību.»

— Liela man vajadzība pēc jaunām, daiļām sievietēm! — Vokuļskis norūca. Nākamajā mirklī viņam ienāca prātā: par kādiem panākumiem priekšsēdētāja atraitne raksta? Vai jau līdz provincei būtu nonākusi vēsts par viņa peļņu, kaut pats par to nevienam nebija minējis ne vārda.

Taču, kad Vokuļskis, īsumā, bija iepazinies ar savām veikala lietām, priekšsēdētāja atraitnes vārdi viņu vairs neizbrīnīja. Kopš viņa aizbraukšanas viz Parīzi veikala apgrozība bija augusi un auga no nedēļas uz nedēļu. Vairāki desmiti jaunu tirgotāju bija stājušies ar viņu veikalnieciskos sakaros, bet izstājies likai viens no vecajiem, uzrakstīdams dzēlīgu vēstuli, ka viņa rīcībā neesot arsenāls, bet likai parasts audumu veikals, tāpēc viņš neredzot nekādas jēgas arī turpmāk uzturēt attiecības ar ļoti cien. Vokuļska k-ga firmu un, sākot ar Jaungadu, noslēgšot visus rēķinus. Preču apgrozība bija tik liela, ka Ignācijs pats uz savu atbildību bija noīrējis jaunu noliktavu, pieņēmis astoto pārdevēju un divus ekspeditorus.

Kad Vokuļskis pabeidza caurskatīt rēķinu grāmatu, pie kuras viņš, paklausot neatlaidīgam Zecka lūgumam, bija ķēries pāris stundu pēc atbraukšanas no stacijas, Ignācijs atvēra ugunsdrošo skapi un svinīgu seju izņēma no tā Suzina vēstuli.

—   Kas tās par ceremonijām? — iesmiedamies jautāja Vokuļskis.

—   Suzina korespondence jāglabā sevišķi rūpīgi, — uzsvērti sacīja Zeckis.

Vokuļskis paraustīja plecus un izlasīja vēstuli. Suzins piedāvāja viņam ziemas mēnešos jaunu darījumu, gandrīz tikpat ienesīgu kā Parīzē.

—    Ko tu uz to teiksi? — viņš griezās pie Ignācija, paskaidrojis, par ko ir runa.

—    Mīļais Stah, — atbildēja vecais veikalvedis, nodurdams acis, — es tev tā uzticos. Ja tu pat nodedzinātu pilsētu, arī tad vēl būtu pārliecināts, ka to esi izdarījis cēlos nolūkos.

—   Tu, vecais, esi nedziedējams sapņotājs! — Vokuļskis nopūtās un pārtrauca sarunu. Nebija šaubu, ka Ignācijs viņu atkal tur aizdomās par kaut kādām politiskām intrigām.

Tā domāja ne tikai Zeckis. Aizgājis savā dzīvoklī, Vokuļskis atrada veselu kaudzi vizītkaršu un vēstuļu. Viņa prombūtnes laikā to bija apmeklējuši ap simt ietekmīgu, titulētu un bagātu cilvēku, no kuriem vismaz pusi viņš nepazina . . . Vēl interesantākas bija vēstules. Tur bija lūgumi pēc pabalstiem vai protekcijām pie dažādām civilām un militārām iestādēm vai arī anonīmas vēstules, tajās lielākoties viņu lamāja … Cits viņu saukāja par nodevēju, cits — par sulaini, kas, dienēdams pie Hopfera, tā pieradis kalpot, ka tagad pats labprātīgi uzvelk aristokratijas sulaiņa livreju, un ne tikai aristokratijas vien. Cits pārmeta, ka viņš rūpējoties par palaidnīgu sievieti, cits ziņoja, ka Stavska esot koķete un avantūriste, bet Zeckis — blēdis, kas jauniegūtajā namā piesavinoties īres naudu un daloties ar pārvaldnieku, kādu Virski.

«Par mani klīst pamatīgas tenkas!…» nodomāja Vokuļskis, raudzīdamies vēstuļu kaudzē.

Arī uz ielas, cik nu viņam iznāca laika apskatīties, Vokuļskis ievēroja, ka pievērš sev vispārēju uzmanību. Daudzi viņu sveicināja; reizēm pilnīgi sveši cilvēki norādīja uz viņu, kad viņš gāja tiem garām; tomēr bija arī tādi, kas ar redzamu nepatiku novērsās. Starp tiem viņš pamanīja arī divus Irkutskas laiku paziņas, un tas viņu nepatīkami aizskāra.

— Kas tiem atkal, — viņš nomurmināja, — kāds dundurs iedzēlis? .. .

Otrā dienā pēc ierašanās Varšavā Vokuļskis atbildēja Suzinam, ka priekšlikumu pieņem un oktobra vidū būs Maskavā. Vēlāk, tai pašā vakarā, viņš brauca pie priekšsēdētāja atraitnes, kuras muiža atradās dažas jūdzes no nesen uzbūvētā dzelzceļa.

Stacijā Vokuļskis redzēja, ka arī šeit viņam pievērš uzmanību. Pats stacijas priekšnieks stādījās priekšā un lika ierādīt atsevišķu kupeju; virskonduktors, pavadīdams uz vagonu, teica, ka tieši viņam ienācis prātā piedāvāt panam Vokuļskim ērtu vietiņu, kur varētu i pagulēt, i pastrādāt, i netraucēti parunāties.

Pēc ilgas stāvēšanas vilciens lēni sāka kustēties. Bija jau melna nakts — bez mēness un bez mākoņiem, bet zvaigžņu debesīs vairāk nekā parasti. Vokuļskis atvēra logu un vēroja zvaigznājus. Atmiņā uzplaiksnīja Sibīrijas naktis, kur debesis reizēm gandrīz pilnīgi melnas un piebārstītas zvaigznēm kā sniegpārslām, kur Mazie Greizie Rati riņķo tikpat kā virs pašas galvas, bet Herkuless, Pegaza kvadrāts un Dvīņi mirgo zemāk nekā pie mūsu horizonta.

«Vai es, Hopfera kalps, šodien zinātu kaut ko no astronomijas, ja nebūtu tur bijis?» viņš nodomāja ar rūgtumu. «Un vai es būtu kaut ko dzirdējis par Geista atklājumiem, ja Suzins mani ar varu neaizvilktu uz Parīzi?»

Gara acīm viņš skatīja savu plašo un neparasto dzīvi it kā izplētušos starp tālajiem austrumiem un tālajiem rietumiem.

« Viss, ko es protu, viss, kas man pieder, un viss, ko es vēl varu paveikt, tas nav šeit mantots. Te es sastopu vienīgi pazemojumus, skaudību vai neīstus atzinības aplausus veiksmes gadījumā; bet vajadzētu tikai veiksmei mani atstāt, un tie paši, kas šodien liec muguras sveicinādami, būtu mani saminuši. . .

Aizbraukšu no šejienes,» viņš čukstēja, «aizbraukšvi! .. . Ja tikai viņa neaizturēs … Ko man dod šī bagātība, ja es nevaru to i izlietot tā, kā man vislabāk patīk? Kāda jēga dzīvei, kas mazpāniazām sapel, pavadīta starp klubu, veikalu un saloniem, kur jāspēlē preferanss, lai neaprunātu, vai jāaprunā, lai nevajadzētu spēlēt preferansu!.. .»-

«Interesanti,» viņš pēc brīža nodomāja, «kādā nolūkā priekšsēdētāja atraitne tik daudzsološi mani uzlūdz pie sevis? Bet varbūt tā ir Izabella? …»

Vokuļskim sametās karsti, un viņš juta, ka sirdī kaut kas lēni saviļņojas. Gar acīm paslīdēja tēvs un tēvabrālis, Kasja Hopfere, kura tā mīlēja viņu, Zeckis, Leons, Sūmanis, kņazs un vēl daudzi daudzi citi, kuri bija pierādījuši viņam neviltotu labvēlību. Kāda vērtība būtu visām viņa zināšanām, un bagātībām, ja viņa tuvumā nebūtu nevienas draudzīgas sirds; kāda nozīme būtu pašam lielākajam Geista atklājumam, ja tas nekļūtu par ieroci, kas nodrošina cēlākai un labākai cilvēku ciltij galīgu uzvaru? . . .

«Ari pie mums ne mazums darāma,» viņš sprieda. «Arī pie mums ir cilvēki, kurus vērts izvirzīt vai atbalstīt… Es pats esmu pārāk vecs, lai izdarītu grandiozus atklājumus, lai ar to nodarbojas Ohocki… Es labāk palīdzu citiem kļūt laimīgiem un pats esmu laimīgs …»

Vokuļskis pievēra acis, un viņam šķita, ka redz Izabellu, kas raugās uz viņu dīvainā, tikai viņai vienai raksturīgā veidā un, maigi smaidīdama atbalsta viņa nodomus.

Pie kupejas durvīm pieklauvēja, un pēc mirkļa parādījās virskonduktors:

—    Barons Daļskis jautā, vai drīkstot ienākt pie jums. Viņš brauc šai pašā vagonā.

—   Barons? … — Vokuļskis izbrīnījies atkārtoja. — Protams, lai viņš ir tik laipns …

Virskonduktors izgāja un aizvēra durvis, bet Vokuļskis atcerējās, ka barons ir tirdzniecības sabiedrības dalībnieks un viens no nedaudzajiem palikušajiem pretendentiem uz Izabellas roku.

«Ko viņam no manis vajag?» Vokuļskis prātoja. Varbūt arī viņš brauc pie priekšsēdētāja atraitnes, lai tur svaigā gaisā galīgi un noteikti bildinātu Izabellu? … Ja tikai viņam priekšā navaizsteidzies Starskis …»

Vagona gaitenī kļuva dzirdami soļi un saruna; kupejas durvis atkal atdarījās, un parādījās virskonduktors, bet blakus viņam — ļoti kalsnējs kungs ar plānām, iesirmām Osiņām un vēl plānāku un sirmāku bārdiņu, un gandrīz pilnīgi sirmu galvu.

«Tž^ nav viņš …» Vokuļskis nodomāja. «Tas bija pavisam tumšs …»

—    Lūdzu piedošanu, ka es jūs traucēju! — ierunājās barons, šūpodamies pie katra vilciena grūdiena. — Piedošanu… Es neiedrošinātos jūs traucēt jūsu vientulībā, ja nebūtu kāds apstāklis … es gribētu vaicāt… vai gadījumā nebraucat pie mūsu godājamās priekšsēdētāja atraitnes, kura jau nedēļu, kopš gaida jūs?

—    Tieši pie viņas. Esat sveicināts, baron. Piesēdiet, lūdzu.

—    Tas ir lieliski! — iesaucās barons. — Es arī braucu uz turieni. Gandrīz jau divi mēneši, kā tur dzīvoju. Tas ir … ne jau nu īsti dzīvoju, bet ļoti bieži braucu uz turieni. Gan no savas muižas, kur man tagad remonts, gan no Varšavas … Pašlaik atgriežos no Vīnes — pirku tur mēbeles, — bet pie priekšsēdētāja atraitnes varēšu palikt tikai dažas dienas, jo, neko darīt, muižā jāpārmaina viss sienu tapsējums, ko uzlikām tikai pirms divām nedēļām. Bet neko darīt. .. nepatika, vajadzēja noplēst, nav citas izejas!…

Viņš smējās un mirkšķināja acis, bet Vokuļskim pārskrēja aukstas trīsas.

«Kam šīs mēbeles?… Kam nepatika tapsējums?…» viņš satraukts jautāja pats sev.

—    Bet jūs, godājamais, — barons turpināja, — jau beidzāt savu misiju. Apsveicu! … — viņš piebilda, spiezdams Vokuļska roku. — Sacīšu jums — es no paša pirmā acu uzmetiena izjutu pret jums cienību un simpātijās, bet tagad es no visas sirds jūs godāju … Jā, godājamais. Mūsu paradums izvairīties no politiskās dzīves darījis mums daudz ļauna. Jūs pirmais salauzāt šo tuvredzīgo atturības principu, un par to jums — gods un slava… Mūsu svēts pienākums ir interesēties par tās valsts lietām, kurā atrodas mūsu muižas, mūsu nākotne …

—    Es jūs, pan baron, nesaprotu, — Vokuļskis asi pārtrauca viņu.

Barons tā apmulsa, ka brīdi sēdēja sastindzis un mēms. Beidzot viņš nosvepstēja.

—    Piedošanu! … Manos nolūkos patiešām nebija … Taču es domāju, ka mana draudzība ar godājamo priekšsēdētāja atraitni, kura, vai zināt tik …

—    Izbeigsim šos paskaidrojumus, baron, — Vokuļskis sacīja smiedamies un paspiezdams viņa roku. — Vai jūs esat apmierināts ar saviem Vīnes pirkumiem?

—    Ļoti… godājamais … ļoti… Kaut gan, vai varat iedomāties, bija .. . bridis, kad es, sekojot godājamās priekšsēdētāja atraitnes padomam, grasījos apgrūtināt jūs Parīzē ar lūgumu …

—    Ar prieku būtu pakalpojis. Par ko gāja runa?

—    Es gribēju dabūt no turienes briljanta rotu garnitūru, — atbildēja barons. — Bet, tā kā Vīnē man gadījās nopirkt brīnišķīgus safīrus . .. Man viņi tieši ir klāt un ja jūs atļausiet… Vai jūs esat lietpratējs dārglietās? …

«Kam domāti šie safīri? …» prātoja Vokuļskis.

Viņš gribēja ērtāk iegrozīties uz sēdekļa, bet juta, ka nespēj pakustināt ne rokas, ne kājas.

Tikmēr barons no vairākām kabatām izvilka četras safjāna kārbiņas, nolika tās uz sola un fcitu pēc citas sāka taisīt vaļā.

—    Te rokas sprādze, — viņš sacīja, — vai nav tiesa, pavisam vienkārša, tikai viens akmens … Brošas un auskari greznāki; liku pat mainīt ietvaru . . . Bet šeit kakla rota … vienkārša, tomēr eleganta . . . un droši vien tāpēc tik skaista . . . Bet zaigo gan kā liesma, ko? …

Runādams viņš grozīja safīrus Vokuļskim acu priekšā mirgojošajā sveces gaismā.

—    Vai jums netīk? — pēkšņi jautāja barons, pamanījis, ka viņa ceļa biedrs nekā neatbild.

—    Kāpēc ne, ļoti skaisti. Kam tad jūs, baron, vedat šādu dāvanu?

—    Savai līgavai, — barona balsī skanēja izbrīna. — Es domāju, ka godājamā priekšsēdētāja atraitne būs minējusi jums par mūsu ģimenes laimi . . .

—    Nē.

—   Šodien tieši aprit piecas nedēļas, kopš es bildināju un saņēmu piekrītošu atbildi.

—   Ko tad jūs bildinājāt? … Priekšsēdētāja atraitni? … — Vokuļskis jautāja jau citā balsī.

—    Nē taču!… — iesaucās barons, parāvies atpakaļ. — Es bildināju Evelīnu Janocku, priekšsēdētāja . atraitnes mazmeitu … Vai jūs neatceraties viņu? Viņa bija šogad grāfienes lieldienu atgavēnī, jūs viņu neievērojāt? .. .

Aizritēja krietns laiks, iekams Vokuļskis apjēdza, ka Evelīna JanocĶa nav Izabella Lencka, ka barons nav bildinājis Izabellu un ne viņai ved safīrus.

—    Atvainojiet, baron, — viņš teica satrauktajam baronam. — bet es biju lik uzbudināts, ka vienkārši pats nezināju, ko runāju . ..

Barons pielēca no sedekļa un žigli sāka bāzt kārbiņas kabatās.-

—    Kāda neuzmanība no manas puses! — viņš iesaucās. — Es tak manīju jūsu acīs nogurumu un tomēr iedrošinājos traucēt jūsu miegu …

—    Nē, baron, gulēt es netaisos, un man būs ļoti patīkami atlikušo ceļa gabalu pavadīt jūsu sabiedrībā. Tas bija acumirklīgs vājums, tagad viss jau garām.

Barons sākumā vīzējās un gribēja iet prom, bet, redzēdams, ka Vokuļskis tiešām atžirgst, tomēr nosēdās, apgalvodams, ka tikai uz pāris minūtēm. Viņam vajadzēja kādam izkratīt savu laimes pārpilno sirdi.

—    Ja jūs zinātu, kas viņa par sievieti! — barons jūsmoja, ar katru nākamo vārdu aizvien dzīvāk žestikulēdams. — Kad es, vai zināt, tikko iepazinos, viņa man likās vēsa kā statuja un nodarbināta vienīgi ar savu tualeti. Tikai tagad es redzu, kāda tur mīt jūtu bagātība .. . Greznoties, protams, mīl, tāpat kā katra sieviete, bet kāds prāts! … Es nevienam nesacītu to, ko tagad atklāšu jums, pan Vokuļski. Es ļoti agri sāku sirmot, nu un … šad tad neiztiku bez pomādes. Un kas, godājamais, to būtu domājis: tiklīdz viņa to pamanīja, reiz par visām reizēm noliedza man to; sacīja, ka viņai sevišķi patīkot sirmi mati un, pēc viņas ieskatiem, īsti skaists varot būt vienīgi sirms vīrietis. «Bet ko jūs domājat par iesirmiem?» es iejautājos. — «Tad viņi ir tikai interesanti,» viņa atbildēja. Un kā viņa to pateica!… Vai es jūs negarlaikoju, pan Vokuļski?

—    Nebūt ne!… Man ļoti patīkami sastapt laimīgu cilvēku.

—    Es patiesi esmu laimīgs — un pie tam tik laimīgs, ka pašam jābrīnās, — barons apliecināja. — Par precībām esmu allaž domājis, jau kopš vairākiem gadiem ārsti man iesaka to darīt. Tā es nolēmu ņemt par sievu skaistu un labi audzinātu sievieti, kura nāktu no dižciltīgas ģimenes un butu solīda, neprasot no viņas kaut kādu romantisku mīlestību. Un te nu bija: mīlestība pati nostājas man ceļā un ar vienu pašu skatienu uzšķiļ manā sirdī mīlas liesmu … Patiešām, pan Vokuļski, es esmu iemīlējies … nē — esmu kā jucis … Nevienam pašam es nebūtu to teicis, tikai jums, jo pret jums es jau no paša pirmā acumirkļa izjūtu gandrīz vai brāļa simpātijās … Esmu kā jucis!… Domāju tikai par viņu vien; kad guļu — redzu viņu sapnī, kad šķiros no viņas — esmu vienkārši slims. Apetītes trūkums, bēdīgas domas, mūžīgi kaut kādas nesaprotamas bailes …

To ko es tagad jums sacīšu, pan Vokuļski, nevienam pašam, lūdzams, pat sev neatkārtojiet. Es gribēju viņu pārbaudīt — cik tas ir zemiski, vai ne? Bet ko lai dara, cilvēkam grūti ticēt laimei. Tā nu es, gribēdams pārbaudīt viņu — tikai nevienam pašam ne vārdiņa, lūdzams, — liku sastādīt laulības kontrakta projektu, pēc kura, ja gadījumā laulības nenotiktu aiz vienas vai otras puses vainas — jūs saprotat? — es maksāju līgavai piecdesmit tūkstošus rubļu sāpju naudas. Sirds man pamira aiz bailēm, ka .. . un ja nu viņa mani atstāj? … Bet ko jūs teiksiet? Kad priekšsēdētāja atraitne ieminējās viņai par šo projektu, meitene asarās … «Kā,» viņa saka, «vai viņš domā, ka es atteikšos no tā kaut kādu piecdesmit tūkstošu dēļ? Un ja jau viņš tur mani aizdomās par aprēķinu un neatzīst, ka sievietes sirdī var mājot arī cēlākas tieksmes, tad viņam vismaz jāsaprot, ka es neiešu mainīt miljonu pret piecdesmit tūkstošiem …»

Kad priekšsēdētāja atraitne man atkārtoja šos vārdus, es ieskrēju Evelīnas istabā un, nesacījis ne vārda, nokritu pie viņas kā jām … Tagad es Varšavā sastādīju testamentu un iecēlu viņu par savu vienīgo un pilntiesīgo mantinieci, kaut arī es nomirtu pirms kāzām. Visi mani piederīgie, kopā ņemot, visā mūžā man devuši tik daudz laimes, cik šis bērns dažās nedēļās. Bet kas būs vēlāk! … Kas būs vēlāk, pan Vokuļski? … Es nevienam neuzdotu šādu jautājumu, — barons pabeidza, spēcīgi kratīdams viņa roku. — Nu, ar labu nakti …

— Amizanti! — norūca Vokuļskis, kad barons izgāja. — Večukiņš tik tiešām iegrābies līdz ausīm .. .

Viņš nespēja aizdzīt barona tēlu, kas atkal un atkal kā ēna parādījās uz aveņsarkanā sēdekļa fona. Viņš redzēja tā vājo seju, kas kvēloja ķieģeļainā sārtumā, matus, kas šķita piebārstīti ar miltiem, un lielās, iekritušās acis, kurās kvēloja neveselīgs spīdums. Smieklīgi un nožēlojami likās jūtu uzliesmojumi šai cilvēkā, kurš nepārtraukti tīstīja sev kaklu, pārbaudīja, vai logs Kupejā cieši aizvērts, un, baidīdamies no caurvēja, nepārtraukti mainīja vietu.

«Pamatīgi, nabadziņš, iekritis!» Vokuļskis domāja. «Vai tas maz iespējams, ka jauna sieviete varētu iemīlēties šādā mūmijā? Viņš noteikti gadus desmit vecāks par mani, bet cik gaudens un turklāt — cik naivs!…

Labi, bet ja nu tā meitene patiesi viņu mīl? … Pat grūti iedomāties, ka viņa to krāptu. Visumā ņemot, sievietes ir cēlākas par vīriešiem; viņas ne vien mazāk grēko pret tikumību, bet arī uzupurējas nesalīdzināmi biežāk par mums. Un, ja grūti atrast tik zemisku vīrieti, kas naudas dēļ no rīta līdz vakaram melotu, vai gan iespējams turēt aizdomās par kaut ko līdzīgu sievieti, jaunu meiteni, kura uzaugusi godīgā ģimenē?

Redzams, viņai kaut kas iešāvies prātā, un turklāt viņa droši vien aizrāvusies — ja ne ar viņu pašu, tad ar viņa stāvokli. Citādi viņa pati nodotu, ka spēlē komēdiju, un barons to pamanītu, jo mīlestība skatās it kā ar mikroskopu.

Bet ja tik jauna meitene spēj iemīlēt tādu veci, kāpēc tad otra nevarētu iemīlēt mani? …

Aizvien es atgriežos pie tā paša!» viņš sapīka. «Šī doma man kļuvusi par māniju …»

Viņš atvēra barona aiztaisīto logu un, gribēdams aizdzīt uzmācīgās atmiņas, atkal sāka lūkoties debesīs. Pegaza kvadrāts slīga jau uz rietumiem, bet austrumos pacēlās Vērsis, Orions, Mazais Suns un Dvīņi. Vokuļskis raudzījās uz neskaitāmajām zvaigznēm, kas cieši jo cieši bija piebārstījušas šo debess daļu, un viņš domās pievērsās tam savādajam, neredzamajam pievilkšanās spēkam, kas tāltālas pasaules saista vienā veselā stiprāk par jebkurām materiālām važām.

«Pievilkšanās — pieķeršanās, būtībā tas ir viens un tas pats: spēks, kas ir tik varens, kas aizrauj sev līdzi visu, un tik auglīgs, ka ir visas dzīvības sākums. Atņemsim zemei Saules pievilkšanas spēku, tā aizlidos izplatījumā un pēc pāris gadiem pārvērtīsies par ledus gabalu. Iemetīsim kādu klejojošu zvaigzni Saules sistēmas sfērā, un, kas zina, vai arī uz tās neuzzels dzīvība? Kāpēc gan lai baronam būtu pagājis secen vispārīgais pievilkšanās likums, kam pakļauta visa daba? Un vai gan attālums starp viņu un Evelīnu ir lielāks nekā starp Zemi un Sauli? Kāpēc tad brīnīties par cilvēku plosīšanos, ja tāpat plosās veselas pasauļu bezgalības? …»

Vilciens visu laiku lēnām turpināja iet, ilgi stāvēdams katrā stacijā. Gaiss kļuva dzestrs, zvaigznes austrumos sāka bālēt. Vokuļskis aizvēra logu un izstiepās uz mīkstā dīvāna.

«Ja jau,» viņš domāja, «jauna sieviete varēja iemīlēties baronā, kāpēc tad man… Viņa to nekrāpj!… Visumā sievietes ir cēlākas par mums … viņas retāk melo …»

—    Atvainošanu, jums šeit — izkāpšana … Barona kungs jau dzer tēju.

Vokuļskis atvēra acis: virs viņa noliecies, stāvēja konduktors un ārkārtīgi saudzīgi centās pamodināt viņu.

—    Kā, vai jau diena? — Vokuļskis brīnījās.

—    O, pulkstenis ir jau deviņi, un mēs kopš pusstundas stāvam stacijā. Es jūs nemodināju, jo barona kungs nevēlēja, bet vilciens tūdaļ ies tālāk …

Vokuļskis aši izkāpa. Stacija bija jauna, vēl ne gluži pabeigta. Tomēr viņam pasniedza ūdeni, lai nomazgātos un iztīrīja drēbes. Viņš pilnīgi atžirga no miega un iegāja nelielā bufetē, kur barons starodams tukšoja jau trešo glāzi tējas.

—    Labdien! — uzsauca barons un draudzīgā familiaritātē paspieda viņa roku. — Saimniek, tēju šim kungam … Burvīgs laiks, vai nav tiesa, taisni kā radīts braukšanai ar zirgiem. Bet pārsteigumu gan sagādājuši!

—    Kas noticis?

—    Nāksies pagaidīt zirgus. Laime vēl, ka es pulksten divos naktī uzmetu telegramu par jūsu atbraukšanu. Jo aizvakar es no Varšavas arī izsūtīju telegramu priekšsēdētāja atraitnei, bet stacijas priekšnieks man teica, ka es aiz pārskatīšanās esot pasūtījis zirgus uz rītdienu. Laime, vai zināt, ka es telegrafēju šodien no ceļa. Trijos no šejienes izsūtīja kurjeru, sešos priekšsēdētāja atraitne saņēma telegramu, ne vēlāk par astoņiem izsūtīs zirgus. Vajadzēs uzgaidīt vēl kādu stundiņu, toties jūs varēsiet iepazīties ar šejienes apkārtni. Vai zināt, ļoti jauka vietiņa …

Ieturējuši brokastis, viņi izgāja uz perona. No šejienes apkārtne izskatījās līdzena un gandrīz kaila; tikai vietumis pacēlās koku puduri, pie kuriem vīdēja mūra ēkas.

—    Vai tās ir muižas? — ievaicājās Vokuļskis.

-i Kā tad .. . Sai pusē daudz muižnieku. Zeme te pamatīgi iekopta: lupīna, āboliņš …

—    Sādžas nemana, — Vokuļskis piezīmēja.

—    Tās ir muižnieku zemes, bet jūs tak zināt parunu: «Muižas laukos daudz ir kaudžu, sādžas laukos daudz ir ļaužu.»

—    Esmu dzirdējis, — Vokuļskis piepeši sacīja, — ka pie priekšsēdētāja atraitnes pulcējoties daudz viesu.

—    O, mans kungs! — barons iesaucās. — Kad iekrīt skaista svētdiena, tad tikpat, it kā jūs būtu kluba ballē: sabrauc vairāki desmiti cilvēku. Pat šodien mēs laikam sastapsim pulciņu pastāvīgu viesu. Nu, pirmkārt, jau — manu līgavu. Tālāk — Vonsovska, mīlīga atraitnīte, ap gadiem trīsdesmit, milzīgi bagāta. Man tā vien šķiet, ka ap viņu tinas Starskis. Jūs pazīstat Starski? … Nepatīkama persona: plātīgs, vai zināt, nekauņa .. . Es tik tiešām brīnos, ka sieviete ar tādu prātu un gaumi, kāda ir Vonsovska, atrod patiku tāda vējgrābšļa sabiedrībā.

—    Un kas vēl? — Vokuļskis jautāja.

—    Bez tam vēl Feļa Janocka, manas sirdsdāmas māsīca: ārkārtīgi mīļš bērns, gadus astoņpadsmit veca. Nu, tad Ohockis .. .

—    Viņš arī? .. . Ko tad viņš tur dara?

—    Kad es braucu prom, augām dienām zvejoja zivis. Bet, tā kā gaume viņam mainās bieži, neesmu pārliecināts, vai nesastapšu viņu tagad kā mednieku … Bet cik cēls, jauns cilvēks un kas par galvu! . . . Un nopelni arī jau ir; viņš veicis vairākus izgudrojumus.

—    Jā, viņš ir neparasts cilvēks, — Vokuļskis piekrita. — Un kas vēl ciemojas pie priekšsēdētāja atraitnes? …

—    Pastāvīgu viesu vairāk nav, toties ļoti bieži ierodas uz vairākām dienām, reizēm pat uz veselu nedēļu Lenckis ar savu meitu. Tā ir gan izturēta persona, — barons turpināja, — viņai piemīt tiešām reti sastopamas īpašības. Jūs tak viņu pazīstat? .. . Laimīgs būs tas, kam viņa atdos savu sirdi un roku! Kāda pievilcība, kāds prāts; tik tiešām viņu var godāt kā īstu dieviēti . . . Vai jūs tā nedomājat?

Vokuļskis vēroja apkārtni, nespēdams neko atbildēt. Par laimi šai mirklī no stacijas izskrēja kalpotājs, pavēstīdams baronam, ka pajūgs klāt.

—    Lieliski! — iesaucās barons un iedeva viņam dažus zlotus dzeramnaudas. — Aiznes, mīļais, mūsu mantas, bet mēs, pan Vokuļski, ejam! Pēc divām stundām jūs iepazīsieties ar manu līgavu . . .

CETURTĀ NODALA LAUKU IZPRIECAS

Aizritēja ap stundas ceturksni, iekams mantas savāca pajūgā. Beidzot Vokuļskis ar baronu iesēdās pajūgā, kučieris smilšu dzeltenā livrejā ņoplīkšķināja pātagu gaisā un pāris raitu saiņu uzņēma vieglu riksi.

—    O, es jums iesaku palūkoties vērīgāk Vonsovskā, — barons sacīja. — Briljants, ne sieviete, un cik oriģināla! … Pat domāt nedomā otrreiz precēties, lai gan tai ļoti patīk, ja viņu aplido. Grūti viņu, vai zināt, nedievināt, bet dievināt bīstami. Viņa Starskim pašlaik atmaksā par visām viņa trakulībām. Jūs pazīstat Starski?

—    Reizi viņu redzēju …

—    Izglītots cilvēks, bet nepatīkams, — barons nevarēja norimties, — mana līgava pret viņu jūt antipatiju. Viņš tā Evelīnai krīt uz nerviem, ka, nabadzīte, viņa klātbūtnē zaudē pat labo omu. Un es nemaz nebrīnos, jo tie ir divi pilnīgi pretēji raksturi: viņa nopietna — viņš vējīgs, viņa jūtīga, pat sentimentāla — viņš ciniķis.

Klausīdamies barona tērgāšanā, Vokuļskis vēroja apkārtni, kas pamazām mainīja izskatu. Pusstundas braucienā aiz stacijas pie apvāršņa parādījās meži, tuvāk pakalni; ceļš aizvijās starp tiem, te paceldamies augšup, te atkal nolaizdamies lejā.

Uz kāda no tiem kučieris pagriezās pret viņiem un, rādīdams ar pātagu uz priekšu, sacīja:

—    Are, tur līnijdroškā brauc kungi…

—    Kur? Kas? — iesaucās barons gandrīz vai rāpdamies uz bukas. — Kā tad, tie ir viņi… Dzeltena līnijdroškā un četri bērie… Interesanti, kas tur brauc? Palūkojieties, pan .. .

—    Man šķiet, es redzu kaut ko sarkanu …

—   A, tā ir Vonsovskā. Interesanti, vaimana līgava arī ir? . .. — viņš piebilda klusāk.

—   Tur ir vairākas dāmas, — sacīja Vokuļskis, kas šai brīdī iedomājās par Izabellu. «Ja viņa arī brauc, tā būs laba zīme,» viņš nodomāja.

Abi pajūgi ātri tuvojās viens otram. No līnijdroškas skanēja skaļi pātagas pliukšķi, saucieni, plīvoja lakatiņi, bet karietē barons nemitīgi liecās laukā, trīcēdams uztraukumā.

Kariete apstājās, bet joņojošā līnijdroškā kā smieklu un saucienu vētra padrāzās tai garām, apstādamās vairākus desmitus soļu tālāk. Tur, redzams, par kaut ko skaļās balsīs apspriedās un laikam arī izlēma, jo braucēji izkāpa, bet droška turpināja ceļu.

—   Labdien, pan Vokuļski! — uzsauca kāds no bukas, vicinādams garu pātagu.

Vokuļskis pazina Ohocki.

Barons jau steidzās pie jautrajiem braucējiem. Pretim viņam iznira sieviete baltā uzmetnī, ar baltu mežģiņu saulessargu; viņa gāja lēni, pastiepusi uz priekšu roku platā, brīvi krītošā piedurknē. Barons jau iztālēm noņēma cepuri un, piesteidzies pie līgavas, gandrīz vai ielīda viņas piedurknē. Pēc maigās apsveicināšanās, kas baronam šķita tikai acumirklis, bet nogurdinoši gara skatītājiem, barons pēkšņi attapās un sacīja:

—    Atļaujiet, pana, stādīt jums priekšā panu Vokuļski, manu labāko draugu … Tā kā viņš paliks šeit ilgāk, es uzlieku viņam par pienākumu manas prombūtnes laikā ieņemt manu vietu pie jūsu sāniem.

Barons atkal uzspieda vairākus skūpstus pie piedurknes, no kuras pretim Vokuļskim pastiepās brīnišķīgi daiļa roka. Vokuļskis paspieda to un sajuta ledainu vēsumu; viņš pacēla acis uz dāmu baltajā apmetnī un ieraudzīja bālu seju ar lielām, grūtsirdīgām, baiļpilnām acīm.

«Savdabīga līgava!» viņš nodomāja.

—   Pans Vokuļskis! … — iesaucās barons, griezdamies pie divām dāmām un vīrieša, kuri tuvojās viņiem. — Pans Starskis … — viņš piebilda.

—    Man bija tas gods … — teica Starskis, paceldams cepuri.

—    Man arī, — atbildēja Vokuļskis.

—   Kā tad mēs tagad sasēdīsimies? -— jautāja barons, ieraudzījis atgriežamies drošku.

—    Brauksim visi kopā! — iesaucās jauna gaišmate, kurā Vokuļskis uzminēja Feliciju Janocku.

—   Mūsu pajūgs, redzat, divvietīgs … — barons ierunājās saldā balsī.

—     Saprotu, bet no tā nekas neiznāks, — skaistā krūšu balsī ierunājās dāma ar sarkano kleitu. — Saderinātie brauks kopā ar mums, bet karietē, ja grib, lai sēstas pans Ohockis ar panu Starski.

—    Kāpēc tad es? — no bukas iesaucās Ohockis.

—    Un kāpēc es? — Starskis aizstāvējās.

—    Tāpēc, ka pans Ohockis slikti brauc, bet pans Starskis ir neciešams, — atbildēja ņiprā atraitnīte.

Vokuļskis ievēroja, ka viņai ir skaisti, kupli, kastaņbrūni mati, melnas acis, bet seja — jautra un enerģiska.

—    Jūs tik ātri mani atstādināt no amata! — Starskis komiski nopūtās.

—    Jūs labi zināt, ka es vienmēr atstādinu pielūdzējus, kuri mani garlaiko. Sēstamies nu, kungi! Saderinātie priekšā! Feļa sēdies blakus Evelīnai.

—    O, nē! — iebilda gaišmate. — Es sēdēšu malā, vecmāmiņa man neļauj sēdēt pie saderinātajiem.

Vairāk eleganti nekā izveicīgi barons palīdzēja iesēsties savai līgavai un pats nosēdās tai pretī. Tad atraitnīte iekārtojās blakus baronam, Starskis — blakus līgavai, bet Felicija — blakus Starskim.

—    Lūdzam! — atraitnīte uzsauca Vokuļskim, saņemdama krokās savu sarkano tērpu, kas bi ja apklājis pussēdekļa.

Vokuļskis nosēdās pretī Felicijai un pamanīja, ka meitene, ik pa brīdim pietvīkdama, raugās viņā ar jūsmīgu apbrīnu.

—    Vai mēs nevarētu lūgt panu Ohocki nodot grožus kučierim? — atraitnīte nerimās.

—    Jūs, cienījamā, mūžīgi esat ar kaut ko nemierā! — Ohockis bija sašutis. — Nekā nebij, es vadīšu.

—    Dodu goda vārdu, ja mūs izgāzīsiet, es jūs piekaušu.

—    To mēs vēl redzēsim, — Ohockis nepadevās.

—    Vai jūs dzirdējāt, kungi, tas cilvēks man vēl draud! — atraitnīte iesaucās. — Vai tiešām šeit nav neviena, kas mani aizstāvētu?

—    Es jūs atriebšu, — iesaucās Starskis, lauzīdams poļu valodu. — Pārsēdīsimies divi vien karietē.

Qaiļā atraitnīte paraustīja plecus; barons atkal skūpstīja rokas savai līgavai, kas smaidīdama klusītēm sarunājās ar viņu.

/

bet ne uz bridi no viņas sejas nenozuda skumju un baiļu izteiksme.

Kamēr Starskis ar atraitnīti ķircinājās, bet Felicija sarka, Vokuļskis vēroja līgavu. Viņa pamanīja to, atbildēja tam ar nievājošu skatienu un pavisam negaidīti no bezgalīgām skumjām pārgāja uz bērnišķīgu jautrību. Viņa pati pastiepa roku barona skūpstam un pat neviļus piegrūda viņam ar kājiņu. Tas viņas dievinātāju tā satrauca, ka viņš nobālēja un lūpas viņam kļuva zilas.

—    Bet jums nav ne mazākās jausmas, kā jāvada zirgi! — sauca atraitne, cenzdamās iebikstīt Ohockim ar saulessarga galu.

Sai mirklī Vokuļskis izlēca no droškas. Piejūga zirgi padevās uz ceļa vidu, ilkšu zirgi sekoja tiem, un rati stipri sasvērās uz kreisiem sāniem. Vokuļskis pieturēja tos ar plecu, un zirgi, kučiera pierauti, apstājās.

—   Vai es neteicu, ka tas briesmonis izgāzīs mūs! — atraitne iekliedzās. — Kas tad nu atkal, pan Starski? …

Pametis skatienu droškā, Vokuļskis redzēja šādu ainu: Felicija smējās locīdamās, Starskis nokritis ar seju uz skaistās atraitnītes ceļiem, barons raustīja kučieri aiz apkakles, bet viņa līgava, bāla no uztraukuma, ar vienu roku bija pieķērusies pie bukas margas, ar otru iekrampējušies Starska plecā.

Viens mirklis, un droška atguva normālo stāvokli, un viss atkal bija kārtībā. Tikai Felicija joprojām smējās locīdamās.

—    Es nesaprotu, Feļa, kā var smieties tādā brīdī, — ieminējās līgava.

—    Kāpēc gan lai es nesmietos? . .. Nekas ļauns nevarēja notikt … Ar mums kopā ir pans Vokuļskis … — jaunava sacīja. Tai pašā mirklī viņa attapās un, pietvīkusi vēl sarkanāka nekā iepriekš, paslēpa seju plaukstās, bet pēc tam pameta uz Vokuļski skatienu, kam vajadzēja liecināt, ka viņa jūtas ļoti aizvainota.

—    Kas attiecas uz mani, esmu ar mieru pasūtīt vairākus šādus gadījumus, — ierunājās Starskis, daudznozīmīgi lūkodamies atraitnē.

—    Ar noteikumu, ka es būšu nodrošināta pret jūsu maiguma izpausmēm. Feļa, pārsēdies manā vietā, — atbildēja atraitne, raukdama uzacis un nosēzdamās pretī Vokuļskim.

—    Kas tad atkal, jūs pati šodien sacījāt, ka atraitnēm atļauts viss.

—    Bet atraitnes\ne visu ļauj. Nē, pan Starski, jums jāatradinās no savām japāņu parašām.

—    Tie ir visas pasaules paradumi, — atcirta Starskis.

—    Katrā gadījumā ne tās pasaules daļas, pie kuras es esmu pieradusi, — atraitnīte, raudzīdamās sāņus, saviebdamās atcirta.

Droškā iestājās klusums. Barons apmierināti kustināja iesirmās ūsiņas, bet viņa līgava kļuva vēl skumjāka. Felicija, ieņēmusi atraitnes vielu blakus Vokuļskim, uzgrieza savam kaimiņam gandrīz vai muguru, laiku pa laikam pamezdama pār pleca uz viņu nievājošus un melanholiskus skatienus. Par ko gan? To Vokuļskis nezināja.

—    Jūs laikam labi jājat? — Vonsovskā griezās pie Vokuļska.

—    No kā jūs to secināt?

—    Ak dievs, uzreiz — no kā? … Vispirms jūs atbildiet uz manu jautājumu.

—    Ne visai, bet jāju.

—    Jūs noteikti jājat labi, ja vienā mirklī spējāt uzminēt, ko darīs zirgi tāda meistara kā Juliānā rokās. Mēs ar jums jāsim kopā … Pan Ohocki, no šīs dienas es jūs atbrīvoju no izjādēm.

—    Ļoti priecājos par to, — atbildēja Ohockis.

—    Ārkārtīgi skaisti tā atbildēt dāmām! — iesaucās Felicija.

—    Labāk es atbildu tā nekā pavadu viņas izjādēs. Pēdējo reizi, kad mēs ar Vonsovsku jājām, divu stundu laikā man vajadzēja sešas reizes kāpt no zirga, ne piecas minūtes man nebija miera. Lai tagad pamēģina pans Vokuļskis.

—    Feļa, pasaki tam cilvēkam, ka es ar viņu nerunāju, — norādīdama uz Ohocki sacīja atraitnīte.

—    Cilvēk, cilvēk!… — uzsauca Felicija. — Sī dāma ar jums nerunā … Šī dāma saka — jūs esot nepieklājīgs.

—    A, jūs jau ilgojaties pēc labi audzinātas sabiedrības? — Starskis ķircināja. — Pamēģiniet, varbūt es ļaušos pielūgties.

—    Jūs jau sen, kā izbraucāt no Parīzes? — atraitnīte jautāja Vokuļskim.

—    Rīt būs nedēļa.

—    Bet es jau četrus mēnešus neesmu tur bijusi. Brīnišķa pilsēta …

8t

—  ^Zaslavka! . .. — iesaucās Ohockis un no visa spēka atvēzēja ar pātagu, tomēr nodomātais plīkšķis neizdevās, jo

6 Lelle, II

/

/

neveikli atpakaļ atmestā pātaga nelaimīgi sapinās starp dāmu saulessargiem un vīriešu cepurēm.

—    Nē, mani kungi, — atraitnīte neizturēja, — ja jūs gribat, lai es braucu ar jums vizināties, tad, lūdzu, sasieniet šo cilvēku. Viņš gluži vienkārši ir bīstams …

Droškā atkal sacēlās kņada; Ohockim radās aizstāvis Felicijas personā, kas apgalvoja, ka viņš, kā iesācējs, vadot tīri labi un pašam pieredzējušākajam kučierim gadoties kļūmes.

—    Mīļā Feļa, — iebilda atraitne, — tu esi tai vecumā, kad katrs, kam skaistas acis, šķiet labs kučieris.

—   Tagad man atkal būs laba ēstgriba … — barons dalījās ar savu līgavu, bet, pamanījis, ka runā pārāk skaļi, atkal sāka čukstēt.

Droška jau bija ieripojusi priekšsēdētāja atraitnes teritorijā, un Vokuļskis ar interesi aplūkoja viņas muižu.

Uz samērā augsta, bet līdzena pakalna slējās plašs divstāvu nams ar diviem vienstāvu flīģeļiem. Aiz mājas zaļoja veca parka koki, bet tā priekšā klājās plašai pļavai līdzīgs zālājs, ko daudzos virzienos šķērsoja celiņi. Sur un tur to rotāja krāšņumdobes, statujas un lapenes. Pakalna pakājē spīguļoja plašs ūdens klājiens, acīm redzot dīķis, uz kura šūpojās laivas un gulbji.

Gaišdzeltenais muižas nams ar baltajām kolonām uz zaļā fona izskatījās iespaidīgi un jautri. Pa labi un pa kreisi no tā starp kokiem vīdēja mūra saimniecības ēkas.

Pātagas plīkšķiem skanot, — šoreiz Ohockim veicās, — droška pāri marmora tiltiņam piebrauca mājas priekšā, tikai ar vienu riteni skārusi mauriņu. Braucēji izkāpa, bet Ohockis neparko neatdeva grožus un pats aizvadīja drošku uz staļļiem.

—   Neaizmirstiet, ka pulksten vienos brokastis! — nosauca viņam pakaļ Felicija.

Pie barona pienāca vecs kalpotājs melnos svārkos.

—   Viņa žēlastība pašlaik pieliekamajā kambarī, — viņš teica. — Pani varbūt vēlēsies iet uz savām istabām?

Aizvadījis viņus līdz labās puses flīģelim, kalpotājs ierādīja Vokuļskim lielu istabu, kuras atvērtie logi izgāja uz parku. Pēc mirkļa iešāvās muižas puika livrejas jakā, ienesa ūdeni un sāka izsaiņot ceļa somas.

Vokuļskis paraudzījās pa logu. Apakšā pletās mauriņš, vietām tanī pacēlās vecu dižegļu, skujmešu un liepu puduri, aiz kuriem

tālumā zilgoja mežaini pakalni. Tepat pie loga kuploja ceriņu krūms, tanī bija lizda, virs kuras lidinājās zvirbuļi. Silts septembra vējš ik pa brīdim ievēdīja istabā, ieplūdinādams tikko jaušamas smaržas.

Vokuļskis skatījās uz mākoņiem, kuri šķita saskaramies ar koku galotnēm, uz saules spozmes strūklām, kas spraucās caur tumšo egļu skujotni, un viņam bija labi. Viņš nedomāja par Izabellu. Viņas tēls, kas nepārtraukti bija dedzinājis Vokuļska sirdi, blakus vienkāršajai dabas dailei izgaisa kā nebijis; piesāpējusī sirds apklusa, un pirmo reizi kopš ilgiem laikiem tanī ieplūda miers un klusums.

Tad, atcerējies, ka atbraucis šeit viesos, žigli sāka pārģērbties. Viņš tikko bija beidzis, kad pie durvīm klusi pieklaudzināja un ienāca vecais sulainis.

—    Žēlīgā pane lūdz pie galda.

Vokuļskis sekojā viņam … Izgājuši cauri gaitenim, viņi nonāca plašā ēdamtelpā, kam sienas līdz pusei sedza tumša koka panelis. Loga nišā tērzēja Felicija ar Ohocki, bet pie galda starp Vonsovsku un baronu krēslā ar augstiem elkoņu balstiem sēdēja priekšsēdētāja atraitne.

Ieraudzījusi ciemiņu, viņa piecēlās un pagājās pāris soļu pretim.

—   Sveiks, pan Staņislav, — viņa uzrunāja to, — un tencinu, ka uzklausīji manu lūgumu.

Kad Vokuļskis noliecās pār viņas roku, vecīte noskūpstīja viņu uz pieres, kas uz klātesošajiem atstāja zināmu iespaidu.

—    Sēdies, lūk, te, blakus Kazijai. Bet tu, lūdzama, parūpējies par viņu.

—    Pans Vokuļskis ir to godam pelnījis, — atbildēja atraitne. — Ja nebūtu viņa aukstasinības, Ohockis pārlauztu mums ribas.

—    Kas tad atkal? . . .

—    Viņš neprot, kā nākas, vadīt pat divus zirgus, bet ķeras pie četriem. Labāk bija, kad viņš caurām dienām zvejoja zivis.

—    Mans dievs, kāda laime, ka es neprecos ar šo sievieti, — atviegloti nopūtās Ohockis, sirsnīgi apsveikdams Vokuļski.

—    O, cienījamais pan!… Ja jūs vēl lolojat cerības kļūt par maniv vīru, tad labāk palieciet kučieros, — iesaucās Vonsovskā.

6*

83

—    Viņi vienmēr ķīvējas! — priekšsēdētāja atraitne smējās.

Ienāca Evelīna Janocka, bet brīdi vēlāk pa otrām durvīm' — Starskis.

Viņi apsveicinājās ar priekšsēdētāja atraitni, kas atbildēja laipni, bet cienīgi.

Pasniedza brokastis.

—   Pie mums, pan Staņislav, — sacīja namamāte, — tāds paradums, ka kopā visi sanākam tikai pie galda. Pārējo laiku katrs pavada, kā viņam tīk. Ja negribi garlaikoties, iesaku tev neatkāpties no Kazjas Vonsovskas.

—    Es uz vietas ņemu panu Vokuļski savā gūstā, — atraitne steidzās paziņot.

—   Oh! … — namamāte nopūtās, pametusi skatienu uz Vokuļski.

Felicija pietvīka nezin jau kuro reizi šodien un lūdza Ohocki ieliet viņai vīnu.

—    Nē, ne … lūdzu, ūdeni, — viņa pārlaboja.

Ohockis pašūpoja galvu un izmisīgi iepleta rokas, tomēr lūgumu izpildīja.

Pēc brokastīm, kuru laikā Evelīna sarunājās vienīgi ar baronu, bet Starskis amizējās ar melnacaino atraitni, pateikušies namamātei, viesi izklīda. Ohockis devās uz jumtaugšu, kur steigā izbūvētā istabelē viņš iekārtoja meteoroloģisko novērotavu; barons ar līgavu devās pastaigā pa parku, bet priekšsēdētāja atraitne aizturēja Vokuļski pie sevis.

—    Saki man, — viņa ierunājās, —jo pirmais iespaids bieži vien ir tas pareizākais, — kā tev patīk Vonsovskā?

—    Šķiet sparīga un jautra sieviete.

—    Tev taisnība. Bet barons?

—    Es viņu maz pazīstu. Vecs cilvēks.

—    O, jā, vecs, pat stipri vecs, — priekšsēdētāja atraitne nopūtās, — bet, neņemot to vērā, tomēr grib precēties. Bet ko tu teiksi par viņa līgavu?

—    Es viņu nemaz nepazīstu; lai gan mani pārsteidz, ka viņa izvēlējusies baronu, kas, protams, var būt viscildenākais cilvēks …

—    Jā, viņa ir ērmota meitene, — priekšsēdētāja atraitne turpināja, — un es tev sacīšu — nepukst vairs mana sirds viņai tā kā agrāk. Viņas laulības lietā es nejaucos, jo neviena vien jaunava viņu apskauž, un visi runā, ka viņa taisot spīdošu partiju.

Taču to, kas viņai bija jāmanto pēc manas nāves, saņems citi. Kam ir barona naudas kaudzes, tam pilnīgi lieki mani divdesmit tūkstoši.

Vecītes balsi bija dzirdams īgnums.

Drīz viņa atlaida Vokuļski, ieteikdama pastaigāties pa parku.

Vokuļskis izgāja pagalmā un gar kreisās puses flīģeli, kur atradās virtuve, nogriezās uz parku.

Vēlāk viņam bieži nāca atmiņā divi pirmie^ Zaslavkā gūtie iespaidi.

Vispirms netālu no virtuves viņš pamanīja būdu, bet tās priekšā pie ķēdes — suni, kas, ieraudzījis svešu, sāka tā riet, gaudot un rauties, it kā būtu kļuvis traks. Redzēdams tomēr, ka sunim acis ir jautras un tas luncina asti, Vokuļskis to noglaudīja. Baismīgajam nezvēram tas tā gāja pie sirds, ka negribēja vairs laist ciemiņu prom no sevis. Tas gaudoja, tvēra aiz drānām, vāļājās pa zemi, it kā lūgdamies glāstus vai vismaz — cilvēka klātieni.

«Dīvains ķēdes suns,» Vokuļskis nodomāja.

Sai brīdī no virtuves iznāca jauns brīnums — vecs, tukls kalps. Vokuļskis, kas līdz šim vēl nekad nebija sastapis tuklu kalpu, uzsāka ar viņu sarunu:

—    Kādēļ jūs suni turat pie ķēdes?

—   Tādēļ, lai būtu sirdīgs un nelaistu mājā zagļus, — kalps atbildēja smaidīdams.

—    Kāpēc tad jūs uzreiz neiegādājaties niknu ķēdes suni?

—    Vai tad mūsu kundze ies turēt niknu zvēru. Pie mums pat sunim — ir tam jābūt mīlīgam.

—    Bet ko jūs, vecotēv, šeit darāt?

—    Es te esmu bitenieks, bet pirmāk biju arājs. Are, bet, kad vērsis man ribu pārlauza, žēlīgā pane aizsūtīja uz dravu.

—    Un jums tur labi?

—   Sākumā gan bez darba bija garlaicīgi, bet pēcāk apradu, tīri labi.

Atsveicinājies no zemnieka, Vokuļskis iegriezās parkā un ilgi staigāja pa liepu gatvi, ne par ko nedomādams. Viņam šķita, ka ieradies šeit, piesātināts, saindēts ar Parīzes trauksmi, Varšavas troksni, dzelzceļu rīboņu, un ka viss šis nemiers, visas tās sāpes, ^co pārcietis, šai mirklī atstāj viņu. Ja jautātu: «Kas ir lauki?» — viņš atbildētu: «Klusums.»

Pēkšņi sev aiz muguras Vokuļskis izdzirda kādu ātri skrējām. Viņam dzinās pakaļ Ohockis ar divām makšķerēm pār plecu.

—    Panas Felicijas šeit nav bijis? — viņš vaicāja. — Mēs norunājām pustrijos iet kopā makšķerēt… Tāda ir tā sieviešu precizitāte. Varbūt jūs nāksiet kopā ar mums, ko? Nē, negribas? Tad varbūt jūs vēlaties spēlēt ar Starski piketu? … Viņš vienmēr gatavs to darīt, ja nevar sadabūt partnerus preferansam.

—    Bet ko pans Starskis šeit dara?

—    Ko dara? Dzīvo pie savas tantes vecmāmiņas un reizē krustmātes priekšsēdētāja atraitnes Zaslavskas, bet tagad bēdājas, ka pēc viņas nāves droši vien nesaņems mantojumā muižu. Jauks kumosiņš, ap trīs simti tūkstoši rubļu!… Bet priekšsēdētāja atraitne par labāku atzīst pabalstīt atradeņus nekā Monako spēļu namus. Nabaga zēns!

—    Kas tad viņam kait?

—    Nu, kā tad ne!… Ar vecmāmiņu lieta izjuka, ar Kazju arī — laid vai lodi pierē!

—    Man jums jāsaka, — turpināja Ohockis, kārtodams kaut ko pie makšķerēm, — ka tagadējā pane Vonsovskā, būdama vēl jaunkundzēs, jutusi vājību pret Starski. Kazeks un Kazja, kāds saderīgs pāris, ko? … Šķiet, tieši šo atmiņu ietekmēta, Kazja iegriezās pie mums pirms trim nedēļām. Pēc nelaiķa vīra viņai palicis krietns žūksnis naudas, iespējams, nebūs pat mazāks nekā priekšsēdētāja atraitnei! Dažas dienas viņi satika tīri labi, un Kazeks pat uz gaidāmā pūra rēķina paguva aizņemties pret vekseli no rentnieka, kad pavisam negaidīti… kaut kas samežģījās … Tagad Vonsovskā vienkārši ņirgājas par Kazeku, bet viņš tikai tēlo, ka viss kārtībā. Vārdu sakot, draņķīgi! Vajadzēs atteikties no ceļojumiem un apmesties savā smiltainajā muiželē, kamēr neatstieps kājas tēvocis — tam jau sen aknās akmeņi.

—    Bet ko Starskis darīja līdz šim?

—    Nu, pirmkārt un galvenokārt — taisīja parādus. Mazliet spēlēja kārtis, mazliet ceļoja, — man personīgi šķiet, ka lielākoties pa Parīzes un Londonas krodziņiem, — bet jo sevišķas pūles pielika jaunu, precētu dāmu pavešanā. Šai virzienā viņš vienkārši meistars un ieguvis tādu reputāciju, ka precētas dāmas viņam vispār nemaz nepretojas, bet jaunavas tic, ka Starskim vajag tikai palakstoties ap kādu un tā tūlīt dabūs vīru. Tikpat laba nodarbošanās kā kura katra cita! …

«Droši vien,» Vokuļskis nodomāja, mazliet apmierinājies par sāncensi. «Tāds jau neko nepanāks pie Izabellas.»

Viņi tuvojās parka galam, aiz kura žoga bija redzamas mūra ēkas.

—    Palūkojieties tikai, vai mūsu priekšsēdētāja atraitne nav patiesi oriģināla sieviete! — sacīja Ohockis, norādīdams pāri žogam. — Vai jūs redzat tās pilis? … Tās ir četrģimeņu mājas, kalpu dzīvokļi. Bet tā tur māja — patversme kalpu berniem, viņu te ap trīsdesmit, caurām dienām rotaļājas apmazgāti un apģērbti kā kungu bērni… Bet tā tur villa atkal domāta nespējniekiem; pašlaik tajā mitinās > četri vecīši, viņi pavada savu laiku, tīrīdami astrus viesu guļammaisiem. Esmu mētājies dažādos mūsu zemes nostūros un visur redzējis kalpus dzīvojam kā cūkas, bet viņu bērnus rakņājamies dubļos kā sivēnus . .. Kad es te nokļuvu pirmo reizi, acis no brīnumiem iepletu. Man šķita, ka atrodos Utopijas salā vai lasu garlaicīgu un pamācošu romānu, kurā autors apraksta, kādiem jābūt muižniekiem, bet kādi viņi nekad nebūs. Man šī vecīte patiesi imponē . .. Bet, ja jūs būtu redzējis, kāda viņai bibliotēka un ko viņa lasa… Es pilnīgi apstulbu, kad viņa man reiz palūdza izskaidrot dažus evolūcijas teorijas jautājumus; viņai šī teorija nepatīk vienīgi tāpēc, ka tā par (labas pamatlikumu uzskata cīņu par eksistenci.

Alejas galā parādījās Felicija.

—    Ejam, pan Jūlian? — viņa vaicāja Ohockim.

—    Ejam, un pans Vokuļskis kopā ar mums.

—    J-a-a? … — jaunava izbrīnījās.

—    Vai jums ir iebildumi? — jautāja Vokuļskis.

—    Protams, ne, bet… es domāju, ka jums būs patīkamāka panes Vonsovskas sabiedrība.

-— Dārgā pana Felicija, — iesaucās Ohockis, — tikai, lūdzama, nemēģiniet tēlot kodīgo, jums tas neizdosies.

Uzmetusi lūpu, viņa devās dīķa virzienā; vīrieši sekoja.

Makšķerēja viņi līdz pat pieciem tveicē, jo diena bija pamatīgi karsta. Ohockis noķēra divas collas garu grunduli, bet Felicija atplēsa piedurknei mežģini. Par to starp viņiem izcēlās strīds — jaunām dāmām neesot nekādas jēgas, kā turama makšķere, bet vīrieši nespējot ne mirkli nosēdēt bez runāšanas.

Tikai zvaniņš, aicinādams viesus pusdienās, samierināja strīdniekus.

Pēc pusdienām barons devās uz savu istabu — šai laikā viņš vienmēr mocījās ar migrēnu, — bet pārējiem vajadzēja sapulcēties parkā, lapenē, kur mēdza pasniegt augļus.

Vokuļskis ieradās tur pēc pusstundas. Viņš domāja, ka būs pirmais, tomēr dāmas jau bija pilnā sastāvā, un Starskis viņām kaut ko klāstīja. Viņš sēdēja, atgāzies bērza krēslā, ar garlaikotu sejas izteiksmi un, plīkšķinādams ar jājamo pātagu pa zābaka purngalu, stāstīja:

—    Ja vispār laulībām ir bijusi kāda loma vēsturē, tad tikai tām, kas slēgtas aiz aprēķina un nevis jūtu dēļ. Ko mēs šodien zinātu par Jadvigu vai Mariju Ļeščinsku, ja šīs dāmas nebūtu izšķīrušās par aprēķina laulībām? Kas būtu bijis Stefans Batorijs vai Napoleons I, ja neapprecētos ar ietekmīgām sievietēm? Laulības ir pārāk nozīmīgs akts, lai, izšķiroties par to, varētu klausīt vienīgi sirdsbalsij. Tā nav dzejiska divu siržu apvienošanās, bet gan svarīgs notikums, kas ietekmē daudzas personas un apstākļus. Ja es šodien apprecētos ar istabeni, nu, kaut vai ar guvernanti, rīt jau es būtu izstumts no savām aprindām. Neviens neprasītu, kāda bijusi mana jūtu kvēle, toties katrs prasīs, no kādiem ienākumiem es domāju uzturēt ģimeni un ko es esmu ievedis ģimenē.

—    Viena lieta ir politiskas laulības, bet pavisam cita — laulības naudas dēļ ar nemīlamu cilvēku, — iebilda priekšsēdētāja atraitne, lūkodamās zemē un bungodama ar pirkstiem pa galdu. — Tā ir varmācība pār vissvētākajām jūtām.

—    Ak mīļā vecmāmiņ, — Starskis nopūzdamies atbildēja. — Viegli runāt par jūtu brīvību, kad gada ienākums ir divdesmit tūkstoši rubļu. Visi kliedz: «Nelīra nauda! Pretīga nauda!» Bet kāpēc tad visi, sākot ar kalpu un beidzot ar ministru, savu brīvību maina pret pienākuma darbu? Kādēļ ogļracis un jūrnieks riskē ar savu dzīvību? Skaidrs, ka vienīgi šīs zemiskās naudas dēļ, tāpēc, ka šī zemiskā nauda dod cilvēkam brīvību kaut vai uz pāris stundām dienā, kaut uz pāris mēnešiem gadā, kaut uz dažiem gadiem mūžā. Mēs visi liekulīgi nicinām naudu, bet mēs visi arī zinām, ka tas ir mēslojums, no kura izaugi personības brīvība, zinātne, māksla, pat ideāla mīlestība. Kur tad galu galā piedzima bruņinieku un trubadūru mīlestība? Droši vien ne kurpnieku un kalēju, un pat ne doktoru un advokātu vidū. To izloloja mantīgās šķiras; tās radīja sievietes ar maigu ādu un baltām rociņām, tās radīja vīrieti, kam bija pietiekami daudz laika sievietes dievināšanai.

Beidzot mūsu vidū ir arī rīcības cilvēku pārstāvis — pans Vokuļskis, kas ne reizi vien, kā saka pati vecmāmiņa, pierādījis varonību. Kas viņam lika doties pretī *• briesmām? … Skaidrs — nauda, kas šodien viņa rokās pārvērtusies par visvarenu ieroci…

Iestājās klusums; visās sievietes pievērsās Vokuļskim. Brīdi klusējis, viņš atbildēja:

—    Jā, jums taisnība, es savu īpašumu ieguvu smagās cīņās, bet vai jums zināms, kādēļ man tas bija vajadzīgs?…

—    Atļaujiet, — Starskis viņu pārtrauca, — es nekādā gadījumā jums neko nepārmetu, tieši otrādi, uzskatu jūs par cēlu un priekšzīmīgu paraugu visiem pārējiem. Bet kā jūs varat zināt, ka cilvēkam, kas precas naudas dēļ, tāpat nav padomā cēli mērķi? … Mani vecāki esot apprecējušies aiz tīras mīlestības, un tomēr viņi nebija laimīgi visu mūžu, bet par mani, viņu kvēlo jūtu augli, pat nav ko runāt… Turpretim mana cienījamā šeit klātesošā vecmāmiņa, izgāja pie vīra pretēji savām tieksmēm un šodien ir visas apkārtnes svētība. Tas vēl nav viss, — viņš piebilda, skūpstīdams vecajai dāmai roku, — viņa labo manu vecāku kļūdas, kas tik ļoti bija aizrāvušies ar savu mīlestību, ka aizmirsa nodrošināt mani ar mantu …

Bez tam mums ir vēl otrs apstiprinājums burvīgās panes Vonsovskas personā . ..

—    O, mans kungs, — atraitne nosarkusi viņu pārtrauca, — jūs uzstājaties kā prokurors pastarā tiesā. Es atbildēšu tāpat kā pans Vokuļskis: vai jūs zināt, kādēļ es to darīju? …

—    Tomēr jūs to darījāt, un vecmāmiņa to darīja, un mēs visi darīsim to pašu, — sacīja Starskis ar vēsu izsmieklu. — Izņemot, protams, panu Vokuļski, kam tieši tik daudz naudas, lai varētu ļaut vaļu savām jūtām.

—    Arī es darīju tāpat, — nomāktā balsī ieminējās Vokuļskis.

—T, Kā, jūs apprecējāties bagātības dēļ? — plaši ieplezdama

acis, jautāja atraitne.

—    Nevis bagātības dēļ, bet tādēļ, lai varētu dabūt darbu un nenomirtu badā. Es ļoti labi pazīstu likumu, par kuru runā pans Starskis …

—    Nu ko? … — Starskis iestarpināja, skatīdamies priekšsēdētāja atraitnē.

—     Un tieši tāpēc, ka pazīstu šo likumu, nožēloju tos, kuri spiesti tam pakļauties, — Vokuļskis pabeidza. — Tā laikam ir pati šausmīgākā nelaime dzīvē.

—    Tev taisnība, — apstiprināja namamāte.

—    Jūs sākat mani interesēt, pan Vokuļski, — ierunājās Vonsovskā, pastiepdama Vokuļskim roku.

Visu sarunas laiku Evelīna sēdēja, zemu noliekusies pār šuvekli. Šai mirklī viņa pacēla galvu un paskatījās Starski ar tik izmisīgu skatienu, ka Vokuļskis izbrīnījās … Bet Starskis, arvien vēl pērdams sava zābaka purngalu ar pātadziņu, kodīja cigāru un smaidīja pa pusei izsmejoši, pa pusei skumji.

Aiz lapenes atskanēja Ohocka balss:

—    Nu, redzi, vai es tev neteicu, ka pane ir šeit…

—    Jā, lapenē, bet nevis krūmos, — atbildēja zemnieku meitene ar groziņu rokā.

— Muļķe tāda! -— norūca Ohockis, ienākdams lapenē un nemierīgi raudzīdamies uz dāmām.

—    Oho! Pans Jūlians atkal ierodas pie mums kā uzvarētājs, — atraitne piezīmēja.

—    Goda vārds, es tikai tāpēc, lai saīsinātu ceļu, nācu pāri mauriņam …— Ohockis taisnojās.

—    Un nobraucāt no ceļa, tāpat kā šorīt, mūs vedot…

—    Nu, goda vārds …

—    Labāk pavadi mani, nekā te taisnojies, — namamāte pārtrauca viņu.

Ohockis pasniedza viņai roku, bet sejā viņam bija tāds apjukums un platmale tik šķībi uzlikta, ka Vonsovskā nespēja novaldīt pāri plūstošo jautrību, kas Felicijas sejā iesvēla jaunu tvīkuma vilni, bet Ohockim vairākkārt lika nikni atskatīties uz atraitnīti.

Visa sabiedrība nogriezās pa kreisi sānu alejā un devās uz saimniecības ēkām: pašā priekšā priekšsēdētāja atraitne ar Ohocki, aiz viņiem meitene ar groziņu, tad atraitnīte ar Feliciju, Vokuļskis, bet aiz viņa Evelīna ar Starski. Priekšā pie vārtiņiem

/

troksnis kļuva stiprāks, un šai mirklī Vokuļskis sev aizmugurē izdzirda klusu sarunu.

—    Reizēm man šķiet, ka labāk būtu zārkā gulēt… — čukstēja Evelīna.

—    Drosmi… drosmi … — tāpat viņai atbildēja Starskis.

Tikai tagad, kad pagalmā pretī priekšsēdētāja atraitnei izskrēja vesels bars vistu un viņa tām no groziņa bēra graudus, Vokuļskim kļuva skaidrs šī gājiena nolūks. Aiz vistām parādījās viņu kopēja, vecā Mateušova, ziņodama saimniecei, ka viss esot kārtībā, vienīgi rīta pusē virs sētas riņķojis vanags, bet pēc pusdienas viena vista aizrijusies ar akmeni, taču tagad viss jau •pāri.

Pēc putnu sētas priekšsēdētāja atraitne aplūkoja kūtis un staļļus, bet strādnieki, lielākoties padzīvojuši cilvēki, ziņoja viņai par visu. Te gandrīz notika nelaime: no staļļa negaidot izdrāzās paprāvs kumeļš un gluži kā suns, kas stāv uz pakaļkājām, ar priekškājām metās virsū priekšsēdētāja atraitnei. Par laimi Ohockis savaldīja draisko lopiņu, un viņa piešķīra tam parasto cukura devu.

—    Viņš jūs kādreiz sakropļos, vecmāmiņ, — Starskis neapmierināts ieminējās. — Kur tas redzēts, ka tā lutina kumeļus, no kuriem ar laiku izaug zirgi!

—    Tu vienmēr spried ļoti prātīgi, — priekšsēdētāja atraitne viņam atbildēja, glāstīdama kumeļu, kas lika galvu viņai uz pleca, bet vēlāk skraidīja pakaļ tā, ka kalpiem vajadzēja to iedzīt atpakaļ stallī.

Pat dažas govis pazina savu saimnieci un sveicināja viņu ar klusu īdēšanu.

«Apbrīnojama sieviete,» nodomāja Vokuļskis, raudzīdamies uz vecīti, kas prata modināt mīlestību pret sevi ne tikai dzīvniekos, bet pat cilvēkos.

Pēc vakariņām namamāte devās gulēt, bet Vonsovskā ierosināja pastaigāties pa parku.

Lai gan bez sevišķas patikas, barons pieņēma priekšlikumu; vi:*š uzvilka biezu mēteli, kaklu apvīstīja ar lakatu un, paņēmis līgavu zem rokas, devās ar viņu krietnu gabalu visiem pa priekšu. Par ko viņi runāja? Neviens tā nezināja, tikai redzēja, ka viņa ir bāla, bet viņam seja kvēloja sarkanos plankumos.

Ap pulksten vienpadsmitiem visi šķīrās, bet barons krekstelēdams pavadīja Vokuļski līdz viņa istabai.

—    Nu, vai jūs pavērojāt manu līgavu? … Cik viņa daiļa! . . . Vestālietes tips, vai nav tiesa, godājamais? … Bet it sevišķi, kad uz viņas sejiņas parādās dīvaina melanholijas izteiksme, jūs ievērojāt? — viņa ir tik apburoša, ka … es atdotu savu dzīvību par viņu. Nevienam citam es to neteiktu, izņemot jūs, bet ziniet, viņa manī modina tādas jūtas, ka nezinu, vai kādreiz iedrīkstēšos glāstīt viņu … man gribas vienīgi viņu pielūgt.. . Gluži vienkārši es nokristu pie viņas kājām un lūkotos acīs, un būtu neizsakāmi laimīgs, ja viņa, vai zināt, ļautu man noskūpstīt sava tērpa vīli … Bet, piedošanu, vai es jūs negarlaikoju?

Piepeši barons tā sāka klepot, ka acu baltumi kļuva sarkani. Atpūties viņš turpināja:

—    Vispār es reti klepoju, bet šodien mazliet apaukstējos .. . vispār es tik viegli neapsaldējos, tikai rudenī un agrā pavasarī. Nu, bet tas pāries, tieši aizvakar ielūdzu uz konsiliju Halubinsku un Barakovski un viņi man sacīja, lai es tikai piesargājoties, tad būšot vesels … Es viņiem arī jautāju, es to saku vienīgi jums, ko viņi domā par manām precībām. Bet viņi atbildēja, ka precības esot tik personīga lieta … Es vērsu viņu uzmanību uz to, ka Berlīnes ārsti man jau sen ieteica doties laulībā. Tas viņiem lika padomāt, un tad viens no viņiem sacīja: «Žēl, ļoti žēl, ka jūs uzreiz nepaklausījāt viņu norādījumiem .. Tāpēc, es jums teikšu, esmu stingri nolēmis nokārtot visu pirms adventes …

Baronam atkal uznāca klepus lēkme. Atelsies viņš piepeši jautāja Vokuļskim pārvērstā balsī:

—    Vai jūs ticat aizkapa dzīvei?

—    Kādā sakarībā? …

—    Ziniet, tāda ticība paglābj cilvēku no izmisuma. Es, piemēram, saprotu, ka ne vairs pats būšu tik laimīgs, kāds varēju būt agrāk, nedz viņai spēšu sniegt pilnīgu laimi. Vienīgais mans iepriecinājums ir doma, ka mēs atkal tiksimies citā — labākā pasaulē, kur abi, divi būsim jauni. Viņa, protams, — barons piemetināja domīgi, — arī tur būs mana, jo svētos rakstos sacīts: «Kas savienoti zemes virsū, tie būs savienoti arī debesīs . . .» Jūs varbūt tam neticat, tāpat kā Ohockis, bet atzīstieties, ka … reizēm . . . jūs tomēr ticat un nevarētu apzvērēt, ka tā nebūs .. .

i-fi 92

Pulkstenis aiz sienas nosita pusnakti: barons izbijies pielēca kājās un atvadījās no Vokuļska. Pēc neilga brīža viņa sēcošais klepus skanēja jau flīģeļa otrā galā.

Vokuļskis atvēra logu. Pie virtuves skaļās balsīs dziedāja gaiļi, parkā brēca pūce; no debesim atrāvās kāda zvaigzne un nokrita kaut kur aiz kokiem. Barons joprojām kāsēja.

«Vai visi iemīlējušies ir tik akli kā viņš?» domāja Vokuļskis. -Man un tāpat droši vien katram šeit ir skaidrs, ka šī jaunava nemaz viņu nemīl. Varbūt viņa pat iemīlējusies Starski? …

Man vēl nav skaidra situācija,» domāja tālāk Vokuļskis, .«taču visticamāk, ka jaunava iet pie vīra naudas dēļ,bet Starskis ar savām teorijām atbalsta viņu šai nodomā. Bet varbūt arī viņš mazliet iemīlējies tanī? … Neliekas gan. Ticamāk, ka tā viņam jau apnikusi un viņš steidz pierunāt, lai iziet pie vīra. Lai gan . . . Nē, tā būtu baismīga kombinācija. Vienīgi publiskām sievietēm ir mīļākie, kas ar tām tirgo. Cik muļķīga iedoma! … Starskis var viņai būt īsts draugs un ieteikt to, kam pats tic. Viņš pilnīgi atklāti paziņo, ka precēšoties vienīgi ar bagātu sievieti. Šis princips ir tikpat labs kā visi citi, teiktu Ohockis. Pareizi priekšsēdētāja atraitne kādreiz sacīja, ka tagadējai paaudzei labi attīstīts prāts un aukstas sirdis. Mūsu piemērs iepotēja viņos nepatiku pret sentimentālismu, un viņi tic vienīgi naudas varai, kas, starp citu, liecina par prātīgumu. Nē, šis Starskis ir manīgs cilvēks; varbūt mazliet uzdzīvotājs un dīkdienis, bet apķērības viņam netrūkst. Interesanti tikai, kāpēc Vonsovskā tā ņirgājas par viņu? … Droši vien pati izjūt pret viņu vājību, un, tā kā nauda arī viņai ir, tad pēdīgi abi apprecēsies. Galu galā — kāda man tur daļa? …

Es gribētu zināt, kāpēc priekšsēdētāja atraitne šodien ne reizes neieminējās par Izabellu? Nu, es jau nu neiešu jautāt… Uzreiz nokļūtu visiem uz mēles …»

Vokuļskis aizmiga un sapņoja, ka ir iemīlējies, slimīgs barons, bet Starskis ieņem mājas drauga lomu.

Viņš pamodās un iesmējās:

— Nu, tas gan mani viena rāvienā izārstētu!

Rīts atkal aizritēja, makšķerējot zivis kopā ar Feliciju un Ohoclņ. Kad pulksten vienos visi sanāca uz brokastīm, Vonsovskā vērsās pie priekšsēdētāja atraitnes:

—    Vecmāmiņa tak atļaus apseglot divus zirgus: man un panam Vokuļskim, ja? — Bet pēc tam, pagriezusies pret Vokuļski, viņa piemetināja:

—    Izjāsim pēc pusstundas. No šī brīža jūs sākat savu dienestu pie manis.

—   Vai jūs tikai divatā jāsiet? — nosarkdama jautāja Felicija.

—    Vai tad tu ar panu Jūlianu ari gribētu piedalīties?

—   Esiet tik laipni… Mani gan, lūdzu, atstājiet mierā! — Ohockis protestēja.

—    Felicija paliks pie manis, — iejaucās priekšsēdētāja atraitne.

Felicijai seja pielija ar sārtumu, bet acis pildīja asaras. Viņa paraudzījās uz Vokuļski — sākumā nikni, tad augstprātīgi un beidzot izskrēja no istabas it kā pēc mutautiņa. Kad Felicija atgriezās, viņa izskatījās pēc Marijas Stjuartes, kas piedevusi saviem bendēm; deguntiņš bija sarkans.

Taisni pulksten divos atveda divus skaistus jājamos zirgus. Vokuļskis nostājās pie sava, un drīz iznāca arī Vonsovskā. Pieguļošais amazones tērps cieši apskāva smuidro Junonas augumu, sarkanīgie mati bija saņemti smagā mezglā. Atbalstījusi kāju pret zirgu puiša roku, viņa kā atspere ielēca seglos. Rokā viegli drebēja pātadziņa.

Tikmēr Vokuļskis mierīgi pielāgoja kāpsli.

—    Veicīgāk, pan, veicīgāk! — mudināja Vonsovskā, savilkdama pavadu zirgam, kas griezās apkārt un tupās. — Viņpus vārtiem laidīsim lēkšos … Avanti, Savoya!… [3]

Beidzot arī Vokuļskis uzlēca zirgā, Vonsovskā nepacietīgi uzšāva savam ar pātagu, un abi izjāja no sētas.

Apmēram versti gar ceļu stiepās liepu aleja. Abās pusēs klājās pelēki lauki, bet uz tiem šur tur vēl redzēja kviešu stirpas — tik lielas kā mājas. Debesis bija dzidras, saule jautri spulgoja, tālumā vaidēja kuļmašīna.

Kādu laiku viņi jāja rikšiem. Tad Vonsovskā pielika pātagas kātu pie lūpām, saliecās uz priekšu un aizjoņoja aulekšos. Cepures plīvurs plīvoja aiz viņas kā pelēcīgs spārns.

—    Avanti! Avanti! …

Tā viņi auļoja vairākas minūtes. Tad Vonsovskā spēji apstādināja zirgu; viņa bija piesārtusi un strauji elpoja.

—    Pietiek, — viņa sacīja, — tagad jāsim soļos.

Viņa izslējās seglos un pavērsa skatienu uz rietumiem, kur tālumā zilgoja mežs. Aleja palika aiz muguras; viņi jāja pa lauku; apkārt zaļoja bumbieres un pelēkas vīdēja labības stirpas.

—   Sakiet, lūdzu, — atraitne ierunājās, — vai pelnīt naudu ir patīkami?

—    Nē, — brīdi domājis, atbildēja Vokuļskis.

—    Bet izdot to?

—    Nezinu.

—    Jūs nezināt? Bet par jūsu īpašumu stāsta brīnumlietas. Runā — jūsu gada ienākumi sasniedzot sešdesmit tūkstošus rubļu …

—    Šodien tie ir krietni lielāki, bet izdodu ļoti maz.

—    Cik tad?

—    Tūkstošus desmit.

—    Žēl. Es pagājušajā gadā nolēmu iztērēt ļoti daudz naudas. Pārvaldnieks un kasieris man apgalvo, ka es esot izdevusi divdesmit septiņus tūkstošus … Es briesmīgi trakoju, diemžēl garlaicību tā ari neaizdzinu… Šodien nodomāju, pavaicāšu, kā jūtas cilvēks, gadā izdodams sešdesmit tūkstošus? Bet jūs neizdodat tik daudz. Žēl! Vai zināt ko?… Izdodiet vienreiz sešdesmit, nē, simt tūkstošus gadā un pasakiet man: vai tas sniedz asas emocijas un kādas. Labi? …

—    Jau iepriekš varu jums pateikt, ka nedod.

—   Nē? .. . Kāda tad jēga naudai? … Ja laimi nespēj dot simt tūkstoši gadā, kas tad to dos? . ..

—    Laimīgs var justies ari ar tūkstoš rubļiem. Laime mīt cilvēkā pašā.

—    Bet kaut kur tā jārod sev.

—    Nē, cienītā.

—    Un to sakāt jūs — tik neparasts cilvēks!

—   Ja arī es tiešām būtu neparasts cilvēks, tad vienīgi, pateicoties ciešanām un nevis laimei, bet vēl jo mazāk — izdevumiem.

Mežmalā parādījās putekļu mākonītis. Brīdi Vonsovskā vēroja to, tad strauji uzšāva zirgam un, pagriezusi pa labi, auļoja, nevērodama ceļu, pāri laukam.

—    Avanti! … Avanti! …

Viņi joņoja minūtes desmit; šoreiz Vokuļskis pirmais pieturēja zirgu. Viņš apstājās pakalnā, tā piekājē pletās pļava — skaista kā sapnis. Kas tanī bija tik skaists — zāles zaļums vai upītes līkumotā gultne, pāri tai noliekušies koki vai dzidrais debess zilgums? — to Vokuļskis nezināja.

Taču Vonsovsku tas nesajūsmināja. Viņa joņoja pa galvu pa kaklu lejā no pakalna, it kā gribēdama imponēt līdzbiedram ar drosmi.

Kad Vokuļskis nesteigdamies nojāja lejā, viņa pagrieza zirgu pretim un neiecietīgi iesaucās:

—    Ak, vai jūs vienmēr esat tik garlaicīgs? Ne jau tāpēc es jūs ņēmu līdz, lai žāvātos … Esiet tik laipns, izklaidējiet mani tūliņ …

—    Tūliņ?… Labi. Pans Starskis ir ļoti interesants cilvēks.

Viņa atliecās seglos, it kā atmuguriski krizdama, un ilgu

skatienu paraudzījās Vokuļskim acīs.

—    O! — viņa iesaucās smiedamās … — Nekad nebiju gaidījusi no jums dzirdēt kaut ko tik banālu … Pans Starskis interesants … Kam interesants? … Iespējams vienīgi tādām … tādām dūjiņām kā pana Evelīna, bet, piemēram, man viņš tācls vairs nav …

—    Un tomēr …

—    Nav nekādu «tomēr»! Kādreiz gan, kad es vēl tikko gatavojos kļūt par laulības mocekli, viņš man tiešām tāds šķita. Par laimi, mans vīrs bija tik laipns, ka drīz vien nomira, bet Starskis tik nekomplicēts cilvēks, ka pat ar savu trūcīgo dzīves pieredzi nedēļas laikā viņvi izpratu. Aizvien tā pati bārdiņa — ā la lielkņazs Rūdolfs, un tie paši paņēmieni sievietes savaldzināšanai. Viņa skatieni, mājieni, noslēpumainība man pazīstami tikpat labi kā viņa svārku piegriezums. Aizvien tāpat pa gabalu mūk no jaunavām bez pūra, ciniski izturas pret precētām sievietēm un raida maigas nopūtas jaunavām, kuras taisās precēties. Mans dievs, cik daudz līdzīgu tipu man gadījies sastapt dzīvē! … Tagad man vajag kaut ko citu . ..

—    Tādā gadījumā pans Ohockis .. .

—    O, jā, Ohockis ir interesants un varētu kļūt pat bīstams, bet — tad man vajadzētu piedzimt otrreiz. Viņš nav no tās pasaules, kurai esmu pieķērusies ar sirdi un dvēseli! … Ak, cik viņš naivs un reizē cik lielisks! Viņš tic ideālai mīlestībai un cer sastapt sievieti, ar kuru varētu ieslēgties savā laboratorijā un būt drošs, ka tā viņu nemūžam nepievils . .. Nē, viņš nav man piemērots . . .

Kas atkal ar tiem segliem! — viņa piepeši iesaucās… paskatieties, lūdzu . . .

Vokuļskis nolēca no zirga.

—    Jūs nokāpsiet? — viņš jautāja.

—    Kādēļ gan? Paskatieties tāpat.

Viņš piegāja no labās puses — seglu josta bija stingra.

—    Ne jau tur . . . Lūk, šeit… Šeit pie kāpšļa kaut kas nav kārtībā.

Mirkli svārstījies, viņš pabīdīja amazones tērpa svārkus un pabāza roku zem sedliem. Pēkšņi viņam pietvīka seja: atraitnīte bija tā pakustinājusi kāju, ka viņas celis pieskārās Vokuļskim pie sejas.

—    Nu, kas tur ir? … Kas ir? … — viņa nepacietīgi vaicāja.

—    Nekas. Seglu josta kārtībā . . .

—    Jūs noskūpstījāt man kāju!? … — viņa iesaucās.

—    Nē.

Vonsovskā uzšāva zirgam ar pātagu un aizaulekšoja, čukstēdama:

i Muļķis vai akmens! …»

Vokuļskis lēnām uzkāpa zirgā. Neizsakāmas skumjas sažņaudza viņa sirdi, kad viņš nodomāja:

«Vai arī Izabella jāj?… Un kas viņai sakārto seglus?…»

Kad viņš tuvojās Vonsovskai, viņa smējās:

—    Ha-ha-lia! Jūs gan esat nenovērtējams! … — Pēc tam viņa turpināja zemā, metāliskā balsī:

97

—    Manas dzīves gaitā ierakstīta brīnišķīga diena: es biju Potivāra sievas lomā un atradu Jāzepu . . . Ha-ha-ha! … Mani apbēdina tikai viena lieta: jūs nevarēsiet novērtēt manas spējas sagrozīt galvas … Tādā mirklī simt citu vīriešu jūsu vietā būtu teikuši, ka viņi nespēj dzīvot bez manis, ka esmu nolaupījusi viņu sifdsmieru un tā tālāk … Bet šis te: «nē!», un viss … Par šo vienu «nē» jūs debesu valstībā noteikti dabūsiet krēslu starp

7 Lelle, II

nevainīgiem mazulīšiem. Tādu augstu krēslu ar šķērsli priekšā … Ha-ha-ha!

Viņa smējās, locīdamās seglos.

—    Un ko jūs būtu ieguvusi, ja es atbildētu tāpat kā citi?

—• Vienu uzvaru vairāk.

—    Un kas jums no tās tiktu?

—   Tā es aizpildu savas dzīves tukšumu. No desmit tādiem, kas man atzīstas mīlestībā es izvēlos vienu, kurš man šķiet visinteresantākais, uzjautrinos ar viņu, sapņoju par viņu . . .

—    Un pēc tam?

—    Rīkoju nākamo desmitu skati un izvēlos jaunu.

—    Un bieži tā?

—    Kaut vai katru mēnesi. Ko jūs gribat, — viņa piemetināja, paraustījusi plecus, — tāda ir tvaika un elektrības laikmeta mīlestība.

—    Kā tad. Tā atgādina pat vilcienu.

—    Joņo kā vētra un bārsta dzirksteles?

—    Nē. Brauc ātri un uzņem pasažierus cik tik var dabūt.

—    O, pan Vokuļski! . ..

—   Es negribēju jūs aizskart, es tikai noformulēju to, ko dzirdēju.

Vonsovskā iekoda lūpā.

Kādu laiku viņi jāja klusēdami.

Pirmā klusumu pārtrauca atkal Vonsovskā.

—    Esmu jūs jau novērtējusi: jūs esat pedants. Katru vakaru — nezinu, cikos, bet noteikti pirms desmitiem — jūs savedat kārtībā rēķinus, tad dodaties gultā, bet pirms aizmigšanas noteikti skaitāt lūgšanu, skaļi atkārtodams: «Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu.» Tā ir, jā? …

—    Turpiniet vien tālāk.

—    Nekā es neturpināšu, man pat runāt ar jums garlaicīgi. Ak, šī pasaule ir viena vienīga vilšanās! … Kad pirmo reizi uzvelkam kleitu ar šlepi, ejam uz pirmo balli, pirmo reizi iemīlamies — mums šķiet, ka tas ir kaut kas pavisam jauns, vēl nekad nebijis . . . Bet clrīz vien pārliecināmies, ka tas viss vai nu jau bijis, vai arī — nav neko vērts …

Atceros, pērngad Krimā mēs, vairāki cilvēki, braucām pa ļoti mežonīgu ceļu, kur kādreiz klaiņojuši laupītāji. Un tieši, kad par to ierunājamies, aiz klintīm parādījās divi tatāri . .. «Paldies

dievam,» es domāju, «viņi grib mūs nogalināt…», jo izskats viņiem bija vienkārši drausmīgs, kaut gan citādi ļoti stalti cilvēki. Bet viņi, vai varat iedomāties, ar kādu priekšlikumu griezās pie mums? . . . Lai mēs nopērkot no viņiem vīnogas! … Iedomājieties tikai! Es gaidu laupītājus, bet viņi piedāvā vīnogas! Gribēju aiz dusmām tos piekaut, tik tiešām. Bet šodien — šodien jūs man atgādinājāt tos tatārus . . . Priekšsēdētāja atraitne jau vairākas nedēļas man cenšas iestāstīt, ka jūs esot oriģināls, pilnīgi atšķirīgs no pārējiem, bet es skatos — jūs esat viparastākais pedants. Vai tā nav?

—    Ir.

—    Redzat un, kā es pazīstu cilvēkus! Varbūt mēs vēl paaulekšotu! Tomēr — nē, man vairs negribas, jūtos nogurusi. Ak … kaut reiz dzīvē izdotos sastapt patiesi neparastu cilvēku . ..

—    Ko jūs no tā gūtu?

—    Nu, viņa izturēšanās būtu neparasta, pavisam citāda, viņš man teiktu jaunus, nedzirdētus vārdus, reizēm nokaitinātu līdz asarām, tad atkal pats līdz nāvei apvainotos uz mani, bet pēc tam, protams, lūgtu piedošanu. O, viņš iemīlētos manī līdz ārprātam! Es tā iezīstos viņam sirdi un atmiņā, ka pat kapā viņš nespētu mani aizmirst… Tā tik būtu mīlestība!

—    Un ko jūs viņam dotu pretim? — jautāja Vokuļskis, kuram ar katru mirkli kļuva smagāk un skumjāk.

—    Vai es zinu? Varbūt arī es izšķirtos uz kādu neprātību.,.

—    Tagad es jums pateikšu, ko no jums iegūtu .f is neparastais cilvēks, — ierunājās Vokuļskis, juzdams, ka viņu pārņem rūgtums. — Pirmkārt, garu agrāko pielūdzēju sarakstu, otrkārt, ne mazāk garu nākamo pielūdzēju sarakstu, kuri nomainīs viņu, betf starpbrīdī viņam būtu iespēja pārbaudīt… vai seglu siksna stingri savilkta . . .

—    Tas ir zemiski, tā runāt! — Vonsovskā iekliedzās, sažņaugdama jāiamo pātagu.

—    Es atkārtoju tikai to, ko dzirdēju no jums. Ja, ņemot vērā mūsu neilgo pazīšanos, es runāju pārdroši …

7'

99

—    Nekas, es klausos .. . Varbūt jūsu rupjības izrādīsies interesantākas par vēsajām laipnībām, kuras es zinu jau no galvas. Protams, tāds cilvēks kā jūs nicina tādas sievietes kā es … Nu, drošāk . . .

—   Atvainojiet. Vispirms nelietosim pārāk spēcīgus vārdus — tie neatbilst izjādes garam. Starp mums ir runa nevis par jūtām, bet — uzskatiem. Tāpēc, manuprāt, jūsu uzskatos par mīlestību pastāv nesamierināmas pretrunas.

—    Ko jūs sakāt? — atraitnīte izbrīnījās. — To, ko jūs saucat par pretrunām, es dzīvē lieliski saskaņoju.

—    Jūs runājat par biežu mīļāko maiņu …

—    Ja nav iebildumu, sauksim viņus par pielūdzējiem.

—    Bet pēc tam jūs gribat atrast kādu jaunu, neparastu, cilvēku, kas atcerētos jūs pat kapā. Tad, lūk, cik es pazīstu cilvēku dabu, šis mērķis ir nesasniedzams. Jūs esat pieradusi tik devīgi dāvāt savas jūtas, ka nespēsiet kļūt taupīga, bet sevišķais, neparastais cilvēks negribēs ieņemt savu kārtas numuru garajā rindā . . .

—    Viņš var to nezināt, — atraitne pārtrauca Vokuļski.

—    A, tātad vajadzīga arī mistifikācija, kuras sekmīgai norisei nepieciešami, lai jūsu varonis būtu akls un muļķis. Labi, lai jūsu izredzētais ir tāds; bet vai jums pašai pietiktu drosmes krāpt cilvēku, kas tik ļoti mīlētu jūs? . . .

—    Labi, es viņam izstāstītu visu un beigtu šādiem vārdiem: «Neaizmirsti, ka Kristus piedeva Magdalēnai, un es par viņu mazāk esmu grēkojusi, bet mati man nemaz nav sliktāki…»

—    Un viņam ar to pietiktu?

—    Es tā domāju.

—    Bet ja nu nepietiktu?

—    Es atstātu viņu mierā un aizietu.

—    Bet vispirms iezīstos viņam sirdī un atmiņā tā, ka viņš pat kapā jūs neaizmirstu!… — Vokuļskis izgrūda.— Brīnišķīga gan ir tā jūsu pasaule!… Un jaukas tās sievietes, kuru klātbūtnē, cilvēkam, kas viscēlākajā ticībā atdod viņām savu dvēseli, jāskatās pulkstenī, lai nesatiktu savus priekšgājējus un netraucētu turpinātājiem! Pat mīklai, cienījamā pane, lai tā uzrūgtu, vajadzīgs ilgāks laiks; bet jūs gribat, lai dziļas un nopietnas jūtas izaugtu tādā steigā, tādā tirgus drūzmā? …

Nesapņojiet par dziļām jūtām: tās atņem ēstgribu un miegu. Kāpēc sagandēt dzīvi kādam cilvēkam, kuru jūs pati droši vien šodien nepazīstat? Kādēļ pašai sev bojāt labo garastāvokli? Labāk palikt pie iepriekšējās programas ar vieglām un biežām uzvarām, kas citiem nekaitē, bet jums pašai kaut kā aizpilda dzīvi.

—    Jūs beidzāt, pan Vokuļski?

—    Laikam gan …

—    Tādā gadījumā tagad es jums kaut ko pateikšu. Jūs visi esat neģēļi.

—    Atkal spēcīgi vārdi.

—    Jūsējie bija vēl spēcīgāki. Visi jūs esat nelieši! Kad sieviete zināmā dzīves posmā sapņo par ideālu mīlestību, jūs izsmejat viņas maldīšanos un prasāt koķetēriju, bez kuras jaunava jums šķiet garlaicīga, bet precēta sieviete — muļķe. Bet, kad pateicoties kopīgām vīriešu pūlēm, viņa pierod un atļauj teikt sev banalitātes, saldi lūkoties acīs un slepeni spiest roku, tad no tumša kakta izlien kāds oriģināls eksemplārs Amjenas Pētera kapucē un svinīgi nolād sievieti, kas radīta pēc Ādama dēlu ģīmja un līdzības: «Tev nebūs brīv mīlēt, tu nekad vairs netapsi īsti mīlēta, jo pār tevi nāca tā nelaime un tu nonāci gada tirgū, jo tu pazaudēji savus sapņus!» Bet kas cits, ja ne jūsu dzimtie brāļi, viņai tos nozaguši? … Un kas tā par pasauli, kur vispirms nolaupa ideālus, bet pēc tam aplaupīto tiesā? …

Vonsovskā izvilka no kabatas mutautiņu un sāka to košļāt… Skropstās pamirdzēja asara un nokrita zirgam uz krēpēm.

—    Nu, jājiet, — viņa iesaucās, — mani kaitina jūsu seklie spriedelējumi. Jājiet… jājiet un atsūtiet man Starski; viņa bezkaunība ir patīkamāka par jūsu cienīgtēva svētulību …

Vokuļskis palocījās un devās uz priekšu. Viņš bija sapīcis un apmulsis.

—    Kurp jūs jājat… Ne jau tur… Kā tad, jūs pat esat ar mieru nomaldīties, lai vēlāk pie pusdienu galda visiem stāstītu, ka esmu jūs novedusi no ceļa. Lūdzu, sekojiet man …

Jādams dažus soļus aiz Vonsovskas, Vokuļskis domāja:

«Tad tāda ir pasaule! Vienas pārdodas gandrīz vai satrunējušiem večiem, citas turpretī pret cilvēka sirdi izturas kā pret karbonādi. Tomēr dīvaina sieviete šī Vonsovskā! … Ļauna viņa nav, var teikt, viņai pat piemīt cildenas dziņas …»

Pēc pusstundas viņi atkal nonāca uz pakalniem, no kuriem bija redzama priekšsēdētāja atraitnes muiža. Pēkšņi Vonsovskā sagrieza zirgu otrādi un, vērīgi raudzīdamās uz Vokuļski, ievaicājās:

—Ґ Mūsu starpā miers vai karš? …

—    Vai drīkstu būt atklāts?

—    Lūdzu.

—    Esmu jums dziļi pateicīgs. Vienā stundā es no jums uzzināju vairāk nekā visas dzīves laikā.

—    No manis? … Jums tikai tā šķiet. Manās dzīslās rit daži pilieni ungāru asiņu, tāpēc pietiek man uzsēsties zirgā, un es jau zaudēju prātu un pļāpāju visādas nejēdzības. Nota bene [4] — es neņemu atpakaļ neviena vārda, ko šodien sacīju, tomēr, jūs maldāties, ja domājat, ka jau pazīstat mani. Bet tagad noskūpstiet man roku: jūs esat patiesi interesants.

Viņa pastiepa Vokuļskim roku, un viņš to noskūpstīja, pārsteigumā plati iepletis acis.

PIEKTĀ NODAĻA ZEM VIENA JUMTA

Tai laikā, kad Vokuļskis ar Vonsovsku ķildojās un aulekšoja pa pļavu, no grāfienes muižas Zaslavkai tuvojās Izabella. Vakar viņa bija saņēmusi no priekšsēdētāja atraitnes vēstuli, ko atveda ziņnesis, bet šodien pēc savas tantes neatlaidīgas vēlēšanās bija braukusi, kaut arī pret pašas gribu. Viņa bija pārliecināta, ka priekšsēdētāja atraitnes tik ļoti ieredzētais Vokuļskis atrodas jau Zaslavkā, un tāpēc tik steidzīga ierašanās viņai šķita nevietā.

«Ja arī man kādreiz vajadzētu iziet pie viņa,» Izabella prātoja, «no tā tomēr vēl neizriet, ka būtu tā jāsteidzas ar viņu sasveicināties.»

Taču, tā kā mantas jau bija saliktas, ekipāža piebraukta un uz priekšējā sēdekļa iekārtojusies viņas istabene, Izabella nolēma braukt.

Atvadīšanās no piederīgajiem bija nozīmīga. Lenckis satraukts berzēja acis, bet grāfiene, iebāzusi viņai rokā samta maciņu ar naudu, noskūpstīja uz pieres un sacīja: — Es tev ne iesaku, ne atrunāju. Tu pati esi prātīga, stāvokli zini, tāpēc arī pašai jāizlemj un jāizdara secinājumi.

Kas jāizlemj? … Kādi secinājumi jāizdara? Par to grāfiene pat neieminējās.

Pavadītā vasara uz laukiem bija dziļi pārveidojusi vairākus Izabellas ieskatus; bet tas nebija svaigā gaisa vai skaistās apkārtnes nopelns; to veicināja daži notikumi un iespēja tos mierīgi apsvērt.

Viņa bija atbraukusi uz šejieni, paklausot tantes neatlaidīgiem aicinājumiem, Starska dēļ, jo visi runāja, ka viņš mantošot priekšsēdētāja atraitnes muižu. Turpretim priekšsēdētāja atraitne, labi novērojusi savu radinieku, pavēstīja, ka labākajā gadījumā norakstīšot viņam tūkstoš rubļu gadā mūža rentes, kas viņam droši vien ļoti noderēšot vecumdienās. Visu pārējo īpašumu viņa gribēja novēlēt atradeņiem un to nelaimīgajām mātēm.

No šī mirkļa Starskis grāfienes acīs zaudēja jebkuru vērtību. Viņš zaudēja to arī Izabellas acīs, kad reiz paziņoja, ka nekad neprecēšoties ar «pliku jaunavu», tad jau labāk ar ķīnieti vai japānieti, ja tikai viņai ienāk vairāki desmiti tūkstoši rubļu gadā.

— Par mazāku ienākumu nav vērts riskēt ar savu nākotni, — noteica viņš.

Tā viņš bija paziņojis un Izabella vairs neskaitīja viņu par nopietnu precinieku. Bet, tā kā, sacīdams to, viņš klusi nopūtās un slepus palūkojās viņā, Izabella nosprieda, ka skaistajam Kazekam ir kāds sirds noslēpums un, meklēdams bagātu sievu, viņš upurē savas jūtas. Pret ko? … Iespējams, pret viņu … Nabaga zēns, bet tur nekā nevar līdzēt. Kādreiz varbūt gadīsies iespēja saldināt viņa ciešanas, bet pagaidām viņš jātur tālāk no sevis. Izdarīt to nebija grūti, jo Starskis sāka dedzīgi aplidot bagāto Vonsovsku un iztālēm mest līkumus ap Evelīnu Janocku, redzams, lai pilnīgi dzēstu pēdas, ka viņš kādreiz mīlējis Izabellu.

«Nabaga zēns, bet tur nekā nevar līdzēt! Dzīve uzliek savus pienākumus un, lai cik tie nebūtu smagi, tie tomēr jāpilda.»

Tā Starskis, varbūt pati piemērotākā partija Izabellai, tika izsvītrots no kandidātu saraksta. Viņš nevarēja precēties ar nabadzīgu jaunavu, viņam bija jāmeklē bagāta sieva; šie divi nepārvaramie bezdibeņi šķīra viņus.

Otrs viņas rokas tīkotājs — barons, saderinādamies ar Evelīnu, pats sevi izsvītroja no saraksta. Kamēr barons centās iegūt viņas labvēlību, Izabella izjuta pret to riebumu; tomēr, kad barons tik negaidīti viņu pameta, gandrīz pārbijās. Kā?! … Tātad pasaulē ir sievietes, kuru dēļ var atteikties no viņas?!… Kā? Tātadvar pienākt brīdis, kad viņu atstās pat tik veci pielūdzēji? …

Viņai sāka likties, ka zeme grīļojas zem kājām, un tad grūti apzīmējamu baiļu iespaidā, kādas viņu pārņēma, Izabella diezgan vēlīgi ierunājās ar priekšsēdētāja atraitni par Vokuļski. Kas zina, varbūt viņa pat izteica šos vārdus:

— Kas gan noticis ar panu Vokuļski? Man būtu ļoti žēl, ja viņš būtu uz mani apvainojies. Ne vienu vien reizi es sev pārmetu, ka neizturējos pret viņu kā bija pelnījis.

Pie tam viņa nolaida acis un pietvīka tā, ka priekšsēdētāja atraitnei šķita nepieciešami ielūgt Vokuļski pie sevis uz muižu.

«Lai viņi ieskatās viens otrā šeit svaigā gaisā,» vecīte domāja, «bet notiks tā, kā dievs gribēs. Viņš starp vīriešiem — tīrais briljants, un viņa arī tīri labs bērns, var būt, ka arī sapratīsies. Bet par to, ka viņš nav vienaldzīgs pret viņu, es varu bezmaz derēt.»

Aizritēja dažas dienas, nepatīkamie iespaidi pamazām izgaisa, un Izabella sāka nožēlot priekšsēdētāja atraitnei izteikto piezīmi par Vokuļski.

«Viņš var vēl iedomāties, ka esmu ar mieru iziet pie viņa…» viņa prātoja.

Tikmēr priekšsēdētāja atraitne uzticēja Vonsovskai, kas viesojās pie viņas, ka Zaslavkā ieradīsies Vokuļskis, ļoti bagāts atraitnis, no daudz viedokļiem ļoti neparasts cilvēks, kuru viņa gribētu izprecināt un kurš nez vai tik nav iemīlējies Izabellā …

Pane Vonsovskā pilnīgā vienaldzībā klausījās par Vokuļska bagātību, atraitnību un precību nolūkiem. Taču, kad priekšsēdētāja atraitne nosauca to par neparastu cilvēku, viņā uzliesmoja interese; bet, padzirdējusi, ka Vokuļskis var būt iemīlējies Izabellā, viņa sarāvās kā tīrasiņu rikšotājs, kuram neuzmanīgi pieskārušies ar piešiem.

Vonsovskā bija patiesi laba sieviete, viņa nedomāja otrreiz precēties un vēl mazāk domāja — atņemt jaunavām preciniekus. Bet, kamēr dzīvoja šai pasaulē, viņa nevarēja pieļaut, ka vīrietis, vienalga, kurš, būtu iemīlējies citā sievietē, bet nevis viņā. Precēties aprēķina dēļ, lūdzu, Vonsovskā bija pat ar mieru palīdzēt šai lietā, bet dievināt drīkstēja tikai viņu. Ne jau tāpēc, ka viņa uzskatīja sevi par visskaistāko, bet gluži vienkārši… tāda bija viņas vājība.

Uzzinājusi, ka Izabellai šodien jāierodas, viņa ar steigu aizvilka Vokuļski uz izjādi. Kad uz ccļa meža tuvumā viņa pamanīja putekļu mākonīti, ko sacēla sāncenses ekipāža, Vonsovskā nogriezās pļavā un tur sarīkoja lielisku izrādi ar segliem, kas tomēr nedeva cerēto.

Pa to laiku Izabella sasniedza muižas pagalmu. Visi iznāca sagaidīt viņu uz lieveņa, apsveicinādamies gandrīz vieniem un tiem pašiem vārdiem:

—   Zini, — priekšsēdētāja atraitne pačukstēja viņai, — Vokuļskis atbraucis …

—    Trūka vienīgi jūs, — barons iesaucās, — lai Zaslavka būtu līdzīga paradīzei. Pie mums šeit jau ieradies ļoti patīkams biedrs un ievērojams viesis …

Felicija Janocka aizveda Izabellu sānis un asarām balsī sāka viņai stāstīt:

—    Zini, pie mums atbrauca Vokuļskis … Ak, ja tu zinātu, kas viņš par cilvēku! … Nē, es tev nekā vairāk neteikšu, citādi tu vēl nodomāsi, ka esmu aizrāvusies… Nu, un iedomājies tikai: Vonsovskā lika viņam jāt kopā ar to pastaigā, tikai divatā … Ja tu zinātu, kā viņš, nabadziņš, nosarka!… Bet es — par Vonsovsku. Taisnība, es arī ar viņu gāju makšķerēt zivis, bet tas bija tepat, pie dīķa … un ar mums kopā bija Juliāns. Bet ja man būtu jājāj tikai ar viņu vien? … Ne par ko pasaulē! … Labāk tad nomirt…

Apsveicinājusies ar viesiem, Izabella devās uz ierādīto istabu.

«Mani kaitina tas Vokuļskis,» viņa nodomāja.

Būtībā tā nebija kaitināšana, bel kaut kas cits. Braukdama uz šejieni, Izabella juta nepatiku pret priekšsēdētāja atraitni, par tik steidzīgu aicinājumu, pret tanti, ka tā lika viņai tūlīt braukt, bet visvairāk pret Vokuļski.

«Tātad viņi patiešām,» Izabella prātoja, «grib atdot mani tam parvēnijam? … Bet, pagaidiet, redzēs, kas , no tā iznāks! …

Viņa nešaubījās, ka pirmais cilvēks, kas viņu sagaidīs, būs Vokuļskis, un nolēma izturēties pret to ar vislielāko augstprātību.

Turpretim Vokuļskis ne tikai neizskrēja viņai pretim, bet — kā izrādījās — devies izjādē ar Vonsovsku.

Tas Izabellu nepatīkami aizskāra.

«Vēl arvien koķetē,» viņa nodomāja, «kaut ari jau trīsdesmit! …»

Kad barons Vokuļski nosauca par ievērojamu ciemiņu, Izabella jutās it kā glaimota, bet tā bija ļoti acumirklīga sajūta. Kad Felicija, pašai negribot, nepārprotami atklāja savu greizsirdību pret Vonsovsku, Izabellu sagrāba tāds kā nemiers, tomēr tas ilga tikai mirkli.

«Felicija ir vienkārši naiva,» viņa nodomāja.

īsāki sakot, visu brauciena laikā plānoto augstprātību pret Vokuļski pilnīgi izgaisināja dažādās sajūtās, kā vieglas dusmas, viegls apmierinājums, viegls satraukums. Šai brīdī Vokuļskis parādījās Izabellai atkal citā gaismā. Tas vairs nebija šāds tāds galantērijas tirgotājs, bet cilvēks, kas atgriezies no Parīzes, kam milzīgs īpašums un ievērojami sakari, par kuru sajūsminās barons, ar kuru koķetē Vonsovskā …

Tikko Izabella bija paguvusi pārģērbties, viņas istabā ienāca priekšsēdētāja atraitne.

—    Mans bērns, — vecīte sacīja, vēlreiz noskūpstījusi viņu, — kāpēc tad Joasja negribēja atbraukt pie manis?

—    Papā ir nevesels, un viņa negrib to atstāt vienu.

—    Lūdzu tevi… lūdzu tevi, tikai nestāsti man tādas lietas. Viņa nebrauc tāpēc, ka negrib satikties ar Vokuļski, tur tas noslēpums … — priekšsēdētāja atraitnes balsī bija dzirdams uzbudinājums. — Vokuļskis viņai labs tad, kad bārsta naudu viņas patversmēm … Nē, Bella, es tev sacīšu — tava tante, redzams, nekad nekļūs pātīgāka …

Izabellā pamodās agrākais rūgtums.

—   Varbūt tante neuzskata par vajadzīgu izrādīt tik daudz labvēlības tirgotājiem, — viņa sacīja nosarkdama.

—    Tirgotājs! … Tirgotājs!. — priekšsēdētāja atraitne ļāva vaļu dusmām. — Vokuļski nemaz ar nav sliktāka šļahta par Starskiem un pat Zaslavskiem … Bet, kas atliecas uz tirgošanos .. . Vokuļskis, mans bērns, nav tirgojies ar to, ar ko tavas tantes vectēvs … Pie gadījuma vari viņai to pasacīt. Es godīgu tirgotāju stādu augstāk par desmit Austrijas grāfiem. Man labi zināma viņu titulu vērlība.

—    Bet jūs taču piekritīsiet, ka izcelšanās .. .

Priekšsēdētāja atraitne zobgalīgi iesmējās.

—    Tici man, Bella, ka dižciltīga izcelšanās nekādā gadījumā nav to nopelns, kuri tādi piedzimst. Bet asiņu tīrība … Ak dievs, kāda laime, ka mēs ne visai centīgi pārbaudām šādas lietas. Es tev saku — par izcelšanos nav ieteicams runāt ar tik veciem cilvēkiem kā es. Mēs vēl atceramies vectēvus un tēvus un nereti brīnāmies: kāpēc dēls nav līdzīgs tēvam, bet gan kambarsulainim? Protams, daudz tiek izskaidrots ar to, uz ko māte skatījusies.

—    Jūs tomēr ļoti mīlat Vokuļski, — Izabella klusi piezīmēja.

—     Jā, ļoti! — dedzīgi iesaucās vecīte. — Es mīlēju viņa tēvoci un visu dzīvi biju nelaimīga tikai tāpēc, ka mani atrāva no viņa aiz tiem pašiem apsvērumiem, kuru dēļ tava tante skatās nievājoši uz Vokuļski. Bet viņš jau sev pāri darīt neļaus, o nē!…— sacīja priekšsēdētāja atraitne. — Kas spējīgs izķepuroties no tādas nabadzības kā viņš, kas tik nevainojami ticis pie mantas un guvis izglītību kā viņš, tam nav svarīgi, ko par viņu melš salonos. Tu laikam zini, kāda loma viņam šodien piekrīt un kādēļ viņš brauca uz Parīzi… Un es tev galvoju — ne viņš meklēs ceļu uz saloniem, bet tie ieradīsies pie viņa, un pirmā būs tava tante, ja vajadzība spiedīs. Es salonus pazīstu labāk nekā tu, mans bērns, un tici man, ka tie drīz vien atradīsies Vokuļska priekšistabā. Viņš nepieder pie tādiem dīkdieņiem kā Starskis, nedz sapņotājiem kā kņazs, nedz arī plānprātiņiem kā Kšešovskis… Vokuļskis ir rīcības cilvēks … Laimīga būs tā sieviete, kuru viņš izvēlēsies par savu sievu … Par nelaimi, mūsu jaunavām vairāk prasību nekā dzīves pieredzes un sirds. Lai gan ne visām … Neļaunojies nu, ja pateicu kādu asāku vārdiņu. Tūlīt būs pusdienas.

Ar šiem vārdiem priekšsēdētāja atraitne izgāja, atstādama Izabellu domīgu.

«Viņš bez šaubām varētu aizstāt baronu, o, un kā vēl!…» prātoja Izabella pie sevis. «Barons nodzīvojies un kļuvis smieklīgs, Vokuļski vismaz cilvēki cienī.. . Kazjai Vonsovskai ir jēga tādās lietās, tāpēc arī viņa paņēma to uz izjādi… Nu, paskatīsimies, vai Vokuļskis spēj būt uzticīgs… Neko teikt, skaista uzticība — doties ar citu sievieti izjādē! … Ļoti bruņnieciski! …»

Gandrīz tai pašā laikā Vokuļskis ar Vonsovsku atgriezās un pagalmā ieraudzīja ekipāžu, no kuras izjūdza zirgus. Kāda neskaidra nojauta iezagās viņam sirdi, bet jautāt neiedrošinājās, pat izlikās, ka neskatās uz ekipāžu.

Pils priekšā viņš atdeva zirgu kalpam, bet otram lika ienest ūdeni savā istabā. Un tieši tad, kad gribēja jautāt, kas atbraucis, kaut kas aizžņaudza kaklu un viņš nespēja izteikt ne vārda.

«Cik muļķīgi!» domāja viņš. «Kaut būtu pat viņa, kas par to? … Viņa ir tāda pati sieviete kā Vonsovskā, Felicija vai Evelīna … Bet es atkal neesmu tāds kā barons …»

Tomēr, tā domādams, viņš juta, ka Izabella viņam ir kas vairāk nekā citas un, ja viņa vēlētos, noliktu pie tās kājām savu bagātību un pat dzīvību.

—    Blēņas, blēņas! … — viņš murmināja, soļodams pa istabu. — Šeit taču ir viņas pielūdzējs Starskis, ar kuru norunāja jautri pavadīt vasaru … Atceros tos skatienus, ak …

Viņā uzmutuļoja niknums.

«Palūkosimies, pana Izabella: kāda tu esi un cik esi vērta? Tagad es būšu tavs tiesnesis …» viņš nodomāja.

Pie durvīm pieklauvēja: ienāca vecais sulainis. Viņš pavērās apkārt un sacīja klusinātā balsī:

—    Cienīgā pane liek teikt, ka atbraukusi pana Izabella un, ja cienīgais pans kārtībā, lūdz pusdienās …

—    Saki, ka tūdaļ ieradīšos, — sacīja Vokuļskis.

Pēc sulaiņa aiziešanas Vokuļskis vēl brīdi pastāvēja pie loga, raudzīdamies slīpajos saules staros apmirdzētajā parkā un ceriņu krūmā, kurā skanēja jautra putnu čivināšana. Viņš raudzījās, bet sirdī urdīja dziļas bažas, domājot, kā notiks viņa sastapšanās ar Izabellu? …

«Ko es viņai sacīšu, un kā man jāizturas?»

Vokuļskim šķita, ka visu acis pievērsīsies viņiem un ka viņš sakompromitēsies ar kādu nepiedienīgu soli.

«Vai tad es neteicu, ka esmu viņas uzticams kalps… kā suns!…

Tomēr laiks iet…»

Viņš izgāja gaitenī, atgriezās atkal atpakaļ un atkal izgāja, gausi, soli pa solim, tuvojās durvīm, juzdams saplokam sevī visu sparu, juzdamies kā vienkāršais mirstīgais, kam jāstājas karaļa priekšā.

Viņš satvēra durvju rokturi un atkal sastinga … Ēdamistabā skanēja sievietes smiekli. Viņam satumsa acīs, gribējās bēgt prom un paziņot ar sulaini, ka jūtas nevesels. Pēkšņi aiz sevis viņš izdzirda soļus un atvēra durvis.

Istabā Vokuļskis ieraudzīja visu sabiedrību, bet vispirms Izabellu, kura sarunājās ar Starski. Viņa lūkojās Starskī tāpat kā toreiz Varšavā, un viņš smaidīja tikpat zobgalīgi…

Vienā mirklī Vokuļskis atguva sparu; niknuma vilnis iesitās galvā … Viņš iegāja paceltu galvu, sasveicinājās, ar priekšsēdētāja atraitni un palocījās Izabellai, kas nosarkusi pastiepa viņam roku.

—    Esiet sveicināta. Kā klājas panam Lenckim?

—    Papā jūtas jau drusku labāk … Viņš sūta jums sveicienus …

—    Esmu ļoti pateicīgs par atcerēšanos. Un pane grāfiene?

—    Tante ir pilnīgi vesela.

Priekšsēdētāja atraitne apsēdās savā krēslā; pārējie sāka ieņemt vietas ap galdu.

—    Pan Vokuļski, jūs sēdēsiet man blakus, — paziņoja Vonsovskā.

—    Ar lielāko prieku, ja vien kareivim ļauts sēdēt sava komandiera klātbūtnē.

—   Vai viņa jau saņēmusi tevi grožos, pan Staņislav? — priekšsēdētāja atraitne jautāja smaidot.

—    Un kā vēl! Man reti nācies just tādu dresūru …

—    Pans Vokuļskis man atriebjas par to, ka es viņu vadāju pa neceļiem, — iejaucās Vonsovskā.

—    Pa neceļiem jāt vispatīkamāk, — atbildēja Vokuļskis.

—    Es biju pārliecināts, ka tā notiks, bet nedomāju, ka tik ātri … — piezīmēja barons, atsegdams divas skaistas rindas lieku zobu.

—   Pasniedziet man sāli, brālēn, — Izabella griezās pie Starska.

—    Ar prieku … Ak, izbēru! … Mēs sastrīdēsimies.

—    Domāju, ka mums tas vairs nedraud, — komiskā nopietnībā atbildēja Izabella.

—    Vai esat apņēmušies nekad vairs nestrīdēties? — Vonsovsfta vaicāja.

—    Nē, mēs nolēmām nekad vairs nederēt mieru, — paskaidroja Izabella.

—    Skaisti! — iesaucās Vonsovskā. — Jūsu vietā, pan Kazimir, es tagad zaudētu jebkuru cerību.

—    Vai tad es kādreiz uz ko varēju cerēt? — Starskis nopūtās.

—. Par laimi mums abiem … — nočukstēja Izabella.

Vokuļskis klausījās un vēroja. Izabella runāja dabiski, ļoti

mierīgi zobodamās par Starski, kas par to nemaz neskuma. Toties laiku pa laikam viņš meta zaglīgus skatienus uz Evelīnu Janocku, kas, sačukstēdamās ar baronu, te sarka te bālēja.

Vokuļskis juta novēlamies no sirds milzīgu smagumu.

«Redzams,» viņš domāja, «ja Starskis par kādu no šīs sabiedrības interesējās, tad vienīgi par Evelīnu, un viņa tāpat par viņu …»

Šajā mirklī Vokuļski pamodās prieks un patiesas simpātijās pret pievilto baronu.

«Nu, es nu gan viņu nebrīdināšu,» Vokuļskis nolēma. Bet pēc tam nodomāja, ka priecāties par cita bēdām ir ārkār'īgi zemiski.

Kad pusdienas beidzās, Izabella pienāca pie Vokuļska.

—    Vai jūs zināt, — viņa ierunājās, — kāda sajūta mani pārņēma, jūs ieraugot? Nožēlas! Es atcerējos, ka mēs trijatā — es, papā un jūs — taisījāmies braukt uz Parīzi un ka no mums trijiem laime uzsmaidīja vienīgi jums. Jūs vismaz tur izpriecājāties? … Par mums visiem trijiem?… Vienu trešdaļu no gūtajiem iespaidiem tagad jums jāatdāvina man.

—    Bet ja nu tie nebūtu jautri?

—    Kāpēc gan?

—    Kaut vai tāpēc, ka jūs nebijāt tur, kur bijām cerējuši būt kopā.

—    Cik man zināms, jūs protat arī tīri labi izklaidēties tur, kur manis nav, — viņa atbildēja un atstāja viņu vienu.

—    Pan Vokuļski! … — Vonsovskā iesaucās, bet, paskatījusies uz viņu un Izabellu, neapmierinātā balsī piebilda:

—    Nē, nekas . .. vairāk nekas . . . Šodien es jums piešķīru brīvdienu. Kungi, ejam uz parku! Pan Oliocki…

—   Pans Ohockis man šodien mācīs meteoroloģiju, — Felicija atbildēja viņa vietā.

—    Meteoroloģiju?… — Vonsovskā pārjautāja.

—    Jā gan … Mēs tūlīt iesim augšā, uz observatoriju . . .

—    Vai jūsu nolūkos izskaidrot viņai tikai meteoroloģiju? — atraitnīte griezās pie Ohocka. — Katram gadījumam es tomēr jums ieteiktu pavaicāt vecmāmuļai, kādas ir viņas domas par šo meteoroloģiju . ..

—    Jūs vienmēr man sagādājāt kādas nepatikšanas! — Ohockis iesvilās dusmās. — Jūs kopā ar mani varat jādelēt pa neceļiem, bet panai Felicijai nav brīv pat ielūkoties observatorijā.

—    Bet lūkojieties vien, mani mīļie, tikai tagad gan tūlīt ejam uz parku. Baron! … Bella! …

Visi devās uz parku. Pirmajā pārī gāja Vonsovskā ar Izabellu, aiz viņām Vokuļskis, tad barons ar savu līgavu, bet pašās beigās Felicija ar Ohocki, kas mētāja rokas un apgalvoja:

—    Nekad un neko citu jaunu jūs neiemācīsieties kā vienīgi tikai nēsāt jocīgas cepures un dejot septīto vai astoto kontredanse figūru, ja kāds pusjukušais to izgudros. Neko un nekad, — viņš atkārtoja traģiskā balsī, — jo vienmēr atradīsies kāda vecene.

—    Fui, pan Jūlian, kas tā runā? …

—   Tieši tā, neciešama vecene, kas uzskatīs par nepieklājību, ja jūs ar mani iesiet uz laboratoriju …

—    Var būt, ka tas patiešām ir slikti …

—    Kā tad, slikti!… Taisīt dekoltē līdz jostas vietai — tas ir labi, ņemt dziedāšanas stundas pie kaut kāda itālieša ar netīriem nagiem …

—    Bet redziet, ja jaunas meitenes bieži uzturētos divatā ar jauniem cilvēkiem, dažas no viņām varētu vēl iemīlēties .. .

—    Un kas par to? Lai iemīlas. Vai tad labāk ir, ja viņa nemīl un ir muļķe? … Jums ir mežonīgi uzskati, pana Felicija …

—    O, mans kungs! …

—    Nejauciet man galvu ar saviem izsaucieniem. Vai nu jūs gribat mācīties meteoroloģiju un tādā gadījumā ejam augšā …

—    Bet tikai kopā ar Evelīnu vai pani Vonsovsku.

—    Labi, labi … Beigsim šo spēlīti, — pabeidza Ohockis un sabāza rokas kabatās, tā izpauzdams savu sašutumu . ..

Par lielu apmierinājumu Vonsovskai, jaunais pāris sarunājās tik skaļi, ka varēja dzirdēt pa visu parku, un viņa smējās locīdamās. Kad Vonsovskā apklusa, līdz Vokuļska ausīm atlidoja barona un Evelīnas čuksti.

Jūs ievērojāt, — sacīja barons, — ka Starskis zaudē? . .. Ar katru dienu vairāk zaudē. Pane Vonsovskā zobojas par viņu, pana Izabella izturas pret viņu augstāka mera neverīgi, un pat pana Felicija nepievērš viņam nekādu uzmanību. Jūs pamanījāt to? …

—    Jā, — līgava klusi izdvesa.

—    Viņš ir viens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kuru vienīgā krietnā īpašība ir izredzes uz lielu mantojumu. Vai man nav taisnība?

—    Ir.

—    Bet tiklīdz zuda cerība, ka priekšsēdētāja atraitne norakstīs viņam muižu, Starskis zaudēja savu pievilcību. Taisnība taču? .. .

—   Jā, — atbildēja Evelīna, smagi nopūzdamās. — Es pasēdēšu šeit, — viņa skaļi piemetināja, — bet jūs varbūt atnestu man no mājām šalli… Atvainojiet. . .

Vokuļskis atskatījās atpakaļ. Bāla un nogurusi Evelīna bija atkritusi uz soliņa, bet barons locījās ap viņu.

—    Tūlīt eju, tūlīt, — viņš sacīja. — Pan Vokuļski, — viņš uzsauca, pamanījis Vokuļski, — varbūt jūs varētu ieņemt manu vielu … Es tikai aizskriešu un tūlīt būšu atpakaļ . . .

Barons noskūpstīja līgavai roku un aizsoļoja uz mājas pusi.

Tikai tagad Vokuļskis pamanīja, ka baronam kājas ļoti tievas un ka viņš uz tām neturas visai stingri.

—   Jūs jau sen pazīstat baronu? — Evelīna griezās pie Vokuļska. — Paiesim mazliet uz lapenes pusi . . .

—   Man tikai pēdējās dienās bija tas gods tuvāk iepazīties ar baronu.

—    Barons ir ļoti liels jūsu cienītājs . . . Viņš bieži atkārto, ka pirmo reizi sastapis cilvēku, ar kuru tik patīkami tērzēt…

Vokuļskis pasmaidīja.

—   Droši vien tāpēc, — viņš sacīja, — ka barons runā ar mani visu laiku tikai par jums.

Pana Evelīna spilgti pietvīka.

—    Jā, barons ir ārkārtīgi cēls cilvēks un ļoti mīl mani… Tiesa, starp mums ir gadu starpība, bet kas par to? Pieredzējušas sievietes apgalvo, ka, jo vīrs vecāks, jo viņš uzticīgāks, bet sievietei vīra pieķeršanās nozīmē visu, vai nav tā? Katra sieviete dzīvē meklē mīlestību, un kas var apgalvot, vai es sastapšu vēl otru, līdzīgu šai? . . . Daudzi vīrieši ir jaunāki par baronu, izskatīgāki, varbūt pat gudrāki; bet neviens no viņiem man nav teicis ar tik sirsnīgu kvēli, ka viņa dzīves pēdējā laime atrodas manās rokās. Nu sakiet jūs pats, — vai ir iespējams tam pretoties, ja arī piekrišana no manas puses prasītu zināmu upuri?

Viņa apstājās alejas vidū un raudzījās Vokuļskim acīs, satraukta, gaidīdama atbildi.

—    Nezinu, pana Evelīna. Tas ir personīgu jūtu jautājums, — viņš atbildēja.

—    Slikti, ka jūs man tā atbildat. Vecmāmiņa^ apgalvo, ka jūs esot spēcīga rakstura cilvēks; man līdz šim nekad nav gadījies satikt spēcīga rakstura cilvēku, bet pati es esmu ļoti vāja rakstura. Es neprotu nekam pretoties, baidos atsacīt… Varbūt es slikti daru, vismaz dažas personas man liek manīt, ka es slikti darot, iziedama pie barona par sievu. Vai jūs arī tā domājat? Vai jūs spētu pamest cilvēku, kurš teiktu, ka mīl jūs vairāk par dzīvību, ka bez jūsu pretmīlestības daži palikušie dzīves gadi viņam paies vientulībā un izmisumā? Ja kāds jūsu acu priekšā veltos bezdibenī un sauktu pēc palīdzības, vai jūs nesniegtu viņam roku un tā nesaistītu sevi pie viņa, kamēr ierastos palīdzība?

—    Es neesmu sieviete un nekad neesmu ticis lūgts ziedot savu dzīvi kāda labā, tādēļ nezinu, kā es rīkotos šādā gadījumā, — uzbudināts atbildēja Vokuļskis. — Kā vīrietis zinu tikai vienu: es neko neubagotu, pat mīlestību ne.

Teikšu jums vēl vairāk, — viņš turpināja, kamēr Evelīna raudzījās viņā pavērtām lūpām, — es ne tikai nelūgtu, bet arī nepieņemtu upuri, ko kāda sirds sniegtu man aiz līdzcietības. Tādas dāvanas parasti aizvien ir pusdāvanas …

Pa sānu taciņu pie viņiem steidzās Starskis:

—    Pan Vokuļsķi, dāmas jūs meklē liepu alejā … — viņš teica. — Tur ir mana vecmāmiņa, pane Vonsovska …

Vokuļskis svārstījās, nezinādams, kā rīkoties.

—    O, neliecieties, lūdzu, traucēties, —• sacīja Evelīna, nosarkusi vairāk nekā parasti. — Tūdaļ arī ieradīsies barons, un mēs trijatā panāksim jūs . . .

Vokuļskis palocījās un devās prom.

«Skaistas lietiņas!» viņš domāja. Aiz līdzcietības Evelīna precas ar baronu un droši vien aiz līdzcietības flirtē ar Starski … Es vēl varētu saprast sievieti, kas iziet pie vīra naudas dēļ, kaut gan t|ī ir visai muļķīga pelnīšanās … L"s pat saprastu precētu sievu, kas pēc vairāku gadu laimīgas laulības dzīves pēkšņi iemī-

8 I-elle. II 113 las un krāpj vīru … Uz krāpšanu viņu spiež bailes no trača, bērni, tūkstošiem apstākļu . . . Bet jaunava, kas krāpj savu līgavaini, ir pilnīgi jauna parādība …»

—   Pana Evelīna! Pana Evelīna! — Vokuļskis izdzirda barona balsi tepat tuvumā.

Vokuļskis strauji nogriezās no alejas un aizsteidzās pa mauriņu.

«Es gribētu zināt,» viņš prātoja, «ko lai saku, kad viņš mani satiks? … Kāda velna pēc es iebridu šai purvā? …»

—    Pana Evelīna! Pana Evelīna! … — barona balss skanēja jau manāmi tālāk.

«Lakstīgalu tēviņš vilina savu mātīti,» nodomāja Vokuļskis. «Bet vai tomēr šo sievieti var pilnīgi nosodīt? … Viņa pati skaļi atzīst, ka ir bez rakstura, bet klusēdama — ka viņai vajadzīga nauda, kui-as nav un bez kuras viņa, tāpat kā zivs bez ūdens, nespēj dzīvot. Ko viņai atliek darīt? … Nabadzīte, iziet pie bagāta vīra. Taču, tā kā sirds prasa savu tiesu, pielūdzējs cenšas pierunāt viņu iziet pie vīra, un abi domā, ka veca vīra glāsti nesabojās viņiem mīlas aromātu, viņi veic jaunu izgudrojumu: krāpšanu pirms kāzām, pat nepūlēdamies dabūt patenti uz savu izgudrojumu. Beidzot, viņi varbūt ir tik tikumīgi, ka norunājuši uzlikt baronam ragus tikai pēc kāzām. . . Brīnišķīga kompānija! … Sabiedrība reizēm rada patiesi interesantus eksemplārus . .. Un, ja padomā, katram no mums var gadīties tāds malks! .. . Nudien mazāk vajadzētu ticēt dzejniekiem, kas apdzied mīlestību kā augstāko dzīves laimi…»

—   Pana Evelīna! Pana Evelīna! … — vaidošā balsī sauca barons.

—    Ir gan zemiska loma! — Vokuļskis nomurmināja. — Es labāk ielaistu sev lodi pierē nekā pārvērstos tādā ākslā.

Dāmas Vokuļskis sastapa sānu alejā, netālu no saimniecības ēkām; priekšsēdētāja atraitni pavadīja viņas istabene ar groziņu.

—    Ā, beidzot arī tu, — vecīte uzrunāja Vokuļski, — tas labi. Uzgaidiet šeit Evelīnu ar baronu, kas pēdīgi varbūt atradīs to, — viņa piebilda, mazliet saraukusi uzacis, — bet mēs ar Kazju dosimies pie zirgiem.

—     Pans Vokuļskis arī varētu pacienāt ar cukuru savu zirgu

par to, ka tas viņu tik lieliski šodien nesa, — Vonsovska piezīmēja mazliet sapūtusies.

—    Liec viņu mierā, — priekšsēdētāja atraitne pārtrauca. — Vīriešiem patīk vienīgi jāt, nevis mīlināties.

—   Nepateicīgie! — nočukstēja Vonsovska, padodama priekšsēdētāja atraitnei roku.

Drīz abas nozuda aiz vārtiņiem. Vonsovska atskatījās, bet, pamanījusi, ka Vokuļskis seko viņai ar skatienu, strauji novērsa galvu.

—    Vai meklēsim saderinātos? — ievaicājās Izabella.

—    Kā jums labpatīk,— atbildēja Vokuļskis.

—   Tad labāk varbūt viņus atstāt mierā. Runā, ka laimīgajiem liecinieki esot lieki.

—    Vai jūs nekad neesat bijusi laimīga? . . .

—    Ak, es! … Protams … Bet ne tā kā Evelīna ar baronu.

Vokuļskis vērīgi paskatījās viņā.

Izabella stāvēja domīga un nesatricināmi mierīga kā grieķu dievietes statuja.

«Nē, viņa nu gan nekad nekrāps,» Vokuļskis nodomāja.

Kādu brīdi viņi gāja klusēdami uz pamestāko parka nostūri. Sad tad starp seno koku stumbriem pazibēja saulrieta sarkanajā blāzmā kvēlojošie pils logi.

—    Jūs Parīzē bijāt pirmo reizi? — Izabella jautāja.

—    Pirmo.

—    Cik brīnišķīga pilsēta, vai nav tiesa?! … — viņa pēkšņi iesaucās, raudzīdamās Vokuļskim acīs. — Lai saka, ko grib, bet Parīze — pat uzvarētā vēl palikusi pasaules galvaspilsēta. Vai arī uz jums tā atstāja tādu iespaidu? . . .

—    Ļoti spēcīgu. Man liekas, ka šīs dažas Parīzē pavadītās nedēļas ir stiprinājušas manus spēkus un drosmi. Tiešām, tikai Parīzē es pirmoreiz iemācījos lepoties ar savu darbu.

—    Paskaidrojiet man, lūdzu, to.

8*

115

—    Tas ir ļoti vienkārši. Pie mums cilvēka darbs dod ļoti mērenus rezultātus: mēs esam nabadzīgi un atpalikuši. Toties tur darbs spulgo kā saule! Kas tās par ēkām; no jumtiem līdz pamatiem izrotātas kā greznas lādītes! Kur vēl gleznu un statuju meži, vesels biezoknis mašīnu, kur vēl fabriku un amatniecības izstrādājumu plūdi! .. . Tikai Parīzē es sapratu, ka cilvēks tikai izskatās sīka un kusla būtne. īstenībā tas ir ģeniāls un nemir

stīgs milzis, kas tikpat viegli var pārvietot kalnus kā izkalt no akmens smalkākos mežģiņu rakstus.

—    Jā, — Izabella apstiprināja. — Franču aristokratijai bija pietiekami daudz līdzekļu un laika šo šedevru radīšanai…

—    Aristokratijai?… — Vokuļskis bija pārsteigts.

Izabella apstājās.

—   Jūs tak negribēsiet apgalvot, ka Luvras galeriju radījis Konvents vai Parīzes preču ražotāji?

—    Protams, ka ne, tāpat arī ne augstmaņi. Tas ir kopīgs franču celtnieku, akmeņkaļu, galdnieku un beidzot visas pasaules gleznotāju un skulptoru darba rezultāts, kam ar aristokrātiju nav nekāda sakara. Lieliski gan — pierakstīt dīkdieņiem nopelnus, kādus veikuši ģeniāli cilvēki un vispār visi strādā-, jošie! …

—    Dīkdieņi un aristokratijai — Izabella iesaucās. — Man šķiet, jūsu apgalvojums drīzāk ir spēcīgs nekā pareizs.

—    Jūs atļausiet man vienu jautājumu?

—    Klausos.

—    Pirmkārt, es ņemu atpakaļ vārdu «dīkdieņi», ja tas jūs aizskar, bet otrkārt… Esiet tik laipna un parādiet kaut vai vienu cilvēku no šim aprindām, par kurām mēs runājām, kas kaut ko darītu! … Es pazīstu no šīm aprindām cilvēkus divdesmit, visus viņus pazīstat arī jūs. Ko gan viņi visi dara, sākot ar kņazu, viscēlāko cilvēku šais aprindās, kuru beidzot var attaisnot viņa vecums, un pēdīgi … kaut vai ar panu Starski, kura nebeidzamās brīvdienas nekādā gadījumā neatbilst pat viņa mantas stāvoklim . . .

—    Ak mans brālēns! . .. Viņš gan laikam nekad nav lolojis sapni būt par piemēru. Starp citu, mēs nerunājam par mūsu aristokrātiju, bet gan par franču.

—    Un ko tā dara?

—    0, pan Vokuļski, viņi darījuši ļoti daudz. Vispirms viņi radīja Franciju, viņi bi ja tās bruņinieki, karavadoņi, ministri un priesteri. Un, beidzot, viņi savāca tās mākslas vērtības, kuras jūs pats apbrīnojat.

—    Sakiet labāk: viņi izdeva daudz likumu un daudz naudas, bet Franciju un mākslu radīja citi. To radīja slikti atalgoti zaldāti vin jūrnieki, zem nodokļu jūga salīkušie zemnieki un amatnieki un, beidzot, zinātnieki un mākslinieki. Man ir pieredze,

un es jums apgalvoju, ka vieglāk ir projektēt nekā realizēt projektus, — vieglāk ir naudu tērēt nekā to krāt.

—    Jūs esat nesamierināms aristokralijas ienaidnieks.

—    Nē, es nemēdzu turēt ienaidu pret tiem, kuri mani netraucē. Es tikai uzskatu, ka viņi nepelnīti ieņem privileģētu stāvokli sabiedrībā un, gribēdami to saglabāt, sludina sabiedrībā nicinājumu pret darbu un cienību pret dīkdienlgu greznību …

—    Jums ir aizspriedumi pret aristokrātiju, lai gan arī šie, kā jūs viņus saucat, dīkdieņi spēlē svarīgu lomu sabiedrības dzīvē. Tas, ko jūs dēvējat par dīkdienlgu greznību, īstenībā" ir ērtība, prieks un smalkums, ko no aristokratijas pārņem arī zemākie slāņi un tādā veidā civilizējas. Esmu dzirdējusi no ļoti liberāliem cilvēkiem, ka ikkatrā sabiedrībā jābūt šķirai, kas atbalsta un pilnveido zinātnes, mākslas un izsmalcinātas tradīcijas, pirmkārt, tādēļ, lai citiem kalpotu par dzīvu piemēru, otrkārt, lai mudinātu viņus uz cildenu rīcību. Tāpēc ari cilvēki Anglijā un Francijā, pat vienkārši pēc izcelšanās, kļuvuši bagāti, vispirms iekārto sev māju, kur varētu pieņemt augstākās sabiedrības cilvēkus, un cenšas izturēties tā, lai arī viņi tiklu pieņemti.

Vokuļska sejā ielija spilgts tvīkums. Izabella pamanīja to, neskatīdamās uz Vokuļski, un turpināja:

—    Beidzot, tie, kurus jūs saucat par aristokrātiju, bet es sauktu par augstāko šķiru, ir labākas rases cilvēki. Iespējams, ka zināma to daļa par daudz slinko; bet, tiklīdz kāds no viņiem ķeras pie kaut kā, tas tūlīt izceļas ar enerģiju, prātu un kaut ari tikai ar cēlumu. Atļaujiet man atkārtot vārdus, ko kņazs bieži atkārtojis man par jums: «Ja Vokuļskis nebūtu krietns šļahtičs, viņš nebūtu tas, kas ir šodien …»

—    Kņazs maldās, — Vokuļskis dzedri iebilda. — To, ko es esmu guvis un ko protu, man nav devusi izcelšanās no šļahtičiem, bet neatlaidīgs darbs. Es strādāju vairāk nekā citi, tāpēc arī man vairāk ir.

—    Bet vai jūs varētu strādāt tik daudz, ja būtu dzimis par kaut ko citu? — jautāja Izabella. — Mans brālēns Ohockis, līdzīgi jums, ir dabaszinātnieks un demokrāts, viņš tāpat kā kņazs tomēr tic, ka ir labas un sliktas rases. Ari viņš atsaucas uz jums, kad runāja par iedzimtību. «Liktenis Vokuļskim devis

mu ļoti pateicīgs visiem tiem, kuri man dara to godu,

us,» viņš teica, «bet gribasspēks — tas viņam no rases.»

pieskaitīdami pie kaut kādas privileģētas rases, — sacīja Vokuļskis. — Bet es pats nekad neticēšu privilēģijai bez darba un plebeju nopelnus vienmēr stādīšu augstāk par patriciešu pretenzijām.

—   Tātad, pēc jūsu domām, delikātu jūtu un izsmalcinātu parašu izkopšana nav nopelns?

—    Protams, ir, bet šo lomu sabiedrībā izpilda sievietes. Viņām pati daba piešķīrusi jūtīgāku sirdi, dzīvāku iztēles spēju, smalkāku jūtu pasauli, un taisni viņas, nevis aristokrātijā saglabā ikdienas dzīvē smalluimu, mīkstina parašas un prot modināt mūsos cildenākas tieksmes. Sieviete ir kā lampa, kas ar savu gaismu apzeltī civilizācijas ceļu. Nereti viņa arī ir tā neredzamā atspere, kas iekustina darbībai neparasta spraiguma spēkus.

Šoreiz piesarka Izabella. Kādu laiku viņi gāja klusēdami. Saule jau bija noslīgusi aiz apvāršņa, un starp kokiem rietumos iezaigojās mēness sirpis.

Dziļi domās nogrimis, Vokuļskis salīdzināja divas šodienas sarunas — ar Vonsovsku un Izabellu.

«Cik viņas dažādas! . .. Un vai man nebija taisnība, kad es tiecos pēc šīs? . . .»

—    Vai es drīkstu uzdot jums kutelīgu jautājumu? — Izabella piepeši ierunājās maigā balsī.

—    Kaut pašu kutelīgāko.

—   Vai taisnība, ka, izbraucot uz Parīzi, jūs bijāt ļoti aizvainojies uz mani? …

Viņš gribēja atbildēt, ka turējis viņu aizdomās par krāpšanu un tas ir ļaunāk nekā aizvainojums, bet noklusēja.

—    Esmu vainīga jūsu priekšā … Turēju jūs aizdomās …

—    Vai tikai ne par to, ka es ar ebreju starpniecību taisījis blēdības pie jūsu tēva mājas pirkšanas? — Vokuļskis smaidīja.

—    O, nē! — viņa sparīgi iebilda. — Tieši otrādi, es turēju jūs aizdomās par augstākā mērā kristīgu rīcību, ko tomēr nespēju nevienam piedot. Vienu laiku es domāju, ka jūs mūsu māju nopirkāt.. . pārāk dārgi . ..

—    Šodien jūs laikam jau esat nomierinājusies?

—   Jā. Tagad zinu, ka baronese Kšešovska ar mieru dot par to deviņdesmit tūkstošus.

—    Tiešām? Viņa vēl nav runājusi ar mani, kaut gan es paredzēju, ka tas tā notiks.

—    Es ļoti priecājos, ka tā noticis un ka jūs nekā nezaudēsiet, un . . . tikai tagad es varu jums pateikties no visas sirds, — sacīja Izabella, pasniegdama viņam roku. — Tagad es saprotu, kādu cēlu pakalpojumu jūs mums izdarījāt. Baronese būtu pāri nodarījusi manam tēvam, gluži vienkārši aplaupījusi viņu, bet jūs paglābāt viņu no izputēšanas, iespējams, pat no nāves … Tādas lietas neaizmirst…

Vokuļskis noskūpstīja viņas roku.

—    Ir jau vakars, — viņa apmulsusi sacīja, — atgriezīsimies mājās .. . Droši vien visi jau aizgājuši no parka …

«Ja viņa nav eņģelis, tad es psmu suns! …» nodomāja Vokuļskis.

Visi jau bija atgriezušies, un drīz vien lika pasniegtas vakariņas. Vakars aizritēja jautri. Ap vienpadsmitiem Ohockis pavadīja Vokuļski līdz viņa istabai.

—    Nu, — sacīja Ohockis, — dzirdēju, ka jūs ar māsīcu Izabellu esot runājis par aristokrātiju? … Vai pārliecinājāt viņu, ka tie ir salašņas? . . .

—    Ne! Pana Izabella pārāk labi aizstāv savus uzskatus… Viņa ir lieliska sarunu biedre! — atbildēja Vokuļskis, cenzdamies noslēpt apmulsumu.

—    Viņa, protams, jums sacīja, ka aristokrātijā rūpējas par zinātnes un mākslas plaukumu, ka tā ir labu parašu piemērs un ka tās augstais stāvoklis ir mērķis, uz kuru tiecas demokrāti un tā kļūst cildenāki… Mūžīgi vieni un tie paši argumenti; man tie jau līdz kaklam.

—   Bet jūs pats ticat dižciltīgām asinīm, — atdzēla nepatīkami aizskartais Vokuļskis.

—    Protams .. Tikai šim dižciltīgajām asinīm pastāvīgi jāpiepludina jaunas, citādi tās ātri sabojāsies, — atbildēja Ohockis. — Nu, ar labu nakti. Jāpaskatās, ko rāda barometrs, jo baronam kaulus laužot un rīt var būt lietus.

Tikko Ohockis bija izgājis, pie Vokuļska ienāca barons; viņš klepoja, drebinājās, tomēr smaidīja.

—    Skaisti gan! — viņš sacīja, un plakstiņi viņam nervozi trīsēja^.— Ļoti skaisti… jūs mani piemānījāt… atstāt manu līgavu^vienu pašu parkā … Es jokoju, jokoju, — viņš steidzas piebilst, paspiezdams Vokuļskim roku, — bet. .. Kaut gan es patiešām varēju uz jums apvainoties, ja nebūtu tik ātri atgriezies un … sadūries ar panu Slarski, kas no otra alejas gala nāca tieši uz manu pusi …

Vokuļskis jau olro reizi šinī vakarā nosarka kā puika.

«Kāpēc man vajadzēja ielaisties šajā intrigu un krāpšanas tīklā!» viņš nodomāja, aizvien vēl Ohocka vārdu saniknots.

Baronam uznāca klepus lēkme, un, brīdi atpūties, viņš turpināja klusā balsī:

—   Tikai neiedomājieties, ka esmu greizsirdīgs… Tas no manas puses būtu ļoti maziski … Viņa nav sieviete, bet eņģelis, un es jebkurā brīdī esmu ar mieru uzticēt viņai visu savu mantu, savu dzīvi… Ko es runāju — dzīvi! Es viņai uzticētu visu savu mūžīgo debesu dzīvi un būtu tikpat mierīgs, tikpat drošs par glābšanu kā par to, ka rīt uzlēks saule … Sauli es varu arī neredzēt, mans dievs, visi mēs esam mirstīgi, bet… bet par viņu man šaubu nav, pat šaubu ēnas ne, dodu jums savu goda vārdu, pan Vokuļski!… Pats savām acīm es neticētu, nemaz jau nerunājot par kāda izteiktām domām vai mājieniem … — viņš beidza skaļākā balsī.

—    Bet redziet, — brīdi klusējis, viņš turpināja, — tas Starskis gan ir pretīga persona. Es nevienam to neteiktu, bet… vai jūs zināt, kā viņš izturas pret sievietēm? Jūs varbūt domājat, ka viņš raida nopūtas, aplido sievietes, izlūdzas mīļu vārdiņu vai rokas spiedienu? … Nē, viņš izturas pret tām kā mātītēm, visbrutālākajā veidā … satrauc viņu nervus ar savām runām un skatieniem . . .

Baronam valoda aprāvās, acu baltumi pierietēja asinīm; Vokuļskis, kas bija klausījies klusēdams, piepeši rūgti ierunājās:

—    Kas zina, dārgais baron, varbūt Starskim arī taisnība. Mums mācīja sievietēs saskatīt eņģeļus, un mēs ar viņām tā arī apejamies. Bet, ja viņas vairāk par visu ir mātītes, tad mēs viņu acīs izskatāmies lielāki muļķi un vientieši, nekā esam īstenībā, bet Starskis var tikai triumfēt. Kase pieder tam, kam ir īstā pils atslēga. Jā, jā, baron! — viņš beidza smejoties.

—    Un to sakat jūs, pan Vokuļski? …

—    Tieši tā, es, un nereti jautāju pats sev, vai mēs sievietes pārlieku nedievinām, vai mēs vispār neizturamies pret viņām pārlieku nopietni, nopietnāk un svinīgāk nekā paši pret sevi?

—    Pana Evelīna ir izņēmums!… — iesaucās barons.

—   Es neiebilstu pret izņēmumiem, taču, kas zina, vai tāds Starskis nav atklājis vispārēju likumību?

—    Var būt, — uzbudināts iebilda barons, — bet šī likumība nekādi nav attiecināma uz Evelīnu. Un ja es viņu sargāju … pareizāk sakot, iebilstu pret viņas tuvākām attiecībām ar Starski, jo viņa pati no tā sargās, tad vienīgi tādēļ, lai šāds cilvēks ar kādu vārdu nesaduļķotu viņas tīrās domas … Bet jūs esat noguris … Piedošanu par vizīti tik nepiemērotā laikā …

Barons izgāja, klusi aizvērdams durvis; palicis viens, Vokuļskis iegrima skumjās domās:

«Ko tas Ohockis teica, ka Izabellas argumenti viņam jau līdz kaklam? Tātad tas, ko šodien dzirdēju no viņas, nebija aizskartu jūtu pretspars, bet sen iemācīta stunda? … Tātad viņas pierādījumi, dedzība vin pat uzbudinājums ir tikai paņēmieni, ar kuru palīdzību labi audzinātas jaunavas apbur tādus muļķīšus kā es? . ..

Bet varbūt Ohockis gluži vienkārši iemīlējies viņā un grib viņu nomelnot manās acīs? … Nu, ja arī mīl, kāpēc viņam tā jānomelno; lai pasaka, bet viņa lai izvēlas … Neapšaubāmi, ka Ohockim ir vairāk izredžu nekā man; tik daudz saprāta man vēl ir, lai spētu to novērtēt.. . Jauns, skaists, ģeniāls … Ha! … Lai izvēlas: slavu vai — Izabellu …»

«Galu galā,» viņš prātoja tālāk, «kāda man daļa gar to, ka Izabella vienmēr lieto vienus un tos pašus argumentus? Viņa nav nekāds svētais gars, lai izdomātu aizvien jaunus, bet es neesmu tik izcila persona, ka manis dēļ vērts pūlēties būt oriģinālai. Lai runā, kā grib … Daudz svarīgāk ir tas, ka viņai droši vien nevar pierakstīt vispārējo likumību par sievietēm … Vonsovska — tā pirmām kārtām ir skaista mātīte, bet viņa nu gan ne …

Vai tāpat nesacīja barons par savu Evelīnu? …»

Lampa jau dzisa. Vokuļskis nopūta to un, iemetās gultā.

Divas nākamās dienas bija lietainas, un Zaslavkas ciemiņi neizgāja no mājas. Ohockis ierakās starp grāmatām un gandrīz nemņz nerādījās, Evelīnu mocīja migrēna, Izabella un Felicija lasīja ilustrētus franču žurnālus, bet pārējā sabiedrības daļa ar namamāti priekšgalā nosēdās pie vista spēles.

Vokuļskis ievēroja, ka Vonsovska nemaz nekoķetē ar viņu, lai gan iespējas bija tiku tikām, bet izturas pilnīgi vienaldzīgi. Vokuļski pārsteidza arī tas, kā viņa izrāva roku Starskim, kad tas gribēja to noskūpstīt, un pikti nobrīdināja viņu, lai nekad neiedrošinātos to darīt. Viņas dusmas bija tik neviltotas, ka Starskis pat izbrīnījās un apjuka, bet baronu, kaut gan viņam neveicās kārtis, pārņēma lielisks noskaņojums.

—   Vai arī man jūs liegsiet noskūpstīt savu rociņu? … — kādu brīdi pēc šī gadījuma jautāja barons.

—    Jums — lūdzu, — viņa atbildēja, pastiepdama roku.

Barons noskūpstīja to kā relikviju, triumfējoši palūkodamies

uz Vokuļski, bet tas nodomāja pie sevis, ka viņa titulētajam draugam nemaz nav iemesla tik ļoti priecāties.

Starskis ar tādu aizrautību sekoja kārtīm, ka, šķita, nepamanīja notiekošo.

Trešajā dienā laiks noskaidrojās, bet ceturtajā bija jau tik sauss un skaists, ka Felicija ierosināja iet lasīt rudmieses.

Todien priekšsēdētāja atraitne lika otrās brokastis pasniegt agrāk, bet pusdienas vēlāk. Ap pusvieniem pils priekšā piebrauca droška, un Vonsovska deva rīkojumu sēsties.

—    Pasteigsimies, žēl zaudēt laiku . . . Kur tava šalle, Evelīn? Kalpones lai sēžas bričkā un paņem grozus. Bet tagad, — viņa sacīja, pamezdama uz Vokuļski zibenīgu skatienu, — vīrieši izvēlas dāmas …

Felicija gribēja protestēt, taču šai mirklī barons piesteidzās pie Evelīnas, bet Starskis — pie Vonsovskas; viņa, īgni sakniebdama lūpas, noteica:

—    Domāju, ka jūs mani nekad neizvēlēsieties .. .

Vokuļskim viņa uzmeta iznīcinošu skatienu.

—    Nu tad, māsīc, turēsimies mēs kopā, — Ohockis griezās pie Izabellas. — Bet jums tādā gadījumā jāsēžas uz bukas, jo es vadīšu.

—   Pane Vonsovska neļauj, jūs mūs izgāzīsiet! — iesaucās Felicija, kurai liktenis bija piešķīris Vokuļski.

—    Nekas, lai ved, lai gāž …— noteica Vonsovska. — Man šodien tāds garastāvoklis, ka manis dēļ lai visiem lūst kājas … Neapskaužu lo nabaga rudmiesīti, kura nokļūs manās rokās! …

—   Esmu ar mieru būt pirmais, — atsaucās Starskis, — ja runa iet par apēšanu.

—    Protams, ja jūs piekrītat, ka vispirms jums nogriež galvu, — atbildēja atraitne.

—    Es jau sen esmu to pazaudējis …

—   Es jau krietni sen esmu to ievērojusi … Bet nu sēžamies un braucam …

SESTĀ NODAĻA MEŽI, PILSDRUPAS UN BURVĪBA

Viņi devās ceļā.

Barons, kā parasti, sačukstējās ar līgavu, Starskis uz nebēdu lakstojās ap Vonsovsku, un viņa, Vokuļskim par lielu pārsteigumu, pieņēma to diezgan vēlīgi, bet Ohockis vadīja četrjūgu. Šoreiz viņa kučiera degsmi ierobežoja Izabellas klātbūtne, pie kuras viņš ik brīdi griezās.

«Manīgs putniņš tas Ohockis!» domāja Vokuļskis. «Man viņš sūdzas, ka Izabellas argumenti viņam līdz kaklam, bet tagad ar viņu vien tik runā … Skaidrs, viņš gribēja mani noskaņot pret viņu …»

Un, būdams pārliecināts, ka Ohockis iemīlējies Izabellā un ka ar tādu sāncensi veltīgi cīnīties, Vokuļskis sadrūma.

«Jauns, skaists, apdāvināts .. .» viņš prātoja pie sevis. «Jābūt aklai vai neprātīgai, lai, izvēloties starp mums abiem, nedotu priekšroku viņam . .. Bet arī šai gadījumā man būtu jāatzīst, ka viņai cildena dvēsele, ja viņai patīk Ohockis un ne Starskis. Nožēlojamais barons, bet vēl nožēlojamāka viņa līgava, kas acīm redzami aizrāvusies ar Starski! Tur jābūt patiesi ļoti tukšai galvai un sirdij …»

Vokuļskis vēroja rudenīgo sauli, pelēcīgo rugaini un arklus, kas lēni apvērsa atmatas, un dziļu skumju pārņemtu sirdi iztēlojās to brīdi, kad, pilnīgi zaudējis cerības, būs spiests atdot savu vietu pie Izabellas Ohockim.

«Ko es varu darīt? … Ko es varu darīt, ja viņa izvēlējusies Ohocki … Tā ir mana nelaime, ka viņu sastapu …»

Sēņotāji uzbrauca pakalnā, kur viņu priekšā līdz pašam apvārsniĀ pletās plašs līdzenums ar vairākiem ciemiem, mežiem, upi un pilsētiņu ar baznīcu.

Droška šūpojās no vieniem sāniem uz otriem.

—    Brīnišķīgs skats! — iesaucās Vonsovska.

—   Gluži kā no gaisa balona, ko vada Ohockis, — piebilda Starskis, turēdamies pie droškas malas.

—r Jūs esat lidojis ar balonu? — jautāja Felicija.

—    Ar Ohocka balonu?

—    Nē, ar īstu.

—    Diemžēl ne ar kādu neesmu lidojis, — Starskis nopūtās,

—    bet pašlaik man ir tāda sajūta, it kā es atrastos ļoti sliktā balonā …

—    Pans Vokuļskis droši vien gan ir lidojis, — dziļā pārliecībā ieminējās Felicija.

—    Bet, Feļa, drīz vien tu nezin ko sāksi pierakstīt panam Vokuļskim! — Vonsovska nostrostoja meiteni.

—    Es tiešām lidoju … — izbrīnījies atbildēja Vokuļskis.

—    Lidojāt? Ak, cik tas ir brīnišķīgi! — Felicija iesaucās.

—   Pastāstiet mums, lūdzu …

—    Jūs lidojāt? … — no bukas atsaucās Ohockis. — Oho!… Pagaidiet ar stāstīšanu, es tūlīt pārsēdīšos pie jums …

Viņš pameta grožus kučierim un, kaut gan kariete brauca lejup no kalna, nolēca no bukas un mirkli vēlāk jau sēdēja iepretim Vokuļskim.

—   Tātad jūs lidojāt? … — viņš atkārtoja. — Kur? … Kad? …

—    Parīzē, bet tikai ar piesieto balonu. Pusversti uz augšu, tas jau nav nekāds ceļojums, — mazliet apmulsis atbildēja Vokuļskis.

—    Pastāstiet taču! … Tam jābūt grandiozam skatam!… Ko jūs izjutāt? … — Ohockis plijās virsū. Viņš bija pilnīgi pārvērties: acis iepletās, vaigus pārklāja sārtums … Raugoties uz viņu, nebija šaubu, ka šai brīdi viņš pilnīgi aizmirsis Izabellu.

—   Tam jābūt neganti patīkami .. . Stāstiet taču! … — viņš neatlaidās, saņēmis Vokuļski aiz ceļa.

—    Skats patiešām lielisks, — atbildēja Vokuļskis, — horizonts redzams dažu desmitu verstu rādiusā, un pati Parīze ar visām savām priekšpilsētām atgādina reljefu karti. Bet pats lidojums nav visai tīkams: iespējams, ka tas tā pirmo reizi…

—    Bet kāda sajūta?

—     Dīvaina. Cilvēks domā, ka viņš pats pacelsies gaisā, bet nu pēkšņi redz — nevis viņš ceļas, bet zeme strauji slīd lejup. Sī sajūta ir tik negaidīta un nepatīkama, ka … rodas vēlēšanās izlēkt…

—    Un tālāk … — Ohockis skubināja.

—    Otra dīvainība ir horizonts, kas nepārtraukti visu laiku atrodas acu līmenī. Sakarā ar to zeme šķiet ieliekta kā dziļš milzu šķīvis.

—    Bet cilvēki? … Mājas? …

—    Mājas līdzīgas kārbiņām, tramvaji — lielām mušām, bet cilvēki — melniem pilieniem, kas ātri rit dažādos virzienos, vilkdami aiz sevis garas ēnas. Vispār šāds ceļojums ir pārpilns pārsteigumu.

Ohockis iegrima domās un raudzījās kaut kur tālumā… Vairākkārt šķita, ka viņš grib izlēkt no droškas un ka viņu kaitina sabiedrība, kuru arī bija pārņēmis klusums.

Viņi sasniedza mežu, viņiem sekoja brička ar divām kalponēm. Dāmas paņēma groziņus.

—    Bet tagad katra dāma ar savu kavalieri uz citu pusi! — Vonsovska nokomandēja. — Pan Starski, es jūs brīdinu: šodien esmu sevišķā garastāvoklī, bet, ko tas pie manis nozīmē, var paskaidrot Vokuļskis! — viņa piebilda, nervozi iesmiedamās. — Pan Ohocki, Bella, lūdzu, uz mežu un nerādieties, iekams … nepielasīsiet pilnu grozu ar rudmiesēm … Feļa! . . .

—    Es iešu ar Miliaļinku un Joasju! — Felicija steigā izgrūda, raudzīdamās uz Vokuļski tā, it kā viņš būtu viņas ienaidnieks, pret ko viņa apbruņojas ar divām aizstāvēm.

—    Nu tad ejam ar, brālēn, — Izabella sacīja Ohockim, redzēdama, ka pārējie iegājuši jau mežā. — Tikai paņemiet manu groziņu un lasiet pats sēnes, jo, atzīstos, man tas nebūt nešķiet interesanti.

Ohockis paņēma grozu un iesvieda to bričkā.

—    Kāda man daļa gar jūsu sēnēm! … — viņš drūmi atbildēja. — Divus mēnešus es esmu nositis ar sēnēm, zivīm, laika kavēšanu dāmām un tamlīdzīgām blēņām… Citi tikmēr lidojuši ar gaisa baloniem … Es arī taisījos uz Parīzi, bet priekšsēdētāja atraitne uzspieda, lai braucu pie viņas atpūsties … Brīnišķīgi es te atpūtos … Galīgi stulbs esmu kļuvis . .. Pat domāt vairs kārttgi neprotu … notrulinājos … Eh! Lieciet jūs man svētu mieru ar tām sēnēm … Es esmu tik nikns! …

Viņš atmeta ar roku un pēc tam abas sabāza kabatās un, nodūris galvu, iegāja mežā, kaut ko murminādams.

—    Jauks biedrs! — Izabella smaidīdama sacīja Vokuļskim.

—    Tagad viņš tāds būs līdz vasaras beigām. .. Tiklīdz Starskis ieminējās par baloniem, es jau zināju, ka viņam garastāvoklis sabojāsies …

«Lai slavēti tie baloni!» Vokuļskis nopriecājās. «Tāds sāncensis man vairs nav bīstams …»

Un šai brīdī viņš juta, ka mīl Ohocki.

—  Esmu pārliecināts, ka jūsu brālēns veiks lielus atklājumus, — viņš sacīja Izabellai. — Kas zina, vai ar viņu nesāksies jauna ēra cilvēces vēsturē … — Vokuļskis vēl piemetināja, domās kavēdamies pie Geista projektiem.

—    Jūs tā domājat? — samērā vienaldzīgi atbildēja Izabella.

—    Var jau būt.. . Bet pagaidām viņš vai nu pārkāpj pieklājības noteikumus, kas dažreiz viņam piestāv tīri labi, vai arī ir garlaicīgs, kas nepiestāv pat izgudrotājiem. Kad es uz viņu skatos, man nāk atmiņā interesants gadījums ar Ņūtonu. Viņš, kā liekas, bijis ievērojams cilvēks, vai nav tiesa? … Un iedomājieties tikai, reiz, sēžot ar kādu jaunavu, viņš saņēmis tās roku un … vai varat iedomāties? — ar viņas mazo pirkstiņu sācis tīrīt savu pīpi! . . . Nu, ja tā izpaužas ģenialitāte, tad liels paldies par ģeniālu vīru! . . . Pastaigāsimies drusciņ pa mežu, labi?

Katrs Izabellas vārds krita Vokuļska sirdī kā vissaldākais balzāms.

«Tātad viņai patīk Ohockis — jo kam gan viņš nepatīk? — bet par sievu pie tā viņa neies! . . .»

Viņi gāja pa šauru taciņu, kas, līdzīgi robežai, nodalīja divus mežus: pa labi auga ozoli un dižskābarži, pa kreisi — priedes.

Starp priedēm laiku pa laikam pavīdēja Vonsovskas sarkanais ņieburs vai Evelīnas baltais uzmetnis. Kādā vietā ceļš sadalījās un Vokuļskim gribējās nogriezties, bet Izabella apturēja viņu:

—    Nē, nē, — viņa sacīja, — neiesim tur, jo citādi mēs pazaudēsim no acīm visu kompāniju, un man mežs liekas skaists tikai tad, kad redzu cilvēkus. Piemēram, pašlaik es to izprotu … Paraugieties… vai nav tiesa, šī vieta atgādina milzu baznīcu? . .. Priežu rindas ir kolonas, tur sānu joma, bet te galvenais altāris … Redziet, redziet. .. Bet tagad starp zariem parādījās saule gluži kā gotiskā logā … Kāda skatu dažādība! šeit dāmu buduārs, bet tie zemie krūmiņi — pufi. Netrūkst pat spoguļu, kuri palikuši pēc aizvakardienas lietus … Bet šeit ir iela, vai ne? . . . Mazliet ar līkumu, tomēr iela … Bet tur atkal tirgus vai laukums … Vai jūs redzat visu to?

—    Kad jūs rādāt, redzu, — Vokuļskis atbildēja smaidīdams. — Bet, lai saskatītu šīs līdzības, vajadzīga ļoti poētiska iztēle.

—   Vai tiešām? … Bet es vienmēr domāju, ka esmu prozas iemiesojums.

—    Var būt, ka jums vēl nav bijis iespējas atklāt visas savas īpašības, — atbildēja Vokuļskis, iekšēji neapmierināts, ka viņiem tuvojas Felicija.

—    Kā, jūs nelasāt sēnes? — Felicija brīnījās. — Debešķīgas rudmieses — un tik daudz, ka mums nepietiks grozu, laikam vajadzēs bērt tieši bričkā. Vai dot tev groziņu, Bella?

—    Nē, paldies.

—    Bet jums, pan Vokuļski?

—   Šaubos, vai spēšu atšķirt rudmiesi no mušmires, — Vokuļskis atbildēja.

—    Skaisti gani — Felicija iesaucās. —Nebiju gaidījusi no jums tādas atbildes … Es pateikšu to vecmāmiņai un palūgšu, lai viņa neļauj nevienam no mūsu kavalieriem ēst sēnes, vismaz noteikti tās, kuras es salasīju.

Viņa pamāja ar galvu un aizgāja.

—    Jūs apvainojāt Feļu, — sacīja Izabella. — Tas nav labi. .. viņa pret jums tik labvēlīgi noskaņota.

—   Panai Felicijai sajgādā patiku sēņošana, bet es labprātāk klausos jūsu stāstus par mežu.

—   Jūtos ļoti glaimota, — Izabella atbildēja, viegli piesarkdama, — bet esmu pārliecināta, ka jums ļoti ātri tie apniks. Ne vienmēr mežs man šķiet skaists, reizēm tas mēdz būt baismīgs. Ja es būtu šeit viena pati, es katrā ziņā neredzētu ne ielas, ne baznīcas, ne buduārus. Kad es esmu viena, mežs mani šausmina. Tad tas vairs nav dekorācija, bet kaut kas tāds, ko es nesaprotu un no kā baidos. Putnu balsis tad skan pavisam dīvaini, reizēm atgādina pēkšņus sāpju kliedzienus, reizēm atkal it kā smejas par mani, ka esmu nokļuvusi šai ērmu valstībā … Katrs koks tad m\ļin šķiet dzīva būtne, kas grib mani apvīt ar zariem un nožņaugt, katra smilga nodevīgi saista manas kājas, lai nekad vairs nelaistu prom no šejienes .. . Un pie visa tā vainīgs brālēns Ohockis; viņš man klāstīja, ka daba nav radīta tādēļ, lai kalpotu cilvēkam .. . Pēc viņa teorijas, viss ir dzivs un viss dzīvo tikai sev …

—    Viņam taisnība, — klusi sacīja Vokuļskis.

—    Kā, jūs arī tam ticat? Pēc jūsu domām, iznāk, ka šis mežs nav radīts, lai kalpotu cilvēkiem, bet tam ir kaut kādi sevišķi mērķi, tāpat kā mums? …

—    Esmu redzējis milzu mežus, kur gadu desmitiem ilgi cilvēks nebija spēris savu kāju, un tomēr tie auga varenāk par mūsējiem …

—   Ak, nerunājiet tā! .. . Tā ir cilvēka vērtības noniecināšana un nesaskan ar svētajiem rakstiem. Dievs cilvēkam deva zemi mājoklim, bet augus un zvērus — barībai …

—    Vārdu sakot, pēc jūsu uzskatiem, iznāk, ka dabai jākalpo cilvēkam, bet-cilvēkiem — privileģētām un titulētām šķirām? … Nē, cienītā pana. Ir daba, ir cilvēki dzīvo sev, un valdīt pār tiem tiesības tikai tādiem, kas spēcīgāki un vairāk strādā. Spēks un darbs — vienīgās privilēģijas šai pasaulē. Nereti no kolonistu censoņu cirvjiem nevarīgi krīt tūkstošgadīgi koki, bet pārmaiņas dabā tāpēc nenotiek. Spēks un darbs, pana, bet ne tituli un izcelšanās …

Izabella bija satraukta.

—    Šeit jūs man varat sacīt visu, ko gribat, šeit es visam noticēšu, jo visapkārt redzu vienīgi jūsu sabiedrotos.

—    Vai patiešām tie nekad nekļūs arī jūsu sabiedrotie?! . . .

—   Nezinu … varbūt… Tagad es tik bieži dzirdu par tiem, ka kādreiz varbūt noticēšu to varenībai.

Viņi iznāca mežnorā, ko no visām pusēm ieskāva slīpām priedēm apauguši uzkalni. Izabella apsēdās uz celma, bet Vokuļskis nometās zālē netālu no viņas. Šai mirklī norā parādījās Vonsovska ar Starski.

—    Vai tu negribi, Bella, pieņemt sev šo kavalieri? — uzsauca atraitne.

—    Es protestēju! — Starskis iebilda. — Pana Izabella pilnīgi apmierināta ar savu pavadoni, bet es ar savu …

—    Vai tas tiesa, Bella?

—    Tiesa, tiesa! — Starskis iesaucās.

—    Lai ari tā ir . . . — atkārtoja Izabella, spēlēdamās ar saulessargu un raudzīdamās zemē.

Vonsovska ar Starski nozuda aiz pakalna; Izabella aizvien nervozāk spēlējās ar saulessargu. Vokuļskim asinis deniņos dūca kā zvani. Klusums ievilkās pārāk ilgi, tāpēc Izabella ierunājās:

—    Apmēram pirms gada, septembri, mēs bijām šai pašā vietā uz pikniku. Salasījās cilvēku trīsdesmit no kaimiņiem .. . Lūk, tur dega ugunskurs …

—    Toreiz jums bija līksmāk nekā tagad?

—    Nē. Es sēdēju uz šī paša celma un jutos nez kāpēc skumji… Man kaut kā trūka . . . Un tomēr — tas reti gadās — es domāju: kas būs pēc gada? …

—    Cik savādi! … — Vokuļskis klusi sacīja. — Arī es apmēram pirms gada biju mežā, nometnē, tikai Bulgārijā … Toreiz es domāju: vai pēc gada būšu dzīvs un .. .

—    Un par ko vēl?

—    Par jums.

Izabella nemierīgi sakustējās un nobāla.

—    Par mani? — viņa pārjautāja. — Vai tad jūs mani toreiz pazināt? …

—    Jā. Es pazīstu jūs jau pāris gadu, bet dažkārt man šķiet, ka pazīstu jūs jau veselu mūžību … Kad par kaut ko nepārtraukti domā, gan miegā, gan nomodā, tad laiks neticami izstiepjas …

It kā taisīdamās bēgt, Izabella piecēlās no celma. Arī Vokuļskis piecēlās.

—    Piedodiet man, ja es, pats negribēdams, jūs aizvainoju. Varbūt jūs uzskatāt, ka tādiem kā man nav tiesību domāt par jums? … Jūsu sfērās iespējams pat tāds aizliegums. Bet es piederu pie citas pasaules … Manā pasaulē papardēm un sūnām tādas pašas tiesības lūkoties uz sauli kā priedēm vai… sēnēm. Tāpēc sakiet man, lūdzama, taisni un atklāti: vai man ir vai nav tiesības domāt par jums? Pašlaik es cita nekā neprasu.

—    Es gandrīz jūs nemaz nepazīstu, — redzami apmulsusi, nočukstēja Izabella.

129

—    Tāpēc es arī pašlaik nekā neprasu. Es tikai jautāju, vai jūs neuzskatāt par apvainojumu, ja es domāju par jums, nekā vairāk f— tikai domāju. Es zinu jūsu šķiras cilvēku uzskatus par tādiem kā es un zinu, ka to, ko es pašlaik runāju, var nosaukt

9 Lelle, II

par nekaunību. Tāpēc pasakiet man Io atklāti, un, ja pēc jūsu domām, starp mums pastāv starpība, es necentīšos vairs iegūt jūsu labvēlību … Šodien vai rīt aizbraukšu pilnīgi bez kādām pretenzijām un turklāt pilnīgi izārstēts.

—    Katram cilvēkam ir tiesības domāt… — atbildēja Izabella, aizvien vairāk apmulsdama.

—    Pateicos jums. Ar šiem vārdiem jūs likāt man saprast, ka jūsu acīs es nestāvu zemāk par Starskiem, muižniecības maršaliem un viņiem līdzīgiem … Es saprotu, ka arī šādos apstākļos varu neiemantot jūsu simpātijās .. . Līdz tam vēl ļoti tālu .. . Tomēr tagad es vismaz zinu, ka man ir cilvēcīgas tiesības un no šī brīža jūs spriežat pēc manas rīcības un nevis tituliem, kuru man nav.

—   Jūs esat šļahtičs, un, kā saka priekšsēdētāja atraitne, nemaz sliktāks par Starskiem vai pat Zaslavskiem …

—    Protams, ja jūs vēlaties, es esmu šļahtičs, turklāt labāks par vienu otru no tiem, kurus satieku salonos. Bet sev par nelaimi, es jums esmu arī tirgotājs.

—    Nu, par tirgotāju var arī nebūt, tas atkarīgs no jums … — jau drošāk iebilda Izabella.

Vokuļskis iegrima domās.

Šai brīdī mežā sāka klaigāt un sasaukties, bet nedaudz vēlāk visa sabiedrība kopā ar kalpotājām, groziem un sēnēm salasījās mežnorā.

—    Braucam uz mājām, — sacīja Vonsovska, — man jau apnikušas šīs rudmieses, un laiks arī pusdienot.

Vairākas nākamās dienas Vokuļskim aizritēja ļoti dīvainā jūtoņā; ja viņam jautātu, kādas tās viņam bijušas, viņš droši vien atbildētu, ka tās bijušas laimes sapnis, viens no tiem posmiem dzīvē, kuru dēļ daba varbūt arī radījusi pasaulē cilvēku.

Vērotāji no malas tādas dienas, iespējams, nosauktu par vienmuļām un pat garlaicīgām. Ohockis sadrūmis no rīta līdz vakaram līmēja un lidināja dažāda veida pūķus. Vonsovska ar Feliciju lasīja vai arī izšuva rizu draudzes mācītājam. Starskis ar priekšsēdētāja atraitni un baronu spēlēja kārtis.

Tā Vokuļskis un Izabella bija ne vien atstāti savā ziņā, bet arī spiesti visu laiku būt kopā.

Viņi pastaigājās pa parku, reizēm izgāja pļavās, sēdēja pagalmā zem simtgadīgas liepas, bet visbiežāk vizinājās pa dīķi.

Viņš airēja, viņa laiku pa laikam meta cepumu drupatas gulbjiem, kas klusi slīdēja nopakaļus. Ne viens vien gājējs uz lielceļa apstājās un izbrīnā vēroja neparasto ainu: baltu laivu, kurā sēž pāris, un divus baltus gulbjus ar burām līdzīgi saceltiem spārniem.

Vēlāk Vokuļskis pat nespēja atcerēties, par ko viņi tādos brīžos runāja. Visbiežāk tomēr klusēja. Reiz viņa jautāja: kāpēc gliemeži uzturas zem ūdens? Otrreiz — kāpēe mākoņiem tik dažādas krāsas? Viņš paskaidroja, un tādos brīžos viņam šķita, ka viņš savās rokas saņēmis visu dabu no zemes līdz debesīm un noliek to viņai pie kājām.

Kādu dienu Vokuļskim ienāca prātā — ja tā liktu viņam mesties ūdenī un noslīkt, viņš noslīktu, svētīdams to.

Tā vizinoties pa dīķi vai arī pastaigājoties pa parku un vienmēr, kad viņi bija kopā, Vokuļskis juta tādu bezgalīgu mieru, ka likās — visu viņa dvēseli un tāpat zemi no austrumiem līdz rietumiem klāj klusums, kurā pat ratu rībēšana, suņu riešana un koku šalkšana saplūst brīnišķīgi skaistās melodijās. Viņam šķita, ka nestaigā, bet peld mistiskā skurbuma okeānā, ka vairs nedomā, nejūt, nealkst, bet vienīgi mīl. Stundas gaisa kā zibeņi, kas tālā pamalē uzliesmo un dziest. Tikko vēl bija rīts — jau pusdiena — jau vakars un nakts — pilna atmodas mirkļu un nopūtu. Reizēm viņš domāja, ka diennakts sadalīta divās nevienādās daļās: dienā, kas īsāka par mirkli un naktī, kas gara kā grēcīgas dvēseles mūžīgās mokas.

Kādu dienu viņu pie sevis aicināja priekšsēdētāja atraitne.

—    Piesēdies, pan Staņislav, — viņa sacīja, — nu, vai tu pie manis labi jūties.

Vokuļskis sarāvās, kā tikko no miega pamodies.

—    Es? … — viņš jautāja.

—    Vai garlaikojies?

—    Par tādas garlaicības gadu es atdotu visu dzīvi.

Vecīte pašūpoja galvu.

9*

131

—    Tā reizēm liekas, — viņa atbildēja. — Neatceros vairs, kas to rakstījis, bet cilvēks esot vislaimīgākais tad, kad apkārt sev redzot to, ko nesot pats sevī… Bet es saku — nav svarīgi, kjidēļ cilvēks laimīgs, pats galvenais, lai viņš ir laimīgs … Vai tu nenoskaitīsies, ja es tevi atskurbināšu ? . . .

—    Es klausos, — viņš atbildēja, negribot nobālēdams.

Viegli šūpodama galvu, priekšsēdētāja atraitne vērīgi raudzījās viņā.

—    Nu, nedomā taču, ka es tevi modināšu ar ļaunām vēstīm. Nē, uzmodināšu parastā veidā. Vai tu esi padomājis par to cukurfabriku, ko man iesaka šeit celt?

—    Pagaidām ne .. .

—    Nav nekas steidzams. Bet par tēvoci tu pilnīgi esi piemirsis. Bet viņš, nabadziņš, atdvisas netālu, trīs jūdzes no šejienes, Zaslavā … Varbūt jūs rīt visi uz turieni aizbrauktu? Apkārtne skaista, pilsdrupas . . . Jūs varētu ļoti patīkami pavadīt laiku un pie reizes nokārtot ar to kapakmeni.

—    Vai zini, — vecīte piebilda nopūzdamās, — esmu pārdomājusi … Nevajag skaldīt to akmeni pie pils. Atstāj to turpat, tikai liec izkalt tanī dzejoli: «Ikkatrā vietā un ik kurā brīdī…» Tu zini to?

—    O, jā, zinu …

—    Pie pilsdrupām mēdz būt vairāk cilvēku nekā kapsētā, tur drīzāk izlasīs un varbūt padomās par to, ka viss uz šīs zemes ir zūdīgs, pat mīlestība . ..

Vokuļskis no priekšsēdētāja atraitnes izgāja ļoti satraukts. «Ko nozīmē šī saruna? …» viņš prātoja. Par laimi, viņš sastapa Izabellu, kas devās uz dīķa pusi, un viņš aizmirsa visu.

Otrā dienā visa sabiedrība tiešām devās uz Zaslavu. Mijās meži, zaļi pakalni, gravas ar dzeltenām druvām. Apkārtne bija skaista, laiks vēl skaistāks, bet Vokuļskis, nogrimis skumjās domās, nekā neievēroja … Viņš ar Izabellu vairs nebija divatā, kā vakar, pat nesēdēja viņas tuvumā, bet pretim Felicijai, un pats galvenais … Bet nē, tas viņam tikai tā likās, un Vokuļskis pat iekšēji nosmējās par savām iedomām. Viņam bija licies, ka Starskis tā savādi paraudzījās uz Izabellu un ka viņa nosarkst…

«Kādas muļķības,» viņš mierināja sevi, «kāpēc gan viņai vajadzētu mani krāpt? … Es taču neesmu pat viņas līgavainis.»

Vokuļskis atbrīvojās no aizdomām, un bija tikai mazliet nepatīkami, ka Starskis sēž blakus Izabellai. Bet tikai mazliet . …

«Nevaru aizliegt viņai sēdēt, ar ko grib,» viņš domāja. «Un neiešu sevi pazemot līdz greizsirdībai — nenoliedzami maziskām jūtām, kas visbiežāk pamatojas vienīgi uz aizdomām… Pēdīgi — ja viņi gribētu apmainīties maigiem skatieniem, viņi to nedarītu visu acu priekšā. Es esmu vienkārši jucis! …»

Dažās stundās viņi nonāca galā.

Kādreizējā pilsētiņa Zaslava tagad ir panīcis ciemats, kas izplēties zemienē, ko no visām pusēm apņem mitras pļavas. Visas mājas, izņemot baznīcu un veco rātsnamu, ir vienstāva apsūbējušas koka ēkas. Tirgus laukuma vidū vai, pareizāk sakot, dadžiem apauguša un bedraina klajuma vidū, paceļas milzīga atkritumu kaudze un aka, kuras caurumaino nojumi balsta čelri satrunējuši stabi.

Sakarā ar sabatu tirgus bija tukšs un visas bodītes noslēgtas.

Kādu versti aiz pilsētiņas, tās dienvidu pusē, stiepās uzkalnu virkne. Uz viena atradās pilsdrupas, divi sešstūraini torņi, no kuru augšas un logiem lejup slīga kupli zāļu puduri; uz otra pakalna auga vecu ozolu pudurītis.

Kad braucēji apstājās tirgus laukumā, Vokuļskis izkāpa, lai uzmeklētu ksendzu, bet Starskis uzņēmās vadību.

—    Tagad mēs, — viņš sacīja, — aizbrauksim līdz tiem ozoliem un tur noēdīsim, ko dievs devis un pavāri sagatavojuši. Pēc tam droška atgriezīsies uz šejieni pēc pana Vokuļska …

—    Pateicos, — Vokuļskis atbildēja. — Es nezinu, cik ilgi man te vajadzēs būt, tāpēc labāk iešu kājām. Bez tam man vēl jāuzkāpj līdz pilsdrupām ….

—    Es iešu kopā ar jums, — sacīja Izabella. — Gribu apskatīt priekšsēdētāja atraitnes iemīļoto akmeni… — viņa piebilda klusāk. — Dodiet man zīmi, kad jūs tur būsiet.

Droška aizbrauca, bet Vokuļskis devās uz plebaniju un ceturtdaļstundā visu nokārtoja. Ksendzs apgalvoja, ka pilsētā nevienam nebūšot ko iebilst, ja uz akmens pie pilsdrupām iekalšot kādus vārdus, lai tikai tie nebūtu bezdievīgi un nepieklājīgi. . . Uzzinājis, ka runa ir par pieminekli nelaiķim kapteinim Vokuļskim, kuru viņš, izrādās, labi pazinis, ksendzs apsolījās pats nokārtot šo jautājumu.

—    Šeit ir kāds Vengeleks, izdarīgs slaists, pa druskai kalējs, pa druskai galdnieks, varbūt viņš varēs iekalt akmenī, kas vajadzīgs. Tūliņ aizsūtīšu viņam pakaļ.

PēŽ brīža ieradās Vengeleks, puisis mazliet pāri divdesmitiem, jautru un gudru seju. Uzzinājis no ksendza kalpa, lca varēs ko nopelnīt, viņš bija uzposies ļoti garos, pelēcīgos svārkos ar augstu jostas vietu un bagātīgi ieziedis matus ar taukiem.

Vokuļskis steidzās, tāpēc atsveicinājās no ksendza un kopā ar Veņgeleku devās uz pilsdrupām.

Kad viņi atradās aiz sen pamestā pilsētas aizkārtņa, Vokuļskis uzrunāja puisi:

—    Vai tu, brāl, labi proti rakstīt?

—    Oho!… Ne vienreiz vien man no tiesas dots pārrakstīt, lai gan man nav viegla roka. Bet tie pantiņi, ko Otročas pans ekonoms rakstīja mežsarga meitai, — tas viss māns darbs. Viņš tikai tik daudz, ka papīru pirka un vēl līdz šim laikam nav samaksājis četrdesmit grašus par rakstīšanu. Bet kā prasīja, lai būtu ar visām cilpām …

—    Bet vai akmenī varēsi ierakstīt ?

—    Uz iekšu, ne jau uz āru … Kas tur ko nemācēt? Es uzņemos rakstīt pat uz dzelzs un pat uz stikla, ar kādiem burtiem tik gribi: rakstītiem, drukātiem, vācu, ebreju… Pavisam bez lielīšanās — visas izkārtnes pilsētā ir mans darbs.

—    Un tas krakovietis virs krodziņa arī?

—    Kā gan citādi!

—    Kur tad tu redzēji tādu krakovieti?

—   Panam Zvoļskim ir kučieris, un viņš ģērbjas kā krakovietis, no viņa tad noskatīju.

—    Un redzēji, ka viņam abas kājas kreisajā pusē?

—    Žēlīgais pan, provinces ļaudis neskatās uz kājām, tikai uz pudeli. Līdzko pamana pudeli un glāzīti, tad nekļūdās un iet taisni pie Smuļa krodziņā.

Vokuļskim aizvien vairāk iepatikās attapīgais puisis.

—    Precējies vēl neesi? — viņš jautāja.

—    Nē. Ar tādu, kas lakatiņā staigā, es negribu precēties, bet cepurainā mani negribēs.

—    Bet ko tu dari, kad nav izkārtnes ko krāsot?

—    Tāpat vien, mazliet šo, mazliet to, bet reizēm neko. Senāk strādāju par galdnieku un nespēju visu apdarīt. Pāris gados būtu varējis atlikt ap tūkstoti. Bet pērngad nodegu, nu nevaru vēl aizvien nostāties uz kājām. Bija sausi koki un darbnīca, ogles vien palika, bet uguns, es jums saku, žēlīgais pan, bija tāda, ka viscietākās vīles izkusa kā sveķi. Kad paskatījos uz krāsmatām — nospļāvos aiz dusmām, bet tagad žēl pat tā spļāviena …

—    Vai jau uzbūvējies? Darbnīca ir?

—    Kur nu, pan! … Uzbūvēju dārzā būdu kā šķūni, lai mātei būtu kur vārīt ēdienu, bet darbnīcu … Tur vajadzīgi vismaz savi piecsimt rubļu skaidrā, goda vārds, tik tiešām, kā dievs debesīs … Cik gadu nelaiķa tēvs pūlējās, kamēr māju dabūja gatavu un iegādājās darba rīkus.

Viņi tuvojās drupām. Vokuļskis iegrima domās.

—    Klausies, Vengelek, — viņš piepeši ierunājās. —Tu man patīc. Es šai apkārtnē vēl būšu, — viņš piebilda, klusi nopūzdamies, — būšu vēl kādu nedēļu . .. Un, ja tu man ierakstu labi iekalsi, es tevi uz kādu laiku paņemšu līdzi uz Varšavu… Tur paskatīšos, cik tu vērts esi, un tad… varbūt tev atkal radīsies darbnīca.

Puisis, raudzīdamies Vokuļski, pašķieba galvu gan pa kreisi, gan pa labi. Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka šim panam jābūt ļoti bagātam, bet varbūt pat no tiem, ko dievs reizēm nosūta, lai palīdzētu nabadzīgiem ļaudīm, un viņš noņēma cepuri. . .

—    Kas tev lēcies? Apsedz galvu … — sacīja Vokuļskis.

—    Piedodiet, pan … Varbūt es ko sliktu sapļāpāju? … Bet pie mums, pan, tādi kā jūs, nav sastopami… Senāk gan it kā esot bijuši . . . Pat tēvs tika stāstījis, ka pats redzējis tādu kungu, kas paņēmis no Zaslavas bārenīti un iztaisījis viņu par lielu kundzi, bet cienīgtēvam atstājis tik daudz naudas, ka uzcēluši par to jaunu zvanu torni…

Vokuļskis smaidīja, raudzīdamies puiša raižpilnajā sejā, un, dīvainas sajūtas pārņemts, domāja, ka ar savu viena gada ienākumu viņš varētu aplaimot vairākus desmitus šādu te.

«Naudai tiešām ir milzīga vara, vajag tikai prast to izlietot …»

Viņi jau bija nonākuši pie pilskalna, kad no blakus pakalna atskanēja Felicijas balss:

—    Pan Vokuļski, mēs esam šeit!.. .

Vokuļskis pacēla acis un starp ozoliem ieraudzīja jautri sprēgājam ugunskuru, ap kuru bija sasēdušies Zaslavkas ļaudis. Dažus soļus sāņus virtuves zēns ar istabeni kūra patvāri.

—    Lūdzu, uzgaidiet, es eju pie jums! — sauca Izabella, celdamās no paklāja.

StaEškis pielēca viņai klāt.

—    Es jūs, māsīc, novadīšu lejā.

—    O, pateicos, es pati nokāpšu, — atbildēja Izabella, atvirzīdamās no tā. Tad viņa sāka kāpt lejup pa stāvo kalna nogāzi ar tādu vieglumu un grāciju, it kā ietu pa parka aleju.

«Nekrietnais, kā es varēju turēt viņu aizdomās!» Vokuļskis nodomāja.

Šai mirklī viņam šķita, it kā kāda noslēpumaina balss liek viņam izvēlēties starp tūkstoti tādu kā Vengeleks, kam nepieciešama palīdzība, un — vienu vienīgu sievieti, kas pašlaik kāpj lejā.

«Esmu jau izvēlējies!» viņš nodomāja.

—    Bet kalnā gan es pati neuzkāpšu, jums vajadzēs pasniegt man roku, — sacīja Izabella, nostādamās Vokuļska priekšā.

—   Varbūt atļausiet jums parādīt vieglāku ceļu? — ierunājās Vengeleks.

—    Ved ar!

Viņi apgāja kalnam apkārt un sāka kāpt augšup pa izžuvušas upītes gultni.

—    Cik neparasta krāsa šiem akmeņiem, — Izabella ieminējās, raudzīdamās uz brūniem plankumiem pārklātiem kaļķakmens gabaliem.

—    Dzelzs rūda, — Vokuļskis paskaidroja.

—    Nekā, — Vengeleks iejaucās, — tā nav rūda, bet asinis …

Izabella soli atkāpās.

—    Asinis? … — viņa atkārtoja.

Viņi apstājās kalna galā, kur no pārējās sabiedrības viņus aizsedza pussagruvušie pils mūri. No šejienes bija redzams pils pagalms, aizaudzis ērkšķu krūmiem un bārbelēm. Atgāzies pret viena torņa sienu, slējās milzīgs granīta bluķis.

—    Šis te akmens, — sacīja Vokuļskis.

—    A, tas . . . Interesanti, kā to varējuši uzstiept? … Ko jūs teicāt par tām asinīm, mīļais cilvēk? — Izabella vērsās pie Vengeleka.

—    Tā ir sena teika, — puisis atbildēja, — man to vectēvs pastāstīja … Te visi to zina.

—    Pastāstiet, — Izabella neatstājās. — Man starp drupām ārkārtīgi patīk klausīties leģendas. Pie Reinas to daudz …

Viņa iegāja pagalmā, uzmanīgi apgāja dzelkšņainos krūmus un apsēdās uz akmens.

—    Pastāstiet to teiku par asinīm . . .

Vengeleku priekšlikums nebūl nesamulsināja, viņš pat pasmaidīja un sāka stāstīt:

— Senos laikos, kad mans vectēvs vēl ķēris putnus ozolājā, tur pa to akmeņaino taku, pa kuru mēs nācām, tecējusi upīte. Tagad tā parādās tikai pavasarī vai pēc Iītavām, bet vectēva bērnībā tā tecējusi cauru gadu. Bet šai vietā bijis atvars.

Upītes dibenā vectēva bērnībā gulējis prāvs akmens, it kā ar to būtu caurums aizbāzts. Caurums tur tiešāmbijis, pat īsta lūka uz apakšzemi, kur paslēpti tādi dārgumi, kādu visā pasaulē nevar atrast. Bet starp šiem dārgumiem tīra zelta gultā atdusējusies pana, varbūt pat kāda grāfiene, brīnum daiļa un greznās drēbēs. Stāsta, ka par tiem dārgumiem, kas viņai bijis matos, varētu nopirkt visus īpašumus no Zaslavas līdz Otročai.

Un guļ tā pana tāpēc, ka viņai kāds iedūris galvā zelta adatu, varbūt aiz nebēdnības, bet varbūt aiz naida. Dies vien to zina. Tā viņai tur jāguļ, un viņa neatmodīsies ātrāk, līdz kāds izvilks no galvas adatu un neapprecēs viņu. Bet to izdarīt grūti un pat bīstami, jo tur, pazemē, sargādami dārgumus un pašu panu, mīt visādi briesmoņi. Bet, kādi tie ir, to es labi zinu; kamēr māja vēl nebija nodegusi, visu laiku glabāju vienu zobu … dūres lielumā, ko mans vectēvs atrada tai vietā, tīru patiesību saku, neviena vārda nepieliku. Bet, ja jau viens pats zobs kā dūre — pats savām acīm to redzēju un daudzreiz rokās tiku turējis, — tad purnam vajadzēja būt kā krāsnij, beL pašam laikam gan kā rijai … Cīnīties ar tādu bija grūti — un turklāt nevis ar vienu vien, bet daudziem. Tāpēc pat visdrošsirdīgākajam cilvēkam, lai kā viņam patiktu pana un vēl vairāk viņas bagātības, nebija pietiekami drosmes doties pazemē, lai kāds viņu tur apritu …

Bet par panu un viņas bagātībām, — Vengeleks turpināja, — ļaudis zināja jau sen tāpēc, ka divas reizes gadā, lieldienās un svētā Jāņa dienā akmens, kas gulēja upītes dibenā, atvēlās nost un, ja kāds tai brīdī stāvēja pie upītes, varēja ielūkoties atvarā un redzēt tā brīnumus.

Reiz kādās lieldienās — vectēva toreiz vēl nebijis pasaulē — pilī ieradies jauns kalējs no Zaslavas. Apstājies pie upītes un prātojis: «Vai nevarētu parādīties man tās bagātības? . . . Tūlīt līstu tšm pakaļ, kaut vai pa visšaurāko spraudziņu, pieliktu pilnas kabatas sev ar dārgakmeņiem, un nevajadzētu man vairs

mīt plēšas. 5 Tikko viņš tā nodomājis, uzreiz akmens atvēlies nost un mūsu kalējs redz naudas maisus, bļodas no tīra zelta, un dārgu tērpu tik daudz kā gada tirgū …

Bet vispirmāk viņam acīs krita dusošā pana, un viņa bijusi tik daiļa, vectēvs stāstīja, ka kalējs stāvējis kā stabs. Dus, un tikai asaras plūst un, līdzko kāda nokrīt uz krekla, uz gultas vai uz grīdas, tūlīt pārvēršas dārgakmenī. Dus un vaid sāpēs no adatas, bet kā nopūšas, tā kokos pie upītes lapas iedrebas žēlabās par viņas ciešanām.

Kalējs jau gribēja ieiet pazemē, bet laiks bija pagājis, un akmens atkal noslēdza eju, ūdens vien noburbuļoja.

No tās dienas kalējs nekur nevarējis sev atrast miera. Darbs kritis no rokām laukā. Kur tik pametis skatienu — visur ūdens straume dzidra kā stikls, bet aiz tās raudošā pana. Pat novājējis, jo sirdi viņam visu laiku it kā kāds žņaudzījis nokaitētām lūkšām. Skaidrs, ka bijis noburts.

Kad pavisam vairs nevarējis izturēt no bēdām, aizgājis pie kādas vecenes, kas visādas tējas zināja, iedevis viņai sudraba rubli un prasījis pēc padoma.

«Tā ja,» vecene saka. «Nav cita padoma — jāgaida tev svētā Jāņa diena un, līdzko akmens novelsies, jānokāpj atvarā. , Būsi nokāpis, izvelc panei adatu no galvas, uzmodini, apprecies ar viņu, un tu kļūsi varens pans, tāds, kāds pasaulē vēl nav redzēts. Nepiemirsti tikai tad mani, atceries, ka tev palīdzēju ar labu padomu. Un vēl ko atceries: kad pārņem bailes un saplok drosme, tad pārmet krustu un glābies dieva vārdā … Visa māksla ir tā, lai tu nenobītos; ļaunumam nav varas pār bezbailīgu cilvēku.»

«Bet saki man,» kalējs jautā, «kā lai zinu, kad bailes nāk virsū? …»

«Ak tāds tu esi?» vecene brīnās. «Nu, tad ej vien uz atvaru, bet atgriezies neaizmirsti mani.»

Divus mēnešus kalējs gājis uz \ipi, bet nedēļu pirms svētā Jāņa dienas neatkāpies no tās, visu laiku gaidījis. Un sagaidījis. Tieši pusdienas laikā akmens novēlies sāņus un mūsu kalējs ar cirvi rokā ielēcis atvarā.

Kas tikai viņam tur apkārt nenoticis, — vectēvs stāstīja, — mati uz galvas cēlušies stāvus. Apstājuši viņu vispirms tādi ērmi, ka cits no viņu izskata vien šaušalās nomirtu. Bijuši tur

sikspārņi, — vectēvs stāstīja, — lieli kā suņi un tik vicinājuši spārnus viņam virs galvas. Te ceļā nostājies krupis, tāds kā šis akmens, te atkal čūska aptinusies ap kājām, bet kā kalējs tai iesitis, čūska sākusi raudāt cilvēka balsī. Bijuši vilki, tik briesmīgi neganti uz viņu, ka putas kritušas no mutēm, kur nokritušas, tur izšāvusies uguns un klintī izdeguši caurumi.

Visi šie briesmoņi lēkuši kalējam uz muguras, rāvuši viņu aiz svārkiem, bet neviens neiedrošinājās nodarīt tam ko ļaunu. Redzējuši, ka kalējs nebīstas, bet no bezbaiļa nešķīstie bēg kā ēna no cilvēka. «Beigas tev būs, kalēj!…» ērmi klaigājuši, bet viņš tik saspiež ciešāk cirvi rokā un, piedodiet, atbild šiem tā, ka kauns kungiem atkārtot .. .

Pēdīgi kalējs nokļuvis līdz zelta gultai, kur ērmi nav drīkstējuši tuvoties, tie stāvējuši tikai apkārt un klabinājuši zobus. Kalējs tūlīt pamanījis panas galvā zelta adatu, satvēris un izvilcis to līdz pusei…

Pat asinis izsprāgušas… Te pana saķer rokām viņu aiz svārkiem un raudādama iesaukusies:

—    Cilvēks, kāpēc tu dari man sāpes!…

Tad tikai kalējs nobijies… Nodrebējis viņš un nolaidis rokas. Bet briesmoņiem to tikai vajadzējis. Tas, kam tas lielākais purns, meties virsū kalējam un tā kampis, ka asinis izsprāgušas caur lūku un nošķiedušas akmeņus, ko jūs paši savām acīm redzējāt. Bet pats, bestija, izlauzis sev zobu — tik lielu kā dūre, to, ko vēlāk mans % ectēvs atradis strautā.

Kopš tās reizes akmens aizvēlies priekšā lūkai uz pazemi tā, ka to vairs neviens nevar atrast. Upīte izsusējusi, bet pana palikusi atvarā pusnomodā. Tagad viņa tur raud tik skaļi, ka reizēm pat gani pļavās to dzird, un raudās tā mūžīgi mūžos.

Vengeleks apklusa.

Izabella nodūra galvu un vilka ar saulessarga smaili šķembās kaut kādas zīmes. Vokuļskis neiedrošinājās paskatīties uz viņu.

Pēc ilgākas klusēšanas viņš uzrunāja Vengeleku.

—    Interesanta bija tava teika… bet tagad saki man: kā tu domā iekalt ierakstu? …

—    Es jau vēl nezinu, kas man jākaļ.

—    Pareizi gan.

Vokuļskis izvilka piezīmju grāmatiņu, zīmuli un uzrakstījis, pasniedza puisim.

—    Tikai četras rindiņas! … — Vengeleks sacīja. — Gatavs būs. Pēc trim dienām būs gatavs, žēlīgais pan … Uz šī akmens var izkalt collīgus burtus . .. Ek, aizmirsu paņemt auklu, vajadzētu izmērīt. Nokāpšu lejā pie kučieriem, varbūt viņi man iedos …. Tūlīt būšu atpakaļ.

Vengeleks skriešus devās lejup. Izabella paraudzījās Vokuļskī. Viņa bija bāla un satraukta.

—    Kas tās par rindiņām? … — viņa jautāja, pastiepdama roku.

Vokuļskis iedeva viņai lapiņu, un viņa klusi lasīja:

Ikkatru mirkli ikkatrā vietā, Kur biju ar tevi es priekos un bēdās, Tur būšu es ausmā, lur būšu es rietā Un vienmēr staigāšu tavās pēdās.

Viņa pabeidza čukstus. Lūpas viņai drebēja, acis pieplūda asarām. Brīdi viņa ņurcīja lapiņu rokā, tad lēni aizgrieza galvu un lapiņa nokrita …

Vokuļskis nolaidās uz ceļa, lai paceltu papīrīti. Tad nejauši pieskārās Izabellas kleitai un, pats nesaprazdams, ko dara, satvēra viņas roku.

—    Vai tu atmodīsies, mana karaliene? … — viņš teica.

—    Nezinu . .. varbūt… — viņa atbildēja.

—    IIop! … Hop! … — no apakšas sauca Starskis. — Nāciet šurp, pusdienas atdziest. ..

Izabella nosusināja acis un steigšus atstāja drupas. Vokuļskis tai sekoja.

—    Ko jūs tur tik ilgi darījāt? — smīnēdams vaicāja Starskis un pasniedza Izabellai elkoni, ko viņa nekavēdamās pieņēma.

—    Mēs dzirdējām neparastu teiku! … — viņa atbildēja. — Nudien, es nekad nebiju domājusi, ka šai apkārtnē glabājas tādas leģendas un ka vienkārši ļaudis māk tās tik saistoši pastāstīt … Ko jūs mums, brālēn, piedāvāsiet pusdienas? Ak, šis puisis ir vienkārši neatdarināms! … Palūdziet, lai viņš jums atkārto šo teiku . . .

Vokuļski vairs neuztrauca, ka Izabella ar Starski iet zem rokas, ka balstās pret viņu un pat koķetē. Aizkustinājums, kam viņš bija liecinieks, un kāds pavisam nenozīmīgs viņas vārdiņš bija izkliedējis visas šaubas. Vokuļskis iegrima tik dziļās un mierīgās pārdomās, ka Starskis un visi pārējie it kā izplēnēja viņa acu priekšā.

Viņš atcerējās, ka bija uzkāpis kalnā starp ozoliem, ar lielisku apetīti kaut ko ēdis, bijis omulīgs, runīgs un pat amizējies ar Feliciju. Bet par ko viņi bija runājuši? … Ko pats bija stāstījis — neatcerējās . ..

Rietēja saule, un pie debesīm parādījās mākoņi, kad Starskis, licis kalpotājiem novākt traukus, kurvjus un paklājus, aicināja griezties mājup.

Visi sasēdās droškā iepriekšējā kārtībā. Ietinis Evelīnu šallē, barons pieliecās pie Vokuļska un smiedamies iečukstēja viņam ausī:

—    Ja jūs, mans dārgais, vēl vienu dienu būsiet tādā omā kā šodien, jūs sagrozīsiet galvas visām mūsu dāmām.

—    Ak tā gan! … — Vokuļskis paraustīja plecus.

Viņš nosēdās malā, pretim Felicijai, Ohockis uzrāpās blakus kučierim, un viņi devās mājup.

Debess nomācās, krēsla strauji sabiezēja. Bet droškā tomēr bija ļoti jautri; Vonsovska atkal ķīvējās ar Ohocki, kas, aizmirsis par saviem gaisa baloniem un pārmetis kājas pār bukas atzveltni, sēdēja, pagriezies pret sabiedrību. Pēkšņi, gribēdams aizsmēķēt, viņš uzrāva sērkociņu un apgaismoja visu drošku, bet vislabāk pretī sēdošo Starski.

Vokuļskis spēji atrāvās atpakaļ: acu priekšā pazibēja kaut kas …

«Muļķības!» — viņš nodomāja. «Esmu par daudz iedzēris …»

Vonsovskai paspruka īss smiekliņš, bet viņa tūlīt savaldījās un ierunājās:

—    Kas par orģinālu sēdēšanas veidu, pan Ohocki! … Fi, rīt jūs dabūsiet lūgties uz ceļiem … Ak tu negantnieks, drīz viņš ieliks kājas kādam klēpī! Uz vietas pagriezieties atpakaļ, citādi likšu kučierim jūs atstāt uz ceļa …

Vokuļskim piere aprasoja saltiem sviedriem, bet viņš paraustīja plecus un domāja: «Rēgi . . . man vienkārši rēgojās! .. . Kādas blēņas! …»

Ar pārcilvēcīgu spēku viņam beidzot izdevās aizdzīt no sevis r^gus. Viņš atkal atguva labo omu un jautri sāka tērzēt ar Vonsovsku.

Kad vēlā nakti viņi atgriezās Zaslavkā, Vokuļskis aizmiga kā nosists un sapnī redzēja pat kaut ko jauku.

Nākamajā rītā, kad Vokuļskis pirms brokastīm izgāja pastaigā, pirmo pagalmā viņš sastapa Izabellas istabeni; viņa nesa vairākas kleitas, bet aiz viņas muižas puika stiepa čemodānu.

«Kas tad tas? . . .» viņš domāja. «Šodien ir svētdiena, vai tad viņa tiešām brauks? .. . Nē, svētdien jau nu viņa nebrauks . .. Protams, tad jau viņa vai priekšsēdētāja atraitne ieminētos man par to …»

Vokuļskis aizgāja līdz dīķim, apgāja apkārt visam parkam, it kā gribēdams ceļā izskaust ļaunās nojautas. Veltīgi. Doma, ka Izabella var aizbraukt, neatkāpās no viņa. Viņš centās noslāpēt to, bet tas izdevās tikai daļēji, tā nevajāja viņu vairs uzmācīgi, bet, paslēpusies sirds kaktiņā, klusām kaitināja.

Pie brokastu galda viņam šķita, ka priekšsēdētāja atraitne apsveicinājās ar viņu sirsnīgāk nekā parasti, ka visi izturas laipnāk un ka Felicija raugās viņā vērīgi un it kā pārmetoši. Pēc brokastīm viņam atkal šķita, ka priekšsēdētāja atraitne dod kādu zīmi Vonsovskai.

«Redzams, esmu slims,» viņš nodomāja.

Taču, kad Izabella pavēstīja, ka grib pastaigāties pa parku, viņš uzreiz jutās vesels.

—   Vai kādam būtu vēlēšanās nākt kopā ar mani? — viņa ievaicājās.

Vokuļskis pietrūkās no krēsla, pārējie palika sēžot. Un atkal viņš bija divatā ar Izabellu dārzā, un atkal viņu pārņēma tas rāmais miers, kādu vienmēr izjuta tās tuvumā.

Alejas vidū Izabella ierunājās:

—    Man būs ļoti žēl Zaslavkas …

«Žēl?…» Vokuļskis nodomāja, bet Izabella steidzīgi turpināja:

—    Man jābrauc. Tante jau trešdien atrakstījusi, lai es atgriežos, bet priekšsēdētāja atraitne nebija rādījusi man vēstuli, gribēdama aizturēt. Tikai vakar, kad ieradās ziņnesis …

—    Jūs braucat rīt?

—   Šodien, pēc otrām brokastīm … — viņa atbildēja, galvu nodurdama.

■— Šodien! … — Vokuļskis atkārtoja.

Viņi gāja gar dzelzs žogu, aiz kura saimniecības pagalmā bija redzama ekipāža — tā pati, ar kuru Izabella atbrauca. Kučieris pie dīseles jau kārtoja pajūgu. Bet šoreiz ne ziņa, ne gatavošanās braucienam uz Vokuļski neatstāja nekādu iespaidu.

«Neko darīt,» domāja viņš. «Kas atbraucis, tam ari jāaizbrauc … Gluži dabiski…»

Viņu pašu pārsteidza šis miers.

Viņi pagāja vēl dažus desmitus soļu zem nolikušu zaru jumta, un pēkšņi Vokuļski pārņēma baismīgs izmisums. Viņam likās, ja šai brīdī piebrauktu pajūgs pēc Izabellas, viņš mestos zem riteņiem un neļautu viņai aizbraukt. Lai viņu samin, lai reiz beidzas šīs ciešanas . . .

Atkal pēkšņi uzplūda jauns miera vilnis, un Vokuļskis nevarēja vien nobrīnīties, kur viņam radušās tik puiciskas domas. Izabellai tiesības braukt, kad viņa grib, kur grib un ar ko viņai patīk …

—    Jūs vēl ilgi paliksiet uz laukiem? — viņš jautāja.

—    Ilgākais — mēnesi.

—    Mēnesi! … — viņš atkārtoja. — Vai vismaz pēc mēneša es drīkstēšu jūs apciemot? …

—    O jā, laipni lūdzam … — viņa atbildēja. — Mans tēvs ir liels jūsu draugs.

—    Bet jūs?

Izabella pietvīka un nesacīja ne vārda.

—    Jūs klusējat… — sacīja Vokuļskis. — Jūs pat iedomāties nevarat, cik dārgs man katrs jūsu vārds, bet tik maz tos esmu dzirdējis . .. Un šodien jūs aizbraucat, neatstādama man pat ne mazākās cerības …

—    Varbūt ar laiku, — viņa nočukstēja.

—    Kaut tā būtu! Katram gadījumam es jums kaut ko pateikšu … Redziet, dzīvē var sastapt cilvēkus, kas jautrāki par mani, elegantākus, iespējams pat bagātākus par mani… Bet tādu pieķeršanos kā manējā jūs laikam neatradīsiet… Ja mīlestība mērāma ar ciešanu lielumu, tad tāda kā mana droši vien vēl nav bijusi pasaulē.

Un man pat nav tiesību sūdzēties par kādu. Tāds ir liktenis. Pa kādiem dīvainiem ceļiem tas mani novedis pie jums! Cik daud& neveiksmju visumā vajadzēja izciest, iekams es, nabadzīgs zēns, varēju iegūt izglītību, kas man šodien dod iespēju runāt ar jums. Gadījums mani noveda teātrī, kur es ieraudzīju jūs pirmo reizi. Bet bagātība, kas man šodien pieder, vai tā nav neticamu brīnumu radīta? . ..

Kad es tagad par to domāju, man šķiet, ka vēl pirms dzimšanas man bija nolikts sastapties ar jums. Ja mans nabaga tēvocis nebūtu iemīlējies jaunībā un nomiris vientulībā, šodien es te neatrastos. Un vai arī tas nav savādi, ka es pats neaizrāvos ar sievietēm, kā citi, bet līdz šim izvairījos no viņām un gandrīz apzināti gaidīju tikai uz vienu — uz jums …

Izabella nemanāmi notrausa asaru … Neskatīdamies viņā, Vokuļskis turpināja:

—    Vēl pavisam nesen, kad biju Parīzē, man pavērās divi ceļi. Viens veda pretī lieliem atklājumiem, kas varbūt pārgrozīs pasaules likteni, otrs — pretī jums. Es atteicos no pirmā, jo pie jums mani saista neredzams pavediens — cerība, ka jūs mani iemīlēsiet. Ja tas iespējams, laimi kopā ar jums vērtēju nesalīdzināmi augstāk par vislielāko slavu bez jums; jo slava ir viltota monēta, par kuru mēs savu personīgo laimi upurējam citu labā. Bet, ja es maldinātu sevi ar tukšām cerībām, vienīgi jūs spējat noņemt no manis šo zvērestu. Sakiet, ka jums nav un nebūs pret mani nekādu jūtu, un … es atgriezīšos tur, kur man laikam vajadzēja uzreiz palikt… Vai tā?… — viņš jautāja, saņemdams tās roku.

Izabella nekā neatbildēja . . .

—    Tātad es palieku … — viņš sacīja pēc brīža. — Es būšu pacietīgs; un jūs pati man dosiet zīmi, ka manas cerības piepildījušās.

Viņi atgriezās muižā. Izabella bija mazliet pārvērtusies, bet sarunājās ar visiem jautri. Vokuļskī atkal bija atgriezies miers. Viņš vairs neizmisa, ka Izabella aizbrauc; viņš sacīja sev, ka redzēs to pēc mēneša un pašlaik ar to pilnīgi pietiks.

Pēc brokastīm padeva ekipāžu; sākās atsveicināšanās.

Uz lieveņa Izabella iečukstēja ausī Vonsovskai.

—    Tu gan, Kasja, varētu beigt mocīt to nabadziņu . . .

—    Kuru tad?

—    Savu vārdabrāli.

—    A, Starski… Redzēsim.

Izabella padeva roku Vokuļskim.

—    Uz redzēšanos! — viņa, ar uzsvaru balsī, izdvesa.

Ekipāža aizbrauca. Visi stāvēja uz lieveņa, noraudzīdamies pakal pajūgam, kas sākumā tikai attālinājās, tad nogriezās aiz dīķa, nozuda aiz pakalna, atkal parādījās un beidzot nozuda pavisam, atstādams aiz sevis tikai dzeltenu putekļu mākuli.

—    Ļoti skaista diena, — sacīja Vokuļskis.

—    Jā, ļoti skaista, — piekrita Starskis.

Caur nolaistām skropstām Vonsovska vēroja Vokuļski.

Pamazām visi izklīda. Vokuļskis palika viens. Viņš iegāja savā istabā, bet tā viņam likās tukša un nemājīga; tad radās doma aiziet uz parku, bet arī no tā viņu kaut kas atstūma . . . Pēc tam viņam sāka likties, ka Izabella vēl it kā šeit, un viņš nekā nevarēja aprast ar domu, ka viņa jau aizbraukusi, ka ir jau ap jūdzi no Zaslavkas un ka katrs mirklis viņu no tās attālina.

«Un tomēr viņa aizbrauca!» viņš prātoja. «Aizbrauca, bet kas par to? …»

Viņš aizgāja līdz dīķim un vēroja tur balto laivu, ap kuru tā spulgoja ūdens, ka pat acis sāpēja. Piepeši viens no gulbjiem, ieraudzīja Vokuļski un, spārnus ieplētis, no pretējā krasta ar troksni atlidoja pie laivas.

Un tikai šai mirklī Vokuļski sagrāba skumjas, tik neizmērojamas, tik bezgalīgas, it kā būtu pienācis brīdis šķirties no dzīves …

Iegrimis savā sūrmē, Vokuļskis nevēroja, kas notiek ap viņu. Tomēr pievakarē viņš pamanīja, ka visa Zaslavkas sabiedrība atgriezās no parka skābā garastāvoklī. Felicija ar Evelīnu ieslēdzās tās istabā, barons bija uzbudināts, bet Starskis zobgalīgs un bravūrīgs.

Pēc pusstundas Vokuļski ieaicināja pie sevis priekšsēdētāja atraitne. Arī vecītē varēja manīt satraukumu, ko viņa centās apspiest.

—    Vai tu, pan Staņislav, esi padomājis par to cukurfabriku? — viņa jautāja, ostīdama savu flakoniņu, kas bija uztraukuma pazīme. — Padomā, lūdzams, par to un apspriedīsimies, man jau apriebušās visas šīs intrigas . . .

—    Jums kādas nepatikšanas? — Vokuļskis jautāja.

Viņa atmeta ar roku.

145

-f Ak! Tīrais posts … Es tikai vēlētos, lai Evelīna ar baronu vai nu pēc iespējas ātrāk dodas laulībā, vai arī pilnīgi

10 Lelle, II

sarauj attiecības … Vai ari lai brauc projām — vai nu viņi, vai Starskis … Man viss vienalga.

Vokuļskis nodūra galvu un klusēja, minēdams, ka Starska laipnība pret barona līgavu, acīm redzot, pieņēmusi pārāk manāmu veidu. Bet kāda viņam tur daļa?

—    Muļķītes ir tās jaunavas, — priekšsēdētāja atraitne atkal ierunājās. — Viņām šķiet: vajag noķert bagātu vīru, piedevām staltu mīļāko, un dzīve piepildīta … Muļķītes … Viņas nezina, ka drīz vien apniks ir vecais vīrs, ir seklais mīļākais un ka agrāk vai vēlāk katra ilgosies sastapt īstu cilvēku. Un, ja arī viņa sev par nelaimi sastaps tādu, ko viņa tam varēs dot? … Savu skaistumu, ko pārdevusi, vai sirdi, ko piesārņojuši tādi Starski?…

Un iedomājies tikai, ka gandrīz katrai no viņām jāiziet cauri tādai skolai, iekams iepazīst cilvēkus. Bet pirms tam, kaut arī gadītos pats cildenākais, nepratīs to novērtēt. Izvēlēsies vecu bagātnieku vai bramanīgu uzdzīvotāju, viņu sabiedrībā sagandēs savu dzīvi, bet tad, kad gribēs visu sākt no jauna … Parasti, tad būs par vēlu un veltīgi! …

Bet, kas mani izbrīna visvairāk, — turpināja vecīte, — tas ir apstāklis, ka vīrieši neizprot šīs lelles. Nevienai sievietei, sākot ar Vonsovsku un beidzot ar manu istabeni, nav noslēpums, ka Evelīnā vēl nav pamodies ne prāts, ne sirds; viņā viss vēl guļ dziļā miegā … Bet barons viņā saskata dievību un apmāna sevi, nabadziņš, ka viņa mīl to!

—   Kāpēc tad jūs viņu nebrīdināt? — Vokuļskis jautāja nomāktā balsī.

—    Liecies nu mierā, tas neko nelīdzēs … Cik reižu es neesmu likusi manīt, ka pagaidām Evelīna ir tikai samaitāts bērns un lelle? Varbūt kādreiz no viņas kas iznāks, bet šobrīd! .. . Tāds Starskis tieši kā radīts viņai.

—    Kā tad būs, — brīdi klusējusi, viņa piebilda, — palauzīsi galvu par cukurfabriku? … Liec sev rīt apseglot zirgu un pajājies viens pa laukiem, bet vēl labāk kopā ar Vonsovsku .. . Viņa ir ļoti vērtīga sieviete, tici man …

No priekšsēdētāja atraitnes Vokuļskis aizgāja satraukts:

«Ko viņa runāja par baronu un Evelīnu? … Vai ar to viņa negribēja vienkārši brīdināt mani? . .. Starskis, redzams, amizē

jas ne tikai ar Evelīnu. Kas tur droškā toreiz notika? … Ak, gribētos ielaist sev pierē lodi…»

Taču drīz viņš atguvās.

«Tas, kas notika droškā, bija vai nu acu apmāns, vai arī fakts. Ja apmāns, tad es apvainoju nevainīgu, bet ja fakts .. . Nu, tādā gadījumā neiešu jau sacensties ar šo operešu siržu lauzēju un upurēt savu dzīvi liekulīgas sievietes dēļ. Viņa drīkst flirtēt, ar ko vien vēlas, bet nedrīkst krāpt cilvēku, kura vienīgais pārkāpums ir tas, ka viņš mīl viņu … Laiks doties prom no šīs Kapujas un ķerties pie darba. Geista laboratorijā es atradīšu vērtīgāku dzīves piepildījumu nekā salonos …»

Vakarā ap desmitiem pie viņa ienāca barons — ārkārtīgi pārvērties sejā. Sākumā viņš smējās un bārstīja asprātības, tad, tvarstīdams gaisu, atkrita krēslā un, mirkli klusējis, sacīja:

—    Vai zināt, godājamais pan Vokuļski, reizēm es domāju, ne jau no personīgās pieredzes, jo mana līgava ir viscēlākā sieviete .. . tomēr, reizēm man liekas, ka sievietes šad tad mūs krāpj…

—    Jā, šad tad.

—    Varbūt tā nav viņu vaina, — barons turpināja, — tomēr jāatzīst, ka viņas ļauj veikliem donžuāniem sagrozīt sev galvas …

—    O, jā,Jauj gan.

Barons ta drebeja, ka brīžiem viņam pat zobi klabēja.

—   Vai jūs neatzīstat, — viņš padomājis jautāja, — ka to vajadzētu kaut kā novērst? . . .

—    Kādā veidā?

—   Kaut vai pasargājot sievieti no tuvākas pazīšanās ar šādiem intrigantiem …

Vokuļskis izplūda skaļos smieklos …

—    Sievieti iespējams pasargāt no intrigantiem, bet vai iespējams pasargāt no viņas pašas instinktiem? … Ko jūs varēsiet iesākt, ja tas, kurš jūsu acīs ir tikai uzdzīvotājs vai intrigants, viņai ir — tēviņš no tās pašas sugas kā viņa? …

Pamazām Vokuļski pārņēma zvērīgs niknums. Viņš soļoja pa istabu un runāja:

10*

147

—    Kāda cīņa iespējama pret dabas likumu, sakarā ar kuru kuce,^ pat vislabākās sugas kuce, neies ar lauvu, bet gan ar suni?*Nolieciet tai priekšā veselu zooloģisko dārzu ar visretāka

jiem dzīvniekiem, bet viņa novērsīsies no tiem dažu suņu dēļ… Un tur nav par ko brīnīties, viņi ir no vienas sugas.

—   Tātad, pēc jūsu domām, nav nekādas izejas? — jautāja barons.

—    Pašlaik nekādas, bet ar laiku būs viena: neliekuļotiba cilvēku attiecībās un brīva izvēle. Kad sievietei nevajadzēs tēlot mīlestību un būt koķetīgai ar visiem, viņa uzreiz atstums tos, kas nav tīkami, un aizies ar to, kas viņai patiks. Tad nebūs ne pievilto, ne pievīlēju un attiecības nokārtosies dabiskā ceļā.

Pēc barona aiziešanas Vokuļskis ielikās gultā. Viņš neaizmiga visu nakti, tomēr atguva dvēseles līdzsvaru.

«Kādas man var būt pretenzijas pret Izabellu?» viņš prātoja. «Viņa nesacīja, ka mīl mani, deva vienīgi tikko jaušamu cerību, ka kādreiz tas varbūt notiks. Tā tam jābūt, jo viņa mani gandrīz nemaz nepazīst. Un kādas iedomas man nejaucās pa galvu! .. . Starskis? … Bet viņa vēlas to saprecināt ar Vonsovsku, tāpēc diez vai domā flirtēt ar to… Priekšsēdētāja atraitne? . . . Priekšsēdētāja atraitne mīl Izabellu, pati man to sacīja un pat lūdza mani atbraukt uz šejieni… Man ir laiks. Iepazīšos ar Izabellu tuvāk, un, ja viņa iemīlēs mani, es būšu laimīgs, tāpēc varu būt mierīgs. Ja ne — atgriezīšos pie Geista. Bet pagaidām pārdošu namu un veikalu un palikšu tikai pie tirdzniecības sabiedrības ar Krieviju. Pēc pāris gadiem tas man nesīs tūkstošus simt gadā, bet viņai nedraudēs galantērijas tirgotāja sievas tituls.»

Nākamajā dienā pēc pirmajām brokastīm viņš lika apseglot zirgu un izjāja, teikdamies aplūkot apkārtni. Neko nedomādams, viņš nogriezās no ceļa, pa kuru vakar bija braucis Izabellas pajūgs un kur, kā viņam šķita, vēl redzamas riteņu sliedes . . . Pēc tam, arī gluži automātiski, viņš pagrieza zirgu uz mežu, kur vēl nesen viņi brauca sēņot. Seit viņa smējās, te sarunājās ar viņu, no turienes nolūkojās uz apkārtni …

Aizdomas, niknums — viss izdzisa kā nebijis.

To vietā sirdī ieplūda skumjas, lāsi pa lāsei kā asaru straumīte, bet dedzinoša kā mūžības uguns . . .

Iejājis mežā, Vokiiļskis nolēca no zirga un veda viņu pavadā.

Te taciņa, pa kuru viņi toreiz gāja, bet tagad tā šķiet citāda. Toreiz šī meža puse atgādināja baznīcu, šodien — nekā tamlīdzīga. Visapkārt pelēcīgi un klusi. Dzird tikai ķērcam vārnas, kas šai brīdī lido virs meža, un izbiedētas vāverītes šmukstienus, kas, skriedama augšup pa stumbru, ķiukst kā mazs šunelis.

Vokuļskis nonāca pie mežnoras, kur toreiz viņi bija tērzējuši; viņš pat sameklēja celmu, uz kura Izabella bija sēdējusi. Viss ir kā bijis, tikai nav viņas … Lazdu krūmiem jau dzeltē lapas, no priedēm nokarājas skumju tīkli, kā zirnekļa tīmekļi. Smalki, gandrīz nejaušami, bet cik stipri apvijuši!

«Cik muļķīgi,» viņš domāja, «kļūt atkarīgam no vienas cilvēkbūtnes! Es vienīgi viņas dēļ strādāju, par viņu vien domāju, viņas dēļ dzīvoju. Bet pats ļaunākais — viņas dēļ atstāju Geistu … Jā, bet kas labāks mani gaidītu pie Geista? Es būtu tikpat atkarīgs kā šodien, tikai skaistas sievietes vietā mans pavēlnieks būtu vecs vācietis. Bet strādāt man vajadzētu tāpat, pat vēl smagāk; starpība tikai tā, ka šodien es pūlos savai laimei, bet tad pūlētos citu laimei, kuri pa to laiku izklaidētos un varbūt uz mana rēķina.

Bez tam vai man ir pamats sūdzēties? Pirms gada es tikko iedrošinājos sapņot par Izabellu, bet šodien jau pazīstu viņu, pat cenšos iegūt viņas pretjūtas … Bet vai tad es viņu īsti pazīstu? . .. Viņa ir iecietējusi aristokrale, bet vēl maz pazīst pasauli.. . Dvēsele viņai poētiska, vai man varbūt tikai tā liekas? … Koķete viņa ir, bet arī tas mainīsies, ja viņa iemīlēs mani … Vārdu sakot — nav nemaz tik ļauni, bet pēc gada . . .»

Šai mirklī Vokuļska zirgs izslēja galvu un iezviedzās, meža dziļumā viņam atbildēja cits zviedziens un pakavu dipoņa. Drīz vien taciņas galā parādījās jātniece; Vokuļskis tanī pazina Vonsovsku.

—   U-ū, u-ū! … — viņa iesaucās smiedamās un, nolēkusi no zirga, pasvieda pavadas Vokuļskim.

—    Piesieniet, lūdzu, — viņa sacīja. — Ak, cik labi es pazīstu jūs! … Pirms stundas prasu priekšsēdētāja atraitnei: «Kur Vokuļskis?» — «Aizjāja aplūkot vietu cukurfabrikai.» — «Kā tad!» es nodomāju. «Viņš aizjājis uz mežu pasapņot.» Liku sev padot zirgu un, lūk, atrodu jūs sēžam uz celma, sapņainu . . . Ila-ha-ha!

—    Vai es tik smieklīgs izskatos?

—^ Nē! Smieklīgs, manuprāt, nē, tikai — kā lai to pasaka… negaidīti. Es biju iedomājusies jūs pavisam citādu. Kad man pateica, ka jūs esot tirgotājs, turklāt tāds, kas ļoti īsā laikā ticis pie bagātības, es nodomāju:

«Tirgotājs? … Droši vien atbraucis uz laukiem, lai noprecētu bagātu jaunavu vai lai izvilktu no priekšsēdētāja atraitnes naudu kādam jaunam uzņēmumam.»

Katrā gadījumā es biju tais domās, ka jūs esat vēss aprēķinātājs, kas, staigādams pa mežu, noceno kokus, bet debesīs vispār neskatās, jo no tām nevar dabūt procentus. Bet ko es sastopu? … Sapņotāju, viduslaiku trubadūru, kas zogas uz mežu, lai tur nodotos saldām nopūtām un meklētu viņas kājiņu pēdas. Uzticamu bruņinieku, kas līdz kapa malai un pat vēl aiz tās mīl vienu vienīgo, bet pret citām ir pat nepieklājīgs. Ak pan Vokuļski, cik tas amizanti… cik nelaikmetīgi! …

—    Jūs jau beidzāt? — dzedri jautāja Vokuļskis.

—    Beidzu … Tagad jūs ņemsiet vārdu? …

—    Nē, cienītā. Es uzaicināšu atgriezties mājup.

Vonsovskas vaigus pārklāja spilgts tvīkums.

—    Atļaujiet, — viņa sacīja, ņemdama zirgu aiz iemauktiem. — Vai tikai jūs nedomājat, ka es tāpēc runāju par jūsu mīlestību, ka pati gribu jūs dabūt, ko? .. . Jūs klusējat… Parunāsimies reiz nopietni. Bija brīdis, kad jūs man patikāt, bija — un pagāja. Bet, ja arī nepārietu, pat ja man vajadzētu nomirt mīlestības dēļ pret jums, kas noteikti nenotiktu, jo es līdz šim neesmu zaudējusi ne miegu, ne ēstgribu, es nepiederētu jums, jūs dzirdat… ja arī jūs vārtītos pie manām kājām. Es nespētu dzīvot ar cilvēku, kurš mīlējis otru sievieti tā, kā jūs to darāt. Esmu pārāk lepna. Jūs ticat man?

—    Jā.

—    Pieņemsim. Un, ja es šodien ar savām zobgalībām jūs aizskāru, tad tikai tādēļ, ka vēlu jums labu. Man imponē jūsu plosīšanās, es gribētu redzēt jūs laimīgu un tāpēc iesaku jums: atbrīvojieties no viduslaiku trubadūrisma, mums jau iet deviņpadsmitais gadsimts, un arī sievietes ir citādas, nekā jūs tās iedomājaties, to zina pat desmit gadus veci zēni.

—    Kādas tad viņas ir?

—    Skaistas, mīļas, labprāt vadā jūs, vīriešus, aiz deguniem, bet iemīlas tikai par tik, cik pašām patīkami. Dramatiska mīlestība nevienai nebūs pa prātam vai vismaz — ne katrai… Lai tā notiktu, viņai vispirms jāizklaidējas līdz apnikumam, bet pēc tam var meklēt dramatisku mīļāko …

—    Vārdu sakot, jūs gribat apgalvot, ka Izabella …

—    O, es nekā negribu apgalvot attiecībā uz Izabellu, — sparīgi iebilda Vonsovska. — No viņas var iznākt īsta sieviete, un tas, kuru viņa iemīlēs, būs laimīgs. Taču — kad viņa iemīlēs! … Palīdziet, lūdzu, man uzsēsties …

Vokuļskis uzsēdināja viņu zirgā un uzlēca savā. Vonsovska bija noskaitusies. Kādu laiku viņa jāja pa priekšu klusēdama, tad pēkšņi atgriezās un sacīja:

—    Pēdējais vārds. Es pazīstu cilvēkus labāk, nekā jūs domājat, un … mani biedē jūsu vilšanās. Tāpēc, ja tā kādreiz pienāks, atcerieties manu padomu: nedariet neko pirmajā karstumā, bet nogaidiet. Daudz kas pirmajā mirklī šķietas ļaunāks, nekā ir īstenībā.

«īstais velns!» Vokuļskis norūca. Acu priekšā viņam viss sagriezās un kļuva sarkans.

Viņi jāja, nepārmīdami vairs ne vārda.

Atgriezies Zaslavkā, Vokuļskis iegāja pie priekšsēdētāja atraitnes.

—    Rīt es aizbraucu, — viņš sacīja. — Bet cukurfabriku nav vērts celt.

—    Rīt? … — vecīte atkārtoja. — Bet kā tad ar akmeni būs?

—   Es gribu, ja jūs atļausiet, iegriezties Zaslavā. Apskatīšu akmeni, bez tam man tur vēl kāda lieta kārtojama.

—    Hm! Brauc vien ar dievpalīgu … tev te nav ko darīt. Bet Varšavā apciemo mani. Es atgriezīšos vienā laikā ar grāfieni un Lenckiem …

Pievakarē pie Vokuļska iebruka Ohockis.

—    Pie joda! — viņš iesaucās. — Man bija tik daudz ar jums pārrunājams … Bet kad, ja jūs visu laiku tināties ar sieviešiem un tagad aizbraucot…

—    Vai jums nepatīk sievietes? … — Vokuļskis pasmaidīja. — Varbūt jums taisnība! …

—    Ne jau nu nepatīk. Tikai kopš tā laika, kad es pārliecinājos, ka augstas dāmas neko neatšķiras no istabenēm, es priekšroku dodu pēdējām.

—Ґ Visas sievietes, — viņš turpināja, — ir īstas zosis, pat tās gudrākās. Vakar, piemēram, es veselu pusstundu skaidroju panei Vonsovskai, kādiem nolūkiem kalpo vadāmie gaisa baloni. Stāstīju par robežu izzušanu, par tautu brīvību, par milzīgu cilvēces progresu … Viņa skatījās man acīs tā … — es galvu būtu licis ķīlā, ka viņa visu saprot. Bet, kad es beidzu, viņa ievaicājās: «Pan Jūlian, kāpēc jūs neprecaties? …» Vai kaut ko tādu jūs esat dzirdējis ?! …

Es, dabiski, vēl pusstundu viņai klāstīju, ka pat nedomāju precēties, ka es neprecētos ne ar Feliciju, ne Izabellu, pat ar viņu pašu ne. Kāda velna pēc man vajadzīga sieva, kas jauktos pa manu laboratoriju kleitā ar garu asti, vilktu mani pastaigāties, viesībās, uz teātriem … Goda vārds, es nepazīstu tādu sievieti, kuras sabiedrībā cilvēks pusgada laikā nekļūtu muļķis.

Viņš apklusa un taisījās iet prom.

—    Vienu vārdu, — sacīja Vokuļskis. — Kad jūs atgriezīsielies Varšavā, iegriezieties, lūdzams, pie manis. Varbūt es jums varēšu pastāstīt par kādu izgudrojumu, tiesa, tam jāveltī pusmūžs, bet… laikam būs jūsu gaumē.

—    Baloni? … — Ohockis jautāja, un acis viņam iespulgojās.

—    Kaut kas labāks. Saldu dusu!

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku Vokuļskis atstāja priekšsēdētāja atraitnes muižu. Pēc dažām stundām viņš bija jau Zaslavā.

Viņš apmeklēja ksendzu, bet Vengelekam lika saposties ceļam uz Varšavu. Nokārtojis to, Vokuļskis devās uz pilsdrupām.

Vārsma akmenī jau bija iekalta. Vokuļskis vairākkārt pārlasīja to, un viņa skatiens pakavējās pie vārdiem:

Vienmēr un visur būšu es ar tevi …

—    Bet ja nu ne? …— viņš nočukstēja.

Sī doma iesvēla viņā izmisumu. Sai mirklī viņam bija tikai viena vēlēšanās: kaut zeme pavērtos un aprītu viņu kopā ar drupām, akmeni un uzrakstu . ..

Kad Vokuļskis atgriezās ciematiņā, zirgi jau bija pabaroti, blakus pajūgam stāvēja Vengeleks ar zaļu koka lādīti.

—    Bet vai tu zini, kad uz šejieni atgriezīsies? — noprasīja viņam Vokuļskis.

—    Kad dievs dos, pan, — Vengeleks atbildēja.

—    Sēdies.

Vokuļskis atzvēlās sēdekļa spilvenos, un viņi devās ceļā. Pa gabaliņu veca sieviete pārmeta viņiem krustu, vēlēdama labu ceļu. Vengeleks pamanīja viņu un nocēla capuri.

— Paliec vesela, māmuļ! … — viņš uzsauca no bukas.

SEPTĪTĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRAMATA

Mums tagad ir 1879. gads.

Ja es būtu māņticīgs, bet galvenais, ja es nezinātu, ka pēc sliktiem laikiem nāk labi, tad gan es bītos šī 1879. gada. Bet, ja pērnais beidzās slikti, tad šis sākās vēl ļaunāk.

Anglija, piemēram, pērnā gada beigās uzsāka karu ar Afganistānu, un decembrī stāvoklis bija pavisam bēdīgs. Austrijai bija visvisādi sarežģījumi ar Bosniju, bet Maķedonijā uzliesmoja dumpis. Oktobrī un novembrī notika atentāti pret spāņu karali Alfonsu un itāliešu karali Umberto. Abi izgāja sveikā. Oktobrī nomira grāfs Juzefs Zamoiskis, labs Vokuļska draugs. Es pat domāju, ka viņa nāve ne vienā vien pasākumā pārvilka krustu Staha nodomiem.

1879. gads tikko sācies, bet kaut viņu pīles noknābtu! … Angļi nav vēl izkūlušies no Afganistānas, bet jau sākuši karu Āfrikā, kaut kur uz Cerības raga, ar kaut kādiem zulusiem. Bet šeit, Eiropā, ne vairāk ne mazāk, tikai uzliesmojis mēris Astrahaņas apkārtnē un kādā jaukā dienā var parādīties arī pie mums.

Kas tik mums nav jāpacieš mēra dēļ!… Kuru tik nesatiec, saka: «Ko, vai labi ievest katūnus no Maskavas? Gan jūs redzēsiet, ka pie viena ievedīsiet arī mēra sērgu.» Bet cik nesaņemam anonīmu vēstuļu, kurās mūs lamā, ko spēj! Man gan šķiet, ka to galvenie rakstītāji ir mūsu konkurenti tirgotāji un Lodzas katūna fabrikanti.

Tie jau būtu gatavi noslīcināt mūs ūdens glāzē, ja arī mēris nebūtu. Protams, ka es ne simto daļu nešpetnību nesaku Vokuļskim; >/tomēr, man liekas, viņš pats dzird un lasa vairāk to nekā es.

Patiesību sakot, es te gribēju aprakstīt nedzirdētu notikumu, krimināllietu, ko baronese Kšešovska ierosināja … Pret ko? … Neviens to neuzminētu!… Pret daiļo, godīgo, mīļoto Helēnu Stavsku! Mani pārņem tāds niknums, ka nevaru ne domāt. Tādēļ, lai nomierinātos, rakstīšu par kaut ko citu.

Baronese ierosinājusi pret Stavsku krimināllietu, apvainojot viņu zādzībā! … Viņu apvainot zādzībā! … Protams, ka mēs no tā purva izgājām kā uzvarētāji. Bet ko tas mums nemaksāja!.. . Es, piemēram, nevarēju gulēt naktīs turpat divus mēnešus, nudien. Un, ja tagad vakaros mēdzu iegriezties alus pagrabiņā, ko senāk nekad netiku darījis, un nosēžu tur līdz pusnaktij, tad tas tikai aiz sarūgtinājuma. Viņu, šo svēto sievieti, apvainot zādzībā! … Tur jau no tiesas, dievs mans liecinieks, vajag būt pustrakai, kā baronese.

Par to tā negantā sieva dabūja samaksāt mums desmit tūkstošus rubļu … Ak, ja tas no manis būtu atkarīgs, es viņai būtu izspiedis simt tūkstošus. Lai paraud, lai krīt histērijā, lai pat nomirst. .. Nelietīgā sieviete!

Bet domāsim par kaut ko citu, nevis cilvēku neģēlībām.

Patiesību sakot, kas zina, vai godājamais Stahs negribot pats nebija Stavskas nelaimes vaininieks, bet varbūt pat ne tikdaudz viņš, cik es … Ar varu es viņu aizvilku pie Stavskas, pierunāju neiet pie tās riebekles baroneses, beidzot rakstīju viņam uz Parīzi, lai tur pieprasa ziņas par Ludviku Stavski. īsi sakot, es pats, neviens cits, tikai es sakaitināju to raganu Kšešovsku. Par to divus mēnešus bija jāmaksā! … Neko darīt. Dievs kungs, ja tu esi, glāb manu dvēseli, ja man tāda ir, — sacīja kāds franču revolūcijas laiku zaldāts.

Ak, kā es novecoju, kā novecoju! . .. Nespēju vairs uzreiz ķerties pie lietas, bet pļāpāju, vairos, vilcinos … Lai gan, nudien, mani ķertu trieka, ja tā uzreiz vajadzētu uzrakstīt par šo riebīgo, apkaunojošo tiesas prāvu …

Tūlīt, lai tikai domas sakārtojas.

Septembri Stahs pavadīja uz laukiem pie priekšsēdētāja atraitnes Zaslavskas. Kādēļ viņš tur brauca, ko darīja, nekādi netieku gudrs. Bet no tām pāris vēstulēm, ko man atrakstīja, varēja just, ka diez kā viņam tur neiet. Un kāds velns uz turieni aizrāva Izabellu Lencku? Eh, ne jau viņas dēļ viņš tur bija. Lai es esmu tukšu salmu kūlējs, ja viņu nesaprecināšu ar

Stavsku. Saprecināšu, aizvadīšu pie altāra, uzmanīšu, lai nodod zvērestu, kā nākas, bet pēc tam . . . Varbūt ielaidīšu sev lodi pierē, vai es zinu? …

Vecais muļķi! … Vai tad tev klājas domāt par tādu eņģeli? … Pēdīgi — vai tad es par viņu maz domāju, sevišķi no tā laika, kad pārliecinājos, ka viņa mīl Vokuļski. Lai jau mīlas, ja tikai abi būtu laimīgi. Bet es? … Ak Kac, vecais draugs, vai tad man drosmes mazāk nekā tev? …

Novembrī, tai pašā dienā, kad Vspuļnas ielā sagāzās māja, Stahs atgriezās no Maskavas. Un atkal es nezinu, ko viņš tur darīja, zinu tikai, ka nopelnīja ap septiņdesmit tūkstošus rubļu .. . Tāda peļņa pārsniedz manu saprašanu, bet varu apzvērēt, ka darījums, kurā Stahs piedalījās, noteikti bija godīgs.

Pāris dienu pēc viņa atgriešanās atnāk pie manis kāds solīds tirgotājs un saka:

—    Dārgais pan Zecki, man nav paraduma jaukties citu lietās, bet, brīdiniet jūs panu Vokuļski, tikai ne manā vārdā, bet savā, ka tas viņa kompanjons Suzins ir liels nelietis un droši vien drīz bankrotēs … Brīdiniet viņu, žēl, cilvēka … Vokuļskis, kaut arī viņš nostājies uz maldīga ceļa, tomēr pelna līdzcietību …

—    Ko jūs saucat par maldīgu ceļu? — es jautāju.

—    Nu, protams, pan Zecki, — viņš saka, cilvēks, kurš brauc uz Parīzi, pērk kuģus, kad ir nesaprašanās ar Angliju un tamlīdzīgi, tāds cilvēks, pan Žecki, nevar lepoties ar pilsoņa tikumiem.

—    Cienījamais, — es viņam saku, — ar ko gan kuģu pirkšana atšķiras no apiņu pirkšanas? Laikam tikai ar lielāku peļņu …

—    Nu, par to, pan Zecki, — viņš atkal saka, — nav vērts prātot. Ja to darītu kāds cits, es ne vārdiņa neteiktu, bet Vokuļskis! … Mēs abi zinām viņa pagātni, es pat varbūt labāk par jums, jo Hopfers — lai viņam vieglas smiltis — caur Vokuļski nereti taisīja savus pasūtījumus .. .

—   Atļaujiet, pan, — es saku tirgotājam, — jūs metat aizdomas uz Vokuļski?

—  .Nē, pan, — viņš atbildēja, — es tikai atkārtoju to, ko runā "Visa pilsēta. Es nekādā gadījumā negribu viņam kaitēt, jo sevišķi jūsu acīs, jo jūs esat viņa draugs, un tas ir saprotams, jo atceraties viņu, kad viņš bija citāds, nekā šodien, tomēr .. . Atzīstiet pats, ka šis cilvēks kaitē mūsu rūpniecībai… Es arī neņemos tiesāt viņa patriotismu, pan Zecki, tomēr… teikšu vaļsirdīgi, jo pret jums man jābūt atklātam, ka Maskavas katūni… Jūs saprotat? …

Es kļuvu pikts. Kaut arī es esmu bijušais ungāru strēlnieku poručiks, nekādi nevaru saprast: ar ko Vācijas katūni labāki par Maskavas? Bet ar šo tirgotāju nevarēja mierīgi runāt. Viņš, beslija, rauca uzacis, raustīja plecus un tā plātīja rokas, līdz es pēdīgi nodomāju, ka viņš ir liels patriots, bet es — delveris, lai gan tad, kad viņš stūķēja kabatās rubļus un imperiālus, patinami galvu lidoja simtiem ložu …

Protams, es to pastāstīju Staham, bet viņš noklausījies atteica :

— Nomierinies, mans dārgais. Tie paši cilvēki, kuri mani brīdina, ka Suzins ir nelietis, pirms mēneša rakstīja Suzinam, ka es esot bankrotieris, blēdis, bijušais dumpinieks.

Pēc sarunas ar šo cienījamo tirgotāju, kura uzvārdu pat minēt negribu, un pēc visu anonīmo vēstuļu izlasīšanas es nolēmu atzīmēt dažus uzskatus, kādus izteikuši labi cilvēki par Vokuļski.

Te būs pirmā porcija: Stahs ir slikts patriots, tāpēc ka ar lētajiem katūniem mazliet sabojājis peļņu Lodzas fabrikantiem. Bene! …[5] Redzēsim, kas būs tālāk.

Oktobrī, apmēram lai pašā laikā, kad Mateiko beidza gleznot savu «Grīnvaldes kauju» — tā ir liela un ietekmīga glezna, tikai to nevajag rādīt zaldātiem, kas piedalījušies kaujās, — veikalā iemetās Maruševičs, baroneses Kšešovskas draugs. Skatos — lielskungs kas lielskungs! Uz vēdera vai, pareizāk, tai vietā, kur cilvēkam ir vēders, viņam zelta ķēde puspirksta resnumā, rokās jauni cimdi, kājās jaunas kurpes, bet mugurā — ir gan nožēlojams augums, dievs pasarg! — jauns uzvalks. Un seja tāda, it kā ne diegs nebūtu ņemts uz kredīta, bet par visu maksāts skaidrā. Pēcāk Kleins, kas dzīvo tai pašā mājā, kur viņš, paskaidroja, ka Maruševičs spēlējot kārtis un kopš kāda laika viņam laimējoties.

Tātad iemetās mans švīts veikalā ar platmali galvā, melnkoka spieķīti rokā un, tramīgi palūkojies apkārt — skatiens viņam vienmēr tāds nemierīgs, — jautā:

—    Vai pans Vokuļskis šeit? … Ā, pans Zeckis!.. . Atļausiet uz vienu vārdiņu …

Aizgājām aiz skapjiem.

—    Es pie jums ar lielisku jaunumu, — saka viņš un dedzīgi spiež man roku. — Varat pārdot savu namu, .nu, to bijušo Lencku . .. Baronese Kšešovska pirks. Viņa jau vinnējusi prāvu pret vīru, atdabūjusi savu kapitālu un, ja pratīsiet kaulēties, dos deviņdesmit tūkstošus un varbūt vēl drusku atkāpšanās naudas…

Viņš droši vien pamanīja apmierinājumu manā sejā — mājas pirkšana man nekad nebija pa prātam — un paspieda roku vēl spēcīgāk, cik jau nu vispār tāds mirla var kaut ko spēcīgu izdarīt. Tad, saldi smaidīdams — tas viņa saldums tīri vai šķebināja, — sāka čukstēt:

—    Varu jums izdarīt pakalpojumu… Svarīgu pakalpojumu . . . Pane baronese ļoti rēķinās ar manām domām un … ja es. ..

Šinī vietā viņš ieklepojas.

—    Skaidrs, — es teicu, jo sapratu, ar ko man darīšana. —Pans Vokuļskis bez šaubām arī neliks lūgties par starpniecību.

—    Ko jūs runājat! — viņš iesaucās. — Kas nu atkal! … Vēl vairāk tāpēc, ka ar konkrētu priekšlikumu pie jums ieradīsies baroneses advokāts. Par mani vispār te nav runa … Es pilnīgi iztieku ar to, kas man ir… Bet es zinu kādu nabadzīgu ģimeni, kurai jūs varbūt pēc mana ieteikuma gribēsiet ko …

—    Piedošanu, — pārtraucu, — mēs labāk gribētu kādu noteiktu summu nodot tieši jūsu rokās, protams, ja darījums notiks.

—    O, par to, ka notiks, varu savu vārdu likt ķīlā! — Maruševičs apgalvoja.

Bet, tā kā es nedevu nekādu garantiju, ka viņš saņems starpniecības naudu, tad, brīdi vēl pagrozījies pa veikalu, pēdīgi svilpodams izgāja.

Pievakarē es pastāstīju par to Staham, bet viņš atbildēja ar klusēšanu, un tas mani pārsteidza. Otrā dienā es aizskrēju pie mūsu advokāta, kas reizē ir arī kņaza advokāts, un pavēstīju viņam Maruševiča ziņu.

— Dod deviņdesmit tūkstošus rubļu?! — brīnījās advokāts, — viņš ir ļoti jauks cilvēks. — Ak dārgais pan Zecki, tagad namu cenas kāpj, un nākamgad pat cels ap divsimt jaunu māju … Šādos apstākļos, dārgais pan Zecki, ja pārdosim māju par simt tūkstošiem, parādīsim viņiem vēl žēlastību … Pane baronese kā sadegusi pēc šī nama, ja atļauts lietot tādu teicienu par tik ievērojamu dāmu, un mēs varam izvilkt no viņas krietni lielāku summu, dārgais pan Zecki!

Atvadījos no ieslavētā advokāta un atgriezos veikalā, sLingri nolēmis neiejaukties mājas pārdošanā. Un tikai tad, ne jau pirmoreiz, man ienāca prātā, ka Maruševičs ir slīpēts zellis.

Tagad es jau esmu tiktāl nomierinājies, ka varu sakopot domas un aprakstīt baroneses zemisko prāvu pret šo eņģeli, šo pilnības iemiesojumu — pani Stavsku. Ja es to neaprakstītu, tad pēc gada vai diviem es neticētu pats savai atmiņai un neticētu, ka varēja notikt kaut kas tik nelietīgs.

Liec to sev aiz auss, dārgais Ignficij, ka, pirmkārt, baronese Kšešovska jau sen necieš Stavsku, iedomādamās, ka visi viņā iemīlas, un, otrkārt, ka tā pati baronese vēlas nopirkt no Vokuļska māju, cik vien var, lētāk. Tie ir divi svarīgi apstākļi, kuru lielo nozīmi es tikai tagad saprotu. Ak, es kļūstu vecs, žēlīgais dievs, cik ātri! …

Kopš iepazīšanās ar pani Stavsku apmeklēju viņu diezgan bieži. Neteikšu, ka katru dienu. Gadās — reizi pa dažām dienām, gadās — pat divreiz dienā. Man tak vajadzēja pieskatīt māju — tas ir viens. Tālāk — man vajadzēja pavēstīt Stavskai, ka esmu aizrakstījis Staham par viņas vīra uzmeklēšanu. Tālāk — man gadījās aiziet pie viņas ar ziņu, ka Stahs nekā noteikta nav uzzinājis. Bez tam es apmeklēju viņu, lai no viņas dzīvokļa logiem iepazītos ar Maruševiča ierašām, kurš dzīvo flīģelī pretī viņai. Pēc tam man bija ļoti svarīgi izpētīt pani Kšešovsku uņ viņas attiecības pret studentiem, kas dzīvo virs viņas un par kuriem viņa pastāvīgi sūdzējās.

Cilvēks, no malas raugoties, varētu nodomāt, ka es pie Stavskas esmu pārāk bieži. Bet es pēc nopietnām pārdomām nācu pie slēdziena, ka esmu bijis pie viņām pārāk reti. Man no viņu dzīvokļa bija lielisks novērošanas punkts uz visu māju, un bez tam mani vienmēr pieņēma ļoti vēlīgi. Pane Misevičova, panes Helēnas cienījamā māmiņa, ikreiz, kad ierados, vienmēr saņēma atplestām rokām, mazā Helēnīte rāpās uz ceļiem, bet pati Stavska, ieraudzījusi mani, atplauka un teica, ka tanīs stundās, kuras es pavadu pie viņiem, viņa aizmirstot savas raizes! …

Vai gan, tā uzņemts, es pie viņām varēju neiet bieži? Nudien esmu pārliecināts, ka viesojos par retu un, ja man būtu bijis vairāk bruņinieciskuma, tad būtu sēdējis tur no rīta līdz vakaram. Lai pane Stavska pat ģērbjas manā klātbūtnē. Ko tas man būtu kaitējis?

Vizīšu laikā es izdarīju vairākus svarīgus atklājumus.

Pirmkārt, studenti ceturtajā stāvā tiešām bija īsti nemiera gari. Līdz diviem raktī viņi dziedāja un klaigāja, reizēm pat rēca un vispār centās izdot pēc iespējas vairāk necilvēcisku skaņu. Dienā, ja tikai kāds no viņiem bija mājās, bet kāds vienmēr bija, tikko baronese izbāza galvu pa vēdlodziņu — viņa to darīja vairākus desmitus reižu dienā, — tūlīt kāds no augšas centās viņai uzliet uz galvas ūdeni.

Teikšu pat, ka starp viņu un virs viņas dzīvojošiem studentiem bija izkopies zināma veida sports, proti: viņa, paraudzījusies pa vēdlodziņu, centās pēc iespējas ātrāk ieraut galvu atpakaļ, bet studenti centās apliet viņu pēc iespējas biežāk un vairāk.

Pa vakariem šie jaunie cilvēki, virs kuriem neviens nedzīvoja un nevarēja apliet viņus ar ūdeni, vakaros viņi saaicināja pie sevis veļas mazgātājas un kalpones no visas mājas. Tad no baroneses dzīvokļa tūlīt atskanēja histēriski kliedzieni un raudāšana.

Otrkārt, mani novērojumi attiecās uz Maruševiču, kas dzīvoja gandrīz vis ā vis ar pani Stavsku. Šis cilvēks piekopa ļoti īpatnēju dzīves veidu, kas izcēlās ar sevišķu regularitāti. Viņš regulāri nemaksā īres naudu. Regulāri, ik pēc pāris nedēļām no viņa dzīvokļa iznesa daudz grabažu: kaut kādas statujas, spoguļus, paklājus, pulksteņus… Bet, un tas ir vēl interesantāk, tikpat regulāri viņam dzīvoklī atkal sanesa jaunus špoguļus, jaunus paklājus, jaunus pulksteņus un statujas . . .

Pēc katras tādas mantu iznešanas Maruševičs vairākas nākamās ^dienas parādījās kādā no saviem logiem. Tur viņš skuvās, sukājās, pomādēja ūsas, pat ģērbās, mezdams ļoti divdomīgus skatienus Stavskas logos. Bet kā tik viņa dzīvoklis atkal piepildījās ar komforta un pārticības priekšmetiem, tā Maruševičs uz vairākām dienām aizklāja savus logus ar štorām.

Tad pie viņa — pavisam neticami — ugunis deg caurām dienām un naktīm, bet dzīvoklī dzirdamas daudzu vīriešu un reizēm arī sieviešu balsis …

Bet kāda man daļa gar citu dzīvi!

Kādu dienu, tas bija novembra sākumā, Stahs man saka:

—    Tu, kā liekas, ej pie panes Stavskas?

Man pat karsti kļuva.

—    Atvaino, —es iesaucos, — kā lai to saprotu?

—    Pavisam vienkārši, — viņš atteica. — Tu droši vien neej pie viņas caur logu, bet tikai pa durvīm. Protams, ej, kā tev patīk, bet tikai pie pirmās iespējas paziņo šīm dāmām, ka es saņēmu vēstuli no Parīzes …

—    Par Ludviku Stavski? — jautāju.

—    Jā.

—    Atraduši viņu beidzot?

—Vēl ne, bet uz pēdām jau ir un, cerams, drīzumā atrisinās jautājumu par viņa atrašanās vietu.

—   Var būt, ka, nabags, nomiris! — es iesaucos, apskaudams Vokuļski. — Es tevi lūdzu, Stah, — drusku nomierinājies turpināju, — izdari man prieku, apciemo tās dāmas un pats paziņo viņām šo jaunumu …

—   Vai tad es kāds kapracis, vai, ka man jāsagādā cilvēkiem tāda veida prieki? — Vokuļskis sašuta.

Taču, kad es viņam sāku aprakstīt, cik cildenas ir tās sievietes, kā viņas jautā, vai pans Vokuļskis kādreiz viņas neapciemošot … un kad piedevām vēl ieminējos, ka būtu vērts kaut ar vienu aci palūkoties uz savu namu, Stahs sāka piekāpties.

—    Man tas nams bijis nebijis, — viņš paraustīja plecus, — kuru katru dienu pārdošu …

Beigu beigās viņš tomēr ļāvās pierunāties un ap pulksten vieniem pēc pusdienas mēs aizbraucām. No pagalma jau redzēju, ka štoras Maruševiča dzīvoklī bija rūpīgi aizvilktas. Redzams, viņam atkal ir jauna mēbeļu garnitūra.

Stahs nevērīgi pameta skatienu uz logiem un bez kādas intereses klausījās manā ziņojumā par izdarītajiem labiekārtojumiem. Vārtu telpā ielikām jaunu dēļu segumu, salabojām jumtus,

nokrāsojām sienas, trepes tagad mazgā ik nedēļu. Vārdu sakot, mēs no šis nolaistās mājas iztaisījām tīri solīdu namu. Viss, ieskaitot arī pagalmu un ūdensvadus, bija vislabākajā kārtībā, it viss — izņemot īres maksas.

—    Bet sīkākas ziņas par īres ienākumiem varēs sniegt tavs pārvaldnieks pans Virskis, es tūlīt aizsūtīšu sētnieku pēc viņa …

—    Liec mani mierā ar īrēm un pārvaldnieku, — Stahs norūca. — Ejam pie panes Stavskas un atgriežamies veikalā.

Uzkāpām kreisās puses flīģeļa otrajā stāvā; tur bija jūtama vārītu puķu kāpostu smarža. Stahs saviebās, bet es pieklauvēju pie virtuves durvīm.

—    Vai panes mājās? — jautāju resnajai virējai.

—   Kātad lai nebūtu, kad jūs esat atnācis? — viņa atteica, piemiegdama aci.

—    Redzi, kā mūs uzņem! … — pačukstēju Staham vāciski.

Viņš pamāja ar galvu un izstiepa lūpas.

Mazajā viesistabā Stavskas māte, kā parasti, adīja zeķi; ieraudzījusi mūs, viņa mazliet pacēlās no krēsla un izbrīnījusies lūkojās uz Vokuļski.

No blakus istabas galvu pabāza Ilelēnīte.

—    Māmiņ! — viņa čukstēja tik skaļi, ka droši vien varēja dzirdēt pagalmā. — Atnācis pans Zeckis un vēl viens pans.

Šai brīdī istabā ienāca Stavska.

Es griezos pie abām dāmām:

—    Mūsu saimnieks — pans Vokuļskis, ieradās izteikt jums savu cieņu un pavēstīt jaunumus .. .

—   Par Ludviku, vai… — Misevičova iesaucās. — Vai dzīvs? …

Stavska nobālēja, bet pēc tam tikpat ātri pietvīka. Šai brīdī

viņa bija tik daiļa, ka pat Vokuļskis noraudzījās viņā, ja ne aizgrābts, tad vismaz vēlīgs. Esmu pārliecināts, ka viņš uz vietas iemīlētos viņā, ja nebūtu šīs pretīgās kāpostu smakas, kas nāca no virtuves.

Apsēdāmies. Stahs jautāja dāmām, vai viņas ir apmierinātas ar dzīvokli, bet pēc tam pastāstīja viņām, ka pirms diviem gadiem Ludviks Stavskis bijis Ņujorkā, bet pēc tam zem sveša vārda pārcēlies uz Londonu. Viņš piesardzīgi ieminējās, ka tai laikā Stavskis bijis slims un ka pēc dažām nedēļām viņš cer dabūt^par to pavisam noteiktas ziņas.

101

Klausīdamās Misevičova vairākkārt ņēma palīgā mutautiņu .:.

Stavska turējās stingrāk, tikai pār vaigiem noritēja vairākas asaras. Lai apslēptu satraukumu, viņa smaidīdama griezās pie meitiņas un klusi sacīja:

—   Helēnlt, pasaki paldies panam, ka viņš atnesis mums ziņas par tēti.

Acis atkal iemirdzējās asaras, taču viņa savaldījās.

Pa to laiku Ilelēnīte pakniksēja Vokuļskim, pēc tam, vērīgi palūkojusies viņā plaši ieplestām actiņām, pēkšņi apskāva ap kaklu un noskūpstīja taisni uz lūpām.

Es tik drīz neaizmirsīšu, kā pārvērtās Staha seja no šī negaidītā glāsta! Jo, cik man zināms, Stahu vēl ne reizi dzīvē nebija skūpstījis neviens bērns, tāpēc pirmajā mirklī, viņš aiz pārsteiguma atvirzījās, tad apņēma Helēnīti ap pleciņiem, aizkustināts palūkojās viņā un noskūpstīja uz galviņas .. Es biju gatavs apzvērēt, ka viņš piecelsies no krēsla un teiks Stavskai:

«Atļaujiet, pane, man būt tēva vietā šim mīļajam bērnam …»

Bet… Stahs to nepateica; viņš tikai nolaida galvu un iegrima savā parastajā domlgumā. Es atdotu pusi no savas gada algas, lai uzzinātu, par ko viņš toreiz domāja. Varbūt par Izabellu? … Ek, atkal mans vecums vainīgs … Kas nu Lencka? Kur nu viņai sacensties ar Stavsku!

Brīdi klusējis, Vokuļskis jautāja:

—    Vai jūs esat apmierinātas ar saviem kaimiņiem? .. .

—    Kā ar kuru, — atbildēja pane Misevičova.

—    Protams, ļoti apmierinātas, — Stavska iebilda. Viņa palūkojās uz Vokuļski un pietvīka.

—   Vai tad pane Kšešovska arī ir patīkama kaimiņiene? — Stahs jautāja.

—   O pan!… — iesaucās Misevičova un brīdinoši pacēla pirkstu.

—   Tā ir nelaimīga sieviete, — Stavska pārtrauca māti. — Viņa zaudējusi meitu …

Runādama viņa virpināja pirkstos mutautiņa malu un caur savām brīnišķīgajām skropstām pūlējās skatīties … tikai ne uz mani. Bet plaksti, acīm redzot, bija smagāki par svinu, tāpēc viņa tikai aizvien vairāk sarka un kļuva aizvien nopietnāka, it kā no mums kāds būtu viņu apvainojis.

—    lln kāds cilvēks ir pans Maruševičs? — Vokuļskis turpināja tālāk, nemaz, kā liekas, nedomādams par abām dāmām.

—    Vējgrābslis, padauza … — sparīgi atbildēja Misevičova.

—    Kādēļ, māmiņ, viņš tikai oriģināls! … — meita viņu pārlaboja. Šai mirklī viņai acis bija tik lielas un zīlītes tik melnas, kādas vēl nekad nebiju redzējis.

—    Bet studenti gan laikam briesmīgi nevaldāmi, — teica Stahs, skatīdamies uz klavierēm.

—    Parasti jaunieši, — Misevičova atbildēja un skaļi nošņauca degunu.

—    Redzi, Helēnīt, tev atkal atsējusies lente, — Stavska noliecās pie meitiņas, varbūt, lai slēptu apmulsumu, kam par iemeslu bija studentu trakulīgās dzīves pieminēšana.

Vokuļskis ar savu sarunu sāka mani nogurdināt. Tiešām, jābūt vai nu pusjukušam vai slikti audzinātam cilvēkam, lai tādu daiļu sievieti izprašņātu par kaimiņiem! Es neklausījos vairs viņā un bez noteikta nolūka pievērsos pagalmam.

Un, lūk, ko es tur ieraudzīju … Kādā no Maruševiča logiem atliecās štoras maliņa un varēja redzēt, ka pa spraugu kāds skatās uz šejieni.

«Godātais mūs izspiego!» es nodomāju. Pacēlu acis uz ielas ēkas trešo stāvu … Tavu joku! … Baroneses gala istabā abi vēdlodziņi vaļā, bet istabā . . . viņa pati ar teātra binokli vēro Stavskas dzīvokli.

«Kā dievs kungs nesoda šito raganu!» nodomāju, pārliecināts, ka no šīs vērošanas kādreiz izcelsies jandāliņš.

Nebiju velti lūdzis. Dieva sods jau karājās virs intrigantes galvas siļķes izskatā, kas bija izlīdusi pa ceturtā stāva vēdlodziņu. Siļķi turēja kāda noslēpumaina roka zilā piedurknē ar sudraba uzšuvēm, bet virs rokas laiku pa laikam izliecās kāda vārga, ļauni smaidoša seja.

Nebija nemaz vajadzīga mana tālredzība, lai uzminētu, ka tas ir viens no īres nemaksātājiem studentiem, kurš tikai gaida vēdlodziņā parādāmies baroneses galvu, lai ielaistu pa to ar siļķi.

Bet baronese bija piesardzīga, un vārgais "studentiņš nīka garlaicībā. Viņš ļoti uzmanīgi pārlika siļķi no vienas rokas otrā un droši vien laika īsināšanai taisīja visādas nepieklājīgas grimases farīzes veļas mazgātavas meičām.

11»

163

Tieši tai brīdī, kad nodomāju, ka no studenta sagatavotā aten

tāta ar siļķi pret baronesi nekas neiznāks, Stahs piecēlās no krēsla un sāka atsveicināties no dāmām.

—    Jūs jau tik ātri aizejat! — klusu sacīja Stavska un šai mirklī ārkārtīgi samulsa.

, — Esiet tik laipni un pie mums biežāk … — pievienojās Misevičova.

Taču tas tūļa Stahs pat neiedomājās palūgt atļauju ierasties pie viņām ik dienas vai vismaz lai viņas pieņem to pansijā, es viņa vietā katrā ziņā būtu to teicis, nē, tas … tas ērms tikai noprasīja, vai viņām neesot vajadzīgs kāds remonts dzīvoklī.. .

—    Ak, visu, kas mums bija vajadzīgs, jau nokārtoja cienījamais pans Zeckis, — atbildēja Misevičova, griezdamās pie manis ar mīļu smaidu. Atklāti sakot, man ne visai patīk, ka dāmas zināmā vecumā tā smaida.

Virtuvē Stahs uz mirkli apstājās, un, redzams, viņu kaitināja kāpostu smaka, jo viņš teica man:

—    Te vajadzētu ierīkot kādu ventilatoru, vai…

Uz trepēm es vairs nevarēju savaldīties un sirdīgi sacīju:

—    Būtu tu te biežāk, pats zinātu, kādas labiekārtošanas jāizdara šai mājā. Bet tu jau neliecies ne zinis ne par māju, ne pat par tik daiļu sievieti!

Vokuļskis apstājās un, skatīdamies uz ūdensvada cauruli, nomurmināja:

—    Ha . . ja es būtu iepazinis viņu agrāk, varbūt pat apprecētu.

To dzirdot, man kļuva tā savādi: biju apmierināts, un tai pašā laikā man it kā iedūra kāds sirdī.

•—Ak tagad vispār pat neprecēsies? — es ievaicājos.

—    Kas zina? … Varbūt arī apprecēšos … Tikai ne ar viņu.

To dzirdot, man kļuva vēl savādāk; man bija žēl, ka Stavska

nedabūs par vīru Stahu, un reizē, it kā būtu novēlies slogs no krūtīm.

Tiklīdz izgājām pagalmā, redzu, baronese izliecas pa savu vēdlodziņu un sauc, redzams, mums:

—    Kungi! . .. Lūdzu! . ..

Tad piepeši sirdi plosošā balsī iekliedzas: «Ak, nihilisti!» — un atraujas atpakaļ.

Šai brīdi dažus soļus no mums pagalmā nokrita siļķe, kurai sētnieks metās tik zvērīgi virsū, ka pat mani nepamanīja.

—    Vai tu neieiesi pie baroneses? — jautāju Staham. — Šķiet, viņai pie tevis darīšanas.

—    Lai viņa liek mani mierā! — Stahs atmeta ar roku.

Uz ielas viņš uzsauca ormanim un, nepārmainīdami ceļā ne vārda, mēs atgriezāmies veikalā. Bet es esmu pārliecināts, ka viņš domāja par Stavsku un ja nebūtu šo sasodīto puķu kāpostu …

Man bija tik nelāgi, tik smagi ap sirdi, ka pēc veikala slēgšanas aizgāju iedzert alu. Satiku tur padomnieku Vengroviču, kas vēl arvien melš to ļaunāko par Vokuļski, bet viņam ļoti prātīgi uzskati politikā … tā mēs ar viņu nostrīdējamies līdz pusnaktij. Vengrovičam taisnība: pēc avīzēm tiešām redzams, ka Eiropā kaut kas gatavojas. Kas zin, vai pēc Jaungada mazais Napoleons — viņu dēvē par Lulu.gan viņš jums parādīs lu-lu! — nepārcelsies no Anglijas uz Franciju… Prezidents Maķmahons stāv par viņu, kņazs Brolji par viņu, tautas vairākums arī par viņu . . . Varētu pat saderēt, ka viņš kļūs par imperatoru Napoleonu IV, bet uz pavasara pusi sāks danci ar vāciešiem. Tagad vācieši netiks līdz Parīzei; divreiz tas pats numurs neies cauri!

Un tad … Ko tad es gribēju teikt? … Aha!

Trešā vai ceturtā dienā pēc mūsu vizītes pie Stavskas Stahs ierodas veikalā un pasniedz man vēstuli, kas adresēta viņam.

—    Izlasi nu, — viņš saka un smejas.

Es ari atloku un lasu:

«Pan Vokuļski! Atvainojiet, ka nesaucu jūs par cienījamu, bet grūti tā godināt cilvēku, no kura jau visi novērsušies ar pretīgumu. Nožēlojamais cilvēk! Vēl jūs neesat paguvis reabilitēties par agrākajām zemiskajām izdarībām, bet jau apkaunojat sevi ar jaunām. Šodien visa pilsēta ne par ko citu nerunā kā vienīgi par jūsu apciemojumu pie tādas palaidnīgas sievietes kā Stavska. Nepietiek ar to, ka jums ir tikšanās ar viņu pilsētā, ka zogaties pie viņas pa naktīm — tas vismaz pierādīja, ka jūs vēl nebijāt pavisam pazaudējis kaunu, — bet tagad apmeklējat viņu gaišā dienas laikā visu acu priekšā — gan kalpotāju, gan jauniešu, gan šīs negodā kritušās mājas godīgo īrnieku acu priekšā.

Bet nedomājiet, nelaimīgais, ka tikai jūs viens ar viņu lakstojamies. Jums šai lietā palīdz arī jūsu pārvaldnieks, tas nelga Virskis, un tas izvirtībā nosirmojušais jūsu pilnvarotais Žeckis.

Jāpiebilst, ka Zeckis ne tikai paved jūsu mīļāko, bet vēl zog ienākumus no mājas: viņš samazināja īri vairākiem īrniekiem, bet galvenokārt Stavskai. Sakarā ar to jūsu māja zaudējusi jebkuru vērtību un pats jūs stāvat bezdibeņa malā, un patiešām nenovērtējamu pakalpojumu jums izdarītu tas cēlsirdīgais labvēlis, kas būtu ar mienu nopirkt veco graustu tā, lai jūs daudz nezaudētu.

Ja tiešām atrastos tāds labvēlis, pasteidzieties atbrīvoties no šīs nastas, ar pateicību pieņemiet tik, cik dod, un bēdziet uz ārzemēm, pirms cilvēces taisnīgā tiesa jūs nav iekalusi važās un

iemetusi pagrabā. Skaties, kamēr nav par vēlu! … Sargies!_______________

Un uzklausi sava labvēļa padomus.»

—    Attapīga sieviete, ko? … — sacīja Vokuļskis, kad pamanīja, ka esmu beidzis lasīt.

—    Kaut viņu nelabais parāvis! — es iesaucos, saprazdams, ka viņš runā par vēstules autori. — Es, pēc viņas vārdiem, esot nosirmojis aiz izvirtības!… Es apzogot… Es lakstojoties!… Sasodītā ragana!

—    Nu, nu, rimsties, redzu jau nākam viņas advokātu.

Patiešām šai mirklī veikalā ienāca cilvēciņš novalkātā kažokā,

izbalējušā cilindrā un milzīgās galošās. Viņš ienāca, apskatījās visapkārt kā slepenpolicists, pavaicāja Kleinam, kad būšot Vokuļskis, un tad, izlikdamies, ka tikai tagad pamanījis mūs, pienāca Staham klāt un gandrīz čukstus teica:

—   Pan Vokuļski, tā ir, ko?… Vai es varētu izlūgties īsu apspriedi ar jums zem četrām acīm?

Stahs pamirkšķināja man, un mēs trijatā devāmies uz manu dzīvokli. Viesis atģērbās, un es ievēroju, ka viņa bikses ir vēl vairāk nonēsātas nekā kažoks, bet bārda plānāka par kažoka apkakli.

—   Atļaujiet stādīties priekšā, — viņš teica, Vokuļskim pastiepdams labo, bet man kreiso roku. — Advokāts …

Viņš nosauca savu uzvārdu un tā arī palika stāvam ar izstieptām rokām. Dīvaini sagadījās, ka ne Stahs, ne es nejūtām vēlēšanos paspiest tās.

Viņš to saprata, bet neapjuka. Tieši otrādi, ar visapmierinātāko sejas izteiksmi viņš saberzēja rokas un smiedamies sacīja:

—   Jūs pat nejautājat, kādas darīšanas mani atvedušas pie jums?

—    Mēs noprotam, ka jūs pats mums to pateiksiet, — atteica Stahs.

—    Tā ir!… — viesis iesaucās. — Runāšu īsi. Ir te kāds bagāts, bet ārkārtīgi skops lietuvietis — lietuvieši ir ļoti skopi! — kas lūdza mani, lai es viņam iesaku pirkšanai kādu namu. Man padomā ir kādi piecpadsmit, bet aiz cienības pret jums, pan Vokuļski, jo man ir zināmi jūsu nopelni dzimtenes labā, es ieteicu viņam jūsu namu, agrāko Lencku namu, un pēc-divu nedēļu ilgām pūlēm man izdevās panākt to, ka viņš ir ar mieru dot… Uzminiet, kungi, Cik?… Astoņdesmit tūkstošus rubļu!… Ko? Elegants darījums. Vai nav tā? …

Stahs kļuva sarkans aiz dusmām, un vienu brīdi man likās, ka viņš izmetīs viesi pa durvīm. Tomēr Stahs savaldījās un atbildēja man labi pazīstamajā skarbajā un nepatīkamajā tonī:

—    Es šo lietuvieti pazīstu, viņu sauc baronese Kšešovska …

—    Ko-o? … — advokāts izbrīnījās.

—    Tas skopais lietuvietis par manu māju dod nevis astoņdesmit, bet deviņdesmit tūkstošus, taču jūs man piedāvājat zemāku cenu, lai pats vairāk nopelnītu …

—    He-he-he! — advokāts smējās. — Kurš gan rīkotos citādi, godājamais pan Vokuļski?

—    Tad pasakiet savam lietuvietim, — Stahs viņu pārtrauca,

—    ka namu es pārdošu, bet tikai par simt tūkstošiem rubļu. Un tikai līdz Jaunajam gadam. Pēc Jaunā gada cenu paaugstināšu.

—    Bet tas ir necilvēcīgi, ko jūs sakāt! … — viesis aizsvilās.

—    Jūs gribat no šīs nelaimīgās sievietes izplēst pēdējo grasi… Padomājiet tikai, ko par to sacīs cilvēki! . . .

—    Man ļoti maz rūp, ko sacīs cilvēki, — atbildēja Stahs.

—    Bet, ja kāds iedomāsies lasīt man morāli, kā jūs, es tam parādīšu durvis. Redziet, durvis atrodas tur, pan advokāt!

—    Dodu deviņdesmit divus tūkstošus, ne grasi vairāk, — teica advokāts.

—    Uzvelciet kažoku, citādi saaukstēsieties pagalmā . ..

—    Deviņdesmit pieci… — advokāts izmeta un žigli sāka ģērbties.

—    Palieciet sveiki… — teica Vokuļskis un atvēra durvis. AtK'okāts zemu paklanījās un izgāja; viņpus sliekšņa viņš

piebilda saldā balsī:

—   Tātad es jūs apciemošu pēc pāris dienām. Varbūt godājamais pans tad būs labākā noskaņojumā …

Stahs aizcirta durvis viņam deguna priekšā.

Pēc pretīgā advokāta vizītes es zināju, kas sagaidāms. Baronese noteikti nopirks Staha namu, bet iepriekš izmēģinās visus līdzekļus, lai kaut cik nokaulētu. Es zinu šos līdzekļus! Viens no tiem bija anonīmā vēstule, kur viņa nomelno pani Stavsku, bet par mani apgalvo, ka es no izvirtības esot palicis sirms.

Bet, tikko viņa nopirks māju, vispirms izdzīs studentus un katrā ziņā arī nabaga Helēnu. Labi vēl, ja ar to aprobežotos viņas naids!…

Tagad es auļiem varu stāstīt visu, kas notika tālāk.

Tātad pēc tā advokāta apmeklējuma mani pārņēma ļaunas priekšnojautas. Nolēmu vēl tai pašā dienā apciemot Stavsku un nobrīdināt viņu, lai piesargās no baroneses. Bet pats galvenais — lai pēc iespējas retāk sēdētu pie loga.

Jāteic, ka šīm dāmām, blakus daudzām patiešām izcilām īpašībām piemīt kāds liktenīgs ieradums: viņas pastāvīgi sēž pie loga. Gan Misevičova, gan Stavska, Helēnīte, un pat virēja Marianna. Un nepietiek ar to vien, ka viņas sēž cauru dienu, pat vakaros pie lampas un vēl štoras nenolaiž, laikam to dara tikai īsi pirms gulētiešanas. Tāpēc viss, kas notiek viņu dzīvoklī, redzams kā uz delnas.

Krietniem kaimiņiem tāda laika pavadīšana būtu vislabākais pierādījums viņu kārtīgumam: viņas cauru dienu var rādīties visiem, viņām nav ko slēpt. Bet, kad es atcerējos, ka šīs sievietes pastāvīgi izspiego Maruševičs un baronese un kad es vēl iedomājos, ka baronese neieredz Stavsku, mani pārņēma visdrūmākie paredzējumi.

Tai pašā vakarā es gribēju steigties pie savām cēlsirdīgajām paziņām un, zvērot pie visiem svētajiem, lūgt, lai viņas tik bieži nesēž pie logiem un neļauj baronesei sevi novērot. Bet taisni pusdeviņos man iegribējās dzert un es aizgāju nevis pie dāmām, bet iebaudīt kausu alus.

Padomnieks Vengrovičs un tirdzniecības aģents Šprots bija jau priekšā. Viņi tieši runāja kaut ko par māju, kas Vspuļnas ielā sagāzās, kad Vengrovičs pēkšņi pieskandina manam kausam un saka:

—    Neviena vien māja vēl sagrūs pirms Jaunā gada!

Bet Sprots man pamirkšķina ar aci.

Man tā viņa mirkšķināšana nemaz ar nepatika, jo nav manā paradumā samirkšķināties ar kuru katru, tāpēc es arī viņam prasu:

—    Atļaujiet jautāt, — ko nozīmē šī jūsu pantomīmika?

Bet viņš tikai muļķīgi iesmejas un saka:

-—• Jums jau labāk zināms, ko tas nozīmē. Vokuļskis pārdod veikalu, lūk, ko!

Jēzus Kristus! … Pats brīnos, kā es viņam neiegāzu ar kausu pa pieri. Par laimi es savaldīju pirmo satraukumu, izdzēru divus kausus vienu pēc otra un prasu viņam mierīgi, it kā nekas:

—   Kādēļ tad Vokuļskim jāpārdod veikals, un kam viņš to pārdos?

—    Kam? … — iejaucās Vengrovičs. — Vai tad Varšavā trūkst ebreju, vai? Sametīsies kopā pa trim vai pa desmit un piesmirdinās mums Krakovas priekšpilsētu, pateicoties žēlīgā pana Vokuļska laipnībai, kam pieder personīga ekipāža un kurš vasarā brauc atpūsties pie aristokrātiem. Mans dievs! … Es vēl atceros, kā šis nabaga puišelis man pasniedza bifšteku pie Hopfera … Tagad viņam cits nekas nav ko darīt kā braukt uz karalauku un revidēt turkiem kabatas.

—    Bet kādēļ viņam būtu jāpārdod veikals? — es prasu, kniebdams sev stilbā, lai negāztos virsū tam ērmam.

—    Labi dara, ka pārdod! — Vengrovičs atsaka, iztukšodams jau nezin kuro kausu pēc skaita. — Ko viņš te darīs starp tirgotājiem, tāds lielkungs, tāds … diplomāts, tāds … novators, kas tik vien zina kā ievest jaunas preces? …

—    Man gan liekas, te cits iemesls, — Sprots iejaucās.

—    Vokuļskis cenšas pēc panas Lenckas un, kaut sākumā dabūja kurvīti, tagad atkal bieži brauc uz turieni, tātad laikam ir izredzes.. . Bet, tā kā pie galantērijas tirgotāja pana Lencka neietu, kaut arī viņš ir diplomāts un novators, tad …

Man gar acīm sāka lidot ugunīgi riņķi. Es uzsitu ar kausu pa galdu un uzkliedzu:

—    Jūs melojat, pan Sprot, viss ir skaidri meli!… Te mana adrese! — es pasviedu viņam uz galda savu vizītkarti.

—j Kāpēc jūs man dodat savu adresi? — Sprots atcirta.

—  Vai aizsūtīt jums partiju vadmalas, ko? . . .

—    Es prasu gandarījumu! — kliedzu un visu laiku dauzīju ar kausu pa galdu.

—     Ene-bene! — saka Sprots un groza pirkstu gaisā. — Jums viegli prasīt gandarījumu, kā ne — ungāru virsnieks! Jums nosist cilvēku vai divus vai atļaut sevi sakapāt gabalos — tikpat kā sviestmaizi apēst… Bet es, pan, esmu tirdzniecības aģents, man ir sieva, bērni un kārtojamas steidzīgas darīšanas . ..

—    Es jūs piespiedīšu duelēties!

—    Kā tā — piespiedīšu? … Ar konvoju mani vedīsiet, vai? … Pamēģinātu jūs man kaut ko līdzīgu pateikt skaidrā prātā, aizietu es uz iecirkni, tur gan jums parādītu dueli! . . .

—    Jūs esat bezgodis! — es uzkliedzu.

Tagad viņš sāka dauzīt pa galdu.

—     Kas ir bezgodis? … Kam jūs to sakāt? … Vai es varbūt vekseļus nemaksāju vai pārdodu sliktu preci, vai varbūt esmu bankrotējis? … Tiesā redzēsim, kas ir bezgodis un kas nav!…

—    Rimstieties! — padomnieks Vengrovičs centās mūs nomierināt. — Senāk divkaujas bija modē, bet tagad vairs ne … Sadodieties rokās …

Es piecēlos no alus aplietā galda, samaksāju pie bufetes un izgāju. Savu kāju vairs nesperšu šai nožēlojamā caurumā…

Protams, ka pēc tāda uztraukuma nevarēju vairs iet pie Stavskas. Sākumā pat baidījos, ka visu nakti nevarēšu gulēt. Bet kaut kā tomēr aizmigu. Un, kad nākamajā dienā Stahs atnāca uz veikalu, jautāju viņam:

—    Vai tu zini, ko runā? … Ka tu veikalu pārdodot. ..

—    Un ja arī pārdotu, kas tur būtu ļauns? …

Tiešām! Kas tur ļauns? … Kā man tik vienkārša doma neienāca prātā?

— Bet redzi … — es klusi teicu, — runā vēl, ka tu precēšoties ar panu Lencku . . .

—    Un ja arī tā . .. Kas tur sevišķs? — viņš atteica.

Atkal taisnība! Vai viņam nav brīv precēties, ar ko grib, kaut vai ar pani Stavsku? … Kā es to neaptvēru uzreiz un pilnīgi bez vajadzības iztaisīju skandālu tam nabaga Šprotam!

Protams, ka man tai vakarā bija jāiet uz krodziņu — ne jau lai dzertu, bet lai salabtu ar nepelnīti apvainoto Šprotu, un es atkal nevareju but pie Stavskas un brīdināt viņu, lai nesež pie loga.

Ta, ne bez sirdēstiem, es uzzināju, ka tirgotajos pret Vokuļski pieaug naids, ka veikals tiks pārdots un ka Stahs precēsies ar Lencku. Es saku «precēsies» tāpēc, ka viņš, ja nebūtu šai lietā tik drošs, tad neizteiktos tik noteikti pat sarunā ar mani.

Tagad es pilnīgi droši zinu, pēc kā viņš ilgojās, būdams Bulgārijā, kāpēc zobiem un nagiem cīnījās par bagātību … Ak, viss dieva ziņā! …

Nu redziet, kā es atkāpos no temata … Bet tagad gan es godīgi nodarbošos ar Stavskas likstām un izstāstīšu visu zibenīgā ātrumā.

ASTOTĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

Kādu vakaru tūlīt pēc pulksten astoņiem es devos pie savām dāmām. Stavska, kā parasti, gala istabā nodarbojās ar meitenēm, bet Misevičova ar Helēnīti … atkal, kā parasti, sēdēja pie loga. Nesaprotu, ko abas varēja saskatīt naktī, bet, ka visi redzēja viņas, tas ir droši. Esmu gatavs apzvērēt, ka baronese sēdēja kādā no saviem neapgaismotajiem logiem un ar binokli sekoja notikumiem otrajā stāvā, jo štora, kā vienmēr, nebija nolaista.

Nostājos aiz priekškariem, lai tā neliete neredzētu vismaz mani, un taisni acīs saku Misevičovai:

—   Tikai neņemiet ļaunā, cienītā … kādēļ jūs pastāvīgi sēdat pie loga? … Tas nav labi …

—    Es no caurvēja nebaidos, — cienījamā dāma atbildēja,

—    bet sēdēt pie loga man ļoti patīk. Iedomājieties tik, ko mūsu Helēnīte atklājusi! Reizēm logi apgaismoti tādā kārtībā, ka izveido it kā burtu … Ilelēnīt! — viņa griezās pie mazmeitas,

—   palūkojies, vai tur nav kāds burtiņš? …

—    Ir, vecmāmuļ, un pat divi. Ir H un ir T.

Kā tad! — vecenīte apstiprināja. — Ir H un ir T. Paskatieties taču, pan …

Es paskatījos. Tiešām, iepretim mums bija apgaismoti divi logi ceturtajā stāvā, trīs — trešajā un divi otrajā tā, ka izveidoja burtu

□ □

n □ □ □ □

Bet pagalma pēdējā flīģeļa pieci apgaismotie ceturtā stāva logi un pa vienam trešajā, otrajā un pirmajā stāvā izveidoja burtu

□ □ □ □ □ □ □ □

—    Ar šiem logiem, — vecmāmiņa turpināja, — kaut gan burti no tiem iznāk samērā reti, Helēnītei radās interese par ābeci, un vēl tagad priekiem nav gala, ja no gaišajiem logiem viņai izdodas saskatīt kādu burtu. Tikai tāpēc vien mēs pa vakariem nenolaižam šloras.

Es tikai paraustīju plecus; kā gan meitenītei var aizliegt skatīties pa logu, ja viņai tas sagādā tādu prieku!

—    Kā lai neskatos pa logu, — Misevičova nopūtās, — kad tā ir mūsu vienīgā izprieca. Vai mēs kaut kur izejam? Vai kādu redzam? .. . Kopš tā laika, kad Ludviks aizbrauca, pārtrūka mūsu pazīšanās ar cilvēkiem. Vieniem mēs esam par nabagiem, citiem — šaubīgi …

Viņa noslaucīja acis lakatiņā un turpināja:

—    O, Ludviks slikti darīja aizbraukdams; kaut arī būtu ielikuši viņu cietumā, pierādītu savu nevainību, un mēs atkal būtu kopā. Tagad viņš diezin kur klīst, bet mana meita .. . Jūs sakāt — nevajag skatīties! … Bet viņa, nabadzīte, visu laiku gaida, ausās un skatās, vai Ludviks nenāk, vai vismaz nebūs kāda vēstule no viņa. Vajag tikai kādam ātrākiem soļiem pārskriet pāri pagalmam, viņa jau steidzas pie loga — domā, ka tas ir pastnieks. Mēs, pan Žecki, vēstules saņemam ļoti reti, un, ja kādreiz pastnieks iegriežas pie mums, tad jums vajadzētu redzēt Helēnu!… Nabadzīte, visa pārvēršas, nobāl, trīc…

Es neiedrošinājos muti pavērt, bet vecenīte atpūtusies turpināja.

—    Man pašai arī patīk sēdēt pie loga, sevišķi, ja diena skaista un debesis skaidras, tad prātā nāk mans nelaiķa vīrs, gluži kā dzīvs …

—   Jā, — es klusi teicu, — debesis, kur viņš mīt pašlaik, atgādina jums viņu.

—    Ne jau tas, pan Žecki, — vecīte pārtrauca mani. — Ka viņš ir debesīs, to es zinu; kur citur varētu būt tik miermīlīgs cilvēks? Bet, kad es paskatos uz debesīm un šo mājas sienu, man uzreiz prātā nāk mūsu laimīgā kāzu diena .. . Nelaiķim Klemensam toreiz bija gaišzila fraka un dzeltenas nankina bikses, uz mata tādā pašā krāsā kā mūsu māja …

—    O, pan Zecki, — vecenīte iešņukstējās, — ticiet man, ka tādiem kā mums logs nereti aizvieto i teātri, i koncertu, i paziņas. Uz ko tad citu lai mēs skatītos?

Nespēju aprakstīt, cik man kļuva bēdīgi, kad es to logu dēļ dabūju dzirdēt tādu drāmu… Pēkšņi blakus istabā sacēlās troksnis. Stavskas skolnieces, beigušas stundu, posās uz māju, bet viņu brīnum jaukā skolotāja aplaimoja mani ar savu parādīšanos.

Pie saveicināšanās es pamanīju, ka rokas viņai vēsas, bet dievišķīgajā sejiņā zīmējas nogurums un skumjas. Ieraudzījusi mani, viņa tomēr pasmaidīja. Mīļais eņģelis! Taisni kā uzminējusi, ka viņas gaišais smaids veselu nedēļu apstaro manu drūmo dzīvi.

—   Vai māte jums stāstīja, — viņa ierunājās, — kādu godu mēs šodien piedzīvojām?

—    Ak, pavisam aizmirsu … — Misevičova atsaucās.

Abas meitenes, palocījušas cclīli, izgāja, 'un mēs palikām paši vien, tā teikt — ģimenes lokā.

—Iedomājieties tikai, — Stavska teica, — šodien pie mums vizīti^ ieradās baronese… Pirmajā brīdī es gandrīz vai izbijos, jo izskats viņai, nabadzītei, ne visai patīkams — bāla, ģērbusies vienmēr melnā, un skatiens tāds … Taču viņa atbruņoja mani vienā mirkli ar to, ka, ieraudzījusi Helēnīti, sāka raudāt un nokrita viņas priekšā uz ceļiem, vaimanādama: «Tāda pati bija mana nabaga meitiņa, bet tagad viņas vairs nav! …»

Klausos es viņas vārdos, un salti šermuļi pa muguru skrien. Bet, negribēdams viņu varbūt veltīgi biedēt, neuzdrošinājos klāstīt savas ļaunās nojautas. Es tikai noprasīju:

—    Un ko viņa no jums gribēja?

—    Viņa atnāca mani lūgt, lai es viņai palīdzu savest kārtībā veļu, kleitas, mežģines, vārdu sakot, — visu garderobi. Viņa cer, ka vīrs drīzumā atgriezīsies atpakaļ pie viņas, un tāpēc grib šo to atsvaidzināt, šo to piepirkt. Bet, kā viņa pati izteicās, viņai neesot gaumes, tad nu lūdz mani palīgā un solīja maksāt divus rubļus dienā par trim stundām darba.

—    Un ko jūs uz to atbildējāt?

—    Mans dievs, ko man atlika darīt? … Protams, es pieņēmu ar pateicību. Tiesa, tas ir tikai īslaicīgs darbs, taču nāca īstā brīdi, tieši aizvakar, pali nesaprotu, kāda iemesla dēļ, zaudēju vienu mūzikas stundu, pieci zloti par stundu …

Es nopūtos, noskarzdams, ka stundas zaudēšanai par iemeslu laikam bijusi anonīma vēstule, kuru sacerēšanā Kšešovska uzrādīja lielu veiklību. Bet es nekā nesacīju. Vai tad es varēju ieteikt Stavskai, lai viņa atmet divu rubļu dienas peļņu?

Ak Stah, Stah!… Kāpēc tu nevarētu ar viņu apprecēties? … Bet tev jau galvā ieperinājusies Lencka!… Ka tik tev vēlāk nenākas nožēlot!

No tās reizes, līdzko es atnācu pie savām cēlajām paziņām, tā Stavska man sīki jo sīki izstāstīja visu par savām attiecībām ar baronesi Kšešovsku, pie kuras viņa gāja ik dienas un strādāja, protams, trīs stundu vietā piecas un pat sešas par tiem pašiem diviem rubļiem.

Stavska ir ļoti iecietīga sieviete, un tomēr, kā varēju noprast pēc viņas netiešiem teicieniem, viņu nepatīkami pārsteidza gan baroneses dzīvoklis, gan apkārtējie cilvēki.

Vispirms baronese nemaz neizmanto savu plašo dzīvokli. Salons, buduārs, guļamistaba, ēdamistaba, barona istaba — visur tukšs un pamesls. Mēbeles un lustras pārsegtas ar apvalkiem, no augiem, kas tur kādreiz bijuši, tagad palikuši vienīgi sausi stublāji un puķu podi ar trūdiem zemes vietā; uz dārgajiem sienu klājumiem putekļu kārta. Ed viņa, kā pagadās, reizēm pat vairākas dienas no vietas neņem mutē nekā silta, uz tik lielu dzīvokli algo tikai vienu kalponi, kuru pie tam lamā par netikli un zagli.

Kad Stavska jautāja, vai viņai neesot garlaicīgi dzīvot tik vientuļi, baronese atbildēja:

—    Ko es, nabaga bārene un gandrīz atraitne, lai daru? Ja labais dievs apskaidros mana noziedzīgā vīra prātu, liks viņam nožēlot savu mazisko rīcību un atgriezties pie manis, tad varbūt izmainīsies mana vientuļnieces dzīve. Bet, cik varu spriest pēc saviem sapņiem un nojautām, ko debesis man sūta karsto lūgšanu laikā, vīram kuru katru dienu jāattopas, jo tam, nelaimīgajam apmātajam, vairs nav ne naudas, ne kredīta…

Dzirdēdama to, Stavska pie sevis nolēma, ka barona liktenis pēc atgriešanās nebūs no apskaužamajiem.

Arī personas, kas apmeklēja baronesi, nemodināja Stavskā uzticību. Vizbiežāk tur mēdza ierasties vecigas, nesimpātiskās sievietes, ar kurām baronese priekšistabā pusbalsī sarunājās par savu vīru. Reizēm nāca arī Maruševičs un kāds jurists noplukušā kažokā. Sos kungus baronese lūdza ēdamistabā, bet, runādama ar viņiem, raudāja un lādējās tik skaļi, ka visā mājā bija dzirdams.

Uz biklu Stavskas piezīmi, kāpēc viņa nedzīvo kopā ar radiniekiem, baronese atbildēja:

—    Ar kādiem tad, mana mīļā? Man vairs nav neviena, bet, ja arī būtu, es nepieņemtu pie sevis tik alkatīgus un rupjus cilvēkus. Vīra ģimene mani atstūma, jo neesmu cēlusies no šļahtas, bet tas viņiem nemaz netraucēja izmānīt no manis ap divsimt tūkstošus rubļu. Tik ilgi, kamēr es viņiem aizdevu uz neatdošanu, viņi ar mani rēķinājās; bet, kad es kļuvu atturīga, viņi sarāva ar mani visas attiecības un pierunāja pat manu nelaimīgo vīru, lai viņš uzliek aizliegumu uz manu īpašumu. O, ko tik man nav nācies izciest šo cilvēku dēļ!… — baronese piebilda raudādama.

Vienīgā telpa, stāstīja pane Stavska, kur baronese pavada augas dienas, ir viņas mirušās meitiņas istabiņa. Tam jābūt ļoti skumjam un savādam kaktiņam, jo viss tur palicis tā, kā bijis maz^ nelaiķes dzīves laikā. Tur stāv gultiņa, kurai ik pēc dažām dienām nomaina gultas veļu, skapītis ar drēbēm, ko arī ļoti bieži vēdina un tīra viesistabā, jo pagalmā baronese neļauj iznest šis svētās piemiņas lietas. Ir arī mazs galdiņš ar grāmatām un burtnīcu, kura atvērta tai lapaspusē, kurā nelaimīgais bērns pēdējo reizi ierakstījis: «Šķīstās jaunavas tēls …» Un beidzot plauķts, pilns ar lielām un mazām lellēm, ar to gultiņām un tērpiem.

Tieši tai istabā Stavska labo mežģines un zīda kleitas, bet baronesei to pa pilnam. Vai viņa tanīs vēl kādreiz posīsies, par to Stavska neņemas spriest.

Kādu dienu baronese iejautājās Stavskai, vai viņa pazīstot Vokuļski. Un, kaut gan viņa saņēma atbildi, ka Stavska to pazīst ļoti maz, baronese sacīja:

—    Mana dārgā, jūs man parādīsiet lielu labvēlību, izdarīsiet nenovērtējamu pakalpojumu, ja aizliksiet savu vārdu par mani šim panam vienā ļoti svarīgā lietā. Es gribu nopirkt šo māju un dodu viņam jau deviņdesmit piecus tūkstošus rubļu, bet viņš spītības pēc — tā ir vienīgi spītība, nekas cits — prasa simt tūkstošus. Sis cilvēks grib mani izputināt! . .. Pasakiet, ka viņš mani nogalinās … ka par tādu alkatību izpelnīsies dieva sodu! … — baronese raudādama vaimanāja.

Stavska ļoti apjukusi atbildēja baronesei, ka nekādā gadījumā nevar par to runāt ar Vokuļski.

—    Es viņu nepazīstu… Viņš tikai vienu reizi bija pie mums . . . Un bez tam — vai man pieklājas jaukties tādās lietās?

—    0, jūs varētu ar viņu darīt visu, ko vēlētos, — iebilda baronese. — Bet, ja nu jūs negribat glābt mani no nāves, neko darīt, viss dieva rokā . . . Tad vismaz izpildiet kristīga cilvēka pienākumu un pasakiet tam cilvēkam, ka es turu uz jums labu prātu …

To dzirdēdama, Stavska piecēlās un gribēja aiziet. Bet baronese metās viņai ap kaklu un tā atvainojās, tā lūdzās, lai piedodot viņai, ka žēlsirdīgajai Helēnai asaras saskrēja acīs un viņa palika.

Kad Stavska visu to bija izstāstījusi, viņa iejautājās, bet viņas balsī bija dzirdams it kā lūgums:

—    Iznāk, ka pans Vokuļskis negrib pārdot šo māju?

—   Tieši otrādi, — es pikti atbildēju, — viņš pārdos māju, pārdos bodi. .. Visu pārdos …

Spilgts sārtums pārklāja Stavskas vaigus; viņa pagrieza savu krēslu ar atzveltni pret lampu un klusā balsi vaicāja:

—    Kāpēc? …

—    Vai es zinu! — teicu, izjuzdams to cietsirdīgo prieku, kādu mums sagādā tuvu cilvēku sāpināšana. — Vai es zinu!… Runā, ka viņš būšot precēties …

—   Jā, jā, — iejaucās Misevičova … — Runā par panu Lencku.

—    Vai tas taisnība? — Stavska izdvesa. Pēkšņi viņa piespieda roku pie krūtīm, it kā būtu pietrūcis elpas, un izgāja blakus istabā.

«Interesanti!» es nodomāju. «Redzējusi viņu tikai reizi un jau ģībst…»

—    Nesaprotu, kāda jēga viņam precēties, — es griezos pie Misevičovas. — Viņam jau laikam nemaz nav piekrišanas pie sievietēm.

—    Ak, ko jūs runājat, pan Žecki! — vecenīte sarosījās. — Viņam neesot piekrišanas pie sievietēm?

—    Nu, nav jau nekāds skaistais …

—    Viņš? … Bet viņš taču ir īsts skaistulis! … Kāds augums, cik dižciltīga seja, bet kas par acīm! … Jums laikam nav izpratnes tādā ziņā, pan Zecki. Bet es jums atklāti teikšu — manos gados to var — ne mazums glītu vīriešu esmu redzējusi savā mūžā, Ludviks arī bija ļoti iznesīgs, bet tādu kā Vokuļskis redzu pirmo reiz. Viņš starp tūkstošiem saskatāms . ..

Es pie sevis pabrīnījos par šiem slavinājumiem. Lai gan zinu, ka Stahs ir ļoti iznesīgs, bet ka tik . .. Hm, neesmu jau sieviete!

Kad ap desmitiem vakarā atvadījos no dāmām, Stavska bija stipri pārvērtusies un noskumusi, žēlojās par galvas sāpēm. Ir gan tas Stahs ēzelis! Tāda sieviete viņa dēļ gandrīz vai prātu zaudē no pirmā acu uzmetiena, bet viņš, trakais, dzenas pēc Lenckas. Nu, vai šai pasaulē ir kāda kārtība?

Ja es būtu bijis dievs . . . Bet ko tur veltīgi minēt…

Ļaudis kaut ko runā par Varšavas kanalizāciju. Bija pie mums atnācis pat kņazs un uzlūdza Stāhu uz apspriedi. Beidzis runāt par kanalizāciju, kņazs ierunājās par namu. Es biju klāt un visu labi atceros.

—    Vai taisnība, atvainojiet, ka pieskaros tādām lielām, vai taisnība, pan Vokuļski, ka jūs par savu māju no baroneses Ksešovskas gribat saņemt simt divdesmit tūkstošus? …

—    Nav taisnība, — Stahs atbildēja. — Gribu simt tūkstošus un no tā neatkāpšos.

—    Baronese ir savādniece, histēriķe, tomēr… nelaimīga sieviete, — teica kņazs. — Viņa grib nopirkt šo māju, pirmkārt, tāpēc, ka tanī nomirusi viņas mīļotā meitiņa, bet, otrkārt, tāpēc, lai paglābtu atlikušo kapitālu no sava vīra, kurš labprāt svaidās ar naudu … Varbūt jūs tomēr šai sakarā izdarītu viņai kādu pretimnākšanu? Cik cildeni ir darīt labu nelaimīgiem cilvēkiem! — kņazs beidza un nopūtās.

Es atzīšos — kaut arī esmu tikai veikalvedis, mani pārsteidza tāda labdarība no cita kabatas. Acīm redzot, Stahu tas aizskāra vēl stiprāk, jo viņš atbildēja skarbā tonī:

—   Tātad tāpēc, ka barons izšķērdē naudu, bet viņa sievai iegribējies dabūt manu māju, man jāzaudē vairāki tūkstoši rubļu. Uz kāda pamata?

—   Nu, neapvainojieties, cienījamais pan Vokuļski, — kņazs teica, spiezdams Staham roku. — Mēs visi dzīvojam starp cilvēkiem: cilvēki palīdz mums, un arī mums ir pienākums palīdzēt viņiem …

—   Šaubos, vai man kāds palīdz, bet kaitē gan daudzi, — atbildēja Stahs.

Abi atsveicinājās ļoti vēsi. Ievēroju, ka kņazs bija neapmierināts.

Savādi ļaudis! Nepietiek ar to, ka Stahs nodibinājis sabiedrību tirdzniecībai ar caristi un devis viņiem iespēju saņemt piecpadsmit procentus par viņu ieguldījumiem, bet grib vēl, lai uz pirmā viņu vārda Stahs dāvinātu baronesei vairākus tūkstošus! … <

Bet cik tā sieviete manīga, un kur tikai viņa neielien! . .. Pie Staha bija arī kāds ksendzs un, pieminēdams ticību, mudināja Stahu pārdot baronesei māju par deviņdesmit pieciem tūkstošiem. Bet, tā kā Stahs atteicās to darīt, tad droši vien drīzumā dzirdēsim, ka viņš ir bezdievis.

Tagad sekos galvenais notikums, ko es izstāstīšu zibenīgā ātrumā.

Kad es atkal kādu vakaru iegriezos pie Stavskas — tas bija tai dienā, kad ķeizars Vilhelms pēc gadījuma ar Nobilingu —

pārņēma valdības grožus, viņa, šī nenovērtējamā sieviete, mana dieviete, bija brīnišķīgā garastāvoklī un sajūsmināta par baronesi! …

—    Jūs tikai iedomājieties, — viņa teica* — cik tā pane Kšešovska blakus savām dīvainībām ir cēlsirdīga sieviete! Ievērojusi, ka man skumji bez Helēnītes, viņa lūdza mani vienmēr ņemt Helēnīti sev līclzi uz tām pāris stundām …

—    Uz tām sešām stundām par diviem rubļiem? … — es izlaboju.

—    Nē, sešas jau nav, lielākais četras … Helēnītei tur ir ļoti labi, jo, kaut arī viņai nekā nav brīv aiztikt, viņa var, cik vien grib, skatīties uz nelaiķes rotaļlietām …

—    Vai tās mantiņas tik skaistas? — es jautāju, klusībā kaut ko nolemdams.

—    Brīnišķīgas! — Stavska dedzīgi apgalvoja. — Bet it sevišķi kāda liela lelle tumšiem matiem, bet, kad piespiež … šeit, zem krūtīm … — viņa pietvīka.

—    Atļaujiet jautāt… vai varbūt vēderiņu? — es jautāju.

—    Jā, — viņa ātri noteica. — Tad lelle kustina acis un sauc: māmā! … Ak ,cik viņa amizanta, pašai tādu gribētos. Viņu sauc Mimi. Kad Helēnīte ieraudzīja to pirmo reizi, viņa sasita rociņas un stāvēja kā sastingusi. Bet, kad Kšešovska pieskārās lellei un tā ierunājās, Helēnīte iesaucās:

«Ak māmiņ, cik viņa skaista, cik viņa gudra!… Vai drīkst viņu noskūpstīt uz vaidziņa? …»

Un noskūpstīja lakkurpītes purngaliņu.

Kopš tās reizes viņa pat miegā piemin lelli, līdzko pamostas, tūlīt grib iet pie panes baroneses, bet tur, salikusi rociņas kā lūgšanā, visu laiku gatava skatīties lellē.

—    Es patiešām, — Stavska beidza klusinātā balsī, jo Helēnīte rotaļājās blakus istabā, — būtu ārkārtīgi laimīga, ja varētu viņai nopirkt tādu lelli…

—    Tā noteikti ir ļoti dārga, — Misevičova iebilda.

—    Kas par to, ka dārga, mammucīt? Kas zina, vai es kādreiz spēšu sagādāt viņai tādu prieku kā šodien ar vienu pašu lelli, — atbildēja Stavska.

Man šķiet, — es teicu, ka mums ir tieši tāda lelle … Ja jūs būtu tik laipna iegriezties mūsu veikalā …

Es neiedrošinājos piedāvāt lelli kā dāvanu, jo sapratu, ka mātei būs daudzkārt patīkamāk pašai sagādāt bērnam prieku.

Lai gan mēs sarunājāmies pusbalsī, Helēnīte tomēr bija sadzirdējusi, ka runājam par lelli, un dzirkstošām acīm ieskrēja no blakus istabas. Lai novērstu viņas uzmanību, es iejautājos:

—    Kā tev, Helēnīt, patīk pane baronese?

—    Tā nekas, — atteica meitenīte, atspiedusies pret manu celi un vērdamās mātē. Mans dievs, kāpēc es neesmu viņas tēvs?

—    Un viņa runā ar tevi?

—   Ļoti maz. Reizi tikai jautāja, vai pans Vokuļskis mani daudz lutinot?

—    Jā? … Un ko tu teici?

—    Es teicu, ka nezinu, kurš ir pans Vokuļskis. Tad baronese teica. .. Vai, cik jums pulkstenis skaļi tikšķina, Lūdzu, parādiet …

Es izņēmu pulksteni un iedevu to Helēnītei.

—    Un ko tad pane baronese teica? — es atgādināju.

-— Pane baronese teica: «Kā tad tu nepazīsti panu Vokuļski? Nu tas, kas pie jums nāk kopā ar to iz… ar to izvirzuli Zecki .. .» Ha-ha-ha! Jūs esat virzulis, jā? . . . Parādiet, lūdzu, kas tam pulkstenim iekšā . ..

Es paskatījos uz Stavsku. Viņa bija tik pārsteigta, ka aizmirsa pat aizrādīt Helēnītei.

Padzēros tēju ar sausām bulkām, kalpone teica, ka sviestu šodien nav varējusi dabūt, un atvadījos no cienījamām dāmām, zvērēdams pats pie sevis, ka Staba vietā neatdotu baronesei māju lētāk par simt divdesmit tūkstošiem rubļu.

Tiešām, šī ragana, izmantojusi visas iespējamās pazīšanās un baidīdamās, ka Vokuļskis nepaaugstina cenu vai nepārdod māju kādam citam, beidzot izlēma pirkt to par simt tūkstošiem rubļu!

Stāsta, viņa vairākas dienas esot ārdījusies, kritusi histērijā, piekāvusi kalponi, notāra kantorī izlamājusi savu advokātu, tomēr pirkuma aktu beigās parakstījusi.

Dažas dienas pēc mājas nopirkšanas viss bija klusu.

Klusu tai ziņā, ka mēs vairs nekā nedzirdējām par baronesi, tikai viņas īrnieki sāka nākt pie mums ar sūdzībām.

Pirmais atskrēja kurpnieks, tas no gala flīģeļa ceturtā stāva, vaimanādams, ka jaunā īpašniece paugstinājusi viņam īri par trīsdesmit rubļiem gadā. Kad es viņam pusstundas laikā beidzol ieskaidroju, ka mums gar to vairs nav nekādas daļas, viņš izslaucīja acis, saviebās un, iedams prom, norūca:

—    Panam Vokuļskim, redzams, sirdī nav dieva, ja pārdod māju izsūcējiem! . . .

Vai jūs ko tādu esat dzirdējuši? …

Otrā dienā pie mums veikalā ieradās Parīzes veļas mazgātavas īpašniece: samta salopā, cienīgām kustībām, bet seja bija pilna apņēmības. Viņa atsēdās krēslā, aplaida skatienu visapkārt, it kā būtu nākusi pirkt pāris japāņu vāžu, un tad sāka:

—    Paldies jums, cienījamais! … Pamatīgi jūs mani iegāzāt, neko sacīt! Nopirkāt māju jūlijā, bet pārdevāt decembri, riktīgi kā tirgojoties, nevienu par to nebrīdinot…

Kļuva sarkana un turpina tālāk:

—    Šodien tā slampa atsūta pie manis kādu lamzaku un uzsaka dzīvokli. Nesaprotu, kas viņai paurī iešāvies, maksāju vienmēr kārtīgi, laikā . . . Bet viņa, šī vējgrābsle, liek man aizvākties un vēl met ēnu uz manu iestādi … Saka — manas meitenes ejot pie studentiem, melo, maita, un vēl domā … Viņa domā, ka es ziemas vidū varu atrast citur telpas … Kā es varu aiziet no vietas, kur manas kundes pieradušas nākt! … Es ar to varu pazaudēt tūkstošus, un kas man tos atmaksās? . . .

Man bija te auksti, te karsti, kamēr es pircēju klātbūtnē klausījos šo sprediķi kontraltā. Tik tikko man izdevās aizvilkt viņu uz savu istabu un pierunāt, lai iesūdz mūs tiesā par zaudējumiem.

Pāris stundu vēlāk pēc viņas — brākš! — iegāžās students, tas bārdainis, kas principa pēc nemaksā īri.

—   Kā sviežas? — viņš jautā. — Vai tas tiesa, ka tā ragana Kšešovska nopirkusi no jums māju?

—   Tiesa, — es atbildu, un esmu pārliecināts, ka viņš metīsies man virsū.

—    Pie velna! … — izsaucas bārdainais un noknakšķina pirkstus. — Vokuļskis bija tāds lāga saimnieks (P. S. Ne grasi par dzīvokli Stahs no viņiem neredzēja) un pārdevis māju .. . Tātad Kšešovska tagad var mūs iztriekt no tās būdas?

—    Hm . .. Ilm … — es atbildu.

—? Un iztrieks … — students nopūtās. — Viens tips jau bija atnācis pie mums un prasīja, lai mēs izvācoties … Velnu viņi redzēs, bez tiesas mēs nekustēsim ne no vietas, bet ja mēģinās … Sarīkosim visai mājai izrādi … Sveicināti!

«Labi,» nodomāju «ka vismaz šim nav pretenzijas pret mums. Šķiet, ka viņi tiešām gatavi sarīkot baronesei izrādi…»

Beidzot nākamajā dienā atskrien Virskis.

—    Vai zināt, kolēģi, — viņš saka sašutis, — tā vecene man uzteica pārvaldnieka vietu un pēc Jaungada liek izvākties.

—   Vokuļskis jau padomājis par jums: jūs dabūsiet vietu tirdzniecības sabiedrībā …

Tā es, uzklausīdams vienus, mierinādams otrus un iepriecinādams trešos, kaut kā izturēju galveno triecienu. Es sapratu, ka baronese izrēķinās ar īrniekiem kā Tamerlans, un sajutu instinktīvu nemieru par daiļās un labsirdīgās Helēnas likteni.

Kādu dienu decembra otrā pusē skatos — atveras durvis un ienāk Stavska. Skaistāka nekā parasti — viņa vienmēr ir skaista — i tad, kad jautra, i tad, kad norūpējusies. Viņa skatās manī ar savām burvīgajām acīm un klusi saka:

—    Vai jūs man neparādītu to lelli?

Lelles, pat veselas trīs, jau sen bija sagatavotas, bet es tā apmulsu, ka uzreiz nevarēju tās atrast. Kleins ar savu vaibstīšanos tik tiešām ir smieklīgs; viņš droši vien domā, ka esmu iemīlējies Stavskā.

Beidzot es izvilku kārbu ar trim lielām lellēm: brunetu, blondu un šatēnu. Visām īstie mati, un visas, kad paspiež vēderiņu, groza acis un izdod skaņu, kas, pēc Stavskas domām, skan kā «māmā», pēc Kleina — kā «papa», bet pēc manām — kā «u-hu …»

—    Burvīga! — saka Stavska, — bet droši vien ļoti dārga…

—    Bedzat, — es saku, — tā ir tāda prece, no kuras mēs gribam tikt vaļā, tāpēc varam atlaist to ļoti lēti… Aiziešu pavaicāt principālam . ..

Stahs strādāja aiz skapjiem, bet, kad es viņam pateicu, ka atnākusi Stavska un kādā lietā, viņš pameta rēķinus un iepriecināts iesteidzās veikalā. Es pat ievēroju, ka viņš raugās Stavskā tik vēlīgi, it kā tā uz viņu būtu atstājusi stipru iespaidu. Nu, vismaz beidzot! … Paldies dievam!

Pūlējāmies šā un tā, kamēr beidzot mums izdevās pārliecināt Helēnu, ka lelli kā brāķētu un grūti pārdodamu preci mēs varam atdot par trim rubļiem, vienalga, kuru, — blondīni vai bruneti.

—    Es ņemšu šo, — viņa teica, ņemdama šatēni, — jo viņa mats matā tāda kā baronesei. Helēnīte būs neizsakāmi laimīga.

Kad vajadzēja maksāt, Stavsku atkal pārņēma šaubas; viņai šķita, ka tādai lellei vajadzētu maksāt rubļus piecpadsmit, un, tiki pateicoties kopējām — manām, Vokuļska un Kleina pūlēm, izdevās viņu pārliecināt, ka, ņemot trīs rubļus, mēs vēl nopelnām.

Vokuļskis atgriezās pie savām darīšanām, bet es pajautāju Helēnai, kas jauns pie viņiem un kādās attiecībās viņa ar baronesi? .. .

—    Vairs nekādās, — viņa atbildēja nosarkdama. — Pane Kšešovska sacēla lādu traci tādēļ, ka viņai nācies samaksāt par māju simt tūkstošus rubļu, ka es neesot aizlikusi par viņu vārdu panam Vokuļskim, un tā tālāk … Es no viņas atvadījos un nekad tur vairs neiešu. Nu un, protams, no Jaungada viņa uzteica mums dzīvokli.

—    Bet vai viņa norēķinājās ar jums?

—    Ak! … — nopūtās Stavska, un mufe viņai izslīdēja no rokas, bet Kleins tūdaļ to pacēla.

—    Tātad ne?

—    Nē . .. baronese teica, ka viņai pašlaik neesot ne naudas, ne pārliecības, ka mans rēķins esot pareizs.

Mēs abi ar Stavsku nosmējāmies par baroneses dīvainībām un atvadījāmies labā noskaņojumā. Bet, kad viņa gāja prom, Kleins atvēra durvis ar tādu šiku, ka viens no diviem: vai nu viņš uzskata to jau par mūsu saimnieci, vai arī pats ir viņā iemīlējies … Pavieglais! . . . Viņš dzīvo baroneses mājā un reizēm apciemo Stavsku; bet vienmēr sēž tik briesmīgi noskumis, ka Helēnīte kādu vakaru ievaicājās vecmāmiņai: «Vai pans Kleins šodien nav dzēris rīcineļļu? ..Sapņotājs! Vai tāds var cerēt uz šādu sievieti? …

Bet tagad es aprakstīšu traģēdiju, kuru atceroties mani sāk smacēt niknums.

1878. gada ziemsvētku sestdienā es atrados veikalā, kad piepeši saņēmu no Stavskas vēstuli, lai vakarā aizejot pie viņām. Rokraksts mani pārsteidza: bija redzams, ka vēstule rakstīta uztraukumā; tāpēc es nolēmu, ka Stavska saņēmusi kādu ziņu par vīru.

«Laikam atgriežas,» nodomāju. «Velns būtu parāvis tos pazudušos vīrus, kas pēc vairākiem gadiem nāk pie prāta!»

Pievakarē veikalā ieklupa Virskis — aizelsies un apjucis; aizvilka mani uz istabu, aiztaisīja durvis; neatģērbis kažoku, iemetās krēslā un saka:

—   Vai jūs zināt, kādēļ Kšešovska vakar līdz pusnaktij sēdēja pie Maruševiča dzīvoklī? …

—    Līdz pusnaktij, pie Maruševiča? …

—   Jā, un vēl kopā ar to blēdi, savu advokātu. Tas neģēlis Maruševičs bija nolūrējis no saviem logiem, ka Stavska ģērbj lelli, un baronese ieradās pie viņa ar binokli to pārbaudīt. . .

—    Un kas tālāk? … — es vaicāju.

—Tas, ka baronesei pirms pāris dienām pazuda nelaiķa meitas lelle un ka tagad tā pustrakā apvaino pani Stavsku . . .

—    Par ko?

—    Par lelles zādzību! …

Es pārmetu krustu.

—   Uzspļaujiet tam visam, — es teicu, — lelle ir nopirkta pie mums.

—    Zinu, — viņš atbildēja. — Ar visu to šodien deviņos baronese kopā ar iecirkņa uzraugu iebruka Stavskas dzīvokī, lika paņemt lelli un sastādīt protokolu. Sūdzība jau aizgājusi uz tiesu . ..

—    Jūs, pan Virski, esat jucis! Lelle taču pirkta pie mums . . .

—    Zinu, zinu, bet kāda tam nozīme, ja skandāls jau sacelts, — Virskis teica. — Bet pats ļaunākais, to es uzzināju no iecirkņa uzrauga, ka Stavska, negribēdama, lai Helēnīte uzzina par lelli, sākumā negribēja to rādīt, lūdza runāt pēc iespējas klusāk, pat apraudājās . .. Iecirkņa uzraugs teica, ka esot bijis galīgi apjucis, jo nemaz neesot zinājis, kādēļ baronese viņu velk uz Stavskas dzīvokli. Nu, bet kad tā ragana sākusi bļaut: «Viņa apzagusi mani! … Lelle pazuda tai pašā dienā, kad Stavska pēdējo reizi bija pie manis . .. Arestējiet viņu, es ar visu savu īpašumu galvoju par apsūdzības pareizību! …» — tad nu arī uzraugs paņēmis lelli uz iecirkni, bet Stavsku lūdzis sekot viņam … Skandāls, drausmīgs skandāls! …

—   Bet ko tad jūs klusējāt? … — es iesaucos briesmīgā niknumā.

—    Manis nebija mājās. Bet Stavskas kalpone tikai pasliktinājusi visu, nolamādama uzraugu uz ielas, citiem dzirdot, un tagad jau sēž par to tuktūzl… Bet tā Parīzes veļas mazgātavas īpašniece, lai pielišķētos baronesei, visādi nozākājusi Stavsku … Vienīgais gandarījums, ka krietnie studenti uzlēja baronesei uz galvas tādu draņķi, ka viņa ne nomazgāt nevar .. .

—    Nu, bet tiesa! . .. Bet taisnība! … — es kliedzu.

—    Tiesa Stavsku attaisnos, — viņš teica, —tas ir skaidrs kā diena. Bet skandāls ir un paliek skandāls. Nabaga siev.iete pazudusi; šodien viņa jau aizsūtīja savas skolnieces uz mājām un pati arī negāja uz stundām. Sēž abas ar māti un raud vienā raudāšanā.

Protams, ka es negaidīju līdz veikala slēgšanai — tagad man tas gadās aizvien biežāk, — bet steidzos pie Stavskas, pat ormani paņēmu.

Pa ceļam man prātā iešāvās laimīga doma — pavēstīt par notikušo Vokuļskim, un es iegriezos pie viņa, lai gan nebiju pārliecināts, ka atradīšu mājās, jo pēdējā laikā viņš aizvien biežāk cītīgi nosēž pie Lenckas.

Vokuļskis bija mājās, bet tāds satraukts: lenkšana, redzams, negāja viņam labumā. Bet, kad es izstāstīju notikumu ar baronesi un lelli, puisis atdzīvojās, pacēla galvu, un viņa acis iezibējās. Ne vienreiz vien esmu novērojis, ka vislabākās zāles pret pašu likstām ir citu nelaime!

Stahs ar interesi noklausījās mani, drūmā noskaņa pagaisa, un viņš teica:

—    Ir gan tā baronese velna apsēsta… bet Stavska var mierīgi gulēt: viņas lieta ir gaiša kā diena. Vai tad viņu vienu vajā cilvēku nekrietnība!

—    Tev viegli tā runāt, — es atbildēju, — tu esi vīrietis, un galvenais — tev ir nauda . . . Bet viņa, nabadzīte, sakarā ar šo skandālu jau šodien zaudējusi visas stundas, pareizāk sakot, pati no tām atteikusies. No kā viņa tagad lai dzīvo? . ..

—    Eh! … — Vokuļskis nošņāca un iesita sev pa pieri. — Tas man neienāca prātā …

Raukdams uzacis, viņš vairākas reizes šķērsoja istabu, pagrūda krēslu, pabungoja pa loga rūti un pēkšņi apstājās manā priekša.

—     Labi! — viņš teica. — Tu tagad brauc pie savām dāmām, bet es tur būšu pēc stundas. Ceru, ka ar pani Milleri mums izdosies vienoties …

Es paraudzījos uz viņu dievinoši. Millere nesen bija zaudējusi vīru, arī galantērijas tirgotāju; tagad viņas veikals, kapitāls un kredīts — viss bija Staha rokās. Es jau gandrīz noskārtu, ko Saths darīs Stavskas labā .. .

Tad es izauļoju uz ielas, hop — karietē, braucu kā ar trim lokomotīvēm un kā raķete iemetos pie daiļās, cēlās, nelaimīgās, visu pamestās Helēnas. Manas krūtis ir pārpilnas iepriecinošu teicienu un, durvis vērdams, es gribu smiedamies saukt: «Šķaudiet jūs uz visu pasauli, es jums saku! …» Es ieeju, un viss mans labais garastāvoklis paliek aiz sliekšņa.

Lūdzu, iedomājieties, ko es tur ieraudzīju. Virtuvē ir Marianna ar apsietu galvu un pietūkušu seju — neapšaubāms pierādījums, ka bijusi šodien iecirknī. Plīts auksta, trauki no pusdienu galda nemazgāti, patvāris neuzlikts, bet apkārt cietušajai sēž sētniece, divas kalpones un piena sieva ar tādām sejām kā bērēs.

Tirpuļi pārskrēja man pār muguru, tomēr eju uz viesistabu.

Gandrīz tā pati aina. Istabas vidū atzveltnī sēž Misevičova, tāpat ar apsietu galvu, bet apkārt viņai Virskis, Virska, Parīzes veļas mazgātavas īpašniece, kura par jaunu sanīdusies ar baronesi, un vēl dažas dāmas; visas runā pusbalsī, toties šņaukājas par veselu oktāvu augstāk nekā parastos apstākļos. Piedevām pie krāsns ieraugu Stavsku: nabadzīte sēž uz taburetes bāla kā krīts.

Vārdu sakot, noskaņojums kā pie apbedīšanas, sejas bālas vai dzeltenas, acis asarainas, deguni piesarkuši. Vienīgi Helēnīte kā nekā turas. Sēž ar savu veco lellīti pie klavierēm un brīdi pa brīdim uzsit ar viņas rociņu pa taustiņiem, sacīdama:

—    Klusu, Zosja, klusu… Nespēlē taču, vecmāmiņai sāp galva.

Pielieciet visam tam klāt vēl mazliet kūpošās lampas nespodro gaismu un … paceltas štoras, un katrs sapratis, kāda sajūta mani pārņēma.

Iraudzījusi mani, Misevičova sāka liet laikam pēdējās asaru paliekas.

—    Ak, jūs tomēr atnācāt, cēlais pan Zecki? … Jūs nekaunaties nabaga sieviešu, kuras piemeklējis negods? … O, neskūpstiet man roku! Nelaimīga ir mūsu ģimene … Nesen Ludviku notiesāja, tagad pienākusi mūsu kārta… Jāvācas prom no šejienes, kaut vai uz pasaules galu … Man pie Censtohovas ir māsa, brauksim tur aizvadīt salauzto dzīvi …

Es pačukstēju Virskim, lai viņš pieklājīgi izvada viesus no šejienes, un piegāju pie Stavskas.

—1 Labāk es būtu nomirusi! … — viņa teica sasveicinādamās.

Atzīšos, ka, pavadījis tur brīdi, es pavisam apdullu! Es būtu vai apzvērējis, ka Stavska, viņas māte un pat klātesošās draudzenes tiešām kritušas negodā un mums nekas cits neatliek kā vienīgi nāve. Ilgas pēc nāves man tomēr netraucēja piegriezt kūpošo degli, no kura pa visu istabu lidoja smalki, bet dikli melni kvēpi.

—    Nu, manas dāmas, — Virskis pēkšņi sacīja, — izvāksimies no šejienes, panam Zeckim jāparunājas ar pani Stavsku.

Līdzcietība klātesošajām dāmām nebija vājinājusi ziņkārību, un viņas paziņoja, ka arī tās labprāt piedalīšoties sarunā. Taču Virskis tik sparīgi sāka pasniegt salopus, ka, nabadzītes, norūpējušās saskūpstījās ar Stavsku, Misevičovu, Helēnīti un Virsku — man likās, viņas tūlīt, tūlīt sāks skūpstīt arī krēslus — un beidzot aizvācās, piespiedušas arī Virsku laulāto pāri doties prom kopā ar viņām.

—    Ja jau noslēpums, tad noslēpums, — ņiprākā noteica. — Jūs arī te neesat vajadzīgi.

Atkal jauns atvadu skūpstu un mierinājumu vilnis, un beidzot viss bars grūstīdamies izgāja, durvīs un kāpnēs vēl apmainīdamies laipnībām. Ak, šīs sievietes! … Reizumis es domāju, ka dievs kungs tādēļ radījis Ievu, lai Ādamam sagandētu dzīvi paradīzē.

Pēdīgi mēs palikām šaurā ģimenes lokā, bet viesistaba bija jau tā piesūkusies kvēpiem un skumjām, ka es pats zaudēju visu možumu. Žēlā balsī es palūdzu atļauju Stavskai atvērt vēdlodziņu un ar negribētu pārmetumu balsī ieteicu viņai vismaz no šīs dienas nolaist logu štoras.

—    Vai jūs atceraties, — es griezos pie Misevičovas, — ka es jau spn vērsu jūsu uzmanību uz štorām? Būtu bijušas nolaistas, Kšešovska nevarētu novērot, kas notiek jūsu dzīvoklī.

—    Tā ir, bet kas to būtu domājis? — Misevičova atbildēja.

—    Tāds jau mūsu liktenis, — Stavska čukstēja.

—     Es atsēdos atzveltni, saliku rokas tā. ka kauliņi nokrikšķēja, un lēnā izmisumā klausījos Misevičovas žēlabās par kaunu, kas atkal piemeklējis viņu ģimeni, par nāvi, kas visu cilvēku ciešanu remdinātāja, par nelaiķa Misevičova nankīna biksēm un daudzām tamlīdzīgām lietām. Nepagāja ne stunda, kad biju cieši pārliecināts, ka tiesas prāva par lelli beigsies ar vispārēju pašnāvību, pie kam es, izlaizdams garu pie panes Stavskas kājām, beidzot uzdrīkstēšos atzīties, ka mīlu viņu.

Sai brīdī kāds skaļi piezvanīja pie virtuves durvīm.

—    Iecirkņa uzraugs! — Misevičova iesaucās.

—    Vai dāmas pieņem? — kāds vaicāja Mariannai tik drošā balsī, ka man uzreiz atgriezās spars.

—    Klāt arī Vokuļskis, — es teicu Stavskai un uzgriezu ūsas.

Burvīgajā Helēnas sejiņā uzplauka sārtums, līdzīgs sārtai

rožlapiņai sniegā. Dievišķīga sieviete!… O, kāpēc es neesmu Vokuļskis? .. . Tad gan es …

Ienāca Stahs. Helēna piecēlās viņam pretim.

— Vai jūs nenicināt mūs? … — viņa jautāja nomāktā balsī.

Vokuļskis pārsteigts ieskatījās viņai acīs un .. . divas reizes, reizi pēc reizes … divas reizes, tik tiešām kā es te stāvu, noskūpstīja viņai roku. Bet, ar kādu maigumu viņš to darīja, liecina tas, ka nebija dzirdami tādās reizēs parastie šmaukstieni.

—    Ak jūs tomēr atnācāt, cēlais pan Vokuļski? … Jūs nekaunaties nabaga sieviešu, kuras piemeklējis negods … — nezin jau kuro reizi Misevičova sāka savu apsveikumu.

—    Atvainojiet, — Vokuļskis pārtrauca viņu. — Jūsu stāvoklis, bez šaubām, nepatīkams, bet es neredzu iemesla izmisumam. Pēc pāris nedēļām viss noskaidrosies, un tad būs jābēdājas nevis jums, bet tai trakajai baronesei. Nu, kā tev klājas, Helēnīt? — viņš piebilda, noskūpstīdams meiteni.

Viņa balss bija tik mierīga un noteikta, bet visa izturēšanās tik brīva, ka Misevičova rimās vaidēt, bet Stavska paskatījās manī it kā možāk.

—    Bet ko lai mēs darām, cēlais pan Vokuļski, kas nekaunējāties … — Misevičova iesāka.

—    Jāgaida tiesas prāva, — Vokuļskis pārtrauca viņu, — tiesā jāpierāda, ka baronese melo, pēc tam jāierosina pret viņu apsūdzība par neslavas celšanu un, kad par to piespriedīs cietuma sodu, neatlaist nevienu pašu stundu. Kāds cietumā pavadīts mēnesis viņai nāks stipri par labu. Starp citu, ar advokātu es jau runāju, rīt viņš ieradīsies pie jums.

—    Pats dievs jūs sūtījis, pan Vokuļski! … — jau pilnīgi dabiskā balsī iesaucās Misevičova, noraudama no galvas apsēju.

—    Es atnācu pie jums svarīgākā lietā, — Stahs griezās pie Stavskas. Redzams, viņam, tam ēzelim, gribējās ātrāk atstāt Helēnu. — Jūs pārtraucāt savas stundas?

—    Jā.

—   Atmetiet tās uz visiem laikiem. Tas ir smags un slikti apmaksāts darbs. Ķerieties pie tirdzniecības.

—    Es?…

—    Jā, jūs. Rēķināt jūs mākat?

—    Esmu mācījusies grāmatvedību … — tikko dzirdami noteica Stavska. Viņa nez kāpēc bija tik satraukta, ka atsēdās.

—    Lieliski. Redziet, man nācis klāt vēl viens veikals kopā ar tā īpašnieci, atraitni. Tā kā gandrīz viss kapitāls šai uzņēmumā ir mans, man tur jātur kāds no saviem ļaudīm, vēlams, sieviete, ņemot vērā veikala vadītāju. Vai jūs būtu ar mieru ieņemt kasieres vietu ar algu … pagaidām septiņdesmit pieci rubļi mēnesī?

—   Tu dzirdi, Helēn? — Misevičova griezās pie meitas; seja viņai pauda apjukumu un izbrīnu.

—    Un jūs uzticētu man savu kasi, man, kuru apvaino … — Stavska nomurmināja un pēkšņi apraudājās.

Tomēr drīz vien abas dāmas nomierinājās, un pēc pusstundas mēs visi jau dzērām tēju, omulīgi tērzēdami un pat smiedamies …

Vokuļskis to panāca… Vienīgais visā pasaulē! Kā lai viņu nemīl? Tiesa, varbūt arī man būtu tikpat laba sirds, tikai trūkst tāda sīkuma kā … pusmiljons rubļu, kas ir Stabam.

Tūlīt pēc ziemas svētkiem iekārtoju Stavsku Milleres veikalā, l^is jauno kasieri pieņēma ļoti sirsnīgi un nevarēja vien beigt man klāstīt, cik Vokuļskis cēls, cik gudrs un izskatīgs . . .

Kā viņš paglābis veikalu no bankrota, bet viņu un bērnus no nabadzības un cik labi būtu, ja tāds cilvēks apprecētos …

Šķelmīga dāmiņa, lai gan tai jau trīsdesmit pieci!… Tikko vienu vīru aizvadījusi uz kapsētu, jau, lieku galvu ķīlā, labprāt ieņemtu vietu pie otra sāniem, protams, pie Vokuļska. Nudien, nav saskaitāms, cik sieviešu dzenas pēc Vokuļska, bet varbūt pēc viņa tūkstošiem?

Stavska no savas puses jūsmo par visu: gan par darbu, kas ienes viņai algu, kādu līdz šim nekad nav saņēmusi, gan par jauno dzīvokli, ko viņai atradis Virskis.

Dzīvoklītis patiešām nav slikts: priekšistaba, virtuvīte ar izlietni un ūdensvadu, trīs tīri glītas istabiņas, bet galvenais — dārziņš. Pagaidām tur tikai trīs sausi stumbri un kaudze ķieģeļu, bet Stavska iecerējusi, ka pa vasaru tur izveidos paradīzi. Paradīzi, kuru varētu apsegt ar kabatas drāniņu! …

1879. gads sākās ar angļu uzvarām Afganistānā, kuri ģenerāļa Robertsa vadībā ieņēma Kabulu. Droši vien mērce «Kabula> paliks dārgāka!… Bet Robertss malacis; lai gan viņam nav vienas rokas, tomēr pluinī tā afgāņus, ka spalvas vien jūk… Kaut gan tādus mežonlšus nav grūti pieveikt; es gribētu paskatīties, kā jūs, mister Robertss, rīkotos, kad jums būtu darīšanas ar ungāru strēlniekiem! …

Arī Vokuļskim Jaunais gads sākās ar kauju tai sabiedrībā, kuru viņš nodibināja tirdzniecībai ar caristi. Domāju, ka vēl viena tāda apspriede — un viņš savus kompanjonus padzīs uz visām četrām pusēm. Kādi viņi dīvaini cilvēki, lai gan visi inteliģenti: rūpnieki, tirgotāji, šļahtiči, grāfi! Stahs viņiem nodibināja sabiedrību, bet viņi uzskata Stahu par šīs sabiedrības ienaidnieku un tikai sev pieraksta nopelnus. Stahs dod viņiem septiņus procentus par pusgadu, bet viņi vēl viebjas un gribētu pazemināt algas darbiniekiem.

Bet šie mīļie darbinieki, kuru dēļ Vokuļskis ecējas! … Kā tikai viņi to neaprunā, sauc Stahu par izsūcēju (N. B. — mūsu uzņēmumā ir pašas lielākās algas un gratifikācijas!), bet kā viņi cits citam rok bedri…

Es ar nožēlu skatos, ka starp mūsu cilvēkiem kopš kāda laika sāk zelt līdz šim neredzētas parašas: maz strādāt, skaļi kurnēt un klusām dzīt intrigas un izlaist baumas. Taču kāda man daļa gar citiem …

Bet tagad neparasti ātri pabeigšu stāstu par traģēdiju, kam vajadzētu satricināt katru cēlu sirdi.

Biju jau pat aizmirsis par Kšešovskas neģēlīgo prāvu pret nevainīgo, tīro burvīgo Stavsku, kad ap janvāra beigām pār mums nogranda divi pērkona grāvieni: vēsts, ka Vetļankā uzliesmojis mēris, un pavēste Vokuļskim un man par ierašanos rit tiesā. Man notirpa kājas, tā tirpoņa sākās no pēdām un pārgāja uz ceļgaliem, pēc tam uz vēderu, redzams, gribēdama tikt līdz sirdij. «Mēris vai paralīze?…» es domāju, feet, kad Vokuļskis ziņu uzņēma pavisam mierīgi, arī man radās drosme.

Tai pašā vakarā, arvien vēl drosmīgs, iedams pie savām dāmām uz viņu jauno dzīvokli, uzreiz ielas vidū dzirdu: «Dzindzin … Dzin-dzin!…» Ak žēlīgais dievs, tur tak arestantus ved! … Kāda briesmīga zīme!

Ai, cik drūmas domas mani pārņēma: «Un ja nu tiesa mums nenotic, kļūdīšanās iespējama ari tiesā, un ja šo cēlo sievieti iemet cietumā, kaut vai uz nedēļu, kaut uz vienu dienu, — ko tad? . . . Viņa to nepārdzīvotu un es arī… Bet, ja pārdzīvotu, tad tikai tādēļ, lai rūpētos par nabaga Helēnīti…»

Jā! Man ir jādzīvo . . . Bet kas tā būs par dzīvi!…

Ieeju pie savām dāmām … Atkal vesela drama! Stavska pavisam bāla sēž uz taburetes, bet Misevičovai ap galvu aplīts sāpju remdinošā šķīdumā samērcēts lakatiņš. Vecīte pa gabalu smaržo pēc kampara un vaimanājošā balsī saka:

—    Ak jūs cēlais Zecki, jūs nenonievājat nelaimīgas, apkaunotas sievietes … Iedomājieties tikai, kāda nelaime .. .rīt Helēnas prāva … un, iedomājieties tikai, kas notiks, ja tiesa kļūdīsies un nelaimīgo notiesās arestantu rotās? … Bet neuztraucies, Helēn, stiprinies, varbūt dievs tev to atlīdzinās … Lai gan šonakt man rādījās briesmīgs sapnis …

Viņa redzējusi sapni, es satiku arestantus … No katastrofas neizbēgt.

—    Kas nu atkal! — es saku. — Mūsu lieta tīra kā asara, un mēs uzvarēsim.. . Bez tam mūsu lieta ir sīkums, ļaunāk ar mēri … — es piemetināju, lai Misevičovas domās kaut kā novērstu uz citu pusi…

Un labi trāpīju! … Kā tad mana vecīte iebrēcās:

—    IV^ēris?… Šeit? Varšavā?… Nu ko, Helēnīt, vai es tev neteicu?… Vai!… Tagad mēs visi būsim pagalam!… Mēra laikā visi ieslēdzas savās mājās … Ēdienu pasniedz ar kārtīm pa logiem … Līķus ar āķiem ievelk bedrēs …

Ak vai… skatos, mana vecīte tā iedegusies, ka es, lai nomierinātu viņu par mēri, atkal pieminēju prāvu; uz to mīļā dāma man atbildēja ar garu prātojumu par negodu, kas vajā viņas ģimeni, par iespējamo meitas apcietināšanu un par to, ka patvāris …

īsāki sakot, pēdējais vakars pirms tiesas, kad tik nepieciešams bija miers, viss pēdējais vakars mums aizritēja starp mēri un nāvi, negodu un cietumu. Prātā man viss tā bija sagriezies, ka izgājis uz ielas, es nezināju, kurp jāiet: pa kreisi vai pa labi?

Nākamajā dienā — tiesas sēde bija nolikta uz pulksten desmitiem — es jau ap astoņiem devos pie savām dāmām, bet nesastapu nevienu dzīvu dvēseli. Visas bija aizgājušas uz grēksūdzi — māte, meita, mazmeitiņa un virēja un tur lūdza dievu līdz pusdesmitiem, bet es, nelaimīgais — bija tak janvāris — staigāju aukstumā gar vārtiem un domāju:

«Nu ir gan! Nokavēs tiesas sēdi, ja vēl nav nokavējušas, tiesa iznesīs spriedumu aizmuguriski un, protams, ne tikai notiesās Stavsku, bet uzskatīs, ka viņa bēguļo, un ievedīs meklējamo personu sarakstā… Tā jau vienmēr ar tiem sieviešiem!…»

Beidzot atnāca visas četras ar Virski — vai arī šis dievbijīgais cilvēks būtu gājis uz grēksūdzi? — un mēs ar diviem ormaņiem devāmies uz tiesu: es ar Stavsku un Helēnīti, bet Virskis ar Misevičovu un virēju. Žēl, ka nepaķēra sev līdzi kastroļus, patvāri un petrolejas plītiņu! … Pie tiesas nama mēs sastapām Vokuļska pajūgu, viņš bija atbraucis kopā ar advokātu. Viņi gaidīja mūs pie kāpnēm, tik netīrām, it kā pa tām būtu gājis vesels strēlnieku bataljons, un sejas viņiem bija pavisam mierīgas. Varu pat derēt, ka viņi nerunāja par Stavsku, bet pavisam kaut ko citu.

— O, cēlsirdīgais pan Vokuļski, jūs nenonicinājāt nabaga sievietes, kuras iegrūstas … — Misevičova sāka.

Taču Stahs piedāvāja viņai elkoni, advokāts — Stavskai, Virskis paņēma pie rociņas Helēnīti, bet es pievienojos Mariannai, un tā mēs iesoļojām miertiesā.

Zāle man atgādināja skolu: tiesnesis sēdēja uz paaugstinā

juma kā skolotājs katedrā, bet viņam pretī divās solu rindās izvietojās apsūdzētie un liecinieki. Sai mirklī man atmiņā tik dzīvi atausa bērnības gadi, ka es nevilšus pametu acis uz krāsni pārliecībā, ka ieraudzīšu pie tās sargu ar rīkstēm un solu, uz kura mums ģērēja ādu. Aiz izklaidības es gandrīz iesaucos: «Kamēr vien dzīvošu, es tā vairs nedarīšu, pan skolotāj! …» — tomēr laikā vēl attapos.

Mēs sākām sēdināt savas dāmas, neiztika, lai, bez mazas saraušanās ar ebrejiem, kuri, kā es vēlāk uzzināju, esot vispacietīgākie tiesas prāvu, it sevišķi zādzību un krāpšanu prāvu apmeklētāji. Atradās vieta pat krietnajai Mariannai, kas nosēdusies savilka tādu seju, it kā grasītos mest krustus un skaitīt lūgšanas.

Vokuļskis, mūsu advokāts un es nosēdāmies pirmajā rindā, blakus tipam ar izdauzītu aci un saplēstu mēteli, uz kuru stingri raudzījās kāds no klātesošajiem uzraugiem.

«Laikam atkal kāda saraušanās ar policiju,» es nodomāju.

Pēkšņi man mute pali aiz brīnumiem pavērās: pretī miertiesneša katedrai biju ieraudzījis veselu pulciņu pazīstamu personu. Pa kreisi no galda — Kšešovska, viņas pamērējušais advokāts un tas dienaszaglis Maruševičs, bet pa labi — divi studenti. Viens no viņiem dūrās acīs ar novalkātu mundieri un neparastu daiļrunību, otram mundieris bija vēl vairāk novalkāts, ap kaklu krāsaina šalle, bet sejā viņš, goda vārds, atgādināja mironi, kas izbēdzis no kapličas.

Es ieskatījos viņā labāk. Jā, tas ir viņš, tas pats vārgais jaunais cilvēks, kas, Vokuļskim pirmo reiz apmeklējot Stavsku, uzmeta baronesei uz galvas siļķi. Jaukais zēns! … Bet nav gan man gadījies redzēt kaut ko tik izkāmējušu un dzeltenu. . .

Pirmajā mirklī nodomāju, ka starp šiem patīkamajiem jaunekļiem un baronesi notiek prāva tieši par to siļķi. Tomēr drīz pārliecinājos, ka runa ir par ko ciiu, proti, ka Kšešovska, kļuvusi par mājas īpašnieci, grib izmest uz ielas savus visniknākos ienaidniekus un reizē vissliktāk maksājošos īrniekus.

Šai brīdī prāva starp jaunajiem cilvēkiem un baronesi bija sasniegusi savu kulmināciju.

Pirmais students, skaists jauneklis ar ūsām un vaigu bārdu, gan paceldamies uz pirkstgaliem, gan atlaižoties atpakaļ uz papēžietn, klāstīja kaut ko tiesnesim, ar labo roku izdarīdams ieapaļas kustības, bet ar kreiso koķeti skrullēja ūsas, augstu paceldams mazo pirkstiņu, ko rotāja gredzens bez akmens.

Otrs jauneklis drūmi klusēja un slēpās aiz biedra muguras. Viņa. pozā es pamanīju kādu īpatnību: viņš spieda rokas pie krūtīm, ieplētis tās tā, it kā turētu grāmatu vai svētbildi.

—    Jūsu uzvārdi? … — tiesnesis jautāja.

—    Maļeskis, — palocījies teica vaigu bārdas īpašnieks, —un Patkevičs … — viņš piemetināja, ar elegantu žestu norādīdams uz drūmo biedru.

—    Bet kur trešais?

—    Slims, — Maļeskis manierīgi atbildēja. — Viņš ir mūsu piedzīvotājs un parasti ļoti reti uzturas pie mums.

—   Kā tas saprotams? Ļoti reti uzturas? Kur tad viņš sēd caurām dienām?

—    Universitātē, anatomikumā, reizēm ēdnīcā.

—    Nu, bet pa nakti?

—   Šai sakarā es varu dot paskaidrojumus tikai zem četrām acīm.

—    Bet kur viņš pierakstīts?

—    O, pierakstīts viņš ir mūsu mājā, par cik nevēlas lieki apgrūtināt valsts iestādes, — Maļeskis paskaidroja lorda cienībā.

Tiesnesis griezās pie Kšešovskas.

—    Jūs joprojām negribat šos kungus atstāt savā mājā?

—    Ne par kādu naudu! — baronese šausmās iesaucās. — Caurām naktīm bļaustās, dauza ar kājām, dzied, svilpo .. . Mājā nav nevienas kalpones, ko viņi neaizvilinātu pie sevis … Ak dievs! … — viņa iekliedzās, aizgriezdama galvu.

Tiesnesis bija pārsteigts par kliedzienu, bet es ne … Es paguvu ievērot, ka Patkevičs, neatņēmis rokas no krūtīm, piepeši pārgrieza acis un nolaida apakšējo žokli tā, ka uz mirkli izskatījās pilnīgi kā mironis. Viņa seja un poza tiešām varēja pārbiedēt pat gluži veselu cilvēku.

—   Visšausmīgākais ir tas, ka šie kungi pa logu lej ārā kaut kādus šķidrumus …

—   Vai jums virsū, baronese? — nekaunīgi ievaicājās Maļeskis.

Baronese palika zila no dusmām, bet neatbildēja: viņai bija neērti atzīties.

—    Un kas vēl? — tiesnesis vaicāja.

—    Bet visļaunākais — no tā man piemetās pat nervu slimība — ir tas, ka šie kungi vairākas reizes dienā dauza pret manu logu ar miroņa galvu …

—    Jūs, kungi, tā darāt? — tiesnesis jautāja.

—    Ar jūsu atļauju es tūlīt visu paskaidrošu — ierunājās Maļeskis, nostājies tādā pozā, it kā taisītos dejot menuetu. — Mūs apkalpo sētnieks, bet viņš dzīvo apakšā; tad nu mēs, lai veltīgi nestaigātu augšā un lejā uz ceturto stāvu, iegādājamies garu auklu, piesienam tai galā, vienalga, kas pagadās pie rokas, reizēm var gadīties arī galvaskauss, un . . . piedauzām viņam pie loga, — viņš pateica to tik saldā balsī, ka, šķiet, nebija nekā briesmīga šādā signalizācijā.

—    Ak dievs! … — baronese atkal iekliedzās un sagrīļojās.

—    Skaidrs, slima sieviete … — Maļeskis nomurmināja.

—Es neesmu slima! — baronese iesaucās. — Uzklausiet mani, pan tiesnesi! … Es nevaru skatīties uz to otru … viņš visu laiku rāda tādu seju kā mironim … Es tikai nesen zaudēju meitu!… — viņa nobeidza ar asarām.

—    Goda vārds, šī sieviete redz halucinācijas, — Maļeskis sacīja. — Kurš te līdzinās mironim? … Patkevičs? … Tik jauks zēns! — viņš piebilda, stumdams uz priekšu savu vārgulīgo kolēģi, kas tieši šai brīdī piekto reizi pēc kārtas tēloja mironi.

Zāli pāršalca smiekli; lai saglabātu nopietnību, tiesnesis nolieca galvu pār papīriem un pēc garākas pauzes bargi paziņoja, ka smieties nav brīv un katrs kārtības traucētājs tiks sodīts ar naudas sodu.

Izmantodams jucekli, Patkevičs parāva kolēģi aiz piedurknes un drūmi nočukstēja:

—    Ko tu, Maļeski, cūka tāds, ņirgājies par mani publiskā vietā?

—    Tu patiešām esi izskatīgs, Patkevič. Sievietes tevis dēļ vai prātu zaudē.

—  «|Tas jau nav tādēļ … — Patkevičs norūca daudz miermīlīgāk.

—    Kad kungi domā samaksāt divpadsmit rubļus un piecdesmit kapeikas par janvāra mēnesi? — jautāja tiesnesis.

Šoreiz Patkevičs attēloja cilvēku, ar kataraktu kreisajā acī un paralizētu kreiso sejas pusi; bet Maļeskis iegrima dziļās pārdomās.

—    Ja mēs, — viņš pēc brīža sacīja, — varētu palikt līdz brīvdienām, tad … Ak jā! … Lai baronese ņem mūsu mēbeles.

—    Ak, es vairs nekā negribu, it nekā … Tikai aizvācieties! Es pat neprasu nekādu īres maksu … — baronese iesaucās.

—    Kā šī sieviete sevi kompromitē, — čukstēja mūsu advokāts. — Vazājas pa tiesām, par padomdevēju ņem tādu blēdi …

—    Bet mums gan ir pret jums pretenzijas par zaudējumiem un izdevumiem! — Maļeskis paziņoja. — Kur tas dzirdēts, ka kārtīgiem cilvēkiem šai laikā uzsaka dzīvokli?… Ja mēs pat atrastu kādu dzīvokli, tad tas būs tik slikts, ka mazākais divi no mums nomirs ar diloni…

Patkevičs, acīm redzot, nolūkā piešķirt lielāku nozīmi sava biedra vārdiem, sāka kustināt ausis un galvas ādu, kas zālē atkal radīja jautrību.

—    Pirmo reizi redzu kaut ko tādu! — noteica mūsu advokāts.

—    Tādu lietu? — Vokuļskis jautāja.

—    Nē, to, ka cilvēks kustina ausis. īsts mākslinieks!…

Tikmēr tiesnesis uzrakstīja un nolasīja spriedumu, saskaņā

ar kuru Maļeskim un Patkevičam jāsamaksā īre divpadsmit rubļi un piecdesmit kapeiku apmērā, kā arī jāatbrīvo dzīvoklis līdz astotajam februārim.

Te notika kaut kas neparasts. Dzirdot spriedumu, Patkevičs tik stipri uztraucās, ka seja viņam kļuva zaļa un viņš zaudēja samaņu. Par laimi viņš iekrita tieši Maļeskim rokās, citādi, nabags, būtu briesmīgi apdauzījies.

Zālē, protams, atskanēja līdzcietīgas balsis, Stavskas virēja apraudājās, ebreji sāka rādīt ar pirkstiem uz baronesi un krekstēt. Tiesnesis apjucis pārtrauca sēdi un, pamājis ar galvu Vokuļskim — kur viņi iepazinušies? — devās uz savu istabu, bet divi policisti gandrīz uz rokām iznesa nelaimīgo jaunekli, kas šoreiz patiesi atgādināja līķi.

Tikai priekšistabā, kur viņu noguldīja uz sola un kāds iesaucās, lai aplejot ar ūdeni, slimais strauji piecēlās un draudīgi noteica:

—    Nu, nu!… Tikai bez muļķīgiem jokiem…

Pēc tam viņš tūlīt pats uzvilka mēteli, enerģiski ieāva kājas krietni novalkātās galošās un, par lielu brīnumu policistiem, apsūdzētajiem un lieciniekiem, vieglā gaitā atstāja tiesu.

Šai brīdī pie mūsu sola pienāca kāds tiesas ierēdnis un iečukstēja Vokuļskim, ka tiesnesis lūdz viņu uz brokastīm. Stahs izgāja, bet Misevičova pasauca mani, izmisīgi mādama ar rokām.

—    Ak Jēzus, Marija! … — viņa izsaucās. — Vai jūs nezināt, kādēļ tiesnesis pasauca šo visgodīgāko cilvēku?… Droši vien, lai pateiktu, ka Ilelēna pagalam! … O, tai nekaunīgajai baronesei laikam gan lieli sakari … vienu prāvu viņa jau vinnēja, un droši vien tas pats būs ar Helēnu … Ak, es nelaimīgā! … Vai jums, pan Zecki, nav kādas stiprinošas drapes?

—    Jums nelabi?

—    Vēl ne, lai gan te smacīgi… Bet es ļoti baidos par Helēnīti … Ja viņu notiesās, viņa paģībs un, ja mēs ātri viņu nedabūsim pie samaņas, var vēl nomirt… Kā jūs domājat,dārgais pan Zecki, vai nebūtu labi, ja es kristu tiesnesim pie kājām un lūgtu viņu .. .

—    Bet, pane, tas nepavisam nav vajadzīgs … Mūsu advokāts teica, ka baronese pati būtu gribējusi atsaukt sūdzību, tikai tagad jau par vēlu.

—    Bet ja mēs piekāpjamies! — vecīte iesaucās.

-— O, to nu gan ne, cienītā, — es teicu jau mazliet nepacietīgi. — Vai nu mēs no šejienes aiziesim pilnīgi attaisnoti, vai nu …

—    Nomirsim, jūs gribat sacīt? … — pārtrauca vecīte. — O, nerunājiet tā … jūs pat nezināt, cik nepatīkami manā vecumā dzirdēt par nāvi…

Es atkāpos no izmisušās vecītes un piegāju pie Stavskas.

—    Kā jūs jūtaties?

—    Lieliski! — viņa stingri sacīja. — Vēl vakar briesmīgi baidījos, bet jau pēc grēksūdzes uzreiz vieglāk atelpoju un tagad, ^kopš esmu te, jūtos pavisam mierīga.

Es paspiedu viņai roku ilgi… ilgi… tā, kā prot spiest tikai pa īstam mīloši, un aizsteidzos uz savu vietu, jo zālē ienāca Vokuļskis, bet aiz viņa arī tiesnesis.

Sirds man sāka sist kā āmurs. Es pametu skatienu apkārt. Misevičova sēdēja aizvērtām acīm. Redzams — lūdza dievu, Stavska bija ļoti bāla, taču apņēmīga, baronese burzīja savu salopu, bet mūsu advokāts raudzījās griestos un pūlējās apspiest žāvas.

Sai mirkli Vokuļskis palūkojās uz Stavsku, un lai mani parauj nelabais, ja es viņa acīs nesaskatīju to, kas tik reti tur sastopams, — sirsnīgu līdzjūtību!…

Vēl dažas šādas prāvas, un esmu pārliecināts, ka viņš iemīlētos tanī līdz nāvei.

Tiesnesis kādu brīdi kaut ko rakstīja un beidzis pavēstīja klātesošajiem, ka tagad tiks izskatīta Kšešovskas sūdzība pret Stavsku par lelles zādzību.

Pēc tam viņš uzaicināja abas puses un to lieciniekus iznākt priekšā.

Es stāvēju pie publikas soliem un tāpēc dzirdēju divu kūmiņu sarunu, no tām jaunākā ar sarkanu seju skaidroja vecākajai:

—    Redziet, tur tā skaistā dāma nozaga otrai lelli.. .

—    Tad nu atradusi ar, ko iekārot! …

—    Ko lai dara. Ne katrs var zagt veļas ruļļus…

—    Pati jūs zogat veļas ruļļus, — aiz kūmiņu mugurām iesaucās kāda rešņa balss. — Ne jau tas ir zaglis, kas paņem savu mantu, bet tas, kas dod piecpadsmit rubļus rokas naudas un jau domā, ka nopircis …

Tiesnesis vēl rakstīja, bet es centos atcerēties runu, ko vakar biju sacerējis, lai aizstāvētu Stavsku un iegrūstu negodā baronesi. Bet, tā kā visi vārdi un teikumi man jaucās pa galvu, es atkal sāku skatīties apkārt.

Misevičova aizvien vēl klusām lūdza dievu, bet aiz viņas sēdošā Marianna raudāja. Kšešovskai seja bija pelēka, lūpas sakniebtas un acis nolaistas, bet no katras drēbju krokas dvesa ļaunums … Blakus viņai, skatienu grīdai pievērsis, stāvēja Maruševičs, aiz viņa — baroneses kalpone, tā nobijusies, it kā viņai būtu jākāpj uz ešafota …

Mūsu advokāts kāvās ar žāvām.

Vokuļskis žņaudzīja dūres, bet Stavska raudzījās uz visiem tādā lēnprātīgā mierā, ka, būtu bijis es tēlnieks, ņemtu viņu par modeli apvainotai nevainībai.

Šai mirklī, neklausīdama Mariannas atrunām, mazā Helēnīte izskrēja zāles priekšā un, saķērusi māti aiz rokas, klusi jautāja:

—    Māmiņ, kāpēc tas kungs lika tev nākt uz šejieni? … Es tev ko pateikšu pie auss: tu laikam biji nerātna, un tagad tev vajadzēs stāvēt kaklā …

—    Samācījuši! … — sarkanā kūmiņa griezās pie vecākās.

—    Kaut jums. tāda veselība bijusi! — aiz muguras norūca bass…

—   Lai jums veselība par manis apvainošanu … — kūmiņa pikti atcirta.

—    Bet jūs nobeigsieties krampjos, un ellē jūs rullēs zem mana ruļļa, — pretinieks atbildēja.

—    Klusāk! — tiesnesis uzsauca. — Pane Kšešovska, ko jūs varat sacīt šai lietā?

—    Uzklausiet mani, pan tiesnesi! — patētiski sāka deklamēt baronese, izlikusi kāju uz priekšu. — Pēc nomirušā bērna man kā visdārgākā piemiņa palika lelle, kas ļoLi patika, lūk, lai dāmai, — viņa norādīja uz Stavsku, — un viņas meitai. ..

—    Apsūdzētā ir bijusi pie jums?

—    Jā, es viņu nolīgu šūšanai …

—    Bet nekā nesamaksājāt viņai! … — no zāles gala noducināja Virskis.

—    Klusāk! — tiesnesis viņu apsauca. — Lūdzu, turpiniet!

—    Tai dienā, kad es viņu no darba atlaidu, — baronese sacīja, — man pazuda lelle. Domāju, ka nomiršu aiz bēdām, un tūlīt man radās aizdomas pret viņu .. . Mana nojauta bija pareiza, jo pēc dažām dienām mans labs paziņa — pans Maruševičs pa logu bija ievērojis, viņi dzīvo vis a vis, ka tā dāma tur rokās manu lelli un, lai to neuzzīmētu, pārģērbj citā kleitā.

Tad es aizgāju uz pana Maruševiča dzīvokli kopā ar savu padomdevēju un ar binokli noskatījos, ka mana lelle tiešām atrodas pie šīs dāmas. Olrā dienā es devos pie viņas, paņēmu lelli, kuru es šeit redzu uz galda, un iesniedzu sūdzību.

—    Bet vai jūs, pan Maruševič, arī esat pārliecināts, ka šī ir tā^pati lelle, kas bija pie panes Kšešovskas? — jautāja tiesnesis*

—   Tas ir .. . taisnību sakot. .. pārliecības man nav nekādas.

—    Kādēļ tad jūs pateicāt to panei Kšešovskai?

—    Taisnību sakot… es ne tai nozīmē …

—    Nemelojiet, pan! — iesaucās baronese. — Jūs smiedamies atskrējāt pie manis un teicāt, ka Stavska nozagusi lelli un ka to no viņas varot sagaidīt…

Maruševičs pārvērtās sejā, gan sarka, gan bālēja, svīda un mīņājās no vienas kājas uz otru, kas laikam bija nožēlu pazīme.

—    Nelietis! — Vokuļskis norūca diezgan skaļi.

Es manīju, ka šī piezīme nemaz neuzmundrināja Maruševiču. Tieši otrādi, viņš kā likās, vēl vairāk samulsa.

Tiesnesis vērsās pie Kšešovskas kalpones.

—    Vai pie jums bija šī lelle?

—    Nezinu, kūrējā … — izdvesa jautātā.

Tiesnesis pastiepa viņai pretī lelli, bet kalpone klusēja, mirkšķinādama acis un lauzīdama rokas.

—    Ak, tā ir Mimi! … — iesaucās Helēnīte.

-— O, pan tiesnesi! — baronese iekliedzās. — Meita liecina pret māti…

—    Vai tu pazīsti šo lelli? — tiesnesis jautāja Helēnītei.

—    Pazīstu gan! Tāda pati bija panei baronesei tai istabiņā.

—    Vai tā ir tā pati lelle?

—   O nē, tā nav tā . .. Tai bija pelēka kleitiņa un melnas kurpītes, bet šai ir brūnas kurpītes! . ..

—    Nu, jā … — tiesnesis norūca, likdams lelli atpakaļ uz galda. — Pane Stavska, ko jūs varat teikt? … —viņš piebilda.

—    Es šo lelli nopirku pana Vokuļska veikalā …

—    Un cik jūs par viņu samaksājāt? — baronese iešņācās.

—    Trīs rubļus.

—   Ha-ha-ha! — baronese smējās. — šī lelle maksā piecpadsmit rubļus . ..

—   Kas jums pārdeva šo lelli? — tiesnesis jautāja Stavskai.

—    Pans Zeckis, — viņa atbildēja nosarkdama.

—   Kas jums būtu sakāms, pan Zecki? … — vaicāja tiesnesis.

Bija pienācis brīdi, kad es varēju noturēt savu runu. Es arī sāku:

—    Godājamais tiesnesi!… Ar sirdssāpēm un pārsteigumu man nākas … tas ir … savā priekšā es redzu triumfējošu ļaunumu un … tā sacīt. . . cietēju …

Te uzreiz man rīkle kļuva tik sausa, ka es vairs nevarēju izteikt neviena paša vārda. Par laimi ierunājās Vokuļskis:

—   Zeckis tikai bija klāt pie pārdošanas, bet lelli pārdevu es pats.

—    Par trim rubļiem? — jautāja baronese, nozibsnīdama savām čūskas acīm.

—    Jā, par trim rubļiem. Tā ir brāķēta prece, un mēs cenšamies pēc iespējas ātrāk tikt no tās vaļā.

—   Vai man arī jūs tādu lelli pārdotu par trim rubļiem? — baronese prašņāja tālāk.

—    Nē! Jums manā veikalā vairs nekad un neko nepārdos.

—    Kādi jums ir pierādījumi, ka šī lelle nopirkta tieši pie jums? — tiesnesis jautāja.

—    Jā, ja! — baronese pievienojās. — Kādi pierādījumi?

—    Klusāk! … -— tiesnesis apsauca viņu.

—   Kur jūs nopirkāt savu lelli? — Vokuļskis prasīja baronesei.

—    Pie Lessera.

—    Tad mums arī ir pierādījums, — teica Vokuļskis. — Šīs lelles es ievedu no ārzemēm izjauktā veidā: galvas atsevišķi, ķermenis atsevišķi. Lai pans tiesnesis atārda galvu, tad iekšpusē atradīs manas firmas zīmi.

Baronese kļuva nemierīga.

Tiesnesis paņēma rokā lelli, kura bija radījusi tik daudz sirdēstu, un ar dienesta nazīti vispirms pārgrieza ņieburu un pēc tam ļoti uzmanīgi sāka atārdīt galvu no ķermeņa. Helēnīte sākumā pārsteigta vēroja šo operāciju, bet pēc tam pusbalsī jautāja mātei:

—    Māmiņ, kāpēc tas pans izģērbj Mimi? Viņai būs kauns …

Pēkšņi sapratusi, kas notiek, viņa izplūda raudās un, slēpdama seju Stavskas kleitā, iesaucās:

-f Vai, māmiņ, kāpēc viņš to griež? . . . Tas briesmīgi sāp! . .. Vai, māmiņ, es negribu, ka Mimi griež . . .

—   Neraudi, Ilelēnīt, Mimi kļūs vesela ua vēl skaistāka, — Vokuļskis, ne mazāk satraukts, mierināja viņu.

Pa to laiku Mimi galva nokrita uz protokoliem. Tiesnesis ielūkojās iekšpusē un, padodams lelles galviņu baronesei, sacīja:

-— Izlasiet skaļi, kas tur uzrakstīts.

Baronese saknieba lūpas un klusēja.

—    Tad lai pans Maruševičs izlasa skaļi, kas tur rakstīts.

«Jans Mincelis un Staņislavs Vokuļskis …» Maruševičs nokunkstēja.

—    Tātad ne Lessers?

—    Nē.

Visu šo laiku baroneses kalpone izturējās visai uzkrītoši: sarka, bālēja, slēpās aiz soliem …

Tiesnesis skatījās viņā caur pieri; pēkšņi viņš sacīja:

—    Un tagad, jaunkundz, pastāstiet mums, kas notika ar to lelli? Tikai sakiet taisnību, jums vajadzēs zvērēt…

Pārbiedēta līdz nāvei, uzrunātā saķēra galvu rokās un, pieskrējusi pie galda, nobēra:

—    Lelle saplīsa, jūsu žēlastība . . .

—    Jūsu lelle, tā, kura bija pie panes Kšešovskas? . ..

—    Tā pati . ..

—    Nu labi, saplīsa tikai galva, bet kur tas pārējais? …

—    Uz bēniņiem, jūsu žēlastība … Vai, kas man tagad būs!

—   Nekas jums nebūs, ļaunāk būtu bijis noslēpt patiesību. Bet jūs, apsūdzētāja, vai jūs dzirdat, kā īsti ir? …

Baronese nodūra acis un sakrustoja rokas uz krūtīm kā mocekle.

Tiesnesis sāka rakstīt. Otrā solā sēdošais vīrietis, kā redzams, veļas ruļļu pārdevējs, griezās pie dāmas ar sarkano seju:

—   Nu, vai viņa nozaga? … Redziet nu, kā ir ar to muldēšanu .. . Aha? …

—    Ja sieviete ir glīta, tad arī no cietuma izgrozīsies, — sarkanā dāma teica savai kaimiņienei.

—   Jums jau nu neizgrozīties, — norūca veļas ruļļu pārdevējs.

—    Muļķis! . . .

—    Jūs vēl lielāka.

—    Klusāk! … — tiesnesis uzsauca.

Visiem lika piecelties, un mēs noklausījāmies spriedumu, kas pilnīgi attaisnoja Stavsku.

—    Tagad, — tiesnesis, beidzis lasīt, sacīja, — jūs varat iesniegt sūdzību par neslavas celšanu.

Viņš nokāpa no paaugstinājuma zālē, paspieda roku Stavskai un piemetināja:

—    Man ļoti nepatīkami, ka biju spiests jūstiesāt, toties tagad ļoti patīkami, ka varu apsveikt.

Kšešovskai uznāca krampju lēkme, bet dāma ar sarkano seju sacīja savai kaimiņienei:

—    Pēc glītas sejiņas arī tiesnesis ir kārs . . . Tikai pastarā tiesā būs citādi! — viņa nopūtās.

—    Nešķīstā! . . . Dieva zaimotāja! … — veļas ruļļa pārdevējs norūca.

Cēlāmies, lai ietu. Vokuļskis pasniedza elkoni Stavskai, un abi devās pa priekšu, bet es uzmanīgi vedu Misevičovu lejup pa netīrajām trepēm.

—    Teicu, ka tā beigsies, — vecīte man iegalvoja, — bet jūs visu laiku šaubījāties …

—    Es … šaubījos? …

—    Kā tad, visu laiku staigājāt kā saindējies . . . Jēzus! Marija! .. . Kas tad tas?

Šis sauciens bija vērsts pret vārgo studentu, kas kopā ar savu biedm vārtu priekšā, kā redzams, gaidīja uz Kšešovsku un, domādams, ka nāk viņa, notēloja mironi . .. Misevičovas priekšā! … Tūlīt viņš pamanīja savu kļūdu un tā nokaunējās, ka paskrēja dažus soļus uz priekšu.

—    Patkevič! … Pagaidi tak . . . jau nāk! . . . •— Maļeskis uzsauca viņam.

—    Ka tevi velns parautu! … — Patkevičs izgrūda. — Tu mūžīgi mani tikai kompromitē!

Tomēr, izdzirdis vārtos troksni, viņš atgriezās un vēlreiz notēloja mironi. . . Virskim! …

Tas jaunos cilvēkus galīgi samulsināja; nikni viens uz otru, viņi devās uz mājām atsevišķi — katrs pa savu ielas pusi.

Tbmēr, kad mēs ormanī viņus panācām, abi jau atkal gāja kopā un ļoti galanti palocījās mums.

DEVĪTĀ NODAĻA VECA PĀRDEVĒJA DIENASGRAMATA

Tagad es zinu, kādēļ tik plaši izrakstījos par Stavskas lietu.

"Lūk, kādēļ…

Pasaulē ir daudz neticīgo, un pats es reizēm esmu neticīgais un šaubos par dieva gaišredzību. Nereti, kad politiskā dzīvē neveicas vai kad redzu cilvēku zemiskumu un neliešu triumfu — ja drīkst tā izteikties, — tad es domāju:

Vecais muļķi, kas saucies par Ignātu Zecki! Tu iedomājies, ka Napoleoni atgriezīsies uz troņa, ka Vokuļskis veiks ko sevišķu, tāpēc ka ir spējīgs, un būs laimīgs, tāpēc ka godīgs?… Tu domā, ēzeļgalva, ka, lai gan sākumā neliešiem klājas labi, bet kārtīgiem cilvēkiem — slikti, ka pēdīgi ļaunie tiks apkaunoti, bet labie — slavas vainagoti?… Tā tu to izfantazē?… Muļķīgi fantazē! … Pasaulē nav nekādas vērtības, nekādas taisnības, tikai cīņa. Ja šai cīņā uzvar labie, ir labi, ja — sliktie, ir slikti; bet, ka būtu kāda vara, kas atbalstītu tikai labos, no tādām iedomām pilnīgi atsakies … Ļaudis ir kā lapas, ko dzenā vējš; kad nosviež zālājā, tās guļ zālājā, bet, kad dubļos, — guļ dubļos …

Šaubu brīžos es ne reizi vien tā domāju, bet panes Stavskas prāva noveda mani pie gluži pretējiem slēdzieniem, pie pārliecības, ka krietni cilvēki ātrāk vai vēlāk panāks taisnību.

Padomājiet tikai… Stavska ir pati cēlsirdība, tātad viņai jābūt laimīgai; Stahs ir vērtīgāks par vērtīgāko cilvēku — arī viņam vajadzētu būt laimīgam. Tomēr Stahs vienmēr staigā satraukts un grūtsirdīgs — reizēm pat raudāt gribas, paskatoties uz viņu, bet Stavsku apvainoja zādzībā …

Kur tad te taisnība, kas apbalvo krietnos? …

Tūlīt redzēsi, ak tu neticīgais cilvēk! Bet, lai tevi labāk pārliecinātu, ka šai pasaulē tomēr pastāv kārtība, pierakstīšu te sekojošos paredzējumus:

Pirmkārt, Stavska izies par sievu pie Vokuļska un būs ar viņu laimīga.

Otrkārt, Vokuļskis atteiksies no savas Lenckas, apprecēsies ar Stavsku un būs ar viņu laimīgs.

Treškārt, mazais Lulu vēl šai gadā tiks par franču impera\ \ \ \

\

toru ar vārdu Napoleons IV, samals vāciešus miltos un nodibinās taisnību visā pasaulē, ko savā laikā vēl pareģoja mans nelaiķa tēvs.

Ka Vokuļskis apprecēsies ar Stavsku un izdarīs kaut ko sevišķu, man tagad nav ne mazāko šaubu. Tiesa gan, viņš vēl nav saderinājies ar Stavsku, nav pat vēl bildinājis, vēl vairāk … viņš pats vēl nemaz nezina, ka tā tas būs. Bet es jau redzu . . . Skaidri redzu, kā tas notiks, un galvu varu likt ķīlām, ka tā būs … Politikā man smalks deguns …

Jo paraugies tikai, kas notiek.

Otrā dienā pēc prāvas Vokuļskis vakarā bija pie Stavskas un nosēdēja tur līdz vienpadsmitiem naktī. Trešajā dienā viņš bija Milleres veikalā, pārbaudīja rēķinu grāmatas un sevišķi saslavēja Stavsku, kas pat mazliet aizskāra Milleri. Bet ceturtajā dienā …

Tiesa, tad viņš nebija ne pie Milleres, ne Stavskas, toties man atgadījās savādi notikumi.

Priekšpusdienā — veikalā tobrīd nebija pircēju — ne no šā, ne no tā pienāk pie manis — nu, kas? … Jaunais Šlangbaums, tas mozusticīgais, kas strādā krievu drānu nodaļā.

Skatos, mans Slangbaums berzē rokas, ūsas uzskrullētas, degunu uzslējis vai līdz griestiem… Nodomāju: «Sajucis vai? …» Bet viņš palokās, taču galva tāpat izslieta un vārds vārdā saka tā: ^

—    Es ceru, pan Zecki, lai notiktu kas notikdams, mēs ar jums paliksim labi draugi. ..

«Pie joda,» nodomāju, «vai Stahs gadījumā viņu nav atlaidis? …» Tāpēc atbildu:

—    Lai notiktu kas notikdams, jūs, pan Slangbaum, varat būt pārliecināts par manu labvēlību, ja tikai neizmantosiet to ļaunprātīgi…

Pēdējos vārdus es pateicu ar uzsvaru, jo manam Slangbaumam bija tāds izskats, it kā viņam būtu padomā nopirkt mūsu veikalu, kas man šķita neticami, vai aplaupīt kasi … Pēdējo, kaut arī viņš ir godīgs mozusticīgais, es nebūt neuzskatu par neiespējamu.

Viņš, redzams, to nomanīja, jo tikko manāmi pasmaidīja un aizgāja uz savu nodaļu. Pēc stundas ceturkšņa es it kā nejauši iegriezos tur, bet ieraudzīju viņu, kā parasti, pie darba.

Es pat sacītu, ka viņš strādāja rosīgāk nekā allaž: skraidīja augšup un lejup pa trepītēm, vilka ārā ripsa un samta baķus, lika atpakaļ plauktos, vārdu sakot -— griezās kā Vilciņš.

«Nē,» nodomāju, «šis jau nu gan laikam mūs neapzags…»

Pamanīju, un tas mani pārsteidza, ka Zemba ir pazemīgi pieklājīgs pret Slangbaumu, bet uz mani skatās mazliet no augšas, lai gan ne sevišķi.

«Hm,» domāju, «viņš grib Slangbauma priekšā nolīdzināt senākās pārestības, bet pret mani, veikalvedi, izturas ar sevišķu pašcieņu. To viņš dara ļoti prātīgi: nekad nevajag liekt muguru pret augstāk stāvošām personām, bet ar zemāk stāvošām būt atturīgi laipnam …»

Pie vakara es iegriezos restorāniņā nodzerties alutiņu. Skatos, tur sēž jau Sprots un padomnieks Vengrovičs. Kopš toreizējās saķeršanās, par ko esmu jau stāstījis, mums ar Šprotu diezgan vēsas attiecības, bet ar padomnieku sasveicinājos sirsnīgi. Bet viņš man uzreiz:

—    Nu kā, vai jau? . . .

—    Piedošanu, saku, — bet es nesaprotu. — Domāju, ka viņš to zīmē uz Stavskas prāvu. — Nesaprotu, pan padomniek.

—   Kas tur ko nesaprast! — viņš saka. — Nu, vai veikals jau pārdots? .. .

—   Pārmetiet krustu, pan padomniek, — es saku, — kāds veikals?

Godājamais padomnieks bija iztukšojis jau sešus kausus, tāpēc viņš sāka smieties un saka:

—    Fiu! Es pārkrustīšos, bet jums pat pārkrustīties neļaus, kad no kristieša maizes pāriesiet uz ebreja halu: jūsu veikalu, kā melš, tak nopirkuši ebreji.. .

Domāju, ka mani ķers trieka.

—   Pan padomniek, — saku es, — jūs esat pārāk solīds cilvēks lai nepateiktu, no kurienes jums nākusi šī ziņa.

—   Visa pilsēta runā, — padomnieks atbildēja, — bet lai še klātesošais pans Sprots jums paskaidro.

—    Pan Sprot, — palocījies griežos pie viņa, — man negribētos jūs nicināt, jo vairāk tāpēc, ka prasīju no jums gandarījumu, bet jūs kā pēdējais nelga atteicāties man to dot… Jā, nelga, pan Sprot. .. Tomēr es apgalvoju, ka jūs vai nu atkārtojat, vai arī pats izdomājat šis tenkas . ..

—    Kas vēl nebūs! — Sprots ierēcās, atkal kā viņreiz sizdams ar dūri pa galdu.\— Atteicos tāpēc, ka netaisos dot gandarījumu ne jums, ne liādam citam. Un ar visu to es atkārtoju, ka jūsu veikalu pērk ebreji.

—    Kādi ebreji?

—   Velns viņu zina: Slangbaumi, Ilundbaumi, vai es viņus visus varu zināt!…

Mani sagrāba tāds niknums, ka es liku atnest alu, bet padomnieks Vengrovičs teica:

—    Ar tiem ebrejiem kādreiz var iznākt muļķīga saraušanās. Viņi mūs tā žņaudz, tā izspiež, no visām vietām, tā uzpērk mūsu īpašumus, ka grūti ar viņiem tikt galā. Blēdībās mēs viņus nepārspēsim, tas ir veltīgi, bet, kad nonāks līdz dūrēm, paskatīsimies, kurš kuru veiks .. .

—    Panam padomniekam taisnība! — Sprots pievienojās. — Ebreji tā visu sagrābj, ka beigās vajadzēs viņiem atņemt ar varu, lai uzturētu līdzsvaru. Palūkojieties tikai, kungi, kas notiek kaut vai vadmalu drānu tirdzniecībā …

—    Nu, — es saku, — ja mūsu veikalu nopirks ebreji, tad es pievienošos jums; vēl manai dūrei arī svars … Bet šobrīd, dieva dēļ, neizplatiet baumas par Vokuļski un nerīdiet ļaudis pret ebrejiem, jo arī bez tā pietiek sarūgtinājuma …

Mājās es atgriezos ar galvas sāpēm, pikts uz visu pasauli. Naktī vairākas reizes pamodos un pēc katras iemigšanas sapņoju, ka ebreji tik tiešām nopirkuši mūsu veikalu un es, lai nenomirtu badā, staigāju pa sētām ar leijerkasti, uz kuras uzrakstīts: «Iežēlojieties par vecu nabaga ungāru oficieri!»

Tikai uz rīta pusi man prātā iešāvās kāda vienkārša un prātīga doma — nopietni aprunāties ar Stahu un, ja viņš tiešām veikalu pārdod, meklēt sev citu vietu.

Spoža karjera pēc tik daudziem nokalpotiem gadiem! Ja cilvēks būtu suns, viņam vismaz iešautu lodi pierē … Bet, tā kā esi cilvēks, tad būs jāmētājas pa svešiem kaktiem, baiļojoties, ka mūža bilance nav jānoslēdz renstelē.

Priekšpusdienā Vokuļskis veikalā neparādījās, tāpēc ap pulksten diviem es devos pie viņa. Varbūt saslimis? …

Eju un viņa mājas vārtos saduros ar ārstu Sūmani. Kad pateičru viņam, ka gribu apmeklēt Stahu, viņš sacīja:

—     Neejiet tur. Viņš ir satraukts, un labāk ir atstāt viņu mierā. Nāciet labāk pie manis uz tēju . . . A propos, vai man ir jūsu mali?

—   Man šķiet, — es atbildēju, — ka visā drīzumā varēsiet dabūt manus matus kopā ar ādu.

—    Jūs gribat sevi izbāzt?

—    Derētu jau gan, jo tādu muļķi pasaule vēl nav redzējusi.

—   Nomierinieties, — Šūmanis atteica, — ir vēl lielāki. Bet kas tad noticis?

—    Nav svarīgi, kas noticis ar mani, bet es dzirdēju, ka Stahs pārdodot veikalu ebrejiem … Nu, bet es pie viņiem kalpot neiešu.

—    Kas tad tas, vai jūs arī pārņem antisemītisms?

—   Nē, bet nebūt antisemītam ir viena lieta, turpretim dienēt pie ebrejiem — pavisam cita.

—    Kas tad pie viņiem grib kalpot? … Jo es pats, lai gan esmu ebrejs, nevilktu mugurā šo kraupju livreju. Starp citu, — viņš piebilda, — kur jums tādas domas radušās? Ja veikals tiks pārdots, jūs dabūsiet labu vielu tirdzniecības sabiedrībā ar Krieviju …

—    Nedroša lieta šī sabiedrība, — es atteicu.

—    Pat ļoti nedroša, — Šūmanis piekrita, — tāpēc ka tajā par maz ebreju un par daudz magnātu. Bet jums arī par to nav jāraizējas, jo . . . Tikai, lūdzu, nenododiet mani . .. Jums nav jāraizējas ne par to, kas notiks ar veikalu, ne par tirdzniecības biedrību, Vokuļskis norakstīja jums divdesmit tūkstošus rubļu …

—    Man? . . . Norakstīja? … Ko tas nozīmē? — es pārsteigts izsaucos.

Šai brīdī mēs iegājām Šūmaņa dzīvoklī un ārsts lika padot tēju.

—   Ko nozīme tā norakstīšana? — es prasīju, mazliet pat satrūcies.

—    Norakstīšana, norakstīšana! … — Šūmanis rūca, soļodams pa istabu un kasīdams pakausi. — Ko nozīmē? Nezinu, bet pietiek, ka Vokuļskis to izdarījis. Acīm redzot, viņš grib būt sagatavots kairam gadījumam, kā jau prātīgs tirgotājs!…

—    Varbūt atkal divkauja? …

—    Ek, ko nu atkal… Vokuļskis ir par gudru, lai divreiz atkārtotu vienu un to pašu kļūdu. Tikai, mīļais pan Zecki, kam darīšana ar tādu sievieti, tam jābūt sagatavotam . . .

—    Ar kādu sievieti? … Ar Stavsku? … — es jautāju.

—    Kas par Stavsku! — dakteris iebilda. — Te ir runa par lielāku zivtiņu, par Lencku, kurā šis, neprātīgais, neglābjami ieķēries. Viņš jau sāk apjēgt, kāda tā driģene, cieš, gremžas, bet atrauties no tās nespēj. Nav nekā ļaunāka par vēlīnu mīlestību, it sevišķi, ja tā pagadās tādam velnam kā Vokuļskis.

■— Kas tad noticis? Vakar tak viņš bija rātsnama ballē.

—    Tieši tāpēc jau bija, ka viņa bija, bet es. biju tāpēc, ka viņi abi bija. Interesantas lietas! — ārsts norūca.

—    Vai jūs nevarētu runāt skaidrāk? — es nepacietīgi jautāju.

—    Kāpēc gan ne, jo vairak tāpēc, ka visi to redz, — atbildēja ārsts. — Vokuļskis zaudē prātu viņas dēļ, viņa ar to ļoti gudri koķetē, bet pielūdzēji … nogaida.

—    Skandāls! ■— Šūmanis turpināja, joprojām soļodams pa istabu un kasīdams pakausi. — Kamēr Izabella bija bez graša un bez precinieka, pat suns pie viņiem nerādījās. Bet, kad atradās Vokuļskis, bagātnieks ar lielisku reputāciju un sakariem, kurus pat pārvērtē, ap Lencku salasījies tāds lielāku vai mazāku muļķu, noplukušu un skaistu kavalieru bars, ka pat cauri tiem nevar izspraukties. Un katrs nopūšas, pārvērš acis, čukst maigos pusvārdiņos, dejojot liegi spiež rociņu …

—    Un ko viņa uz to?

—    Tukša sieviete! — noteica ārsts, atmezdams ar roku. — Tai vietā, lai nicinātu salašņas, kas viņai jau vairākkārt uzgriezuši muguru, viņa jūsmo par šo sabiedrību. Visi to redz, un, kas ļaunākais, redz arī Vokuļskis pats …

—    Pie velna, kāpēc tad viņš to nepamet? . .. Lai nu kas, bet viņš par sevi ņirgāties neļaus.

Atnesa patvāri; Šūmanis kalpotāju aizsūtīja prom un ielēja tēju.

209

—     Redziet, — viņš teica, — Vokuļskis, bez šaubām, pamestu viņu, ja spētu novērtēt stāvokli saprātīgi. Vakar ballē bija tāds brīdis, kad mūsu Stahā pamodās lauva un t,ad, kad viņš piegāja pie Lenckas, lai pārmītu ar viņu dažus vārdus, es būtu zvērējis, ka viņš lai pateiks: «Ar labu nakti, pana, esmu atklājis jūsu kārtis un apspēlēt sevi ar tām neatļaušu!» Tas bija viņa sejā,?kad tuvojās Lenckai. Bet kas no tā iznāca?… Izabella reizi paskatījās viņā, pačukstēja, paspieda viņam roku, un mans

14 Lelle, II

Stahs visu nakti bija tik laimīgs, tik laimīgs, ka. .. šodien labprāt ielaistu sev pierē lodi, ja negaidītu nākamo skatienu, čukstu un rokas spiedienu … Viņš, nelga, neredz, ka ar tādiem pašiem saldumiem viņa apveltī desmit citus un pat krietni lielākās dozēs.

—    Kas viņa par sievieti?

—   Tāda pati kā simtiem un tūkstošiem citu! Skaista, izlutināta un bez sirds. Vokuļskis viņai ir vērts par tik, par cik viņam ir nauda un ietekme: viņš var derēt par vīru ja, protams, nav labāka. Bet mīļākos gan viņa sev izvēlēsies tādus, kas viņai vairāk atbildīs.

—    Bet viņš, — Šūmanis turpināja, — vai nu Hopfera alusbodē vai Sibīrijas līdzenumos tā salasījies par visādām Aldonām, Gražinām, Marijām un tamlīdzīgām himerām, ka tagad Lenckā redz dievieti. Viņš ne tikai mīl to, bet dievina, pielūdz un kristu tās priekšā uz vaiga… Viņu gaida nepatīkama atmoda! … Kaut arī viņš ir tlrasiņu romantiķis, tomēr nesekos Mickeviča pēdās, kas ne tikai piedeva tai, kas par viņu ņirgājās, bet vēl skuma pēc šīs nodevējas, ak, pat nemirstīgu viņu padarīja… Jauka mācība mūsu jaunavām: ja gribi kļūt slavena, krāp savus dedzīgākos pielūdzējus!.. . Mēs, poļi, esam sisti ar muļķību pat tik vienkāršā lietā kā mīlestībā .. .

—    Un jūs domājat, ka Vokuļskis būs tāds āksts? … — es jautāju, juzdams, ka asinis manī sāk vārīties gluži kā pie Vilagosas.

Šūmanis pat salēcās uz krēsla.

—    Nu, pie velna, nē! … — viņš iesaucās. — Pašlaik viņš var būt kā jucis, kamēr pie sevis vēl prāto: «Un ja nu viņa mani mīl, un ja nu viņa ir tāda, kā man liekas? …» Bet, ja viņš neatjēgtos, saskatījis, ka par viņu smejas, es . . . es pirmais, tik tiešām, kā esmu ebrejs, iespļautu viņam acīs . .. Tāds cilvēks kā viņš var būt nelaimīgs, bet nedrīkst pazemoties …

Sen jau es nebiju redzējis Sūmani tik uzbudinātu. Ebrejs kas ebrejs no cekula līdz papēžiem, tomēr uzticams draugs un cilvēks ar goda prātu.

—    Nu, — es teicu, — nomierinieties, dakter. Man pret Staha slimību ir zāles.

Un es izstāstīju viņam visu, ko zinu par Stavsku, beigās piebilzdams:

—    Nobeigšos, vai jūs dzirdat, dakter, nobeigšos, bet… saprecināšu Stahu ar Stavsku! Viņa ir sieviete ar prātu un sirdi, uz mīlestību atbildēs ar mīlestību, Staham tieši tāda vajadzīga.

Sumanis māja ar galvu un raustīja uzacis.

—    Hm! Pamēģiniet… Pret žēlabām pēc sievietes kā vienīgais līdzeklis noder tikai cita sieviete. Kaut gan šaubos, vai šī kūre nav jau nokavēta …

—    Viņš ir dzelzs cilvēks, — es iebildu.

—    Tāpēc jau arī tik bīstami, — atbildēja ārsts. — Ja tādā reiz kas ierakstīts, grūti izdzēst, ja tādā reiz kas iesprādzis, grūti salīmēt.

—    Stavska to izdarīs.

—    Lai tā būtu.

—    Un Stahs būs laimīgs!

—    Oho! …

Es atvadījos no ārsta cerību pilns. Mīlu, nav no slēpt, mīlu Helēnu, bet Staha dēļ … atteikšos no viņas.

Ja tik nebūtu par vēlu!

Bet nē …

Nākamajā dienā ap pusdienas laiku veikalā iemetās Šūmanis; pēc viņa smaidiņiem un lūpu kodīšanas es sapratu, ka viņš par kaut ko noraizējies un noskaņots ironiski.

—   Vai bijāt pie Staha, dakter? — es jautāju. — Kā tad šodien …

Šūmanis aizvilka mani aiz skapjiem un sāka klāstīt satrauktā balsī:

—    Padomājiet tikai, cik tālu noved sievietes pat tādus cilvēkus kā Vokuļski! Vai jūs zināt, kāpēc viņš tik uzbudināts?

—    Pārliecinājies, ka Lenckai ir mīļākais .. .

—    Kaut būtu pārliecinājies!… Tas varbūt viņam radikāli līdzētu. Bet viņa ir pārāk manīga, lai tāds naivs dievinātājs saskatītu, kas notiek aiz kulisēm. Tikai šobrīd runa ir par ko citu. Smieklīgi stāstīt, kauns stāstīt! … — ārsts dusmojās.

Viņš uzsita sev pa pliko pakausi un klusāk turpināja:

14*

211

—    Rīt ir balle pie kņaza, un tur, dabiski, būs ari Lencka. Un, vai zināt, kņazs līdz pat šim brīdim nav uzlūdzis Vokuļski, lai gfin citiem izsūtījis ielūgumus jau pirms divām nedēļām! Un vai jūs tam ticētu, ka Stahs par to gandrīz slims! .. .

Ārsts spiedzīgi iesmējās, atviezdams bojātus zobus, bet es, nudien, nosarku aiz kauna.

—   Vai tagad jūs saprotat, cik tālu var noslīdēt cilvēks? …— Šūmanis turpināja. — Jau otro dienu sev saindē dzīvi tikai tāpēc, ka viņu kāds kņazs nav ielūdzis uz balli! … Viņš, mūsu mīļotais, mūsu apbrīnotais Stahs! …

—    Un viņš pats jums to pateica?

—    Kā tad! — norūca ārsts. — Skaidrs, ka neteica. Ja viņam būtu bijis spēka pateikt, viņš mācētu arī atteikties no tik novēlota ielūguma.

—    Vai domājat, ka viņu uzlūgs?

—    Oho! Neielūgšana kņazam maksātu piecpadsmit procentus gadā no kapitāla, ko viņš ieguldījis tirdzniecības sabiedrībā. Ielūgs, noteikti viņu ielūgs, jo. paldies dievam, Vokuļskis vēl ir reāls spēks. Tomēr, zinādams Staha vājību pret Lencku, kņazs iepriekš paķircinās viņu, paspēlēsies kā ar šuneli, kam parāda gaļas gabalu un atkal noslēpj, lai iemācītu staigāt uz pakaļkājām. Nebaidieties, viņi ir tik gudri, ka Stahu prom no sevis nelaidīs, viņi tikai grib Stahu izdresēt, lai viņš tiem kalpotu … pienestu vajadzīgo un kostu tos, kas tiem nav patīkami.

Šūmanis paņēma savu bebrādas cepuri un, pamājis man ar galvu, aizgāja. Aizvien savādnieks!

Visu to dienu man neveicās, es pat vairākas reizes pielaidu kļūdu rēķinos. Pavisam negaidīti, kad es jau domāju par veikala slēgšanu, ieradās Stahs. Man šķita, ka viņš pa šim pāris dienām sakrities. Stahs vienaldzīgi apsveicinājās ar pārdevējiem un sāka jaukties pa rakstāmgaldu.

—    Vai ko meklē? — es vaicāju.

—    Vai te nebija vēstule no kņaza? … — viņš savukārt jautāja, neskatīdamies man acīs.

—    Visas vēstules es tev aizsūtīju uz māju …

—    Zinu, bet kāda varēja noklīst, palikt…

Būtu labāk vēlējies, lai man izrauj zobu, nekā dzirdēt šo jautājumu. Tātad Sūmanim taisnība: Stahs cieš tāpēc, ka kņazs nav ielūdzis viņu uz balli!

Kad veikalu noslēdza un pārdevēji bija aizgājuši, Vokuļskis ierunājās:

—    Ko tu šodien darīsi? Vai neuzlūgsi mani uz tēju?

Es, protams, uzlūdzu viņu ar lielāko prieku, atcerēdamies tos labos laikus, kad Stahs pavadīja pie manis gandrīz katru vakaru. Cik tāli tie laiki! Šodien viņš bija drūms, es — noraizējies un, lai gan mums abiem daudz kas bija pārrunājams, mēs neskatījāmies viens otram acis. Sākām pat runāt par auksto laiku, un tikai glāze tējas, kurā bija puse araka, mazliet man atraisīja mēli.

—   Visi neatlaidīgi runā, — es saku, — ka tu pārdodot veikalu.

—    Gandrīz jau esmu to pārdevis, — Vokuļskis atbildēja.

—    Ebrejiem? …

Viņš pielēca no krēsla un, sabāzis rokas bikšu kabatās, sāka staigāt pa istabu.

—    Kam tad es to pārdošu? … — viņš jautāja. — Vai tiem, kas veikalus nepērk tāpēc, ka viņiem ir nauda, vai tiem, kas labprāt tos pirktu tāpēc, ka viņiem naudas nav? Veikals ir vērts simt divdesmit tūkstošus rubļu, vai man vajadzēja tos nomest dubļos?

—    Briesmīgi tie ebreji mūs izspiež …

—    No kurienes? … No tām pozicijām, kuras mēs neaizņemam, vai no tām, kuras ieņemt mēs paši viņus spiežam, grūžam, pat lūdzam, lai ieņem. Neviens no mūsu aristokrātiem nepirks manu veikalu, toties katrs dos naudu ebrejam, lai viņš to nopērk un . . . maksā augstus procentus par aizdevumu.

—    Vai tā? .. .

—   Protams, ka tā, es labi zinu, kas Šlangbaumam aizdod naudu …

—    Tātad Šlangbaums pērk?

—    Kas gan cits? Ne jau Kleins, Liseckis vai Zemba … Viņi nedabūtu kredītu, bet, ja arī dabūtu, varbūt to izputinātu .. .

—    Būs kādreiz ar ebrejiem liels tracis, — es norūcu.

—    Ir jau bijuši, cauri visiem astoņpadsmit gadsimtiem, bet kāds no tā iznākums? . .. Ebreju grautiņos gājusi bojā viņu labākā daļa, bet palikuši tikai tie, kas prata paglābties no iznīcības. Tāpēc mums šodien ir ebreji, kas izturīgi, pacietīgi, viltīgi, solidāri, manīgi un meistarīgi pārvalda vienīgo ieroci, kāds viņiem palicis, — naudu. Iznīcinādami visu, kas šai tautā labākais, ?sam izdarījuši mākslīgu izlasi un izkopuši pašus sliktākos.

—    Vai tu tomēr esi padomājis par to, ka tad, kad tavs veikals pāries viņu rokās, vairāki desmiti ebreju dabūs labi atalgotas vietas, bet vairāki desmiti mūsu cilvēku pazaudēs tās?

—    Tā nav mana vaina, — Vokuļskis atbildēja satraukts. — Nav mana vaina, ka tie ar kuriem mani saista personīgas attiecības, pieprasa, lai es veikalu pārdotu. Tiesa, sabiedrība ar to zaudēs, bet tā pati sabiedrība to arī grib.

—    Bet pienākums ? …

—    Kāds pienākums?! … — viņš iekliedzās. —: Vai attiecībā pret tiem, kuri sauc mani par izspiedēju, vai tiem, kuri mani apzog? Izpildīts pienākums vienmēr cilvēkam dod kaut ko pretī, pretējā gadījumā tas būtu upuris, ko nevienam pašam nav tiesības prasīt no cita. Bet es, ko es saņemu pretī? Naidu un melus no vienas puses, nevērību — no otras. Saki, lūdzu, pats: vai ir tāds netikums, kas nebūtu ticis man pierakstīts, un par ko? . .. Par to, ka sapelnīju kapitālu un simtiem cilvēkiem nodrošinu dzīvi.

—    Apmelotāji vienmēr atradīsies.

—    Bet nekur tik daudz kā pie mums. Kaut kur citur tādam godīgam censonim kā man arī būtu ienaidnieki, bet viņam būtu arī pienācīgā cieņa, kas atlīdzina pārestības . . . Bet šeit …

Viņš atmeta ar roku.

Vienā malkā atkal izdzēru pusglāzi tējas ar araku, lai būtu drosme. Stahs pa to laiku, padzirdējis priekšnamā soļus, apstājās pie durvīm. Es nojautu, ka viņš arvien vēl gaida ielūgumu no kņaza!…

Man galvā jau šņāca un es, daudz nedomādams, ievaicājos:

—   Bet vai tie, nu kuru dēļ tu pārdod veikalu, vērtēs tevi augstāk? .. .

—    Un ja nu vērtēs? … — viņš atbildēja domīgs.

-— Un mīlēs vairāk par tiem, kurus tu pamet?

Viņš strauji pienāca man klāt un asi ieskatījās acīs.

—    Un ja nu mīlēs? . . .

—    Tu esi drošs? …

Viņš iemetās krēslā.

—   Vai es zinu? … — viņš nočukstēja. — Vai es zinu! . . . Un kas tad vispār ir drošs šai pasaulē? . . .

—    Un vai tev nekad nav ienācis prātā, — es runāju aizvien drošāk, — ka tevi varbūt ne vien izmanto un māna, bet arī smejas par tevi un nonievā? … Saki, — vai tu nekad par to neesi domājis? … Pasaulē viss ir iespējams un tādēļ jāmēģina nodrošināties, ja ne no mānīšanas, tad vismaz no smieklīguma.

Pie velna! — es beidzu, triekdams glāzi pret galdu. — Var nest upurus, ja ir par ko, bet nedrīkst ļaut par sevi ņirgāties.

—   Kas par mani ņirgājas? — viņš iekliedzās, pielēkdams kājās.

—    Visi tie, kas tevi neciena tā, kā tu esi topelnījis.

Es pārbijos no savas drosmes, tomēr Stahs nekā neatbildēja. Viņš atstiepās uz kušetes un sakrustoja rokas zem galvas — tā pie viņa bija ārkārtīga satraukuma pazīme. Pēc tam viņš pavisam mierīgā balsī sāka runāt par veikala darīšanām.

Ap deviņiem atvērās durvis un ienāca Vokuļska sulainis.

—    Ir vēstule no kņaza! — viņš pavēstīja.

Stahs saknieba lūpas un nepaceldamies pastiepa roku.

—    Dod, — viņš teica, — un ej gulēt.

Sulainis izgāja. Stahs lēni atvēra aploksni, izlasīja vēstuli un, saplēsis to, iemeta krāsnī.

—    Kas tas bija? — es prasīju.

—    Ielūgums uz rītdienas balli, — viņš atteica sausi.

—    Tu neiesi?

—    Pat nedomāju.

Es apstulbu . .. Un pēkšņi šai apstulbuma brīdī man radās visģeniālākā ideja pasaulē.

—   Vai zini ko? — es teicu. — Kā būtu, ja mēs rītvakar apciemotu Stavsku?…

Viņš apsēdās uz kušetes un smaidīdams atbildēja:

—    Vai zini, tas nebūtu slikti! … Viņa ir jauka sieviete, un es jau sen pie viņiem neesmu bijis. Jā, pie izdevības vajadzētu aizsūtīt dažas rotaļlietas mazajai.

Ledus siena, kas bija izaugusi starp mums, izkusa.

Abi mēs atguvām senāko sirsnību un līdz pusnaktij notērzējām par agrākajiem laikiem. Atsveicinoties Stahs man teica:

—   Cilvēks reizēm pazaudē jēgu, bet reizēm — atgūst prātu . . . Lai dievs tev atlīdzina, vecais!

Mans mīļais zelta Stahs!.. .

Kaftt man būtu jāizstiepjas, bet es saprecināšu viņu ar Stavsku!…

Kņaza balles dienā ne Stahs, ne Slangbaums veikalā neieradās.

Es sapratu, ka viņi kārto mūsu veikala pārdošanu.

Katrā citā reizē šis notikums man sabojātu garastāvokli uz visu dienu. Tomēr šodien man pat prātā neienāca, ka mūsu firma nozudis un tās vietā stāsies ebreju izkārtne. Kāda man daja gar veikalu! Būtu tikai Stahs bijis laimīgs vai tiktu vismaz vaļā no savām raizēm. Man viņš par visu varu jāapprecina, kaut vai zibeņo un rūc.

Rīta pusē aizsūtīju Stavskai zīmīti ar ziņu, ka šodien mēs ar Vokuļski aiziesim pie viņām uz tēju. Vēstulei uzdrošinājos pievienot kārbu ar rotaļlietiņām mazajai Helēnītei. Tur bija mežs ar zvēriem, mēbeļu komplekts lellei, maza servīzīte un vara patvārītis. Viss kopā, pieskaitot iepakojumu, par 13 rubļiem un 60 kapeikām.

Jāizdomā kaut kas arī Misevičovai. Tādā veidā man no vecmāmiņas un mazmeitiņas iznāks knaiblītes, ar kurām es tā satveršu skaistās māmiņas sirdi, ka viņai būs jākapitulē vēl pirms svētā Jāņa dienas …

Vai, velns! Bet vīrs ārzemēs? . . . Ak, ko nu vīrs, lai pats piesargās . .. Gan jau par kādiem desmit tūkstošiem rubļu dabūsim šķiršanos ar promesošo un droši vien jau mirušo.

Pēc veikala noslēgšanas eju pie Staha. Sulainis atver man durvis un rokās tur sacietinātu kreklu. Iedams cauri guļamistabai, redzu uz krēsla fraku, vesti . .. Ak, vai mūsu vizītei lemts izjukt? …

Stahs kabinetā lasīja angļu grāmatu. Velns zina, kam viņam vajadzīga angļu mēle! Apprecēties var pat kurlmēms … Stahs apsveicinājās ar mani sirsnīgi, kaut arī mazliet šaubīdamies. «Jāņem vērsis aiz ragiem!» es nodomāju un, neizlaidis cepuri no rokām, saku:

—   Nu, nav vairs ko kavēties. Ejam, citādi vēl dāmas aizies gulēt.

Vokuļskis nolika grāmatu un kļuva domīgs.

—    Riebīgs vakars, — viņš teica, — puteņo . . .

—    Citiem tas putenis netraucēs braukt uz balli, kādēļ tam būtu jāizbojā mums tik jauks vakars, — es atbildēju, izlikdamies par vientiesi.

Staham it kā būtu kāds iedzēlis. Viņš pielēca no krēsla un lika padot kažoku. Sulainis, palīdzēdams viņam apģērbties, ierunājās:

—   Tikai jūs drīzāk atgriezieties, pan, laiks jau ģērbties, un frizieris atnāks.

—    Nav vajadzīgs, — Stahs atbildēja.

—    Neiesiet tak nesasukājies dancot . . .

-— Neiešu uz balli.

Sulainis pārsteigumā ieplēta rokas un kājas.

—    Ko pans šodien tā svaidās? — viņš iesaucās. — Pans darās tā, it kā tam galvā kas nebūtu kārtībā … Lenckis tā lūdza . ..

Vokuļskis strauji izgāja no istabas un aizcirta durvis deguna priekšā nekaunīgajam kalpam.

«Aha,» nodomāju es, «tātad kņazs tomēr apķērās, ka Stahs var neatnākt un atsūtīja Lencki — it kā nākamo sievastēvu atvainoties! . . . Šūmanim taisnība, ka viņi negrib laist Stahu prom, un gan mēs jums viņu atņemsim!»

Pēc stundas ceturkšņa jau bijām pie Stavskas. Kā mūs uzņēma! … Marianna virtuves grīdu bija izkaisījusi ar smiltīm, Misevičova apvilkusi zīda kleitu tabakas krāsā, bet Stavskai šodien bija tik brīnišķīgas acis, vaigi un lūpas, ka garu varētu izlaist, skūpstiem apbērdams šo daiļo sievieti.

Es negribu sev nekā iestāstīt, bet, nudien, Stahs visu vakaru raudzījās uz viņu sajūsmināts. Viņam pat neiznāca vaļas ievērot, ka Helēnītei bija jauna lenta.

Kas tas bija par vakaru! . .. Kā Stavska pateicās mums par rotaļlietām, kā saldināja Staham tēju, kā vairākas reizes aizskāra viņu ar piedurknes maliņu … Tagad es esmu pārliecināts, ka Stahs sāks nākt uz šejieni bieži jo bieži, sākumā ar mani, bet vēlāk viens pats.

Vakariņu laikā vai nu ļauns, vai labs gars pievērsa Misevičovas acis «Kurjeram».

—   Skaties, Helēn, — viņa teica meitai, — šodien kņazs rīko balli.

Vokuļskis sabozās un, novērsis skatienu no Stavskas acīm, urbās šķīvī. Saņēmis drosmi, es zobgalīgi ieminējos:

—   ^kaistai gan jābūt sabiedrībai pie kņaza! Tērpi, smalkas manieres …

—    Nav nemaz tik skaisti, kā tas liekas, — vecīte ierunājās.

—    Tērpi ļoti bieži nav samaksāti, bet manieres! … Protams, citas tās ir salonā ar grāfiem un kņaziem, un citas — šūšanas darbnīcā ar nabaga šuvējām.

Ai, kā vecīte trāpīgi nāca ar savu kritiku. «Klausies, Stah, klausies!» nodomāju es un taujāju tālāk:

—   Tātad lās lielās dāmas nemaz tik smalki neizturas pret šuvējām? …

—    Ko nu, pan! … — noteica Misevičova, atmetusi ar roku.

—    Es te pazīstu kādu šuvēju, kam tās dāmas dod darbu, jo viņa ļoti prasmīga un lēta. Ne vienreiz vien šuvēja raudādama pārnāk no viņām. Cik viņai, nabadzītei, nav jānogaidās ar uzlaikošanu, pārtaisīšanu, uz samaksu … un kā viņas ar to runā, cik rupji un kā kaulējas … Tā pali šuvēja saka, — kā es te stāvu! — ka vieglāk ar četrām ebrejietēm nekā ar vienu lielu dāmu. Lai gan arī ebrejietes tagad bojājas: līdzko kāda tiek pie bagātības, tā tūlīt sāk runāt likai franciski, kaulēties un kašķēties.

Man gribējās pajautāt, vai arī Lenckai šī pati šuvēja nešuj, bet bija žēl Staha. Viņam, nabadziņam, seja tāpat jau bija pārvērtusies! …

Pēc tējas Helēnīte, līksmi gavilēdama un čalodama, sāka izvietot uz paklāja šodien saņemtās rotaļlietiņas; mēs ar Misevičovu apsēdāmies pie loga — vecīte nekā nevar atradināties no logiem! — bet Vokuļskis ar Stavsku novietojās uz dīvāna: viņa ar kādu tamborējamo, viņš ar papirosu.

Vecīte tik dedzīgi sāka man stāstīt, cik lielisks apriņķa priekšnieks bijis viņas nelaiķa vīrs, ka es gandrīz nemaz nedzirdēju, par ko sarunājās Stavska ar Vokuļski. Tam tomēr vajadzēja būt kaut kam interesantam, jo viņi runāja pusbalsī:

«Es jūs, cienītā, redzēju pagājušo gadu Karmelitu baznīcā, pie dieva kapa.»

«Bet es jūs vislabāk atceros no tās reizes, kad jūs vasarā bijāt atnācis uz māju, kur mēs dzīvojām. Un man nezin kāpēc šķita, ka …»

—    Bet cik daudz nemiera bija ar tām pasēm! .. . Diezin kas tās saņēma, kam atdeva un kādus uzvārdus ierakstīja … — Misevičova turpināja savu.

«…Protams, cik tik bieži jūs vēlaties…» Stavska sarkdama teica.

«… Vai tas nebūs uzmācīgi? …»

—    Jauks pāris! — es klusu teicu Misevičovai.

Viņa paskatījās uz abiem un nopūtusies atbildēja:

—    Kas par to, pat ja nelaimīgais Ludviks vairs nebūtu starp dzīvajiem?

—    Paļausimies uz dievu un cerēsim.

—   Ka viņš dzīvs? … — vecīte jautāja, neizrādīdama nekādu sajūsmu.

—    Nē, par to es nerunāju .. . Tomēr …

" — Māmiņ, man jau gribas gulēt, — pavēstīja Helēnīte.

Vokuļskis piecēlās no dīvāna, un mēs atvadījāmies.

«Ko var zināt,» es nodomāju, «vai tā store nav jau uzķērusies uz āķa? …»

Laukā joprojām sniga; Stahs aizveda mani līdz mājām un nezin kādēļ gaidīja kamanās, kamēr es ieeju vārtos.

Es iegāju un priekšnamā apstājos. Tikai tad, kad sargs aizvēra vārtus, es dzirdēju uz ielas iešķindamies aizbraucošo kamanu zvaniņus.

«Ak tad tāds tu esi?» es nodomāju. «Paraudzīsimies, kur tu tagad laidīsi…»

Es iegāju istabā, uzvilku veco mēteli, uzliku cilindru un, tā pārģērbies, pēc pusstundas izgāju uz ielas.

Staha dzīvoklis bija tumšs, tātad mājās viņa nav. Bet kur tad viņš varētu būt? …

Es pamāju garāmbraucošām kamanām un pēc dažām minūtēm izkāpu netālu no kņaza mājas.

Uz ielas jau stāvēja vairākas karietes, citas vēl tikai tuvojās, bet otrais stāvs mirdzēja spožās ugunīs, muziķa spēlēja, un logos laiku pa laikam pazibēja dejotāju pāri.

«Tur ir Lencka,» es nodomāju, un sirds man nez kādēļ sažņaudzās.

Es pametu skatienu visapkārt. Uh, kādi sniega virpuļi … Tikko var saskatīt vējā rakstītās gāzes liesmiņas. Jādodas gulēt.

Gribēdams noķert kamanas, es pārgāju uz otru ielas pusi un… ^īndrīz uzdūros Vokuļskim!… Viņš stāvēja zem koka apsnidzis un raudzījās logos …

«Ak tad tā gan?… Neka nebij, dargais, tev jaapprecas ar Stavsku!»

Sakarā ar tādām briesmām es nolēmu rīkoties enerģiski. Tūlīt nākamajā dienā es devos pie Šūmaņa un saku viņam:

—    Vai jūs. dakter, zināt, kas noticis ar Stahu?

—    Kas, vai kāju salauzis?

—    Ļaunāk. Lai gan kņazs atkārtoti ielūdza, tomēr ballē viņš nebija, bet ap pusnakti aizlavījās pie kņaza mājas un, stāvēdams putenī, skatījās logos. Vai jūs saprotat?

—    Saprotu. Tur nevajag būt psihiatram.

—   Tādēļ, — es turpinu, — es cieši esmu nolēmis apprecināt Stahu vēl šai pašā gadā, pat pirms svētā Jāņa dienas.

—   Ar Lencku? — ārsts iesaucās. — Iesaku jums nejaukties šai lietā.

—    Nevis ar Lencku, bet ar Stavsku.

Šūmanis sāka dauzīt sev pa galvu.

—    Vājprātīgo nams! — viņš rūca. — Pilnā sastāvā .. . Jums, pan Žecki, noteikti ūdens galvā, — viņš piebilda pēc brīža.

—    Jūs mani apvainojat! — es iesaucos nepacietīgi.

Viņš nostājās man pretī un, saķēris aiz svārku atlokiem, satrauktā balsī teica:

—    Klausieties, godājamais … Es runāšu līdzībās, ko jums vajag saprast. Ja jums atvilktne ir pilna, nu, teiksim, ar kabatas makiem, vai jūs tai pašā atvilktnē varat ielikt nu … kaut vai kaklasaites? … Nevarat. Tātad, ja Vokuļska sirds ir pilna ar panu Lencku, kā jūs tur varat iebāzt pani Stavsku?…

Es atbrīvoju viņa rokas no maniem atlokiem un atbildēju:

—   Izņemšu no turienes makus un ielikšu kaklasaites, skaidrs, zinātnieka kungs? …

Un tūlīt aizgāju, jo viņa nekaunība bija mani aizkaitinājusi. Iedomājas, ka viņš tikai tas gudrais!

No ārsta es aizbraucu pie Misevičovas. Stavska bija savā veikalā, Ilelēnīti es aizvadīju uz blakus istabu pie rotaļlietām, bet pats apsēdos blakus vecītei un bez kādiem ievadiem sāku:

—   Godājamā!… Kā jūs domājat, vai Vokuļskis ir cienījams cilvēks? …

—    Ak labais pan Žecki, kā jūs tā varat jautāt? … Savā namā viņš mums samazināja īri. Helēnu izglāba no tāda negoda, sagādāja viņai vietu ar septiņdesmit pieci rubli algu, Helēnītei atsūtījis tik daudz skaistu rotaļlietu …

—    Piedošanu, — es pārtraucu viņu, — ja jūs piekrītat, ka viņš ir cienījams cilvēks, tad gribu jums vislielākā slepenībā pateikt, ka viņš ir dikti nelaimīgs …

—    Dieva tēva un dēla un svētā gara vārdā!… — vecīte pārmeta krustu. — Viņš esot nelaimīgs, viņš — kam tāds veikals, tirdzniecības sabiedrība, tik milzīga bagātība? .. . Viņš, kas nesen pārdeva māju! … Tad jau laikam viņam ir parādi, par kuriem es nekā nezinu . . .

—    Parādu viņam nav ne par grasi, — saku es, — bel pēc veikala pārdošanas viņam sanāks savi seši simti tūkstoši rubļu, lai gan pirms gadiem diviem viņam bija tikko tūkstoši trīsdesmit, protams, neieskaitot veikalu … Taču nauda, godājamā, tas vēl nav viss, jo cilvēkam bez maka ir vēl sirds …

—    Bet es tak dzirdēju, ka viņš precēšoties, turklāt vēl ar īstu skaistuli, Lencku?

—   Tā jau ir tā nelaime; Vokuļskis nevar, viņš nedrīkst precēties …

—    Vai tad viņam kāda vaina? … Tāds veselīgs vīrietis …

—   Viņš nedrīkst precēties ar Lencku, viņa tam nav pāris. Viņam vajadzētu tādu sievu …

—    Kā mana Helēnīte … — Misevičova aši pateica priekšā.

—; Jā gan! — es iesaucos. — Ne tikai tādu kā viņa, bet

tieši viņu pašu . . . Jā, Helēnu Stavsku vajag viņam par sievu!

Vecīte apraudājās.

—    Vai zināt, mīļais pan Zecki, — viņa šņukstēdama sacīja, — tas ir mans jaukākais sapnis … Un, ka mūsu godājamais Ludviks savu dvēseli jau atdevis dievam, es varu likt galvu ķīlā … Tik daudz reižu viņš man rādījies sapņos un vienmēr vai nu pliks, vai pavisam citāds, ne tāds, kā bija . . .

—    Bez tam, — es turpināju, — kaut ari viņš nebūtu miris, mēs panāksim šķiršanos.

—    Kā tad! Par naudu visu var.

—   Jā gan!… Viss atkarīgs no tā, lai Stavska nenoraidītu …

—    Cēlais pan Zecki! — vecīte iesaucās. — Viņa taču, zvēru jums, ^ļau tagad, nabadzīte, iemilējusies Vokuļski … Kļuvusi tāda domīga, caurām naktīm neguļ, tikai pūš vien, pavisam izdilst, bet vakar, kad jūs te abi bijāt, kā viņa pārvērtās .. . Es, miesīga māte, viņu vairs nepazinu …

—    Tātad — punkts un beigas!… — es viņu pārtraucu.

—    Es gādāšu, lai Vokuļskis nāktu uz šejieni pēc iespējas biežāk, bet jūs, godājamā, noskaņojiet attiecīgi Helēnu. Izrausim Stahu no Izabellas rokām un, ja dievs dos, uz svētā Jāņa dienu dzersim kāzas …

—    Bīstieties dieva, bet Ludviks? …

—   Miris, miris … — es saku. — Galvu lieku ķīlā, ka vairs nav starp dzīvajiem …

—    Nu, tad viss dieva rokā …

—   Tikai… lūdzama — turiet to visstingrākā slepenībā. Tā ir liela spēle.

—    Par ko jūs mani turat, pan Žecki! — vecenīte aizvainojās.

—    Šeit, šeit… — viņa iesaucās, sizdama sev pa krūtīm, — šeit visi noslēpumi guļ kā aprakti. Un jo vairāk maxas meitas un šī cilvēka noslēpums.

Abi mēs bijām dziļi satraukti.

—    Vai kāds, — es teicu pēc brīža, jau taisīdamies uz iešanu, — vai kāds varēja paredzēt, ka tāda nieka lietiņa kā lelle būs par iemeslu divu cilvēku laimei?

—    Kātā, lelle?

—    Nu, kā tad! … Ja Stavska nebūtu nopirkusi pie mums lelli, nebūtu bijis prāvas, Stahs nebūtu tā ieinteresējies par Helēnas likteni, Helēna atkal neiemīlētu viņu un viņi neapprecētos … Jo, iedziļinoties lietas būtībā, ja Stahā pamodās kādas kvēlākas jūtas pret Stavsku, tad tikai sākot tieši ar šo prāvu …

—    Pamodās, jūs sakāt? …

—• Ak! Vai to jūs pati neredzējāt, kā viņi vakar bubināja uz šī te paša dīvāna? … Jau sen Vokuļskis nebija tik možs un pat satraukts kā vakar …

—    Pats dievs jūs atsūtījis, mīļais pan Zecki! — iesaucās vecīte un atsveicinādamās noskūpstīja mani uz pieres.

Tagad es esmu apmierināts ar sevi, un gribot negribot jāatzīst, ka man ir Meterniha galva. Kā es nācu uz domām tuvināt Stahu ar Helēnu, kā es visu nokārtoju, lai viņus nekas netraucētu ! …

Tagad man nav vairs ne mazāko šaubu, ka Stavska un Vokuļskis ir iekrituši viņiem izliktajos slazdos. Viņa dažu nedēļu laikā novājējusi — tomēr kļuvusi vēl glītāka, šķelme! — bet viņš burtiski zaudē galvu. Ja tikai viņš vakarā neiet pie Lenckiem, bet tas nenotiek bieži, jo Izabella vienmēr pa ballēm, tad, puisis, dodas pie Stavskas un nosēž tur kaut vai līdz pusnaktij. Un kā viņš tad atdzīvojas, kā stāsta viņai par Sibīriju, par Maskavu, par Parīzi!… Es visu zinu, kaut neeju tur pa vakariem, lai viņiem netraucētu, bet otrā dienā man visu vārdu pa vārdam atstāsta Misevičova, protams — vislielākajā slepenībā.

Man nepatika tikai viena lieta.

Uzzinājis, ka Virskis reizēm lien pie mūsu dāmām un, protams, traucē dūdojošo pārīti, es sataisījos iet pie viņa un nobrīdināt.

Biju saģērbies un gāju laukā, un pēkšņi priekšnamā sastapu Virski. Protams, atgriezos istabā, iededzināju gaismu, parunājāmies mazliet par politiku… Tad es pārgāju uz citu tematu un, nevilkdams garumā, saku:

—    Gribēju jums pavēstīt un uzticēt…

—    Zinu jau zinu! … — viņš sauc un smejas.

—    Ko jūs zināt?

—    Ka Vokuļskis iemīlējies Stavskā.

—    Žēlīgais dievs! — es iesaucos. — Kas jums to teica? …

—   Nu, vispirms nebaidieties, ka es izpaudīšu noslēpumu, — viņš svarīgi saka. — Mūsu ģimenē noslēpums tikpat kā akā…

—    Bet kas jums teica?

—    Man, vai redzat, pastāstīja sieva, kas uzzinājusi to no panes Koļerovas …

—    Bet no kurienes viņa?

—    Panei Koļerovai pastāstījusi pane Radziņska, bet panei Radziņskai, kas svinīgi nozvērējusies klusēt, šo noslēpumu uzticējusi pane Denova, zināt, tā panes Misevičovas draudzene.

—    Cik tā Misevičova neuzmanīga! …

—    Ak vai! — Virskis saka. — Kas tad viņai, nabadzītei, atlika ko darīt, kad Denova pirmā uzklupa, ka Vokuļskis nosēžot pie viņām līdz rītam, ka te kaut kas neesot kārtībā … Skaidrs, vecīte satraukumā pastāstījusi viņai, ka te nav runa par flirtu, bet pa$ likumīgām laulībām un varbūt ap svētā Jāņa dienu viņi apprecēsies.

Man pat galva iesāpējās, bet ko lai dara? Ak tie sievieši, sievieši!…

—    Kas jauns dzirdams pilsētā? — es jautāju Virskim, lai reiz izbeigtu nepatīkamo sarunu.

—   Jandāliņš, — viņš saka, — īstais jandāliņš ar baronesi! Dodiet man cigāru, tie ir divi gari stāsti.

Es pasniedzu cigāru, bet viņš man pastāstīja lietas, kas galīgi mani pārliecināja, ka ļaunie ātrāk vai vēlāk saņems sodu, bet labie tiks apbalvoti un pašā cietākajā sirdi kvēlo dzirkstelīte sirdsapziņas.

—    Vai sen jau, kopš bijāt pie mūsu dāmām? — Virskis man vaicā.

—    Pirms dienām četrām … piecām … — es atbildēju. Saprotiet, es negribu jaukties pa kājām Vokuļskim un… un jums iesaku to pašu. Jauns ar jaunu drīzāk sapratīsies nekā ar mums, vecajiem.

—    Bet atļaujiet! — Virskis pārtrauca. — Vīrietis piecdesmitos nebūt nav vecs; tad viņš ir tikai īsti nobriedis…

—    Kā ābols, kas teju, teju nokritīs …

—    Tur jums taisnība: vīrietim piecdesmitos liela tieksme uz krišanu! Un ja man nebūtu sieva un bērni … Ak pan Ignācij!… Ak pan Zecki!… Lai mani parauj velns, ja es neesmu spējīgs sacensties ar jaunajiem! Diemžēl precēts cilvēks, cienījamais, ir kā kroplis: sievietes uz viņu pat skatīties negrib, kaut gan … pan Ignācij …

Sai vietā acis viņam iedzirkstījās, un viņš savilka tādu seju, ka, ja patiesi viņš ir dievticīgs cilvēks, tad rīt noteikti jāiet uz grēksūdzi.

Es vispārīgi esmu novērojis, ka ar šjahLičiem tā ir: uz mācīšanos vai tirgošanos — uz to viņiem grūtas galvas, pie darba ar dzīšanu neaizdzlsi, bet attiecībā uz pudeli, karošanu un izlaidību — uz to viņi gatavi jebkurā laikā, kaut vai ar vienu kāju stāvētu jau kapā. Nekauņas!

—   Tas viss ir labi, pan Virski, — saku es, — bet jūs man gribējāt kaut ko pastāstīt…

—    Aha! Tieši par to domāju, — un kūpina ar cigāru kā asfalta katls. — Tātad jūs atceraties tos studentus no mūsu mājas, kas dzīvoja virs baroneses? …

—   Maļeski, Patkeviču un to trešo? Vai tad tādus velnus iespējams aizmirst? Jautri puiši bija!

—    Un kā vēl, un kā vēl! — Virskis apstiprināja. — Lai mani dievs soda, ja pie šiem resgaļiem jaunu virtuveni varēja turēt ilgāk par astoņiem mēnešiem. Pan Zecki, saku jums, viņi trijatā vien varētu piepildīt visas bērnu patversmes … Viņiem tur, universitātē, redzams, to māca. Manos laikos uz laukiem, ja šļahtičs, kam bija jauns dēls, atpirkās ar trim četrām govīm gadā … fju-fju! … ksendzs uzreiz bija kājās un sirdījās, ka maitājot viņam avis. Bet šie, cienījamais …

—    Jūs gribējāt… stāstīt par baronesi, — es atgādināju, jo man netīk, kad sirmā galvā mājo muļķības.

—    Jā gan … Tātad … Bet visbriesmīgākais no viņiem — tas Patkevičs, sātans, kas tēlo mironi. Lidzko iestājas vakars, tā šis, dērglis, izlien uz trepēm, un tad, es jums saku, tāda spiegšana, it kā tur skrietu vesels bars žurku …

—    Jūs gribējāt stāstīt par baronesi …

—    Nu jā … Tātad, cienījamais pan … Bet Maļeskis arī godam turējās … Tad, kā jums jau zināms, baronesei par labu tiesu nosprieda, ka puišiem jāizvācas no dzīvokļa līdz astotajam. Bet viņi neliekas ne zinis … Paiet astotais, devītais, desmitais … sēž kā sēdējuši, bet Kšešovskai aiz niknuma žults izplūst. Beidzot, apspriedusies ar Maruševiču un savu tā saucamo advokātu, piecpadsmitajā februārī viņa uzlaida tiem tiesas pristavu un policiju.

Tad nu pristavs un policija kāpj uz ceturto stāvu — tuktuk! Durvis puišiem ciet, bet no iekšpuses vaicā: «Kas tur ir?» — «Likuma vārdā atveriet!» saka pristavs. «Likums ir likums,» atbild viņam no iekšpuses, «bet mums nav atslēgas. Kāds mūs ir ieslēdzis, droši vien pane baronese.» — «Nedzeniet jokus ar valdību,» saka pristavs, «zināt taču, ka jums jāatbrīvo dzīvoklis.» — «Protams,» atbild no iekšas, «tikai pa atslēgas caurumu nekādi nav iespējams iziet. Laikam …»

225

Pristavs, protams, aizsūta sētnieku pēc atslēdznieka un kopā ar policiju gaida uz trepēm. Pēc kādas pusstundas ari atslēdznieks klāt; vienkāršo atslēgu atver ar mūķīzeri, bet ar patentatslēgu ifekā nevar tikt galā. Griež uz vienu pusi, uz otru — veltīgi… Atslēdznieks aizcilpo pēc citiem instrumentiem, atkal

15 Lelle, II

paiet pusstunda, pagalmā pa to laiku saskrējuši cilvēki, kņada, bet trešajā stāvā baronesei uznāk briesmīga histērija.

Pristavs arvien vēl gaida uz trepēm, te pēkšņi pie viņa atskrien Maruševičs. «Godājamais,» viņš sauc, «palūkojieties tik, kā viņi ārdās! …» Pristavs izmetas pagalmā un redz tādu ainu:

Logs ceturtajā stāvā vaļā, — padomājiet, pan, februāra mēnesi! — un pa šo logu pagalmā lido cisu maisi, segas, grāmatas, galvaskausi un pārējais. Drīz pēc tam auklā nolaižas koferis, tam seko — gulta.

«Nu, ko jūs par to teiksiet?» Maruševičs kliedz.

«Jāsastāda protokols,» saka pristavs. «Galu galā viņi vācas no dzīvokļa laukā paši, varbūt nevajadzētu traucēt.»

Pēkšņi — jauns stiķis. Ceturtā stāva atvērtajā logā parādās krēsls, uz krēsla apsēžas Patkevičs, divi biedri pastumj, un … Patkevičs, virvēs iekārtā krēslā, slīd lejā! … Tagad pat pristavam kļuva nelabi, bet kāds no policistiem pārmeta sev krustu.

«Sprandu nolauzīs…» sievas klaigā. «Ak Jēzus, Marija! Glāb viņa dvēseli! …» Maruševičs, kā cilvēks ar vājiem nerviem, uzbēg augšā pie Kšešovskas, bet pa to laiku krēsliņš ar Patkeviču apstājas trešā stāva augstumā, tieši pie baroneses loga.

«Izbeidziet, kungi, šos jokus!» pristavs kliedz abiem Patkeviča kolēģiem, kas laiž viņu zemē.

«Viegli pateikt, bet mums virve pārtrūka…» tie atbild.

«Glābies, Patkevič!» Maļeskis sauc no augšas.

Pagalmā tracis. Sievas — ne viena vien no viņām uztraucās par Patkcviča labklājību — sāka bļaut, policisti apstulba, bet pristavs nezin, ko iesākt.

«Nostājieties uz karnīzes! .. . Dauziet pie loga! …» viņš sauc Patkevičam.

Patkevičam to nevajadzēja atkārtot. Viņš tā sāka dauzīt pa baroneses logu, ka Maruševičs pats ne tikai attaisīja vēdlodziņu, bet pašrocīgi ievilka puisi istabā …

Pat baronese uzbudināta atsteidzās un saka Patkevičam:

«Žēlīgais dievs! Kam jums vajadzīgi tādi kumēdiņi?»

«Citādi man nebūtu iespējas atvadīties no jums, cienītā baronese,» Patkevičs atbild un, kā runā, parādījis viņai tādu mironi, ka nabaga sieviete nokritusi augšpēdus, brēkdama:

«Neviena nav, kas mani aizstāv!… Nav vairs vīriešu!… Vīrieši! … Vīrieši! …»

Viņa brēca tik skaļi, ka varēja dzirdēt pa visu pagalmu, un pat pristavs iztulkoja pavisam aplami viņas kliedzienus, jo teica policistiem:

«Redz, kāda kaite piemetusies nabaga sievietei!… Grūti, jau divi gadi kopš ar vīru dzīvo šķirti.»

Patkevičs, kā jau mediķis, pataustīja barortesei pulsu, lika iedot viņai baldriāna pilnieus un pavisam mierīgi izgāja ārā … Pa to laiku atslēdznieks pūlējās, lauzdams vaļā viņu dzīvokļa patentatslēgu. Kad viņš bija beidzis savu darbu un pamatīgi sabojājis durvis, Maļeskis pēkšņi atcerējās, ka abas slēdzenes — no parastās un palentalslēgas — viņam kabatā.

Tikko baronese atguva samaņu, tās advokāts tūlīt sāka viņu pierunāt, lai iesūdz tiesā i Patkeviču, i Maļeski. Bet baronesei tiesāšanās tā bija sariebusi, ka tikai izlamāja savu padomdevēju un nozvērējās kopš šī brīža nekad vairs nevienam studentam neizīrēt dzīvokli, kaut vai mūžīgi tam būtu jāstāv tukšam.

Pēc tam, kā man stāstīja, briesmīgi raudādama, viņa lūgusi Maruševiču, lai pierunā baronu atvainoties viņai un atgriezties pie viņas.

«Es zinu,» baronese elsoja, «ka viņam vairs nav ne graša pie dvēseles, ka par dzīvokli viņš nemaksā un ēd kopā ar savu sulaini uz kredīta. Tomēr es visu aizmirsīšu un nomaksāšu parādus, lai tikai viņš apdomājas un atgriežas mājās. Bez vīrieša es nevaru tikt galā un tādu māju … vēl gads — un es te nomiršu …»

—    Es visā šai lietā redzu dieva sodu, — beidza Virskis, nopūzdams pelnus no cigāra. — Bet šī soda ierocis būs barons …

—    Nu un otrs stāsts? — es prasīju.

—    Otrs ir īsāks, toties interesantāks. Iedomājieties tikai: baronese, baronese Kšešovska vakar ieradās vizītē pie Stavskas …

—    Oi, velns ar ārā! … Tā ir slikta zīme, — es izdvesu.

—    Nemaz ar ne, — Virskis iebilda. — Baronese atnāca pie Stavskas, apraudājās, dabūja histēriju un gandrīz uz ceļiem lūdza abas dāmas piedot viņai to prāvu par lelli, citādi viņa nevārīšot atrast mieru līdz kapa malai.

15»

227

-— Un viņas piedeva ar?

—    Ne tikai piedeva, bet vēl saskūpstījās ar baronesi un pat solījās izlūgties viņai piedošanu no Vokuļska, par kuru baronese atsaucās ļoti slavinoši …

—    Oi, velns ar ārā!… — es iesaucos. — Kādēļ viņām vajadzēja' runāt ar baronesi par Vokuļski? … Tīrais posts! …

—    Ko jūs runājat! — Virskis mani mierināja. — Sieviete nožēlo savu rīcību, nožēlo grēkus un neapšaubāmi kļūs labāka.

Bija jau pusnakts, un viņš devās uz mājām. Es necentos aizturēt viņu, mani kaitināja mazliet viņa ticība baroneses nožēlām. Ilm! Ko var zināt, varbūt, ka viņa patiešām attapusies? …

Post scriplum. Es biju pārliecināts, ka Makmahonam izdosies izdarīt apvērsumu jaunā Napoleona labā. Bet šodien uzzināju, ka Makmahons kritis, par republikas prezidentu kļuvis pilsonis Grevi, bet jaunais Napoleons aizbraucis karot uz kādu Natālu uz Āfriku.

Neko darīt — lai zēns mācās karot. Atgriezīsies pēc kāda pusgada slavas apmirdzēts, un tad franči paši ar varu vilks pie sevis, bet mēs pa to laiku apprecināsim Stahu ar Helēnu.

Jo, kad ķēros pie kaut kā, tad ar Meterniha metodēm, un es pareizi izprotu notikumu gaitu.

Tādēļ lai dzīvo Francija ar Bonapartiem un Vokuļskis ar Stavsku!…

DESMITĀ NODALA DĀMAS UN SIEVIETES

Pagājušajā karnevālā un tagad lielajā gavēnī liktenis jau trešo vai ceturto reizi uzsmaidījis Lencka dzimtai.

Viņa salonibija pilni viesu, bet priekšistabā vizītkartes krita kā sniegpārslas cita pēc citas. Tomašs atkal bija tai laimīgajā stāvoklī, kad viņam bija ne vien ko pieņemt, bet varēja pieņemt pat ar izvēli starp apmeklētājiem.

— Es laikam drīz miršu, — viņš nereti sacīja meitai. — Bet man ir gandarījums, ka vismaz pirms nāves cilvēki mani pareizi novērtējuši.

Izabella šais vārdos klausījās smaidīdama. Viņa negribēja graut tēva ilūzijas, lai gan bija pārliecināta, ka viesu spiets nes meslus viņai — nevis tēvam.

Kaut vai Niviņskis, pats smalkākais kavalieris, ļoti labprāt dejoja ar viņu, nevis ar tēvu. Malborgs, labā toņa paraugs un modes noteicējs, tērzēja ar viņu un nevis ar tēvu, bet Šastaļskis, abu iepriekšējo draugs, nevis tēva, bet tikai viņas dēļ jutās nelaimīgs un bezcerīgs. Šastaļskis viņai skaidri to*pateica, un, lai arī viņš nav ne tik izcils dejotājs kā Niviņskis, ne arī modes diktētājs, kā Malborgs, viņš tomēr bija Niviņska un Malborga draugs. Viņš dzīvoja netālu no tiem, kopā ar tiem ēda, kopā iegādājās angļu vai franču uzvalkus, un padzīvojušās dāmas, nevarēdamas saskatīt viņā nekādas citas labas īpašības, dēvēja viņu par poētisku dvēseli.

Tikai sīks notikums, viena vienīga frāze lika Izabellai savu triumfu iemeslu meklēt citā virzienā.

Kādā ballē viņa sacīja panai Pantarkevičai:

—   Es Varšavā nekad neesmu tik lieliski izklaidējusies kā šogad.

—    Jo tu esi apburoša, — īsi atbildēja Pantarkeviča, aizsegdamās ar vēdekli, it kā gribēdama noslēpt nevilšas žāvas …

—    Jaunavas «šai vecumā» prot būt interesantas, — skalā balsī sacīja pane Upadaļska, dzimusi de Ginsa, Vibrotiņickai, dzimušais Fertaļskai.

Pantarkēvičas vēdekļa kustība un Upadaļskas, dzimušas de Ginsas, vārdi Izabellai lika pārvērtēt situāciju. Viņa bija pietiekami gudra, lai aptvertu stāvokli, turklāt tik spilgti apgaismotu.

«Kas par vecumu?» viņa domāja. «Divdesmit pieci gadi —tas vēl nav «tāds vecums» … Ko viņas pļāpā? …»

Viņa pameta skatienu sānis un ieraudzīja sev pievērstas Vokuļska acis. Tā kā savas uzvaras viņa varēja pierakstīt vai nu «tādam vecumam», vai Vokuļskim, viņas izvēle krita uz… Vokuļski.

Kas zina, vai tikai Vokuļskis, pats negribēdams, nav radījis šo dievināšanu, kas tagad Izabellu apņem no visām pusēm?

Viņa sāka atcerēties.

Vispirms, Niviņska tēvam bija iedalīts kapitāls tirdzniecības sabiedrībā, kuru nodibināja Vokuļskis un kas — to zināja pat

Izabella — nesa lielu peļņu. Tālāk — Malborgs, kas bija beidzis kādu tehnisku skolu — par to viņš klusēja, — ar Vokuļska starpniecību — to viņš turēja visdziļākajā noslēpumā — centās dabūt sev vielu uz dzelzceļa. Un tiešām — viņš dabūja vietu, tai bija kāda lieliska īpašība — nevajadzēja strādāt un kāda briesmīga vaina — tā neienesa trīs tūkstošus rubļu lielu algu gadā. Malborgam par to bija pretenzijas pret Vokuļski, tomēr, ievērojot pēdējā milzīgos sakarus, viņš aprobežojās ar to, ka izrunāja Vokuļska vārdu, ironiski smaidīdams.

Šastaļskim nebija ne kapitāls tirdzniecības sabiedrībā, ne vieta uz dzelzceļa. Bet, tā kā abiem viņa draugiem — paniem Niviņskim un Malborgam bija pretenzijas pret Vokuļski, arī Šastaļskis izjuta pretenzijas pret Vokuļski un, raidīdams liegas nopūtas Izabellas klātbūtnē, sacīja:

— Ir taču laimīgi cilvēki, kuri . ..

Par to, kas ir šie «kuri», Izabellai nekad netika zināms. Tikai pie vārda «kuri» viņai katrreiz nāca prātā Vokuļskis. Tad viņa sažņaudza mazās dūrītes un nodomāja:

«Despots .. . tirāns …»

Taču Vokuļskis neizrādīja ne mazāko tieksmi nedz uz tirāniju, nedz despotismu. Viņš tikai lūkojās Izabellā un domāja:

«Vai tā esi tu … vai neesi tu? …»

Reizēm, kad jaunie un vecie franti locījās ap Izabellu, kam acis mirdzēja kā briljanti vai zvaigznes, Vokuļska sajūsmas debesis aizklāja mākonis un meta viņa dvēselē neapjaustu šaubu ēnu. Vokuļskis lad aizvēra acis, lai neredzētu ēnas. Izabella bija viņa dzīve, laime, saule, ko nespēja aptumšot kaut kādi, varbūt pilnīgi izdomāti, garāmslīdoši mākonīši.

Reizēm viņš atcerējās Geistu — lielās idejās iegrimušo zinātnieku savādnieku, kas viņam bija norādījis citādu mērķi nekā Lenckas mīlestība. Tomēr pietika ar vienu Izabellas skatienu, lai viņš atskurbtu no šiem sapņiem.

«Kāda man daļa gar cilvēci!» viņš paraustīja plecus. «Par visu cilvēci, visu pasaules nākamību, par paša nemirstību . . . es neatdotu vienu viņas skūpstu …»

Iedomājoties šo skupstu, ar viņu nolika kaut kas neparasts. Viņa gribas spēks plaka, un viņš juta, ka zaudē samaņu, un, lai atgūtu to, viņam atkal vajadzēja redzēt Izabellu švītu sabiedrībā. Un, tikai dzirdēdams viņas bezrūpīgos smieklus un nepiespiesto valodu, redzēdams, cik ugunīgus skatienus viņa raida uz Niviņski, Malborgu un Sastaļski, viņam īsu brīdi šķita, ka pēkšņi no acīm nokrīt kāds plīvurs, aiz kura atsedzas pavisam cita pasaule un cita Izabella. Tad nezin no kurienes viņa priekšā uzliesmoja paša titāniskās cīņās aizvadītā jaunība. Viņš redzēja sevi cīnāmies pret nabadzību ar darbu, dzirdēja svilpjam šāviņus, kas kādreiz bija lidojuši pāri viņa galvai, tad redzēja Geista laboratoriju, kur dzima neaptveramas parādības, un, raudzīdamies uz Niviņski, Malborgu un Sastaļski, domāja:

«Ko es šeit daru? Kālab es kopā ar viņiem pielūdzu vienu un to pašu dievu? …»

Vokuļskim gribējās pasmieties, bet atkal viņš krita neprāta varā. Un atkal viņam šķita, ka tādu dzīvi kā viņējā vērts nolikt pie kājām tādai sievietei kā Izabella.

Lai nu būtu kā būdams, bet Upadaļskas, dzimušas de Ginsas, nepiesardzīgo vārdu ietekmē Izabellā sāka briest pārvērtības par labu Vokuļskim. Viņa uzmanīgi ieklausījās kungu runās, kuri apciemoja viņas tēvu, un nāca pie slēdziena, ka viņiem ir vai nu kapitāliņš, ko gribētu ieguldīt Vokuļska uzņēmumā «kaut vai uz piecpadsmit procentiem», vai kuzēns, ko gribētu iekārtot vietā, vai arī kāda cita vajadzība, kuras dēļ viņi vēlējās iepazīties ar Vokuļski. Kas attiecās uz dāmām, tad arī viņas vai nu gribēja kādu ieteikt, vai meitas bija precību gados, un viņas nebūt neslēpa, ka labprāt atņemtu Izabellai Vokuļski vai arī, ja nebija pārāk gados, būtu ar mieru aplaimot viņu pašas.

—   Ak, būt par tāda cilvēka sievu! — teica Vivrotņicka, dzimusi Fertaļska.

—    Kaut arī ne par sievu! — smaidīdama atbildēja baronese fon Plēsa, kuras vīrs kopš pieciem gadiem paralizēts.

«Tirāns… despots…» atkārtoja Izabella, redzēdama, ka viņas nonievātajam tirgonim pievērsti tik daudzi cerību un skaudības pilni skatieni.

Neievērojot nicinājuma un pretīguma paliekas, kas vēl gailēja viņā, Izabella bija spiesta atzīt, ka šim skabargainajam un drūmajam cilvēkam sabiedrībā lielāks svars un viņš izskatās cienījamāks par muižniecības maršalu, baronu Daļski un pat par Niviņski, Malborgu un Sastaļski.

T^iču vairāk par visu viņas lēmumu iespaidoja kņazs.

Kņazs kopš tā laika, kad Vokuļskis, nevērodams viņa lūgumu, pagajušā gada decembrī bija atteicies ziedot Kšešovskai desmit tūkstošus rubļu un pēc tam arī šī gada janvāri un februārī nebija ziedojis ne grasi viņa apgādājamo nabadzīgo labā, uz laiku atsala pret Vokuļski. Vokuļskis bija viņu nepatīkami pārsteidzis. Kņazs domāja un ticēja, ka viņam ir tiesības tā domāt, — ja reiz tāds cilvēks kā Vokuļskis guvis viņa labvēlību, tad tam jāatsakās ne tikai no savas gaumes un interesēm, bet pat no sava īpašuma un sava personīgā «es». Tādam cilvēkam, pēc kņaza domām, jāmil tas, ko viņš mīl, nav jāieredz tas, ko viņš neieredz, jākalpo tikai viņa mērķiem un jāizdabā tikai viņam. Turpretim šis parvēnijs, kaut arī neapšaubāmi īsts šļahtičs, ne tikai negribēja kļūt par kņaza kalpitf bet uzdrošinājās pat būt par patstāvīgu cilvēku; nereti viņš strīdējās ar kņazu un, kas vēl ļaunāk, skaidri atteicās izpildīt viņa vēlēšanos.

«Ass cilvēks… savtīgs… egoists!…» kņazs domāja, aizvien vairāk brīnīdamies par iznireļa nekaunību.

Gadījums gribēja, lai Lenckis, nevarēdams vairs noslēpt, ka Vokuļskis aplido viņa meitu, griezās pie kņaza ar lūgumu pēc padoma un viņa domām par Vokuļski.

Nevērojot visas savas vājības, kņazs būtībā bija goda vīrs. Savos spriedumos par cilvēkiem viņš neizgāja no personīgām attieksmēm, bet ņēma vērā vispārības uzskatus.

Kņazs lūdza Lencki dot viņam pāris nedēļu laika, «lai izveidotu sev spriedumu», un, tā kā viņam bija ļoti plaša pazīšanās un pat it kā personīgā policija, viņš uzzināja daudz interesanta.

Vispirms kņazs ievēroja, ka šļahtiči, pieminot Vokuļski ar zobgalību un saukdami viņu par iznireli vai demokrātu, klusībā tomēr lepojās ar viņu:

— Redzams, ka mūsu asinis, kaut arī pieslējies tirgotājiem!

Tiklīdz radās vajadzība stādīt pretī ebreju baņķieriem, pat vissīkākiem, šļahtiči izvirzīja Vokuļski.

Savukārt tirgotāji, jo sevišķi fabrikanti, neieredzēja Vokuļski, bet vissmagākie apvainojumi, kādus tie vērsa pret viņu, bija… «šļahtičs… liels kungs… politiķis!…», ko kņazs nevarēja uzskatīt par Vokuļska trūkumiem …

Visinteresantākās ziņas kņazam tomēr piegādāja mūķenes. Varšavā bija kāds ormanis, un viņa brālis dzelzceļnieks strādāja uz līnijas Varšava — Vīne, abi viņi nebeidza cildināt un svētīt Vokuļski; bija kādi studenti, kas visur stāstīja, ka Vokuļskis dodot viņiem stipendiju; bija amatnieki, kas izjuta pret viņu pateicību par darbnīcu iekārtošanu, bija sīktirgoņi, kam Vokuļskis bija palīdzējis atvērt veikaliņus.

Atradās pat — par to mūķenes runāja, sarkdamas svētās šausmās, — atradās pat kāda kritusi sieviete, ko Vokuļskis izvilcis no posta un ievietojis svētās Magdalēnas^ klosterī un galu galā iztaisījis no viņas godīgu sievieti, par cik, kā teica svētās māsas, tāda persona vispār var būt godīga.

Šīs ziņas kņazu ne tikai pārsteidza, bet vienkārši — pārbiedēja. Vokuļskis uzreiz izauga kņaza acīs. Viņš, izrādījās, ir cilvēks, kam ir savi nodomi, vēl vairāk — viņš piekopj savu personīgo politiku, un viņš ir lielā cieņā starp vienkāršajiem ļaudīm …

Tādēļ, ieradies iepriekš norunātajā laikā pie Lencka, kņazs tai pašā laikā nepalaida garām iespēju redzēties arī ar Izabellu. Viņš nozīmīgi apskāva to un pateica tai sekojošos mīklainos vārdus:

— Dārgā māsīc, tavās rokās ir neparasts putns … Turi tad arī viņu un sargi, lai tas izaugtu un pieņemtos spēkā par labu mūsu nelaimīga jai dzimtenei…

Izabella spilgti pietvīka: viņa uzminēja, ka šīs neparastais putns ir Vokuļskis.

«Tirāns … Despots …» viņa nodomāja.

Un tomēr ar visu to pirmais ledus viņas attiecībās pret Vokuļski bija salauzts. Viņa jau sāka nosvērties par precībām ar viņu …

Kādu dienu, kad Lenckis jutās mazliet nevesels, bet Izabella lasīja savā kabinetā, viņai pieteica, ka viesistabā gaidot Vonsovska. Izabella tūlīt aizsteidzās uz viesistabu un tur bez Vonsovskas sastapa vēl Ohocki, kas bija ļoti drūmā noskaņojumā.

Abas draudzenes sakūpstījās pārspīlēti maigi, bet Ohockis, kas prata redzēt neskatīdamies, pamanīja, ka viena, bet varbūt arī abas jūtas aizvainotas, kaut gan pavisam nedaudz.

fVai gan manis dēļ? …» viņš nodomāja. «Jābūt piesardzīgākam, nevajag pārāk daudz ielaisties …»

—   A, arī jūs šeit! — sacīja Izabella, pastiepdama viņam roku. — Kāpēc tik sērīgs?

—    Vajadzētu būt līksmam, — iejaucās Vonsovska, — jo visu ceļu, no bankas līdz pat jums, lakstojās ap mani un turklāt ar labiem rezultātiem. Uz Alejas stūra es ļāvu viņam atpogāt divas cimda podziņas un noskūpstīt man roku. O, Bella, ja tu zinātu, cik viņš nemākulīgi skūpsta …

—    Ak tā? … — nosarkdams līdz pat ausīm, iesaucās Ohockis. — Labi! No šī brīža es nekad vairs neskūpstīšu jums roku … Zvēru! …

—   Vēl šodien, nesagaidījis vakaru, jūs noskūpstīsiet abas,— atbildēja Vonsovska.

—    Vai varu izteikt savu cieņu Lenckim? — svinīgi noprasīja Ohockis un, nenogaidīdams Izabellas atbildi, izgāja no viesistabas.

—    Tu viņu noskumdināji, — teica Izabella.

—   Lai nelakstojas, ja neprot. Tādos brīžos neveiklība ir nāves grēks. Vai tā nav?

—    Kad tu atbrauci?

—    Vakar no rīta. Bet man vajadzēja divas reizes būt bankā, iegriezties veikalā, savest kārtībā māju. Pagaidām, kamēr neatradīšu kaut ko interesantāku, mans pavadonis ir Ohockis. Ja tu man atvēlētu kādu no savas svītas, — vina nozīmīgi piebilda.

—   Kas nu atkal par baumām! — Izabella sacīja pietvīkdama.

—    Līdz manām ausīm tās nonāca pat uz laukiem. Starskis man stāstīja, ne bez greizsirdības, ka šogad, tāpat kā vienmēr, tu esot bijusi viesību karaliene. Šastaļskis pilnīgi prātu esot zaudējis …

—    Un abi viņa tikpat garlaicīgie draugi, — smaidīdama papildināja Izabella. — Katru vakaru visi trīs manī iemīlējās un atzinās savās jūtās pēc kārtas tā, lai netraucētu cits citu, un vēlāk trijatā dalījās savos sirds noslēpumos. Šie kungi visu dara kopīgi.

—    Un ko tu par to saki?

Izabella paraustīja plecus.

—    Tu vēl jautā?'

—   Dzirdēju arī, — Vonsovska turpināja, — ka Vokuļskis tev atklājis mīlestību …

Izabella sāka spēlēties ar kleitas lenti.

—    Kāpēc uzreiz — atklājis! … Viņš atklāj ikreiz, kad mani redz: gan skatīdamies uz mani, gan neskatīdamies, gan runādams, gan nerunādams … kā jau parasti viņi…

—    Un tu?

—    Pagaidām ieturu savu programu.

—    Vai drīkstu zināt — kādu?

—    Protams, es pat nevēlos to turēt noslēpumā. Vispirms vēl par priekšsēdētāja atraitni … Kā tad viņa jūtas?

—    Ļoti slikti, — atbildēja Vonsovska. — Starskis gandrīz vairs nemaz neiziet no viņas istabas, un notārs brauc ik dienas, taču, šķiet, veltīgi … Tātad attiecībā uz programu .. .

—    Vēl Zaslavkā, ■— Izabella turpināja, — es ieminējos par veikala likvidēšanu. — Pie šiem vārdiem viņa spilgti nosarka. — Un, vēlākais, jūnijā tas būs pārdots.

—    Teicami. Un tālāk?

—    Tālāk man rūpes dara tirdzniecības sabiedrība. Viņš, protams, ir ar mieru tūlīt mest to pie malas, bet es pati vēl svārstos. Ar sabiedrību ienākumi sanāk ap deviņdesmit tūkstoši rubļu, bez tās -— tikai ap trīsdesmit tūkstoši, tā ka tu pati saproti, ir par ko domāt.

—    Es redzu, tev radusies jēga ciparos.

Izabella nicīgi atmeta ar roku.

Ak, man laikam nekad nebūs par tiem jēga. Bet viņš man visu to skaidro … drusciņ tēvs .. . drusciņ tante.

—    Un tu tā pilnīgi atklāti runā ar viņu?

—    O, nē … Bet, tā kā par daudzām lietām neklājas jautāt, tad jāved saruna tā, lai bez jautājumiem visu izstāsta. It kā tu pati to nesaprastu?

—    Skaidrs. Un tālāk? — jau ar nepacietību prašņāja Vonsovska.

—    Pēdējais nolikums skāra tīri morālo pusi. Es uzzināju, ka viņam nav neviena radinieka, tā ir viņa vislabākā īpašība, un mēs norunājām, ka es saglabāšu visas savas līdzšinējās pazīšanās …

—    Un viņš piekrita bez ierunām?

Izabella mazliet no augšas paskatījās uz draudzeni.

—    Tu šaubījies, — viņa teica.

—    Ne mirkli. Tātad Starskis, Šastaļskis …

—    Jā, jā, Starskis, Šastaļskis, kņazs, Malborgs … un visi, visi, kurus man patiks izvēlēties šodien un nākotnē, visi var ierasties manā mājā. Kā gan citādi?

—    Ļoti pareizi. Bet vai tu nebaidies no greizsirdības scēnām?

Izabella iesmējās.

—    Es un — scēnas!… Greizsirdība un Vokuļskis! … Haha-ha! … Pasaulē nav tāda cilvēka, kas iedrošinātos man taisīt scēnas, un jo vairāk viņš. Tu nevari iedomāties, kā viņš mani dievina, cik viņš padevīgs … Un viņa bezgalīgā uzticēšanās, kas nonāk līdz sava «es» pilnīgai aizmiršanai, tas mani pilnīgi atbruņo … Un, kas zina, vai tieši tas nepiespiedīs mani pie viņa …

Vonsovska gandrīz nemanāmi saknieba lūpas.

—   Jūs būsiet ļoti laimīgi, vismaz … tu, — viņa teica, apspiezdama nopūtu. — Lai gan …

—   Tu saskati kādu «lai gan»? — Izabella vaicāja neviltotā izbrīnā.

—    Es tev pateikšu kaut ko, — Vonsovska turpināja, viņai neparasti mierīgi tonī. — Priekšsēdētāja atraitne ļoti mīl Vokuļski, un man šķiet, ka viņa to ļoti labi pazīst, kaut gan nezinu, no kurienes, un bieži ar mani runāja par viņu. Un zini, ko viņa reiz man sacīja? …

—    Interesanti? — atbildēja Izabella, arvien vairāk pārsteigta.

—    Viņa man teica tā: «Baidos, ka Bella nepavisam neizprot Vokuļski. Man šķiet, ka viņa ar to rotaļājas, bet ar viņu rotaļāties nevar. Un vēl man šķiet, ka viņa novērtēs to, kad būs jau par vēlu …»

—   Tā sacīja priekšsēdētāja atraitne? — vēsi noteica Izabella.

—    Jā! Labi, pateikšu tev visu. Savu runu viņa nobeidza ar vārdiem, kas mani dīvaini satrauca: «Atmini manus vārdus, Kazja, ka tā būs, jo mirēji redz skaidrāk …»

—    Vai tad ar viņu patiešām tik ļauni?

—   Katrā ziņā labi nav, — sausi atbildēja Vonsovska, juzdama, ka saruna vairs nevedas.

Iestājās klusums, ko par laimi pārtrauca Ohocka ienākšana. Vonsovska atkal ļoti sirsnīgi atsveicinājās no Izabellas, tad, uzmezdama savam ceļa biedram kvēlu skatienu, sacīja:

—    Bet tagad braucam pie manis uz pusdienām.

Ohockis augstprātīgi novaidējās, kam vajadzēja nozīmēt, ka viņš nebrauks ar Vonsovsku. Tomēr, sabozies vēl vairāk, paņēma cepuri un sekoja.

Kad viņi bija iesēdušies ekipāžā, Ohockis aizgriezās sāņus no Vonsovskas un, lūkodamies uz ielu, ierunājās':

—   Kaut nu reiz tā Bella izbeigtu ar Vokuļski uz vienu vai otru pusi…

—   Jūs droši vien gribētu uz «otru» pusi, lai varētu palikt par mājas draugu, ko? Bet no tā nekas neiznāks, — noteica Vonsovska.

—    Piedodiet, cienījamā pane, — Ohockis teica aizvainots. — Tā nav mana specialitāte … Atstāju to Starskim un viņam līdzīgiem …

—    Tad kāpēc jums vajag, lai Bella izbeigtu?

—    Vajag, pat ļoti vajag. Lieku ķīlā savu galvu, ka Vokuļskim ir zināms kāds svarīgs zinātnisks noslēpums, bet esmu pārliecināts, ka viņš to man neatklas, iekams pats būs tādā drudzī… Ak, šīs sievietes ar savu pretīgo koķetēšanu!…

—    Vai jūsējā mazāk pretīga? — noprasīja Vonsovska.

—    Mēs drīkstam.

—    Jūs drīkstat… esat gan jūs lielisks!… — viņa sašuta. Un to saka progresīvs cilvēks emancipācijas laikmetā!…

—    Lai velns parauj emancipāciju! — Ohockis atcirta.— Brīnišķīga emancipācija. Jūs gribētu iegūt visas priekšrocības: ir vīriešu, ir sieviešu, bet pienākumus nekādus… Atver viņām durvis, atdod savu vietu, par kuru samaksājis, iemīlies viņās, bet viņas …

—    Jo mēs esam jūsu laime, — zobgalīgi sacīja Vonsovska.

—    Kas tā par laimi! … Uz simt vīriešiem iznāk simt piecas sievietes, tāpēc nav nekāda iemesla sevi tik augsti vērtēt.

—   Tāpēc jau arī jūsu pielūdzējas istabenes droši vien sevi nevērtē augsti.

—    Dabiski. Bet visneciešamākās ir augstas dāmas un restorān^ apkalpotājas. Kādas prasības, kādas kaprīzes!…

—    Jūs aizmirstaties, pan! — augstprātīgi sacīja Vonsovska.

—   Nu, tad es noskūpstīšu rociņu. — viņš atbildēja un nekavēdamies izpildīja savu solījumu.

—    Lūdzu, neskūpstiet šo roku . . .

—    Nu tad otru …

—   Nu, vai es neteicu, ka jūs vēl pirms vakara noskūpstīsiet man abas rokas?

—   Ak, dieva vārds! … Es nevēlos pusdienot pie jums … es tūlīt kāpju ārā . . .

—    Apstādiniet ekipāžu.

—    Kādēļ?

—    Jūs taču gribējāt te izkāpt…

—    Un neizkāpšu vis. .. Ak, cik es esmu nelaimīgs sava nelāgā rakstura dēļ! . . .

Vokuļskis pie Lenckiem ieradās ik pēc dažām dienām un visbiežāk sastapa tikai Tomašu, kas sasveicinājās ar viņu tēvišķīgi maigi un pēc tam stundas divas klāstīja par savām kaitēm vai darīšanām, tā aplinkus likdams manīt, ka uzskata viņu par savas ģimenes locekli.

Panas Izabellas parasti nebija mājās: viņa bija vai nu pie tantes grāfienes, vai pazīstamiem, vai arī veikalos. Ja kādreiz Vokuļskim laimīgi gadījās viņu sastapt, saruna bija ļoti īsa un arī veltīta visādām blakus tēmām, jo arī tad pana Izabella vai nu taisījās kaut kur iziet, vai arī pieņēma pie sevis.

Pāris dienas pēc Vonsovskas apciemojuma Vokuļskis satika Izabellu mājās. Pasniegdama viņam roku, ko viņš, kā parasti, noskūpstīja gandrīz vai reliģiskā godbijībā, Izabella teica:

—   Vai esat dzirdējis, ka priekšsēdētāja atraitne jūtas ļoti slikti. ..

Vokuļskis satrūkās.

—    Nabaga krietnā vecīte… Ja es būtu pārliecināts, ka mana ierašanās neuzbudinās viņu, cs aizbrauktu… Vai apkopšana viņai laba?

—    O, jā, — atbildēja Izabella. — Tur ir Daļsku ģimene, — viņa pasmaidīja, — jo Evelīna jau apprecējās ar baronu. Bez tam ir Feļa Janocka un … Starskis …

Izabellas seju pārklāja viegls tvīkums, un viņa apklusa.

ir mana netaktiskuma rezultāts,» nodomāja Vokuļskis. «Viņa ievērojusi, ka Starskis likās man nepatīkams un tagad apmulsti tikai pieminēdama vien viņu. Cik tas zemiski no manas puses!»

Viņš gribēja pateikt kaut ko vēlīgu par Starski, bet vārdi iestrēga kaklā. Lai pārtrauktu neērto klusumu, Vokuļskis iejautājās:

—    Uz kurieni jūs šovasar domājat doties?

—    Vai es zinu. Tante Hortenzija jūtas ne visai vesela, varbūt brauksim pie viņas, uz Krakovu. Tomēr, jāatzīstas, man gribētos pabūt Šveicē, ja tas būtu atkarīgs no manis.

-— No kā tad?

—    No tēva … Beidzot, vai es zinu, kas viss vēl var notikt … — viņa atbildēja, uzmetusi Vokuļskim sevišķu, viņai vienai raksturīgu skatienu.

—   Pieņemot, ka viss notiks pēc jūsu vēlēšanās, — viņš teica, — vai jūs pieņemtu mani par ccļa biedri? …

—    Ja jūs būsiet to pelnījis …

Viņa pateica to tādā tonī, ka Vokuļskis zaudēja pašsavaldīšanos nezin jau kuro reizi šai gadā.

—    Ar ko es varu izpelnīties jūsu labvēlību? … — viņš jautāja, saņemdams Izabellas roku. — Laikam vienīgi žēlastība … Nē, tikai ne žēlastība. Sī sajūta ir vienlīdz nepatīkama kā dāvinātājam, tā pieņēmējam. Žēlastību es negribu. Bet jūs mēģiniet sev priekšā stādīties, ko es iesākšu tik ilgi, neredzot jūs? Tiesa, arī pašreiz mēs tiekamies ļoti reti; jūs nezināt, cik mokoši lēni velkas laiks tiem, kas gaida … Bet, kamēr jūs esat Varšavā, es sev saku: «Es redzēšu viņu parīt… rīt…» Beigu beigās kuru katru mirkli es varu redzēt, ja nu ne jūs, tad vismaz jūsu tēvu, Mikolaju vai kaut, mazākais, šo māju …

Ak, jūs varētu parādīt žēlsirdību un ar vienu pašu vārdu izbeigt… es nezinu, manas ciešanas vai tukšas cerības… Jums, bez šaubām, zināms teiciens, ka visļaunākā skaidrība, tomēr labāka par neskaidrību …

—    Bet ja nu šī skaidrība nemaz nav ■ tik ļauna? … — teica Izabella, neskatīdamās Vokuļskim acīs.

Priekštelpā noskanēja zvans, un pēc mirkļa Mikolajs pasniedza Ridzevska un Pečarkovska vizītkartes.

-1 Lūdz ienākt, — teica Izabella.

Viesistabā ienāca divi ļoti eleganti jauni cilvēki, no kuriem viens izcēlās ar tievu kaklu un dipzgan izteiktu plikpaurību, bet otrs — ar tvlksmainu skatienu un smalku runjjļs veidu. Viņi ienāca kopā, plecu pie pleca, turēdami cepures vienādā augstumā, vienādi palocījās, vienādi nosēdās, vienādi pārlika kāju pāri kājai, pēc tam Ridzevskis pielika visas pūl^s, lai noturētu savu kaklu vertikālā stāvoklī, bet Pečarkovskis, elpu neatvilkdams, sāka runāt.

Viņš runāja par to, ka pašlaik visa kristīgā pasaule ar rautiem atzīmē lielo gavēni, ka pirms lielā gavēņa bijuši karnevāli, kas pagājuši ārkārtīgi jautri un ka pēc lielā gavēņa iestāsies pats smagākais periods, kad nezini, ko darīt. Pēc tam viņš pavēstīja Izabellai, ka lielā gavēņa laikā bez rautiem notiekot priekšlasījumi, kur ļoti patīkami varot pavadīt laiku, ja blakus sēž pazīstamas dāmas, un ka šī gavēņa laikā visizsmalcinātākās pieņemšanas notiekot pie Zežuhovskiem.

—    Kaut kas apburošs, kaut kas oriģināls, es jums saku! — viņš stāstīja. — Vakariņās, protams, kā jau parasti, austeres, omāri, zivis, putni, bet uz desertu, speciāli gardēžiem, varat iedomāties, kas? … Putra!… īsta putra … pag, kā viņu? …

—    Grieķu, — pirmo un pēdējo reizi ieminējās Ridzevskis.

—    Nevis grieķu, bet griķu. Kaut kas brīnišķīgs, kaut kas pasakains! … Katrs putraimiņš izskatās it kā atsevišķi vārīts … Mēs burtiski gandrīz mēles norijām: es, kņazs Kelbiks, grāfs Sļedzinskis … Tas pārspēj jebkuru fantāziju!… Padod putru vienkārši, sudraba bļodās …

Izabella tik sajūsmināta raudzījās uz runātāju, tik dzīvi atbildēja uz katru viņa vārdu ar kustību, smaidu vai skatienu, ka Vokuļskim acu priekšā satumsa. Viņš piecēlās un atsveicinājies izskrēja uz ielas.

«Es nesaprotu šo sievieti!» viņš domāja. «Kad viņa ir patiesa un ar ko viņa ir patiesa? …»

Taču, pagājis gabaliņu salā, viņš norima.

«Kopā ņemot,» domāja Vokuļskis, «kas tur sevišķs? Viņai taču jādzīvo ar savu aprindu cilvēkiem, un, ja viņa dzīvo ar tiem, viņai jāklausās to ākstīgās valodas. Vai tad viņa vainīga, ka ir skaista kā dieviete un ka visi viņu dievina?… Kaut gan … izvēlēties sev tādu sabiedrību… Ak, cik es esmu nekrietns, vienmēr un visur nekrietns? …»

Cik reižu pēc ciemošanās pie Izabellas, līdzīgi uzmācīgām mušām, Vokuļskim uzklupa šaubas, viņš meklēja glābiņu darbā. Viņš pārbaudīja rēķinus, mācījās angļu vārdus, lasīja jaunas grāmatas. Bet, kad arī tas nelīdzēja, viņš gāja pie Stavskas. pavadīja pie\ viņas visu vakaru un, cik savādi, viņas sabiedrībā rada. ja n^ pilnīgu mieru, tad vismaz remdinājumu …

Viņi runāja par visparastākajiem notikumiem. Visbiežāk viņa stāstīja tam, ka Milleres veikals ejot aizvieņ labāk, jo cilvēki uzzinājuši, ka veikala galvenais īpašnieks ir Vokuļskis. Pēc tam stāstīja, ka Helēnīte kļūstot paklausīgāka, bet, ja ari kādreiz blēņojoties, tad vecmāmiņa biedējot, ka sūdzēšoties panam Vokuļskim, un bērns tūdaļ norimstoties. Pēc tam vēl pieminēja Zecki, kas šad tad mēdzot iegriezties un esot ļoti labi ieredzēts no vecmāmiņas, jo stāstot viņai visvisādus sīkumus no Vokuļska dzīves. Virski vecmāmiņa arī ļoti mīlot par to, ka viņš vienmēr sajūsminoties par Vokuļski.

Vokuļskis raudzījās uz viņu pārsteigts… Sākumā viņam likās, ka tie ir glaimi, un jutās nepatīkami. Taču Stavska to visu stāstīja tādā vientiesīgā vienkāršībā, ka pamazām viņš saskatīja viņā vissirsnīgāko draugu, kas, lai gan pārvērtē, tomēr ne mirkli neliekuļo.

Tāpat Vokuļskis ievēroja, ka Stavska nekad nenoņemas gar sevi. Beigusi darbu veikalā, viņa rosījās ap Helēnīti, aptekāja māti, kā vien varēdama palīdzēja kalponei un daudziem svešiem cilvēkiem, pa lielākai daļai nabadzīgiem, kas ne ar ko nevarēja viņai atlīdzināt. Bet, ja gadījās, atkrita arī šīs rūpes, viņa ielūkojās kanārijputniņa būrītī, lai apmainītu tam ūdeni vai piebērtu klāt graudus.

«Eņģeļa sirds! …» domāja Vokuļskis. Reiz kādu vakaru viņš sacīja tai:

—   Vai jūs zināt, kas man nāk prātā, kad es skatos uz jums?

Stavska izbijusies paraudzījās Vokuļskī.

—    Man liekas, — ja jūs pieskartos smagi ievainotam cilvēkam, viņam ne vien mitētos sāpes, bet laikam sadzītu arī brūces.

—   Jūs domājat, ka esmu burve? — viņa ļoti apmulsusi j autā j a^

241

—    Ne. Es domāju, ka jus esat līdzīga svētajam.

16 Lelle. II

—    Panam Vokuļskim taisnība, — Misevičova apstiprināja.

Stavska sāka smieties.

—     O, es un svētā!… — viņa beidzot sacīja. — Ja kāds varētu ielūkoties manā sirdī, viņš pārliecinātos, ciķ bieži eš pelnu . nosodījumu … Ak, bet tagad man viss vienalga!… — viņa pabeidza izmisīgā balsī.

Misevičova slepus pārkrustījās. Vokuļskis nepievērsa tam uzmanību.

Viņš domāja par otru.

Savas jūtas pret Vokuļski Stavska neprata apzīmēt.

Pēc izskata viņa Vokuļski pazina jau vairākus gadus, un tas viņai bija šķitis tīri glīts cilvēks, bet nebija nemaz interesējis. Pēc tam Vokuļskis pazuda no Varšavas; paklīda valodas, ka viņš aizbraucis uz Bulgāriju, bet pēc tam — ka sapelnījis lielu bagātību. Par viņu daudz runāja, un Stavska sāka interesēties par viņu kā sabiedrības uzmanības priekšmetu. Kad reiz kāds no Stavskas pazīstamiem izteicās par Vokuļski: «Viņš ir velnišķīgi enerģisks cilvēks,» — Stavskai iepatikās frāze «velnišķīgi enerģisks», un viņa nolēma vērīgāk papētīt Vokuļski.

Sai nolūkā viņa pa laikam iegriezās Vokuļska veikalā. Pāris reižu viņa vispār tur nesastapa Vokuļski, reiz viņu redzēja, bet tikai no sāniem, reiz pārmija ar viņu dažus vārdus, un tad viņš bija atstājis uz Stavsku spēcīgu iespaidu. Stavsku pārsteidza pretstats starp vārdiem «velnišķīgi enerģisks» un viņa izturēšanos; viņa nejuta it nekā «velnišķīga», tieši otrādi — viņš izskatījās drīzāk mierīgs un skumjš. Stavska ievēroja vēl kaut ko, Vokuļska acis — lielas un sapņainas, tik sapņainas …

«Skaists cilvēks!» viņa nodomāja.

Kādā vasaras dienā viņa sastapās ar Vokuļski vārtos pie mājas, kur viņa tolaik dzīvoja. Vokuļskis paraudzījās uz viņu ar ziņkāri, bet Stavska tā nokaunējās, ka sasarka līdz pat matu saknēm. Viņa bija dusmīga uz sevi par šo nokaunēšanos un nosarkšanu un ilgu laiku juta pārmetumus pret Vokuļski, ka tas tik ziņkāri bija skatījies.

Kopš tā laika viņa nevarēja noslēpt apmulsumu, ja viņas klātbūtnē pieminēja šo uzvārdu, viņu kremta tāda kā neapmierinātība, taču nesaprata — pret Vokuļski vai sevi? Drīzāk gan pret sevi, jo Stavska nekad un nevienu nevainoja, un beidzot —

vai Vokuļskis vainīgs, ka viņa ir tik jocīga un ne no šā ne no tā kauna^? …

Kad Vokuļskis nopirka māju, kurā viņas dzīvoja un kad Zeckis ar Vokuļska ziņu pazemināja viņām Iri, Stavska, lai gan visi apkārtējie viņai skaidroja, ka bagāts mājīpašnieks ne vien var, bet viņam pat pienākums pazemināt īri, izjuta pret Vokuļski lielu pateicību. Kad pie viņām sāka iegriezties Zeckis un stāstīt visādus notikumus no Staha dzīves, viņas pateicība pamazām pārvērtās apbrīnā.

— Tas ir neparasts cilvēks, — Misevičova bieži vien sacīja viņai.

Stavska noklausījās to klusēdama, bet pamazām nāca pie pārliecības, ka Vokuļskis ir neparastākais cilvēks, kāds jebkad dzīvojis uz zemes.

Pēc Vokuļska atgriešanās no Parīzes, vecais veikalvedis biežāk apmeklēja Stavsku un ar katru reizi uzticēja viņai vairāk noslēpumu. Viņš pastāstīja, protams, vislielākajā slepenībā, ka Vokuļskis esot iemīlējies Lenckā un ka viņš, Zeckis, nemaz par to Stahu neslavējot.

Stavskā sāka mosties nepatika pret Lencku un līdzcietība pret Vokuļski.

Jau toreiz viņai ienāca prātā, tiesa gan, tikai īsu mirkli, ka Vokuļskis droši vien ir ļoti nelaimīgs un tas, kas izpestītu viņu no šīs koķetes lamatām, būtu veicis teicamu darbu.

Pēc tam Stavskai uzkrita divas lielas nelaimes: prāva par lelles zādzību un darba zaudējums. Tomēr Vokuļskis nebūt nepārtrauca pazīšanos ar viņu, ko pilnīgi varēja izdarīt, bet, tieši otrādi, panāca viņas attaisnošanu liesā un piedāvāja labu vielu veikalā.

Tad Stavska pati sev atzinās, ka šis cilvēks nav viņai vienaldzīgs un ir tikpat dārgs kā Helēnīte vai māte.

16*

243

No šī brīža viņai sākās dīvaina dzīve. Kas tik pie viņām atnāca, tā noteikti ieminējās tieši vai aplinkus par Vokuļski. Paziņas — Denova, Kolerova un Radziņska ņēmās skaidrot viņai, ka Vokuļskis ir vislabākā partija Varšavā; māte kā vien varēdama lika saprast, ka Ludviga vairs nav starp dzīvajiem, bet, jo, arī būlu, viņš nepelna, ka viņu atminas. Beidzot arī Zeckis5 pie katras ciemošanās apgalvoja, ka viņa Stahs esot

nelaimīgs, ka viņu vajagot glābt un ka glābt Stahu spējot vienīgi viņa.

—    Bet kādā veidā? … — viņa jautāja, pati ne visai saprazdama, ko runā.

—   Iemīliet tikai viņu, tad arī veids atradīsies, — atbildēja Zeckis.

Viņa nekā neatbildēja, bet sirdī sev rūgti pārmeta, ka nespēj mīlēt Vokuļski, ja arī gribētu. Sirds jau bija izdegusi, vispār viņa nebija pārliecināta, vai viņai ir sirds. Tiesa gan — domāt par Vokuļski viņa domāja nepārtraukti — gan veikalā, gan mājā, vakaros gaidīja ierodamies to, bet, ja nesagaidīja, bija satraukta un skumīga. Vokuļskis bieži vien rādījās viņai sapņos, bet tā taču nav mīlestība, viņa nav spējīga mīlēt. Patiesību sakot, viņa nemīl vairs arī vīru. Viņai šķita, ka atmiņas par promesošo ir kā rudenīgs koks, no kura lapas virpuļo veseliem vāliem un paliek vienīgi melns stumbrs.

«Kur nu man mīlēt!» viņa domāja. «Kaislības manī jau izdzisušas.»

Bet Zeckis pa to laiku nenogurdams risināja savu viltīgo plānu. Sākumā viņš teica, ka Lencka pazudināšot Vokuļski, tad — ka tikai cita sieviete varētu viņu atskurbināt, pēc tam atzina, ka Vokuļskis viņas sabiedrībā ir redzami mierīgāks un, beidzot — bet par to viņš izsacījās minējuma veidā, — ka Vokuļskis sākot viņā iemīlēties.

So apgalvojumu ietekmē Stavska izkritās, kļuva bāla un pat sāka zaudēt sirdsmieru. Visu viņas būtni pārņēma viena vienīga doma: ko viņa atbildēs, ja Vokuļskis atzīsies viņai mīlestībā? … Tiesa, sirds viņai jau sen mirusi, bet vai viņai pietiks drosmes atgrūst Vokuļski un atklāti pateikt, ka viņa pret to nekā nejūt? Bet vai viņa varēja būt vienaldzīga pret šādu cilvēku — ne jau tāpēc, ka bija pateicību parādā, bet tādēļ, ka tas bija nelaimīgs un mīlēja viņu. «Kura gan sieviete,» viņa domāja, «neiežēlosies par tik smagi ievainotu sirdi un tik klusi pacietīgu savās sāpēs?»

Iegrimusi iekšējā cīņā, ko tā nevarēja nevienam uzticēt, Stavska pat nemanīja, ka mainījusies Milleres izturēšanās, neievēroja tās smaidiņus un mājienus.

—    Kā tad klājas panam Vokuļskim? — veikalniece nereti viņai jautāja. — Oh, cik jūs esat kļuvusi vājiņa… Panam Vokuļskim nevajadzētu ļaut jums tik daudz strādāt …

Kādu dienu — tas bija marta otrajā pusē, — atgriezusies mājās, Stavska sastapa māti noraudājušos.

—    Ko tas nozīmē, māmulīt? … Kas noticis? … — viņa jautāja.

—    Nekas, nekas, mans bērns … Neiešu tev saindēt dzīvi ar tenkām! … Žēlīgais dievs, cik tie cilvēki ir nežēlīgi!

—    Jūs droši vien saņēmāt anonīmu vēstuli. Es gandrīz vai katru dienu saņemu anonīmas vēstules, kurās mani saukā pat par Vokuļska mīļāko, bet kas par to? Es nojaušu, ka tas ir Kšešovskas roku darbs un metu vēstules krāsnī.

—    Nekas, nekas, mans bērns … Ja tik vien tās vēstules . .. Bet šodien pie manis bija godājamā Denova kopā ar Radziņsku un … Nu, bet ko es iešu tev dzīvi indēt!… Viņas saka, — tādas baumas klīstot pa visu pilsētu, — ka tu ejot nevis uz veikalu, bet pie Vokuļska …

Pirmoreiz mūžā Stavskā pamodās lauva. Viņa pacēla galvu un, acīm iezibsnījoties, atbildēja skarbā balsī:

—    Un ja arī tā būtu, kas par to? …

—    Bīsties dieva, ko tu runā? … — māte ievaidējās, saņemdama rokas.

—    Nu, bet ja arī tā būtu? — atkārtoja Stavska.

—    Bet vīrs?

—    Kur viņš ir? … Galu galā, lai nosit mani ….

—    Bet meita … Helēnīte? … — vecīte izdvesa.

—    Tagad nerunāsim par Helēnīti, bet vienīgi par mani…

—    Helēna … mans bērns … Tu taču neesi…

—    Viņa mīļākā? … Nē, neesmu, jo viņš vēl nav prasījis to. Kāda daļa man gar Denovu vai Radziņsku, vai arī vīru, kas pametis mani? … Es pati nesaprotu, kas ar mani notiek … Jūtu tikai vienu — mana sirds ir š ī cilvēka gūstā.

—    Esi taču prātīga … Lai gan …

—    Es tāda esmu, kamēr tas manos spēkos… Bet es nevēlos rēķināties ar tādu sabiedrību, kas divus cilvēkus nolemj spīdzināšanai tikai tādēļ, ka viņi mīl viens otru.

—    Neieredzēt drīkst, — viņa turpināja, rūgti smaidīdama, — zagt, slepkavot… visu, visu drīkst, nedrīkst vienīgi mīlēt… Ak māmuliņ, ja man nav taisnība, kāpēc tad Jēzus Kristus nesacīja cilvēkiem: «Esiet prātīgi!» — bet gan: «Mīliet viens otru!»?1

Misevičova apmulsa, pārsteigta par pretsparu, kādu viņa nekad nebija gaidījusi. Viņai šķila, ka pār viņas galvu sabrūk debesis, kad no šīs dūjiņas lūpām brāzās vārdi, kādus līdz šim viņa nebija ne dzirdējusi, ne lasījusi un kādi viņai pašai neienāca prātā pat tīfa drudzī.

Olrā dienā pie Misevičovas ieradās Zeckis, viņš atnāca noraizējies, bet, kad vecīte viņam visu atstāstīja, izgāja pilnīgi salauzts.

Tieši šodien ap pusdienas laiku viņam bija atgadījies sekojošais.

Veikalā pie Slangbauma atnāca — nu, kas? … Maruševičs! Un sarunājās ar to gandrīz stundu. Kopš pārdevēji uzzinājuši, ka veikalu pērk Šlangbaums, visi uzreiz kļuvuši pret viņu pazemīgi. Bet Ignācijs, gluži olrādi, — kļuvis vīzdegunīgs, un, līdzko Maruševičs bija izgājis, viņš tūlīt jautāja:

—    Kādas jums darīšanas ar to nelieti, pan Iīenrik?

Bet arī Šlangbaums jau bija kļuvis vīzdegunīgs, tāpēc, pastiepis uz priekšu apakšlūpu, atbildēja Zeckim:

—    Maruševičs grib aizņemties priekš barona naudu, bet sev vēlētos kādu vietiņu, jo pilsētā jau runā, ka Vokuļskis nodod man savu tirdzniecības sabiedrību. Par to Maruševičs apsola, ka barons ar baronesi apmeklēs manu māju …

—    Un jūs uzņemsiet tādu raganu? — vaicāja Zeckis.

—    Kāpēc gan nē? … Barons nāks pie manis, bet baronese pie manas sievas. Sirdī es esmu demokrāts, bet ko lai dara, ja, pēc muļķīgu cilvēku domām, viesistaba labāk izskatās ar baroniem un grāfiem nekā bez tiem? Kas tik nav jādara sakaru dēļ, pan Zecki!

—    Apsveicu.

—    Paga … paga … — Šlangbaums piebilda. — Maruševičs man vēl sacīja, ka pa pilsētu klīstot valodas, Staseks uzturot to . . . to … Stavsku . .. Vai tas taisnība, pan Zecki? …

Vecais veikalvedis nospļāvās viņam zem kājām un atgriezās pie savas pults.

Pievakarē viņš iegriezās pie Misevičovas, lai apspriestos ar viņu, un te no mātes mutes viņš uzzināja, ka Stavska tikai tādēļ nav Vokuļska mīļākā, ka viņš nav to prasījis …

No Misevičovas viņš aizgāja sarūgtināts.

«Nu lai ar viņa būtu Staba mīļākā,» viņš sprieda. «Oi, oi! ,..

Vai mazums ļoti cienījamu dāmu ir mīļākās — un kādiem vēl plikstiņiem … Bet ļaunākais ir tas, ka Vokuļskis nemaz par viņu nedomā. Tur tas posts!… Ilm, noteikti kaut kas jāizdomā …»

Bet, tā kā pats vairs nespēja rast padomu, viņš devās pie ārsta Šūmaņa.

VIENPADSMITĀ NODALA KĀ SĀK ATVĒRTIES ACIS

Ārsts sēdēja pie lampas ar zaļu abažūru un uzmanīgi pārskatīja kaudzi papīru.

—    Pans dakteris atkal nodarbojas ar matiem? — Zeckis jautāja. — Tfu, cik daudz ciparu! Kā veikala rēķini.

—   Tie jau arī ir jūsu veikala un tirdzniecības sabiedrības rēķini, — atbildēja Šūmanis.

—    Kur jūs tos ņēmāt?

—    Man pietiek. Šlangbaums mēģina pierunāt mani, lai uzticu viņam savu kapitālu. Tā kā labāk gadā saņemt sešus nekā četrus tūkstošus, tad es biju ar mieru uzklausīt viņa priekšlikumus. Bet man nepatīk akli rīkoties, tāpēc es pieprasīju uzrādīt skaitļus. Tagad, cik redzu, mēs vienosimies.

Zeckis bija pārsteigts.

—   Es nekad nebūtu domājis, — viņš teica, — ka jūs varēLu nodarboties ar tamlīdzīgiem jautājumiem.

—    Tāpēc, ka biju muļķis, — ārsts atteica, paraustīdams plecus. — Vokuļskis manu acu priekšā ieguva bagātību, tagad to dara Šlangbaums, bet es sēžu uz saviem pāris grašiem kā akmens uz vietas. Kas neiet uz priekšu, taš atpaliek!

—    Bet naudas raušana nav jūsu profesija!. ..

—    Kāpēc nav mana! Par dzejnieku vai varoni nevar būt katrs, bet nauda vajadzīga visiem, — Šūmanis iebilda. — Nauda ir viscildenākā spēka, proti, cilvēka darba krātuve. Tā ir Sēžams, kura priekšā atveras visas durvis, tā ir «galdiņ, klājies!», uz kuraf allaž var atrast pusdienas, tā ir Aladina lampa, kuru paberžot ir viss, ko sirds vēlas. Burvīgus dārzus, pasakainas pilis, brīnišķīgas karalienes, uzticamus kalpus un pašaizliedzīgus draugus — visu to var iegūt par naudu.

Zeckis saknieba lūpas.

—    Ne vienmēr jūs esat bijis tādos uzskatos. — Zeckis sacīja.

—    Tempora mutantur et nos mutamur in illis[6] — ārsts mierīgi atbildēja. — Desmit gadus es nositu, pētīdams matus, tūkstoš rubļu izdevu simt lappušu biezas brošūriņas iespiešanai, un pat suns neierējās ne par mani, ne brošūriņu … Pamēģināšu nākamos desmit gadus veltīt komerciālām operācijām un jau iepriekš zinu, ka visi mani mīlēs un apbrīnos. Vēl tik jāatver salona durvis viesiem un jāiegūst ekipāža …

Brīdi abi klusēja, nelūkodamies viens otrā. Šūmanis sēdēja drūms, Zeckis gandrīz nokaunējies.

—    Es gribētu, — viņš beidzot ierunājās, — parunāt ar jums par Stahu …

Ārsts nepacietīgi atstūma no sevis papīrus.

—    Ko es viņam varu līdzēt, — Šūmanis norūca. — Viņš ir nedziedināms sapņotājs, viņš neatgūs saprātu. Viņš neatturami virzās pretī materiālam un morālam sabrukumam, tāpat kā jūs visi un visa jūsu sistēma.

—    Kāda sistēma? …

—    Jūsu — poļu sistēma …

—    Bet ko jūs liksiet tās vietā?

—    Mūsu —• ebreju …

Zeckis gandrīz vai salēcās uz krēsla.

—    Vēl pirms mēneša jūs ebrejus nosaucāt par kraupjiem! …

—   Jo viņi arī ir kraupji. Bet viņu sistēma ir lieliska: tā uzvar, kamēr jūsējā bankrotē.

—    Bet kur tad slēpjas tā jaunā sistēma?

Garaspējās, kas cēlušās no ebreju vidus un sasniegušas civilizācijas kalngalus. Ņemiet kaut vai Ileini, Bernu, Lasalu, Marksu, Rotšildu, Bleihrederu — un jūs redzēsiet jaunus pasaules attīstības ceļus! Sos ceļus izcirta ebreji — nicinātie, vajātie, bet pacietīgie un ģeniālie!

Zeckis berzēja acis; viņam šķita, ka sapņo nomodā. Brīdi klusējis, viņš teica:

—    Piedodiet, dakter, bet… vai jūs nesmejaties par mani? … Pirms pusgada es no jums dzirdēju pavisam ko citu …

—    Pirms pusgada, — iekaisis uztvēra Šūmanis, — jūs dzirdējāt protestu pret veco kārtību, bet šodien jūs dzirdat jaunu programu. Cilvēks nav austere, kas tā pieaug pie savas klints, ka to var atplēst vienīgi ar nazi. Cilvēks raugās, kas notiek apkārt, domā, sver un, pārliecinājies, ka agrākie ūzskati bijuši maldīgi, atmet tos … Bet ne jūs, ne Vokuļskis to nesaprot.. Visi jūs bankrotējat, visi… Vienīgā laime, ka jūsu vietā stājas svaigi spēki.

—    Es nekādi jūs nesaprotu.

—    Tūlīt sapratīsiet, — ārsts turpināja aizvien vairāk iekaisdams. — Ņemsim Lencku dzimtu, — ko viņi darīja? Putināja mantu: putināja vectēvs, tēvs un dēls, kam beigās, Vokuļska saglabāti, palikuši trīsdesmit tūkstoši un — skaista meita iztrūkuma segšanai.

Bet ko tai pašā laikā darīja Slangbaumi? Taisīja naudu. Krāja vectēvs un tēvs, bet dēls, nesen vēl pieticīgs pārdevējs, pēc gada liks drebēt visai mūsu tirdzniecībai. Un viņi to saprot, vecais Šlangbaums jau decembrī uzrakstīja šarādi:

«Pirmais — vāciski ir čūska, otrais — augu nozīmē, abi kopā — augšup tiecas…» — un tūlīt pat man paskaidroja, ka tas nozīmē — «Slang-Baums». Šarāde vāja, bet labs darbs, — ārsts smiedamies piemetināja.

Zeckis nodūra galvu. Šūmanis turpināja.

—    Ņemsim kņazu: ko viņš dara? Nopūšas par «nelaimīgo tēvzemi», un tas ir viss. Bet barons Kšešovskis? Gudro, kā izplēst vairāk naudas no sievas. Bet barons Daļskis? Izžūst bailēs, ka sieva viņu nepiekrāpj. Maruševičs ošņā, kur varētu aizņemties, bet, kur nevar dabūt, tur izņirgājas; savukārt Starskis dienām kvern pie izdziestošās vecmāmiņas gultas, lai pabāztu parakstīšanai pēc viņa prāta sastādītu testamentu.

Citi kungi — gan lielāki, gan mazāki — juzdami, ka visi Vokuļska uzņēmumi pāries Slangbauma rokās, jau sāk ierasties pie viņa vizītē. Nezin, nabadziņi, ka Šlangbaums nocirps viņiem ienākumus mazākais par pieciem procentiem … Pat visgudrākais no viņiem — Ohockis neizmantotu savas sistēmas elektriskās lampas, bet sapņo par lidojošām mašīnām. Jā! … Man tā šķiet, ka viņš jau vairākas dienas par tām apspriežas ar Vokuļski. Tāds lādu vienmēr atrod, tāpat sapņotājs — sapņotāju …

—    Nu, Staham gan jus, dakler, laikam neko nevarēsiet pārmest, — Zeckis viņu nepacietīgi pārtrauca.

—    Neko, izņemot to, ka viņš nekad nav nodevies savam darbam, bet vienmēr dzinies pakaļ iedomām. Būdams pārdevējs, viņš gribēja kļūt par zinātnieku, bet, sācis mācīties, nolēma kļūt par varoni. Bagātību viņš sarausa nevis tāpēc, ka bija tirgotājs, bet tāpēc, ka bija jucis uz Lencku, bet tagad, kad jau tuvojas tai, lai gan sacīts tas vēl nav, viņš sāk sarunas ar Ohocki… Goda vārds, es nesaprotu: kas finansistam runājams ar tādu Ohocki? . . . Mēnessērdzīgie!

Zeckis knieba sev kājā, lai nesalamātos ar Sūmani.

—    Ņemiet vērā, — viņš sacīja pēc brīža, — es atnācu pie jums jautājumā, kas skar ne tikai Vokuļski, bet arī sievieti … sievieti, dakter Šūman, bet pret viņām jums laikam nebūs ko iebilst.

—    Jūsu sievietes ir tikpat vērtas, cik jūsu vīrieši. Desmit gadu laikā Vokuļskis varētu kļūt par miljonāru un varenu spēku dzimetnē, bet, tā kā savu likteni sasaistīja ar Lencku, tad pārdeva ienesīgu veikalu, pametīs tirdzniecības sabiedrību, kas nav mazāk ienesīga par veikalu, un beigās notrieks savu naudu. Vai atkal Ohockis … Cits viņa vietā būtu strādājis pie elektriskās apgaismošanas, ja kaut ko jau izdevies izgudrot. Bet viņš līksmojas pa Varšavu ar skaistuli Vonsovsku, kurai labs dejotājs vērtīgāks par ģeniālāko izgudrotāju.

Ebrejs rīkotos citādi. Ja viņš būtu elektrotehniķis, viņš atrastu sev sievieti, kura vai nu sēdētu kopā ar viņu darbnīcā, vai arī tirgotos ar elektrības piederumiem. Bet, ja būtu finansists, kā Vokuļskis, akli neiemīlētos, bet meklētu tikai bagātu sievu. Iespējams, ka viņš varbūt apprecētu arī nabadzīgu un skaistu, bet tādā gadījumā lietā tiktu likta viņas pievilcība. Viņa vadītu tā salonu, valdzinātu viesus, uzsmaidītu bagātiem, flirtētu ar visbagātākajiem, vārdu sakot, visādiem līdzekļiem veicinātu firmas uzplaukumu un nevis pazudināšanu.

—   Arī šinī ziņā pirms pusgada jūs bijāt citās domās, — Zeckis piezīmēja.

—    Nevis pirms pusgada, bet pirms desmit gadiem! Jā, tad es pēc līgavas nāves indējos, bet tas ir vēl viens arguments vairāk pret jūsu sistēmu. Šodien pat stingstu, kad es iedomājos, ka varēju vai nu nomirt velns zina kāpēc, vai arī apprecēties ar sievieti, kas mani izputinātu.

Žeckis piecēlās no krēsla.

—    Tātad, — viņš teica, — tagad jūsu ideāls ir Šlangbaums?

—    Ideāls ne, bet viņš ir lietišķs cilvēks.

—    Kas iznes veikalu rēķinus …

—    Viņam uz to ir tiesības. No jūlija viņš būs tā īpašnieks.

—    Bet pašlaik demoralizē kolēģus, savus nākamos pārdevējus? …

—    Viņš tos padzīs! …

—   Un tas jūsu ideāls jau toreiz, kad lūdza Stahu pieņemt darbā, domāja par mūsu veikala sagrābšanu?

—    Viņš nesagrābj, bet pērk! — ārsts iesaucās. — Jūs varbūt labāk gribētu, lai veikals iznīkst, neatradis pircēja? … Tad sakiet, — kurš no jums ir gudrāks: jūs, kam pēc vairāku desmitu gadu nav nekā, vai viņš, kas gada laikā ieņem tādu cietoksni, turklāt, ņemiet vērā, nenodarot nevienam pāri, bet Vokuļskim samaksādams skaidrā? . ..

—   Varbūt jums taisnība, bet man gluži tā neliekas, — Zeckis norūca, kratīdams galvu.

—    Jums neliekas tāpēc, ka piederat pie tiem cilvēkiem, kas domā, ka cilvēkam jāguļ uz vietas un jāapsūno kā akmenim. Pēc jūsu prāta, Slangbaumiem vienmēr jāpaliek par pārdevējiem, Vokuļskiem — par principāliem, bet Lcnckiem — par lielkungiem … Nē, mans dārgais! Sabiedrība ir kā verdošs ūdens: kas vakar bija apakšā, šodien uzpeld virspusē …

—    Bet rīt atkal grimst uz leju, — Zeckis beidza. — Ar labu nakti, dakter!

Šūmanis paspieda viņam roku.

—    Jūs dusmojaties?

—    Nē … Es tikai neatzīstu naudas dievināšanu.

—    Tā ir pārejoša parādība.

—    Bet kas jums teicis, ka Vokuļsku vai Ohocku sapņošana nav pārejoša parādība? Lidojoša mašīnai šķiet smieklīga, bet tā tikai šķiet; es kaut ko zinu par tās vērtību, ne velti Stahs gadiem man to skaidrojis. Bet, ja, piemēram, Ohockim izdotos to uzbūvēt, padomājiet pats, kas cilvēcei vairāk būtu vērts — Slangbaumu veiklība vai Vokuļsku un Ohocku sapņošana?

—   Ta-ta-ta, — ārsts pārtrauca viņu. — Tajās godībās es vairs netikšu.

—, Bet, ja nu tiktu, jums nāktos mainīt programu trešo reizi.

Šūmanis apmulsa …

—    Lai nu tas paliek, — viņš sacīja. — Kāda tad vajadzība jums bija pie manis?

—   Par to nabadzīti Stavsku … Viņa patiešām iemīlējusies Vokuļski.

—    Ehe! … Ar tādiem jautājumiem gan jūs varētu mani likt mierā, — ārsts nostrostēja Zecki. — Kad vieni kļūst bagāti un pieņemas spēkā, bet otri put ārā, viņš man te jauc galvu ar kādas Stavskas mīlas jūtām. Nevajadzēja pašam līst par saprecinātāju! …

Zeckis no Sūmaņa aizgāja tik sarūgtināts, ka nepievērsa pat uzmanibu ārsta pēdējo vārdu rupjumam.

Viņš attapās tikai uz ielas un sajuta rūgtumu pret ārstu.

—    Tad, redz, kāda tā ebreju draudzība! — viņš norūca.

Lielais gavēnis nebūt nepagāja tik vienmuļi, kā bija baidījusies augstākā sabiedrība.

Vispirms ar dieva ziņu pārplūda Visla, kas deva ieganstu sarīkot publisku koncertu un vairākus privātus vakarus ar muziķu un deklamācijām. Pēc tam zemkopības biedrības rikotajā lekciju sērijā uzstājās ar priekšlasījumu kāds krakovietis, aristokrātu partijas cerība, viņu noklausīties sapulcējās visa labākā sabiedrības daļa. Tad plūdos cieta Segedina, kam atkal sekoja ziedojumu vākšana, gan ne visai plaša, toties ar milzīgu rosību salonos. Grāfienes mājā pat notika amatieru izrādes, kur nospēlēja divas lugas franču valodā un vienu angļu valodā.

Visos šais filantropiskajos pasākumos Izabella ņēma dzivu dalību. Viņa apmeklēja koncertus, pasniedza ziedu pušķi mācītājam krakovielim, uzstājās dzīvajās bildēs žēlsirdības eņģeļa lomā un spēlēja Misē lugā «Ar mīlu nejoko». Niviņskis, Malborgs, Ridzevskis un Pečarkovskis gandrīz vai burtiski apbēra viņu ar ziediem, bet Šastaļskis dažām dāmām atzinās, ka droši vien vēl šogad viņš būšot spiests laupīt sev dzīvību.

Tiklīdz vēsts par nolemto pašnāvību izplatījās, Šastaļskis kļuva par visu rautu galveno varoni, bet Izabella iemantoja apzīmējumu — nežēlīgā. Kad kungi devās spēlēt vistu, zināma vecuma dāmām vislielāko prieku sagādāja ar dažādu asprātīgu manevru palīdzību tuvināt Izabellu Sastaļskim. Ar neaprakstāmu līdzjūtību viņas caur lornetēm vēroja jaunā cilvēka ciešanas — tas gandrīz vai aizstāja koncertu. Viņas tikai dusmojās uz Izabellu, redzēdamas, ka tā saprot savu izcilo stāvokli un, šķiet, ar katru kustību un skatienu pauž: skatieties, viņš mīl mani, manis dēļ ir nelaimīgs! …

Vokuļskis reizēm, uzturēdamies šai sabiedrībā," redzēja pret Sastaļski un Izabellu pavērstās lornetes, dzirdēja pat piezīmes, kas džinkstēja viņam ap ausīm kā lapsenes, bet nekā nesaprata. Kopš kļuva zināms, ka Vokuļskim ir nopietni nodomi, neviens viņam nepievērsa nekādu uzmanību.

—    Nelaimīga mīlestība ir daudz interesantāka, — Zežuhovska reiz pačukstēja Vonsovskai.

—    Kas lai zina, kur te patiesi nelaimīga un pat traģiska mīlestība! … — atbildēja Vonsovska, lūkodamās uz Vokuļski.

Stundas ceturksni vēlāk Žežuhovska lūdza stādīt sev priekšā Vokuļski, bet vēl pēc stundas ceturkšņa viņa pavēstīja tam, ka — to sacīdama viņa nodūra acis, — pēc viņas domām, viscēlākais sievietes uzdevums ir rūpēties par ievainotām sirdīm, kas cieš klusībā.

Kādu dienu marta beigās Vokuļskis, ieradies pie Izabellas, sastapa viņu lieliskā garastāvoklī.

—    Brīnišķīga ziņa! — viņa iesaucās, apsveicinādamās ar Vokuļski neparasti sirsnīgi. — Vai jūs zināt, ka atbraucis slavenais vijolnieks Molinari …

—    Molinari? Vokuļskis atkārtoja. — Ak jā, es dzirdēju viņu Parīzē.

—   Un jūs runājat par viņu tik vienaldzīgi? — izbrīnījās Izabella. — Vai tiešām jums nepatika viņa spēle?

—   Man jāatzīstas, ka es ne visai uzmanīgi klausījos viņa spēlē.

—    Tas ir neiespējami!… Tad jūs laikam neesat dzirdējis viņu … Pans Šastaļskis, viņš nu gan mūžīgi pārspīlē, sacīja, ka, tikai klausoties Molinari, viņš varētu nomirt pilnīgi bez nožēlas. Vivrotņicka pilnīgi aizgrābta no viņa, bet Žežuhovska nodomājusi viņam par godu sarīkot rautu.

—    Cik es vāru spriest, viņš ir ļoti viduvējs vijolnieks.

—    Apžēlojieties!… Ridzevskim un Pečarkovskim bijusi izdevība redzēt viņa albumu, kas sastāvējis tikai no recenzijām … Pečarkovskis teica, ka šo albumu Molinari uzdāvinājuši viņa talanta cienītāji. Un lajā visi Eiropas recenzenti sauc viņu par ģeniālu.

Vokuļskis pakratīja galvu.

—    Es klausījos viņu zālē, kur pašas dārgākās vietas maksāja divus frankus.

—   Tas nav iespējams, tas droši vien nebija viņš… Viņš dabūja ordeni no pāvesta, no Persijas šaha, viņam ir tituls… Viduvēji vijolnieki nesaņem tādus apbalvojumus.

Vokuļskis pārsteigts vērās Izabellas piesārtušajā sejā un spulgojošajās acīs. Tie bija tik spēcīgi argumenti, ka viņš padevās šaubām par savu atmiņu un sacīja:

—    Var jau būt…

Taču Izabellu viņa vienaldzība pret mākslu bija aizskārusi ļoti nepatīkami. Viņa saīga un visu atlikušo laiku runāja ar Vokuļski diezgan vēsi.

«Es esmu muļķis!» viņš nodomāja atvadīdamies. Vienmēr man vajag izlēkt ar kaut ko tādu, kas viņai netīk. Ja viņa ir melomane, tad mani uzskati par Molinari viņai var likties kā zaimi …»

Visu nākamo dienu Vokuļskis sev rūgti pārmeta mākslas neizpratni, neaptēstibu, rupjību un pat cienības trūkumu pret Izabellu.

«Nav šaubu,» viņš prātoja, «ka ievērojams ir tas vijolnieks, kurš ietekmēs viņu, nevis tas, kurš iepatiktos man. Patiesi jābūt pārāk iedomīgam, lai tik pašpārliecināti izteiktu savus spriedumus, jo vairāk tāpēc, ka es neesmu spējis novērtēt viņa spēli…»

Vokuļski pārņēma kauns.

Trešajā dienā viņš no Izabellas saņēma īsu vēstulīti:

«Pan Vokuļski!» viņa rakstīja. «Jums jāpalīdz man iepazīties ar Molinari, bet noteikti, noteikti… Es apsolīju tantei, ka pierunāšu to spēlēt pie viņas patversmes labā, tagad jūs pats saprotat, cik man tas svarīgi.»

Pirmajā mirklī Vokuļskim šķita, ka tuvoties ģeniālajam vijolniekam būs viens no grūtākajiem uzdevumiem, kādi viņam bijuši jāveic. Par laimi viņš atcerējās, ka pazīst kādu muziķi, kas jau paguvis iepazīties ar Molinari, un tagad visur seko viņam kā ēna.

Kad Vokuļskis uzticēja savas rūpes mūziķim, tas vispirms plaši ieplēta acis, pēc tam sarauca uzacis, beidzot pēc ilgām pārdomām paziņoja:

—    0, tas ir grūts uzdevums, ļoti grūts, taču jūsu dēļ es pacentīšos. Tikai man viņš jāsagatavo, attiecīgi jānoskaņo … Ziniet, kā mēs to izdarīsim? … Rīt, ap pulksten vieniem atnāciet uz viesnīcu; es būšu brokastīs pie viņa. Jūs caur sulaini mani nemanāmi pasauciet, un tad es kaut kā izgādāšu jums pieņemšanu.

Sī piesardzība un muziķa tonis Vokuļski nepatīkami aizskāra, tomēr, nevērodams visu to, noteiktā laikā viņš ieradās viesnīcā.

—    Vai pans Molinari šeit? — viņš jautāja šveicaram.

Šveicars, kas pazina Vokuļski, uzsūtīja savu palīgu augšā,

bet pats pakavēja viņam laiku ar sarunu.

—    Ir gan mums, cienījamais pan, tagad viesnīcā dzīvība ar to itālieti! … Bariem vien nāk kā pie brīnumdarītājas bildēm, visvairāk gan sievietes . ..

—    Oho? …

—    Kā tad, cienījamais pan. Vispirms atsūta viņam vēstuli, vēlāk ziedus un beidzot atnākt pati aizplīvurojusies, domā, ka neviens nepazīs… Es jums saku, kalpotājiem ko nenosmieties! … Bet viņš vis nepieņem kuru katru, lai gan daža laba viņa sulainim dod pa trīs rubļi. Bet reizēm, kad pagadās labā omā, viņš noīrē sev vēl divus numurus, katru savā koridora galā, un katrā līksmojas ar citu … Tik alkatīgs bestija!

Vokuļskis palūkojās pulkstenī. Gaidot bija pagājušas desmit minūtes. Viņš atvadījās no šveicara un devās uz kāpņu pusi, juzdams, ka viņā sāk mutuļot niknums. «Varen dižmanīgs!» viņš nodomāja. «Bet tās dāmiņas arī labās! …»

Ceļā viņu aizelsies sastapa šveicara palīgs.

—    Pans Molinari, — viņš sacīja, — lūdza jūs brītiņu uzgaidīt …

Vokuļskis gribēja saķert sūtni aiz apkakles, tomēr savaldījās un — devās lejup.

—   Jūs ejat prom, cienītais pan? … Bet ko man pasacīt panam l^olinari ? …

—    Pasaki, lai viņš … Saproti?

—    Pateikšu, cienītais pan, tikai viņš nesapratīs, — sulainis atbildēja apmierināts, bet, iegājis pie šveicara, pavēstīja:

—    Vismaz viens atradās, kas pareizi novērtēja to plušķi itālieti… Draņķis tāds! Deguns mākoņos, bet, iekams tev, cilvēkam, iedos desmitnieku, trīs reizes pirkstos apgrozīs … Kliba kuce viņu, putnubiedēkli, dzemdējusi! Maita… pasaules skrējējs … utubunga!

Bija mirklis, kad Vokuļska sirdī iezagās nepatika pret Izabellu. Kā var tā jūsmot par cilvēku, kuru apsmej pat viesnīcas kalpotāji! … Kā var ierakstīties viņa dievinātāju garajā sarakstā. Un, beidzot, vai klājas uzdot viņam, Vokuļskim, meklēt pazīšanos ar tādu seklu nerru!…

Bet drīz Vokuļskis atvēsa; viņam prātā ienāca, ka Izabella, nepazīdama Molinari, ļāvusies aizrauties ar viņa slavas spožumu.

«Iepazīsies un novērsīsies,» viņš nodomāja. «Tikai es nu gan nekalpošu viņiem par vidutāju.»

Kad Vokuļskis atgriezās mājās, viņš priekšā sastapa Vengeleku — tas gaidīja uz viņu jau kopš stundas.

Puisis izskatījās kā īsts varšavietis, tikai bija mazliet savārdzis.

—   Novājējis esi, bālāks kļuvis, — sacīja Vokuļskis, vērodams viņu. — Uzdzīvo, vai? …

—    Nē, pan, tikai desmit dienas noslimoju. Uz kakla uzmetās tāds draņķis, un dakteris mani sagraizīja. Bet vakardien es jau biju darbā.

—    Nauda vajadzīga?

—   Nē, pan. Gribēju tikai parunāt attiecībā par atgriešanos Zaslavā.

—    Ak tevi jau velk! Bet vai tu ko iemācījies ar?

—    Kā tad nu ne! I atslēdznieka darbu drusku… i galdnieka … Arī skaistus groziņus iemācījos pīt un zīmēt. Un, pat ja iznāktu gleznot, tad arī…

To sacīdams, viņš klanījās, sarka un gumzīja cepuri rokās.

—    Labi, — brīdi klusējis sacīja Vokuļskis. — Instrumentiem dabūsi sešus simtus rubļu. Pietiks? … Un kad tu gribi braukt?

Puisis pietvīka vēl spilgtāk un noskūpstīja Vokuļskim roku.

—    Es tikai vēl… ar jūsu laipnu atļauju … gribētu apprecēties . .. Tikai nezinu …

Viņš pakasīja pakausi.

—    Ar ko tad? — jautāja Vokuļskis.

—    Ar panu Mariannu, kas dzīvo pie ormaņa Visocka. Es arī dzīvoju tai pašā mājā, tikai augšā.

«Puisis grib precēties ar manu mūķeni?» Vokuļskis nodomāja. Viņš pagājās pa istabu, tad sacīja:

—    Bet vai tu labi pazīsti Mariannu?

—    Kas tur ko nepazīt? Mēs katru dienu redzamies trīs reizes, un gadās, ka veselu svētdienu es nosēžu vai rtu pie viņas, vai abi kopā pie Visockiem.

—    Nu jā. Bet vai tu zini, kas viņa bija pirms gada?

" — Zinu, pan. Kolīdz es, pateicoties jūsu žēlastībai, atbraucu šeit, tūlīt Visocka man sacīja: «Sargies, jaunekli, viņa ir bijusi palaidnīga…» Tā es jau no pirmās dienas zināju, kas viņa tāda; bet mani viņa gan nav vilinājusi.

—    Bet kā tad iznāca, ka tu gribi ar viņu precēties?

—    Dievs vien zina, ne šā, ne tā. Sākumā es pat smējos par viņu un, tikko kāds paiet gar logu, es saku: «Droši vien arī šis ir Mariannas paziņa; mūsu jaunkundze ne no vienas vien bļodas ēdusi.» Bet viņa klusē tikai nodur galvu un griež savu mašīnu, ka dūc, un vaigi vienās liesmās deg.

Vēlāk skatos — kāds man veļu lāpa; un tad es uz ziemas svētkiem par desmit zlotiem nopirku viņai lietussargu, bet viņa man — pusduci katūna kabatasdrānu ar maniem burtiem. Bet Visocka saka: «Neļaujies apmuļķoties, jaunekli, tai neesi pirmais! …» Nu tad es izmetu viņu no prāta, lai gan, ja nebūtu viņa palaidne, es jau uz Vastlāvjiem būtu apprecējies.

Tieši Pelnu dienā Visockis izstāstīja man, kā ar viņu, Mariannu, viss noticis. Salīguši viņu pie sevis par kalponi kādā vienā samtā ģērbusies dāma, bet kalpošana izrādījusies, lai dievs sargā! Cik reižu gribējusi aizbēgt, bet vienmēr noķerta un draudēts: «Vai nu dzīvo šeit, vai ieliksim cietumā par zagšanu.» — «Ko tad esmu nozagusi?» viņa prasa. «Mūsu ienākumus, kuce tāda!» viņai uzkliedz. Un tā viņa būtu tur palikusi līdz pastarai dienai, kā saka Visockis, ja jūs viņu nebūtu ievērojis baznīcā. Tad jūs viņu izpircis un izglābis.

—   Stāsti tālāk, stāsti, — mudināja Vokuļskis, pamanījis, ka Vengeleks sastomas.

—    Tad es sapratu, ka ta nav bijusi nekāda izlaidība, bet likai nelaime. Jautāju Visockim: «Vai jūs precētos ar Mariannu?» — «I ar vienu sievieti pieliek raižu,» viņš saka. «Bet, ja jūs būtu neprecējies, ko tad?» — «Eh,» viņš saka, «man vairs nav nekādas intereses par sievietēm.» Redzu, vecais negrib runāt, bet es viņam tik ilgi nedevu mieru, kamēr beidzot saka: «Neprecētos vis, jo nebūtu pārliecināts, vai viņā nepamodīsies vecais niķis. Sieviete, kad laba, tad laba, bet, kad palaižas, gatavais sātans.»

Tikām pašā gavēņa sākumā žēlīgais dievs uzsūtīja man tādus augoņus, ka vajadzēja likties gultā, un dakteris vēl sagraizīja. Un tad Marianna sāka nākt pie manis, gultu pārklāt, pušumu pārsiet. . . Dakteris sacīja: ja nebūtu viņa tā rūpējusies, tad man vēl kādu nedēļu ilgāk būtu bijis jāguļ. Nereti pat dusmas sanāca, sevišķi, kad drudzis kratīja, tāpēc vienu dienu viņai saku: «Kāpēc jūs sagādājat sev liekas pūles? … Varbūt domājat, ka es jūs precēšu, bet es vēl prāta neesmu izkūkojis, lai ar tādu sasietos, kas desmitiem kalpojusi …»

Bet viņa neko neatbild, tikai nodur galvu un asaras no acīm pak…pak . ..

«Es jau pati saprotu,» viņa saka, «ka jūs ar mani neprecētos …»

Man pat, lūdzu jūs nedusmoties, grūtums uznāca aiz žēluma pret viņu, to dzirdot. Es tūlīt teicu Visockai: «Ziniet ko, pane Visocka, var gadīties, ka apprecos ar Mariannu …»

Bet viņa man: «Neesi muļķis, jo …» Nedrīkstu tālāk stāstīt, — Vengeleks piepeši apstājās, atkal noskūpstīdams Vokuļskim roku.

—    Stāsti vien droši.

—    «Jo,» pane Visocka man saka, «skaties, ka tu, precēdams Mariannu, nesakaitini Vokuļski, kas tik žēlīgs pret mums visiem … Kas var zināt, vai gadījumā pie viņa nestaigā Marianna …»

Vokuļskis apstājās viņa priekšā.

—   Tu no tā baidies? — viņš jautāja. — Dodu tev goda vārdu, ka nekad nesaliekos ar šo meitu.

Vengeleks atviegloti nopūtās.

—   Paldies dievam! Jo, pirmkārt, es neuzdrošinātos stāties jums ceļā jūsu labās sirds dēļ, bet, otrkārt . . .

—    Kas otrkārt?

—    Otrkārt, redziet, viņas palaidnība bija uzspiesta nelaime, slikti cilvēki darīja viņai pāri, un viņa tur nav vainīga. Bet, ja viņa, tagad par mani slimu liedama asaras, vēlāk pati būtu gājusi pie jums, tad viņa būtu tāda slīpēta blēde, kas sitama nost kā traks suns, lai nesakož cilvēkus.

—    Kā tad tagad būs? — Vokuļskis jautāja.

—    Kā nu būs? Pēc svētkiem precēšos, — atteica Vengeleks. — Par citu grēkiem viņai nav jācieš. Ne jau viņa tā gribēja.

—    Vai tev vēl kāda vajadzība?

—    Vairāk nav.

—    Tad paliec vesels, bet pirms kāzām atkāp pie manis. Došu viņai pūrā piecsimt rubļu, nu un tik, cik vajadzīgs drēbēm un saimniecības iekārtošanai. ,

Vengeleks izgāja ļoti aizkustināts.

«Tāda ir vienkāršu siržu loģika!» Vokuļskis prātoja. «Nicinājums pret netikumu, līdzcietība pret nelaimi.»

Vientiesīgais sīkpilsonis Vokuļska acīs izvērtās par mūžsenās taisnības sūtni, kas samītai sievietei atnesis mieru un piedošanu.

Marta beigās pie Zežuhovskiem nolika plašs rauts ar Molinari piedalīšanos; arī Vokuļskis saņēma ielūgumu, kas bija rakstīts ar Zežuhovskas daiļo rociņu.

Vokuļskis tur ieradās diezgan vēlu, tieši tai brīdī, kad maestro padevās klātesošo lūgumam — aplaimot viņus ar savu personīgo kompozīciju. Viens no vietējiem muziķiem nosēdās pie klavierēm, lai pavadītu; otrs atnesa maestro vijoli, trešais pāršķīra notis pavadītājam, ceturtais nostājās maestro aiz muguras, lai ar mimiku un žestiem vērstu uzmanību uz izcilākajām vai grūtākajām vietām.

Kāds no klātesošajiem lūdza ievērot klusumu, dāmas nosēdās puslokā, vīrieši sapulcējās aiz viņu krēsliem, un — koncerts sākās.

Vokuļskis pameta acis uz vijolnieku un vispirms saskatīja zināmu līdzību starp viņu un Starski. Molinari bija tāda pati neliela vaigu bārda, vēl mazākas Osiņas un tā pati garlaikotā sejas izteiksme, kāda raksturīga vīriešiem, kuriem panākumi pie skaistā dzimuma. Viņš spēlēja labi un izskatījās solīdi, kaut arī bija^redzams, ka viņš jau samierinājies ar pusdieva lomu, kas izturas vēlīgi pret saviem pielūdzējiem.

Laiku pa laikam vijole iedziedājās skaņāk, un tad aiz maestro muguras stāvošā muzikanta seja izplūda sajūsmā, bet zāli pāršalca viegla sanoņa. Starp svinīgi noskaņotajiem vīriešiem un pārdomās ieslīgušām, mūzikas savaldzinātām, sapņos aizklīdušām vai snaudošām dāmām Vokuļskis pamanīja sieviešu sejas ar neparastu izteiksmi. Tur bija saldkairē atmestas galvas, piesārtuši vaigi, kvēlojošas acis, pavērtas un viegli drebošas lūpas, it kā narkozes kairinātas.

«Drausmīgi!» nodomāja Vokuļskis. «Kādi slimīgi indivīdi iejūdzas šī kunga triumfa ratos …»

Nejauši viņš pameta skatienu sāņus un — sastinga … Viņš ieraudzīja Lencku vēl vairāk apskurbušu un saldkairē pietvīkušu nekā pārējās. Vokuļskis neticēja pats savām acīm.

Maestro spēlēja kādu stundas ceturksni, bet Vokuļskis nedzirdēja vairs ne skaņu. No stinguma viņu izrāva ilgstošu aplausu vētra. Pēc tam viņš atkal aizmirsa, kur atrodas, toties pilnīgi skaidri redzēja, ka Molinari pačukstēja kaut ko ausī Zežuhovskim, ka Zežuhovskis paņēma viņu zem rokas un stādīja priekšā Izabellai.

Viņa sveicināja to pietvīkdama un apveltīja ar neaprakstāmas jūsmas skatienu. Tieši šai brīdī aicināja vakariņās; maestro pasniedza viņai elkoni un veda uz ēdamzāli. Abi pagāja tuvu garām Vokuļskim, Molinari pat aizķēra viņu ar elkoni, bet abi tik ļoti bija aizņemti ar sevi, ka Izabella pat nepamanīja Vokuļski. Pēc tam četratā — Šastaļskis ar Zežuhovsku un Molinari ar Izabellu — nosēdās pie viena galdiņa un varēja redzēt, ka jūtas ļoti patīkami.

Vokuļskim atkal šķita, ka no acīm nokrīt plīvurs, un viņa priekšā nostājās pavisam cita pasaule un pavisam cita Izabella. Tai pašā mirklī viņš juta galvā visu sagriežamies, briesmīgas sāpes krūtīs, nervus trīsam kā nostieptas stīgas un, baidīdamies, ka nezaudē prātu, izlavījās priekštelpā, bet no turienes' uz ielas.

—    Žēlīgais dievs! — viņš čukstēja. — Atpestī mani no šī lāsta! …

Dažus soļus no Molinari pie miniatūra galdiņa sēdēja Vonsovska un Ohockis.

—    Mana kuzīne man patīk aizvien mazāk, — Ohockis sacīja, raudzīdamies uz Izabellu. — Vai jūs redzat viņu?

—    Jau veselu stundu,— atbildēja Vonsovska. — Bet man tā šķiet, ka arī Vokuļskis kaut ko ievērojis, jo bija ārkārtīgi pārvērties. Man viņa žēl.

—    O, par Vokuļski jūs varat būt mierīga. Tiesa, šobrīd viņš ir satriekts, bet kad reiz attapsies … Tādi ar vēdekli nav nositami.

—    Var notikt traģēdija . . .

—    Nekādas, — iebilda Ohockis. — Cilvēki ar koncentrētām jūtām ir bīstami tikai tad, kad viņiem nav nekā rezervē…

—    Vai jūs domājat to … nu, kā viņu . .. Sta .. . Star? …

—    Dievs pasarg, tur nekā nav un nekad nav bijis. Bez tam vīrietim, kas iemīlējies, cita sieviete nekļūst par rezervi.

—    Kas tad?

—    Vokuļskim piemīt spēcīgs prāts, un viņam ir zināms kāds apbrīnojams atklājums, kuru pilnīgi pabeidzot varētu pārvērst visu pasauli…

—    Un jums arī tas zināms?

—    Zinu tā būtību un redzēju pierādījumu, bet nezinu nekā tuvāka. Zvēru, — Ohockis turpināja iekarsdams, — ka tādas lietas dēļ ir vērts upurēt pat desmit mīļākās!

—    Tad arī mani jūs upurētu, nepateicīgais?

—    Vai tad jūs esat mana mīļākā? … Es jau neesmu mēnessērdzīgs.

—    Bet jūs tomēr esat manī iemīlējies.

—    Varbūt tāpat kā Vokuļskis Izabellā?… Ne prātā nenāk . . . Lai gan kuru katru mirkli esmu gatavs …

—    Kuru katru mirkli jūs esat slikti audzināts. Kaut gan… jo labāk, ja neesat manī iemīlējies …

—    Un es pats zinu, kāpēc labāk. Jūs neesat vienaldzīga pret Vokuļski.

Vonsovskas vaigus pārklāja spilgts sārtums; viņa tik ļoti apmulsa, ka vēdeklis nokrita uz grīdas. Ohockis pacēla to.

—    Negribu jūsu priekšā spēlēt komēdiju, mans briesmoni, — pēc brīža viņa atbildēja. — Viņš patiešām man patīk, un tāpēc … es daru visu, kas manos spēkos, lai viņš dabūtu Bellu, ja jau … viņu mīl šis ārprātīgais …

—    Zvēru, ka starp visām man pazīstamajām dāmām jūs esat vienīgā sieviete, kura patiešām ir kaut ko vērta … Bet nu pietiks4 par to. Kopš es uzzināju, ka Vokuļskis mīl Bellu — un kā vēl viņš to mīl! … mana kuzīne atstāj savādu iespaidu uz mani. Agrāk es uzskatīju viņu par kaut ko sevišķu, tagad man viņa liekas parasta, agrāk — par cēlu, tagad par seklu … Bet tas tikai brīžiem tā šķiet, turklāt iespējams, ka maldos.

Vonsovska pasmaidīja.

—   Katru reizi, kad vīrietis skatoties uz sievieti, velns it kā uzliekot viņam rožainas brilles, — viņa sacīja.

—    Reizēm noņem.

—   Tomēr tas sagādā ciešanas, — atbildēja Vonsovska. — Vai zināt ko, — viņa piebilda, — tā kā mēs ar jums esam gandrīz radinieki, pāriesim uz «tu» …

—    Sirsnīgi pateicos.

—    Kāpēc?

—    Man nav nekādas patikas kļūt par jūsu pielūdzēju.

—    Es piedāvāju jums draudzību.

—    Tieši tāpēc. Tas ir tiltiņš, pa kuru …

Sai mirklī Izabella spēji piecēlās no savas vietas un pienāca pie viņiem; viņa bija sašutusi.

—    Tu pamet maestro? — jautāja viņai Vonsovska.

—   Viņš gluži vienkārši ir nekauņa! — Izabellas balsī bija dzirdamas dusmas.

—    Ļoti priecājos, kuzīne, ka jūs tik ātri izpratāt šo pozetāju, — Ohockis piezīmēja. — Varbūt jūs apsēdīsieties?

Izabella uzmeta viņam iznīcinošu skatienu, sāka runāt ar Malborgu, kas bija pienācis, un devās uz zāli.

Uz sliekšņa, gar vēdekli viņa pameta skatienu uz Molinari, kas ļoti jautri sarunājās ar Žežuhovsku.

—    Pan Ohocki, — ierunājās Vonsovska, — man šķiet, ka jūs drīzāk kļūsiet par mūsu Koperniku nekā iemācīsieties būt uzmanīgs! Kā jūs varējāt Izabellas klātbūtnē šo kungu nosaukt par pozētāju?

—    Viņa pati nosauca to par nekauņu! …

—    Un tomēr viņa interesējas par to.

—   Tikai, lūdzams, nemēģiniet muļķot mani. Ja viņa neinteresējas par cilvēku, kas viņu dievina …

—    Tad viņa tieši interesēsies par tādu, kas viņu nicina.

—   Tieksme pēc asām mērcēm ir sabojātas veselības pazīme, — Ohockis secināja.

—    Kura gan šeit ir vesela? — sacīja Vonsovska, pārlaizdama nicīgu skatienu sabiedrībai. — Pasniedziet man savu elkoni, un dosimies uz salonu.

Durvīs viņi sastapās ar kņazu, kas izmeklēti laipni sasveicinājās ar Vonsovsku.

—    Kā jums, cienījamais kņaz, patīk Molinari? … — viņa jautāja.

—    Viņam ļoti jauks tonis … Ļoti. ..

—    Un uzņemsim viņu pie sevis?

—    0, jā … priekšistabā …

Kņaza asprātība dažos mirkļos aplidoja visas telpas… Namamāte piepešas migrēnas dēļ bija spiesta atstāt viesus vienus.

Kad Vonsovska, pa ceļam tērzēdama ar paziņām, Ohocka pavadībā iegāja salonā, viņa redzēja, ka Izabella jau atkal sēž Molinari sabiedrībā.

—    Kuram no mums bija taisnība, ko? — viņa vaicāja, piebikstīdama Ohockim ar vēdekli. — Nabaga Vokuļskis! …

—    Galvoju jums, ka viņš ir mazāk nožēlojams nekā Izabella.

—    Kāpēc?

—    Ja sievietes mīl tikai tos, kuri tās neciena, tad mana māsīca ļoti drīz zaudēs galvu Vokuļska dēļ.

—    Jūs viņam pastāstīsiet? … — Vonsovska bija sašutusi.

—    Nekad! Es esmu viņa draugs, un tas pats par sevi uzliek man pienākumu nebrīdināt viņu par briesmām. Bez tam es esmu arī vīrietis un, nudien, jūtu — ja starp vīrieti un sievieti sākas tāda veida cīņa .. .

—    Tad zaudē vīrietis.

—   Nē, cienījamā. Zaudēs sieviete — un nelabojami. Tieši tāpēc jau sievietes visur ir verdzenes, ka viņas vienmēr līp pie tādiem, kas viņas neciena.

—    Nezaimojiet!

Izmantojot to, ka Molinari pievērsās Vivrotņickai, Vonsovska piegāja pie Izabellas, paņēma viņu zem rokas, un abas sāka staigāt pa salonu.

—    Tu tomēr izlīgi ar to nekauņu? — jautāja Vonsovska.

—    \%ņš atvainojas, — Izabella atbildēja.

—    Tik ātri? Bet vai viņš vismaz solījās laboties?

—    Es parūpēšos, lai viņam nevajadzētu nekā labot.

—    Vokuļskis bija te, — ieminējās Vonsovska, — un diezgan pēkšņi aizgāja.

—    Sen?

—    Kad jūs apsēdāties vakariņot; viņš stāvēja šinīs te durvīs.

Izabella sarauca uzacis.

—    Mīļā Kazja, — viņa sacīja, — zinu, ko tu ar to gribi teikt. Tādēļ es tev paziņoju reizi par visām reizēm, ka man ne prātā nenāk Vokuļska dēļ atteikties no savām simpātijām un tieksmēm. Laulība nav cietumniecība, un es mazāk nekā citi esmu piemērota cietumam.

—   Tev taisnība. Tomēr vai tiešām kaprīzes dēļ ir prātīgi ievainot tādas jūtas?

Izabella apmulsa.

—    Kas tad man būtu jādara?

—    Tas atkarīgs no tevis pašas. Tu ar viņu vēl neesi saistīta …

—    Ak tā … Tagad sapratu … — Izabella pasmaidīja.

Stāvēdami pie loga, Malborgs ar Niviņski vēroja abas dāmas

caur lornetēm.

—    Daiļas sievietes! — nopūtās Malborgs.

—   Bet katra savā gaumē, — Niviņskis piebilda. — Kuru tu izvēlētos?

—    Abas.

—    Bet es vispirms Belliņu, pēc tam .. . Vonsovsku.

—    Kā viņas glaužas viena pie otras … kā sasmaidās! To visu viņas dara, lai paķircinātu mūs. Ir gan šķelmes tās sievietes.

—    Bet sirds dziļumos varbūt neieredz viena otru.

—    Nu, vismaz šai mirklī gan ne, — pabeidza Niviņskis.

Pie abām staigātājām piegāja Ohockis.

—   Vai jūs, kuzēn, arī piedalāties sazvērestībā pret mani? — jautāja Izabella.

—   Sazvērestībā — nekad! Ar jums, kundze, varu cīnīties tikai atklāti.

—   Kundze? Cīnīties atklāti? … Ko tas nozīmē? Kari tiek vesti ar nolūku noslēgt izdevīgu mieru!

—    Tā nav mana taktika.

—    Vai tiešām? … — Izabella sacīja smaidīdama. — Tad saderēsim, ka jūs noliksiet ieročus, kuzēn, manuprāt, karš jau ir sācies.

—    Jūs to noteikti zaudēsiet, kuzīne, pat tais punktos, kuros esat pārliecināta par uzvaru, — svinīgi atbildēja Ohockis.

Izabella sadrūma.

—    Bella, braucam mājās, — pačukstēja viņai, garām ejot, grāfiene.

—   Vai Molinari apsolīja? … — tik pat klusu apjautājās Izabella.

—    Es viņu nemaz nelūdzu, — vīzdegunīgi atbildēja grāfiene.

—    Kāpēc, tantiņ? …

—    Viņš atstāja nelabvēlīgu iespaidu.

Ja Izabellai paziņotu, ka Vokuļskis gājis bojā Molinari dēļ, lielais vijolnieks neko nebūtu zaudējis viņas acīs; bet vēsts, ka viņš atstājis sliktu iespaidu, ietekmēja viņu ļoti nepatīkami.

Viņa atsveicinājās no mākslinieka vēsi, gandrīz augstprātīgi.

Lai gan pazīšanās bija ilgusi tikai dažas stundas, Molinari Izabellu dziļi ieinteresēja.

Vēl vakarā, atgriezusies mājās, viņa paraudzījās uz savu Apolonu, un viņai šķita, ka marmora dieviņa stāvā un vaibstos ir zināma līdzība ar vijolnieku. Atcerējusies, cik bieži statuja bija mainījusi sejas pantus, viņa nosarka: kādu laiku, tiesa, pavisam īsu, statuja bija atgādinājusi pat Vokuļski. Drīz viņa apmierinājās, nolēmusi, ka šī pārmaiņa ir pēdējā, ka līdzšinējās viņas aizraušanās bijusi kļūda un, ja Apolons varēja kādu simbolizēt, tad vienīgi Molinari.

Izabella ilgi nespēja aizmigt: sirdi plosīja vispretrunīgākās jūtas: dusmas, bailes, ziņkāre un kāds maigums. Brīžiem viņā pat modās izbrīna, atceroties nekaunīgo vijolnieka rīcību. Jau ar pašiem pirmajiem vārdiem Molinari paziņoja, ka Izabella ir skaistākā sieviete, kādu viņš pazīst; iedams pie vakariņu galda, viņš bija kvēli spiedis tās elkoni un atzinies, ka mīl to. Bet pie galda, nemaz nevērodams Šastaļska un Zežuhovskas klātbūtni, tik uzmācīgi bija meklējis zem galda tās roku, ka … ko gan Izabella citu varēja darīt? …

Tādas vētrainas jūtas viņa nekad agrāk nebija sastapusi. Molinari, acīm redzot, patiešām bija iemīlējies viņā no pirmā acu skatiena, iemīlējies kā bez prāta, uz dzīvību un nāvi. Vai gan tas nebija iečukstējis viņai ausī — tas Izabellu pat bija piespiedis aiziet no galdiņa, — ka, ne mirkli nešaubīdamies, viņš ziedotu dzīvi par dažām ar viņu divatā pavadītām dienām.

«Un kā viņš riskēja, runādams šādus vārdus! …» nodomāja Izabella. Viņai pat prātā neienāca, ka pats lielākais, ar ko Molinari riskēja, bija atstāt sabiedrību pirms vakariņu beigām.

«Kādas jūtas!… Kāda kvēlei…» viņa domās atkārtoja.

Divas dienas Izabella neizgāja no mājas un nevienu nepieņēma. Trešajā dienā viņai sāka likties, ka Apolons, kaut gan vēl aizvien līdzīgs Molinari, brīžiem tomēr atgādina Starski. Tās pašas dienas pēcpusdienā viņa pieņēma Ridzevski un Pečarkovski, kas pavēstīja, ka Molinari jau pametot Varšavu, ka sacēlis pret sevi visu sabiedrību, ka viņa recenziju albums esot blēdība, jo tanī neesot ievietotas nelabvēlīgas kritikas. Pašās beigās jaunie cilvēki apgalvoja, ka vienīgi Varšavā tik viduvējs vijolnieks un neievērojams cilvēks varējis gūt tādas ovācijas.

Izabella bija sašutusi un atgādināja Pečarkovskim, ka neviens cits kā viņš pats tik ļoti bija cildinājis vijolnieku. Pečarkovskis izbrīnījās un, piesaukdams par liecinieku klātesošo Ridzevski iin promesošo Sastaļski, atzinās, ka jau no paša pirmā mirkļa Molinari neesot modinājis viņā uzticību.

Nākamās divas dienas Izabella dzīvoja pārliecībā, ka ievērojamais mākslinieks ir skaudības upuris. Viņa atkārtoja pie sevis, ka tikai viņš viens pelna viņas līdzcietību un ka viņa to nekad neaizmirsīs.

Pa to laiku Šastaļskis atsūtīja viņai vijolīšu pušķi un Izabella, ne gluži bez sirdsapziņas pārmetumiem, manīja, ka Apolons sāk kļūt līdzīgs Sastaļskim, bet Molinari tēls ātri izgaist no atmiņas.

Gandrīz nedēļu pēc koncerta, kad Izabella sēdēja tumsā savā istabā, viņai acu priekšā iznira sen aizmirsta aina. Viņai šķita, ka kopā ar tēvu karietē brauktu no kāda kalna ielejā, kas līta dūmu un tvaika mutuļos. Mutuļos paslejas milzīga roka, tā tur kārti, un pans Tomašs raugās uz to ziņkārīgā satraukumā. «Ar ko tēvs spēlē? …» viņai iešāvās prātā. Sai mirklī uzpūta vējš un cauri dūmakai parādījās Vokuļska seja, tāpat milzīga apmēros.

«Pirms gada es redzēju to pašu parādību,» Izabella nodomāja. «Ko gan tas nozīmē? …»

Un tikai tad viņa atcerējās, ka jau nedēļu Vokuļskis nav bijis pie viņiem.

No Zežuhovsku rauta Vokuļskis atgriezās mājās neparastā noskaņojumā. Niknuma lēkme bija norimusi, dodama vietu vienaldzīgam mieram. Visu nakti viņš pavadīja nomodā, taču bezmiega stāvoklis viņam nešķita nepatīkams. Viņš nekustīgi gulēja, ne par ko nedomāja un tikai ausījās, kā pulkstenis sit stundu pģc stundas. Viens . . . divi… trīs …

Otrā dienā viņš piecēlās vēlu un līdz pat pusdienām, dzerdams tēju, atkal klausījās pulksteņa sitienos. Vienpadsmit… divpadsmit… viens … Cik vienmuļi! …

Radās vēlēšanās kaut ko palasīt, bet kūtrums bija aiziet xiz bibliotēku pēc grāmatas, Vokuļskis atstiepās uz kušetes un sāka prātot par Darvina teoriju.

«Kas tad ir — dabiskā izlase? Tā ir rezultāts cīņā par eksistenci, kurā iet bojā mazāk piemērotas būtnes, bet uzvar vairāk piemērotās. Kurš instinkts vissvarīgākais: vai dzimumtieksme? Nē, riebums pret nāvi. Būtnes, kurām nebūtu šī instinkta, iznīktu vispirms. Ja cilvēku neatturētu riebums pret nāvi, tad šis visgudrākais dzīvnieks nenestu savu dzīves nastu. Vecindiešu dzejā atrodami norādījumi, ka pastāvējusi kādreiz cilvēku rase, kam riebums pret nāvi bijis mazāks nekā mums. Nu, un šī rase izmirusi, bet tās pēcteči kļuvuši par vergiem vai askētiem.

Bet kas tas ir — riebums pret nāvi? Protams, instinkts, kas dibinās uz maldiem. Ir cilvēki, kas jūt riebumu pret pelēm — šiem pavisam nevainīgajiem radījumiem, vai pat pret zemenēm — tīri garšīgām ogām. Kad tad es ēdu zemenes? … Ak jā, pērngad, septembra beigās Zaslavkā … Jauka vietā tā Zaslavka; interesanti, vai priekšsēdētāja atraitne vēl dzīva un vai viņa jūt riebumu pret nāvi…

Kas tad ir bailes no nāves?… Pašapmāns! Nomirt — tas nozīmē nekur nebūt, nekā nejust un ne par ko nedomāt. Bet cik daudz vietās manis pašlaik nav: neesmu Amerikā, Parīzē, neesmu uz Mēness, neesmu pat savā veikalā, un tas nemaz mani neuztrauc. Bet par cik daudz lietām es nedomāju pirms brīža un par cik daudzām nedomāju tagad? Domāju tikai par kādu vienu un nedomāju par miljardiem citu, es pat nezinu par to esamību, un man tas pilnīgi vienaldzīgi.

Kas tad tur var būt nepatīkams, ja, neatrazdamies miljons vietās, bet tikai vienā un nedomādams par miljardiem lietu, bet tikai par vienu, es nebūšu vairs šai vietā un nedomāšu vairs par šo vienu lietu? … Tiešām, bailes no nāves ir viskomiskākais pašapmāns, kādā cilvēce atrodas tik ilgus gadsimtus. Mežoņi baidās no zibens, no šauteņu trokšņa, pat no spoguļa, bet mēs, it kā civilizētie, baidāmies no nāves! …»

Vokuļskis piecēlās, palūkojās pa logu un smaidīdams noraudzījās uz cilvēkiem, kas steidzās nez uz kurieni, sveicināja cits citu, pavadīja dāmas. Viņš vēroja to straujās kustības, dzīvās sarunas, vīriešu neapzināto galantumu, sieviešu mehānisko koķetēriju, vienaldzīgās ormaņu sejas, zirgu pūles un nespēja atbrīvoties no domām, ka visa šī nemierīgā un rūpju pilnā dzīve ir viena vienīga milzu muļķība. j

Tā viņš nosēdēja visu dienu. Nākamajā dienā atnaca Zeckis un atgādināja, ka šodien ir pirmais aprīlis un Lenckim jānomaksā procenti, divi tūkstoši pieci simti rubļu.

—    Jā, pareizi, — noteica Vokuļskis. — Aizved viņam…

—    Es domāju, ka tu pats aizvedīsi.

—    Man negribas …

Zeckis grozījās pa istabu, krekšķēja un beidzot sacīja:

—    Pane Stavska ir tāda bēdīga. Varbūt tu apciemotu viņu?

—    Pareizi, es jau sen neesmu bijis pie viņas. Šovakar aiziešu.

Saņēmis tādu atbildi, Zeckis ilgāk vairs neuzkavējās. Viņš ļoti sirsnīgi atsveicinājās no Vokuļska, ieskrēja veikalā pēc naudas, paņēma ormani un lika braukt pie Misevičovas.

—    Es tikai uz mazu brītiņu, jo man kārtojamas ļoti steidzīgas darīšanas, — viņš līksmi iesaucās. — Ziniet, Stahs šovakar būs pie jums … Man liekas, — bet es jums to uzticu kā vislielāko noslēpumu, — ka Vokuļskis noteikti sarāvis ar Lenckicm . ..

—   Kaut nu tā būtu .. .— iesaucās Misevičova, salikdama rokas.

—   Esmu gandrīz pārliecināts, bet… uz redzēšanos… Stahs šovakar būs te …

Tiešām Stahs vakarā bija klāt un, kas vēl svarīgāk, — sāka nākt ik vakaru. Viņš ieradās diezgan vēlu, kad Helēnīte jau gulēja, bet Misevičova jau devās uz savu istabu, un pavadīja ar Stavsku vairākas stundas. Parasti viņš klusēja, klausīdamies viņu stāstam par Milleres veikalu vai notikumiem uz ielas. Pats viņš runāja reti un tikai aforismu veidā, kam ar runāto nebija nekāda sakara.

Reiz viņš sacīja bez iemesla:

—   Cilvēks ir kā naktstauriņš: kā akls traucas uz liesmu, kaut viņam sāp, kaut sadeg tanī. Dara to tik ilgi, — viņš piebilda padomājis, — kamēr nāk pie prāta. Ar to arī viņš atšķiras no naktstauriņa …

«Viņš runā par Lencku! …» nodomāja Stavska, un sirds viņai sāka sist straujāk.

Kādu citu reizi viņš tai pastāstīja savādu gadījumu.

—    Es dzirdēju par diviem draugiem, no kuriem viens dzīvoja Odesā, bet otrs — Toboļskā; viņi nebija redzējušies vairākus gadus un ļoti ilgojās satikt viens otru.

Beidzot Toboļskas draugs, nevarēdams ilgāk izturēt, nolēma izdarīt pārsteigumu odesietim un, nebrīdinādams to, aizbrauca uz Odesu. Tur viņš nesastapa to mājās: viņa Odesas draugs, nevarēdams ilgāk izturēt, bija devies uz Toboļsku …

Darīšanas neļāva viņiem satikties atpakaļceļā. Viņi sastapās tikai pēc vairākiem gadiem, un vai zināt, kas tad atklājās? …

Stavska pacēla uz viņu acis.

—    Abi viņi, meklēdami viens otru, vienā un tai pašā dienā bija braukuši cauri Maskavai, apmetušies vienā un tai pašā viesnīcā un blakus numuros. Reizēm liktenis ļauni smejas par cilvēkiem! …

—    Dzīvē droši vien tas negadās bieži … — klusi noteica Stavska.

—    Kas zina? … Kas zina? … — iebilda Vokuļskis.

Viņš noskūpstīja tai roku un domīgs izgāja.

«Ar mums tā nenotiks! . . .» Stavska nodomāja, dziļi saviļņota.

Vakaros, kad Vokuļskis viesojās pie Stavskas, viņš bija samērā rf)sīgs, mazliet ēda un runāja.

Toties pārējā laikā viņš grima apalijā. Vokuļskis gandrīz nepieskārās ēdienam, tikai dzēra daudz tēju, viņš neinteresējās par darīšanām, neieradās tirdzniecības sabiedrības gada ceturkšņa sēdē, nekā nelasīja un pat nedomāja. Viņam šķita, ka kāda vara, kurai neprastu atrast nosaukuma, izsviedusi viņu no ikdienas rūpju, cerību un vēlmju orbītas un ka tagad viņa dzīve, līdzīgi nedzīvam ķermenim, riņķo tukšumā.

«Neiešu jau triekt sev pierē lodi,» viņš domāja. «Ja es vismaz būtu bankrotējis, bet tā! . .. Es pats sevi nicinātu, ja mani no šīs pasaules aizmēztu brunči. . . Vajadzēja palikt Parīzē … Kas zina, vai jau tagad manās rokās nebūtu ierocis, kas ātrāk vai vēlāk iznīdēs briesmoņus ar cilvēka seju.»

Nojauzdams, kas ar Vokuļski notiek, Zeckis iegriezās pie viņa dažādā laikā un pūlējās ievilkt sarunās. Taču Vokuļski neinteresēja nekas — ne laika apstākļi, ne veikals, ne politika. Tikai reiz, kad Ignācijs ieminējās, ka Millere tramda Stavsku, Vokuļskis iekvēlojās.

—    Ko viņai vajag?

—    Varbūt viņai skauž, ka tu iegriezies pie Stavskas, ka maksā viņai labu algu.

—   Nekas, gan Millere nomierināsies, kad es veikalu atdošu Stavskai, bet viņu nosēdināšu par kasieri.

—    Dievs pasarg, liecies mierā! … — Zeckis iesaucās izbijies. — Tā tu pazudināsi Stavsku!

Vokuļskis sāka soļot.

—    Tev taisnība. Bet, ja sievietes sāk ecēties savā starpā, viņas jāizšķir … Pierunā Stavsku, lai viņa atver veikalu pati uz savu vārdu, bet mēs dosim viņai līdzekļus. Es jau pašā sākumā par to domāju, bet tagad redzu, ka uz ilgāku laiku atlikt nav vērts.

Ignācijs, protams, tai pašā brīdī aizjoza pie savām dāmām un paziņoja viņām lielo jaunumu.

—    Nezinu, vai tas būs labi, ja mēs pieņemsim tādu upuri? — bažīgi ieminējās Misevičova.

—    Kas tas par upuri? — iebilda Zeckis. — Dažu gadu laikā atmaksāsiet mums parādu — un viss būs kārtībā. Kā jūs domājat? — viņš griezās pie Stavskas.

—    Es darīšu tā, kā gribēs Vokuļskis. Liks atvērt man veikalu — atvēršu; liks palikt pie Milleres, palikšu.

—     Bet Helēna! … — māte viņu apsauca. — Padomā, kādā stāvoklī tu sevi nostādi, tā runādama! Laime vēl, ka mūs nedzird neviens svešs!

Stavska nekā neatbildēja, par lielu sarūgtinājumu Misevičovai, kuru biedēja agrāk tik piekāpīgās un klusās meitas noteiktība.

Kādu dienu, šķērsodams ielu, Vokuļskis satika Vonsovskas karieti. Viņš palocījās un gāja bez kāda mērķa uz priekšu; viņu panāca sulainis.

—    Cienījamā pane lūdz …

—    Kas ar jums notiek? … — iesaucās skaistā atraitnīte, kad Vokuļskis pienāca pie karietes. — Sēdieties iekšā, pabraukāsimies pa alejām.

Viņš iesēdās un brauca.

—    Ko tas nozīmē? — Vonsovska turpināja. — Jūs izskatāties briesmīgi, gandrīz desmit dienas neesat bijis pie Bellas. — Nu, sakiet kaut ko! …

—    Man nav ko teikt. Es neesmu slims un nedomāju, ka panai Izabellai būtu vajadzīgas manas vizītes.

—    Bet ja nu ir vajadzīgas?

-— Nekad neesmu lolojis tādas cerības, bet šobrīd mazāk nekā jebkad.

—    Nu, nu … mans kungs . . . parunāsimies atklāti. Jūs esat greizsirdīgs, bet tas sievietes acīs vīrieti pazemina. Jūs noskaitāties par Molinari . . .

—    Jūs maldāties. Es esmu tik tālu no greizsirdības, ka ne mazākā mērā netraucēju Izabellai izvēlēties starp mani un Molinari. Es zinu, ka abiem mums šai gadījumā vienādas tiesības.

—    O, cienītais, tas ir pārāk asi! — Vonsovska aprāja viņu. — Iznāk, ka nabaga sievietei, kuru viens vīrietis dievina, vairs nav brīv pat parunāties ar citiem? . . . Nebiju gaidījusi, ka tāds cilvēks kā jūs vērtētu sievieti kā harēma verdzeni. Ko jūs gribat? Ja Bella pat koķetēja ar Molinari, kas par to? … Tas ilga vienu vakaru un beidzās ar tik nevērīgu atsveicināšanos no Bellas puses, ka pat skatīties bija neērti.

Vokuļskis atdzīvojās.

—    Dārgā pane, neizliksimies, ka nesaprotam viens otru. Jūs zināt, ka vīrietim iemīļotā sieviete ir kā svētā, kā altāris. Pareizt vai nepareizi, bet tā tas ir. Tāpēc, ja kurš katrs pirmais pagadījies avantūrists tuvojas šim svētumam kā krēslam un rīkojas ar to kā ar krēslu, bet altāris gandrīz vai sajūsmā par tādu izturēšanos, tad … jūs saprotat? … Mums sāk likties, ka šis altāris tiešām ir tikai krēsls . . . Vai es izteicos skaidri? …

Vonsovska atmetās karietes spilvenos.

—   O, cienītais, pat pārāk skaidri! . .. Bet ko jūs teiktu, ja Bellas koķetērija ir tikai nevainīga atriebība vai, pareizāk sakot, brīdinājums?

■— Brīdinājums — kam tad?

—    Jums, jūs visu laiku interesējaties par pani Stavsku?

—    Es? … Kas jums to teica? …

—    Pieņemsim, ka aculiecinieki: Kšešovska, Maruševičs …

Vokuļskis saķēra galvu rokās.

—    Un jūs tam ticat?

-— Nē, Ohockis man apgalvoja, ka tās esot blēņas; bet vai kāds tamlīdzīgi ir nomierinājis Bellu un vai viņai ar to pietiek, tas ir cits jautājums.

Vokuļskis saņēma viņas roku savējā.

—    Dārgā pane, ņemu atpakaļ visu, ko es teicu par šo Molinari … Zvēru jums, ka es jūtu godbijību pret Izabellu un ka mana vislielākā nelaime ir manis paša neapdomātie vārdi… Tikai tagad es redzu, ko esmu izdarījis, tā runādams …

Viņš jutās tik satraukts, ka Vonsovskai kļuva viņa žēl.

—    Nu, nu, — viņa sacīja, — nomierinieties, un nevajag pārspīlēt … Dodu jums goda vārdu — lai gan saka, ka sievietēm neesot goda, — ka viss, par ko mēs runājām, paliks starp mums. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka arī Bella piedotu jums šo nesavaldību. Tas bija zemiski, tomēr. . . mīlētājiem tiek piedoti ne tādi vien noziegumi.

Vokuļskis noskūpstīja Vonsovskai abas rokas, bet viņa tās atrāva.

—    Lūdzu, nelakstojieties ar mani, sievietei mīļotais vīrietis ir altāris… Bet tagad kāpiet laukā, ejiet turp, pie Bellas un …

—    Un — ko?

—    Un atzīstiet, ka es protu turēt solījumus.

Balss Vonsovskai iedrebējās, tikai Vokuļskis to nepamanīja. Viņš izlēca no karietes un iemetās Lencka mājā, pie kuras viņi tieši bija apstājušies.

Kad Mikolajs atvēra durvis, Vokuļskis lika pieteikt sevi Izabellai. Viņa bija viena un pieņēma nekavēdamās nosarkusi un apmulsusi.

—    Jūs tik ilgi nebijāt pie mums, — viņa sacīja. — Vai varbūt bijāt slims? …

—   Daudz ļaunāk, — viņš atbildēja nosēzdamies. — Es bez pamata jūs smagi apvainoju …

—    Jūs, mani?

—    Jā, apvainoju jūs ar aizdomām. Es biju, — viņš .turpināja aizžņaugtā balsi, — es biju koncertā pie Žezuhovskiem .. . Aizgāju, pat neatsveicinājies no jums … Tālāk nemaz negribas runāt… Jūtu tikai — jums ir tiesības mani noraidīt kā cilvēku, kurš nav pratis jūs novērtēt.. . iedrīkstējies turēt aiz^ domās …

Izabella ieskatījās Vokuļskim dziļi acīs un, pastiepdama roku, sacīja:

—    Es piedodu . . . sēdieties, lūdzu.

—    Nesteidzieties ar piedošanu, tas varētu spārnot manas cerības …

Viņa iegrima domās …

—    Mans dievs, ko es tur varu līdzēt? … Ja jau jums ir tik svarīgi cerēt, tad … ceriet! .. .

—    Un to sakāt jūs, pana Izabella? …

—    Acīm redzot, tā tam lemts būt, -— viņa atbildēja smaidīdama.

Vokuļskis uzspieda kaislu skūpstu viņas rokai, ko viņa tam neliedza, tad piegāja pie loga un noņēma kaut ko no kakla.

—    Pieņemiet to no manis, — viņš teica, pasniegdams zelta medaljonu ar ķēdīti.

Izabella ar interesi sāka to aplūkot.

—    Savāda dāvana, vai nav tiesa? — sacīja Vokuļskis, atvāzdams medaljonu. — Jūs redzat šo plāksnīti, viegla kā zirnekļa tīmeklis? . . . Un tomēr tā ir dārglieta, kāda nav nevienā pasaules dārglietu krātuvē, tā ir milzīga atklājuma graudiņš, kas var pārvērst visas cilvēces likteni. Kas zina, vai no šīs plāksnītes nedzims gaisa kuģi .. . Taču tagad tas nav svarīgi… No<|odams to jūsu rokās, es tanīs ielieku arī savu nākotni …

—    Tātad tas ir talismans?

—    Gandrīz vai. Šīs plāksnītes varā bija mani aizvilināt no dzimtenes, visu manu īpašumu un atlikušo dzīvi veltīt jaunam darbam. Iespējams, ka tas būtu vienkārši veltīgs laika zaudējums, pakļaušanās manijai, taču vienādi vai otrādi doma par to bija jūsu vienīgā sāncense. Vienīgā … — viņš atkārtoja uzsvērdams.

—    Jūs taisījāties mūs atstāt?

—    Vēl pavisam nesen — šodien no rīta. Tāpēc es atdodu jums šo amuletu. No šī brīža man pasaulē nav citas laimes kā vienīgi jūs; tagad man atlicis tikai viens — jūs vai — nāve!

—    Ja tā, ņemu jūs savā gūstā, — Izabella sacīja un uzkāra amuletu kaklā. Kad vajadzēja aizbāzt to aiz ņiebura, viņa nodūra acis un piesarka.

«Kāds es esmu nelietis,» nodomāja Vokuļskis. «Un tādu sievieti es varēju turēt aizdomās … Ak, es, nelga!…»

Kad, atgriezdamies mājup, Vokuļskis pa ceļam iegriezās veikalā, viņa vaigs staroja tādā laimē, ka Ignācijs gandrīz vai pārbijās.

—    Kas ar tevi noticis? — viņš vaicāja.

—    Vari mani apsveikt! Lencka ir mana līgava!

Zeckis apsveikšanas vietā nobāla.

—    Es saņēmu vēstuli no Mračevska, — viņš ierunājās pēc brīža. — Suzins, kā tev zināms, vēl februārī aizsūtīja viņu uz Franciju …

—   .Un tad?… — Vokuļskis pārtrauca viņu.

—    Viņš pašreiz raksta man no Lionas, ka Ludviks Stavskis esot dzīvs un vesels un apmeties Alžīrā zem Ernesta Voltēra vārda. It kā tirgojoties ar vīnu. Pērngad kāds viņu esot redzējis.

—    Pārbaudīsim, —atbildēja Vokuļskis un pilnīgā mierā ierakstīja adresi alfabētiskā katalogā.

No šīs dienas Vokuļskis visas pēcpusdienas pavadīja pie Lenckiem un pat saņēma ielūgumu ierasties pastāvīgi uz pusdienām.

Pēc dažām dienām pie viņa ieradās Zeckis.

—    Kā sviežas, vecais? — Vokuļskis viņam jautri uzsauca. — Kā tad klājas princim Lulu? … Vai tu arvien vēl dusmojies uz Šlangbaumu, ka viņš uzdrošinājās atpirkt veikalu? …

Vecais pārdevējs pakratīja galvu.

—    Stavska, — viņš sacīja, — vairs neiet pie Milleres … Mazliet savārgusi… runā kaut ko par aizbraukšanu no Varšavas … Varbūt tu varētu iegriezties? …

—    Tiešām, vajadzētu aiziet, — Vokuļskis piekrita, berzēdams pieri. — Vai par veikalu tu runāji ar viņu?

—    Kā tad, aizdevu viņai pat tūkstoš divsimt rubļus.

—    No saviem niecīgajiem krājumiem? … Bet kāpēc viņa neaizņemas no manis?

Zeckis nekā neatbildēja.

Ap pulksten diviem Vokuļskis aizbrauca pie Stavskas. Viņa izskatījās ļoti vārga, bet maigās acis šķita vēl lielākas un skumjākas.

—    Kā tad tā, — Vokuļskis jautāja, — dzirdēju, ka jūs gribot pamest Varšavu?

—    Jā … Varbūt vīrs atgriezīsies … — viņa piemetināja apslāpētā balsī.

—    Zeckis man stāstīja par to, un, ja jūs atļausiet, es papūlēšos pārbaudīt šīs ziņas . . .

Stavska pārplūda asarām.

—    Jūs esat tik labs pret mums, — viņa izdvesa. — Esiet laimīgs …

Šai pašā laikā Vonsovska bija ieradusies vizītē pie Izabellas un uzzināja, ka Vokuļskis saņēmis viņas piekrišanu.

—   Tātad beidzot, — noteica Vonsovska. — Es jau domāju, ka tu nekad neizlemsi.

—    Redzi nu, es sagādāju tev patīkamu pārsteigumu, — Izabella atbildēja. — Lai nu kā, viņš ir ideāls vīrs: bagāts, neparasts, bet galvenais — cilvēks ar dūjas sirdi. Viņš ne vien nav greizsirdīgs, bet pat lūdz piedošanu par aizdomām. Tas mani galīgi atbruņoja . . . īstai mīlestībai acis ir aizsietas .. . Tu klusē?

—    Domāju.

—    Par ko?

—    Ja viņš tevi pazīst tikpat, cik tu viņu, tad jūs abi nemaz nepazīstat viens otru.

—    Jo patīkamāk mums aizritēs medus mēnesis.

No sirds novēlu .. .

DIVPADSMITĀ NODALA LAULĀTO DRAUGU IZLĪGUMS

Aprīļa pusē baronese Kšešovska pēkšņi mainīja dzīves veidu.

Līdz šim viņai diena pagāja, rājot Mariannu, rakstot īrniekiem brīdinājuma vēstules par piegružotām trepēm, pratinot sētnieku: vai kāds nav norāvis paziņojumu par dzīvokļu izīrēšanu, vai meičas no Parīzes veļas mazgātavas nakšņojušas mājās un vai iecirkņa uzraugs nav taujājis pēc viņas kādā lietā? Viņa neaizmirsa turklāt atgādināt, ka, ierodoties istabu tīkotājiem ceturtajā stāvā, sētnieka pienākums ir tos rūpīgi novērot, it sevišķi jaunus cilvēkus, un, ja tie būtu studenti, jāatbild, ka dzīvoklis jau izīrēts.

—    Iegaumē, Kacper, ko es tev saku, — viņa teica nobeigumā, — ja man Le ielavīsies kāds students, pazaudēsi vietu. Man pietiek šo nihilistu, izvirtuļu, bezdievju, kas stiepj sev līdzi cilvēku galvaskausus!

Pēc katras tādas sarunas sētnieks, atgriezies savā istabelē, trieca cepuri pret galdu un kliedza:

—    Vai nu es, velns parāvis, pakāršos, vai ilgāk neizturēšu pie tādas saimnieces! Piektdienās uz tirgu — ej, sētniek, uz aptieku pa divi lāgi dienā joz, uz veļas rulli — skrej, ka tevi, kur tik nav jāiet! Jau pieteica, ka būšot jābrauc kopā ar viņu uz kapsētu kapus piekopt! … Kur tas pasaulē dzirdēts? . . . Uz svētā Jāņa dienu iešu prom no šejienes, kaut vai divdesmit rubļu būtu jāmaksā atkāpšanās naudas …

Bet ap pusaprili baronese kļuva rāmāka.

To sekmēja vairāki apstākļi.

Vispirms kādu dienu pie baroneses ieradās nepazīstams advokāts ar konfidenciālu jautājumu: vai baronesei kaut kas zināms par barona līdzekļiem? .. . Gadījumā, ja tādi būtu, ko advokāts stipri apšaubīja, tad vajadzētu tos uzrādīt, lai paglābtu baronu no negoda. Barona kreditori ir gatavi ķerties pie galējiem līdzekļiem.

Baronese apliecināja advokātam, ka viņas laulātajam draugam baronam, par spīli visai viņa viltībai un ciešanām, kādas viņš tai sagādājis, nekādu līdzekļu nav. Sinī vietā viņa krita histērijā un advokāts bija spiests ar steigu atkāpties. Kad taisnības priesteris bija atstājis dzīvokli, baronese ārkārtīgi ātri atguvās un, pasaukusi Mariannu, sacīja viņai neparasti mierīgā balsī:

—    Vajadzētu piekārt tīrus aizkarus, Marisja, man tāda nojauta, ka mūsu nelaimīgais saimnieks drīz apdomāsies …

Pēc dažām dienām pie baroneses ieradās kņazs pats personīgi. Abi ieslēdzās vistālākajā istabā, un tur notika garāka apspriede, kuras laikā namamāte paguva vairākas reizes apraudāties un reizi zaudēja samaņu. Par ko viņi runāja, to nezināja pat Marianna. Tikko kņazs bija izgājis, baronese lika pasaukt Maruševiču, un, kad tas atskrēja, viņa sacīja dīvaini maigā balsī, ievīdama savā runā nopūtas:

—    Man šķiet, pan Maruševič, ka mans nomaldījies vīrs beidzot atjēdzies … Esiet tik laipns, brauciet uz pilsētu un nopērciet vīriešu rītasvārkus un mājas kurpes. Ņemiet pēc sava mēra, jo jūs abi, nabadziņi, esat vienādi izkāmējuši …

Maruševičs sarauca uzacis, tomēr naudu paņēma un pirkumu nokārtoja. Baronesei gan četrdesmit rubļi par rītasvārkiem un seši — par mājas kurpēm šķita pārāk augsta cena, taču Maruševičs atbildēja, ka viņš cenās maz ko zinot, ka pircis pirmās šķiras veikalos, un par to runāts vairāk netika.

Vēl pēc dažām dienām pie Kšešovskas ieradās divi ebreji, jautādami, vai barons mājās… Baronese nemetās viņiem virsū ar kliedzieniem, kā parasti mēdza to darīt, bet ļoti mierīgi lika tiem iziet pa durvīm. Tad, atsaukusi Kacperu, viņa sacīja tam:

—    Dārgais Kacper, man tā šķiet, ka mūsu nabaga kungs šodien vai rīt pārnāks mājās .. . Jāizklāj celiņš uz trepēm līdz trešajam stāvam … Tikai skaties, mans bērns, lai neizzog stieņus . . . Un celiņš jāpurina ik pāris dienu . ..

No šī brīža baronese vairs nerāja Mariannu, nerakstīja brīdinājuma vēstules īrniekiem, netirdīja sētnieku . .. Tikai augām dienām, rokas uz krūtīm sakrustojusi, viņa soļoja pa savu plašo dzīvokli bāla, klusa un uzbudināta.

Dzirdot rībam un apstājamies karieti mājas priekšā, baronese metās pie loga; noskanot durvju zvanam, viņa skrēja un pie puspievērtām viesistabas durvīm klausījās, ar ko Marianna runā.

Pēc dažām tādā nemierīgā dzīvē pavadītām dienām viņa kļuva vēl bālāka un vēl nervozāka. Viņa soļoja aizvien ātrāk un meta aizvien mazākus apļus, laiku pa laikam, sirdij spēcīgi dauzoties, atkrizdama kādā krēslā, un visbeidzot nolikās uz gultas.

—    Liec noņemt celiņu no trepēm, — viņa teica Mariannai aizsmakušā balsī. — Panam atkal kāds neģēlis būs aizdevis naudu …

Tiklīdz viņa to bija pateikusi, pie durvīm kāds enerģiski piezvanīja. Baronese aizsūtīja Mariannu atvērt durvis, bet pati, nojautu pārņemta, nepiegriezdama vērības galvas sāpēm, sāka uzposties. Viss viņai krita no rokām.

Tikmēr Marianna, nenoņemdama ķēdi, pavēra durvis un ieraudzīja priekšnamā ļoti elegantu vīrieti ar zīda lietussargu un somu rokā. Aiz vīrieša, kas mazliet atgādināja kambarsulaini, lai gan ūsas bija rūpīgi noskūtas un vaigus sedza kuplas bakenes, stāvēja nesēji ar čemodāniem un saiņiem.

—    Ko jums vajag? … — kalpone mehāniski vaicāja.

—   Taisi vaļā durvis, abas puses! … — izrīkoja vīrietis ar rokassomu. — Tās ir barona un manas mantas …

Durvis atvērās, vīrietis lika nesējiem novietot čemodānus un saiņus priekštelpā un jautāja:

—    Kur še viņa gaišības kabinets?

Sai brīdī izskrēja baronese neaizpogātos rītasvārkos, izpūrušiem matiem.

—    Kas te ir? … — viņa iesaucās satrauktā balsī. — A, tas esi tu, Leon … Bet kur kungs? …

—    Cienījamais barons, šķiet, pie Stempeka… Es gribētu novietot mantas, bet neredzu ne kunga kabineta, ne savu istabu?

—    Uzgaidi taču … — baronese drudžaini atbildēja. — Marianna tūdaļ izvāksies no virtuves, tu varēsi tur …

—    Es virtuvē? … — jautāja par Leonu nosauktais vīrietis. — Cienījamā kundze laikam joko. Es ar kungu norunāju, ka man būs atsevišķa istaba . . .

Baronese apmulsa.

—    Ko es runāju! … — viņa pārlaboja. — Vai zini, Leon, pagaidām apmeties ceturtajā stāvā, tur, kur dzīvoja studenti…

—   To es saprotu, — Leons atbildēja. — Ja tur ir pāris istabiņu, es varētu apmesties pat ar pavāru …

—    Kā — ar pavāru?

—   Tāpēc, ka, jūsu žēlastība, bez pavāra iztikt nevarot. Stiepiet mantas uz augšu, — viņš izrīkoja nesējus.

—    Ko jūs darāt? … — uzkliedza baronese, redzot, ka tie ņem visus čemodānus un saiņus.

—    Viņi ņem manas mantas. Nesiet! — Leons nokomandēja.

—    Bet kur tad barona? .. .

—   Te, lūdzu, būs… — atbildēja kalpotājs, pasniegdams Mariannai rokassomu un lietussargu.

—    Bet gultas veļa?… Uzvalki?… Citi piederumi?…' — iesaucās baronese, lauzīdama rokas.

—    Cienījamā pane, netaisiet skandālu kalpotāju klātbūtnē! … — Leons viņu apsauca. — Visām šīm cienījamām barona mantām jāatrodas tepat mājās …

—    Tiesa … tiesa!… — pierimusi izdvesa baronese.

Iekārtojies augšā, kur vajadzēja uznest viņam vēl gultu,

galdu, dažus krēslus, mutes bļodu un krūzi ar ūdeni, pans Leons ietērpās frakā, aplika baltu kaklasaiti, uzvilka tīru kreklu — mazliet par šauru viņam, — tad atgriezās pie baroneses un cienīgi nosēdās priekšistabā.

—    Pēc pusstundas, — lūkodamies zelta pulkstenī, viņš sacīja Mariannai, — cienījamam panam jābūt klāt, no pulksten četriem līdz pieciem viņš katru dienu atdusas. — Un kā jums te, jaunkundz, garlaicīgi, ko? — viņš piebilda. — Nekas, es jūs izkustināšu …

—    Marianna!… Marianna, nāc šurp! … — baronese sauca no savas istabas.

—    Ko jūs uzreiz tā skrienat? — Leons jautāja. — Vai vecajai deg, vai? … Lai drusku pagaida …

—   Es baidos, jo viņa briesmīgi dusmīga, — Marianna čukstēja, izraudamās viņam no rokām.

—    Dusmīga, jūs pati viņu esat izlaidusi. Paļaujieties tikai, un viņi tūlīt sāks jums dancot uz galvas … Ar baronu jums būs vieglāk, viņš ir lietpratējs. Tikai uzposties jums vajadzēs citādi, nevis kā klostermāsai. Mūķenes nav mūsu gaumē.

—    Marisja! … Marisja! …

—    Tagad varat iet, tikai bez steigas, — Leons atgādināja.

Pretēji Leona paredzējumiem barons pie savas laulātās

draudzenes ieradās nevis četros, bet tikai ap pieciem.

Viņam bija jauni svārki un cepure, bet rokā — spieķis ar sudraba rokturi zirga kājas veidā. Seja baronam bija mierīga, tomēr uzticamais kalps zem tās ārējā izskata pamanīja stipru uzbudinājumu. Jau priekšistabā baronam divas reizes nokrita pensnejs, bet kreisās acs plakstiņš noraustījās biežāk nekā pirms divkaujas vai pat spēlējot biljardu.

—    Piesaki mani baronesei, — Kšešovskis teica mazliet apslāpētā balsī.

Leons atvēra viesistabas durvis un gandrīz draudīgi iesaucās:

—    Viņa gaišība! …

Tiklīdz barons bija iegājis, viņš aizvēra aiz 'tā durvis, izraidīja no priekšistabas Mariannu, kas bija atskrējusi no virtuves, un sāka klausīties pie durvīm.

Baronese, kas sēdēja uz kušetes ar grāmatu rokās, ieraudzījusi vīru, piecēlās. Kad barons viņu apsveica ar dziļu palocīšanos, arī baronese gribēja palocīties, bet atkal atkrita uz kušetes.

—   Mans laulātais draugs… — viņa izdvesa, aizklādama seju rokām. — 0! Ko tu dari . . .

-— Man ļoti žēl, — teica barons, vēlreiz palocīdamies, — ka esmu spiests izteikt jums savu cieņu šādos apstākļos…

—    Es esmu ar mieru piedot visu, ja vien …

—    Tas ir ļoti cildeni mums abiem, — barons pārtrauca viņu, — jo arī es.no savas puses esmu ar mieru aizmirst visas nepatikšanas, kādas jūs sagādājāt manai personai. Par nelaimi, jūs atļāvāties spēlē minēt manu vārdu, kas, tiesa gan, pasaules vēsturē nav ne ar ko ievērojams, tomēr ir pelnījis, ka ar to apietas satidzīgāk.

—    Vārdu? … — atkārtoja baronese.

—   Jā, cienījamā, -/■ atbildēja barons, trešo reizi palocīdamies, turēdams cepuri visu laiku rokā. — Jūs man, cienījamā, piedodiet, ka es pieskāros šim nepatīkamajam tematam, bet… Kopš kāda laika mans vārds l'igurē visās tiesas sēdēs … Piemēram, šobrīd jums labpatīkas vest trīs prāvas: divas pret īrniekiem, bet vienu pret savu bijušo advokātu, kurš, var sacīt, ar to nemaz nenodarot viņam pārestību, ir īsts nelietis.

—    Bet, laulātais draugs! — iesaucās baronese pietrūkdamās no kušetes. — Uz šodienu tev pašam ir vienpadsmit prāvas sakarā ar parādu par trīsdesmit tūkstošiem . ..

—    Atvainojiet!… Man ir septiņpadsmit prāvas par trisdesmitdeviņiem tūkstošiem rubļu parādu, ja mani atmiņa neviļ. Bet tās ir parādu prāvas. Starp tām nav nevienas pašas, kas būtu vērsta pret godīgu sievieti, apvainojot viņu lelles zādzībā … Starp maniem grēka darbiem nav nevienas anonīmas vēstules, kas nomelnotu nevainīgu, starp maniem kreditoriem nav neviena, kam būtu jābēg no Varšavas, lai paglābtos no apmelojumiem, kā tas atgadījās ar kādu pani Stavsku, pateicoties baroneses Kšešovskas pūliņiem …

—    Stavska bija tava mīļākā! …

—    Atvainojiet! Es nenoliegšu, ka nebūtu centies iegūt viņas labvēlību, taču zvēru pie sava goda, ka tā ir viscildenākā sieviete, kādu jebkad dzīvē esmu sastapis. Lai jūs neaizvaino mana glaimojošā atsauksme par svešu personu, bet ticiet man, ka pane Stavska ir sieviete, kas pat manu … manu centību atstāja bez atbildes. Bet, tā kā, baronese, man ir tas gods samērā labi pazīt parastā tipa sievietes, tad … mans uzskats šai gadījumā kaut ko nozīmē .. .

—    Bet ko tu īsti gribi, mans laulāts draugs? — baronese jautāja jau gluži stingrā balsī.

—    Es gribu … aizstāvēt vārdu, kuru mēs abi nesam. Es gribu… ieviest šai mājā cienību pret baronesi Kšešovsku. Gribu izbeigt reiz visas šis prāvas un būt jūsu atbalsts . . . Sī mērķa sasniegšanai esmu spiests lūgt jūsu viesmīlību. Tikko attiecības būs noregulētas …

—    Tu atstāsi mani?

—    Droši vien.

—    Bet tavi parādi?

Barons piecēlās no krēsla.

—    Par maniem parādiem jūs neraizējieties, — viņš teica dziļi pārliecinātā balsī. — Ja Vokuļskis, parasts muižnieks, pāris gadu laikā varēja nopelnīt miljonus, tad barons Kšešovskis pavisam mierīgi spēs nomaksāt četrdesmit tūkstošus. Arī es pierādīšu, ka protu strādāt…

—    Tu esi slims, mans laulātais draugs, — baronese iebilda. — Tu labi zini, ka es nāku no ģimenes, kas pati tika pie bagātības, un tāpēc es tev saku: tu nespēsi nopelnīt pat savai iztikai! .. Kur nu! Tu nespēsi nopelnīt pat tik daudz, lai uzturētu pēdējo ubagu! …

—    Tātad jūs atstumjat manu atbalstu, ko es jums piedāvāju, paklausīdams kņaza lūgumam un rūpēdamies par savu godu?

—   Tieši otrādi!… Sāc beidzot rūpēties par mani, jo līdz šim … .

—    Es no savas puses, — barons pārtrauca sievu, vēlreiz palocīdamies, — centīšos aizmirst pagātni …

—    Tu jau sen esi to aizmirsis . . . Neesi bijis pat pie mūsu meitiņas kapa …

Tādā veidā barons iekārtojās savas sievas mājā. Viņš pārtrauca prāvas ar īrniekiem, bijušajam baroneses advokātam paziņoja, ka likšot viņu nopērt, ja tas vēl kādreiz izteiksies bez pienācīgas cieņas par savu klienti, Stavskai uzrakstīja atvainošanās vēstuli un nosūtīja viņai — aiz trejdeviņām zemēm, kaut kur pie Censtohovas — milzīgu puķu pušķi. Pēc tam viņš pieņēma pavāru un kopā ar savu otro pusi ieradās vizītēs pie augstākās sabiedrības pārstāvjiem, pirms tam pasacījis Maruševičam, kas izkladzināja to pa visu pilsētu: ja gadījumā kāda no dāmām neieradīsies pretvizītē, tad barons tūlīt no viņas vīra pieprasīs gandarījumu.

Salonos bija sarūgtināti par barona pretenzijām, taču pretvizītē pie Kšešovskiem ieradās visi kā viens un gandrīz visi nodibināja ar viņiem tuvākas attiecības.

Savukārt baronese — tas no viņas puses bija neparastas smalkjūtības pierādījums — nevienam ne vārda nebilzdama, sāka nomaksāt vīra parādus. Dažus kreditorus viņa lamāja, citu priekšā lēja asaras, gandrīz visiem samazināja par kādu summu, attaisnodamās ar nedzirdēti augstajiem procentiem, dusmojās un tomēr maksāja.

Atsevišķā atvilktnē viņai bija sakrājušās jau vairākas mārciņas vīra vekseļu, kad atgadījās sekojošais.

Jūlijā Vokuļska veikalam bija jāpāriet Henrika Šlangbauma īpašumā, bet, tā kā jaunais saimnieks nevēlējās pārņemt nedz iepriekšējās firmas parādus, nedz aizdevumus, Zeckis ar steigu kārtoja visus rēķinus.

Starp daudziem citiem parādniekiem bija arī barons, un Zeckis aizsūtīja viņam vēstuli ar atgādinājumu par parādu dažu simtu rubļu apmērā un lūdza atbildēt iespējami ātrāk.

Atgādinājums, kā visi pārējie līdzīga satura dokumenti no

nāca baroneses rokās, bet viņa parāda nomaksas vietā aizrakstīja Zeckim rupju vēstuli, apvainojot viņu blēdībās, negodīgā zirga pirkšanā un tā tālāk.

Tieši divdesmit četras stundas pēc šīs vēstules nosūtīšanas Kšešovsku mājā ieradās Zeckis, paziņodams, ka grib satikt baronu.

Barons pieņēma viņu ļoti laipni, lai gan neslēpa izbrīnu, redzēdams sava pretinieka bijušo sekundantu stipri aizkaitinātu.

—     Es ierados pie jums ar pretenzijām, — vtfcais veikalvedis iesāka. — Aizvakar es iedrošinājos jums atsūtīt rēķinu : ..

—    Ak jā … esmu jūsu firmai kaut ko parādā … Cik tur bija?

—    Divi simti trīsdesmit seši rubļi un trīspadsmit kapeikas …

—    Rīt pacentīšos apmierināt jūsu prasības …

—     Tas vēl nav viss, — Zeckis viņu pārtrauca. — Vakar no jūsu cienījamās laulātās draudzenes es saņēmu šo te vēstuli…

Barons izlasīja viņam pasniegto papīru, padomāja un tad sacīja:

—     Man ļoti nepatīkami, ka baronese lietojusi tik neparlamentārus izteicienus, bet… kas attiecās uz ķēvi, viņai taisnība … Pans Vokuļskis, starp citu es neņemu viņam to ļaunā, tiešām samaksāja man par ķēvi sešus simtus, bet kvīti paņēma par astoņiem simtiem.

Zeckis kļuva zaļš aiz niknuma.

—    Cienījamis baron, man ļoti žēl, bet… viens no mums ir blēdības upuris … smagas blēdības, pan baron! … Te ir pierādījums …

Viņš izvilka no kabatas divus papīrus un vienu pasniedza Kšešovskim.

Barons paraudzījās tajā un — iesaucās:

—    Tātad šis nelietis Maruševičs? … Bet zvēru pie sava goda, ka viņš man atdeva tikai sešus simtus, bez tam plaši un gari runāja par Vokuļska mantkārību.

—    Bet šis te? … — Zeckis jautāja, pasniegdams viņam otru papīru.

agad es visu saprotu, — viņš teica. — Kvīts ir viltota,

Barons uzmanīgi apskatīja papīru no augšas līdz apakšai un ' " li. Lūpas viņam nobālēja.

un viltojis lo Maruševičs. Es neesmu aizņemies naudu no pana Vokuļska! …

—    Tomēr baronese nosaukusi mūs par krāpniekiem . ..

Barons piecēlās no krēsla.

—    Atvainojiet, — viņš teica. — Savas sievas vārdā no visas sirds nožēloju un lūdzu piedošanu, un neatkarīgi no gandarījuma, kādu esmu ar mieru jums, kungi, dot jebkurā brīdī, es darīšu visu, kas manos spēkos, lai dzēstu panam Vokuļskim nodarīto pārestību … Tā ja, pan … Es došos vizītē pie visiem saviem paziņām un darīšu zināmu, ka pans Vokuļskis ir džentlmenis, ka viņš par ķēvi samaksāja astoņsimt rubļus un ka mēs abi esam kļuvuši par šī neģēļa Maruševiča intrigu upuriem. Kšešovski, pan … pan …

—    Zeckis.

—    … Cienījamais pan Zecki, Kšešovski nekad un nevienu pašu nav nomelnojuši. Viņi varēja maldīties, tomēr bez ļauna nolūka, pan . ..

—    Zeckis.

—    … cienījamais pan Zecki.

Ar to saruna beidzās; lai kā barons centās pierunāt veco veikalvedi, Zeckis negribēja dzirdēt kādu taisnošanos, ne arī redzēties ar baronesi.

Pavadījis Zecki līdz durvīm, barons nespēja savaldīties un sacīja Leonam:

-— Tirgotāji tomēr ir cienījami cilvēki.

—   Viņiem ir nauda, jūsu žēlastība, kredīts, — atbildēja Leons.

—    Kāds tu esi muļķis!.. . Tātad iznāk: ja mums nav naudas mēs vairs neesam cienījami? …

—    Esat, jūsu žēlastība, bet tā ir cita veida cieņa.

—   Ceru, ka vismaz ne tirgotāju veida! … — augstprātīgi atbildēja barons.

Tad viņš lika padot sev vizītsvārkus.

Taisnā ceļā no barona Zeckis devās pie Vokuļska un visos sīkumos izstāstīja viņam par Maruševiča blēdībām, par barona atvainošanos un, beidzis stāstīt, atdeva viņam viltotos dokumentus, ieteikdams iesūdzēt tiesā.

Vokuļskis klausījās viņā nopietni, pat māja piekrītoši ar galvu, taču raudzījās kaut kur prom un domāja par kaut ko citu.

Aptvēris, ka šeit viņam nekas ilgāk nav darāms, vecais veikalvedis atvadījās no sava Staha un aiziedams sacīja:

—    Es redzu, ka tu esi velnišķīgi aizņemts, tāpēc labāk būtu, ja tu lietas uzreiz nodosi advokātam.

—    Labi… labi… — atbildēja Vokuļskis, lai gan Ignācija vārdu jēga nenonāca līdz viņa apziņai. Šai brīdī viņš domāja par Zaslavkas pilsdrupām, kur viņš pirmo reizi bija redzējis asaras Izabellas acīs.

«Cik viņa cēla! … Kāds viņai piemīt jūtu smalkums! … Ne tik drīz man izdosies iepazīt visus šīs daiļās dvēseles dārgumus …»

Tagad Vokuļskis pie Lencka iegriezās pāris reižu dienā, bet, ja ne pie viņa, tad vismaz tanīs mājās, kur varēja sastapt Izabellu, lūkoties uz viņu un pārmīt kaut dažus vārdus. Šodien viņam ar to pietika, bet par nākotni viņš neiedrošinājās pat domāt.

«Man šķiet, es nomiršu pie viņas kājām…» viņš prātoja. «Un kas par to? .. . Nomiršu, raudzīdamies viņā un varbūt visu mūžību redzēšu viņu. Kas zina, vai cilvēka pēdējā sajūta nav visas nākamās dzīves būtība? …»

Un viņš atkārtoja kopā ar Mickeviču:

Bet pēc dienām daudzām un pēc gadiem daudziem Kapu velēnas nomest celšanās stunda vēlēs, Dusošam draugam tobrīd atmiņa atmodu spēlēs, Nāksi no debesīm zemē, celšos no tavējās kvēles … Ņemsi mani tai mirklī savā baltajā klēpi, Atkal ar mīļajām rokām mani apskausi klusi, Modīšos domās — ne brīdi tevi nebūs kāds slēpis, Skūpstīšu tevi es maigi — man liksies, ka dvēselē dusi.

Dažas dienas vēlāk pie viņa iemetās barons Kšešovskis.

—   Es jau divas reizes biju pie jums! — viņš iesaucās, knibinādamies ap savu pensneju, kas, likās, bija viņa dzīves vienīgais rūpju priekšmets.

—    Jūs?… — Vokuļskis izbrīnījās, bet tai pašā mirklī atcerējās Zecka stāstu un divas barona vizītkartes, kuras vakar bija atradis uz sava galda.

—    Jūs droši vien noprotat, kādā lietā es nāku? — sacīja barons. — Pan Vokuļski, es ceru, jūs man atvainosiet patiesi negribēto un nevilšo aizvainojumu …

—    Ne vārda vairāk, baron! … — Vokuļskis pārtrauca, apskaudams viņu. — Tas ir sīkums. Un, pat ja es uz jūsu ķēves būtu nopelnījis divsimt rubļu, kāpēc man tas būtu bijis jāslēpj ? . ..

—    Taisnība! … — piekrita barons un iesita sev pa pieri. — Kā man tas agrāk neienāca prātā? .. . A propos attiecībā uz peļņu — vai jūs nevarētu man norādīt, kādā veidā labi ātri tikt pie bagātības? Man lielā steigā, gada laikā jāsagādā simttūkstoš rubļu …

Vokuļskis pasmaidīja.

—    Jūs smejaties, kuzēn, domāju, ka drīkstu jūs jau tā saukt? Jūs smejaties, bet pats godīgā ceļā sapelnījāt miljonus divos gados …

—    Nepilnos divos, — Vokuļskis izlaboja. — Tikai tā nav sapelnīta bagātība, bet gan laimēta. Es laimēju, vairākas reizes pēc kārtas, divkāršodams likmi kā šūlers, un vienīgais mans nopelns ir tas, ka es spēlēju ar neviltotām kārtīm.

—    Tātad atkal laime! — iesaucās barons, noraudams pensneju. — Bet man, dārgais kuzēn, laimes nav ne par kapeiku. Pusi īpašuma es nospēlēju, otru pusi aprija sievietes, un tagad kaut vai lodi laid sev pierē! . ..

Nē, man noteikti nav laimes!… Tāpat tagad. Es domāju, ka tas ēzelis Maruševičs pavedinās baronesi. . . Būtu miers mājās! Cik tad viņa būtu pielaidīga pret maniem sīkajiem grēciņiem … Bet kur nu! Baronesei pat prātā nenāk mani pievilt, un to ākstu gaida arestantu rotas … Ļoti lūdzu, ietupiniet viņu tur noteikti, tā nelietības pat man jau sāk apnikt.

Tātad, — viņš secināja, — mūsu starpā miers un saticība. Piemetināšu, ka es apstaigāju visus paziņas, līdz kuru ausīm varēja nokļūt mani neuzmanīgie vārdi par ķēvi, un sīki jo sīki visu paskaidroju … Lai Maruševičs iet cietumā — tur viņam īstā vieta, bet es viņa prombūtnē tikai iegūšu pāris tūkstošu rubļu gadā… Biju arī pie pana Tomaša un panas Izabellas, arī viņiem es izstāstīju par mūsu pārpratumu … Taisni bail, kā tas nelietis pratis izspiest no manis naudu! Lai gan nu jau kāds gads, kopš man nekā nav, viņš tomēr vienmēr aizņēmās no manis. Ģeniāls slaists! … Es jūtu — ja Maruševičam nepiespriedīs spaidudarbus, man ne mūžam netikt no viņa vaļā. Uz redzīti, kuzēn.

Nepagāja ne desmit minūtes pēc barona aiziešanas, kad kalpotājs pieteica Vokuļskim kādu kungu, kas visādā ziņā gribot viņu sastapt, bet atsakoties nosaukt savu vārdu.

«Vai tik nebūs Maruševičs?…» Vokuļskim iešāvās prātā.

Tiešām, ienāca Maruševičs — bāls, kvēlojošām acīm.

—    Cienījamais! — viņš ierunājās drūmā balsī, aizvērdams kabineta durvis. — Jūsu priekšā ir cilvēks, kas nolēmis . . .

—    Ko tad jūs nolēmāt?

—    Es nolēmu izbeigt savu dzīvi… Tas ir smags mirklis, bet izejas nav. Gods …

Viņš atvilka elpu un uzbudināti turpināja.

—   Tiesa, vispirms es varētu nogalināt jūs — visu manu nelaimju cēloni .. .

—    O, lūdzu, bez ceremonijām, pan, — Vokuļskis aicināja.

—   Jūs jokojat, bet man patiešām revolveris ir klāt un es esmu gatavs …

—    Tad izmēģiniet savu gatavību.

—    Cienījamais, tā nemēdz runāt ar cilvēku, kas stāv kapa malā. Ja es esmu atnācis, tad tikai tāpēc, lai jums pierādītu, ka, lai gan kļūdos, sirds man ir cēla.

—    Kāpēc tad jūs stāvat kapa malā? — Vokuļskis jautāja.

—    Lai saglābtu godu, ko jūs gribat man atņemt.

—    O! . . . Glabājiet vien šo dārgumu, — atbildēja Vokuļskis un izņēma no rakstāmgalda liktenīgos dokumentus. — Vai runa ir par šiem te papīriem, jā?

—    Jūs vēl jautājat? . .. Jūs ņirgājaties par manu izmisumu!

—    Klausieties, pan Maruševič, — teica Vokuļskis, pārskatīdams papīrus, — es tagad varētu jums nolasīt morāli vai vienkārši pamocīt, kādu laiku atstājot jūs neziņā. Taču, tā kā abi esam jau pilngadīgi, tad . ..

Viņš saplēsa papīrus un gabalus atdeva Maruševičam.

—    Paglabājiet to sev piemiņai.

Maruševičs nokrita viņa priekšā ceļos.

—    Cienījamais! — viņš iesaucās, — jūs uzdāvinājāt man dzīvību! . .. Mana pateicība …

—    Nekļūstiet smieklīgs, — Vokuļskis pārtrauca viņu. — Par jūsu dzīvību es biju pilnīgi mierīgs, tāpat kā esmu pārliecināts, ka āt^i vai vēlu jūs nonāksiet cietumā. Gluži vienkārši man negribējās saīsināt jums šo ceļu.

—    0, cik jūs esat nežēlīgs! —atbildēja Maruševičs, mehāniski notrausdams putekļus no ceļgaliem. — Viens līdzjūtīgs vārds, viens sirsnīgs rokas spiediens varbūt uzvestu mani uz laba ceļa. Bet jūs uz to neesat spējīgs …

—    Nu, atvadīsimies, pan Maruševič. Tikai neiedomājieties kādreiz vēl parakstīties manā vārdā, citādi… saprotat?…

Maruševičs izgāja aizvainots.

«Tikai tevis dēļ, tevis dēļ, mana mīļotā, viens cilvēks tika atrauts cietumam. Tas ir briesmīgi — ietupināt kādu cietumā, pat arī zagli un mēlnesi,» nodomāja Vokuļskis.

Brīdi viņā vēl risinājās cīņa. Te viņš pārmeta sev, ka, varēdams atbrīvot sabiedrību no neģēļa, viņš to nav darījis, te atkal nodomāja, kas notiktu ar viņu, ja pats tiktu apcietināts, atrauts no Izabellas uz veseliem mēnešiem, varbūt pat gadiem …

«Cik tas būtu briesmīgi, ja nekad vairs viņu neredzētu! … Kas zina, vai žēlsirdība tomēr nav augstākā taisnība? … Cik es kļūstu sentimentāls! …»

TRĪSPADSMITĀ NODALA TEMPUS FUGIT, AE'I'ERNITAS MANET[7]

Kaut gan Maruševiča lieta tika nokārtota zem četrām acīm, tomēr vēsts par to izplatījās …

Vokuļskis savu lēmumu pastāstīja Zeckim un lika izsvītrot no rēķinu grāmatas šķietamo barona parādu. Maruševičs atkal to pastāstīja baronam, piebilzdams, ka baronam vairs neesot ko turēt ļaunu prātu uz viņu, par cik parāds ticis dzēsts un viņš, Maruševičs, apsolot laboties.

—   Jūtu, — viņš teica, smagi nopūzdamies, — ka es būtu pavisam cits cilvēks, ja man gadā būtu kaut tūkstoši trīs … Nejēdzīga pasaule, kur tādiem cilvēkiem kā es jānīkuļo! …

—    Nu, liecies mierā, Marušvič, — barons mierināja viņu. — Es tevi mīlu, bet visiem tik un tā zināms, ka tu esi nelietis.

—• Vai jūs, baron, esat ieskatījies manā sirdī? … Vai jūs zināt, kādas tur jūtas mīt? … O, ja pastāvētu kāds tribunāls,

kas prastu lasīt cilvēku dvēselēs, mēs vēl redzētu, kurš no mums labāks: es vai tie, kas mani tiesā un nosoda? …

Beidzot kā Zeckis, tā barons, tāpat arī kņazs un vēl pāris grāfu, kas uzzināja par Maruševiča «jauno nedarbu», vienprātīgi atzina, ka Vokuļskis rīkojies cildeni, tomēr ne vīrišķīgi.

— Tā ir ļoti skaista rīcība, — sacīja kņazs, — tikai . . . nav Vokuļska stilā. Viņš man šķita viens no tiem cilvēkiem, kas, sabiedrībā kļūdami par radošu spēku, dara labu un soda ļaunus. Tas kā Vokuļskis darīja ar Maruševiču, vairāk atgādina ksendzu … Baidos, ka šis cilvēks zaudē enerģiju …

Īstenībā Vokuļskis nebija zaudējis enerģiju, bet daudzējādā ziņā pārvērties gan. Par veikalu, piemēram, viņš vairs neinteresējās, pat izjuta pret to riebumu, galantērijas tirgotāja tituls pazemināja viņu Izabellas acīs. Toties ar divkāršu sparu viņš darbojās tirdzniecības sabiedrībā, jo tā nesa milzīgus ienākumus un līdz ar to vairoja bagātību, ko viņš gribēja nolikt pie Izabellas kājām.

Kopš tā laika, kad bija bildinājis un saņēmis piekrišanu, viņu pārņēma dīvaina līdzcietība un žēlsirdība. Viņam šķita, ka nespētu ne tikai nodarīt kādam pāri, bet arī pats neprastu sevi aizstāvēt, ja tas neskartu Izabellu.

Toties viņš juta nepārvaramu dziņu darīt citiem labu. Bez novēlējuma Zeckim, viņš saviem bijušajiem pārdevējiem Liseckim un Kleinam piešķīra katram četrus tūkstošus — atlīdzinot zaudējumus, kādus viņiem sagādājis, pārdodams veikalu Šlaugbaumam. Tāpat viņš atvēlēja ap divpadsmit tūkstošus rubļu iekasētāju, kurjeru, kalpu un važoņu apbalvošanai.

Vengelekam viņš ne vien sarīkoja trokšņainas kāzas, bet pie summas, ko bija apsolījis jaunajam pārim, piemeta vēl dažus simtus rubļu. Tieši šai laikā važonim Visockim piedzima meitiņa, un Vokuļskis, protams, to turēja kristību laikā, bet, kad attapīgais tēvs bērnu nosauca par Izabellu, Vokuļskis savai krustmeitai dāvanā pasniedza piecsimt rubļus pūram.

289

Sis vārds Vokuļskim bija ļoti dārgs. Nereti sēdēdams viens pats, viņš ņēma papīru, zīmuli un rakstīja, rakstīja: Izabella… Iza … Bella .. . pēc tam dedzināja šīs lapiņas, lai mīļotās vārds nenonāktu svešās rokās. Viņam bija padomā Varšavas tuvumā nopirkt .nelielu zemes gabalu, uzcelt tur villu un nosaukt to par «Izabellu». Vokuļskis atcerējās, ka tad, kad viņš klaiņoja pa

19 Lelle. II

Urāliem, kāds zinātnieks bija atradis jaunu minerālu un prātojis, kā to nosaukt. Tagad Vokuļskis sev pārmeta, ka toreiz, kaut arī nepazīstot Izabellu, nebija nācis uz domām nosaukt to par «izabelītu». Beidzot, izlasījis avīzēs, ka atklāts jauns planetoīds, kas tāpat atklājējam sagādājis rūpes ar nosaukumu, Vokuļskis gribēja piešķirt krietnu naudas godalgu tam, kurš atklās jaunu debess ķermeni un nosauks to par «Izabellu».

Apskurbinoša pieķeršanās vienai sievietei tomēr neizslēdza domas par otru. Reizēm viņš atcerējās Stavsku, par kuru zināja, ka tā viņa dēļ bija gatava ziedot visu, un sajuta it kā sirdsapziņas pārmetumus.

«Bet ko es varu darīt?…» viņš domās jautāja pats sev. «Vai es vainīgs, ka šo te mīlu, bet to tur… Kaut ātrāk viņa mani aizmirstu un būtu laimīga …»

Katrā gadījumā viņš nolēma nodrošināt Stavskas nākotni un iegūt noteiktas ziņas par tās vīru.

«Lai viņai vismaz nav jāraizējas par rītdienu… Lai viņai būtu meitai pūrs …»

Tagad Vokuļskis gandrīz vai katru dienu redzēja Izabellu lielā paziņu pulkā, gan vecu, gan jaunu cilvēku sabiedrībā. Viņu vairs neaizskāra nedz vīriešu lakstošanās, nedz Izabellas skatieni un smaidi.

«Tāda viņai daba,» Vokuļskis domāja, «viņa neprot citādi smieties un citādi raudzīties. Viņa ir kā zieds vai saule, kas, paši nedomādami, aplaimo un apbur visus ar savu skaistumu.»

Kādu dienu viņš saņēma telegramu no Zaslavkas, kas aicināja uz priekšsēdētāja atraitnes bērēm.

— Nomirusi? … — viņš nočukstēja. — Cik žēl šīs cēlās sievietes! … Kāpēc es nebiju pie viņas pēdējā brīdī? …»

Viņš sadrūma un bēdājās, tomēr neaizbrauca uz vecītes bērēm, kura tik devīgi bija apveltījusi viņu ar savu labvēlību. Viņš nespēja šķirties no Izabellas pat uz pāris dienām . ..

Vokuļskis saprata, ka nepieder vairs pats sev, ka visas viņa domas, jūtas un alkas, visi centieni un cerības nesaraujami saistītas ar šo vienu vienīgo sievieti. Ja viņa nomirtu, Vokuļskim nevajadzētu pat darīt sev galu: viņa dvēsele pati aiztrauktos tai pakaļ kā putns, kurš tikai uz brīdi piemeties atpūsties uz zara. Viņš pat nerunāja ar Izabellu par mīlestību, tāpat kā nemēdz runāt par ķermeņa smagumu vai gaisu, ko cilvēks ieelpo, kas apņem to no visām pusēm. Ja dienas gājumā viņam iekrita prātā kaut kas, kam nebija nekā kopiga ar Izabellu, tad viņš nodrebēja aiz pārsteiguma, kā cilvēks kas neizprotamā ceļā nokļuvis nepazīstamā apkārtnē.

Tā nebija mīlestība, bet ekstāze.

Kādu dienu, tas bija jau maijs, Vokuļski iesauca pie sevis Lenckis.

—    Iedomājies tikai, — viņš uzrunāja Vokuļski, — mums jābrauc uz Krakovu, Hortenzija ir slima, viņa grib redzēt Bellu,— šķiet, ka runa būs par mantojumu, — un droši vien viņai būs prieks iepazīties ar tevi … Vai tu varēsi braukt ar mums? …

—    Jebkurā laikā, — atbildēja Vokuļskis. — Kad jūs braucat?

—   Vajadzēja jau šodien, bet laikam aizkavēsimies līdz rītdienai.

Vokuļskis apsolīja līdz rītam saposties. Kad. atvadījies no Tomaša, Vokuļskis iegāja pie Izabellas, viņš uzzināja no tās, ka Starskis Varšavā …

—    Nabaga zēns! — viņa sacīja smiedamās. — Viņš no priekšsēdētāja atraitnes dabūja tikai divus tūkstošus gadā. bet uz rokas desmit tūkstošus. Devu viņam padomu ņemt sievu ar pūru, bet viņš vēlas braukt uz Vīni un no turienes clrnši vien uz Montē Karlo … Es teicu, lai brauc kopā ar mums. Būs jautrāk, vai nav tiesa? …

—    Protams, — Vokuļskis atbildēja, — jo vairāk tāpēc, ka mēs ņemsim atsevišķu vagonu.

—    Tātad līdz rītam!

Vokuļskis nokārtoja steidzamākās darīšanas, pasūtīja salonvagonu līdz Krakovai, bet ap astoņiem vakarā, aizsūtījis savas mantas, bija atkal pie Lenckiem. Trijatā viņi padzēra tēju un pirms desmitiem devās uz staciju.

—    Kur tad pans Starskis? — vaicāja Vokuļskis.

—    Vai es zinu, — atbildēja Izabella. — Iespējams, ka viņš nemaz nebrauc … Viņš tāds auša! …

Viņi sēdēja jau vagonā, bet Starska aizvien vēl nebija. Izabella ^kodīja lūpas un ik brīdi raudzījās pa logu. Beidzot, pēc otrā zvana, uz perona parādījās Starskis.

19» 29t

—    Surp, šurp! … — Izabella iesaucās. Taču, tā kā jaunais cilvēks nesadzirdēja, tad Vokuļskis izskrēja ārā un ieveda viņu vagonā.

—    Es jau domāju, ka jūs vairs nebūsiet, — sacīja Izabella.

—    Daudz no tā netrūka, — atbildēja Starskis, apsveicinādamies ar Tomašu. — Biju pie Kšešovska, un iedomājieties tikai kuzīne, mēs no diviem dienā līdz deviņiem vakarā spēlējām …

—    Un jūs, protams, zaudējāt? …

—    Pats par sevi .. . Laime bēg no tādiem kā es … — Starskis piebilda, skatīdamies viņā.

Izabella viegli pietvīka.

Vilciens sāka iet. Starskis apsēdās pa kreisi no Izabellas, un viņi sāka tērzēt pa pusei poliski, pa pusei angliski, aizvien biežāk pāriedami uz angļu valodu. Vokuļskis sēdēja pa labi no Izabellas, tomēr, negribēdams traucēt runātājus, piecēlās un apsēdās pie loga. blakus Tomasam.

Lenckis jutās mazliet nevesels; viņš ietinās apmetnī, pledā, bet uz kājām uzklāja vēl segu. Viņš lika aizvērt visus logus un aptumšot lukturus, lai gaisma netraucētu. Viņš apņēmās aizmigt un pat juta, ka miegs sāk viņu pieveikt; tad nemanot uzsāka sarunu ar Vokuļski un aizrāvies gari un plaši sāka stāstīt par savu māsu Hortenziju, kas jaunībā bija viņam ārkārtīgi pieķērusies, par galmu un Napoleonu III, kas ar viņu vairākkārt bi ja runājies, par Viktora Emanuēla laipnību un mīlas dēkām un vēl daudzām citām lietām.

Līdz Pruškovai Vokuļskis klausījās viņā uzmanīgi. Aiz Pruškovas Tomaša vārgā un vienmuļā balss sāka viņu nogurdināt. Toties aizvien skaidrāk līdz Vokuļska ausij nonāca Izabellas un Starska saruna, kas ritēja angļu valodā. Viņš dzirdēja pat dažu teikumu, kas viņu ieinteresēja, un apsvēra jautājumu: vai nevajadzētu brīdināt runātājus, ka saprot angliski?

Vokuļskis jau gribēja piecelties, kad nejauši palūkojās vagona pretējā logā un gluži kā spogulī ieraudzīja blāvu Izabellas un Starska atveidu. Abi sēdēja cieši blakus un bija piesarkuši, lai gan runāja vieglā tonī, it kā par kaut ko pilnīgi vienaldzīgu.

Vokuļskis tomēr manīja, ka vienaldzīgais tonis neatbilst sarunas saturam; viņam pat šķita, ka ar šo bezrūpīgo toni viņi grib kādu maldināt. Sai brīdī pirmoreiz, kopš Vokuļskis pazina

Izabellu, viņam caur smadzenem izskrēja drausmīgs vārds: «Viltus!… Viltus! …»

Vokuļskis atspiedās pret sēdekļa atzveltni, raudzījās rūti un — klausījās. Viņam šķita, ka katrs Starska un Izabellas vārds krīt viņam sejā, uz galvas, uz krūlīm kā svina lietus lāses …

Viņš vairs nedomāja brīdināt, ka saprot runāto, tikai klausījās un klausījās …

Vilciens pašlaik atgāja no Radzivilovas, kad pirmā frāze, kas saistīja Vokuļska uzmanību, bija:

—    Tu vari pārmest viņam visu ko, — Izabella sacīja angļu valodā. — Viņš nav ne jauns, ne izsmalcināts, ir pārāk sentimentāls un reizēm garlaicīgs, bet alkatīgs? … Nu nē, pat papā atrod viņu par pārāk devīgu . . .

—    Bet gadījums ar panu K .. .? — iebilda Starskis.

—    Par to sacīkšu zirgu? … Uzreiz var redzēt, ka tu atgriezies no provinces. Nesen barons bija pie mums un pastāstīja, ka tieši šai gadījumā cilvēks, par kuru mēs runājam, izturējies kā īsts džentelmenis.

—    Neviens džentelmenis nepalaistu vaļā blēdi, ja viņam ar to nebūtu kaut kādi netīri darījumi, — smīnēdams atbildēja Starskis.

—    U11 cik reižu barons viņu nav palaidis? — Izabella nepadevās.

—    Uz barona sirdsapziņas tieši guļ visādi grēciņi, kuri zināmi panam M. Slikti tu aizstāvi savus protežējamos, kuzīne, — izsmējīgā tonī noteica Starskis.

Vokuļskis ciešāk piespiedās pie sēdekļa atzveltnes, lai nepielēktu kājās un neiesistu Starskim. Viņš tomēr savaldījās.

«Katram ir tiesības nosodīt citus,» viņš nodomāja. «Paskatīsimies labāk, kas būs tālāk! . . .»

Kādu laiku viņš dzirdēja tikai riteņu klaboņu un ievēroja, ka vagons šūpojas.

«Es nekad neesmu jutis, ka vagons tā šūpotos,» viņš domāja.

—    Un tas medaljons, — Starskis zobojās, — ir viņa saderināšanās dāvana? … Ne visai devīgs līgavainis: mīl kā trubadūrs, bet…

—   Apgalvoju tev, — Izabella pārtrauca, — ka viņš man atdotu visu savu īpašumu …

—   Tad ņem to, kuzīne, un aizdod man tūkstošus simt. Bet vai tā brīnumplāksnīte atradās?

—    Protams ka ne, un es esmu ļoti nobēdājusies. Ak dievs, ja viņš kādreiz uzzinās …

—    Vai to, ka mēs pazaudējām viņa plāksnīti, vai to, ka meklējām medaljonu? — tikko dzirdami jautāja Starskis, piespiezdamies pie Izabellas pleca.

Vokuļskim aizmiglojās acis.

«Es zaudēju samaņu …» viņš nodomāja, ieķerdamies loga siksnā. Vokuļskim šķita, ka vagons sāk svaidīties un kuru katru mirkli var izlēkt no sliedēm.

—   Vai zini, tu esi nekaunīgs! … — Izabella sacīja apspiestā balsī.

—    Tur tieši slēpjas mans spēks, — atbildēja Starskis.

—   Dieva dēļ … Viņš taču var ieraudzīt… Es tevi sākšu nīst…

—   Nē, tu zaudēsi prātu manis dēļ, neviens cits neiedrošinātos to … Sievietēm patīk dēmoni …

Izabella pievirzījās tuvāk tēvam. Vokuļskis skatījās pretējā logā un klausījās.

—    Es tev skaidri pasaku, — viņa noskaitusies teica, — tu nepārkāpsi mūsu mājas slieksni… Bet, ja tu iedomāsies … es viņam visu izstāstīšu! …

Starskis iesmējās.

—    Nepārkāpšu, dārgā kuzīne, kamēr tu pati mani nepasauksi, un esmu pārliecināts, ka tas notiks ļoti drīz. Nedēļas laikā tavs dievinošais vīrs tev būs apnicis un tu ilgosies pēc jautrākas sabiedrības. Tad tu atcerēsies palaidni kuzēnu, kurš nevienu bridi dzīvē nav bijis nopietns, mūžīgi jokojies, reizēm pat nekaunīgi, pārdroši … Un tev būs žēl tā, kas vienmēr bija gatavs dievināt tevi, nekad nebija greizsirdīgs, prata atkāpties citu labā, ņēma vērā tavas kaprīzes …

—    Apbalvodams sevi citās sētās, — Izabella pabeidza.

—    Tieši tā! … Ja es tā nedarītu, tev nebūtu man ko piedot un tu baiļodamās gaidītu pārmetumus no manas puses…

Nemainīdams pozu, viņš apskāva Izabellu ar labo roku, kreisajā spiezdams tās rociņu, kas slēpās zem mēteļa.

—   Tā, lcuzīnīt, — viņš turpināja. — Tādai sievietei kā tev, nepietiek ar ikdienišķo godbijības maizi vai jūsmas raušiem …

Laiku pa laikam tev vajadzīgs šampanietis, kādam tevi jāapskurbina, kaut vai ar cinismu.

—    Nav grūti būt ciniķim . ..

—    Bet ne katram pietiek drosmes tādam būt. Pajautā tam panam, vai viņam kādreiz ienācis prātā, ka viņa mīlas lūgsnas ir mazāk vērtas par maniem zaimiem? .. .

Turpmāko sarunu Vokuļskis vairs nedzirdēja; viņa uzmanību saistīja kas cits: tā pārmaiņa, kas pēkšņi notika viņā pašā. Ja vakar kāds viņam būtu sacījis, ka viņš būs šādas sarunas mēms liecinieks, viņš neticētu; viņš būtu pārliecināts, ka jau pirmais teikums viņu vai nu nogalinās, vai padarīs traku. Kad tas nu bija noticis, viņam vajadzēja atzīt, ka ir vēl kas daudz ļaunāks par krāpšanu, vilšanos un pazemošanu .. .

Bet kas? . . . Braukšana pa dzelzceļu — lūk, kas. Kā vagons kratās… kā steidzas! … Vilciena kratīšanās pāriet uz viņa kājām, plaušām, sirdi, smadzenēm; tagad viņā pašā viss trīc, katrs skrimslīlis, katra nervu šķiedriņa . ..

Bet vilciens tikai steidzas pa bezgalīgo klajumu zem milzīgās debess velves! … Un viņam jābrauc, kas zina, cik tālu vēl. . . varbūt piecas, varbūt desmit minūtes! …

Kas viņam Starskis vai Izabella. .. Tāds viens, tāds otrs!… Bet šis vilciens, ak, šis vilciens… šī kratīšanās…

Viņam šķita, ka pats tūlīt apraudāsies, ka sāks kliegt, izsitīs logu un izlēks no vagona … Vēl ļaunāk. Viņam šķita, ka viņš metīsies ceļos Starska priekšā, lūgdams, lai tas viņu paglābj .. . No kā?… Bija mirklis, kad viņš gribēja paslēpties zem sola un lūgt ceļa biedrus uzsēsties viņam virsū, lai viņš kaut kādi varētu nobraukt līdz stacijai …

Viņš aizvēra acis, sakoda zobus, abām rokām ieķērās sēdekļa bārkstīs; piere aprasoja, un sviedru lāses ritēja pa seju, bet vilciens nemitīgi kratījās un steidzās . .. Beidzot atskanēja svilpiens … vienreiz, otrreiz . .. un vilciens apstājās pie stacijas.

«Esmu glābts,» Vokuļskis nodomāja.

Tai pašā brīdī pamodās Lenckis.

—    Kas tā par staciju? — viņš jautāja Vokuļskim.

—    Skernevici, — atbildēja Izabella.

Konduktors atvēra durvis. Vokuļskis pietrūkās no sēdekļa. Viņš pa%rūda Tomasu, atdūrās uz pretējās puses sēdekļa, paklupa uz sliekšņa un iedrāzās bufetē.

—    Šņabi! … — viņš uzsauca.

Bufetniece pārsteigta pasniedza viņam glāzīti. Vokuļskis pacēla to pie lūpām, bet juta sažņaudzamies kaklu nelabumā un nolika glāzīti neaiztiktu.

Bet vagonā Starskis sarunājās ar Izabellu:

—   Atvaino mani, kuzīne, — viņš teica, — dāmu klātbūtnē gan ar tādu steigu nemetas ārā no vagona.

—   Varbūt viņš slims? — Izabella atbildēja, sajuzdama neizprotamu nemieru.

—    Katrā gadījumā šī slimība nav tik bīstama, cik steidzami ārstējama … Vai neliksi sev ko pasniegt, kuzīnīte?

—    Lai pasniedz zelteri.

Starskis devās uz bufeti, Izabella raudzījās pa logu. Viņas neizprotamais nemiers pieauga.

«Tas kaut ko nozīmē…» viņa domāja. «Cik savāds viņš izskatījās …»

No bufetes Vokuļskis devās uz perona galu. Viņš vairākas reizes dziļi ievilka elpu, padzērās ūdeni no mucas, pie kuras stāvēja kāda nabadzīga sieviete un pāris ebreju. Pamazām viņš atguvās un, ieraudzījis virskonduktoru, uzrunāja viņu.

—    Esiet tik laipns, paņemiet rokā kādu papīru …

—    Kas ar jums, pan? …

—    Nekas. Paņemiet kantorī kādu papīru, aizejiet pie mūsu vagona un pasakiet, ka saņemta telegrama uz Vokuļska vārda.

—   Tas ir — uz jūsu? .. .

Jā…

Virskonduktors stipri izbrīnījās, tomēr nekavēdamies devās uz telegrāfu. Pēc brīža viņš iznāca no turienes un, piegājis pie vagona, kurā sēdēja Lenc.kis ar meitu, iesaucās:

—    Telegrama panam Vokuļskim! …

—    Ko tas nozīmē? … Parādiet… — nemierīgi iesaucās Tomašs.

Taču tai mirklī blakus virskonduktoram nostājās Vokuļskis, paņēma papīru, mierīgi atlocīja to un, kaut gan bija gluži tukšs, izlikās lasām.

—   Kas tā par telegramu? — Tomašs viņam jautāja.

—    No Varšavas, — Vokuļskis atbildēja. — Man jāatgriežas.

—   Jūs atgriežaties?… — iesaucās Izabella. — Vai kāda nelaime? …

—    Nē. Mani izsauc kompanjons.

—    Peļņa vai zaudējums? — klusi jautāja Tomašs, izliekdamies pa logu.

—    Milzīga peļņa, — tai pašā tonī atbildēja Vokuļskis.

—    A … tad brauc … — Tomašs ieteica.

—    Bet kāpēc jums jāpaliek šeit? — iesaucās Izabella. — Jums jāgaida uz vilcienu, bet tādā gadījumā labāk brauciet kopā ar mums tam pretī. Tā mēs vēl pāris stundu būsim kopā …

—    Bella lieliski izdomājusi! — iejaucās Tomašs.

—   Nē, pan, — Vokuļskis iebilda. — Es labāk braukšu ar lokomotīvi nekā iešu zaudēt vairākas stundas.

Izabella skatījās platām acīm. Šai brīdī viņa bija pamanījusi Vokuļskī kaut ko pilnīgi jaunu, un tas ieinteresēja viņu.

«Cik bagāta dvēsele!» viņa nodomāja.

Dažās minūtēs Vokuļskis bez kāda iemesla izauga viņas acīs liels un varens, bet Starskis saruka mazs un smieklīgs.

«Bet kādēļ viņš paliek? … Un kā šeit gadījās telegrama? …» viņa prātoja, un pēc neizprotamā nemiera viņu pārņēma raizes.

Vokuļskis vēlreiz atgriezās bufetē, sameklēt nesēju, kas izņemtu viņa mantas, un te uzdūrās Starskim.

—    Kas jums kaiš?!… — iesaucās Starskis, palūkojies Vokuļska sejā, ko apgaismoja no zāles krītošā gaisma.

Vokuļskis paņēma viņu zem rokas un aizveda sev līdzi pa peronu.

—    Nedusmojieties, pan Starski, par to, ko es jums teikšu, — viņš sacīja dobjā balsī. — Jūs maldāties pats par sevi… Jums demonisma ir tikpat, cik sērkociņā — indes … Un jums nemaz nepiemīt šampanieša īpašības … Drīzāk jūs esat līdzīgs vecam sieram, kas uzbudinoši iedarbojas vienīgi uz slimiem kuņģiem, bet veselam cilvēkam smaka vien jau var izsaukt vemšanu … Atvainojiet mani …

Starskis apstulbis klausījās. Viņš neko nesaprata, un tomēr viņam šķita, ka sāk kaut ko saprast. Viņš pieļāva domu, ka viņam darīšana ar ārprātīgu.

Atskanēja otrais zvans; pasažieri barā steidzās no bufetes uz vagoniem.

—    Es jums došu vēl vienu padomu, pan Starski. Izmantojot skaistā dzimuma labvēlību, labāka ir tradicionālā piesardzība nekā vairāk vai mazāk dēmoniska drosme. Jūsu drosme atmasko sievietes. Bet, tā kā sievietēm netīk būt atmaskotām, jūs varat zaudēt viņu labvēlību, un tā būtu liela nelaime ir jums pašam, ir jūsu favorītēm.

Starskis joprojām nesaprata, par ko ir runa.

—; Ja esmu jūs kā apvainojis, — viņš teica, — esmu ar mieru dot gandarījumu …

Noskanēja trešais zvans.

—    Kungi, lūdzu iekāpt! … — klaigāja konduktori.

—    Nē, pan, — teica Vokuļskis, dodamies ar viņu uz Lencka vagonu. — Ja es justu vajadzību pēc gandarījuma, tad jūs jau būtu miris bez liekām formalitātēm. Tad jau drīzāk jums ir tiesības no manis prasīt gandarījumu, ka es uzdrošinājos ieiet dārziņā, kur jūs audzējat savas puķītes . . . Katrā laikā būšu jūsu rīcībā . .. Jūs taču zināt, kur es dzīvoju? …

Viņi piegāja pie vagona, pie kura durvīm jau stāvēja konduktors. Vokuļskis ar varu uzbīdīja Starski pa vagona kāpnītēm un iestūma viņu kupejā, bet konduktors aizcirta durvis.

—    Kā tad tā, pan Staņislav, tu neatsveicināsies? … — Tomašs izbrīnā iesaucās.

—   Laimīgu ceļojumu! … — Vokuļskis atbildēja, palocīdamies.

Vagona logā parādījās Izabella. Virskonduktors iesvilpās. Viņam atbildēja lokomotīve.

—    Farevvell, miss Iza, farewell! — iesaucās Vokuļskis.

Vilciens sakustējās. Izabella atkrita sēdeklī pretī tēvam.

Starskis atvirzījās kupejas otrā stūrī.

—   Nekas, nekas … — Vokuļskis pie sevis norūca. — Gan jau būsiet atkal kopā vēl pirms Petrovkas . . .

Vokuļskis skatījās uz aizejošo vilcienu un smējās.

Viņš palika viens uz perona, klausīdamies vilciena rīboņā, kas reizēm kļuva klusāka, brīžiem pagaisa, atkal pastiprinājās un beidzot apklusa.

Pēc tam Vokuļskis dzirdēja aizejam dzelzceļniekus; pārbīdām bufetē galdiņus; tad bufetē cits pēc cita sāka dzist uguņi, un oficiants žāvādamies noslēdza stikla durvis, kuras kaut ko nočīkstēja.

«Viņi pazaudējuši manu plāksnīti, meklēdami medaljonu! … — Vokuļskis domāja. — Esmu sentimentāls un garlaicīgs . . . Viņai bez ikdienišķās godbijības maizes un jūsmas raušiem vajadzīgs vēl šampanietis … Jūsmas rauši — asprātīgi! … Bet kāds šampanietis viņai pa garšai? . .. Ā, cinisma! . .. Cinisma šampanietis — arī nav slikts joks … Neesmu vismaz veltīgi mācījies angļu valodu …

Klīzdams bez mērķa, Vokuļskis nonāca starp divām rezerves vagonu rindām. Brīdi viņš nezināja, kurp iet, tad pēkšņi viņam parādījās halucinācija. Viņam šķita, ka stāv milzīgā tornī, kas sagruvis bez jebkāda trokšņa. Viņš -nebija nosists, tikai no visām pusēm viņu apņem gruvešu valnis, un viņš nevar tikt ārā. Izejas nebija! . ..

Vokuļskis papurināja galvu, un parādība izzuda.

«Redzams, man mācas virsū miegs,» viņš nodomāja. «īsti ņemot, nav noticis nekas pārsteidzošs; visu to jau iepriekš varēja paredzēt, es pat visu to redzēju … Kādas seklības viņa ar mani runāja! … Kas viņu nodarbināja? … Balles, rauti, koncerti, tērpi … Ko viņa mīlēja? … Tikai sevi. Viņai šķita, ka visa pasaule pastāv tikai viņas dēļ, bet viņa — lai priecātos. Viņa koķetēja … jā gan, koķetēja pavisam nekaunīgi ar visiem vīriešiem, ar visām sievietēm sacentās skaistumā, pielūdzēju skaitā un tualešu ziņā … Ko viņa darīja? … Nekā. Greznoja viesistabas. Vienīgā manta, ar kuras palīdzību viņa varēja iegūt materiālo labklājību, bija viņas mīlestība, — viltota prece! … Bet Starskis … Ko nu Starskis? Tāds pats parazīts kā viņa. .. Viņš bija tikai sīka epizode viņas pieredzes bagātajā dzīvē. Kādas Vokuļskim pret viņu var būt pretenzijas: tāds ar tādu satika. Un viņai arī ne … Jā, viņa ir iedomu Mesalīna! … Viņu apskāva un meklēja medaljonu, kas tik vēlējās, pat tāds nabadziņš, Starskis, kam, bezdarbības vajātam, vajadzēja kļūt par pavedēju .. .

Kādreiz es noticēju, ka mīlēt tā spēsi, Ar baltajiem eņģeļa spārniem tādu gaišumu sēsi.

Skaisti eņģeļi! . .. Gaiši spārni! … Molinari, Starskis un dievs zina cik vēl. Redz, kas iznāk, ja sievietes pazīst vienīgi pēc dzejas!

Vajadzēja iepazīt sievietes nevis caur Mickeviču, Krasinsku vai Slovasku brillēm, bet gan izejot no statistikas, kas māca, ka ikkatrā baltajā eņģelī ir viena desmitā daļa prostitūtas; bet, ja arī nāktos vilties šai ziņā, tad tā vismaz būtu patīkama vilšanās …»

Šai brīdī atskanēja troksnis: katlā vai rezervuārā lēja ūdeni. Vokuļskis apstājās. Viņam šķita, ka šajā slieptajā, melanholiskajā skaņā viņš dzird milzu orķestri izpildām invokāciju no «Velna Roberta». «Jūs, dusošie te zem nāves saltā akmens . ..» Smiekli, raudas, vaidi, spiedzieni, nejēdzīgi kliedzieni — tas viss skanēja reizē, bet pāri visam plūda varena, bezcerīgu skumju pilna balss.

Viņš varētu apzvērēt, ka dzird orķestri, atkal viņam uzmācās halucinācijas. Viņam likās, ka atrodas kapsētā starp atvērtiem zārkiem, no kuriem zogas derdzīgas ēnas. Pēc mirkļa katra ēna pārvērtās daiļā sievietē, starp viņām piesardzīgi slīdēja Izabella, vilinādama viņu ar roku un skatienu . . .

Vokuļski pārņēma tāds nemiers, ka viņš pārmeta krustu, un rēgi pazuda.

«Pietiek,» viņš nodomāja, «citādi es te prātu zaudēšu…»

Un viņš nolēma aizmirst Izabellu.

Bija jau divi pēc pusnakts. Telegrāfā kantorī dega lampa ar zaļu abažūru un bija dzirdami aparāta tikšķi. Gar staciju staigāja kāds cilvēks, kas pacēla cepuri.

—    Kad iet vilciens uz Varšavu? — Vokuļskis viņam jautāja.

—    Tikai ap pieciem, žēlīgais pan, — atbildēja cilvēks un sakustējās, it kā gribēdams noskūpstīt Vokuļskim roku. — Es, žēlīgo pan, esmu .. .

—   Tikai ap pieciem! … — atkārtoja Vokuļskis. — Ar zirgiem var .. . Un cikos no Varšavas?

—    Pēc trīs ceturtdaļstundām. Es, žēlīgais pan …

—    Pēc trīs ceturtdaļstundām … — nočukstēja Vokuļskis. — Ceturtdaļ … ceturtdaļ… — viņš atkārtoja, juzdams, ka neskaidri izrunā burtu r.

Vokuļskis uzgrieza nuiguru nepazīstamajam un devās pa uzbērumu Varšavas virzienā. Cilvēks noskatījās viņam pakaļ, pagrozīja galvu un nozuda tumsā.

—    Ceturtdaļ … ceturtdaļ … — Vokuļskis murmināja. «Man mēle mežģās, vai? … Kāds dīvains apstākļu juceklis: mācījos, lai iegūtu Izabellu, bet izmācījos, lai viņu pazaudētu … Vai arī Geists. Tādēļ viņš izdarīja savu lielo atklājumu, tādēļ uzticēja man svēto depozītu, lai Starskim būtu vēl kāds iegansts vairāk meklēt… Visu viņa man atņēma, pat pēdējo cerību … Ja man šai mirklī jautātu: vai es patiesi pazinu Geistu? Vai redzēju viņa dīvaino metālu? — es neprastu atbildēt, un pats vairs nezinu, vai tas nav bi jis tikai malds .. . Ak, kaut es varētu nedomāt par viņu … kaut vai dažus mirkļus .. .

Negribu un nedomāšu par viņu …»

Nakts bija zvaigžņota, tīrumi melni, gar dzelzceļu tālu cita no citas, dega signālugunis. Iedams lejā gar uzbērumu, Vokuļskis paklupa pret lielāku akmeni, un tai pašā mirklī viņa acu priekšā iznira Zaslavkas pilsdrupas, akmens, uz kura bija sēdējusi Izabella, un viņas asaras. Tikai šoreiz aiz asarām pazibēja viltus pilns skatiens.

«Negribu un -nedomāšu par viņu… Iešu pie Geista, strādāšu kā vergs no sešiem rītā līdz vienpadsmitiem nakti, sekošu katrai spiediena, temperatūras vai strāvas sprieguma izmaiņai … Man neatliks neviena brīva mirkļa …»

Vokuļskim likās, ka viņam seko kāds. Viņš atskatījās, bet nekā neredzēja. Toties viņš ievēroja, ka ar kreiso aci redz sliktāk nekā ar labo, un tas viņu sāka neizsakāmi kaitināt.

Viņš gribēja atgriezties pie cilvēkiem, bet juta. ka nespēs skatīties uz tiem. Jau pati domāšana vien bija mokoša, gandrīz vai fiziski sāpīga.

—   Nemaz nezināju, ka cilvēkam par nastu var būt paša dvēsele … — Vokuļskis norūca.

—    Ak, ja es varētu nedomāt.. .

Tālu austrumos iezaigojās spīdums un parādījās šaurs mēness sirpis, apliedams apkārtni ar neizsakāmi drūmu gaismu. Un pēkšņi Vokuļskim parādījās jauna mirāža. Viņš bija klusā un tukšā mežā; priežu stumbri auga, dīvaini izlocījušies, nedzirdēja nevienu putnu, vējš nešūpoja ne vismazāko zariņu. Nebija pat gaismas, tikai skumja puskrēsla. Vokuļskis juta, ka šī krēsla, žēlums un skumjas plūst no viņa sirds un beigsies laikam reizē ar dzīvi, ja vispār beigsies …

Starp priedēm, kur tik viņš skatījās, lūkojās pelēkas debess laukumi; visi tie pārvērtās drebošās vagona rūtīs, kur blāvi bija redzams Izabellas tēls Starska apkampienos.

Vokuļskis vairs nespēja atvairīt rēgus; tie uzveica viņu, aprija viņa gribas spēku, saduļķoja domas un saindēja sirdi. Viņa gars pilnīgi zaudēja patstāvību: tagad to vadīja jebkurš iespaids, atkārtodamies tūkstoš aizvien drūmākās nn aizvien sāpīgākās formās, kā atbalss tukšā telpā.

Vokuļskis atkal paklupa pret akmeni, un šis nenozīmīgais gadījums izraisīja viņā baisas domas.

Viņam šķita, ka sen sen . .. pats bijis akmens, auksts, akls un nejūtīgs.

Un, kad viņš tā gulēja, lepns savā nedzīvā nejutībā, ko nespēja atdzīvināt nekādas zemes kataklizmas, viņā vai virs viņa ieskanējās jautājoša balss:

«Vai tu gribi kļūt par cilvēku?»

«Kas tas ir — cilvēks?…» atbildēja akmens.

«Vai tu gribi redzēt, dzirdēt, just? …»

«Kas tas ir — just? …»

«Tas ir, vai tu gribi uzzināt kaut ko pilnīgi jaunu? Vai gribi esību, kas vienā mirklī dod izjust vairāk, nekā izjutuši visi akmeņi miljonu gadsimtu laikā?»

«Es nesaprotu,» akmens atbildēja, bet varu būt par visu ko.»

«Bet pēc šīs jaunās esības,» jautāja pārdabiskā balss, «tev paliks mūžīgs rūgtums? …»

«Kas tas ir — rūgtums? … Es varu būt viss.»

«Tātad lai top cilvēks,» balss atbildēja.

Un cilvēks tapa. Viņš nodzīvoja vairākus desmitus gadu un Šai laika posmā tik daudz alka un tik daudz pārcieta, ka nedzīvajai dabai to neizciest veselā mūžībā. Dzīdamies pakaļ vienam mērķim, viņš uzgāja tūkstoš citus; bēgdams no vienām ciešanām, viņš iekrita ciešanu jūrā un tik daudz izjuta, tik daudz pārdomāja, tik daudz uzsūca sevī neapjaustu spēku, ka beigās visu dabu sacēla pret sevi.

«Pietiek!…» sauca no visām pusēm. «Gana!… Atbrīvo vietu citam šai izrādē! …»

«Pietiek!… Pietiek!… Pietiek!…» sauca akmeņi, koki, gaiss, zeme un debesis. «Dod vietu citiem!… Lai viņi arī iepazīst šo jauno esību …»

«Pietiek!… Tātad viņam atkal jākļūst par neko — un taisni tai brīdī, kad šī augstākā esība kā pēdējo piemiņu pasniedz viņam tikai izmisumu par zaudēto un žēlas par nesasniegto! …»

— Ak, kaut ātrāk uzlēktu saule! — Vokuļskis čukstēja.

— Es atgriezīšos Varšavā … ķeršos pie kāda darba un reiz atteikšos n'p šīm blēņām, kas man bojā nervus… Viņa vēlas Starski? Lai ņem Starski!… Es paspēlēju mīlestībā?… Neko darīt! … Toties laimēju citā vietā … Visu nevar iegūt…»

Jau labu brīdi Vokuļskis juta uz ūsām kādu biezu valgumu.

«Asinis?» viņš nodomāja un sērkociņa gaismā ieraudzīja uz lakatiņa putas.

«Pie velna, es kļūstu traks, vai? …»

Tad viņš tālumā saskatīja divus spožumus, kas pamazām tuvojās; aiz spožuma vīdēja tumša masa, bet aiz tās stiepās biezs dzirksteļu kūlis.

«Vilciens? …» Vokuļskis nodomāja un viņam šķita, ka tas ir tas pats vilciens, ar kuru brauc Izabella. Un atkal viņš skatīja kupeju, ko apgaismoja ar zilu kamlotu pārsegts lukturis, bet stūrī — Izabellu Starska apkampienos …

«Tā mīlu … tā mīlu …» Vokuļskis čukstēja. «Un nespēju aizmirst! …»

Sai brīdī viņu sagrāba tādas ciešanas, kādas cilvēku valodā nav izsakāmas vārdos. Viņu plosīja nogurušās domas, sāpošās jūtas, salauztā griba, visa viņa esība … Un pēkšņi viņš sajuta, ka nāvi ne vien vēlas, bet alkst un slāpst pēc tās.

Vilciens lēni tuvojās. Neapjēgdams īsti, ko dara, Vokuļskis nokrita uz sliedēm. Viņš viss trīsēja, zobi klabēja, ar abām rokām viņš pieķērās pie gulšņiem, mute bija pilna smilšu … Uz ceļa krita lukturu gaisma, sliedes zem lokomotīves riteņiem sāka klusi skanēt…

«Dievs esi man žēlīgs …» viņš izdvesa un aizvēra acis.

Piepeši viņš sajuta siltumu un spēju rāvienu, kas novilka viņu no sliedēm .. . Vilciens paskrēja garām dažu collu atstatumā no galvas, apšļākdams viņu ar tvaiku un karstiem pelniem. Uz brīdi viņš zaudēja samaņu, bet kad atvēra acis, redzēja kādu cilvēku, kurš sēdēja viņam uz krūtīm un turēja aiz rokām.

—    Ko žēlīgais pans dara, ko? … — cilvēks runāja. — Kur tas dzirdēts? … Dievs kungs tak .. .

Viņš nepabeidza: Vokuļskis nogrūda viņu no sevis, pielēca kājā?, saķēra aiz apkakles un vienā grābienā nosvieda zemē.

—    Ko tev no manis vajag, nelieti? — viņš iesaucās.

—    Pan … Žēlīgais pan … es tak esmu Visockis J..

—    Visockis? . . . Visockis? … — atkārtoja Vokuļsļtis. — Tu melo, Visockis ir Varšavā …

—    Bet es esmu viņa brālis, dzelzceļnieks. Žēlīgais pans pats izgādāja man šo vietu pērngad, tūlīt pēc lieldienām … Vai tad es varēju mierīgi skatīties uz pana nelaimi? … Bez tam, pan, uz dzelzceļa nav brīv līst zem vilciena …

Vokuļskis kļuva domīgs un palaida viņu vaļā:

«Viss, ko labu esmu darījis cilvēkiem, pavēršaiš pret mani,» viņš nomurmināja.

Vokuļskis bija ļoti noguris, tāpēc nolaidās zemē blakus šeit augošai meža bumbierei — tā nebija lielāka par bērnu. Sai brīdī uzpūta vējiņš un sakustināja koka lapiņas, kuru šalkoņa nezin kāpēc Vokuļskim atgādināja sen aizritējušus gadus.

«Kur gan mana laime!…» viņš nodomāja.

Viņš juta sažņaudzamies krūtis, un pamazām tas pārgāja uz kaklu. Viņš gribēja ievilkt elpu, bet nevarēja. Domādams, ka smok nost, Vokuļskis abām rokām apķērās ap kociņu, kas joprojām šalkoja.

—    Es mirstu! … — viņš iesaucās.

Viņam šķita, ka noplūst asinīm, ka tūlīt pārplīsīs krūtis, viņš locījās sāpēs un piepeši sāka nevaldāmi raudāt.

«Žēlīgais dievs… žēlīgais dievs!…» viņš atkārtoja elsodams.

Dzelzceļnieks pierāpoja pie Vokuļska un uzmanīgi pabāza viņam roku zem galvas.

—    Raudi, žēlīgais pan, raudi!… — viņš sacīja, noliekdamies pār Vokuļski. — Raudi, žēlīgais pan, un piesauc tā dieva vārdu .. . Tava saukšana nebūs veltīga . .. Kas atrodas sava dieva gādībā un no visas sirds tam uzticas, tas droši var sacīt — dievs ņēmis mani savā apsardzībā, pār mani nekritīs nekādas raizes… Viņš tevi glābs no viltus cilpām … Ko līdz, žēlīgais pan, turība, ko līdz pasaules lielākie dārgumi! … Viss cilvēku maldina, tikai dievs tas kungs nemaldina …

Vokuļskis piespieda seju zemei. Viņam šķita, ka ar katru asaru viņam no sirds raisās daļa sāpju, vilšanās un izmisuma. Sabangotās domas sāka atgūt mieru. Tagad viņš pilnīgi apjēdza notikušo un saprata, ka posta brīdī, kad visi viņu bija

nodevuši; uzticīga tomēr bija palikusi — zeme, vienkāršais cilvēks un dievs …

Pamazām viņš norimās, elsas aizvien retāk plosīja viņa krūtis, visa ķermenī viņš sajuta bezspēku un cieši iemiga.

Ausa jau gaisma, kad Vokuļskis pamodās, viņš piecēlās sēdus, izberzēja acis, ieraudzīja sev blakus Visocki un visu atcerējās.

—    Es ilgi gulēju?—viņš jautāja.

—    Varbūt stundas ceturksni… varbūt pusstundu … — atbildēja dzelzceļnieks.

Vokuļskis izvilka kabatas portfeli, izņēma dažas simtrubļu zīmes un. pasniegdams tās Visocķim, teica:

—    Iegaumē … Vakar es biju piedzēries … Nevienam ne vārda par to, kas te notika. Se ņem … būs bērneļiem …

Dzelzceļnieks nokrita Vokuļskim pie kājām.

—    Bet es nodomāju, — viņš teica, — ka žēlīgais pans visu zaudējis un tādēļ …

—    Tev taisnība, — Vokuļskis teica domīgs, — es pazaudēju visu … izņemot bagātību. Es tevi neaizmirsīšu, kaut gan … vēlētos labāk būt miris!

—    Es jau tūlīt teicu, ka tāds kungs nemeklētu postu, kaut pazaudētu visu naudu. Cilvēku ļaunprātība to izdarīja… Bet arī tai pienāks gals. Tā dieva tiesa ir lēna, bet taisnīga, jūs pieredzēsiet to, pan …

Vokuļskis piecēlās no zemes un devās uz staciju. Pēkšņi viņš pagriezās pret Visocki.

—    Kad būsi Varšavā, iegriezies pie manis … Tikai ne vārda par to, kas šeit notika …

—    Dievs mans liecinieks, nesacīšu, — atbildēja Visockis un noņēma cepuri.

—    Bet citu reizi … — Vokuļskis turpināja, likdams roku viņam uz pleca, — citu reizi … ja tev gadīsies sastapt tādu cilvēku . .. saproti? … ja gadīsies sastapt, neglāb viņu … Ja kāds labprātīgi grib ar savu pārestību stāties dieva tiesas priekšā, neatturi viņu …

305

Nfatturi! …

20 Lelle. II

ČETRPADSMITĀ NODALA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRAMATA

Politiskā situācija iezīmējas arvien skaidrāk. Ir jau divas koalīcijas. No vienas puses Krievija ar Turciju, /io otras — Vācija, Austrija un Anglija. Bet, ja tā, tad tas nozīmē, ka vienā jaukā brīdī var izcelties karš, kas izšķirs svarīgākus, pat ļoti svarīgus jautājumus.

Bet vai tikai karš būs? Jo mums vienmēr patīk sevi mānīt. Bet šoreiz būs, noteikti būs. Liseckis teica, ka es katru gadu pareģojot karu, bet mani pareģojumi nekad nepiepildoties… Muļķis, ola vistu mācīs … Cita lieta bija agrāk, bet tagad pavisam cita.

Lasu, piemēram, avīzēs, ka Garibaldijs aģitē itāliešus pret Austriju. Bet kādēļ viņš to dara? … Tādēļ, ka viņš gaida pamatīgu karu. Bet tas vēl nav viss, pēc dažām dienām es dzirdu, ka ģenerālis Tīrs pie visiem svētajiem zvērina Garibaldiju, lai viņš itāliešus negrūžot postā …

Bet ko tas nozīmē? … Pārtulkojot cilvēcīgā valodā, tas nozīmē: «Jūs, itālieši, palieciet mierā, Austrija jums tāpat atdos Triestu, ja uzvarēs karā. Bet, ja jūsu vainas dēļ zaudēs, nedabūsiet nekā …»

Tie ir ļoti svarīgi viedokļi — Džuzepes Garibaldija uzsaukums un Tīra mierinājumi. Džuzepe aģitē, jo redz, ka karš deguna priekšā, bet Tīrs mierina, jo redz tālāko notikumu gaitu.

Bet vai karš sāksies tūlīt? Jūnija beigās vai jūlijā? … Tā spriestu cilvēks, kam politikā nav pieredzes, bet es ne. Es zinu, ka vācieši neuzsāks karu, nenodrošinājušies no Francijas puses.

Kādā tad veidā viņi nodrošināsies? … Sprots apgalvo, ka to izdarīt neesot iespējams, bet es redzu, ka ir, turklāt pavisam vienkārši. O, Bismarks ir manīgs putniņš, par to es pārliecinos aizvien vairāk! …

Jo kādēļ tad Vācija un Austrija ievilka savienībā Angliju? … Saprotams, ka tādēļ, lai solītu Francijai plāksteri un pierunātu to apvienoties ar viņiem. To izdarīs sekojošā veidā.

Anglijas armijā dien jaunais Napoleoniņš, Lulu, un cīnās

Āfrikā ar zulusiem, kā kādreiz viņa vectētiņš Napoleons Lielais … Kād angļi beigs karu, viņi iecels Napoleoniņu par ģenerāli un frančiem pateiks tā:

— Mani dārgie! Te jums ir Bonaparts, viņš cīnījās Āfrikā un tur guva nemirstīgu slavu, tāpat kā viņa vectēvs. Pataisiet viņu par savu imperatoru, tāpat kā vectēvu, bet mēs par to ar diplomātijas palīdzību jums dabūsim no vāciešiem Elzasu un Lotringiju. Jūs viņiem samaksāsiet dažus miljardus, tas tomēr ir izdevīgāk nekā uzsākt jaunu karu, kas izmaksās mazākais miljardus desmit un nezin vēl kā beigsies …

Franči, protams, iecels Lulu par imperatoru, atgūs savu zemi, samaksās naudu, iestāsies savienībā ar vāciešiem, un tad ar tādu kaudzi naudas Bismarks gan parādīs sevi! …

O. Bismarks ir gudra līdaka, un, ja nu kāds, tad tikai viņš dabūs cauri tādu plānu. Es jau sen nomanīju, ka tas frants ar pliku roku nav ņemams, un jutu pret viņu cieņu, lai gan visu laiku to slēpu … Tas, kungi, ir velna zellis! … Viņš precējies ar Plutkamera meitu, bet Plutkameri, kā zināms, ir rados ar Mickeviču. Turklāt runā, ka poļi viņam trakoti patīkot un viņš pat vācu troņmantnieka dēlam ieteicis mācīties poliski …

Bet ja nu šinī gadā kara nebūs … Tad es Liseckim pastāstīšu pasaku par vientiesīti! Viņš, nabadziņš, domā, ka politiskā gudrība ir tā, ka nekam netic. Muļķības! … Politikas būtība pastāv kombinācijās, kādas izriet no lietu gaitas.

20*

307

Tātad lai dzīvo Napoleons IV! … Kaut gan pašlaik par viņu neviens nedomā, es tomēr esmu pārliecināts, ka visā šai kņadā viņš nospēlēs galveno lomu. Un, ja viņš ķersies pie lietas prasmīgi, tad atgūs par velti ne tikai Elzasu un Lotringiju, bet vēl var paplašināt Francijas robežas līdz pašai Reinai. Ja tikai Bismarks neapķertos par ātru un nesaprastu, ka izmantot saviem mērķiem Bonapartu ir tas pats, kas jūgt ķerrā lauvu. Man tomēr šķiet, ka šai jautājumā Bismarks pārrēķināsies. Un, taisnību sakot, es viņu nežēlošu, tāpēc ka man nekad nav bijis uzticības pret viņu.

Ar manu veselību nav īsti labi. Es neteikšu, ka man kas kaitēto, bet nu tā… Nevaru daudz staigāt, ēstgriba zudusi, pat rakstīt vairs ne visai gribas.

Veikalā gandrīz vairs nav ko darīt: tur jau saimnieko Šlangbaums, bet es tikai tā, starp citu, kārtoju Staha lietas. Līdz oktobrim Slangbaumam pilnīgi jānorēķinās ar mums. Trūkuma es neredzēšu, jo krietnais Stahs nodrošināja man pusotra tūkstoša rubļu lielu mūža pensiju; taču, kad iedomājos, ka drīz vien veikalā man nebūs nekādas nozīmes, ka man nebūs nekādas tiesības …

Nav vērts dzīvot… Ja nebūtu Staha un Napoleoniņa, es sev kaut ko padarītu, jo reizēm man tik smagi pasaulē … Kas zina, vecais draudziņ Kac, vai tu nerīkojies visprātīgāk? Taisnība, tev nav nekādu cerību, bet tev nav jābaidās arī no vilšanās … Es nesaku, ka baidos no tās, jo nedz Vokuļskis, nedz Bonaparts … Un tomēr … nav tā, kā vajadzētu .. .

Cik es esmu noguris: man pat rakstīt grūti. Tik labprāt es kaut kur aizbrauktu. . . Mans dievs, divdesmit gadus neesmu paskatījies aiz Varšavas aizkārlņa… Bet reizēm man tik skumji, ja kaut reizi vēl pirms nāves dabūtu redzēt Ungāriju . .. Varbūt vecajās cīņu vietās es atrastu biedru kaulus … Klau, Kac, klau, Kac! … Vai tu atceries tos dūmus un svilpoņu, un signālus? … Cik zaļa zāle toreiz bija, un kā mirdzēja saule!…

Neko darīt, vajadzēs posties ceļā, palūkoties uz kalniem un lejām, izpeldēties plašo līdzenumu saulē un vējos un — sākt jaunu dzīvi. Varbūt pat pāriešu kaut kur uz provinci, tuvāk pie panes Stavskas — kas gan cits atliek pensionāram? …

Ir gan savāds cilvēks tas Šlangbaums; pazīdams viņu kā nabagu, pat iedomāties nevarēju, ka viņš tā prastu sliet degunu mākoņos. Redzu, jau paguvis caur Maruševiču iepazīties ar baroniem, caur baroniem ar grāfiem, pagaidām tikai nevar tikt līdz kņazam, kas ar ebrejiem ir ļoti pieklājīgs, bet ietur atstatumu.

Un, kad Šlangbaums tā ceļ degunu mākoņos, pilsētā aug sašutums pret ebrejiem. Cik reižu iegriežos iedzert kausu alu, vienmēr kāds metas man virsū lamādamies, ka Stahs pārdevis veikalu ebrejiem. Padomnieks sūdzas, ka ebreji atņemot viņam trešo daļu no pensijas; Sprots sūkstās, ka ebreji sagandējuši viņam veikala lietas; Liseckis raud, ka Šlangbaums uzteicis viņam vietu, sākot ar svētā Jāņa dienu, bet Kleins klusē.

Jau avīzēs sākuši rakstīt par ebrejiem, bet pats dīvainākais, ka arī dakteris Šūmanis, lai gan mozusticīgais, reiz uzsāka ar mani šādu sarunu:

—    Jūs redzēsiet, kā pēc dažiem gadiem ar ebrejiem notiks kāda nelaime.

—    Atļaujiet, — es saku, — nesen jūs pats, dakter, viņus slavējāt! …

—    Slavēju, jo tā ir ģeniāla rase, bet ar nekrietnu raksturu. Iedomājieties tikai, abi Šlangbaumi, vecais un jaunais, gribēja mani piešmaukt, mani . ..

«Aha,» nodomāju es. «Atkal sāc dziedāt veco dziesmu, kad šie pataustīja tavu kabatu …»

Taisnību sakot, esmu galīgi atsalis pret Šūmani.

Bet ko tik viņi negvelž par Vokuļski! … Sapņotājs, ideālists, romantiķis … Varbūt tāpēc, ka viņš nekad nav izdarījis cūcību …

Kad es atstāstīju Kleinam savu sarunu ar Šūmani, mūsu vārgais kolēģis atbildēja:

—    Ak viņš saka, ka nelaime ar ebrejiem sāksies pēc dažiem gadiem?… Varat viņu nomierināt — sāksies ātrāk…

—    Jēzus Kristus! — es saku. — Kāpēc tai jābūt? …

—    Tāpēc, ka mēs viņus labi pazīstam, kaut arī viņi mums pieglaimojas, — Kleins atbildēja. — Tie ir slīpēti! Tikai viņi pārrēķinās … Mēs zinām, uz ko viņi spējīgi, ja tikai viņiem būtu spēks.

Uzskatīju Kleinu par progresīvu cilvēku, gandrīz vai par pārlieku progresīvu, bet tagad es domāju, ka viņš ir ļoti atpalicis. Bez tam ko nozīmē šie m ē s, m u m s?

Un tas esot gadsimts, kas nomainīja XVIII, to pašu astoņpadsmito, kas uz saviem karogiem rakstīja: «Brīvība, vienlīdzība, brālība»?… Par ko tad es, pie velna, kāvos ar austriešiem? . .. Par ko krita mani biedri? …

Nieki! Murgi! Visu to izlabos imperators Napoleons IV.

Tad i Šlangbaums vairs nebūs tāds nekauņa, i Šūmanis beigs plātīties ar savu ebrejismu, i Kleins vairs nedraudēs viņiem.

Nav vairs tālu tas laiks, jo pat Stahs Vokuļskis . ..

Vai, cik es esmu noguris… Man katrā ziņā kaut kur jāaizbrauc.

E^f neesmu nemaz tik vecs, ka man vajadzētu domāt par nāvi, bet, augstais dievs, ja zivi izceļ no ūdens, kaut pašu jaunāko un spēcīgāko, viņa noteikti nosprāgs, jo nav pierasto apstākļu …

Vai tad es neesmu kā tāda no ūdens izvilkta zivs; veikalā jau ieplēties Šlangbaums un, lai parādītu savu varu, padzina šveicaru un inkasentu tikai par to, ka viņi nav izrādījuši viņam pienācīgo cieņu.

Kad es par viņiem aizmetu vārdu, Šlangbaums dusmīgi atbildēja:

—    Paskatieties tikai, kā viņi izturas pret mani un kā pret Vokuļski! … Tik zemu viņi gan tam neklanījās, bet katrā kustībā, katrā skatienā bija redzams, ka gatavi tā dēļ iet vai ugunī…

—   Tātad arī jūs, pan Slangbaum, gribētu, lai viņi jūsu dēļ ietu ugunī? — es prasīju.

—    Protams. Manu maizi viņi ēd, pie manis dabū darbu, un es viņiem maksāju algu …

Es domāju, ka Liseckis, kas, klausīdamies šos murgus, kļuva vai zils, dos viņam pa ausi. Bet viņš tomēr savaldījās un tikai ieprasījās:

—    Bet vai jūs zināt, kādēļ mēs Vokuļska dēļ ietu ugunī? …

—   Tāpēc, ka viņam vairāk naudas, — Šlangbaums atcirta.

—    Nē, pan. Tāpēc, ka viņam ir tas, kā jums nav un nekad nebūs, — atbildēja Liseckis, sizdams sev pa krūtīm.

Šlangbaums piesarka kā vampīrs.

—    Ko tas nozīmē? … — viņš iesaucās. — Kā man nav? … Pan Lisccki, mēs nevarēsim kopā sastrādāt… jūs smejaties par manām reliģiskajām ierašām …

Saķēru Lisecki aiz rokas un aizvilku aiz skapjiem. Visi smējās par Šlangbauma aizvainošanos … Tikai Zemba, — viņš vienīgais paliek veikalā, — piepūtās un sauca:

—    Principālam taisnība… par ticību nav brīv ņirgāties, jo … ticība — tas ir svētums … Kur paliek sirdsapziņas brīvība? … Kur progress?… Civilizācija?… Vienlīdzība?…

—   Velna pielīdējs, — Kleins norūca un noliecās man pie auss:

—    Nu, vai Sūmanim nav taisnība, ka viņi sagaidīs savu postu? … Jūs redzējāt, kāds viņš bija, kad atnāca pie mums, un kāds viņš tagad? …

Protams, ka es aprāju Kleinu, jo kādas viņam tiesības baidīt savus līdzpilsoņus ar nepatikšanām? Tomēr sirds dziļumos nevarēju neatzīt, ka Šlangbaums gada laikā stipri pārvērties.

Senāk viņš bija kluss cilvēks, bet tagad kļuvis nekaunīgs un augstprātīgs; senāk, kad viņu aizvainoja, klusēja, tagad pats ārdās bez kāda pamata. Senāk dēvēja sevi par poli, tagad lielās, ka ir ebrejs. Senāk viņš pat ticēja augstsirdībai un nesavtībai, bet tagad runā tikai par savu naudu un sakariem. Var iznākt slikti! …

Toties pircēju priekšā viņš pazemīgs, bet grāfiem un pat baroniem būtu ar mieru pazoles laizīt. Toties pret saviem padotajiem — īstais hipopotams: sprauslā vienā laidā un mīda kājām. Tas vairs nav glīti … No otras puses, ne padomniekam, ne Šprotam, ne Kleinam, ne arī Liseckim nav brīv draudēt viņam ar kaut kādām nepatikšanām.

Kāda man tagad veikalā vērtība blakus tādam ķēmam? Gribu sastādīt rēķinu — viņš skatās man pār plecu, dodu kādu nebūt rīkojumu, viņš tūlīt skaļi to atkārto. Veikalā viņš arvien vairāk mani nostumj malā, pazīstamu pircēju klātbūtnē vienmēr atkārto: «Mans draugs Vokuļskis… Mans paziņa barons Kšešovskis … Mans pārdevējs Zeckis …» Bet, kad mēs esam vieni, viņš mani sauc par mīļo Zecki …

Pāris reižu smalkā veidā liku viņam saprast, ka šie mīlīgie vārdi man nav patīkami. Taču viņš, nabags, pat nesaprata to, man turpretī ir paradumi ilgi gaidīt, iekams kādam uzbrūku. Liseckis to dara uz vietas, tāpēc Šlangbaums rēķinās ar viņu.

Savukārt Šūmanim bija taisnība toreiz, sakot, ka mēs no paaudzes paaudzē tikai domājam, kā izšķiest naudu, bet viņi — kā nopelnīt. Sai ziņā viņi jau tagad būtu pasaulē pirmie, ja cilvēces vērtība pastāvētu tikai naudā. Bet kāda man daļa. . .

Tā kā veikalā man vairs nav daudz ko darīt, tad es aizvien biežāk domāju par ceļojumu uz Ungāriju. Divdesmit gadus neredzēt ne labības laukus, ne mežu … Bail iedomāties! …

Es jau sāku rūpēties par pasi; domāju, ka paies kāds mēnesis. Tad pie tā ķērās Virskis un — viens un divi! — četrās dienās piegādāja man pasi! Es pat nobijos …

N^ko nelīdz, jāaizbrauc vismaz uz dažām nedēļām. Biju domājis, ka gatavošanās braucienam prasīs kādu laiciņu …

Kur nu! Atkal iejaucās Virskis, vienā dienā nopirka man koferi, ■otrā dienā sapakoja mantas un saka: «Brauc!»

Tad gan es noskaitos. Ko viņi. pie velna, grib tikt no manis vaļā?… Par spīti viņiem es liku izkravāt mantas un koferi pārklāt ar paklāju, jo man jau tas sāka krist uz nerviem. Bet, no otras puses ņemot, tā gribētos kaut kur aizbraukt … tā gribētos aizbraukt…

Tomēr papriekš drusku jāuzkrāj spēki. Aizvien nav ēstgribas, izkrītos miesās, slikti guļu, lai gan visu dienu esmu miegains, reibst galva, sirds dauzās … Ek, gan jau viss pāries . . .

Kleins ar sāk palaisties. Veikalā ierodas ar nosebošanos, nes kaut kādas grāmatiņas, iet uz sapulcēm nezin ar ko… Bet pats ļaunākais, ka viņš no summas, ko viņam novēlēja Vokuļskis, paņēma jau tūkstoš rubļus un izdeva — vienā dienā! Par ko? …

Un tomēr viņš ir krietns zēns! Pats labākais pierādījums viņa godīgumam ir tas fakts, ka pat baronese Kšešovska neizmeta viņu no savas mājas un viņš. kā senāk, dzīvo ceturtajā stāvā, vienmēr kluss, nevienam neduļķo ūdeni.

Ja tikai viņš tiktu vaļā no tiem nevēlamajiem sakariem; var gadīties, ka ar ebrejiem nenotiks nekas ļauns, bet ar viņu! ..,

Lai dievs kungs viņu apgaismo un pasargā!

Kleins man izstāstīja interesantu un pamācošu notikumu. Es izsmējos līdz asarām, bet reizē man tika vēl viens pierādījums par dieva taisnīgumu pat sīkās lietās.

«īslaicīga ir bezdievju līksmība,» sacīts, kā man šķiet, svētajos rakstos vai arī to teicis kāds baznīcas tēvs. Lai kāds tikai mēģina apgalvot, ka šie vārdi ir maldīgi, tie apstiprinājās ir pie baroneses, ir pie Maruševiča.

Kā zināms, baronese, reiz tikusi vaļā no Maļeska un Patkeviča, piekodināja sētniekam, lai nekādā gadījumā ceturtā stāva dzīvokli neizdod studentiem, kaut arī tam būtu jāstāv tukšam. Tā arī bija: studentu istaba vairākus mēnešus stāvēja tukša, toties saimniece juta gandarījumu.

Pa to laiku pie viņas atgriezās barons un, protams, paņēma savās rokās mājas pārvaldīšanu. Bet, tā kā baronam vienmēr vajadzīga nauda, tad viņam stipri gremzās tā tukšā istaba un baroneses aizliegums, kas gada ienākumus samazināja par simt divdesmit rubļiem.

Visvairāk viņu kūdīja Maruševičs — viņi bija jau izlīguši, — kurš atkal no Kšešovska pastāvīgi aizņēmās naudu.

—    Vai tad jums, baron, — viņš nereti sgicīja, — jāpārbauda, vai dzīvokļa gribētājs ir vai nav students? Kādēļ tā jāraizējas? Ja nav atnācis mundierī — tātad nav students; bet, ja maksā mēnesi uz priekšu, jāņem, un darīts!

Baronam šie padomi ļoti gāja pie sirds; viņš pat lika sētniekam, ja gadās kāds īrnieks; neko nejautāt, bet tūlīt sūtīt to augšā. Sētnieks, protams, pastāstīja par to savai sievai, bet sieva Kleinam, kam savukārt gribējās, lai jaunie kaimiņi atbilstu viņa gaumei.

Tā dažas dienas pēc minētā rīkojuma pie barona ieradās, kāds frants ar dīvainu fizionomiju un vēl dīvaināk tērpies: bikses nesaderējās ar vesti, veste ar svārkiem, bet kaklasaite ne ar ko.

—    Jūsu namā, pan baron, tiek izīrēta istaba neprecētiem cilvēkiem par desmit rubļiem mēnesī? — jautāja frants.

—    Jā gan, — saka barons, —jūs varat to apskatīt.

—    O, tas ir lieki! Esmu pārliecināts, ka pans barons neizīrētu sliktu dzīvokli. Vai varu iemaksāt rokasnaudu?

—    Lūdzu, — atbild barons. — Tā kā jūs man uzticaties uz vārda, tad arī es no savas puses nekā nejautāšu …

—    O, kā jums, baron, labpatīk …

—    Labi audzinātiem cilvēkiem pietiek ar savstarpēju uzticību, — atbild barons. — Tātad es ceru, ka nedz man, nedz manai sievai — manai sievai jo sevišķi — nebūs iemesla žēloties par jums …

Jaunais cilvēks dedzīgi paspieda viņam roku.

—    Dodu jums goda vārdu, — viņš sacīja; — ka mēs nekad nesagādāsim nepatikšanas jūsu cienīgajai, kas varbūt nedibināti jūt aizspriedumus pret…

■fPietiek, pietiek, mans kungs … — barons pārtrauca viņu,, paņēma rokasnaudu un izdeva kvīti.

Kad jaunais cilvēks bija izgājis, barons iesauca pie sevis Maruševiču.

—    Nezinu, — barons noraizējies sacīja, — vai es neesmu izdarījis muļķību … īrnieks jau ir, bet, spriežot pēc apraksta, baidos, .ka tas nav viens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kurus tieši mana sieva izdzina …

—   Vai nav vienalga! — Maruševičs drošināja. — Ka tik maksā uz priekšu.

Nākamajā dienā no paša rīta ceturtā stāva istabiņā ienāca trīs jauni cilvēki, bet tik klusu, ka neviens viņus pat nemanīja. Neviens arī nemanīja, ka vakarā viņi mēdz satikties ar Kleinu. Bet dažas dienas vēlāk pie barona ieklupa ārkārtīgi pārskaities Maruševičs, saukdams:

—    Vai zināt, baron, tie patiešām ir tie paši nelieši, kurus baronese izsvieda! Maļeskis, Patkevičs …

—    Vienalga, — barons atbildēja. — Sievu viņi liek mierā, būtu tik maksājuši…

—    Bet viņi neliek mierā mani! — Maruševičs eksplodēja. — Tiklīdz atveru logu, kāds no viņiem caur pūšamcaurulīti šauj uz mani ar zirņiem, un tas nebūt nav patīkami. Bet, kad pie manis ierodas viesi vai atnāk kāda dāma, — viņš piebilda klusāk, — viņi tā ar zirņiem bungo pa logu, ka nav iespējams mierīgi nosēdēt.. . Mani tas traucē .. . tas mani kompromitē! Es griezīšos ar sūdzību iecirknī! …

Barons, protams, paziņoja to saviem īrniekiem, lūgdams, lai viņi neapšauda Maruševiča logus. Viņi tad arī beidza šaudīties, toties, ja pie Maruševiča atnāca kāda dāma, kas gadījās samērā bieži, — arvien kāds no puišiem izliecās pa logu un sauca pilnā kaklā:

—    Sētniek! Sētniek!… Vai jūs nezināt, kas tā par dāmu, kas iegāja pie pana Maruševiča?

Sētnieks, protams, nezināja, vai vispār kāda bija iegājusi, bet pēc tāda jautājuma par to uzzināja viss nams.

Maruševičs nikns kā pats nelabais, jo vairāk tāpēc, ka barons uz visām viņa sūdzībām atbild:

—    Tu pats man ieteici istabu neturēt tukšu . . .

Arī baronese pierimās, jo baidījās, no vienas puses — vīra, no otras — studentu.

Tā baronese par savu ļaunumu un atriebību, bet Maruševičs par intrigām saņēma sodu no vienas un tās pašas rokas; toties krietnais Kleins dabūja kaimiņus pēc sava prāta. Pasaulē tomēr ir taisnība! …

Nudien tas Maruševičs ir nekauņa!

Šodien viņš atskrēja pie Šlangbauma sūdzēties par Kleinu.

—    Cienījamais pan, — viņš teica, — viens no jūsu kalpotājiem, kas apmeties baroneses Kšešovskas mājā, vienkārši kompromitē mani.

—    Kā viņš jūs kompromitē? … — jautāja Šlangbaums plaši ieplestām acīm.

:— Viņš saietas ar tiem studentiem, kuru logi iziet uz pagalmu. Bet viņi, pan, skatās manos logos, apšauda mani ar zirņiem, bet, ja gadījumā pie manis salasās vairāki cilvēki, bļaustās, ka pie manis esot spēļu elle! …

—    No jūlija pans Kleins vairs pie manis nekalpos, — atbild Šlangbaums. — Parunājiet labāk ar panu Žecki, viņi sen pazīstas.

Maruševičs taisnā ceļā pie manis un atkal sāka stāstīt par studentiem, kas saukājot viņu par šūleru un kompromitējot dāmas, kuras ierodas ciemos pie viņa.

«Varenas dāmas!» es klusībā nodomāju, bet skaļi sacīju:

—    Pans Kleins caurām dienām sēž veikalā, kā viņš var atbildēt par saviem kaimiņiem!

—    Jā, bet panam Kleinam ar viņiem ir kaut kādas darīšanas, viņš tos pierunāja atkal apmesties mūsu mājā, viņš iet pie viņiem un pieņem viņus pie sevis.

—    Jaunu cilvēku velk pie jauniem, — es iebildu.

—    Bet es tādēļ negribu ciest! … Lai viņš tos savalda, vai arī… es visus viņus iesūdzēšu tiesā.

Nedzirdēta prasība: lai Kleins savalda studentus, varbūt pat lai iedveš viņos simpātijās pret Maruševiču! Lai nu kā, bet es brīdināju Kleinu un piemetināju, ka būtu ļoti nepatīkami, ja viņu, Vokuļska pārdevēju, tiesātu par kaut kādām studentu nekārtībām.

Ķleins noklausījās manī un paraustīja plecus.

—    Kāda man tur daļa! — viņš atbildēja. — Es tādu neģēli

varbūt pakārtu, bet zirņus logā viņam nesviežu un par šūleru ari nesaukāju. Kāda man daļa gar viņa blēdlšanos? …

Viņam taisnība! Tāpēc es nebildu vairs ne vārda.

Jābrauc… Jābrauc!… Kaut tikai Kleins neiekultos kādā dēkā! Ak, kādi viņi vēl bērni: gribētu pārveidot pasauli, bet reizē dzen tādus seklus jokus.

Vai nu es pamatīgi maldos, vai arī mēs stāvam neparastu notikumu priekšvakarā.

Kādā maija dienā Vokuļskis kopā ar Lenckiem aizbrauca uz Krakovu un skaidri un gaiši man pateica, ka nezinot, kad atgriezīšoties, varbūt tikai pēc mēneša.

Un atgriezās nevis pēc mēneša, bet jau nākamajā dienā — un tik satriekts, ka žēl bija skatīties uz viņu. Šausmas, kas ar šo cilvēku noticis vienā diennaktī!

Kad es viņam vaicāju, kas noticis, kādēļ viņš atgriezies, Stahs sākumā svārstījās, bet vēlāk pateica, ka saņēmis no Suzina telegramu un ka braukšot uz Maskavu. Bet dienu vēlāk paziņoja, ka pārlēmis un uz Maskavu nebraukšot.

—    Bet ja tā ir svarīga lieta? … — es jautāju.

—    Pie velna ar visām lietām! … — Viņš norūca un atmeta ar roku.

Tagad viņš augām dienām neiziet no mājas un lielākoties guļ. Es biju pie viņa un atradu pavisam satrauktu; no sulaiņa uzzināju, ka licis nevienu nepieņemt.

Es aizsūtīju pie viņa Šūmani, bet arī ar Šūmani Stahs negribēja runāt, tikai pateica, ka viņam nevajagot ārsta. Šūmanis ar to nesamierinājās; un, tā kā viņš ir mazliet ziņkārīgs, tad pats uz savu roku sāka pētīt un uzzināja savādas lietas.

Viņš apgalvo, ka Vokuļskis izkāpis no vilciena ap pusnakti Skernevicos, izlikdamies, ka saņēmis telegramu, tad nozudis no stacijas un atgriezies tikai rīta pusē, novārtījies ar zemi un itin kā piedzēries! Stacijā domā, ka viņš patiešām ir iemetis un kaut kur uz lauka aizmidzis.

—    Tāds izskaidrojums nepārliecināja ne mani, ne Šūmani. Ārsts pastāv uz to, ka Stahs būšot sarāvis attiecības ar Lencku, un, iespējams, pat mēģinājis darīt kādas muļķības … Bet es domāju, ka viņš tiešām saņēmis telegramu no Suzina.

Lai nu kā, bet man jābrauc, lai uzlabotu veselību. Vēl es neesmu nekāds invalids un pārejoša vājuma dēļ nevaru atsacīties no nākotnes.

Mračevskis ir Varšavā un dzīvo pie manis. Zēns izskatās kā bernardīniešu mūks no laukiem, kļuvis vīrišķīgāks, iededzis un pieņēmies svarā. Un cik pa pasauli nav izbraucies dažos pēdējos mēnešos! …

Bija Parīzē, pēc tam Lionā, no Lionas iegriezās Censtohovā pie Stavskas un kopā ar viņu aizbrauca uz Varšavu. Pēc tam aizveda viņu atpakaļ uz Censtohovu, nosēdēja tur kādu nedēļu, it kā palīdzējis viņai iekārtot veikalu. Tad aizlidoja līdz pašai Maskavai, no turienes atkal atgriezās Censtohovā pie Stavskas, atkal nosēdēja mazliet pie viņas un pašlaik ir pie manis.

Mračevskis apgalvo, ka Suzins Vokuļskim nemaz neesot telegrafējis, un viņš nemaz nešaubās, ka Vokuļskis sarāvis attiecības ar Lencku. Laikam viņš kaut ko bija teicis ari Stavskai, jo viņa, eņģelis, ne sieviete, pirms divām nedēļām iebraukusi Varšavā, apmeklēja mani un neatlaidīgi iztaujāja par Stahu.

«Vai viņš esot vesels? … Vai esot ļoti pārvērties un bēdīgs? … Vai tiešām nekad netikšot vaļā no sava izmisuma? .. .»

No kāda izmisuma? … Ja arī viņš sarāvis attiecības ar Lencku, sieviešu, paldies dievam, nav trūkums, un, ja Stahs gribēs, viņš var apprecēties kaut vai ar Stavsku.

Zelta, briljanta sieviete! Kā viņa to mīlēja un, kas zina, vai nemīl vēl tagad . .. Nudien, kā es smietos, ja Stahs atgrieztos pie viņas. Viņa ir tik daiļa, tik cēla, tik pašaizliedzīga . .. Ja pasaulē ir kārtība — es nekad par to neesmu šaubījies, — tad Vokuļskim vajadzētu apprecēties ar Stavsku.

Bet tad Staham jāsteidz, jo par Stavsku, ja nemaldos, nopietni domā Mračevskis.

—    Pan Zecki! — viņš ne vienreiz vien saka man, rokas lauzīdams. — Kas tā par sievieti, kas tā par sievieti … Ja nebūtu tas viņas nelaimīgais vīrs, es sen viņu būtu bildinājis.

—    Bet vai viņa pieņemtu? — es prasu.

—  »fTo es nezinu, — viņš nopūšas.

Tad atkrīt krēslā, ka nobrakšķ vien, un saka:

—    Kad es viņu satiku pirmo reiz pēc viņas aizbraukšanas no Varšavas, man itin kā zibens trāpīja — tik ļoti viņa man patika …

—    Nu, senāk viņa tev ar nebija vienaldzīga.

—    Jā, bet ne tādā mērā. Atbraucis no Parīzes Censtohovā, es biju sapņainā noskaņojumā, bet viņa tāda bāla, ar tādām skumju pilnām acīm, ka es uzreiz pie sevis nodomāju: «Var būt ka izdodas? …» un sāku piecirst. Bet viņa jau pie pirmajiem vārdiem atstumj mani, un, kad es nokritu viņas priekšā uz ceļiem, apzvērēdams, ka mīlu, viņa apraudājās!… Ak, šīs asaras, pan Ignācij … Es galīgi pazaudēju galvu, nu galīgi… Kaut velns beidzot parautu to viņas vīru, vai ja man būtu nauda laulības šķiršanai… Pan Ignācij! … Vienu nedēļu nodzīvojis ar šo sievieti, un es būtu vai nu miris, vai brauktu ar ratiņiem … Jā, pan Zecki… Tikai tagad es jūtu, cik ļoti viņu mīlu.

—    Bet ja nu viņa mīl citu? — es vaicāju.

—    Ko tad?… Varbūt domājat — Vokuļski?… Ha-haha! … Kas gan tādu īgņu var mīlēt? … Sievietēm nepieciešami jūtu pierādījumi, viņām patīk, ja runā par mīlestību, par kaisli, ja spiež rociņu un, ja iespējams, tad arī… Bet vai tad tas akmens spēj kaut ko tādu?… Dzinās pēc Izabellas kā putnu suns pēc pīles, jo viņš domāja, ka tā nodibinās sakarus ar aristokrātiju, ka līgavai bagātīgs pūrs. Taču, kad uzzināja lietu īsto stāvokli, izmuka pie Skerneviciem … O, pan Zecki, ar sievietēm tā nevar …

Atzīstos, ka man nepatīk tā Mračevska dedzība. Ja viņš tā sāks krist Stavskai pie kājām, smilkstēt un raudāt, tad beidzot var viņai vēl sagrozīt galvu. Bet Vokuļskim tad būs ko nožēlot, jo, zvēru pie sava ol'iciera goda, tā bija viņam vienīgā piemērotā sieviete.

Dzīvosim — redzēsim, bet tagad gan ceļā … ceļā! …

Brr! … Tā es aizbraucu! … Nopirku biļeti līdz Krakovai, Varšavas Vīnes stacijā iekāpu vagonā un — pēc trešā zvana izlēcu! …

Nevaru ne uz mirkli šķirties no Varšavas, no veikala..Dzīvot bez tiem es nevaru …

Mantas no dzelzceļa saņēmu tikai nākamajā dienā, jo bija aizvestas līdz pašai Pjotrkovai.

Ja visi mani plāni tā piepildīsies, tad varu sevi apsveikt. . .

PIECPADSMITĀ NODAĻA DVĒSELE LETARĢISKA MIEGA

Gulēdams vai sēdēdams savā istabā, Vokuļskis mehāniski atcerējās savu atgriešanos no Skerneviciem Varšavā.

Ap pieciem no rīta viņš stacijā nopirka pirmās klases biļeti, tomēr nebija pārliecināts, vai viņš pats tādu bija prasījis vai viņam iedeva bez prasīšanas. Pēc tam viņš iekāpa otrās klases kupejā un atrada tur priekšā ksendzu, kas visu brauciena laiku lūkojās laukā pa logu, kā ari rudu vācieti, kas, noāvis kamašas un uzlicis kājas netīrās zeķēs uz pretējā sola, gulēja kā nosists. Un beidzot — pretī viņam sēdēja kāda veca dāma, kurai tā sāpēja zobi, ka viņa pat nebija spējīga just sašutumu par sava kaimiņa izturēšanos.

Vokuļskis gribēja aprēķināt braucēju skaitu kupejā un ar lielām pūlēm aptvēra, ka bez viņa ir trīs, bet kopā ar viņu — četri. Pēc tam viņš sāka prātot, kāpēc trīs cilvēki un klāt vēl viens cilvēks kopā sastāda četrus cilvēkus, un aizmiga.

Varšavā Vokuļskis atguvās tikai Jeruzalemes alejās, jau braukdams ormanī. Bet kas bija iznesis rokassomu, kā viņš pats bija ticis ormaņa ratos, to viņš nezināja un tas viņam bija pilnīgi vienaldzīgs.

Savā dzīvoklī viņš iekļuva gandrīz pēc pusstundas ilgas zvanīšanas, kaut gan bija tuvu astoņiem no rīta. Beidzot sulainis atvēra durvis — nomiegojies, neapģērbies, pārsteigts par saimnieka negaidīto atgriešanos. Iegājis guļamistabā, Vokuļskis pārliecinājās, ka uzticamais kalps bija gulējis viņa gultā. Taču Vokuļskis tam neteica ne vārda, tikai lika pasniegt patvāri.

Atskurbis no miega, sulainis nokaunējies steidzīgi pārmainīja palagus un spilvendrānas, un Vokuļskis, redzēdams svaigi uzklātu5 gultu, nedzēra tēju, izģērbās un likās gulēt.

Viņš nogulēja līdz pulksten pieciem pēcpusdienā, pēc tam, nomazgājies un apģērbies it kā iziešanai, nekā nedomādams, nosēdās atzveltnī viesistabā un nosnauda līdz vakaram. Kad uz ielas iedegās laternas, viņš lika pasniegt lampu un no restorāna atnest bifšteku. Bifšteku viņš notiesāja ar apetīti, virsū uzdzerdams vīnu, un ap pusnakti atkal devās gulēt.

Otrā dienā pie viņa ieradās Zeckis, bet, cik ilgi viņš nosēdēja un par ko viņi runāja, Vokuļski? neatcerējās. Tikai nākamajā naktī, kad uz brīdi pamodās, viņam likās, ka redz Zecki ar ļoti norūpējušos seju.

Pēc tam Vokuļskis pilnīgi zaudēja laika sajūtu, neatšķīra dienu no nakts, neievēroja, vai stundas aizrit ātri vai lēni. Vispār laiks viņu neinteresēja, it kā tas viņam nemaz neeksistētu. Viņš tikai juta tukšumu sevī un apkārt sev un nebija pārliecināts, vai viņa dzīvoklis nav kļuvis lielāks.

Reiz viņam rādījās, ka guļ uz augsta katafalka, un tad viņš sāka domāt par nāvi. Viņam šķila, ka neizbēgami būs jāmirst ar sirdstrieku; tomēr viņu tas nebiedēja, ne arī iepriecināja. Reizēm no ilgas sēdēšanas krēslā viņam sāka tirpt kājas un viņš tūlīt domāja, ka tuvojas nāve, un vienaldzīgā ziņkārē vēroja, cik ātri šīs tirpas tuvojas sirdij. Sie vērojumi brīžiem viņam sagādāja it kā patiku, bet arī tā izplūda apātijā.

Sulainim Vokuļskis pavēlēja nevienu nepieņemt, tomēr vairākas reizes viņu apmeklēja Šūmanis.

Pirmajā vizītē viņš pataustīja Vokuļska pulsu un lika parādīt mēli.

—    Varbūt angļu? … — jautāja Vokuļskis, bet pēkšņi attapās un izrāva roku.

Šūmanis aši paskatījās Vokuļskim acīs.

—    Tu neesi vesels, — viņš noteica, — kas tev kait?

—    Nekas. Vai tu atkal esi ķēries pie prakses?

—    Domāju gan! — Šūmanis atsaucās,— un pirmo kursu izmēģināju pats pie sevis: izārstējos no sapņainības.

—    Ļoti skaisti. Zeckis kaut ko man minēja par tavu izārstēšanos.

—    Zeckis ir pamuļķis… vecs romantiķis… Tā ir izmirstoša suga. Kas grib dzīvot, tam uz pasauli jāskatās skaidrām acīm. Nu, bet tagad pēc kārtas taisi ciet acis. Dari, kā es tev sacīšu: kreiso . . . labo … labo … Pārliec kāju pār kāju …

—    Ko tu dari, dārgais? … — vaicāja Vokuļskis.

—    Izmeklēju tevi.

—    Oh<>! … Un tev ir cerības kaut ko uzzināt?

—    Domāju gan.

—    Un pēc tam?

—    Ārstēšu tevi.

—    No sapņošanas?

—    Nē, no neirastēnijas.

Vokuļskis pasmaidīja un, brīdi klusējis, teica:

—    Vai tu vari izņemt cilvēkam viņa smadzenes un to vietā ielikt citas?

—    Pagaidām ne.

—    Nu tad liecies mierā ar ārstēšanu.

—    Es tev varu iedvest jaunas vēlēšanās …

—     Man jau ir tādas. Es vēlētos iegrūt zemē dziļi, kaut vai tik dziļi … kā Zaslavkas pils akā … Un vēl man gribētos, kaut mani apraktu drupas, mani un manu bagātību. lai pat pēdas nepaliktu, ka es kādreiz esmu dzīvojis. Tādas, redzi, ir manas vēlēšanās — visu agrāko auglis.

—    Romantika! … — iesaucās Šūmanis, uzsizdams Vokuļskim pa plecu. — Nekas, gan arī tas pāries.

Vokuļskis nekā neatbildēja. Viņš dusmojās pats uz sevi par pēdējiem vārdiem un brīnījās: kur viņam tik pēkšņi bija radusies šī atklātība? … Muļķīga atklātībai… Kāda citam daļa

par viņa vēlmēm?… Kādēļ viņš par to runāja?___________________ Kādēļ

gluži kā nekaunīgs ubags atklāja savas brūces? …

Kad Šūmanis bija aizgājis, Vokuļskis manīja, ka viņā notikusi kāda pārmaiņa: uz līdzšinējās pilnīgās apatijas fona bija parādījusies kāda sajūta. Tās bija nenosakāmas sāpes — sākumā tikko manāmas, kuras pieņēmās un kļuva neciešamas. Pirmajā brīdī tās varēja salīdzināt ar vāju adatas dūrienu, bet vēlāk — ar aizdambējumu sirdī, ne lielāku par lazdas riekstu. Viņš jau nožēloja gaistošo apātiju, kad prātā ienaca Feihterslebena vārdi:

«Es līksmoju par savām sāpēm, jo man šķita, ka esmu pamanījis sevī to auglīgo cīņu, kas radījusi un rada šai pasaulē visu, te, kur nemitīgi cīnās bezgalīgi spēki.»

321

«T<^mēr kas tas ir?» viņš prātoja, juzdams, ka viņa dvēselē trulas sāpes nomaina apatiju. Un pēkšņi secināja:

21 Lelle, II

«Aha, tā ir apziņas pamošanās …»

Pamazām viņa garā, kas līdz šim bija it kā miglas aizausts, sāka veidoties noteikta aina. Vokuļskis ziņkāri tajā skatījās un redzēja sievietes siluetu vīrieša skāvienos… Sākumā šī parādība mirgoja vājā fosforiskā gaismā, pēc tam kļuva sārta … dzeltenīga … zaļgana … zilgana … un beidzot melna kā samts. Pēc tam tā uz brīdi pilnīgi nozuda un atkal sāka rādīties visādās krāsās pēc kārtas — sākot ar fosforisko, beidzot ar melno.

Tai pašā laikā sāpes pieņēmās.

«Es ciešu — tātad es eksistēju!» Vokuļskis nodomāja smiedamies.

Tā pagāja vairākas dienas, raugoties te krāsu mainīgajā gleznā, te pievēršoties sāpēm, kuru skaudrums mainījās. Brīžiem tās pilnīgi izzuda, tad parādījās sīkas kā atoms, pletās, auga, pildīja sirdi, visu būtni, visu pasauli… Un tai mirklī, kad sāpes kļuva neciešamas, tās izgaisa, atdodamas vietu pilnīgam mieram un izbrīnai.

Pamazām viņa dvēselē sāka mosties kas jauns: alkas atraisīties no šīm sāpēm un no šīm ainām. Tas līdzinājās nakts fonā iedegtai dzirkstelei. Kā vāja cerība tas uzzibsnīja Vokuļskim.

«Vai es maz spēju vairs domāt?» viņš jautāja sev.

Lai to pārbaudītu, Vokuļskis sāka saukt atmiņā reizesrēķina tabulu, pēc tam reizināt galvā divzīmju skaitļus ar vienzīmju un divzīmju — ar divzīmju. Neuzticēdamies sev, viņš pierakstīja rezultātus, bet pēc tam pārbaudīja tos . .. Reizinājums uz papīra atbilda reizinājumam galvā, un Vokuļskis atviegloti uzelpoja.

«Prātu es vēl neesmu zaudējis!» viņš priecīgi nodomāja.

Vokuļskis sāka iztēloties sava dzīvokļa izvietojumu, Varšavas ielas, Parīzi … Cerības pieauga: viņš redzēja, ka ne vien lieliski visu atceras, bet ka šie atmiņas vingrinājumi atnes sev līdzi arī zināmu atvieglojumu. Jo ilgāk viņš domāja par Parīzi, jo skaidrāk atmiņā atdzima turienes dzīvā kustība, ēkas, tirgi, muzeji, jo straujāk bālēja sievietes tēls vīrieša apskāvienos.

Viņš jau sāka soļot pa istabu, un reiz viņa acis nevilšus apstājās pie reprodukciju kaudzes. Tur bija kopijas no Minhenes un Drēzdenes galeriju gleznām — «Dons Kihots» ar Dorē ilustrācijām, Hogarts . . .

Vokuļskis atcerējās, ka uz giljotīnu notiesātie vislabāk pavada laiku, skatīdamies zīmējumus … No šī brīža viņš augas dienas pavadīja, aplūkodams ilustrācijas. Pabeidzis vienu grāmatu, viņš ķērās pie otras, pie trešās … un atkal atgriezās pie pirmās.

Sāpes kļuva trulākas, parādības kļuva aizvien retākas, cerības auga —

Tomēr visbiežāk viņš pāršķirstīja «Donu Kihotu», kas uz viņu atstāja ļoti spēcīgu iespaidu.

Viņš atcerējās šā cilvēka dīvaino dzīves gājumu — cilvēka, kas ilgus gadus bija dzīvojis dzejas izdomu pasaulē, tāpat kā viņš, kas cīnījās ar vējdzirnavām, — kā viņš, bija ticis sadragāts, — kā viņš, bija sagandējis sev dzīvi, dzīdamies pēc sievietes ideāla, — tāpat kā viņš, un princeses vietā atradis netīru govju meitu, — atkal tāpat kā viņš!…

«Un tomēr Dons Kihots bija laimīgāks par mani!» domāja Vokuļskis. «Tikai nonācis kapa malā, viņš sāka mosties no savām ilūzijām … Bet es? …»

Jo ilgāk viņš vērās zīmējumos, jo vairāk pierada pie tiem un viņa uzmanība notrulinājās. Aiz Dorē, Dona Kihota, Sančo Pansas un mūļu dzinējiem, aiz Hogarta «Gaiļa cīņas» un «Dzērāju ielas» aizvien biežāk iznira vagona kupeja, trīsoša loga rūts, bet tajā — neskaidrs Starska un Izabellas atveids…

Tad Vokuļskis nometa ilustrācijas un sāka lasīt grāmatas, kas viņam bija pazīstamas vēl kopš bērnības vai Hopfera alus pagrabiņa laikiem. Ar neizsakāmu saviļņojumu viņš atmiņā atsvaidzināja «Svētās Genovevas dzīves stāstu», «Tannenbergas rozi», «Rinoldini», «Robinsonu Kruzo» un beidzot arī «Tūkstots un vienu nakti». Atkal viņam šķita, ka laiks un esamība beiguši pastāvēt un ka viņa izmocītā dvēsele, aizbēgusi no zemes, maldās pa brīnumu zemēm, kur pukst tik cēlas sirdis, kur nelietība netērpjas liekulības maskā, kur valda sāpes remdinošā un pārestības izlīdzinošā mūžīgā taisnība.

Un tad viņu pārsteidza kāds dīvains apstāklis. Ja, lasot poļu literatūru, viņa dvēsele pildījās ar ilūzijām, kas beidzās ar sabrukumu, tad mierinājumu un mieru viņš rada tikai cittautu literatūrā.

21*

323

Vai mēs patiešām esam sapņotāju tauta, un vai tiešām

nekad vairs nenokāps eņģelis pie brīnumdarītāja avota, ap kuru pulcējās neskaitāmi slimie?» viņš satraukts domāja.

Kādu dienu no pasta Vokuļskim atnesa biezu vēstuli.

«No Parīzes…» viņš prātoja. «Jā, no Parīzes. Interesanti,— kas tajā ir? …»

Tomēr viņa ziņkāre nebija pietiekami liela, lai atvērtu aploksni un izlasītu vēstuli.

«Tik bieza vēstule!… Un kam, pie velna, radusies vēlēšanās tik daudz rakstīt!»

Vokuļskis nosvieda biezo vēstuli uz rakstāmgalda un atkal stājās pie «Tūkstots un vienas nakts» lasīšanas.

Kas par baudu izmocītām smadzenēm — šīs brīnišķīgās pilis no dārgakmeņiem, koki, kuru augļi ir rubīni un smaragdi! … Maģiski vārdi, kuru priekšā pašķiras mūri, brīnumlampas, ar kuru palīdzību var uzveikt ienaidnieku un vienā acumirklī pārvarēt simtiem jūdžu … Un šie visuvarenie burvji! … Cik žēl, ka tāda vara bija dota rokās ļauniem un nelietīgiem cilvēkiem ! …

Vokuļskis atlika grāmatu sānis un, pats par sevi smiedamies, sapņoja, ka ir burvis, kura rokās atrodas divi sīkumi: vara pār dabas spēkiem un spēja kļūt neredzamam …

—    Es domāju, — viņš sacīja, — ja man izdotos pasaimniekot dažus gadus, pasaule izskatītos pavisam citāda … Pat vislielākie slaisti pārvērstos par Sokrātiem un Platoniem…»

Te viņa skatiens krita uz Parīzes sūtījumu, viņš atcerējās Gcistu un viņa vārdus:

«Cilvēce sastāv no rāpuļiem un tīģeriem, starp kuriem labi ja atradīsies visā barā viens īsts cilvēks… Tagadējā nelaime nāk no tā, ka lielie atklājumi bez šķirošanas nākuši rokās cilvēkiem un briesmoņiem … Es nevēlos atkārtot šo kļūdu, un, ja es beidzot atklāšu metālu, kas vieglāks par gaisu, tad atdošu to tikai īstiem cilvēkiem. Lai viņi reiz nodrošinās ar ieroci vienīgi savām vajadzībām; lai viņu rase vairojas un pieņemas spēkā …»

—    Neapstrīdami būtu labāk, — viņš norūca, — ja spēks būtu tādiem Ohockiem un Zeckiem, bet nevis Starskiem un Maruševičiem . . .

«Tas, lūk, ir mērķis!» viņš turpināja domās. «Ja es būtu jaunāks … Kaut gan … Arī šeit gadās cilvēki, arī šeit daudz kas darāms …»

Viņš atkal sāka lasīt «Tūkstots un vienu nakti», tomēr juta, ka tā vairs neaizrauj. Sirdi sāka dzelt agrākā sāpe, un acu priekšā aizvien skaidrāk veidojās Izabellas un Starska silueti.

Vokuļskis atcerējās Geistu koka sandalēs, pēc tam viņa neparasto, mūra žoga ieskauto māju … Un piepeši viņam šķita, ka šī māja ir milzīgu kāpņu pirmais pakāpiens, kuru virsotnē stāv mākoņos zūdoša statuja. Tā atveidoja sievieti, kuras galva un krūtis nebija redzamas, vīdēja vienīgi tērpa bronzas krokas. Vokuļskim šķita, ka uz pakāpiena, pret kuru balstījās viņas kāja, melnēja uzraksts: «Tīra un nemainīga.» Viņš nesaprata, ko tas nozīmē, bet juta, ka no statujas pēdām viņam sirdī ieplūst kāds spēka pilns miers. Un bija brīnums, ka viņš, kam nav sveša šāda sajūta, varējis mīlēt vai dusmoties uz Izabellu, varējis būt greizsirdīgs viņas dēļ uz Starski!…

Kaut gan viņš bija gluži viens, sejā viņam iesitās kauna sārtums.

Parādība izgaisa, Vokuļskis atžilba. Un viņš atkal bija tikai cilvēks — vājš, sāpēs izvārdzis, bet viņa dvēselē dimdēja kāda varena balss, gluži kā aprīļa negaisa atbalss, kura zibeņi vēstī pavasari un atdzimšanu.

Pirmajā jūnijā Vokuļski apmeklēja Šlangbaums. Viņš ienāca noraizējies, bet, palūkojies Vokuļskī, kļuva možāks.

—    Es nenācu pie tevis līdz šim, jo zināju, ka nejūties labi un negribēji nevienu pašu redzēt, — viņš sāka. — Tagad, paldies dievam, viss garām …

Viņš grozījās uz krēsla un meta zaglīgus skatienus uz istabu; viņš laikam bija cerējis ieraudzīt lielāku nekārtību.

—    Vai tev kādas darīšanas? — jautāja Vokuļskis.

—    Ne tik daudz darīšanas, cik priekšlikums … Kad es uzzināju, ka esi slims, man ienāca prātā … Redzi … Tev vajadzīga garāka atpūta, uz laiku tev jāpamet visas lietas, un šinī sakarībā man ienāca prātā — vai tu pie manis neatstātu tos simt divdesmit tūkstošus rubļu … Bez jebkādām rūpēm tu saņemtu desmit procentus.

—    Ahā!… — Vokuļskis iestarpināja. — Es saviem kompanjoniem pat bez kādām grūtībām, maksāju piecpadsmit…

—  -/Tagad ir citi laiki… Galu galā došu tev labprāt piecpadsmit, ja tu man atstātu savu firmu …

—    Ne firmu, ne naudu, — Vokuļskis nepacietīgi atcirta. — Labāk, ja firmas nekad nebūtu bijis, bet attiecībā uz naudu … Man tās tik daudz, ka pilnīgi pietiks ar procentiem, ko ienes vērtspapīri. Ek … un pat tas par daudz!

—   Tātad tu gribi izņemt savu kapitālu uz svētā Jāņa dienu? — Šlangbaums jautāja.

—    Varu to atstāt līdz oktobrim, pat bez procentiem, ar noteikumu, ka tu atstāsi veikalā tos cilvēkus, kas tur vēlas palikt.

—    Noteikumi smagi, taču …

—    Kā vēlies.

Iestājās klusums.

—    Un ko tu domā darīt ar tirdzniecības sabiedrību? — jautāja Šlangbaums. — Spriežot pēc taviem vārdiem, tu arī no turienes gribēji aiziet…

—    Ir ļoti iespējams.

Šlangbaums pietvīka, gribēja sacīt kaut ko vēl, tomēr aprāvās. Viņi vēl aprunājās par nenozīmīgām lietām, un Šlangbaums aizgāja, ļoti sirsnīgi atvadīdamies no Vokuļska.

«Viņš, redzams, ir ar mieru mantot no manis visu,» nodomāja Vokuļskis. — Ak, lai jau manto … Pasaule pieder tiem, kas par to cīnās.

Tomēr viņam šķita jocīgi, ka tādā brīdī Šlangbaums varēja runāt ar viņu par savām darīšanām.

«Veikalā visi sūdzas par viņu,» Vokuļskis domāja, «viņš esot kļuvis pārk augstmanīgs, izmantojot pārdevējus … Tiesa, arī par mani sacīja to pašu …»

Viņa skatiens atkal krita uz galda, uz kura jau vairākas dienas gulēja vēstule no Parīzes. Vokuļskis paņēma to, nožāvājās, tomēr beidzot atvēra.

Tā bija korespondence no baroneses, kurai bija sakari ar diplomātu pasauli, kā arī daži oficiāli papīri. Viņš izskatīja tos un pārliecinājās, ka tās ir Ernesta Valtera, īstenībā Alžīrā mirušā Ludvika Stavska miršanas apliecības.

Vokuļskis nogrima pārdomās.

«Ja es šos papīrus būtu saņēmis pirms trim mēnešiem, kas zin, kā būtu šodien? … Stavska ir skaista, un galvenais — cēla … patiesi cēla būtne!… Kas zina, varbūt viņa patiešām mani mīlēja? … Stavska — mani, bet es — to otru… Kāda likteņa ironija! …»

Vokuļskis nosvieda papīrus uz rakstāmgalda, bet atmiņā atausa maza, tīra viesistaba, kur tik daudzus vakarus bija pavadījis kopā ar Stavsku, kur bija izjutis tādu mieru.

«Bet es atraidīju laimi, kas pati nāca man rokās… Taču vai par laimi var saukt to, pēc kā mēs neilgojamies? … Un ja nu viņa kaut vai vienu dienu tāpat mocījusies kā es? …

Cik nežēlīgi iekārtota pasaule, kurā divi cilvēki, kas nelaimīgi viena un tā paša iemesla dēļ, nevar palīdzēt viens otram …»

Dokumenti par Stavska nāvi nogulēja vēl vairākas dienas, ,un Vokuļskis vēl aizvien nevarēja izlemt, ko ar tiem darīt.

Sākumā viņš nemaz par tiem nedomāja, bet vēlāk, kad lie aizvien biežāk dūrās acīs vai pagadījās pa rokai, viņš sāka izjust sirdsapziņas pārmetumus.

«Galu galā,» viņš sev sacīja, «es tos gādāju Stavskai, tātad tie jāatdod viņai; bet kur viņa ir?… Nezinu… Tas tik būtu joks, ja es tagad apprecētos ar viņu … Man būtu tuvi cilvēki, Helēnīte ir mīļš bērns … man būtu dzīvē mērķis. Jā, bet pašai gan no tā nebūtu nekāds labums … Ko tad es viņai varētu teikt? … Ka esmu slims, ka man vajadzīga kopēja un tāpēc piedāvāju jums tūkstošus piecpadsmit gadā? … Atļauju pat sevi mīlēt, lai gan pats … Esmu atēdies mīlestības …»

Aizritēja diena pēc dienas, bet Vokuļskis vēl joprojām nebija izdomājis, kā aizsūtīt dokumentus Stavskai. Vajadzētu uzzināt, kur viņa dzīvo, uzrakstīt ierakstītu vēstuli, nodot to pastā… Beidzot viņš atcerējās, ka visvienkāršākais būtu izsaukt Zecki, ar kuru viņš nebija redzējies jau vairākas nedēļas, un atdot tos viņam. Bet, lai izsauktu Zecki, vajadzēja zvanīt sulainim, vajadzēja sūtīt viņu uz veikalu …

— Ak, lieciet taču mani mierā! — Vokuļskis norūca.

Un atkal viņš ķērās pie grāmatām — šoreiz par ceļojumiem. Viņš apceļoja Amerikas Savienotās Valstis, Ķīnu, tomēr panes Stavskas papīri nedeva viņam mieru. Viņš saprata, ka ar tiem kaut kas jādara, bet tai pašā laikā juta, ka nekā neizdarīs.

Tāds dvēseles stāvoklis pārsteidza viņu pašu.

«Domāt es domāju pareizi,» viņš sprieda pie sevis, «par cik man netraucē atmiņas … Jūtu pareizi… Ak, pat pārāk pareizi! Tikai… man netīk nodarboties ar šo lietu, tāpat kā ar kuru katru citu… Tā ir pašlaik modernā gribas spēka slimība … Lielisks atklājums!… Bet es,pie joda,nekad neesmu turē jies pie modes… Beidzot kāda man daļa — ir vai nav modē, man tā ir labi, tātad …»

Ceļojums pa Ķīnu tuvojās beigām, kad viņam ienāca prātā — ja būtu bijis gribas spēks, tad ātrāk vai vēlāk varētu aizmirst zināmos notikumus un zināmas personas.

—    Bet mani tas tā plosa… tā plosa!… — viņš izdvesa.

Tā dzīvojot, viņš pilnīgi bija zaudējis laika sajūtu.

Kādu dienu pie viņa laušus ielauzās Šūmanis.

—    Nu, kā klājas? — viņš jautāja. — Redzu, esam ķērušies pie lasīšanas… romāni, jauki… ceļojumi, lieliski… Vai tev nebūtu patika iziet pastaigāties? Laiks ir brīnišķīgs, un pa piecām nedēļām tu būsi pietiekami izbaudījis sava dzīvokļa jaukumus …

—   Tu savu baudīji desmit gadus … — Vokuļskis nepalika parādā.

—   Taisnība. Bet man bija nodarbošanās: es pētīju cilvēku matus un sapņoju par slavu. Un pats galvenais — man uz pleciem negulēja savas un citu darīšanas. Pēc pāris nedēļām notiks tirdzniecības sabiedrības sēde.

—    Es izstājos no tās …

—    Te tev nu bij! Lieliska ideja! — Šūmanis sacīja ironiski. — Bet, lai iegūtu vispārēju atzinību, atļauj viņiem par direktoru ņemt Slangbaumu. Tad viņš tiem parādīs … Tāpat kā man … Ir gan ģeniāla rase tie ebreji, kas par neliešiem …

—    Nu, nu, nu …

—    Tikai tu, lūdzams, nemēģini viņus aizstāvēt, — Šūmanis nikni pārtrauca, — es viņus ne tikai pazīstu, bet redzu viņiem cauri … Es galvu lieku ķīlā, ka jau šobrīd Šlangbaums rok tev bedri tanī sabiedrībā, un esmu pārliecināts, ka viņš tur ielavīsies … Kur nu poļu šļahta varētu iztikt bez ebreja …

—    Es redzu, tu nemīli Slangbaumu.

—    Gluži otrādi, es pat apbrīnoju viņu un gribētu darīt tāpat, bet diemžēl neprotu! Un manī tieši tagad sāk mosties senču instinkts: tieksme uz komerciālām kombinācijām… O, asiņu balss! Kā es gribētu, kaut man piederētu miljons, lai es no tā varētu iztaisīt, otru, trešo … un tā kļūt par Iiotšilda jaunāko brāli. Bet iznāk, ka pat tāds Šlangbaums vadā mani aiz deguna … Es tikmēr grozījos jūsu sabiedrībā, kamēr beigās esmu zaudējis savas rases vērtīgākās īpašības… Bet tā ir liela rase: viņi iekaros visu pasauli un nepavisam ne ar gudrību, bet vienīgi ar blēdībām un nekaunību …

—    Tad atsakies no viņiem, kristies …

—    Ne prātā nenāk. Pirmkārt — es neatteiktos no viņiem, ja pat kristītos, tāpēc ka es esmu tāds fenomenāls ebrejs, kam nepatīk liekuļot. Otrkārt — ja es neatteicos no viņiem, kad viņi bija vāji, tad neatteikšos tagad, kad viņi ir spēcīgi.

—    Man gan šķiet, ka tieši tagad viņi ir vājāki, — Vokuļskis piezīmēja.

—    Vai tādēļ, ka viņus sākuši ienīst?

—    Nu, nīst — tas būtu sacīts pārāk stipri.

—    Liecies mierā, es neesmu ne akls, ne dumjš … Man zināms, ko par ebrejiem runā darbnīcās, kabakos, veikalos un pat avīzēs … Un es nešaubos, ka tuvākajos gados sāksies jaunas vajāšanas, kuras pārcietuši mani brāļi no Izraēlas būs vēl gudrāki, vēl stiprāki un vēl solidārāki … O, kā viņi jums kādreiz atmaksās! … Pirmās šķiras blēži, bet man gribot negribot jāatzīst viņu ģenialitāte, un es nevaru noliegt savas simpātijās pret viņiem … Es jūtu, ka man netīrs ebrejs ir mīļāks par pašu tīrāko kundziņu; bet, kad es pēc divdesmit gadiem, iegāju atkal sinagogā un dzirdēju dziedāšanu, goda vārds, man acis saskrēja asaras … Ko tur runāt! Brīnišķīgs ir Izraēls savā triumfā, un patīkami apzināties, ka šajā vajāto triumfā ir daļiņa ari mana darba!…

—    ŠOman, man liekas, tev ir drudzis …

—   Vokuļski, es esmu pārliecināts, ka tu slimo ar nagu un nevis acīs, bet smadzenēs.

—    Kā tu vari manā klātbūtnē runāt tādas lietas? …

—    Es to saku tāpēc, ka, pirmkārt, negribu būt neģēlis, kas slepeni iekož, un, otrkārt… tāpēc, ka tu, Stah, pret mums necīnīsies … Tu esi salauzts, savējo salauzts … Veikalu tu pārdevi, tirdzniecību tu pamet… Tava karjera ir beigusies.

Vokuļskis nokāra galvu uz krūtīm.

—    Padomā pats, — Šūmanis turpināja, — kas šodien palicis kopā ar tevi?… Es, ebrejs, nonicināts un apvainots tāpat kā tu … Un no tiem pašiem cilvēkiem… no augstajiem kungiem . Ј

—    Tu kļūsti sentimentāls, — Vokuļskis iebilda.

—    Tā nav sentimentalitāte!… Viņi žilbināja mums acis ar savu varenību, reklamēja savus tikumus, lika mums pieņemt viņu ideālus … Bet tagad, nu saki pats: kāda vērtība ir viņu ideāliem un tikumiem, kur ir viņu varenība, ja to vajadzēja smelt no tavas kabatas? Tu tikai gadu sabiji kopā ar viņiem, it kā vienlīdzīgā stāvoklī, un par ko viņi tevi pataisīja? … Tad padomā pats, ko viņi nav darījuši ar mums, veseliem gadsimtiem verdzinādami un mīdīdami mūs? … Un tāpēc es tev iesaku: apvienojies ar ebrejiem. Tu dubultosi savu bagātību un, kā sludināts Vecajā testamentā, skatīsi savus naidniekus pie savām kājām… Par firmu un tīro vārdu mēs atdosim tev Lencku, Starskus un piedevām vēl kādu … Šlangbaums neder tev kompdnjonos, viņš ir āksts.

—    Un kad jūs būsiet nokoduši tos augstos kungus, kas tad būs? …

—    Mēs būsim spiesti apvienoties ar jūsu tautu, mēs kļūsim par tās inteliģenci, kuras tai šobrīd nav … Mēs tai iemācīsim mūsu filozofiju, mūsu politiku, mūsu ekonomiku, un ar mums tai noteikti būs labāk nekā ar saviem pašreizējiem vadītājiem … Vadītājiem … — viņš atkārtoja smiedamies.

Vokuļskis atmeta ar roku.

—    Man tā vien liekas, — viņš noteica, — ka tu, gribēdams visu pasauli izārstēt no sapņošanas, pats esi sapņotājs.

—    Ko tu atkal? … — jautāja Šūmanis.

—    Nu tā … Pašiem zem kājām pamata nav, bet gribat citus grābt aiz ragiem. Domājiet labāk par godīgu vienlīdzību ar citiem un nevis par pasaules iekarošanu un nemēģiniet ārstēt citu trūkumus, pirms neesat izārstējuši paši savus, kas tikai pavairo jūsu naidnieku skaitu. Būtībā tu pats nezini, kam pieslieties: te tu ebrejus nicini, te atkal pārslavē viņus…

—    Es nicinu atsevišķas personas, bet cienu masu.

—    Es, tieši otrādi, — masu nicinu, bet personas reizēm vērtēju ļoti augstu.

Šūmanis pārlika.

—    Dari, kā zini, — viņš teica, ņemdams platmali. — Fakts tomēr ir un paliek tāds — ja tu izstāsies no savas tirdzniecības sabiedrības, tā nonāks rokās Šlangbaumam un viņa kraupjainajiem salašņām. Turpretim, palikdams sabiedrībā, tu varētu tanī iesaistīt godīgus un kārtīgus cilvēkus, kuriem nav daudz trūkumu, bet plaši sakari ar ebreju aprindām.

—    Vienādi vai otrādi — sabiedrību sagrābs ebreji.

—   Tikai ar to starpību, ka bez tevis to izdarīs sinagogu ebreji, bet ar tavu palīdzību — universitātes ebreji.

—    Vai nav vienalga! — Vokuļskis paraustīja plecus.

—    Nekādā ziņā. Mūs ar viņiem vieno rases un stāvokļa kopība. bet šķir uzskatu dažādība. Mums ir zinātne, viņiem — talmuds, mums ir prāts, viņiem — veiklība; mēs esam mazliet kosmopolīti, viņi — partikulārīti, kuri neredz tālāk par savu sinagogu un kahalu. Kad runa ir par kopējiem ienaidniekiem, viņi ir lieliski sabiedrotie, bet, ja runa ir par progresu jūdaismā … viņi kļūst par neciešamu nastu! Tādēļ civilizācijas intereses ir, lai vadība atrastos mūsu rokās. Viņi tikai var piegānīt pasauli ar paltrakiem un ķiplokiem, bet nevis virzīt to uz priekšu . .. Padomā par to, Stah! …

Viņš apskāva Vokuļski un izgāja svilpodams āriju: «Rahēl, kad dievs neizprastā labsirdībā …»

«Tātad,» Vokuļskis prātoja, «starp progresīvajiem un reakcionārajiem ebrejiem briest cīņa par mūsu ādu, un man tanī jāpiedalās kā vienas vai otras puses piekritējam… Skaista loma!… Ak, cik tas viss garlaicīgi un apnicīgi…»

Viņš atgriezās pie saviem sapņiem un atkal ieraudzīja Geista mājas apdrupušo mūri un bezgalīgās kāpnes, kuru virsotnēs slējās bronzas statujas tēls; galva grima mākoņos, piekājē rēgojās mīklains uzraksts: «Tīra un nemainīga …»

Brīdi, kamēr viņš raudzījās uz statujas tērpa krokām, viņam bija jāsmejas par Izabellu, par viņas triumfējošo pielūdzēju un paša ciešanām.

«Vai tas iespējams?… Vai iespējams?…» viņš čukstēja. «Kā es …»

Tad statuja piepeši izzuda un atgriezās sāpes, apmezdamās viņa sirdī kā visuvarena saimniece, kurai neviens nespēja pretoties.

Dažas dienas pēc Šūmaņa vizītes pie Vokuļska ieradās Zeckis.

Viņš bija ārkārtīgi novājējis, balstījās uz spieķa, un kāpšana līdz ott-ajam stāvam veco Vīru bija tā nogurdinājusi, ka viņš aizelsies nokrita krēslā un tikai ar pūlēm varēja parunāt.-

Vokuļskis pārbijās.

—    Kas ar tevi, Ignācij? — viņš iesaucās.

—    Ak, nekas! … Drusku vecums, drusku … Nekas!…

—    Tev vajag ārstēties, mans dārgais, izbrauc kaut kur…

—    Atzīšos tev: es jau mēģināju braukt … Biju pat jau vilcienā … Bet tad sagrāba tādas skumjas pēc Varšavas un . .. pēc mūsu veikala, — viņš piemetināja klusāk, — ka … E-ee! … Ko tur! … Atvaino tu mani, ka es atnācu …

—   Tu vēl atvainojies, vecais? … Es jau domāju, ka tu uz mani dusmojies.

—    Es uz tevi?… — Zeckis iebilda, sirsnīgi raudzīdamies viņā. — Es uz tevi? … Ko nu tu! … Mani pie tevis atdzina darīšanas un rūpes …

—    Rūpes?

—    Iedomājies tikai, Kleins arestēts …

Vokuļskis atrāvās ar visu krēslu.

—    Kleins un tie divi … atceries? … Maļeskis un Patkevičs …

—    Par ko?

—    Viņi dzīvoja baroneses Kšešovskas mājā, nu un, patiesību sakot, drusku… apcēla to… to Maruševiču… Tas viņiem piedraudēja, bet viņi vēl vairāk … Beidzot Maruševičs aizskrēja ar sūdzību uz iecirkni… Atnāca policija, notika saraušanās, un visus trīs ietupināja krātiņā.

—    Bērni … ak, kādi bērni! … -— Vokuļskis noteica.

—    Es to pašu teicu, — Zeckis piekrita. — Protams, nekas viņiem nenoliks, bet tomēr nepatikšanas. Tas ēzelis Maruševičs pats pārbijies… Atskrēja pie manis, zvērēja, ka viņš neesot vainīgs… Es nevarēju vairs nociesties un teicu viņam: «Bez šāubām, jūs neesat vainīgs, bet arī tas ir neapšaubāmi, ka mūsu dienās dievs kungs rūpējas par neliešiem … Patiesībā aiz restēm vajadzēja sēdēt jums par parakstu viltošanu, bet ne tiem resgaļiem . ..» Viņš pat apraudājās. Nozvērējās, ka no šī brīža iešot taisnus ceļus — un, ja līdz šim neesot gājis tos, tad vienīgi tavas vainas dēļ.

«Man bija viscēlākie nodomi,» viņš saka, «bet pans Vokuļskis tā vietā, lai draudzīgi stieptu man roku, lai atbalstītu manas cildenās tieksmes, nicinoši atstūma …»

—    Ak tu godīgā dvēsele! — Vokuļskis iesmējās. — Kas vēl jauns?

—    Pilsētā runā, ka tu pametot tirdzniecības sabiedrību …

—    Jā …

—    Un ka atdodot to ebrejiem.

—    Atvaino, vispirms mani līdzdalībnieki nav nonēsāti kankari, ko es varētu kādam atdot, — Vokuļskis kļuva nikns. — Viņiem ir nauda, ir galvas uz pleciem … Lai pameklē piemērotus cilvēkus un paši tiek galā ar savām darīšanām.

—    Ko viņi var sameklēt un, ja ari sameklētu, kam gan uzticēties, ja ne ebrejiem?… Bet ebreji ļoti nopietni ķērušies pie šīs lietas. Nepaiet neviena diena, kad pie manis neatnāktu Šūmanis vai Šlangbaums, un abi mēģina mani pierunāt, lai pēc tavas aiziešanas sabiedrību vadīt es uzņemtos …

—    Īstenībā jau tagad tu to vadi.

Zeckis atmeta ar roku.

—    Ar tavām idejām un tavu naudu! Bet tas ir sīkums. Pēc visa es redzu, ka Šūmanis pieder pie vienas partijas, bet Šlangbaums — pie otras un abiem vajadzīgi fiktīvi vadītāji … Sarunā ar mani viens otru nezina kā nopelt, bet vakar man nāca ausīs, ka abas partijas esot gatavas jau samierināties.

—    Gudrinieki! — Vokuļskis nomurmināja.

—    Man pret viņiem atsalusi sirds, — Zeckis turpināja. — Es, kā vecs tirgotājs, varu tev teikt: viņiem viss balstās tikai uz lielību, blēdību un mazvērtīgu preci.

—   Netiesā viņus tik bargi, — Vokuļskis iebilda, — mēs taču paši viņus tādus izaudzinājām …

—    Mēs nu gan ne! … — Zeckis nikni pretojās. — Viņi visur vienādi … Kur tik vien es viņus netiku sastapis — Peštā, Konstantinopolē, Parīzē, Londonā… — visur viņiem viens likums: dot pēc iespējas mazāk, ņemt, cik vien var, vairāk kā materiālā ziņā, tā morālā ziņā … Mānīšanās … mūžīgi mānīšanās! …

Vokuļskis sāka soļot pa istabu.

—   Šūmanim bija taisnība, — viņš teica, — ka naids pret ebrejiem aug, ja jau pat tu …

—    Es neesmu viņu nelabvēlis… es vispār vairs neesmu karotājs… Bet paskaties tikai, kas te notiek! Kur tikai viņi neielien, kur neatver veikalus, pēc kā nestiepj savas rokas … Un katrs, kā tik dabū kādu labāku vietu, tūlīt velk sev līdzi veselu leģionu savējo, nebūt ne labākus par mūsējiem, pat sliktākus. Tu vēl redzēsi, ko viņi izdarīs ar mūsu veikalu: kādi tur būs pārdevēji, kādas preces… Tikko sagrābuši veikalu, jau lavās aristokrātijā, jau ķeras pie tavas tirdzniecības sabiedrības…

—    Mūsu pašu vaina, mūsu pašu! … — Vokuļskis atkārtoja. — Mēs nevaram liegt cilvēkiem tiesības cīnīties par labāku stāvokli, bet varam aizstāvēt savējo.

—    Bet tu jau pats atkāpies no sava.

—    Ne jau viņu vainas dēļ; viņi pret mani izturējās godīgi.

—   Tāpēc, ka tu biji viņiem vajadzīgs. Tevi un tavus sakarus viņi izmantoja kā trepes . ..

—    Nu labi, jau labi, — Vokuļskis viņu pārtrauca, — mēs

viens otru nepārliecināsim … Pag, pag____________ Man te pienākuši

oficiāli dokumenti par Ludvika Stavska nāvi.

Zeckis kā dzelts pielēca kājās:

—    Panes Helēnas vīra? … Kur ir? … — viņš drudžainā satraukumā jautāja. — Tas tak ir glābiņš mums visiem!…

Vokuļskis pasniedza dokumentus, un Zeckis tos satvēra trīcošām rokām.

—    Vieglas viņam smiltis, un … paldies dievam! — viņš sacīja lasīdams. — Tagad, mīļais Stah, vairs nav nekādu šķēršļu … Precies ar viņu … Ak, ja tu zinātu, kā viņa tevi mīl … Es tūdaļ, nabadzītei, visu pastāstīšu, bet papīrus aizved tu pats … un … bildini uz vietas … Es jau redzu, ka tirdzniecības sabiedrība tiks glābta un varbūt arī veikals … Vairāki simti cilvēku, kurus tu paglābsi no nabadzības, svētīs jūs … Kas par sievieti! … Tikai blakus viņai tu beidzot atradīsi mieru un laimi …

Vokuļskis apstājās Zecka priekšā un pamāja ar galvu.

—    Bet vai viņa ar mani atradīs laimi?

—    Viņa tevi bezprātīgi mīl… Tu pat iedomāties nevari.. .

—    Bet vai viņa zina: ko mīl?… Vai tad tu neredzi, ka esmu tikai grausts, pats sliktākais morālais grausts … Sagandēt kādam laimi, to es spētu, bet dot!… Un, ja es vēl varētu ko dot pasaulei, tad laikam vienīgi naudu un darbu — un tad arī… ne tagadējiem cilvēkiem, bet pavisam, pavisam tālākām paaudzēm.

—    Eh, rimsties!… — uzsauca Zeckis. — Apprecies ar viņu, un tu uzreiz skatīsies citādi…

Vokuļskis skumji iesmējās.

—    Kā tad… apprecēties!… Sasaistīt labu un nevainīgu būtni, izmantot cēlākās jūtas, bet domās būt kaut kur citur … Un varbūt pēc gada vai diviem pārmest, ka viņas dēļ esmu atteicies no lieliem mērķiem …

—    Politika? … — Zeckis noslēpumaini izdvesa.

—    Ko nu politika!… Man ir bijis laiks un iespējas vilties politikā … Ir vēl kas svarīgāks par politiku …

—    Varbūt tā Geista atklājums …? — jautāja Zeckis.

—    No kā tu to zini?

—    No Šūmaņa.

—    A, pareizi!… Es aizmirsu, ka Šūmanim viss jāzina. Arī sava veida talants …

—    Un ļoti noderīgs. Es tomēr tev iesaku: padomā par Stavsku, citādi…

—    Tu man viņu atņemsi? … — Vokuļskis pasmaidīja. — Atņem, atņem! … Dodu vārdu, ka trūkums jums nebūs jācieš.

—    Tfu! Liecies tak mierā!… Zeme laikam pavērtos, ja tāds vecs sakārnis kā es domātu par tādu sievieti. Nē, te ir kāds bīstamāks … Mračevskis … Gandrīz vai prātu zaudē viņas dēļ, es tev saku, tagad jau trešo vai ceturto reizi aizbraucis pie viņas … Sievietes sirds nav akmens …

—    O! … Mračevskis? … Vai tad viņš vairs netēlo sociālistu?

—    Kur nu! Tagad viņš saka — pietiekot cilvēkam atlikt pirmo tūkstoti rubļu un vēl iepazīt tādu skaistu sievieti kā Stavsku, un politika tūlīt izkūpot no galvas.

—    Nabaga Kleins bija citādās domās, — piezīmēja Vokuļskis.

—    Nu, ko nu Kleins, karstgalvis! . . .Krietns zēns, bet pārdevējs gan vājš … Mračevskis, lūk, kur bija pērle! … Izskatīgs, buldurēja franciski, bet kā viņš prala skatīties uz pircējiem, kā uzgriezt ūsas! … Viņš taisīs labu ķērienu, un redzēsi — atvils tev Stavsku … Redzēsi! …

Vfecais virs jau devās ārā, bet pie durvīm vēlreiz apstājās un sacīja:

—    Precies. Stah, ar viņu precies… Aplaimosi sievieti, izglābsi tirdzniecības sabiedrību, bet varbūt arī veikalu. Ko nu tie izgudrojumi! … Es vēl varētu saprast politiskus mērķus šais laikos, kad kuru katru brīdi var notikt kas ārkārtīgi svarīgs … Bet tādas lidojošas mašīnas… Kaut gan, iespējams, ka arī tās noderētu, — padomājis viņš piemetināja. — Ilm, dari kā gribi, tikai, kas attiecas uz Stavsku, izlem drīzāk, jo es jūtu, ka Mračevskis nedomā žāvāties. Viņš ir frants! Lidojošās mašīnas…

Tfu! Lai gan, kas zina?________ Varbūt.. . Varbūt pat tās kaut kam

noderēs.

Vokuļskis palika viens.

«Parīze vai Varšava?» viņš domāja. -— Tur liels mērķis, bet nedrošs, šeit — daži simti cilvēku … uz kuriem man negribas pat skatīties,» pēc brītiņa viņš piebilda.

Vokuļskis piegāja pie loga un kādu brīdi raudzījās uz ielas, gluži vienkārši, lai savaldītos. Tomēr viņu viss uzbudināja: ekipāžu kustība, gājēju steiga, viņu raižpilnās vai smaidīgās sejas. Visvairāk viņu kaitināja sievietes. Visas tās Vokuļskim šķita muļķības un izlikšanās iemiesojums.

«Ātrāk vai vēlāk, katra no viņām atradīs savu Starski,» viņš prātoja. «Viņas visas to meklē.»

Drīz vien Vokuļski atkal apmeklēja Šūmanis.

—    Mans dārgais, — ārsts smiedamies uzsauca jau no sliekšņa, — kaut arī tu mani izmestu pa durvīm, es tomēr nelikšu tevi mierā un nākšu atkal …

—    Nu, protams, nāc tik biežāk! — Vokuļskis atbildēja.

—    Tātad tu esi ar mieru?… Lieliski!… Tu jau pa pusei esi izārstējies … Lūk, ko nozīmē stipras smadzenes! … Pēc nepilnu septiņu nedēļu ilgas mizantropijas tu jau sāc kļūt iecietīgs pret cilvēku sugu un turklāt vēl manā personā … Ha, ha-ha!… Bet kas notiktu, ja tavā būrī ielaistu kādu elegantu sievišķīti! …

Vokuļskis nobālēja.

—    Nu, nu … zinu, ka vēl par ātru … Kaut gan ir jau laiks rādīties starp cilvēkiem. Tas tevi pilnīgi izdziedētu. Ņem piemēru pēc manis, — Šūmanis klāstīja. —• Kamēr es sēdēju starp četrām sienām, garlaikojos kā velns zvanu tornī: bet, līdzko parādījos sabiedrībā, tūlīt atradās tūkstošiem interešu. Šlangbaums grib mani apvest ap stūri un ar katru dienu brīnās aiz

vien vairāk, pārliecinādamies, ka es, lai gan pēc izskata tāds panaivs. tomēr visus viņa gājienus paredzu jau iepriekš. Viņam pat cienība rodas pret mani…

—    Lēta izprieca, — Vokuļskis iestarpināja.

—    Pagaidi! Otru izpriecu man sagādā paša ticības brāļi no finansistu aprindām: viņiem laikam šķiet, ka es esmu neparasti veikls komersants, ka ar visu to viņi mani vadīs pilnīgi pēc sava prāta… Es varu iedomāties, cik viņi būs sāpīgi vīlušies, kad pārliecināsies, ka neesmu nedz veikls komersants, nedz arī tāds muļķis, lai kļūtu par bandinieku viņu rokās …

—    Un tu vēl centies mani pierunāt, lai es apvienojos ar , viņiem!

—    Tas ir kas cits. Arī pašlaik es tev iesaku to darīt. Apdomīga sadarbība ar gudriem ebrejiem vēl nevienam nav nesusi zaurlējumus, vismaz finansiālā ziņā ne. Tikai viena lieta ir būt kompanjonam un pavisam cita — bandiniekam, par kādu viņi mani grib pataisīt… Ak, šie ebreji!… Vienalga — paltraks vai fraka — vienmēr blēži…

—   Tas tomēr tev netraucē viņus dievināt un pat apvienoties ar Slangbaumu? …

—    Tas atkal kas cits, — iebilda Šūmanis. — Ebreji, pēc mana uzskata, ir ģeniālākā rase pasaulē un turklāt — mana rase, tāpēc arī es viņus apbrīnoju un, visumā ņemot, mīlu. Bet kas atliecas uz saprašanos ar Slangbaumu … Bīsties dieva, Stah! Vai tad tas būtu prātīgi no mūsu puses, ja mēs tagad plēstos savā starpā, kad jāglābj tāds lielisks pasākums kā tirdzniecības sabiedrība. Tu no tās aizgāji, un sabiedrība vai nu izputēs, vai arī to sagrābs vācieši; kā vienā tā otrā gadījumā mūsu zeme zaudēs. Bet mūsu variantā iegūs ir zeme, ir mēs …

—    Es tevi saprotu arvien mazāk, — Vokuļskis pārtrauca Šūmani. — Te ebreji ir ģeniāli, te ebreji ir blēži … Te Šlangbaums jāizmet no sabiedrības, to atkal jāpieņem … Te no tā iegūst ebreji, te atkal mūsu zeme … Pilnīgs haoss!…

337

—    Tev, Stah, galvā nav viss, kā vajag …' Tas nav nekāds haoss, te viss skaidrāks par skaidru. Sai zemē tikai ebreji virza uz priekšu rūpniecību un tirdzniecību, tāpēc katra viņu ekonomiska uzvara ir īsts ieguvums zemei… Vai man nav taisnība? . ..

22 Lelle, II

—   Man par to vēl jāpadomā … Nu, un kāda ir tava nākamā izprieca? …

—    Milzīga. Iedomājies tikai, līdzko kļuva zināms par maniem nākamiem finansiāliem pasākumiem, tūlīt grib mani apprecināt! … Mani — ar manu ebreja ģīmi un pliko pauri!…

—    Kas? … Ar ko? …

—    Protams, ka mūsu pazīstamie. Ar ko? … Ar ko tik gribēšu. Pat ar kristieti, pat no labākām aprindām, ja tikai es kristītos…

—    Un tu? …

—    Vai zini, es esmu ar mieru to darīt aiz ziņkārības. Vienkārši — lai redzētu, kā jauna, skaista un, pats galvenais, labi audzināta kristiete no dižciltīgas ģimenes mēģinās mani pārliecināt par savu mīlestību … Te jau būtu vesels miljons izpriecu. Es izklaidētos, redzēdams, viņas cenšanos iegūt manu roku un sirdi! Izklaidētos, dzirdot, kā viņa runā par savu lielo upuri ģimenes, varbūt pat dzimtenes labā. Uzjautrinātos, vērodams kā viņa gūst gandarījumu par savu upuri, pievildama mani vai nu pēc vecās metodes, tas ir, slepeni, vai pēc jaunās, tas ir, atklāti, varbūt pat pieprasot manu piekrišanu.

Vokuļskis saķēra galvu.

—    Briesmīgi… — viņš izdvesa.

Šūmanis vēroja viņu caur pieri.

—    Vecais romantiķi!… Vecais romantiķi!… — viņš teica. — Tu ķeries pie galvas, jo tavā slimīgajā iztēlē aizvien vēl vaimanā ideālas mīlestības himna, sievietes ar eņģeļu dvēselēm … Tādu ir labi ja viena uz desmit, tātad viens pret desmit, ka tu tādu nesatiksi. Vai tu gribi zināt, kas ir norma? … Tad pavēro cilvēku attiecības. Vai nu vīrietis kā gailis lakstojas ap desmit vistām, vai arī sieviete, gluži kā vilku mātīte februārī, vilina sev līdzi veselu baru apdullušu vilku vai suņu … Un es tev sacīšu — nav nekā pazemojošāka kā tikt tādā barā, nokļūt vilcenes atkarībā … Tādos apstākļos cilvēks zaudē bagātību, veselību, sirdi, enerģiju un beigās arī vēl saprātu … Kauns un negods tam, kas nespēj izrauties no šāda muklāja!

Vokuļskis sēdēja klusēdams, plati ieplestām acīm. Beidzot viņš klusu sacīja:

—    Tev taisnība ,. .

Šūmanis sagrāba Vokuļski aiz rokas un, spēji raustīdams, iesaucās:

—    Man taisnība?… Un to tu saki?… Tātad tu esi glābts!… Jā, no tevis vēl iznāks cilvēks… Uspļauj tu visam, kas pagājis: uz savām sāpēm un uz citu zemiskumu … Izvēlies sev kādu mērķi, vienalga, kādu. un sāc jaunu dzīvi. Vairo tālāk savu bagātību vai izdari brīnišķīgus atklājumus, precies ar Stavsku vai dibini citu tirdzniecības sabiedrību,^ lai tikai būtu pēc kā censties un ko darīt. Saproti? Un nekad nepielīpi klāt brunčiem… Saproti? Cilvēki ar tādu enerģiju kā tev nevis paklausa. bet pavēl, vada un nevis iet pavadā … Kas, varēdams izvēlēties starp tevi un Starski, izvēlējies Starski, tas ir pierādījis, ka nav vērts pat Starska… Tāda ir mana recepte, skaidrs?… Bet tagad, lai tev veselība un paliec ar savām domām.

Vokuļskis viņu neaizturēja.

—    Tu dusmojies? — Šūmanis jautāja. — Nav brīnums — es tev izdedzināju pamatīgu vēzi, bet tas, kas vēl palicis, pats iznīks. Paliec vesels!

Pēc Sūmaņa aiziešanas Vokuļskis atvēra logu un atpogāja kreklu. Viņam bija karsti, smacējoši un šķita, ka viņu ķers trieka. Vokuļskis atcerējās Zaslavku un apkrāpto baronu. Toreiz viņš barona priekšā bija tēlojis gandrīz tādu pašu lomu kā šodien viņa priekšā Šūmanis …

Vokuļskis deva vaļu fantāzijai, un blakus Izabellas tēlam Starska apkampienos parādījās bars elsojošu vilku, kas dzinās pa sniegu pakaļ vilcenei… Ari viņš bija to starpā! …

Atkal Vokuļski pāršalca sāpes, bet reizē riebums un pretīgums pašam pret sevi.

—    Kāds es nelga un muļķis! — viņš iesaucās, iesizdams sev pa pieri. — Tik daudz redzēt, tik daudz dzirdēt un tomēr nolaisties tik zemu … Es … es … sacentos ar Slarski un, kas zina, ar ko vēl!

22*

339

Šoreiz viņš droši izsauca atmiņā Izabellas tēlu; droši ielūkojās viņas cēli veidotajos vaibstos, palsajos matos, acīs, kas laistījās visās krāsās — sākot ar debeszilu, beidzot ar melnu. Voku^kim šķita, ka uz viņas sejas, kakla, pleciem un krūtīm viņš redz Starska skūpstu pēdas.

«Šūmanim taisnība,» viņš nodomāja, «tiešām esmu izārstēts …»

Pamazām dusmas norima un to vietā atkal stājās žēlums un skumjas.

Vairākas dienas Vokuļskis vairs nekā nelasīja. Viņš rosīgi sarakstījās ar Suzinu un daudz domāja.

Viņš domāja par to, ka pašreiz, gandrīz divus mēnešus pavadījis, ieslēdzies savā kabinetā, viņš vairs nelīdzinās cilvēkam, bet ir kļuvis līdzīgs austerei, kas, sēdēdama vienā vietā, bez izvēles pieņem visu no ārpasaules, ko tai dod gadījums.

Bet ko viņam devis gadījums?

Vispirms — grāmatas, no kurām vienas atklāja, ka viņš ir Dons Kihots, bet otras modināja viņā alkas pēc brīnumpasaules, kurā cilvēkiem pieder vara pār visiem dabas spēkiem.

Bez tam pie viņa pēc kārtas iegriezās te Šlangbaums, te Šūmanis, un no viņiem Vokuļskis uzzināja, ka divas ebreju partijas cīnās savā starpā par vadošās lomas pārņemšanu tirdzniecības sabiedrībā pēc viņa aiziešanas. Visā zemē nebija neviena, kas varētu tālāk attīstīt viņa idejas, — neviena paša, izņemot ebrejus, kas uzstājās, bruņojušies ar visu savas kastas nekautrību, viltību un nežēlību, turklāt vēl centās pārliecināt Vokuļski, ka viņa krišana un viņu triumfs būs izdevīgs visai zemei …

Sakarā ar visu to Vokuļski pārņēma tāds riebums pret tirdzniecību, sabiedrībām un dažādām peļņām, ka pats par sevi brīnījās: kā varējis gandrīz divus gadus nodarboties ar tādām lietām?

«Es cīnījos pēc bagātības tikai viņas dēļ…» Vokuļskis domāja. «Tirdzniecība … es un tirdzniecība! … Un es — es divu gadu laikā sarausu vairāk nekā pusmiljonu, sadarbojos ar šūleriem, liku uz kārts savu darbu un dzīvi un un vinnēju … Es — ideālists, zinātnieks, es taču saprotu, ka ar darbu cilvēks nevar savā mūžā, pat trijos cilvēka mūžos sapelnīt pusmiljonu … Vienīgais mierinā jums, ko man izdevies saglabāt cauri visām mahinācijām, ir apziņa, ka neesmu ne laupījis, ne blēdījies … Redzams, pats dievs rūpējas par muļķiem …»

Pēc tam atkal gadījums, vēstules veidā no Parīzes atnesa viņam ziņu par Stavska nāvi, un no šī brīža viņš pamīšus atcerējās te Stavsku, te Geistu.

«Taisnību sakot,» viņš domāja, «man šī ar mahinācijām iegūtā bagātība būtu jāatdod sabiedrībai. Nabadzības un tumsības mums papilnam, bet šie nabadzīgie un tumšie ļaudis reizē ir vispilnvērtīgākā daļa… Vienīgā iespēja šai virzienā ko darīt būtu apprecēties ar Stavsku. Viņa noteikti ne tikai nepretotos maniem nodomiem, bet arī būtu visuzticamākā palīdze. Viņa zina, kas ir darbs un trūkums, un ir tik cēla …»

Tā viņš prātoja, bet sevī juta ko citu: nicinājumu pret cilvēkiem, kurus gribēja aplaimot. Viņš juta, ka Sūmaņa pesimisms ne vien iedragājis viņa kaislību pret Izabellu, bet saindējis vēl viņu pašu. Viņam bija grūti atvairīt vārdus, ka cilvēku dzimums sastāv vai nu no vistām, kas vilina gaiļus pie sevis, vai arī no vilkiem, kas dzenas pakaļ vilku mātītei. Un kur vien negriezies, visur deviņreiz lielāka varbūtība, ka uzdursies zvēram, nevis cilvēkam! …

— Kaut velns viņu parautu ar tādām dziedniecības kūrēm! — Vokuļskis norūca.

Tagad viņš sāka analizēt Sūmaņa sacīto.

Trīs cilvēki saskatīja lielu līdzību starp cilvēkiem un dzīvniekiem: viņš pats, Geists un Šūmanis. Taču viņš uzskatīja, ka zvēri cilvēka izskatā ir izņēmums, ka cilvēce visumā sastāv no labiem indivīdiem! Geists apgalvoja pretējo: ka cilvēku vairums ir lopisks, ka atsevišķi labi indivīdi — izņēmums, tomēr Geists ticēja, ka ar laiku šo labo cilvēku būs vairāk, ka viņi pasaules vadību pārņems savās rokās, un tādēļ jau desmitiem gadu sēdēja pie izgudrojuma, kas darītu iespējamu šo triumfu.

Arī Šūmanis apgalvoja, ka lielum lielais cilvēku vairums ir zvēri, bet viņš neticēja labākai nākotnei un necentās nevienā modināt šādas cerības. Viņa uztverē cilvēku dzimumam uz mūžiem bija lemts palikt lopiskumā, to vidū izcēlās vienīgi ebreji — kā līdakas starp karūsām.

«Skaista filozofija!» domāja Vokuļskis.

Tomēr viņš juta, ka Sūmaņa pesimisms viņa sāpošajā sirdī, kā svaigi uzartā laukā, laiž bagātīgus asnus. Vokuļskis juta, ka viņā izplēn ne vien mīlestība, bet arī skumjas pēc Izabellas. Ja visa pasaule sastāv no lopiņiem, tad nav gudri ne iemīlēties kādā.? ne dusmoties par to, ka tas ir zvērs, nedz labāks, nedz sliktāks par citiem.

«Ellišķīga kūre!» Vokuļskis domās atkārtoja. «Bet, kas zina, vai ne pati labākā?… Es ar saviem uzskatiem katastrofāli bankrotēju; un kas var galvot, ka arī Geists nekļūdās savos vai ka Sūmanim ir taisnība? … Zeckis — lops, Stavska — lops, Geists — lops, es pats — lops … Ideāli — tie ir uzgleznotas siles ar uzgleznotu zāli, kas nespēj nevienam remdināt izsalkumu! … Vai tad ir vērts upurēties vienu dēļ vai dzīties pakaj otriem? Vienkārši, bet pēc tam pārmaiņus jābauda karbonāde un skaistas sievietes, virsū uzdzerot labu vīnu. Laiku pa laikam kaut kas jāizlasa, laiku pa laikam kaut kur jāizbrauc, jānoklausās koncerts un tā jāsagaida vecums!»

Nedēļu pirms sēdes, kurā vajadzēja izšķirties tirdzniecības sabiedrības liktenim, pie Vokuļska sāka ierasties arvien biežāk apmeklētāji. Nāca tirgotāji, aristokrati, advokāti un visi zvērināja viņu neatstāt priekšsēdētāja posteni un nepakļaut briesmām organizāciju, kas ir viņa paša lolojums. Vokuļskis interesentus pieņēma ar tādu ledainu vienaldzību, ka viņiem zuda jebkura griba izklāstīt savus argumentus; viņš teica, ka esot noguris un slims un tāpēc esot spiests atteikties no amata.

Interesenti devās prom, zaudējuši jebkuru cerību, taču viņi bija vienis prātis, ka Vokuļskis tiešām ir smagi slims. Viņš bija novājējis, atbildēja īsi un skarbi, bet acis drudžaini spulgoja.

—    Alkatībā sabendējies! — sacīja tirgotāji.

Dažas dienas pirms pēdējā termiņa Vokuļskis izsauca savu advokātu un lūdza viņu paziņot kompanjoniem, ka saskaņā ar norunu starp viņiem viņš, Vokuļskis, izņem savu dalības naudu un izstājas no sabiedrības. Pārējie var darīt to pašu.

—    Bet nauda? — jautāja advokāts.

—   Viņiem jau ir sagatavota bankā, bet man ir savi rēķini ar Suzinu.

Advokāts sarūgtināts atvadījās. Tai pašā dienā pie Vokuļska atbrauca kņazs.

—    Es dzirdu neticamas valodas, — viņš iesāka, spiezdams Vokuļskim roku. — Jūsu advokāts izturas tā, it kā jūs patiešām gatavotos mūs atstāt…

—    Un jūs domājāt, ka es jokoju? …

—    Nu neteiksim tā … Es domāju, ka jūs esat pamanījis mūsu norunā kaut ko nevēlamu un …

—     … un kaulējos, lai piespiestu jūs parakstīt citu, kas samazinās jūsu procentus, bet palielinās manus ienākumus … —• Vokuļskis turpināja. — Nē, kņaz, es izstājos pavisam nopietni.

—    Bet tā jūs radāt vilšanos savos kompanjonos …

—    Kā tad tā? Jūs paši, kungi, noslēdzāt ar mani savienību tikai uz gadu un paši pieprasījāt tā kārtot lietas, lai mēneša laikā pēc norunas uzteikšanas katrs loceklis varētu izņemt savu ieguldījumu. Tāda bija stingra jūsu vēlēšanās. Es norunu pārkāpju tikai par tik, ka atdošu naudu nevis pēc mēneša, bet stundu pēc sabiedrības likvidēšanas.

Kņazs atkrita krēslā.

—    Sabiedrība paliks, tikai jūsu vietu ieņems mozusticīgie … — viņš sacīja tikko dzirdami.

—    Tas atkarīgs no jūsu vēlēšanās.

—    Ebrejisms mūsu sabiedrībā! … — nopūtās kņazs. — Viņi pat sēdēs runās savā valodā. Nabaga dzimtene! Nabaga valoda! …

—    Nav ko raizēties, — Vokuļskis iebilda. — Vairumam mūsu kompanjonu ir paradums sēdēs runāt franciski, bet valodai ar to nekas ļauns nenotika, domājams, ka tai neko nekaitēs arī pāris vārdu žargonā.

Kņazs pietvīka.

—    Bet mozusticīgie, cienījamais … sveša rase … Pašlaik pret viņiem sākusies tāda nepatika …

—    Pūļa nelabvēlība vēl neko nenozīmē. Bez tam kas gan jums liedz savākt vajadzīgo kapitālu, kā to izdarīja ebreji, un uzticēt to nevis Slangbaumam, bet kādam no kristīgajiem tirgotājiem?

—    Mēs nezinām tāda, kam varētu uzticēties.

—    Bet Slangbaumu pazīstat? …

—   Turklāt mums nav pieliekami spējīgu cilvēku. Viņi ir pārdevēji, bet ne finansisti…

—    Bet kas biju es? … Tāpat pārdevējs un pat restorāna izsūtāmais zēns, un tomēr sabiedrība deva cerēto peļņu.

—    Jūs esat izņēmums …

—    Kas jums teica, ka aiz letēm un pagrabiņos jūs neatrastu vēl daudz šādu izņēmumu? Pameklējiet!

—    Mozusticīgie paši nāk pie mums …

-j Tā jau ir tā lieta! … — Vokuļskis iesaucās: — Ebreji iet pie jums vai jūs pie viņiem, bet kristīgais pārdevējs pat klāt jums tikt nevar, tik daudz šķēršļu viņam ceļā … Man tas nav svešs… Jūsu durvis tirgotājiem un rūpniekiem aizvērtas tik cieši, ka tās vai nu jābombardē ar simtiem tūkstošiem rubļu, lai atvērtos, vai jāielien pa spraugu kā blaktij … Paveriet mazliet durvis, un tad, ļoti iespējams, jūs varēsiet iztikt bez ebrejiem.

Kņazs aizsedza seju rokām.

—    Oh, pan Vokuļski, tas ko jūs teicāt… ir ļoti pareizi, bet reizē ari ļoti rūgti … ļoti nežēlīgi … Bet tas nav svarīgi … Es saprotu jūsu sarūgtinājumu pret mums, bet… ir tak arī pienākumi pret vispārību …

—    Es gan neuzskatu, ka, saņemot no sava kapitāla piecpadsmit procentus, būtu izpildījis savus pienākumus. Un nedomāju, ka kļūšu sliktāks pilsonis, apmierinoties ar pieciem …

—    Bet mēs tak izlietojam šo naudu, — kņazs atbildēja jau mazliet aizvainots. — Mums apkārt dzīvo cilvēki …

—    Es arī izlietošu. Vasarā aizbraukšu uz Odesu, rudenī uz Parīzi, ziemā uz Nicu …

—    Piedodiet! Ne tikai aiz robežām ļaudis pārtiek no mums Vai mazums še jienes amatnieku …

—    … gaida uz savu nopelnīto grasi gadu un vēl ilgāk, — Vokuļskis turpināja kņaza iesākto. — Mēs abi, godājamais kņaz. pazīstam tādus dzimtās zemes rūpniecības aizgādņus, tādus varēja sastapt pat mūsu sabiedrībā …

Kņazs pielēca no krēsla.

—    N-u-u___ tas vairs nav glīti, pan Vokuļski! — viņš teica

aizelsdamies. — Nenoliegšu, mums ir daudz nopietnu vainu, ir grēki, bet attiecībā uz sevi jūs nu gan nevarat žēloties … Jūs visur pavadīja mūsu atbalsts … cienība! …

—Cienība!… — Vokuļskis iesaucās smiedamies. — Vai tiešām jūs domājat, ka es nesapratu, uz ko balstījās ši cienība un kādu vietu starp jums man tā nodrošināja?… Šastaļskis, Niviņskis, pat… Starskis. kuri nekad savā mūžā nav strādājuši un nav zināms, kur viņi ņēma naudu, visi viņi tika cienīti desmit reižu vairāk nekā es. Ko es runāju! … Jebkurš ārzemju pieklīdenis bez kādām pūlēm iekļuva jūsu salonos, bet man tas bija jāiekaro kaut vai … ar tiem pašiem piecpadsmit procentiem no man uzticētajiem kapitāliem!… Viņiem, šiem cilvēkiem, nevis man piederēja jūsu cienība, jā, viņiem bija nesalīdzināmi lielākas privilēģijas … Lai gan neviens no šiem cienītajiem nav vērts mana veikala šveicara, jo viņš kaut ko strādā un vismaz nesamaitā pārējos …

—    Pan Vokuļski, jūs darāt mums pāri. Es saprotu, par ko jūs domājat un, dodu goda vārdu, jūtos neērti. Mēs tomēr nevaram atbildēt par atsevišķu personu pārkāpumiem …

—    Tieši otrādi, jūs visi atbildat, jo šīs personas ir uzaugušas jūsu vidū un tas, ko jūs, kņaz, nosaucāt par pārkāpumu, ir vienīgi jūsu uzskatu auglis, jebkura darba un~visu pienākumu nicinājuma auglis.

—    Ar jūsu muti runā sarūgtinājums … — noteica kņazs atvadīdamies. — Ļoti saprotams sarūgtinājums, tikai ne visai pareizi adresēts … Ardievu. Tātad jūs atstājat mūs par barību mozusticīgajiem? …

—    Es ceru, ka ar viņiem jūs labāk sapratīsieties nekā ar mums, — Vokuļskis atbildēja zobgalīgi.

Kņazam acīs parādījās asaras.

—    Es biju domājis, — viņš aizkustināts sacīja, — ka jūs kalposiet par zelta tiltu starp mums un tiem, kuri — aiziet no mums aizvien tālāk …

—    Es gribēju būt tāds tilts, bet to aizzāģēja, un tas sagāzās … — Vokuļskis atbildēja palocīdamies.

—   Tātad mēs atkal atgriežamies pie Svētās Trīssavienības ierakumiem! …

—   Tie vēl nav ierakumi… pagaidām tā ir tikai savienība ar ebrejiem.

—    Un tā sakāt jūs?… — kņazs jautāja nobālēdams. — Tādā gadījumā es… nepiederu pie šīs sabiedrības… O, nabaga dzimtene!…

Viņš pamāja ar galvu un aizgāja.

Beidzot pienāca sēde, kas izlēma tirdzniecības sabiedrības likteni.

Vispirms Vokuļska organizētā valde atskaitījās par pagājušā gada darbu. Izrādījās, ka apgrozījums bija pārsniedzis reižu piecpadsmit kapitālu, kas bija nesis nevis piecpadsmit, bet astoņpadsmit procentus peļņas. Sabiedrības locekļi klausījās to aizkustināti un pēc kņaza priekšlikuma ar piecelšanos paleicās valdai un klāt neesošajam Vokuļskim.

Pēc tam piecēlās Vokuļska advokāts un paziņoja, ka viņa klients slimības dēļ izstājas ne vien no valdes, bet arī no sabiedrības. Kaut gan visi jau sen bija sagatavoti uz šo ziņu, tā tomēr atstāja ļoti nospiedošu iespaidu.

Izmantojot pārtraukumu, kņazs lūdza vārdu un paziņoja klātesošajiem, ka sakarā ar Vokuļska aiziešanu ari viņš izstājas no sabiedrības. To pateicis, viņš nekavējoties atstāja sēžu zāli, bet, iedams prom, sacīja kādam no saviem draugiem:

—    Man nekad nav bijis komersanta dotību, un Vokuļskis ir vienīgais cilvēks, kam es varēju uzticēt sava vārda godu. Tagad viņa te vairs nav un arī man šeit nav ko darīt.

—    Bet dividendes? … — draugs čukstus jautāja.

Kņazs paskatījās uz viņu no augšas.

—    To, ko es darīju, es darīju nevis dividendu dēļ, bet nelaimīgās dzimtenes dēļ, — viņš atbildēja. — Es gribēju mūsu sfērās ieliet mazliet svaigu asiņu un svaigus uzskatus, tomēr man jāatzīstas — es paspēlēju — un nekādā ziņā ne Vokuļska vainas dēļ… Mūsu nabaga dzimtene!…

Kņaza izstāšanās, kaut arī negaidīta, neatstāja sevišķu iespaidu; klātesošie jau bija brīdināti, ka sabiedrība neizjuks.

Tad uzstājās kāds no juristiem un drebošā balsī nolasīja ļoti izjustu runu, kuras kodols bija, ka ar Vokuļska izstāšanos sabiedrība zaudē ne vien vadītāju, bet arī piecas sestās no kapitāla.

Varēja sagaidīt, ka tā sagrūs, — runātājs stiepa, — un zem savām drupām apraks visu dzimteni, tūkstošiem strādājošo, simtiem ģimeņu …

Te orators apklusa, gaidīdams uz efektu. Taču klātesošie izturējās ļoti vienaldzīgi, jau iepriekš zinādami, kas sekos tālāk.

Jurists atkal ierunājās, aicinādams visus klātesošos nezaudēt drosmi.

—    Ir atradies godājams pilsonis, cilvēks ar pieredzi, pat Vokuļska draugs un kompanjons, kas apņēmies atbalstīt iedragāto sabiedrību, kā Atlass — debess jumu. Sis vīrs, kura vēlēšanās ir noslaucīt asaras tūkstošiem, paglābt dzimteni no bojā ejas un mūsu tirdzniecību ievirzīt jaunās sliedēs …

Pie šiem vārdiem visi sapulcējušies pagrieza galvas pret krēslu, kur nosvīdis un pietvīcis sēdēja Šlangbaums.

—    Sis vīrs, — jurists nodārdināja, — ir pans …

—    … mans dēls Henrijs … — no kakta atsaucās kāda balss.

Tā kā šādu efektu neviens nebija gaidījis, visa zāle nodrebēja smieklos. Savukārt sabiedrības valde, izlikdamās priecīgi pārsteigta, griezās pie klātesošajiem ar jautājumu: vai viņi ir ar mieru pieņemt Slangbaumu par sabiedrības locekli un vadītāju? Un, saņēmusi vienbalsīgu piekrišanu, uzaicināja jauno vadītāju priekšsēdētāja krēslā. Te atkal izcēlās neliels sajukums: Šlangbaums seniors tūlīt pieprasīja vārdu un, pateicis dažus cildinājuma vārdus dēlam un valdei, paziņoja, ka sabiedrība saviem locekļiem nākotnē nevar garantēt vairāk par desmit procentiem gada ienākuma.

Sacēlās kņada, uzstājās cilvēku desmit, piecpadsmit, un pēc ļoti dzīvām pārrunām tika pieņemts lēmums par jaunu biedru uzņemšanu, kurus rekomendējis Šlangbaums, kā arī par vadības uzticēšanu tam pašam panam Slangbaumam.

Pēdējā epizode bija ārsta Sūmaņa uzstāšanās. Viņu aicināja par valdes locekli, un viņš ne tikai atteicās pieņemt tik godājamu amatu, bet atļāvās vēl pazoboties par aristokratu apvienošanos ar ebrejiem.

—    Tas ir kaut kas līdzīgs neoficiālai kopdzīvei,» viņš teica. — Bet, tā kā no tādiem sakariem reizēm dzimst ģeniāli bērni, tad cerēsim, ka arī mūsu sabiedrība dos kādu neparastu augli …

Valde kļuva nemierīga, daži no klātesošajiem bija sašutuši, tomēr vairums apbalvoja Šūmani ar skaļiem aplausiem.

Vokuļskis sēdes gaitu zināja visos sīkumos: visu nākamo nedēļu viņš nespēja atkauties no apmeklētājiem un vēstulēm — gan parakstītām, gan anonīmām.

Sakarā ar šiem notikumiem viņš atklāja sevī jaunu un neparastu dvēseles stāvokli. Viņam šķita, ka satrūkušas visas saites, kas saistīja ar cilvēkiem, ka visi tie un viss, ko tie dara, viņam pilnīgi vienaldzīgs. Vārdu sakot, viņš jutās kā aktieris, kas beidzis savu lomu uz skatuves, kur vēl pirms brīža smējies, dusmojies vai raudājis, bet tagad nosēdies publikā un skatas uz savu biedru spēli kā uz bērnišķīgu rotaļu.

—    Ko viņi tā svaidās?… Cik muļķīgi!..-. — domāja Vokuļskis.

Viņam likās, ka noskatās uz šo pasauli no ārienes, ka visu iepriekš redz no jaunas, līdz šim nepamanītas puses.

Pirmajās dienās, būdami nemierā ar Slangbauma nākšanu pie varas, bet varbūt arī norūpējušies par savu nākotni, pie Vokuļska ieradās tirdzniecības sabiedrības dalībnieki, kalpotāji un klienti. Lielākoties viņi visi kā viens centās pierunāt Vokuļski atgriezties atstātajā postenī, kamēr vēl var, jo līgums ar Slangbaumu vēl neesot parakstīts.

Dažs' no viņiem savu stāvokli attēloja tik drūmās krāsās, pat raudāja, ka Vokuļskis pat sajuta līdzcietību.

Tomēr tai pašā laikā viņš atklāja sevī tādu vienaldzību un nejūtību pret citu bēdām, ka pats izbrīnījās.

«Manī kaut kas miris! …» viņš domāja, noraidīdams apmeklētājus.

Pēc tam uzplūda otrs apmeklētāju vilnis, kas, izlikdamies, ka ieradušies pateikties Vokuļskim par viņiem izdarītajiem pakalpojumiem, īstenībā gribēja apmierināt savu ziņkāri un redzēt, kāds izskatās kādreiz tik varenais cilvēks, par kuru tagad stāstīja, ka viņš galīgi noslīdējis.

Sie otri nelūdza Vokuļski atgriezties sabiedrībā, tikai slavināja viņa agrāko darbību, apgalvodami, ka tik drīz neatradīsies viņam līdzīgs.

Trešais apmeklētāju vilnis ieradās pie Vokuļska. neizprotamu iemeslu dzīts. Viņi pat nesacīja Vokuļskim komplimentus, tikai arvien biežāk pieminēja Slangbaumu, viņa enerģiju un spējas.

No visa apmeklētāju milzuma atšķīrās važonis Visockis. Viņš ieradās atsveicināties no sava agrākā maizes devēja; gribēja pat kaut ko sacīt, bet piepeši apraudājās, noskūpstīja Vokuļskim abas rokas un izmetās no istabas.

Apmēram tas pats atkārtojās vēstulēs …

Dažās pazīstami un nepazīstami zvērināja viņu neatteikties no tirdzniecības, jo viņa atkāpšanās būs nelaime visai dzimtenei. Citās cildināja viņa pagājušo darbību vai izteica nožēlas par viņa aiziešanu; vēl citās deva padomu viņam apvienoties ar Slangbaumu, kā ar ļoti spējīgu cilvēku, kas domā par vispārības labumu. Toties anonīmajās vēstulēs viņu lamāja bez žēlastības, pārmetot, ka pagājušajā gadā viņš pazudinājis dzimtās zemes rūpniecību, ievezdams preces no svešām zemēm, tagad viņš dzenot postā tirdzniecību, pārdodams to ebrejiem. Tika minēta pat saņemtā summa.

Vokuļskis par visu to domāja pilnīgā mierā. Viņš jutās, kā nelaiķis, kas noskatās pats savās bērēs. Viņš redzēja tos, kuri viņu slavināja, kuri no sirds skuma pēc viņa un kuri pulgoja; viņš redzēja savu pēcteci, kuram tagad sāka pievērsties vispārības simpātijās, un beidzot saprata, ka ir jau aizmirsts un nevienam nevajadzīgs. Viņš atgādināja ūdenī iemestu akmeni, virs kura pirmajā mirklī izšļakstās ūdens virpulis, pēc tam uz visām pusēm aiztraucas vilnīši… aizvien mazāki un mazāki, līdz beidzot vietā, kur iekrita akmens, atkal atspīd gluda ūdens spogulis, ko atkal pāršalc viļņi — tikai šoreiz tos sacēlis kāds cits, kādā citā vietā.

«Nu, bet kas būs tālāk?…» viņš prātoja. «Dzīvoju viens pats … nekā nedaru … kas būs tālāk? …»

Viņš atcerējās, ka Šūmanis deva padomu atrast sadzīvē kādu mērķi. Padoms labs, bet… kā lai to izpilda, ja pašā nav nekādu vēlēšanos, ja pašā nav ne spēka, ne gribas? — Viņš ir kā sausa lapa, kas trauksies turp, kurp dzīs vējš.

«Kādreiz es pārdzīvoju šādu stāvokli,» viņš domāja, «bet tagad redzu, ka neesmu to sapratis …»

Kādu dienu Vokuļskis dzirdēja priekšistabā skaļu strīdu. Viņš palūkojās un ieraudzīja Vengeleku, ko sulainis negribēja laist iekšā.

—    A, tas esi tu! Nāc vien iekšā … — Vokuļskis aicināja. — Kas pie jums dzirdams?

Sākumā Vengeleks raudzījās viņā ar nemiera pilnu skatienu, pamazām tomēr nomierinājās un atguva možumu.

—    Runāja, — viņš smaidīdams ierunājās, — ka žēlīgais pans ar vienu kāju esot kapā, bet redzu, ka melsuši. Novājējis gan pans, kas ir, tas ir, bet, ka uz viņpasauli taisītos, blēņas …

—    Kas dzirdams? — atkārtoja Vokuļskis.

Vengeleks plaši viņam izstāstīja, ka uzcēlis jau māju, labāku par to, kas nodegusi, un ka darba esot vairāk, nekā spējot paveikt. Tādēļ jau tieši atbraucis uz Varšavu, lai iepirktos materiālus un nolīgtu kaut vai divus palīgus.

—    Fabriku es varētu taisīt vaļā, saku jums, žēlīgais pan!… — Vengeleks pabeidza.

Vokuļskis klausījās klusēdams. Pēkšņi viņš jautāja:

—    Bet vai ar sievu esi laimīgs?

Pāri Vengeleka sejai pārslīdēja ēna.

—^Laba sieviete, žēlīgais pan, tikai… Labi, būšu pret jums tikpat atklāts kā dieva priekšā … Nav vairs mūsu starpā tā, kā bija… Taisnība ir, ka saka: ko acis neredz, to sirds nežēlo; bet ja nu ir redzēts …

Vengeleks noslaucīja piedurknē asaras.

—    Ko tas nozīmē? … — Vokuļskis izbrīnījās.

—    Neko. Es tak zināju, ko ņemu, bet biju mierīgs, jo sieviete viņa laba, klusa, strādīga un pieķērusies man kā šunelis … Bet kas no tā?… Biju mierīgs, kamēr neieraudzīju viņas agrāko mīlnieku vai kā viņu tur …

—    Kur?…

—    Zaslavā, pan, — Vengeleks turpināja. — Kādu svētdienu kopā ar Marisju aizgājām uz pili; gribēju viņai parādīt to strautu, kur kalējs aizgāja bojā, un to akmeni, kurā jūsu žēlastība likāt iecirst uzrakstu. Te uzreiz redzu — stāv barona Daļska kariete, nu tā, kas apprecējās ar nelaiķes panes Zaslavskas mazmeitu …

Laba pana bija, lai dus mūžīgā mierā! …

—    Vai tu pazīsti baronu? — jautāja Vokuļskis.

—    Kā nu ne, — atsaucās Vengeleks. — Barons tagad saimnieko pa nelaiķes muižu, kamēr tur savedīs visu kārtībā. Es jau pa viņa valdīšanas laiku iztapsēju istabas un laboju logus. Labi viņu pazīstu … Taisnīgs un devīgs …

—    Un kas tālāk?

—    Kā jau teicu, stāvam mēs ar Marisju pie pils un skatāmies uz strautu, te uzreiz starp pilsdrupām parādās baronese, nelaiķes mazmeita, un tas suns Starščaks …

Vokuļskis atkrita krēslā.

—    Kas? … — viņš izdvesa.

—    Nu tas Starskis, tas nelaiķes panes Zaslavskas mazdēls, kas, viņai dzīvai esot, līda klāt, bet tagad, negrib atzīt testamentu, saka, vecmāmiņa pirms nāves sajukusi prātā! … Tāds viņš ir!

Atņēmis elpu, Vengeleks turpināja:

—    Stāv abi ar baronesi zem rokas, skatās uz mūsu akmeni, bet vairāk gan sarunājas savā starpā un ķiķinās. Pēkšņi Starskis atskatījās. Ieraudzīja manu sievu un tikko manāmi viņai uzsmaidīja, bet viņa nobālēja kā audekls …

«Kas tev, Marisja?…» es prasu. Bet viņa atbild: «Nekas… Pa to laiku baronese ar to busurmani noskrēja no pilskalna un pazuda lazdājā.

«Kas tev ir? …» es vēlreiz prasu Marisjai. «Tā, ka saki man visu patiesību, es jau nopratu, ka tu ar to nešķīsteni pazīsties …» Bet viņa nosēdās zemē un sāka raudāt. «Dievs, sodi viņu!» viņa saka. «Viņš pirmais iegrūda mani postā!…»

Vokuļskis aizvēra acis, Vengeleks satrauktā balsī turpināja:

—    Kolīdz to padzirdēju, žēlīgais pan, domāju, ka metišos viņam pakaļ un, kaut vai baroneses priekšā, kājām uz vietas samīšu. Tāds sarūgtinājums mani sagrāba! Bet tūlīt man ienāca prātā: «Kāpēc tad tu, muļķi, ar viņu precējies? Zināji jau iepriekš, kas viņa ir…» Un šai brīdī man sirds tā pagura, ka baidījos pat kāpt lejā no kalna, bet uz sievu ne acis pacelt. Viņa jautā: «Vai tu dusmojies?…» Bet es viņai: «Droši vien šeit satikāties? …» — «Dievs mans liecinieks,» viņa atbild, «tikai toreiz viņu redzēju…» — «Labi gan jūs esat saskatījušies!» saku es. «Labāk būtu zaudējis acu gaismu, pirms tevi ieraudzīju, labāk būtu nosprādzis, pirms ar tevi iepazinos …» Bet viņa raudādama vaicā: «Par ko tu dusmojies? …» Tad es viņai pateicu pirmo un pēdējo reizi: «Cūka tu esi, vairāk nekas! …» — jo nespēju vairs savaldīties.

Te skatos, skrien pats barons, pavisam zils no kāsēšanas un prasa: «Vai tu, Vengelek, neesi manījis manu sievu? …» Man tad it kā pa pieri kāds būtu iebelzis, un es viņam saku: «Manīju gan, jūsu žēlastība, iegāja krūmos kopā ar panu Starski. Naudas viņam vairs nav ar ko pirkt meitenes, tāpēc ķeras pie precētām…» Kādām acīm viņš tad uz mani paskatījās, kaut arī barons!

Vengeleks slepus notrausa asaru.

—    Lūk, tāda ir tā mana dzīve, žēlīgais pan. Biju mierīgs, kamēr nebiju redzējis nevienu viņas mīļāko, bet tagad, uz ko vien paskatos, tūlīt šķiet — arī viņš ir mans švāgeris … Bet no sievas, lai gan es viņai ne vārda par to nesaku, kaut kas mani tā kā atgrūž … tā kā atgrūž vien, it kā starp mums kāds nostājies būtu … Pat nobučot kā senāk vairs nevaru un, ja nebūtu zvērējis altāra priekšā, būtu jau pametis visu un gājis, kur acis rāda … Un tas viss ceļas tikai no tā, ka esmu viņai pieķēries. Ja es viņu nemīlētu, kāda tad man būtu bēda! … Saimniece viņa centīga, labi vāra, lieliski šuj un mājās tik lēna. Nu, lai viņai būtu bijuši tie mīļākie.

Bet es viņu mīlēju, tāpēc man tāds rūgtums un niknums, ka iekšā viss deg …

Vengeleks trīcēja dusmās.

—    Sākumā, jūsu žēlastība, kad mēs apprecējāmies, es gaidīt gaidīju uz bērniņiem. Bet tagad man bail, ka savējā vielā nav jāredz cita bērns. Vai nav zināms: ja sugas kucei kaut reizi ir bijuši kucēni no kranča, tad vēlāk laid viņu kaut pie vislabākiem suņiem, pēcnācējos aizvien parādīsies krancis, laikam tāpēc, ka viņā noskatījusies. .

—    Man ir jāiziet, — Vokuļskis pēkšņi pārtrauca viņu,

— paliec vesels______ Bet pirms aizbraukšanas iekāp vēlreiz pie

manis …

Vengeleks atsveicinājās no viņa ļoti sirsnīgi, bet priekšistabā sacīja sulainim:

—    Kaut kas jūsu kungu kremt… Sākumā es nodomāju, ka viņš vesels, lai gan izskatās tāds pavārgs, bet viņam, redzams, nav labi… Lai dievs jūs sargā!…

—    Redzi nu, vai es tev neteicu, nelien tur un daudz nepļāpā, — drūmi atbildēja sulainis, bīdīdams viņu priekšnamā.

Pēc Vengeleka aiziešanas Vokuļskis iegrima dziļās pārdomās.

«Viņi stāvēja iepretim manam akmenim un smējās!» viņš murmināja. «Pat akmens viņam jāapgāna, nevainīgs akmens! …»

Brīdi Vokuļskim šķita, ka viņš atradis sev jaunu mērķi, vajadzēja tikai izšķirties: vai nu ietriekt Starskim pierē lodi, iepriekš uzskaitot cilvēkus, kam viņš izpostījis laimi, vai arī — atstāt viņu dzīvu, novedot tikai līdz pēdējai nabadzībai, līdz visdziļākajam pazemojumam? …

Tomēr drīz vien saprāts ņēma virsroku un viņš atzina, ka būtu bijusi bērnišķība, pat nejēdzība, ja upurētu savu bagātību, darbu un mieru, lai atriebtos tādas šķiras cilvēkam.

«Tad jau labāk ķerties pie lauku peļu vai tarakānu iznīdēšanas, jo tie patiešām ir īsta sērga, bet tāds Starskis… velns zina kas viņš ir? … Vai tas maz iespējams, ka tik aprobežots cilvēks varētu izraisīt tik daudz nelaimju. Viņš tikai ir dzirksts, kas aizdedzina jau degšanai sagatavoto.»

Vokuļskis atlaidās uz kušetes un prātoja:

«Viņš mani piemuļķoja — kāpēc?… Tāpēc, ka viņam bija līdzvērtīga sabiedrotā un atradās arī vēl otra sabiedrotā: mana

muļķība. Kā es uzreiz neizpratu šo sievieti un varēju pārvērst par elku tikai tāpēc, ka viņa tēloja cēlu būtni? Viņš piemuļķoja arī Daļski, bet kas vainīgs, ka barons vecumdienās neprātīgi bija iemīlējies personā, kuras morālā vērtība redzama kā uz delnas? … Tādu nelaimju cēlonis nav vis Starskis un viņiem līdzīgi, bet vispirms viņu upuru muļķība. Un savukārt ne Starskis, ne Izabella, ne arī Evelīna nav nokrituši no mēness, bet tikai uzauguši noteiktā vidē, laikmetā un starp noteiktiem jēdzieniem. Viņi ir kā izsitumi, kas paši par sevi vēl nav slimība, bet tikai sabiedrības organisma saslimšanas simptomi. Kāda jēga viņiem atriebties, kāda jēga tos skaust? ..

Sinī vakarā Vokuļskis pirmo reizi izgāja uz ielas un pārliecinājās, cik viņš novārdzis. No kariešu dārdoņas un gājēju kustības reiba galva, un viņš baidījās pārāk tālu aizklīst no mājas. Viņam bija tāda sajūta, ka viņš nesasniegs Jauno pasauli, ka netiks atpakaļ vai ka pats pret savu gribu sarīkos kādu skandālu. Visvairāk viņš baidījās, ka nesastop kādu paziņu.

Mājās Vokuļskis atgriezās noguris un satraukts, tomēr gulēja tonakt labi.

Nedēļu pēc Vengeleka apciemojuma pie Vokuļska ieradās Ohockis. Viņš bija nobriedis, iededzis un atgādināja jaunu muižnieku.

—    No kurienes tad jūs? — Vokuļskis jautāja.

—    Tieši no Zaslavkas, kur notupēju gandrīz divus mēnešus, — atbildēja Ohockis. — Kaut viņus visus velns parautu, kādā dēkā es iepinos! …

—    Jūs?

—   Jā, jā, es pan — un turklāt par citu grēkiem. Jums mati uz galvas sacelsies stāvus! . . .

Viņš aizsmēķēja cigareti un turpināja.

353

—    Nezinu, vai jūs esat dzirdējis, ka nelaiķe priekšsēdētāja atraitne visu savu īpašumu, neieskaitot mazu daļiņu, norakstījusi labdarīgiem nolūkiem. Slimnīcas, atradeņu nami, skolas, lauku veikali et caetera [8] … Savukārt kņazs Dāļskis un es piederam pie viņas gribas izpildītājiem .. . Ļoti jauki . . . Mēs

sākām jau to izpildīt, pareizāk sakot — rūpēties, lai testamentu apstiprinātu, te pēkšņi — būs jau kāds mēnesis — no Krakovas atgriežas Starskis un paziņo mums, ka radinieku vārdā, kuriem nodarīts pāri, viņš uzsāk tiesas prāvu par testamenta atcelšanu. Dabiski, ne kņazs, ne es par to ne dzirdēt negribam, bet barons, sievas ietekmēts, ko savukārt sakūdījis Starskis, barons, lūk, sāk padoties . .. Sai sakarībā man ar viņu pāris reižu bija nopietna saruna, bet kņazs vienkārši sarāva ar viņu attiecības …

Pa to laiku — ko jūs domājat, kas notiek? — turpināja Ohockis klusākā balsī. — Kādu svētdienu barons kopā ar sievu un Starski devās pastaigas braucienā uz Zaslavu. Kas tur nolika, nezinu, pietiek ar to, ka rezultāts ir sekojošs. Barons ļoti enerģiski paziņoja, ka testamentu apstrīdēt viņš neļaušot, bet tas vēl nav viss … Šis pats barons tikpat noteikti šķiras no savas dievinātās sieviņas — vai jūs dzirdat? … — Bet arī tas vēl nav viss: pirms desmit dienām barons šāvās ar Starski un dabūja ar lodi pa ribām … Es jums saku, it kā viņam kāds ar āķi būtu uzplēsis ādu pāri visām krūtīm no labās uz kreiso … Vecais nikns, klaigā, lādas, bet sievai uz karstām pēdām pavēlēja doties pie saviem radiem, un es esmu pārliecināts, ka atpakaļ viņš to nepieņems … Tas ir ciets rieksts! … Un tā iecirties, sātans, ka, gulēdams slimības gultā, lika frizierim par spīti sievai nokrāsot sev matus un bārdu un tagad izskatās pēc divdesmitgadīga līķa.

Vokuļskis pasmaidīja.

—   Ar sieviņu viņš pareizi izdarīja, bet krāsoties nebija nekādas vajadzības.

—    Nu, un pa ribām ari dabūja bez kādas vajadzības, — Ohockis piebilda. — Bet cik tur trūka, ka būtu caururbis Starskim smadzeņpodu! … Muļķa lode! Teikšu jums: man pat sirds nosāpējās par to.

—: Un kur pašlaik atrodas šis varonis? — jautāja Vokuļskis.

—    Slarskis? … Aizlaidās pāri robežai — un ne tik daudz nepatikšanu dēļ, kas tam uzkrita, cik kreditoru. Ja jūs zinātu, kas tas par meistaru… Viņam tak parādu pāri par simt tūkstošiem rubļu! …

Iestājās ilgāks klusuma brīdis. Vokuļskis, nodūris galvu, sēdēja ar muguru pret logu, Ohockis, klusu svilpodams, domāja.

Pēkšņi viņš ierunājās gluži kā pie sevis.

-— Kas par apbrīnojamu jucekli ir cilvēku dzīve! Kas to būtu domājis, ka tāds vanckars kā Starskis var izdarīt tik daudz laba … Un tieši tāpēc, ka viņš ir vanckars …

Pacēlis galvu, Vokuļskis .jautājoši pavērās Ohocki.

—    Dīvaini, vai nav tiesa? … — Ohockis turpināja, — bet tā tas ir. Ja Starskis būtu bijis godīgs cilvēks un nebūtu lakstojies ar jauno baronesi, Daļskis neapšaubāmi būtu atbalstījis viņa prasības attiecībā uz testamentu, hm! Pat aizdevis naudu tiesas prāvas vajadzībām, jo tādā gadījumā iegūtu arī viņa sieva. Bet, tā kā Starskis ir draņķis, viņš sarieba baronam un … saglāba nelaiķes novēlējumu. Tā vēl nedzimušajām Zaslavkas zemnieku paaudzēm jāpateicas un jāsvētī Starskis par to, ka viņš lakstojās ap baronesi..'.

—    Paradokss!… — Vokuļskis iestarpināja.

—    Paradokss!… Bet tie ir fakti… Vai, pēc jūsu domām, Starskis nav izdarījis pakalpojumu baronam, atbrīvodams viņu no tādas sievas? . . . Starp mums runājot, viņa ir varde nevis sieviete. Viņa domāja tikai par tērpiem, izpriecām, koķetēšanu, es pat nezinu, vai viņa kādreiz ir kaut ko lasījusi vai piegājusi kaut kam nopietni … Vienkārši miesas gabals un kauli, kas tēloja, ka tiem ir dvēsele, bet bija tikai vēders .. . Jūs viņu nepazināt, jūs pat iedomāties nevarat, kas tas par automātu: šinī cilvēkveidīgajā radījumā nebija nekā cilvēcīga .. . Tas, ka barons beidzot to saprata, ir viņa lielais vinnests …

—    Žēlīgais dievs! — Vokuļskis izdvesa.

—    Ko jūs teicāt?

—    Nekā.

—   Tomēr nelaiķes priekšsēdētāja atraitnes testamenta saglabāšanā un barona atbrīvošanā no tādas sievas ir tikai daļiņa no Starska nopelniem.

Vokuļskis sastinga krēslā.

23*

355

—    Iedomājieties tikai, šis draņķis ar savu Iakstošanos sekmēja patiesi svarīga notikuma norisi, — Ohockis turpināja. — Lieta tāda. Es ne reizi vien ieminējos Daļškim, tāpat kā citiem, kam ir nauda, ka labi būtu Varšavā ierīkot ķīmiskās un mehāniskās tehnoloģijas izmēģinājumu laboratoriju. Jo, saprotiet, mums nav izgudrojumu galvenokārt tāpēc, ka nav kur tos izdarīt? Baronam, protams, visi mani spriedelējumi pa vienu ausi iekšā, pa otru — ārā. Tomēr no visa tā viņam smadzenēs

kaut kas bija aizķēries, jo pēc tam, kad Starskis viņam bija pakutinājis sirdi un ribas, mans barons, gudrodams, kā atstāt sievu bez mantojuma, augām dienām runāja ar mani par tehnoloģijas laboratoriju. Kam tā tāda vajadzīga? … Vai cilvēki patiešām tapšot gudrāki un labāki, ja viņiem ierīkos laboratoriju? . . . Cik tāda izmaksātu un vai es uzņemtos organizēt šādu iestādi? … Kad es braucu prom. stāvoklis bija tāds, ka barons izsauca notāru un sastādīja kādu aktu, kas, cik es varēju spriest no barona izmestajiem pusvārdiņiem. attiecās tieši uz laboratoriju. Starp citu, Daļskis lūdza mani ieteikt cilvēkus, kas spētu vadīt šo lietu. Nu, padomājiet pats. vai tā nav likteņa ironija, ka tāds nulle kā Starskis, tāds publiska vīrieša paveids, kura dzīves uzdevums ir izklaidēt garlaicībā nīkstošas sievas, ka tāds l'rants ir licis sākumu tehnoloģijas laboratorijai … Lai man kāds tagad mēģina pierādīt, ka pasaulē ir kaut kas nevajadzīgs!

Vokuļskis noslaucīja sviedrus no sejas, kas, salīdzinot ar balto mutautiņu, šķita pelnu pelēka.

—    Varbūt es jūs nogurdinu? … — apjautājās Ohockis.

—    Nē, nemaz, stāstiet tālāk … Kaut gan .. . man šķiet, ka jūs mazliet pārvērtējat šī… kunga nopelnus un galīgi aizmirstat . ..

—    Ko aizmirstu? …

—    To, ka tehnoloģijas laboratorija izauga no ciešanām, no cilvēku laimes drupām. Jūs pat iedomāties nevarat, kādu ceļu barons nogāja, iekams no mīlestības pret sievu nonāca līdz … tehnoloģijas laboratorijai! …

—    Kāda man tur daļa! — iesaucās Ohockis, savicinādams rokas. — Pirkt sabiedrisko progresu par indivīda ciešanām, kaut arī visšausmīgākajām, tas, nudien, ir lēts pirkums …

—    Bet vai jūs maz zināt, kādas mēdz būt indivīdu ciešanas? — Vokuļskis jautāja.

—    Zinu! Zinu! … Man reiz bez hloroformēšanas norāva kājas nagu, turklāt vēl lielā pirksta nagu . ..

—    Nagu? — Vokuļskis domīgs atkārtoja. — Bet vai jūs zināt, seno aforismu: «Reizēm cilvēka gars sašķeļas un cīnās pats ar sevi? …» Kas zina, vai tas nav briesmīgāk par naga noraušanu, varbūt pat par visas ādas nomaukšanu? …

—      Ehē … tā jau nav vairs nekāda vīriešu kaite! — Ohockis nicīgi saviebās. — Kaiit ko tādu var iepazīt tikai sievietes dzemdējot … Bet vīrietis …

Vokuļskis skaļi iesmējās.

—    Jūs par mani smejaties? … — Ohockis apsauca viņu.

—    Nē, tikai par baronu … Bet kāpēc jūs neuzņēmāties organizēt tehnoloģijas laboratoriju?

—    Lieciet man mieru! Es labāk braucu uz gatavu nekā veidoju jaunu, no kuras es nekā negūtu, bet pat.^ nonīktu. Tam vajadzīgas administratīvas un pedagoģiskās dotības, un vismazāk jādomā par lidojošām mašīnām …

—    Tātad? … — Vokuļskis jautāja.

—    Kāds tur tātad? … Ja tikai dabūtu savu naudiņu, kāda man vēl ir uz hipotēkas un ko jau trīs gadus nekā nevaru izlūgties, es aizlaistos pāri robežai un nopietni ķertos pie darba. Seit var ne tikai padoties kūtrumam, bet arī apstulbt un saskābt …

—    Strādāt var visur.

—    Blefs! … — atbildēja Ohockis. — Vispirms šeit, nemaz nerunājot par laboratorijas trūkumu, trūkst zinātni veicinošu apstākļu. Šī ir karjeristu pilsēta, un tādu vidū īsts pētnieks tiek uzskatīts par neaptēstu vai vājprātīgu. Cilvēki nemācās zināšanu, bet vietas dēļ; savukārt vietu un slavu gūst ar sakariem, sievietēm, rautiem un velns zin ar ko vēl! . . . Šai peļķē esmu bijis. Es pazīstu īstus zinātniekus, pat ģeniālus cilvēkus, kas, negaidīti apturēti savā attīstībā, ķērušies pie lekciju lasīšanas un populāru apcerējumu rakstīšanas, kurus neviens nelasa, bet, ja arī lasītu, nekā nesaprastu. Es esmu runājis ar lieliem rūpniekiem, cerēdams, ka pierunāšu viņus atbalstīt zinātni kaut vai praktisku izgudrojumu nozarē. Un vai jūs zināt, ko es atklāju? … Viņiem par zinātni ir tāds priekšstats kā zosīm par logaritmiem. Vai jūs zināt, kādi izgudrojumi viņus spētu ieinteresēt? … Tikai divi: tāds, kas spētu palielināt dividendes, un tāds, kas iemācītu viņus rakstīt tādus pasūtījuma kontraklus, ar kuru palīdzību varētu apšmaukt klientu vai nu ar cenu, vai preci. Kamēr viņi domāja, ka tirdzniecības sabiedrībā izdarīsiet kādu blēdību, sauca jūs par ģēniju, šodien viņi bazūnē, ka jums smadzenes atmiekšķējušās, tas tāpēc, ka saviem dalībniekiem devāt par trīs procentiem vairāk, nekā sacījāt.

—   To es zinu, — atteica Vokuļskis.

—    Tātad pamēģiniet starp tādiem cilvēkiem strādāt zinātnes laukā. Nosprāgsi badā vai kļūsi par idiotu! … Bet, ja jūs pratīsiet dejot, spēlēt uz kāda instrumenta, uzstāties amatieru teātrī un, galvenais, izklaidēt dāmas, o… tad jūs taisīsiet karjeru! Jūs tūlīt izsludinās par slavenību, jūs ieņemsiet tādu stāvokli, kur ienākumi desmit reižu pārspēs jūsu darba vērtību. Rauti un dāmas, dāmas un rauti!… Bet, tā kā es neesmu sulainis, lai rautos strādātu vaiga sviedros, un dāmas uzskatu par ļoti derīgām tikai bērnu dzemdēšanai, tad es aizbēgšu no šejienes, kaut vai uz Cīrihi.

—    Vai pie Geista jūs nebrauktu? — Vokuļskis jautāja.

Ohockis pārlika.

—    Tur vajadzīgi simttūkstoš rubļu, bet man to nav, — viņš atbildēja. — Bez tam, ja arī man tie būtu, vispirms vajadzētu pārliecināties, kas tur īstenībā ir… Jo šī ķermeņu īpatnējā svara samazināšana man izklausās pēc pasakas.

—    Es taču rādīju jums plātnīti, — teica Vokuļskis.

—    Jā, pareizi.. . Parādiet vēlreiz!…

Vokuļska vaigus pārklāja slimīgs sārtums un atkal nozuda.

—    Man tās vairs nav!… — viņš sacīja nomāktā balsī.

—    Ktir tad tā palika? — Ohockis izbrīnījās.

—    Nav svarīgi… Iedomājieties, ka tā iekritusi kaut kur kanālā. .. Nu, bet vai jūs brauktu pie Geista, ja jums, piemēram, nauda būtu? …

—    Protams, ka brauktu — un vispirms jau tādēļ, lai pārbaudītu šo parādību. Jo tas, ko es zinu par ķīmiskām vielām, piedodiet man, tas nu nekādi nav savienojams ar teoriju par īpatnējā svara mainību.

Abi apklusa, un drīz vien Ohockis aizgāja no Vokuļska.

Ohocka apmeklējums uzbangoja Vokuļski jaunu domu straumi.

Viņš sajuta ne vien vēlēšanos, bet neapslāpējamas alkas atcerēties ķīmijas mēģinājumus un vēl tai pašā dienā devās uz pilsētu iepirkties retortes, mēģenes, menzūras, tāpat dažādus reaktīvus.

Nonācis šīs domas varā, viņš droši izgāja uz ielas un paņēma pat drošku; uz cilvēkiem viņš skatījās vienaldzīgi un nejuta nepatiku, pamanījis, ka vieni viņā noraugās ar ziņkāri, otri viņu nepazīst, bet vēl citi, ieraudzījuši viņu, ļauni smīn.

Jau laboratorijas trauku veikalā un vēl neatlaidīgāk aptiekas preču noliktavā viņam uzmācās doma, ka viņš zaudējis ne tikai enerģiju, bet ari parasto cilvēka patstāvību, ja vienkārša saruna ar Ohocki varēja viņā atmodināt interesi par ķīmiju, ar ko viņš nebija nodarbojies jau daudzus gadus! …

«Vai nav vienalga,» viņš nodomāja, «ja tikai tas aizpilda man laiku.»

Nākamajā dienā Vokuļskis iegādājās precīzos .svarus un vairākus sarežģītus aparātus un ķērās pie darba gluži kā skolnieks, kas veic pirmos mēģinājumus.

Sākumā viņš ieguva ūdeņradi, tas viņam atgādināja studentu laikus, kad ūdeņradis tika iegūts, ar dvieli aplītā pudelē, izmantojot pat apavu ziedes kārbiņas. Kādi tie bija laimīgi laiki! .. . Pēc tam viņam atmiņā atausa paša konstrukcijas baloni, pēc tam — Geists, kas apgalvoja, ka ūdeņraža savienojumu ķīmija pārveidos cilvēces nākolni …

«Bet ja nu man pēc pāris gadiem izdotos iegūt metālu, ko Geists tā meklē?» viņš prātoja. «Geists apgalvo, ka atklājums esot atkarīgs no vairāku tūkstošu kombināciju pārbaudes; tātad kaut kas līdzīgs loterijai, bet man tādās lietās ir laime .. . Un, ja nu es atklātu tādu metālu, ko tādā gadījumā sacītu Izabella? . . .»

Atceroties viņu, Vokuļskī mutuļoja niknums.

«Ak,» viņš čukstēja, «kā man gribētos būt slavenam un varenam, lai varētu viņai pierādīt, cik ļoti es viņu nicinu .. .»

Tad viņam ienāca prātā, ka nicinājums neizpaužas ne niknumā, ne gribā kādu pazemot, un atkal ķērās pie darba.

Elementārie mēģinājumi ar ūdeņradi sagādāja Vokuļskim visvairāk prieka, tāpēc viņš atkārtoja tos visbiežāk.

Kādu dienu viņš izveidoja sev mehāniskās harmonikas un tik skaļi uz tām spēlēja, ka otrā dienā viņu apciemoja pats nama īpašnieks un ļoti laipni apvaicājās, vai viņš nebūtu ar mieru atbrīvot dzīvokli uz nākamā ceturkšņa sākumu?

—    Jums ir kāds gribētājs? — Vokuļskis jautāja.

—   Tas ir . . . it kā būtu . .. Gandrīz ir, — apmulsis atbildēja saimnieks.

—    Tādā gadījumā es atbrīvošu.

Vokuļska gatavība mazliet izbrīnīja saimnieku, viņš tomēr atsveicinājās ļoti apmierināts. Vokuļskis nosmējās pie sevis.

«Protams,» viņš nodomāja, «saimnieks uzskata mani par jukušu vai izputējušu … Jo labāk! … Taisnību sakot, astoņu istabu vietā es lieliski varu iekārtoties divās.»

Pēc tam bija brīži, kad viņš nezin kādēļ nožēloja savu steidzīgo. atteikšanos no dzīvokļa. Bet tad viņš atcerējās, baronu un Vengeleku.

«Barons,» viņš prātoja, «šķiras no sievas, kam bija romāns ar citu; Vengeleks atsala pret savējo tikai tādēļ, ka pats savām acīm dabūja redzēt vienu no viņas piegulētājiem … Ko tādā gadījumā vajadzēja darīt man? …»

Un Vokuļskis atkal ķērās pie analizēm, ar patiku redzēdams, ka nav zaudējis iemaņu šai laukā.

Šī nodarbošanās saistīja visu viņa uzmanību. Reizēm vairākas stundas no vietas viņš nedomāja par Izabellu un tādās reizēs juta, ka viņa nogurušās smadzenes patiesi atpūšas. Pamazām viņā pat norima bailes no ļaudīm un ielas, un viņš aizvien biežāk sāka iziet no mājas.

Kādu dienu viņš aizbrauca pat līdz Lazenkiem; vēl vairāk — ieskatījās alejā, pa kuru kādreiz bija pastaigājies kopā ar Izabellu. Šai brīdī, kāda saukti, gulbji atvēza spārnus un, ūdeni kuldami, pietraucās pie krasta. Šis ikdienišķais skats Vokuļski ārkārtīgi satrauca, atmiņā uzbangodams Izabellas aizbraukšanu no Zaslavkas … Kā negudrs viņš bēga no parka, iemetās pajūgā un atvēra acis tikai tad, kad bija jau atbraucis mājās.

Tai dienā viņš neko nedarīja, bet naktī redzēja dīvainu sapni.

Viņš sapņoja, ka viņa priekšā stāv Izabella un asarām acīs jautā, kādēļ viņš to pametis… Ceļojums līdz Skerneviciem, saruna ar Starski un viņa lakstošanās — tas viss bija tikai sapnis. Kā tad, to visu viņš bija tikai nosapņojis . ..

Vokuļskis pielēca no gultas un iededza gaismu.

«Kas te ir sapnis? …» viņš vaicāja pats sev. «Vai ceļojums uz Skerneviciem vai viņas skumjas un pārmetumi? …»

Līdz pat rītam Vokuļskis nevarēja aizmigt: viņam nedeva mieru ārkārtīgi svarīgi jautājumi un šaubas.

«Vai cilvēki, kas sēž vāji apgaismotā vagonā, varēja atspoguļoties logu rūtīs,» viņš prātoja, «un vai tas, ko es toreiz redzēju, nebija halucinācija? … Vai es angļu valodu saprotu tik labi, ka nevarētu kļūdīties dažu vārdu nozīmē? … Ar kādām acīm lai viņa skatās uz mani, ja es tik briesmīgi apvainoju viņu bez kāda iemesla? . .. Viņi tak ir radinieki un pazīstas jau no bērnu dienām, tāpēc var sarunāties pat par samērā drastiskiem jautājumiem, nemodinot nevienā aizdomas …

Ko es, nelaimīgais, esmu izdarījis, ja kļūdu esmu pielaidis tikai aiz neattaisnojamas greizsirdības! … Starskim taču bija mīlestības dēka ar baronesi, Izabella zināja to un nevarēja būt zaudējusi kaunu tādā mērā, lai uzsāktu romānu ar citas mīļāko …»

Tad Vokuļskis iedomāja savu pašreizējo dzīvi — tik tukšu, tik baismīgi tukšu! … Viņš bija sarāvis saites ar līdzšinējo dzīvi, sarāvis saites ar cilvēkiem, un tagad viņa priekšā nebija vairs nekā, galīgi nekā. Ko turpmāk iesākt? … Vai lasīt fantastiskus romānus? Vai turpināt bezmērķīgos mēģinājumus? Vai kur aizbraukt? Vai apprecēties ar Stavsku? … Bet, lai izvēlētos ko izvēlēdamies, lai brauktu kurp braukdams, nekur neatbrīvoties no skumjām un vientulības sajūtas!

«Jā, bet barons? . . .» viņš jautāja sev. «Apprecējās ar savu Evelīnu, un kas iznāca? … Šodien viņš prāto par tehnoloģijas laboratorijas ierīkošanu, viņš, kas diez vai vispār saprot, kas tas ir — tehnoloģija! . . .»

Diena un atsvaidzināšanās zem dušas Vokuļska domas ievirzīja jaunā gultnē.

«Man ir vismaz trīsdesmit četrdesmit tūkstoši rubļu gada ienākuma, savām vajadzībām es izdošu divus lklz trīs tūkstošus, ko darīšu ar pārējo, ar visu savu bagātību, kas mani vienkārši nomāc? … Ar tādu summu es varētu nodrošināt dzīvi tūkstoš ģimenēm, bet kas man no tā tiks, ja vieni no tiem būs nelaimīgi, kā Vengeleks, bet otri izteiks man savu pateicību kā pārmijnieks Visockis? …»

Vokuļskis atkal atcerējās Geistu un viņa noslēpumaino darbnīcu, kurā šķīlās jaunās civilizācijas dīglis. Tur ieguldīts, viņa īpašums un darbs atmaksātos miljoniem miljonu reižu. Tur rodams kolosāls mērķis, tur iespēja aizpildīt dzīvi, bet perspektīvā — slava un vara, kādu pasaule vēl nav redzējusi… Lidojošie bruņukuģi!… Vai iespējams vēl kas neaptveramāks? …

«l|et ja šo metālu atrodu nevis es, bet kāds cits, un tas ir ļoti iespējams, ko tad? …» viņš jautāja sev.

«Nu un tad?…» viņš atbildēja. «Ļaunākajā gadījumā es piederētu pie tiem nedaudzajiem, kas veicinājuši atklājumu. Tāda lieta ir vērta, lai tai upurētu nevajadzīgu bagātību un bezmērķa dzīvi. Vai tad labāk ir nonīkt šeit četrās sienās vai izdzīvot prātu, pie preferansa partijas nekā tur sniegties pēc nepieredzētās slavas? …»

Pakāpeniski Vokuļska apziņā arvien asāk iezīmējās kāds nodoms, un, jo sīkāk viņš to pārdomāja, jo vairāk labu īpašību tanī atklāja, jo skaidrāk juta, ka tā īstenošanai viņam trūkst enerģijas un pat vēlēšanās.

Viņa griba bija pilnīgi paralizēta; pamodināt darbībai to spēja vienīgi stiprs satricinājums. Taču satricinājums nenāca, un notikumu ikdienas ritums arvien dziļāk gremdēja Vokuļski apatijā.

«Es vairs neeju bojā, bet vienkārši pūstu,» viņš sacīja

sev.

Zeckis, kas viņu apmeklēja aizvien retāk, ar šausmām raudzījās uz savu draugu.

— Slikti tu, Stah, dari, — ne reizi vien viņš tam sacīja.

Slikti, slikti, slikti! . . . Labāk nemaz nedzīvot nekā tā dzīvot … .

Kādu dienu sulainis pasniedza Vokuļskim vēstuli ar sievietes roku rakstītu adresi.

Vokuļskis atvēra to un lasīja:

«Man ar Jums jāredzas, gaidu šodien trijos pēc pusdienas.

Vonsovska.»

«Kas viņai vajadzīgs no manis? …» Vokuļskis jutās pārsteigts.

Tomēr pirms pulksten trim izbrauca.

Tieši trijos Vokuļskis atradās Vonsovskas priekšistabā. Pat nevaicādams, ko pieteikt, sulainis atvēra durvis uz salonu, pa kuru nemierīgi soļoja skaistā atraitne.

Viņa bija tumšā kleitā, kas lieliski izcēla viņas labi veidoto augumu, rūsganie mati, kā parasts, bija saņemti kopā kuplā mezglā, bet matadatas vietā šoreiz to saturēja šaurs stilets ar zelta rokturi.

Ieraugot Vonsovsku, Vokuļski pāršalca prieks un savāds aizkustinājums; viņš piesteidzās pie namamātes un kvēli noskūpstīja tai roku.

—    Man pat nevajadzētu ar jums runāt! … — viņa sacīja, atraudama roku.

—    Kādēļ tādā gadījumā jūs mani saucāt? — izbrīnījies vaicāja Vokuļskis. Viņš jutās kā apliets ar aukstu ūdeni.

—    Sēdieties.

Vokuļskis klusēdams apsēdās; Vonsovska joprojām soļoja pa viesistabu.

—    Jūs uzvedaties vienkārši lieliski, nav vārdam vietas! … — brīdi klusējusi, viņa ierunājās sašutuma pilnā balsī. — Jūsu dēļ personu no labām aprindām aplenko, viņas tēvs saslimst, bet visa ģimene nonāk nepatikšanās … Jūs ieslēdzaties uz vairākiem mēnešiem mājās, piemānot desmitiem cilvēku, kas jums neierobežoti uzticējās, un tagad pat godājamais kņazs visas jūsu dīvainības dēvē par «ilustrāciju sieviešu rīcībai» … Apsveicu … Ja nu to vēl darītu kāds students …

Piepeši viņa apklusa … Vokuļskis bija pārvērties līdz nepazīšanai.

—    Ak, kas nu atkal, jūs tak netaisāties ģībt? —■ viņa izsaucās pārbijusies. — Es jums pasniegšu ūdeni vai labāk vīnu . . .

—    Pateicos, — noraidīja Vokuļskis. Viņa seja ļoti drīz atguva dabīgo krāsu un mierīgu izteiksmi. — Jūs redzat, es patiesi neesmu vesels.

Pane Vonsovska paraudzījās viņā pētījošu skatienu.

—   Jā, — viņa piekrita, — mazliet novājējis esat gan, bet bārda jums piestāv tīri labi. Nedzeniet to nost… Tā jūs izskatāties interesants …

Vokuļskis nosarka kā zēns. Viņš klausījās Vonsovska un brīnījās, juzdams, ka viņas klātbūtnē jūtas nedroši, gandrīz vai apmulsis.

«Kas ar mani notiek?» izskrēja caur smadzenēm.

—   Jums katrā ziņā nekavējoties jāizbrauc uz laukiem, — turpināja Vonsovska. — Kur tas dzirdēts — tupēt pilsētā augusta sākumā! … O, pietiek, mans kungs! . . . Jau parīt pat es ņemu? jūs līdzi sev uz laukiem, citādi nelaiķes priekšsēdētāja atraitnes ēna nedos man miera … Ar šodienu sākot, jūs nāksiet pie manis uz pusdienām un vakariņām, pēc pusdienām braucam pastaigā, bet parit… ardievu, Varšava!… Pietiks …

Vokuļskis bija tik pārsteigts, ka nespēja nekā atbildēt. Viņš nezināja, kur likt rokas, un juta, ka seja kvēlo kā ugunis.

Vonsovska piezvanīja. Ienāca sulainis.

—    Pasniedz vīnu, — namamāte izrīkoja. — Zini, to Ungārijas … Pan Vokuļski, lūdzu smēķējiet.

Vokuļskis nevilcinādamies aizsmēķēja, klusībā lūgdams visus svētos, lai viņam izdodas savaldīt roku trīsēšanu. Sulainis atnesa vīnu un divas glāzītes; Vonsovska piepildīja abas.

—    Dzeriet.

Vokuļskis izdzēra vienā elpas vilcienā.

—    Lūk, tā, tas man patīk! … Par jūsu veselību! — viņa piebilda dzerdama. — Bet tagad jums jāizdzer par manu.. .

Vokuļskis iztukšoja otru glāzīti.

—   Bet tagad izdzeriet par manu nodomu piepildīšanos . .. Lūdzu .. . lūdzu … tūlīt uz vietas …

—    Piedošanu, pane, — Vokuļskis iebilda, — bet es negribu piedzerties.

—    Tātad jūs man nenovēlat nodomu piepildīšanos?

—    Kādēļ gan, bet vispirms man tie jāuzzina.

—   Tiešām? … — iesaucās Vonsovska. — O, tas ir kas jauns … Labi, varat nedzert.

Viņa sāka raudzīties caur logu, sizdama ar kāju pret grīdu. Vokuļskis iegrima pārdomās. Klusums ilga vairākas minūtes, beidzot to saimniece pārtrauca.

—    Jūs dzirdējāt, ko barons izdarījis?… Kā jums tas tīk? …

—    Labi izdarījis, — Vokuļskis atbildēja jau pavisam mierīgā balsī.

Vonsovska pietrūkās no krēsla.

—    Ko!… — viņa iesaucās. -— Jūs aizstāvat cilvēku, kurš apkaunojis sievieti? … Brutālu egoistu, kurš, lai atriebtos, nekautrējas izmantot viszemiskākos līdzekļus …

—    Ko tad viņš izdarījis?

—    Ak tad jūs nekā nezināt. .. Iedomājieties tikai, viņš pieprasīja laulības šķiršanu un, lai skandāls būtu vēl lielāks, šāvās ar Starski . . .

—     Patiešām, — brīdi padomājis, sacīja Vokuļskis. — Viņš varēja, nevienam nekā nesacīdams, ielaist lodi sev pierē, pirms tam norakstot sievai visu savu mantu.

Vonsovska iesvilās niknumā.

—    Bez šaubām, tā būtu rīkojies katrs vīrietis, kam sirdī mīl kaut dzirksts cēluma un goda jūtu … Tāds labāk pats nonāvētos nekā stieptu pie kauna staba nabaga sievieti, vāju radījumu, kam tik viegli atriebties, kad viņa pusē ir viss — bagātība, stāvoklis un sabiedrības aizspriedumi! Bet no jums gan es to negaidīju … Ha-ha-ha! … Lūk, viņš — tas neparastais cilvēks, tas varonis, kurš cieš un klusē … O, visi jūs esat vienādi! .. .

—    Atvainojiet, bet… par ko jūs īsti uzbrūkat baronam?

Vonsovskas acis sāka šķilt zibeņus.

—    Barons Evelinu mīlēja, vai ne? … — viņa jautāja.

—    Prātu zaudēja viņas dēļ!

—    Nav tiesa, viņš liekuļoja, ka to mīl, meloja, ka dievina … Pie pašas pirmās izdevības viņš pierādīja, ka neuzskata to par sev līdzīgu cilvēku, bet par verdzeni, kam par vienu vājuma mirkli var uzmest kaklā cilpu, aizvilkt uz tirgus laukumu, apmētāt dubļiem … Ak jūs pasaules valdnieki, liekuļi! . . . Kamēr jūsu prātu apmiglo dzīvniecisks instinkts, jūs rāpojat pie kājānf, esat gatavi uz jebkuru zemiskumu, melojat: «Tu, mana visdārgākā … mana dievinātā … tevis dēļ es ziedotu savu dzīvību … Kad nabaga upuris noticējis jūsu melīgajiem viltus zvērestiem, jūs sākat garlaikoties, bet, ja arī viņā parādās cilvēcisks, aizlauzts raksturs, tad jūs saminat viņu kājām … Ak, cik tas aizskaroši, cik nelietīgi… Vai jūs man uz to varat ko atbildēt? …

—   Vai panei baronesei nebija romāns ar Starski? — jautāja Vokuļskis.

—    U! … uzreiz — romāns! Viņa flirtēja ar to, viņai bija pret to vājība …

—    Vājība!… Ja viņai bija vājība pret Starski, kāpēc tad viņa izgāja par sievu pie barona?

—   Tāpēc, ka viņš to uz ceļiem lūdza . .. draudēja, ka atņemšot sev dzīvību.

—   Atvainojiet, bet.. . vai viņš to lūdza pieņemt tikai viņa uzvārdu un bagātību vai arī varbūt, lai tā neizjustu vājību pret citiem vīriešiem? …

—   Bet jūs? . . . Vīrieši? … Ko jus neatļaujaties pirms kāzām un pēc kāzām? .. . Tātad arī sieviete …

—    Redzat, pane, mums jau kopš pašas bērnības tiek skaidrots, ka esam dzīvnieki un ka vienīgais, kas mūs spēj vērst par cilvēkiem, ir mīlestība pret sievieti, kuras augstsirdība, dvēseles skaidrība un uzticība vēl altur pasauli no pilnīgās pārlopošanās. Nu, un mēs arī ticam šai augstsirdībai, dvēseles skaidrībai et caetera, dievinām viņu, lokām viņas priekšā ceļus …

—    Un pareizi darāt, jo esat daudz mazāk vērti par sievietēm.

—    Mēs to atzīstam tūkstoš veidos un paši apgalvojam, ka vīrietis gan veido civilizāciju, tomēr iedvesmas un cēluma zīmogu tai uzspiež sieviete. Bet, ja sievietes sāk atdarināt mūs attiecībā uz dzīvnieciskumu, ar ko tad viņas būs labākas par mums, un, pats galvenais, par ko gan mums viņas būtu jādievina? … ✓

—    Par mīlestību.

—    Skaista lieta, neapstrīdu. Bet, ja Starskis mīlestību saņem par savām ūsiņām un skatieniem, tad citam nav nekāda iemesla maksāt par to ar savu vārdu, īpašumu un brīvību.

—    Es jūs arvien mazāk saprotu, — sacīja Vonsovska. — Jūs atzīstat, ka sievietes ir vienlīdzīgas ar vīriešiem, vai neatzīstat? …

—    Visā visumā — jā, bet detaļās — nē! Prāta spēku un darba spēju ziņā vidusmēra sieviete stāv zemāk par vīrieti, bet tikumības un jūtu ziņā stāv it kā par tik augstāk, ka pilnīgi izlīdzina iepriekšējo nevienādību. Tā vismaz mums vienā laidā atkārto, mēs tam ticam un, neņemot vērā daudzās sieviešu nepilnības, stādām tās augstāk par sevi … Ja nu baronese kājām samīdīja savas īpašības, kas to pacēla pāri vīriešiem, bet, ka tas tā bija, to mēs visi redzējām, tad nav jābrīnās, ka viņa zaudēja arī savas privilēģijas. Virs atbrīvojās no viņas kā no negodīga kompanjona.

—    Bet barons ir gaudens, vecs vīrs! . . .

—    Kāpēc tad viņa izgāja pie tā, kāpēc klausījās tā mīlestības paroksismos?

—    Tātad jūs nesaprotat to, ka sieviete var būt spiesta pārdoties? … — Vonsovska jautāja sarkdama un bālēdama.

—    Saprotu, pane, jo . . . es pats arī kādreiz pārdevos, tikai ne jau lai iegūlu manlu, bet galīga trūkuma spiests …

—    Un tālāk?

—    Manai sievai ne prātā neienāca prasīt no manis nevainību, un es, tas ir tiesa, viņai nesolīju mīlestību. Vīrs es biju slikts, toties, kā jau nopirkts cilvēks, biju vislabākais pārdevējs un uzticamākais kalps. Es staigāju ar viņu pa baznīcām, koncertiem, teātriem, kavēju laiku viņas viesiem un faktiski trīskāršoju veikala ienākumus.

—    Un jums nebija mīļāko?

—    Nē. Es tik rūgti izjutu savu nebrīvi, gluži vienkārši neiedrošinājos skatīties uz citām sievietēm. Tagad jums "jāatzīst, ka man kā soģim ir tiesības būt bargam attiecībā pret baronesi, kura pārdodamās zināja, ka no viņas netiek pirkts . . . viņas darbaspēks …

—    Briesmīgi! — izdvesa Vonsovska, lūkodamās grīdā.

—    Jā, cienījamā. Tirgošanās ar cilvēkiem ir briesmīga lieta, bet vēl briesmīgāk ir pārdoties. Taču visbriesmīgākais ir krāpšanās, noslēdzot šāda veida darījumus. Gadījumā, ja šāda nelietība tiek atklāta, sekas vienmēr ļoti nepatīkamas atmaskotajai pusei.

Kādu brīdi abi sēdēja klusēdami. Vonsovska bija satraukta, Vokuļskis — sadrūmis.

—    Nē! … — piepeši viņa iesaucās, — man no jums jādabū galīga atbilde .. .

—    Par ko?

—   Par dažiem jautājumiem, uz kuriem jūs man atbildēsiet skaidri un gaiši.

—    Vai tas ir eksāmens?

—    Kaut kas tamlīdzīgs.

—    Es klausos.

Varēja redzēt, ka Vonsovska šaubās, tad pārvarēja sevi un jautāja:

—    Tātad jūs pastāvat uz to, ka baronam bija tiesības atstumt un iegrūst negodā sievieti? .. .

—    Kura viņu piekrāpa? . . . Bija.

—    Ko jūs saucat par krāpšanu?

—   To, ka viņa pieņēma barona dievināšanu, lai gan viņa, kā jūs sakāt, juta vājību pret Starski.

^onsovska iekoda lūpā.

—    Un cik tādu vājību bija baronam?

—    Droši vien tik, cik bija gribas un gadījumu, — atbildēja Vokuļskis. — Tikai barons netēloja nevainību, nesauca sevi par tikumīgās skaidrības paraugu, neizpelnījās ar to vispārības cieņu un atzinību … Ja barons iekarotu kādu sirdi, apgalvodams, ka viņam nekad nav bijis mīļāko, lai gan ir bijušas, tad arī viņš būtu krāpnieks. Tiesa gan, šis jautājums baronesei nebija svarīgs.

Vonsovska pasmaidīja.

—    Jūs esat vienkārši lielisks! . .. Kura sieviete gan apgalvo vai cenšas iestāstīt, ka viņai nav bijis mīļāko? .. .

—    Ahā, tātad arī jums ir bijuši…

—   Godātais pan! … — atraitnīte aizsvilās, pielēkdama no krēsla.

Tomēr viņa ātri savaldījās un vēsi atbildēja:

—   Izlūdzos no jums mazliet vairāk uzmanīties savu argumentu izvēlē.

—   Kāpēc? .. . Mums abiem vienādas tiesības, un es nemaz ar neapvainošos, ja jūs man pavaicāsiet, cik mīļāko man bijis.

—    Mani tas neinteresē.

Viņa sāka atkal soļot pa salonu. Vokuļski mutuļoja niknums, bet viņš valdījās.

—    Jā, es atzīstos, — viņa ierunājās, — es neesmu brīva no aizspriedumiem. Nu, bet es esmu tikai sieviete, pat smadzenes man esot vieglākas, kā apgalvo jūsu antropologi, bez tam mani savos valgos tur sabiedriskais stāvoklis, nelādzīgi ieradumi un dievs zina kas vēl!… Bet, ja es būtu gudrs vīrietis, tāds kā jūs, un ticētu progresam, kā jūs, es prastu atbrīvoties no šīm pārejošām ietekmēm vai vismaz atzīt, ka ātrāk vai vēlāk sievietēm jākļūst līdztiesīgām ar vīriešiem.

—    Vai tas attiecas uz tām vājībām? …

—   Vai tas attiecas … vai tas attiecas … — viņa pārmēdīja Vokuļski. — Tieši par tām vājībām es runāju …

—    O! .. . kādēļ gan mums jāgaida uz apšaubāmiem progresa rezultātiem! Jau šobrīd ir ļoti daudz sieviešu, kas šai ziņā jau ir līdztiesīgas vīriešiem. Viņas pat veido spēcīgu organizāciju un tiek dēvētas par kokotēm… Bet dīvaini gan! Izpelnoties panākumus pie vīriešiem, šīs dāmas nav ieguvušas sieviešu labvēlību . . .

—   Ar jums, pan Vokuļski, nav iespējams runāt, — atraitne viņam atgādināja.

—    Ar mani nav iespējams runāt par sieviešu līdztieslgumu vīriešiem?

Acis Vonsovskai uzliesmoja un sejā iesitās sārtums. Viņa strauji iemetās krēslā un, uzsitusi ar dūrīti pa galdu, iesaucās:

—    Labi!… Gan es pacietīšu jūsu cinismu un runāšu pat par kokotēm! … Iegaumējiet, pan, vienu, ka 'jābūt ļoti zemiskam, lai šīs dāmas, kas pārdodas par naudu, salīdzinātuar godīgām un cēlām sievietēm, kuras atdodas aiz mīlestības .. .

—    Un turpina liekuļot nevainību? . . .

—    Kaut arī tā.

—    Un krāpj citu pēc cita vientiešus, kas tām notic?

—    Kas viņiem tiek nodarīts ar tādu krāpšanu? … — viņa jautāja, nekaunīgi skatīdamās Vokuļskim acīs.

Vokuļskis sakoda zobus, tomēr savaldījās un mierīgi turpināja:

—    Iedomājieties, lūdzu, ko par mani būtu teikuši mani kompanjoni, ja mans kapitāls būtu tikai seši tūkstoši un nevis seši simti tūkstošu, kā par to runāja, un es nemēģinātu noliegt šīs runas? … Starpība niecīga — tikai divas nulles …

—    Izslēgsim naudas jautājumus, — Vonsovska viņu pārtrauca.

—    Aha! .. . Bet ko par mani sacītu jūs pati, ja es, piemēram, nesauktos Vokuļskis, bet — Voļkusis un ar nenozīmīgas burtu pārlikšanas palīdzību iegūtu nelaiķa priekšsēdētāja atraitnes labvēlību, iespiestos viņas namā un būtu tur iepazinis jūs? Kā jūs apzīmētu šādu iepazīšanās un cilvēku labvēlības iegūšanas veidu? —

Vonsovskas dzīvajā sejā atplaiksnījās riebuma izteiksme.

—    Bet kāds tam atkal sakars ar barona un viņa sievas gadījumu? — viņa iebilda.

369

—    Tāds sakars, pane Vonsovska, ka sabiedrībā neviens nedrīkst piesavināties sev nepiederošus titulus. Kokote var būt pat derīga sieviete, un nevienam nav tiesības pārmest viņai izvēlēto ^specialitāti, turpretim kokote, kas rīkojas, slēpdamās aiz tikumības maskas, ir krāpniece. Un par to jau var pārmest.

24 Lelle, II

—    Briesmīgi! — Vonsovska eksplodēja. — Nu nekas. .. Pasakiet man tomēr, ko sabiedrība zaudē no tamlīdzīgas mistifikācijas? …

Vokuļskim ausīs sāka skanēt.

—    Reizēm sabiedrība pat iegūst, proti, ja kāds naivs vientiesis krīt maldos, ko dēvē par ideālu mīlestību un, nevērodams vislielākās briesmas, cīnās par bagātību, lai noliktu to pie sava ideāla kājām . .. Bet reizēm sabiedrība arī zaudē, tas notiek tad, ja šis neprātīgais atklājis mistifikāciju, salauzts krīt un nav vairs neko spējīgs darīt.. . Vai. . . nenokārtojis savas mantojuma lietas, metas … tas ir, šaujas ar Starski un dabū lodi ribās … Tādā gadījumā, cienījamā, sabiedrība zaudē vienu salauztu laimi, vienu nomaldījušos prātu un cilvēku, kurš varbūt spēja kaut ko veikt…

—    Tas cilvēks pats pie visa vainīgs . . .

—   Jums taisnība: būtu bijis vainīgs, ja, ieraudzījis patiesību, nerīkotos tā kā barons un neizbeigtu ar savu kaunpilno aklību .. 1

—    īsāki sakot, — Vonsovska neizturēja, — vīrieši labprātīgi neatteiksies no savām barbariskajām priekšrocībām? . . .

—    Tas ir, neatzīs sievietes priekšrocības krāpties.

—    Kas noraida vienošanos, — viņa turpināja satraukti, — tas uzsāk cīņu.

—    Cīņu? … — smiedamies atkārtoja Vokuļskis.

—    Jā, cīņu, kurā uzvarēs spēcīgākais … Bet kurš no mums spēcīgāks, to mēs vēl redzēsim! … — viņa iesaucās, pavicinādama ar dūrīli.

Sai brīdī notika kaut kas pavisam negaidīts. Vokuļskis piepeši saķēra Vonsovskas abas rokas un aptvēra tās ar vienas rokas trijiem pirkstiem.

—    Ko tas nozīmē? — viņa bālēdama jautāja.

—    Pamēģināsim, kurš stiprāks, — Vokuļskis atteica.

—    Nu .. . pietiek dzīt jokus.

—   Tie nav nekādi joki . .. Tas ir tikai mazs pierādījums, ka es ar jums, kā ar karojošās puses pārstāvi, varu darīt, ko vien vēlos. Vai nc tā?

—   Laidiet vaļā, — viņa iesaucās, raustīdama rokas, — ci tādi es pasaukšu kalpotājus . ..

Vokuļskis palaida vaļā Vonsovskas rokas.

—    Ak tā, dāmas cīnīsies pret mums, ņemot palīgā kalpotājus? … Interesanti zināt, kādu atlīdzību pieprasītu šie sabiedrotie ūn vai viņi pieļautu jums lauzt saistības?

Vonsovska vērīgi paraudzījās viņā — vispirms ar zināmu nemieru, tad sašutumu, beidzot paraustīja plecus.

—    Vai zināt, kas man ienāca prātā?

—    Ka esmu jucis.

—    Kaut kas tamlīdzīgs,, *

—    Tik daiļas sievietes klātbūtnē un tā diskutējot tas būtu tīri dabiski.

—    Ak, cik sekls kompliments! … — Vonsovska saviebās. — Katrā gadījumā man jāatzīst, ka vienu brīdi jūs man mazliet imponējāt… Mazliet. Tikai jūs izkritāt no lomas, palaidāt rokas vaļā, un es piecēlos …

—    O, es būtu spējīgs arī neatlaist jūsu rokas.

—    Bet es būtu spējīga pasaukt kalpotāju . . .

—    Bet es, lūdzu piedodiet, būtu spējīgs aizbāzt jums muti . . .

—    Ko?… ko?. . .

—    To, ko jūs dzirdējāt.

Vonsovska atkal sastinga aiz pārsteiguma.

—    Vai zināt, — viņa ierunājās, sakrustodama rokas kā Napoleons, — jūs esat vai nu ārkārtīgi oriģināls, vai . . . ļoti slikti audzināts …

—    Es vispār neesmu audzināts . . .

—    Tātad patiesi oriģināls, — viņa klusi noteica. — Žēl, ka Bella jūs neiepazina no šīs puses .. .

Vokuļskis sastinga. Ne jau tāpēc, ka dzirdēja šo vārdu, bet to pārmaiņu dēļ, ko sajuta sevī. Izabella šķita viņam gluži vienaldzīga, toties bija pamodusies interese pret Vonsovsku.

—    Jums vajadzēja, — viņa turpināja, — no paša sākuma viņai izklāstīt savas teorijas, tāpat kā man, un jūsu starpā nerastos nekādas nesaprašanās.

—    Nesaprašanās?… — Vokuļskis jautāja, plaši ieplezdams acis.

24*

371

—    Pjotams, jo cik man zināms, viņa ir ar mieru jums piedot. *

—    Piedot? .. .

—    Jūs, pan Vokuļski, es redzu, esat vēl ļoti… vārgs, — viņa runāja nevērīgā tonī, — ja nejūtat, cik rupja bija jūsu rīcība . . . Salīdzinot ar jūsu ekscentriskumu, pat barons šķiet izmeklēti smalks cilvēks.

Vokuļskis sāka smieties tik sirsnīgi, ka viņam pašam tas šķita nevietā. Vonsovska turpināja.

—    Jūs smejaties? … Es to neņemu ļaunā, jo es saprotu, ko nozīmē šādi smiekli… Tā ir visaugstākā ciešanu pakāpe …

—    Es zvēru jums, ka jau vairāk nekā desmit nedēļas es neesmu juties tik brīvs … Ak dievs! . .. Pat kopš pāris gadiem … Man ir tāda sajūta, ka visu šo laiku manas smadzenes plosījis kāds baismīgs rēgs un tikai pirms brīža izgaisis. Tagad es jūtu, ka esmu glābts, — tin tikai pateicoties jums …

Balss viņam drebēja. Viņš satvēra Vonsovskas abas rokas un skūpstīja gandrīz kaislīgi. Vonsovskai šķita, ka viņa acīs pamanījusi iemirdzamies it kā asaras.

—    Glābts!… Atbrīvots! … — Vokuļskis atkārtoja.

—    Paklausieties, — vēsi ierunājās Vonsovska, atvilkdama rokas. — Es zinu visu, kas jūsu starpā nolicis … Jūs rīkojāties necienīgi, noklausīdamies sarunu, kas man zināma līdz visniecīgākajam sīkumam, un vēl vairāk . . . Tas bija visparastākais flirts .. .

—    Ak tātad to sauc par flirtu? … — viņš pārtrauca Vonsovsku. — To, kas sievieti dara līdzīgu restorāna salvetei, kurā jebkurš var noslaucīt muti un pirkstus? . .. Tātad to sauc par flirtu? Ļoti skaisti!

—   Klusējiet! … — uzsauca Vonsovska.— Es nenoliedzu, ka Bella izdarīja slikti, bet. .. spriediet pats, kad es pateikšu, ka viņa jūs …

—   Mīl, vai tā nav? … — iestarpināja Vokuļskis, rotaļādamies ar bārdu.

—    O, mīl!… Pagaidām vienkārši žēlo jūs… Es negribu ielaisties sīkumos, pietiks, ja teikšu, ka redzējos ar viņu pēdējos divus mēnešus gandrīz katru dienu… Ka visu laiku viņa runāja tikai par jums un ka viņas mīļākā pastaigu vieta . . . Zaslavkas pils! … Cik reižu viņa nav sēdējusi uz tā lielā akmens ar uzrakstu, cik reižu viņas acīs neesmu redzējusi asaras… Reiz viņa pat rūgti apraudājās, atkartodama tur iekaltās rindas:

Ikkatru mirkli ikkatrā vietā, Kur biju ar tevi es priekos un bēdās. Tur būšu es ausmā, tur būšu es rietā Un viemēr staigāšu tavējās pēdās.

Ko jūs uz to teiksiet?

—    Ko es teikšu? … — Vokuļskis atkārtojav — Zvēru, ka vienīgais, ko es vēlos šai bridi, ir, lai nesaglabātos ne vismazākās atmiņas no manas pazīšanās ar Lencku … Un pirmkārt tas nelaimīgais akmens, kas viņu tā iežēlina.

—    Ja tā būtu taisnība, es gūtu skaistu vīriešu patstāvības pierādījumu …

—    Nē, jūs gūtu vienīgi brīnišķīgas izdziedāšanās pierādījumu, — viņš teica satraukti. — Ak dievs! . . . Man ir tāda sajūta, it kā mani būtu bijis kāds nohipnotizējis uz pāris gadiem, pirms pāris mēnešiem nemākulīgi uzmodinājis un tikai šodien es patiešām esmu galīgi atmodies …

—    Jūs runājat to nopietni?

—    Vai jūs neredzat, cik es esmu laimīgs? … Esmu atguvis sevi un atkal piederu pats sev … Ticiet man, ka tas ir brīnums, ko es pilnīgi neizprotu, bet kas salīdzināms vienīgi ar cilvēka atmošanos no letarģijas, kad viņš jau atradies zārkā.

—    Un kam jūs to pierakstāt? … — iejautājās Vonsovska, nolaizdama acis.

—    Vispirms jums .. . Un tad vēl tam, ka es beidzot iedrošinājos kādam skaidri noformulēt domas, kuras jau sen mani bija nobriedušas, tikai kuras nebija drosmes izpaust. Izabella ir citas, man svešas sugas sieviete, un tikai kaut kāda neizprotama apmātība varēja mani saistīt pie viņas.

—    Un ko jūs darīsiet pēc šā interesantā atklājuma?

—    Nezinu.

—    Vai jūs gadījumā neesat sastapis savas sugas sievieti?

—    Iespējams.

—    Droši vien tā ir pane . .. pane Sta … Sta .. .

—    Stavska? … Nē. Tad jau drīzāk jūs.

Vonsovska piecēlās no krēsla ļoti augstprātīgi.

—  ^Saprotu, — Vokuļskis noteica. — Man jādodas prom?

—   Kā jūs pats vēlaties.

—    Un mēs nebrauksim kopā uz laukiem?

—   O, pats par sevi .. . Kaut gan … es neaizliedzu jums atbraukt … Pie manis droši vien būs Bella . . .

—    Tādā gadījumā es nebraukšu.

—    Es nesaku, ka viņa noteikti būs.

—    Un es sastaptu jūs vienu pašu?

—    Ļoti iespējams.

—   Un mēs tērzētu tāpat kā šodien? .. . Jātu kopā tāpat kā toreiz?

—   Un mūsu starpā patiesi sāktos cīņa, — atbildēja Vonsovska.

—    Brīdinu jūs, ka es tanī uzvarētu.

—   Tiešām? . . . Un jūs varbūt padarītu mani par savu verdzeni?

—    Jā. Vispirms es pārliecinātu jūs, ka protu valdīt, bet pēc tam pie jūsu kājām lūgtos, lai jūs pieņemtu mani par savu vergu …

Vonsovska apgriezās un gāja laukā no salona. Uz sliekšņa viņa mirkli apstājās un, mazliet pavērsusi galvu, izmeta:

—    Uz redzēšanos .. . laukos! …

Vokuļskis atstāja viņas dzīvokli kā piedzēries. Nonācis uz ielas, viņš nomurmināja:

—    Protams, esmu galīgi sajucis.

Viņš atskatījās un logā pamanīja Vonsovsku, kas caur aizkariem noskatījās viņam pakaļ.

«Pie velna!» viņš nodomāja. «Vai es atkal neesmu iekūlies kādā dēkā? …»

Iedams pa ielu, Vokuļskis visu laiku brīnījās par sevī notikušo pārmaiņu.

Vokuļskim šķila, ka viņš izrāpies dienas gaismā no aizas, kur valda nakts un maldi. Pulss sita spēcīgāk, krūtis elpoja dziļāk, domas darbojās neparasti brīvi un viegli, visā ķermenī viņš juta savādu mundrumu, bet sirdī — neaprakstāmu mieru.

Tagad viņu vairs nekaitināja rosība ielās, bet cilvēku drūzma pat ielīksmoja. Debesis bija kļuvušas zilākas, nami izskatījās jaunāki, un pat putekļi, gaismas palu piesātināti, likās skaisti.

Tomēr vislielākais prieks viņam bija skatīties uz jaunām sievietēm, viņu vijīgām kustībām, smaidošajām lūpām un aicinošajiem skatieniem. Vairākas no tām ieskatījās viņam tieši acīs — tīksmaini un koķeti; Vokuļskim sirds tad iepukstējās straujāk, cauri visam ķermenim no galvas līdz kāju pēdām izskrēja kaira strāva.

«Skaistas! . . .» viņš nodomāja.

Bet tai pašā mirklī viņš atcerējās Vonsovsku un bija spiests atzīt, ka visu šo skaistuļu vidū viņa ir pati skaistākā, bet, galvenais, vispievilcīgākā .. . Kāds augums, kas par burvīgu kāju līniju, sejas krāsu, bet acis — samtainas un reizē mirdzošas kā briljanti . . . Viņš varēja gandrīz vai apzvērēt, ka jūt viņas miesas smaržu, ka dzird viņas aizrautīgos smieklus, un galvā viņam sāka dūkt, tikai iedomājoties vien par tuvošanos viņai.

«Viņai jābūt velnišķīgi temperamentīgai sievietei!…» Vokuļskis izdvesa. «Es kostu viņai..,.»

Vonsovskas tēls tik neatlaidīgi sekoja Vokuļskim un kaitināja, ka viņam piepeši ienāca prātā — vajadzētu vēl šovakar viņu apmeklēt.

«Viņa tak aicināja mani uz pusdienām un vakariņām,» viņš prātoja, juzdams sevī ko verdam. «Izmetīs mani pa durvīm? … Kāpēc tad viņai vajadzēja koķetēt ar mani? Ka viņa nejūt riebumu pret mani, to es zinu jau sen, bet man pret viņu modusies apetīte, un tas, dieva vārds, arī kaut ko vērts …»

Sai mirklī viņam garām pagāja kāda šatēne ar acīm vijolīšu krāsā un bērna sejiņu, un Vokuļskis izbrīnījies manīja, ka arī šī viņam patīk.

Desmit divpadsmit soļos no savas mājas Vokuļski panāca sauciens:

—    Ei! … Ei! . . . Stah!…

Vokuļskis pagrieza galvu un zem kafejnīcas nojumes ieraudzīja Šūmani. Atstājis neapēsto saldējuma porciju, ārsts uzmeta uz galdiņa sudraba četrdesmitnieku un izmetās pretī Vokuļskim.

—    Ejam pie tevis, — Šūmanis sacīja, ņemdams viņu zem rokas, -—Vai zini, es jau sen neesmu redzējis tevi tik mundrā izskatā . . . Varu derēt, ka tu vēl atgriezīsies tirdzniecības sabiedrībā un iztrenksi tos kraupjus . . . Kas par seju! . . . Kas par skatienu! .. . Tagad es atkal pazīstu savu agrāko Stahu! .. .

Viņi izgāja cauri vārtiem, uzkāpa pa trepēm un iegāja dzīvoklī.

—^Bet es tai mirklī domāju, ka man draud kāda jauna slimība .. . — smaidīdams sacīja Vokuļskis. — Vai gribi cigāru?

—    Kāpēc draud?

—    Iedomājies, būs jau apmēram stunda, kopš uz mani briesmīgu iespaidu atstāj sievietes … Esmu vienkārši nobijies . . .

Šūmanis iesmējās pilnā balsī.

—    Tu esi lielisks … Tai vietā, lai sarīkotu pusdienas par godu tik priecīgam notikumam, viņš baidās … Vai, pēc tavām domām, tu biji vesels tad, kad gandrīz vai prātu zaudēji vienas sievietes dēļ, ko? Šodien, kad tev patīk visas, tu esi īsti vesels, un tagad tev labi ātri jāpacenšas iegūt tās labvēlību, kura tev patīk vairāk par citām.

—    Jā! … Bet ja nu tā ir smalka dāma? .. .

—    Jo labāk … jo labāk . .. Smalkas dāmas ir daudz garšīgākas par istabenēm. Sievišķība milzīgi iegūst ar eleganci un inteliģenci, bet vairāk par visu — ar lepnumu. Kādas augsta stila sarunas tevi gaida, kādas cēlas pozas tu redzēji . . . Ak, tici man, tas ir trīs reižu vairāk vērts . . .

Vokuļska sejai pārslīdēja ēna.

—    Oho! iesaucās Šūmanis. — Blakus tev es jau redzu tā patrona garo ausi, uz kura Kristus iejāja Jcruzālemē. Ko tu viebies? … Amizējies tikai ar smalkām dāmām, viņas ļoti interesējas par demokrātiju.

Priekšistabā noskanēja zvans, un ienāca Ohockis. Viņš paskatījās uz iekarsušo ārstu un ievaicājās.

—    Vai es jūs netraucēju?

—• Nē, — atbildēja Šūmanis, — jūs pat varat palīdzēt. Es tikko kā ieteicu Staham ārstēties ar mīlas romānu palīdzību, tikai… ne ideālās mīlas. Ar ideālo jau pietiek . ..

—   Ziniet, šādu lekciju arī es labprāt noklausīšos, noteica Ohockis, aizdedzinādams pasniegto cigāru.

—    Blēņas! — norūca Vokuļskis.

—    Nemaz ar nav blēņas, — Šūmanis nepadevās. — Cilvēks ar tavu bagātību var būt pilnīgi laimīgs, bet saprātīgai laimei ir nepieciešams katru dienu ēst citus ēdienus un vilkt tīru veļu, bet katru ceturksni mainīt dzīves vietu un mīļākās.

—    Pietrūks sieviešu, — Ohockis iestarpināja.

—    To atstājiet sieviešu ziņā, gan pašas parūpēsies, lai viņu nepietrūktu, — indīgi atbildēja ārsts. — Pie tās pašas diētas pieturas arī sievieLes …

—    Pie ceturkšņa diētas? … — jautāja Ohockis.

—    Protams. Kāpēc lai viņas būtu sliktākas par mums?

—   Neinteresanta tomēr tāda dienēšana desmitā vai divdesmitā ceturksnī.

—   Aizspriedumi!… Aizspriedumi! … — Šūmanis turpināja. Jūs pat neko nemanīsiet, nedz iedomāsieties, it sevišķi, ja jums apgalvos, ka esat tikai otrais vai ceturtais, turklāt tas patiesi mīlētais, sen ilgotais …

—    Tu neesi bijis pie Zecka? — Vokuļskis jautāja Šūmanim.

—   Nu, viņam jau nu es neparakstīšu mīlestības zāles, — ārsts zobgalīgi atbildēja. — Vecais galīgi sanīcis.

—    Patiešām, viņš neizskatās labi, — piemetināja Ohockis.

Saruna pārgāja uz Zecka veselības stāvokli, pēc tam uz politiku, pēdīgi Šūmanis atsveicinājās un aizgāja.

—    Nelabojams ciniķis! … — norūca Ohockis.

—    Necieš sievietes, — paskaidroja Vokuļskis. — Turklāt viņam mēdz uznākt sevišķi smagas dienas, un tad viņš sarunā visādas ķecerības.

—    Ne vienmēr bez pamata, — iestarpināja Ohockis. — Bet nu trāpīja gan viņš kā naglai uz galvas ar savām pamācībām .. . Tieši pirms stundas man bija svinīga saruna ar tanti, kas neatlaidīgi mēģina mani pierunāt, lai precos, un apgalvo, ka nekas cilvēku nedara tik cildenu kā cienījamas sievietes mīlestība.

—    Šūmanis deva padomu man, nevis jums.

—    Es tieši par jums arī domāju, kad klausījos viņa secinājumos. Varu iedomāties kā jūs izskatītos, mainīdams mīļākās katru ceturksni, ja kādā jaukā dienā jūsu priekšā nostātos visi tie, kas pašlaik strādā, vairodami jūsu ienākumus, un jautātu jums: «Ar ko tu mums atdari par mūsu darbu, nabadzību un īso dzīvi, no kuras daļu mēs atdodam tev? . .. Vai ar darbu, vai padomu, vai piemēru? …»

—    Kādi tad cilvēki pašlaik strādā, vairojot manus ienākumus? — jautāja Vokuļskis. — Es atkāpos no peļņas darījumiem un savu īpašumu pārvēršu vērtspapīros.

—    Ja vērtspapīros uz zemes īpašumiem, tad kuponus par tiem apmaksā kalpi, bet, ja akcijās, tad to dividendes dzēš dzelzceļnieki, cukurfabriku strādnieki, tekstilnieki un vai es zinu, kas vēl? …

Vokuļskis vēl vairāk sadrūma.

—     Atļaujiet, — viņš sacīja, — kāpēc man vienam būtu par to jādomā? … Tūkstoši dzīvo no procentiem un neapgrūtina sevi ar tamlīdzīgiem jautājumiem.

—    Neko teikt! — norūca Ohockis. — Citi ir citi, bet jūs esat jūs.. . Mani gada ienākumi kopsummā ir tikai pusotra tūkstoša rubļu, un tomēr man ļoti bieži ienāk prātā, ka par šo summu varētu pārtikt trīs vai četri cilvēki un ka manis dēļ kāds atdod daļu no savas dzīves labumiem vai vēl vairāk ierobežo jau tā ierobežotās prasības .. .

Vokuļskis pagājās pa istabu.

—    Kad jūs braucat uz ārzemēm? — viņš pēkšņi iejautājās.

—    Arī to es nezinu, — Ohockis skābi atbildēja. — Mans parādnieks neatdos man naudu ātrāk kā pēc gada. Viņš samaksās man tikai tad, kad dabūs jaunu aizņēmumu, bet to mūsu laikos nav viegli dabūt.

—    Lielu procentu viņš maksā?

—    Septiņus.

—    Bet nodrošinājums viņam solīds?

—   Viņa hipotēka pirmajā vietā tūlīt pēc Kreditoru apvienības.

—    Ja es jums dotu naudu un pārņemtu jūsu tiesības uz sevi, jūs dotos uz ārzemēm?

—    Sai pašā mirklī! … — iesaucās Ohockis, pielēkdams no krēsla. — Ko es te izsēdēšu?… Var vēl gadīties, ka vājības brīdī izdevīgi apprecos un vēlāk jādara tā, kā to iesaka Šūmanis.

Vokuļskis kļuva domīgs.

—   Apprecēties — vai tas būtu kas ļauns? — viņš klusi jautāja.

—    Lieciet mani mierā! … Nabadzīgu sievu es nespētu uzturēt, bagāta mani ievilku sibarītismā, un viena vai otra no viņām kļūtu par manu nodomu kapraci. Man būtu vajadzīga neparasta sieviete, kas kopā ar mani strādātu laboratorijā, bet kur tādu atrast? . ..

Ohockis šķita stipri satraukts un taisījās doties prom.

—   Tātad, dārgais Ohocki, — atsveicinādamies teica viņam Vokuļskis, — par jūsu kapitāla jautājumu mēs vēl parunāsim. Esmu ar mieru pārņemt jūsu parādnieku.

—    Kā jūs vēlaties … Lūgt nelūgšu, bet būšu ļoti pateicīgs.

—    Kad jūs izbrauksiet uz Zaslavku?

—    Rīt, taisni tāpēc iegriezos atvadīties.

—   Tātad viss norunāts, — pabeidza Vokuļskis, apskaudams viņu. — Oktobrī varat saņemt naudu.

Ohockis aizgāja, un Vokuļskis likās gulēt. Šodien viņš bija guvis tik daudz spēcīgu un pretrunīgu iespaidu, ka nespēja sakārtot tos savā apziņā. Viņam šķita, ka kopš sakaru pārtraukšanas ar Izabellu viņš bija kāpis kādā bīstamā augstienē, ko no visām pusēm ieskāva bezdibeņi, un tikai šodien sasniedzis virsotni, pārgājis tās otrā pusē, kur saskatījis vēl neskaidrus, bet pavisam citus apvāršņus.

Kādu brīdi viņa acu priekšā slīdēja sieviešu tēli —un starp tiem visbiežāk Vonsovska; tad atkal redzēja kalpus un strādniekus, kas jautāja, ko viņš tiem devis pretī par saviem ienākumiem ?

Beidzot Vokuļskis cieši iemiga.

Pamodās viņšyap sešiem no rīta, un pirmā sajūta, kas viņu pārņēma, bija brīve un možums.

Tiesa gan, celties negribējās, bet viņu nekas netirdīja, un viņš nedomāja par Izabellu. Tas ir, domāja, bet varēja arī nedomāt, katrā gadījumā šīs atmiņas viņam tagad vairs nebija sāpīgas, kā līdz šim.

Sis ciešanu zudums zināmā mērā viņu pat satrauca.

«Vai tikai tie nav māņi?» viņš iedomājās.

Tad viņš sāka atsaukt atmiņā vakardienas notikumus, atmiņa un loģika darbojās nevainojami.

—    Iespējams, ka es atgūtu arī gribas spēku? — viņš nočukstēja.

Lai sevi pārbaudītu, viņš nolēma piecelties pēc piecām minūtēm, noskaloties, apģērbties un tūlīt doties pastaigā uz Lazenkiem. Viņš skatījās, kā virzās uz priekšu pulksteņa rādītāji, un satraukti domāja: «Var būt, ka es pat to nespēšu izdarīt? …»

Pulksteņa rādītājs nogāja piecas minūtes, un Vokuļskis piecēlās, sevišķi nesteigdamies, taču arī bez svārstīšanās. Viņš pats ielaida sev vannā ūdeni, nomazgājās, noslaucījās, apģērbās un jau pēc pusstundas bija ceļā uz Lazenkiem.

Viņu pārsteidza, ka visu šo laiku nebija domājis par Izabellu, bet gan par Vonsovsku. Redzams, vakar viņā bija notikusi kāda pārmaiņa: varbūt bija sākušas darboties kādas līdz šim paralizētas smadzeņu šūniņas? . . . Domas par Izabellu bija zaudējušas savu varu.

«Kas tas par dīvainu jucekli,» viņš domāja. «Izabellu Izspieda Vonsovska, bet Vonsovsku var aizstāt jebkura cita. Patiesi, es esmu izārstējies no apmātības …»

Vokuļskis gāja gar dīķi un vienaldzīgu skatienu noraudzījās uz laivām un gulbjiem. Pēc tam viņš nogriezās alejā uz oranžēriju, kur kādreiz viņi bija staigājuši divatā, un nosprieda pie sevis, ka . . . šodien pabrokastos ar apetīti. Taču, kad pa to pašu ceļu atgriezās atpakaļ, Vokuļski piepeši sagrāba dusmas, un viņš kā aizkaitināts bērns mežonīgā niknumā ar kājām dzēsa pats savas pēdas.

«Kaut es varētu visu tā izdzēst… Gan to akmeni, gan drupas .. . Visu! …»

Sai mirklī Vokuļskis sajuta, ka viņā mostas nepārvarams iznīcināšanas instinkts, un vienlaikus skaidri aptvēra, ka tā ir slimīga parādība. Milzīgu gandarījumu Vokuļskim sagādāja apziņa, ka viņš spēj ne tikai mierīgi domāt par Izabellu, bet pat taisnīgi novērtēt.

«Kādēļ es tā. plosījos?» viņš prātoja. «Ja nebūtu viņas, es nebūtu iedzīvojies bagātībā … Ja nebūtu viņas un Starska, es pirmkārt nebūtu aizbraucis uz Parīzi un iepazinies ar Geistu, bet pie Skerneviciem nebūtu izdziedējies no muļķības … Savā ziņā viņi ir mani labdari . .. Man pat vajadzētu šo saderīgo pāri saprecināt vai vismaz palīdzēt viņiem tikties … Un, ja padomā, ka uz tādiem mēsliem kādreiz uzplauks Geista atklājums!…»

Botāniskajā dārzā valdīja klusums un cilvēku bija maz. Vokuļskis pagāja garām akai un lēni sāka kāpt ēnainajā paugurā, kur vairāk nekā pirms gada viņš pirmo reizi bija runājis ar Ohocki. Viņam šķita ka paugurs kalpo par pamatu tām gigantiskajām kāpnēm, kuru virsotnē viņam rādījās noslēpumainās dieves statuja. Arī tagad viņš to redzēja un satraukts vēroja, ka mākoņi, kas ieskāva tās galvu, uz mirkli pašķiras. Viņš saskatīja skarbu seju. plandošus matus, bet zem bronzas pieres spridzīgas lauvas acis, kas lūkojās viņā nomācošā varenībā. Viņš izturēja šo skatienu un piepeši juta, ka aug… aug… ka viņa galva jau paceļas virs lielākajiem parka kokiem un sniedzas gandrīz līdz dieves kailajām kājām.

Tagad viņš saprata, ka šī tīrā un nemainīgā daile ir Slava, ka tās augstumos nav cita prieka kā vienīgi darbs un briesmas.

Mājās viņš atgriezās skumjāks, bet joprojām mierīgs. Viņam šķita, ka pastaigas laikā viņam kaut kādi izdevies saistīt savu nākotni ar tām tālajām dienām, kad viņš, būdams vēl pārdevējs un students, konstruēja mūžīgos dzinējus un vadāmos gaisa balonus. Pēdējie desmit piecpadsmit gadi bijuši tikai pārtraukums un laika zaudējums.

«Man kaut kur jāaizbrauc,» viņš domāja, «man jāatpūšas, bet vēlāk redzēsim …»

Pēc pusdienas Vokuļskis aizsūtīja Suzinam uz "Maskavu garu telegramu.

Nākamajā dienā, ap pulksten vieniem, kad Vokuļskis ēda brokastis, ieradās Vonsovskas sulainis un paziņoja, ka gaidot viņu pajūgā.

Kad viņš izsteidzas uz ielas, Vonsovska lika viņam sesties iekšā.

. — Es ņemu jūs līdz, — viņa noteica.

■— Uz pusdienām? …

—   O, nē! Tikai uz Lazenkiem. Liecinieku klātbūtnē un svaigā gaisā es varēšu drošāk ar jums runāt.

Vokuļskis bija drūms un klusēja.

Nonākuši Lazenkos, viņi izkāpa no pajūga, pagāja garām pils terasei un devās pastaigā pa aleju, kas veda uz amfiteātri.

—    Jums jāiet cilvēkos, pan Vokuļski, — iesāka Vonsovska. — Jums jātiek vaļā no savas apatijas, citādi var paiet garām salda balva …

—    O? … tik nopietni…

—    Bez šaubām. Visas dāmas ir ieinteresējušās par jūsu ciešanām un, varu saderēt, ka neviena vien gribētu uzņemties mierinātājas lomu.

—    Vai arī parotaļāties ar manām šķietamām ciešanām kā kaķis ar ievainotu peli? … Nē, cienījamā, man nav vajadzīgas mierinātājas, jo es nebūt neesmu cietējs, turklāt jau nu nekādā gadījumā dāmu dēļ …

—    Ko jūs sakāt? … — iesaucās Vonsovska. — Kāds vēl varētu nodomāt, ka jūs patiesi neesat saņēmis mazas dūrītes triecienu …

—    Un pareizi domātu, — atbildēja Vokuļskis. — Ja man kāds dļēvis triecienu, tad nekādā ziņā skaistais dzimums, bet… vai es zinu — kas? … Varbūt liktenis.

—    Un tomēr ar sievietes palīdzību . ..

—    Vairāk gan ar manis paša naivitāti. Gandrīz jau kopš bērnības es meklēju kaut ko lielu un nezināmu, un, tā kā uz sievietēm es raudzījos vienīgi ar dzejnieku acīm, kas viņām pārlieku glaimo, tad arī nodomāju, ka sieviete ir šis lielais un nezināmais. Es maldījos, un te slēpjas manas pārejošās alošanās iemesls, kurai pateicoties, starp citu, es kļuvu bagāts.

Vonsovska apstājās.

—    Nu, vai zināt, es esmu pārsteigta!… Pēdējo reizi mēs redzējāmies aizvakar, bet šodien jūs man liekaties pilnīgi cits cilvēks, līdzīgs vecam vīram, kas nicina sievietes …

—    Tā nav nievāšana, tas ir novērojums.

—    Proti? … — vaicāja Vonsovska.

—    Ka ir sieviešu suga, kas tikai tādēļ dzīvo pasaulē, lai kairinātu un uzbudinātu vīriešu kaislības. Sādā veidā tās padara par muļķiem gudrus, par zemiskiem — godīgus, bet muļķus atstāj par muļķiem. Viņām ir daudz pielūdzēju, un, pateicoties tam, viņas mūsu dzīvē ieņem to pašu vietu kā harēmi Turcijā. Tagad jūs redzat, ka dāmām nav iemesla ne skumt par manām ciešanām, ne arī tiesības uzjautrināties ar mani. Nepiederu pie viņu repertuāra.

—   Tātad mīlestībai krusts pāri? … — izsmējīgi iejautājās Vonsovska.

Vokuļskī uzbangoja niknums …

—    Nē, cienījamā, — viņš atbildēja, — bet man ir draugs pesimists, kas mani pārliecināja, ka nesalīdzināmi izdevīgāk ir pirkt mīlestību par četriem tūkstošiem rubļu gadā un uzticību par pieciem tūkstošiem nekā maksāt ar to, ko mēs dēvējam par jūtām.

—    Skaista uzticība! … — nočukstēja Vonsovska.

—    Vismaz jau iepriekš ir zināms, ko no tās varam gaidīt.

Vonsovska saknieba lūpas un pagriezās uz pajūga pusi.

—    Jums vajadzētu sākt sludināt savus jaunos uzskatus.

—   Es, cienījamā pane, gan domāju, ka nav vērts zaudēt laiku, jo vieni tos nekad nesapratīs, bet citi bez personīgās pieredzes — tiem neticēs.

—    Pateicos jums par lekciju, — viņa ierunājās pēc brītiņa. — Tā atstāja uz mani tik spēcīgu iespaidu, ka es pat nelūdzu jūs pavadīt mani uz mājām … Jūs šodien esat neparasti sliktā omā, tomēr domāju, ka tas pāries … Vienu acumirkli … Seit būs vēstule, — viņa piebilda, iespiezdama Vokuļskim rokā aploksni, — izlasiet to. No manas puses tas ir netaktiski, bet es zinu, ka jūs mani nenodosiet; esmu nolēmusi katrā ziņā izlīdzināt nesaprašanos starp jums un Bellu. Ja mans nodoms izdosies, sadedziniet vēstuli, ja ne … atvediet man to uz laukiem … Adieu!

Viņa iesēdās pajūgā un atstāja Vokuļski vienu uz dārza ceļa. *•

«Pie velna, vai es būtu viņu apvainojis? …» viņš prātoja klusībā. «2ēl gan, jo viņa tik tiešām grēka vērta! …»

' Vokuļskis lēni soļoja Ujazdovskas alejas virzienā un domāja par Vonsovsku.

«Blēņas! … Es tak nevaru atzīties, ka man uz viņu ir apetīte … Un, ja arī mana atzīšanās tiktu pieņemta labvēlīgi, ko es viņai dotu pretī?… Es pat nevarētu pateikt, ka mīlu viņu.»

Tikai nonācis mājās, Vokuļskis atvēra Izabellas vēstuli.

Ieraugot kādreiz tik dārgo rokrakstu, viņu zibenīgi pāršalca sāpju rūgtums; bet papīra smarža atgādināja tos sensenos laikus, kad Izabella vēl bija mudinājusi viņu sarīkot ovācijas Rossi.

— Viņš bija viena krellīte rožukroņi, uz kura Izabella skaitīja savas lūgšanas! … — Vokuļskis smīnēdams nočukstēja.

Viņš sāka lasīt.

«Mīļā Kazja! Man tā viss apnicis un tik grūti sakārtot domas, ka tikai šodien nolēmu tev pastāstīt, kas pie mums noticis pēc tavas aizbraukšanas.

Tagad jau zināms, cik tante Hortenzija atstāja man mantojumā — sešdesmit tūkstošus rubļu, kopā tātad mums ir deviņdesmit tūkstoši rubļu, kurus godājamais barons sola ieguldīt uz septiņiem procentiem, kas dos ap seši tūkstoši rubļu gadā. Lai gan grūti, tomēr nāksies mācīties taupību.

Es neprotu tev izstāstīt, cik man garlaicīgi, bet varbūt tikai skumji… Taču arī tas pāries. Tas jaunais inženieris aizvien vēl nāk pie mums, ik pāris dienu. Sākumā viņš izklaidēja mani ar runām par dzelzs tiltiem, bet tagad stāsta, kā mīlējis kādu personi^, kura apprecējusies ar citu, kādas izmisuma sāpes pārdzīvojis, kā zaudējis cerības iemīlēties otrreiz un kā viņš vēlētos atspirgt ar jaunu, labāku mīlestību. Viņš man vēl atzinās, ka šad tad rakstot dzejas, taču apdziedot tanīs tikai dabas daili .. . Reizēm man gribas raudāt aiz garlaicības, bet pilnīgi bez sabiedrības es nomirtu, tādēļ izliekos, ka klausos un šad tad ļauju noskūpstīt rociņu …»

Vokuļskim uz pieres pietūka dzīslas … Viņš atvilka elpu un lasīja tālāk:

«Papā jo dienas, jo vārgāks. Raud vairāk reižu dienā un, vajag tikai mums parunāt piecas minūtes divatā, tūdaļ pārmet man, tu jau zini, par ko! … Tu nevari iedomāties, kā mani tas uztrauc.

Zaslavas pilsdrupās esmu ik pāris dienu. Kaut kas mani velk turp, nezinu — vai dabas krāšņums vai vientulība. Kad jūtos pārāk nelaimīga, rakstu ar zīmuli visādus niekus uz saplaisājušajiem mūriem un ar prieku domāju: cik labi, ka pirmais lietus to visu nomazgās …

Ak jā … Gandrīz aizmirsu pašu svarīgāko! Zini, muižniecības maršals atrakstīja tēvam vēstuli, kurā pilnīgi oficiāli lūdz manu roku. Raudāju visu nakti, ne jau tādēļ, ka varu kļūt par muižniecības maršaliem, bet… tādēļ, ka tas tik iespējams! .. .

Spalva krīt no rokas. Paliec vesela un šad tad atceries savu nelaimīgo Bellu.»

Vokuļskis saņurcīja vēstuli.

«Es tā nicinu un … tomēr vēl viņu mīlu!» viņš izdvesa.

Galva Vokuļskim kvēloja. Sažņaudzis dūres, viņš staigāja turp atpakaļ un smīnēja par saviem maldiem.

Pievakarē Vokuļskis saņēma telegramu no Maskavas un pēc tam tūlīt pats telegrafēja uz Parīzi. Visu nākamo dienu, no rīta līdz pat vēlam vakaram, viņš pavadīja kopā ar savu advokātu un notāru.

Likdamies gulēt, viņš nodomāja:

«Vai tikai es nedaru muļķību?… Nu tur uz vietas visu pārbaudīšu … Vai iespējams, ka metāls var būt vieglāks par gaisu, tas ir cits jautājums, bet, ka tur kaut kas ir, tas ir neapšaubāmi . .. Un vai tad, meklējot filozofijas akmeni, netika atrasta ķīmija; kas var zināt, ko atklās šai gadījumā … Un pē

dīgi — vai man nav viss vienalga, ja tikai es varu izrauties n® šī muklāja …»

Atbilde no Parīzes pienāca tikai aiznākamā dienā ap pusdienas laiku; Vokuļskis to vairākkārt pārlasīja. Bridi vēlāk/viņš saņēma vēstuli no Vonsovskas; uz aploksnes zīmoga vietā vīdēja sfinksas veidols.

—   Jā, — Vokuļskis nomurmināja smaidīdams, — cilvēka seja un zvēra ķermenis, bet mūsu iztēle piešķir jums spārnus.

«Ieskrieniet, lūdzu, pie manis uz dažiem mirkļiem,» Vonsovska rakstīja, «jo man ļoti svarīgas darīšanas, bet šodien gribu doties ceļā.»

«Paskatīsimies, kas tās par svarīgām darīšanām!» Vokuļskis nosmīnēja.

Pēc pusstundas viņš jau bija pie Vonsovskas; priekšistabā stāvēja ceļojumam sagatavoti koferi. Namamāte pieņēma viņu savā darba kabinetā, kur ne mazākais sīkums neliecināja par darbu.

—   Ahā, jūs esat ļoti pieklājīgs! — aizvainotā balsī ierunājās Vonsovska. — Vakar es visu dienu nogaidījos, bet jūs pat neparādījāties …

—   Jūs pati man noliedzāt nākt, — pārsteigts atbildēja Vokuļskis.

—   Kā tā? Vai tad es skaidrāk par skaidru neuzlūdzu jūs pie sevis uz laukiem? … Bet lai paliek, attiecināsim to uz jūsu ekscentriskumu. Dāfgais pan, man pie jums ļoti svarīga darīšana. Visā drīzumā taisos braukt uz ārzemēm un gribu apspriesties ar jums: kad labāk pirkt frankus — tagad vai īsi pirms braukšanas?…

—    Un kad jūs brauksiet?

—   Apmēram . . . novembrī… decembri ,..-—viņa atbildēja pietvīkdama …

—    Labāk pirms pašas,braukšanas.

—    Jūs tā domājat? • — Katrā gadījumā tā dara visi.

—    Bet es tieši negribu darīt tā kā visi! — viņa iesaucās.

Tad pērciet tagad.

38 i

Bet ja līdz decembrim franki kļūs lētāki?

2S Lelle, 11

*— Tad atlieciet pirkumu līdz decembrim.

—    Nu, vai zināt, — viņa sacīja, pārplēsdama kādu papīru, — jūs esat neaizvietojams padomdevējs… Melns ir melns, balts ir balts. Kas jūs par vīrieti? Vīrietim jebkurā stāvoklī jābūt noteiktam. Vai vismaz jāzina, ko viņš grib… Nu, vai jūs atnesāt man Bellas vēstuli?

Vokuļskis klusēdams atdeva vēstuli.

—   Vai tiešām? — viņa dzīvi iesaucas. — Tātad jūs viņu nemīlat? … Tādā gadījumā saruna par viņu jums nebūs nepatīkama.

Redziet, man … jūs jāsamierina vai arī. . . Lai nabaga meitene vairs nemokās . .. Jums ir aizspriedumi pret viņu … Jūs darāt viņai pāri… Tas nav godīgi… Goda cilvēks tā nerīkojas: sagroza galvu, bet pēc tam aizmet kā novītušu ziedu. . .

—    Nav godīgi! — atkārtoja Vokuļskis. — Esiet tik žēlīga un pasakiet man, kāds godīgums var saglabāties cilvēkā, kuru visu laiku barojuši ar ciešanām un pazemojumiem, pazemojumiem un ciešanām?

—    Taču līdzās tam jums bija arī citi brīži.

—   O, jā daži vēlīgi skatieni un daži labi vārdi, kam tagad manās acīs tā vienīgā vaina, ka tie bija. .. neīsti …

—    Bet tagad vina to nožēlo, un ja jūs atgrieztos …

—    Kālab?

—    Lai iegūtu viņas sirdi un roku,

—    Pirmo atstājot zināmiem un nezināmiem pielūdzējiem? … Nē, cienījamā, man pietiek šo sacīkšu, kurās mani pārspēja Starski, Sastaļski un velns viņu zina kas vēl! … Es nevaru tēlot einuhu līdzās ideālam un katrā vīrietī saskatīt laimīgu sāncensi vai nelūgtu kuzēnu …

—    Cik tas zemislu! … — iesaucās Vonsovska. — Tātad par vienu pašu kļūdu, turklāt nevainīgu, jūs noniecināt kādreiz mīlēto sievieti? .. .

—    Runājot par kļūdu skaitu, atļaujiet man palikt pie savām domām, bet, kas attiecas uz nevainīgumu … Žēlīgais dievs, cik nožēlojamā stevoklī esmu nokļuvis, ja man nav pat jausmas, cik tālu sniedzas viņu nevainīgums …

—    Jūs domājat? .. .•— stingri jautāja Vonsovska.

—    Es vairs neko nedomāju, — Vokuļskis dzedri atbildēja. — Zinu tikai to, ka man acu priekšā, slēpts aiz parastas draudzības maskas, risinājās visparastākais mīlas romāns, un — ar to man pietiek. Es varu saprast sievu, kas krāpj viru, jo viņa to var izskaidrot ar važām, ko tai uzliek laulība. Bet, ja neatkarīga sieviete krāpj sev svešu cilvēku … Ila-ha-ha! .. . Tas jau, nudien, liecina par sporta kaislību …. Viņai bija neierobežotas tiesības dot priekšroku nevis man, bet Starskim … un visiem pārējiem… Bet nēl Viņai, redziet, vajadzēja savā svītā vēl nerru, kurš viņu patiesi mīlēja, kurš viņas dfļ bija ar mieru visu ziedot… Un, lai pilnībā izņirgātos par cilvēka dabu, tieši mani viņa gribēja padarīt par aizsegu sev un saviem pielūdzējiem .. . Jūs varat iedomāties, kā par mani droši vien smējās tie cilvēki, kuri tik lēti tika apbērti labvēlībām? … Vai jūs spējat saprast, kas tā par elli — just sevi smieklīgu un tai pašā laikā tik nelaimīgu, skaidri novērtēt savu pazemojumu un labi saprast, ka tas pilnīgi nepelnīts? …

Vonsovskai drebēja lūpas; ar grūtībām viņa valdīja asaras.

—    Vai tā nav jūsu iedoma? •— viņa ievaicājās.

—   O nē, cienījamā… Aizvainota cilvēka lepnums — tā nav iedoma.

—    Un tālāk? .. .

—   Kas var būt tālāk? — atbildēja Vokuļskis. — Es atjēdzos, atguvu sevi, un šobrīd man ir tikai viens mierinājums: manu līdzsāncensoņu uzvara, vismaz attiecībā uz mani, nav bijusi pilnīga.

—    Un tas nav grozāms? …

—   Cienījamā pane, es saprotu sievieti, kura atdodas aiz mīlestības vai pārdodas aiz nabadzības. Bet, lai saprastu garīgu prostitūciju, ar kuru nodarbojas bez vajadzības, vēsu prātu, saglabājot tikumības šķietamību, tam man trūkst saprašanas.

—   Tātad ir lietas, kuras nevar piedot? — viņa klusi jautāja.

—   Kas nu kam jāpiedod? . . . Starskis laikam nekad neapvainosies par tādām lietām un varbūt pat ieteiks savus draugus. Par pārējiem nav ko raizēties, ja ir tik kupla un izmeklēta sabiedrība.

—   Vēl vienu vārdiņu, — sacīja Vonsovska celdamās. — Vai drīkst zināt, kādi ir jūsu nodomi? . . .

•fJa es pats zinātu!…

Viņa padeva roku.

86* iis;

\

—    Palieciet sveiks.

—    Vēlu jums laimi …

—    O! … — viņa nopūtās un steidzīgi nozuda blakus istabā.

«Man šķiet,» domāja Vokuļskis, kāpdams lejup pa trepēm',

«ka es nokārtoju divas lietas. .. Kas zina, vai Sūmanim nav taisnība?…»

No Vonsovskas Vokuļskis aizbrauca pie Zecka. Vecais veikalvedis bija ļoti vārgs un ar pūlēm piecēlās no krēsla. Vokuļski dziļi satrauca viņa izskats.

—   Vai tu, vecais, nedusmojies, ka es tik sen neesmu bijis pie tevis? — viņš jautāja, spiezdams Zeckim roku.

Zeckis skumji pašūpoja galvu.

—    Vai tad es nezinu, kas ar tevi notiek?… — atbildēja viņš. — Posts … posts visapkārt! … Un aizvien ļaunāk …

Vokuļskis domīgs apsēdās, Zeckis sāka runāt.

—   Redzi, Stah, es jau prātoju, ka man laiks doties pie Kacaun saviem strēlniekiem, kas uz mani kaut kur ņirdz zobus, kad es tā kavējos … Zinu, lai ko ar tu nenolemtu darīt, viss būs gudri un labi, bet… Vai nebūtu tomēr lieliski, ja tu apprecētos ar Stavsku? … Viņa tīri kā tavs upuris …

Vokuļskis saķēra galvu.

—    Žēlīgais dievs! — viņš iesaucās. — Kad reiz izkulšos no sieviešu valgiem? … Viena jūtas glaimota, ka esmu kļuvis viņas upuris, otra ir mans upuris, trešā gribētu kļūt par manu upuri, un atrastos vēl kāds desmits tādu, no kurām katra būtu ar mieru pieņemt kā upuri mani kopā ar visu bagātību . .. Jocīga zeme, kur sievieši spēlē pirmo vijoli, kur nav nekādu citu interešu kā tikai vienīgi par laimīgu vai nelaimīgu mīlestību!

—    Nu, nu, nu … — atrūca Zeckis, — es tev neko neuztiepju! …Tikai, zini, Šūmanis man teica, ka tev ar steigu nepieciešama kāda jauna aizraušanās …

—   Ak… nē! Daudz vairāk man vajadzīga klimata maiņa, un šīs zāles es jau sev parakstīju.

—    Tu aizbrauc?

—   Vēlākais parīt, uz Maskavu, bet pēc tam . . . kur dievs būs lēmis …

—    Vai tev kas padomā? — Zeckis noslēpumaini jautāja.

Vokuļskis apdomājās.

—     Es vēl neko nezinu: es svārstos, it kā sēdētu milzīgi augstās šūpolēs. Reizēm man šķiet, ka es vēl ko veikšu cilvēces labā …

—    Tā gan, tā gan …

—    Bet brīžiem mani pārņem tāda depresija, ka es vēlētos, lai zeme mani apri j ar visu, kam vien esmu pieskāries …

—   Tas ir neprātīgi … neprātīgi… — Zeckis viņu pārtrauca.

—    Zinu … Tāpēc es pats nemaz nebrīnītos ne par to, ja kādreiz ap mani saceltos liels troksnis, ne arī par to, ja es izbeigtu visus rēķinus ar dzīvi …

Viņi nosēdēja līdz vēlam vakaram. /

Pēc dažām dienām pēkšņi izplatījās vēsts, ka Vokuļskis kaut kur negaidīti aizbraucis un, iespējams, uz neatgriešanos.

Visu viņa kustamo īpašumu, sākot ar mēbelēm un beidzot ar pajūgu un zirgiem, visu kopā ņemot, samērā par lētu cenu nopirka Šlangbaums.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

Jau vairākus mēnešus neapklust valodas, ka šī gada 26. jūnijā Āfrikā gājis bojā princis Luijs Napoleons, imperatora dēls. Un vēl, ka gājis bojā, cīnoties ar mežonīgu tautu, par kuru nav zināms, ne kur tā dzīvo, ne kā to sauc, jo neviena tauta tak nevar saukties par zulusiem!

Tā visi runā. Pat imperalrise Eiženija taisījusies braukt un atvest dēla mirstīgās atliekas uz Angliju. Vai tā tas patiesi ir, to nezinu, tāpēc ka jau kopš jūlija nelasu avīzes un izvairos no sarunām par politiku.

Politika ir muļķības! Senāk nebija ne telegramu, ne ievadrakstu, un tomēr pasaule virzījās uz priekšu un katrs cik necik saprātīgs cilvēks varēja tikt pie skaidrības par politisko stāvokli. Tagad ir tclegramas, ievadraksti un pēdējās ziņas, bet tas viss kalpo tikai prāta jaukšanai.

Pat vēl ļaunāk nekā jauc, pilnīgi sirdi rauj laukā cilvēkiem. Un, ja nebūtu Keniga vai krietnā Sulicka, tad cilvēks galīgi zaudēt^ ticību pat dieva taisnībai. Ko tik šodien neraksta avīaēsl…

Kas attiecas uz princi Luiju Napoleonu, tad viņš, iespējams, varēja iet bojā, bet tikpat labi arī noslēpties kaut kur no Gambetas aģentiem. Es tādām valodām daudz uzmanības nepievēršu.

Kleina aizvien vēl nav, bet Liseckis pārcēlās uz Astrahaņu pie Volgas. Atvadībās viņš man apgalvoja, ka drīz vien te palikšot tikai ebreji, bet pārējie ar tiem asimilēšoties.

Liseckis vienmēr ir bijis pārsteidzīgs.

Man ar veselību diezgan slikti. Tik ātri pagurstu, ka bez spieķa vairs neizeju uz ielas. Vispār man nekas nekait, tikai reizēm man uzkrīt aizdusa un tāda savāda sāpe plecos. Bet gan tas pāries, un, ja nepāries, arī nav liela bēda. Pasaule tā mainās uz slikto pusi, ka drīz vien nebūs nedz ar ko pārmīt vārdu, nedz kam ticēt.

Jūlija beigās Henriks Šlangbaums nosvinēja savu dzimšanas dienu kā veikala īpašnieks un mūsu tirdzniecības sabiedrības galva. Un, kaut ar viņš neuzstājās ne uz pusi tik glauni kā Stahs pērngad, tomēr saskrēja visi Vokuļska draugi un ienaidnieki un uzdzēra par Slangbauma veselību … pat logi drebēja.

Ak cilvēki, cilvēki! … Pilna šķīvja un pudeles dēļ gatavi mesties vai ūdenī, bet rubļa dēļ velns zina kur.

Tfu! Tfu!. . . Šodien man parādīja «Kurjera» numuru, kur baronese Kšešovska nosaukta par vienu no mūsu cienījamākām un cēlākajām dāmām tālab, ka ziedojusi divsimt rubļus kādai patversmei. Redzams, aizmirsuši jau par viņas prāvu pret Stavsku un skandāliem ar īrniekiem.

Vai tiešām vīrs būtu viņu tā iegrožojis? .. .

Pret ebrejiem rūgšana aizvien pieaug. Netrūkst pat tādu valodu, ka ebreji ķerot kristiešu bērnus un kaujot mācām.

Kad dzirdu tādas runas, es, nudien, berzēju acis un jautāju sev: vai es murgoju drudzī vai arī visa mana jaunība bijusi tikai sapnis? …

Bet vairāk par visu mani kaitina daktera Sūmaņa prieks par šo rūgšanu.

—   Tā tiem kraupjiem vajag! … — viņš saka. — Lai viņus krietni papurina, lai paskolo. Tā ir ģeniāla rase, bet tādi blēži, ka bez pātagas un piešiem nekādi nav valdāmi…

—    Dārgais dakter, — es viņam teicu, kad man pietrūka pacietības, — ja jau ebreji ir tādi nelieši, kā jūs sakāt, tad viņiem arī pieši nelīdzēs.

—    Var jau būt, ka viņus arī neizlabos, bet prātīgākus gan padarīs un iemācīs, ciešāk turēties citam pie cita, — viņš atbildēja. — Ja ebreji būtu solidārāki . . . O! …

Jocīgs cilvēks tas dakteris. Godīgs viņš ir — nav vārdam vietas, un galvenais — gudrs; tikai viņam tas godīgums nenāk no sirds, bet, vai es zinu, laikam tikai tā, pa paradumam; un prāts viņam no tādiem, kam vieglāk simt lietas izsmiet un sagandēt nekā vienu radīt. Kad es ar viņu runāju, man reizēm ienāk prātā, ka viņa dvēsele gluži kā ledus bluķis: pat uguns var tajā atstaroties, bet pats tas nekad nesasils.

Stahs aizbrauca uz Maskavu, kā man liekas, lai nokārtotu rēķinus ar Suzinu. Staham pie viņa ap pusmiljons rubļu, — kam varēja kaut kas tamlīdzīgs ienākt prātā pirms diviem gadiem, — bet, ko viņš darīs ar Lādu kaudzi naudas, pat iedomāties nevaru.

Stahs mūždien bijis savādnieks un visiem sagādājis pārsteigumus. Vai tikai tagad ar negatavo kaut ko?… Man pat bail…

Bet Mračevskis pa to laiku bildināja pani Stavsku un viņa, nedaudz svārstījusies, deva savu piekrišanu. Ja viņi, kā Mračevskis plāno, atvērtu Varšavā veikalu, tad es mestos ar viņiem kopā un dzīvotu turpat. Un, ak dievs, auklētu Mračevska bērnus, lai gan domāju ka tādus pienākumus uzņemšos tikai pie Staha bērniem . ..

Dzīve ir nežēlīgi smaga . ..

Vakar ziedoju piecus rubļus dievkalpojumam par princi Luiju Napoleopu. Nevis dvēseles aizlūgumam, bet tikai dievkalpojumam, jo viņš varbūt nemaz nav gājis bojā, lai gan visi tā runā … Bet ja … Man nav lielas jēgas debesu lietās, bet tomēr drošāk, ja sagatavo viņam labus apstākļus viņpasaulē. Jo ko var zināt? …

Es no tiesas neesmu vesels, lai gan Šūmanis apgalvo, ka viss ejot labi. Viņš noliedza man alu, kafiju, vīnu, ālri iet, uztraukties … Gudrs, neko teikt! … Tādu recepti ari es prastu uzrakstīt, bet, lai pamēģina pats to izpildīt.. .

Viņš runā tā, it kā turētu mani aizdomās, ka es uztraucos par Staha likteni. Jocigs cilvēks! Vai tad Stahs nav pilngadigs, vai es savā laikā neesmu no viņa šķiries uz septiņiem gadiem? Pagāja gadi, atgriezās Stahs un atkal metās burzmā iekšā.

Tagad būs tas pats; cik pēkšņi nozuda, tikpat pēkšņi atgriezīsies …

Un tomēr grūti dzīvot pasaulē. Es nereti pie sevis nodomāju, vai tiešām būtu kāda programa, pēc kuras visa cilvēce virzās pretī labākai nākotnei, vai arī viss ir tikai nejaušība un cilvēce dodas uz to pusi, kurp to pagrūž kāds lielāks spēks? … Ja labais ņem virsroku, tad pasaule iet uz labo, bet, ja nelieši ir stiprāki, tad uz ļaunu. Bet, kā no labajiem, tā no sliktajiem beidzot pāri paliek tikai saujiņa pelnu.

Ja tas tā, tad es nebrīnos par Stahu, kas ne reizi vien teica, ka gribētu pēc iespējas ātrāk pats iet bojā un neatstāt aiz sevis nekādu pēdu. Man tomēr tāda nojauta, ka tā tas nav.

Lai gan … Vai man nebija tāda nojauta, ka princis Luijs Napoleons kļūs par Francijas imperatoru? … Hm! Pagaidīsim vēl, man tā viņa nāve cīņa ar plikajiem nēģeriem liekas diezgan neticama …

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA …F…

Zeckis patiesi sirga. Pēc viņa paša domām — bezdarbības dēļ, pēc Sūmaņa — sirds kaites dēļ, kas pēkšņi bija uzliesmojusi un diezgan strauji virzījās uz priekšu kaut kādu sarūgtinājumu ietekmē.

Darba viņam nebija daudz. No rītiem viņš gāja uz bijušo Vokuļska, tagad Šlangbauma veikalu un uzturējās tur, kamēr sāka ierasties pārdevēji vai, galvenais, pircēji. Pircēji nez kāpēc nolūkojās viņā ar izbrīnu, bet pārdevēji tagad, izņemot Zembu, visi bija mozusticīgie un ne vien neizrādīja viņam cienību, pie kuras viņš bija pieradis, bet, neņemot vērā Šlangbauma atgādinājumus, izturējās pret viņu nicinoši.

Šai sakarībā Ignācijs aizvien biežāk domāja par Vokuļski. Ne jau tādēļ, ka viņš baidītos no kādas nelaimes, bet tāpat vien.

No rīta ap pulksten sešiem viņš domāja: vai Vokuļskis ceļas vai arī vēl ap šo laiku guļ un kur viņš ir. Maskavā, bet varbūt jau izbraucis no Maskavas un ir ceļā uz Varšavu. Pusdienā viņš atcerējās tos tālos laikus, kad nebija gandrīz tādas dienas, kurā Stahs neēstu pusdienas kopā ar viņu, bet vakarā, sevišķi, liekoties gultā, viņš sacīja:

— Stahs droši vien ir pie Suzina… Bet tad nu gan uzdzīvo! … Bet varbūt viņš pašlaik atgriežas uz Varšavu un vagonā pošas uz gulēšanu? …

Cik reižu Zeckis bija veikalā, bet viņš tur iegriezās ikdienas vairākkārt, nevērojot ne pārdevēju nelaipnību, ne Šlangbauma kaitinošo pieklājību, — viņš vienmēr nodomāja, ka Vokuļska laikā te tomēr bija citādi.

Viņu kremta, bet tikai mazliet, ka Vokuļskis nedod nekādu ziņu par sevi. Taču viņš to uzskatīja par Staha parasto īpatnību.

«Viņš nebija no čaklajiem rakstītājiem, pat vesels būdams, ko tad var gaidīt tagad, kad viņš tik satriekts,» domāja Zeckis. «Ak, tie sievieši, tie sievieši!…»

Tai dienā, kad Šlangbaums nopirka Vokuļska mēbeles un ekipāžu, Ignācijs nolikās gultā. Ne jau tāpēc, ka tas viņu būtu sarūgtinājis, jo ekipāža un greznās mēbeles bija pilnīgi liekas mantas, bet tāpēc, ka līdzīgi pirkumi parasti notiek pēc īpašnieka nāves.

«Nu, Stahs, paldies dievam, ir dzīvs un vesels!…» viņš atkārtoja pie sevis.

-Reiz ,f vakarā, kad Ignācijs, sēdēdams rītasvārkos, pārdomāja, kā viņš iekārtos Mračevska veikalu, lai pārspētu Slangbaumu, viņš priekšistabā izdzirdēja skaļu zvanīšanu un troksni priekšnamā.

Kalpotājs, jau taisīdamies iet gulēt, atvēra durvis.

—    Vai saimnieks mājās? — jautāja Žeckim pazīstama balss.

—  .Saimnieks slims.

—    Kas par slimu! … No cilvēkiem slēpjas.

—   Varbūt mēs, pan padomniek, viņu iztraucēsim… — ierunājās otra balss.

—    Kas par iztraucēsim!. . . Kas negrib, ka viņu traucē mājās, lai nāk uz kneipi. . .

Žeckis piecēlās no krēsla, un tai pašā mirklī viņa guļamistabas durvīs parādījās padomnieks Vengrovičs un tirdzniecības aģents Sprots… Viņiem aiz muguras rēgojās kāda pinkaina galva un ne visai tīra seja.

—    Ja kalns nenāk pie Muhameda, Muhameds nāk pie kalna! … — iesaucās padomnieks. — Pan Žecki! … Pan Ignācij! … Kas tie par jokiem, cienījamais? … Kopš kura laika, kad mēs jūs pēdējo reizi redzējām esam atklājuši jaunu alus marku… Noliec te, mīļais, un pienāc rīt, — viņš piebilda, griezdamies pie pinkaiņa.

Pēc šīs komandas pinkainais cilvēks milzīgā skotelē novietoja uz mazgājamā galdiņa grozu ar slaidām pudelēm un trīs alus kausus. Pēc tam viņš izgaisa gluži kā rēgs, kas sastāv no miglas un gaisa, bet ne divsimt mārciņām miesas.

Ieraudzījis slaidās pudeles, Ignācijs izbrīnījās, tomēr šī ■sajūta nekādā ziņā nesaistījās ar kaut ko nepatīkamu.

—    Dieva dēļ, kas ar jums notiek? — atkal turpināja padomnieks, ieplezdams rokas, kā visu pasauli gribēdams ieskaut ■vienā grābienā. — Tik sen neesat bijis mūsu vidū, ka Sprots pat aizmirsis, kāds izskatāties, bet es domāju, ka būsiet saslimis ar sava drauga trakuma sērgu …

Žeckis sabozās.

—    Bet es taisni šodien, — padomnieks turpināja, — kad no Dekļevska vinnēju derības sakarā ar jūsu draugu — veselu grozu jaunās markas alu, es saku Sprotam: ziniet ko, paņemsim alu un dosimies pie vecā, varbūt ka zēns uzpurināsies … Kā tad tā, jūs pat nelūdzat mūs piesēst? .. .

—    Laipni lūdzu, sēdieties, — Zeckis attapās.

—    Galdiņš ari ir . .. — sacīja padomnieks, aplūkodams istabu, — un vieta, redzams, mierīga. Ehe, he!… mēs te ik vakaru varēsim piekāpt pie slimā uz kāršu partiju … Sprot, dēliņ, sadabū nu viļķi un ķeries pie pudelēm … Lai cienījamais iepazīstas ar jauno marku …

—    Kādas derības tad jūs, pan padomniek, vinnējāt? — iejautājās Zeckis, kam seja pamazām atplauka.

—    Derības par Vokuļski. Redziet, tas bija tā. Jau pagājušā gada janvārī, kad Vokuļskis rāvās pa Bulgāriju, es teicu Sprotam, ka Staņislavs jucis, ka viņš bankrotēs un tas slikti beigsies. Bet tagad, iedomājieties tikai, Dekļevskis pastāv pie tā, ka viņš esot to leicis! . . . Pats par sevi saprotams, mēs saderējām uz grozu alus, Sprots apstiprināja, ka es to teicu, un mēs esam te …

Pa skaidrošanas laiku Sprots bija nolicis uz galda trīs kausus un atkorķējis trīs pudeles.

—    Jus tikai paskatieties, pan Ignācij, — sacīja padomnieks, paceldams pilno kausu. Krāsa kā vecam medum, putas kā krējumam, bet garša kā sešpadsmitgadīgai meitenei! Nogaršo taču . . . Kas par alu, kas par garšu! … Ja aizvērtu acis, varētu zvērēt, ka tas ir angļu alus… O!… Nav slikti, ko?… Es. saku, ka pirms tāda alus pēc patiesības vajadzētu skalot muti..,. Nu, sakiet pats: vai kādreiz esat ko tamlīdzīgu dzēris? …

Zeckis iztukšoja puskausa.

—    Labs, — viņš sacīja. — Bet kā jums ienāca prātā tā doma, ka Vokuļskis bankrotējis?

—    Neviebs pilsētā citādi nerunās. Ja cilvēkam ir nauda, galvā viss kārtībā un viņš nevienam nekā ļauna nav nodarījis, tad tāds cilvēks taču nebēg no pilsētas diezin kur …

—    Vokuļskis aizbrauca uz Maskavu.

—Ene-benc! … Viņš jums tā pateica, lai nojauktu pēdas. Bet pats sevi nodeva ar to, ka atteicās no savas naudas …

—    No kā atteicās? … — jau noskaities vaicāja Ignācijs.

—    No naudas, kas viņam ir bankā, un galvenokārt pie Šlangbauma… Kopā tur sanāks divreiz pa simt tūkstošiem rubļu … Kas tādu summu pamet dieva ziņā, tikpat kā zemē nomet, tas ir vai nu traks, vai… ari ievārījis kaut ko tādu, ka necer^ vairs dabūt savu naudu … Visā pilsētā dzird tikai sašutuma'balsis pret šo … šo . .. pat kauns sacīt, kas viņš īsti ir…

—    Jūs aizmirstaties, pan padomniek! … — iesaucās Zeckis.

—    Jūs prātu esat izkūkojis, pan Ignācij, ja nostājaties par tādu cilvēku, — sirdīgi uzbruka padomnieks. — Jūs tikai padomājiet! Uz kurieni aizbrauca pēc bagātības? … Uz turku karu..,. Uz turku karu!… Vai jūs maz saprotat šo vārdu nozīmi?… Tur viņš iedzīvojās bagātībā, bet kādā veidā? Kādā veidā var pusgada laikā nopelnīt pusmiljonu rubļu?…

—    Viņš savās rokās apgrozīja desmitiem miljonu, — atbildēja Zeckis, — tātad nopelnīja mazāk, nekā bija iespējams…

—    Bet kā miljoni tie bija?

—    Suzina … tirgotāja … viņa drauga.

—    Nu redz nu!… Bet tas nekas. Pieņemsim, ka šai reizē viņš neizdarīja nekādu cūcību … Bet kas tie par darījumiem viņam bija Parīzē un vēlāk Maskavā, ar ko viņš tik pamatīgi nopelnīja?… Un vai bija godīgi graut tēvzemes rūpniecību, lai dotu astoņpadsmit procentu lielas dividendes dažiem aristokrātiem, starp viņiem sagribējās tikt? … Un vai skaisti bija pārdot tirdzniecības sabierdību ebrejiem un beidzot aizmukt, atstājot simtiem cilvēku nabadzībā un neziņā? … Vai tā rīkojas labs pilsonis un godīgs cilvēks? … Dzeriet taču, pan Ignācij! … — viņš uzsauca, pieskandinādams viņa kausam ar savu. — Par mums, veciem zēniem!… Pan Šprot, parādiet, ko spējat … Neapkaunojiet sevi slimnieka klātbūtnē!…

—    Hoplā!… — iesaucās ārsts Šūmanis, kas jau krietnu brīdi bija stāvējis durvīs ar cepuri galvā. — Iloplā!… Ko tad jūs, cienītie? Vai jūs neesat apbedīšanas kantora aģenti, ja tā apejaties ar pacientu? . .. Kazimež, — viņš uzsauca kalpotājam, — izmet visas pudeles priekšnamā … Bet jūs, mani cienītie, es palūgšu atsveicināties no slimnieka… Slimnīca, kaut arī ar vienu cilvēku, — tā jums nav plītnīca … Tad tā jūs izpildāt manus priekšrakstus? … Viņš griezās pie Zecka. — Ar slimu sirdi jūs man te rīkojat iedzeršanas? … Varbūt vēl uzlūgsiet skuķes, ko? … Ar labu nakti, cienītie … — viņš vērsās pie padomnieka un Šprota, — un otrreiz nedomājiet man te atvērt alus zāli, citādi nodošu tiesai jūs par slepkavību.

Padomnieks Vengrovičs un tirdzniecības aģents šprots žigli izmetās ārā, un, ja nebūtu biezo cigāru dūmu, varētu domāt, ka istabā neviena nav bijis.

—    Atver logu! — ārsts izrīkoja kalpotāju. — Ai-ai-ai! — viņš ironiski novilka, raudzīdamies Zeckī. — Seja vienos plankumos, acis stiklainas, bet pulss sit tā, ka pat uz ielas dzirdams.

—    Vai jūs dzirdējāt, ko viņš sacīja par Stahu? … — Zeckis vaicāja.

—    Taisnību sacīja, — Šūmanis atbildēja. — Visa pilsēta runā to pašu, lai gan maldās, dēvēdama Vokuļski par bankrotējušu, viņš ir tikai tā tipa bezprātis, kurus es saucu par poļu romantiķiem.

Zeckis skatījās viz viņu gandrīz pārbijies.

—    Neskatieties tā uz mani, — mierīgā balsī turpināja Šūmanis, — labāk padomājiet, vai man nav taisnība? Sis cilvēks vēl ne reizi dzīvē nav rīkojies saprātīgi … Kad bija par pārdevēju, domāja par atklājumiem un universitāti; kad iestājās universitātē, sāka spēlēties ar politiku. Vēlāk tā vietā, lai raustu naudu, kļuva par zinātnieku un atgriezās uz šejieni pliks: ja nebūtu gadījusies Mincele, badā nomirtu … Beidzot viņš sāka domāt par bagātību, tikai nevis kā tirgotājs, bet kā tādas sievietes dievinātājs, kura jau kopš daudziem gadiem ieguvusi koķetes reputāciju. Bet ar to vēl nepietika, jo, turēdams jau savās rokās sievieti un bagātību, viņš pameta abas. Un ko viņš pašlaik dara? Un kur viņš pašlaik ir? … Pasakiet, ja jūs esat tik gudrs … Bezprātis, galīgs bezprātis! — izsaucās Šūmanis, atmezdams ar roku. — Tīrasinīgs poļu romantiķis, kas mūžīgi meklē kaut ko pārdabisku.

—   Vai jūs, dakter, atkārtosiet to Vokuļskim, kad viņš atgriezīsies? … — jautāja Zeckis.

—   Simtiem reižu esmu viņam to sacījis, bet, ja šoreiz nepateikšu, tad tikai tāpēc, ka neatgriezīsies …

—    Kālab tad neatgriezīsies? — izdvesa Zeckis nobālēdams.

—    Neatgriezīsies, jo vai nu nolauzīs kaut kur sev sprandu, ja atgūs saprātu, vai arī ķersies pie kādas jaunas utopijas … Kaut vai pie tā mistiskā Geista atklājumiem, kas arī, acīm redzot, ir patentēts ārprātis.

—    Bet jūs, dakter, nekad neesat dzinies pakaļ utopijām?

—    Esmu gan, bet darīju to, apskurbis jūsu atmosfērā. Tomēr,; es laikus attapos, un šis apstāklis ļauj man uzstādīt visprecīzāko diagnozi šādu slimību gadījumos. Novelciet naktssvārkus, paskatīsimies, kādas sekas ir jautrā kompānijā pavadītajam vakaram …

Viņš izmeklēja Zecki, pavēlēja tam tūlīt likties gultā un turpmāk nepārvērst savu dzīvokli krogā.

—   Jūs arī esat romantika paraugs, tikai jums bijis mazāk iespēju darīt muļķības, — ārsts nobeidza.

Pēc tam viņš aizgāja, atstādams Zecki ārkārtīgi drūmā garastāvoklī.

«Tā tava izrunāšanās man kaitē vairāk nekā alus,» Zeckis nodomāja, bet pēc brīža pusbalsī piebilda:

—    Stahs tomēr varēja kādu vārdiņu uzrakstīt… Velns zina kādas domas tik cilvēkam nejaucas pa galvu! …

Piesaistīts gultai, Ignācijs ellišķīgi garlaikojās.

Tāpēc, lai saīsinātu laiku, viņš pārlasīja nezin jau kuro reizi konsulāta un impērijas vēsturi vai arī domāja par Vokuļski.

Tomēr abi šie laika kavēkļi viņu nevis nomierināja, bet vēl vairāk satrauca … Vēsture viņam atgādināja kāda slavena iekarotāja brīnišķīgos darbus, uz kura dinastiju Zeckis balstīja savu ticību par laimīgu cilvēces nākotni, bet kura viņa acu priekšā bija kritusi zem zulusu šķēpiem. Pārdomas par Vokuļski atkal noveda viņu pie atziņas, ka viņa mīļotais draugs, tik neparastais cilvēks, labākajā gadījumā atrodas uz ceļa, kas ved pretī morālam kraham.

—    Cik daudz viņš gribēja izdarīt, cik daudz varēja izdarīt, bet neizdarīja nekā! … — skumju sirdi atkārtoja Ignācijs. — Būtu vismaz uzrakstījis, kur atrodas, kādi viņam nodomi… Būtu vismaz devis ziņu, ka ir dzīvs! …

Kopš kāda laika Ignāciju vajāja neskaidras, bet ļaunas nojautas. Viņš atcerējās savu sapni, ko bija redzējis naktī pēc Rossi izrādes, kad Vokuļskis izlēca pakaļ Izabellai no rātsnama torņa. Tad atkal viņš atcerējās dīvainos, neko labu nevēstošos Staha vārdus: «Es gribētu pats iet bojā un iznīcināt visas savas esības pēdas! …»

Cik viegli šādi vēlējumi var piepildīties tādam cilvēkam, kas runā tikai to, ko jūt un prot izpildīt, ko runā!…

Ārsts Šūmanis, kas apmeklēja viņu ik dienas, nemaz necentās uzturēt viņā možumu un bija jau apnicis Zeckim ar vienu un to pašu frāzi, ko mūžīgi atkārtoja.

—    Nudien, ir jābūt galīgi bankrotējušam vai ārprātīgam, lai atstātu tik daudz naudas Varšavā, nedodot nekādus norādījumus, un pat nepaziņotu, kur atrodas! …

Zeckis strīdējās ar viņu, tomēr sirdī atzina, ka Sūmanim taisnība.

Kādu dienu ārsts iemetās pie viņa neparastā laikā, ap desmitiem no rīta. Viņš sparīgi nosvieda platmali uz galda un iesaucās:

—    Nu, vai man nebija taisnība, ka viņš ir bezprātis! …

—   Kas noticis? … — jautāja Ignācijs, uzreiz saprazdams, par ko ir runa.

—   Noticis tas, ka šis trakais jau pirms nedēļas izbraucis no Maskavas . . . uzminiet, uz kurieni …

—    Uz Parīzi?

—    Kur nu! Izbraucis uz Odesu, no turienes viņa nolūkos doties uz Indiju, no Indijas uz Ķīnu, Japānu, bet pēc tam pāri Klusajam okeānam uz Ameriku … Atzīstu ceļojumu, pat apkārt pasaulei, pats būtu viņam to ieteicis. Bet, ja neatraksta neviena vārdiņa, pamet Varšavā, lai nu būtu kā būdams, īsti draudzīgus cilvēkus un divreiz pa simttūkstoš rubļiem, tad, nudien, ir stipri attīstījusies psihoze.

—    Kur jūs ņēmāt šīs ziņas? — Zeckis jautāja.

—    No visdrošākā avota, proti, no Šlangbauma, jo viņam ārkārtīgi svarīgi ir zināt Vokuļska nodomus. Viņam tak oktobra sākumā jānomaksā Vokuļskim simt divdesmit tūkstošus rubļu … Nu, bet ja mīļais Stahs ietriektu sev pierē lodi vai noslīktu, vai arī nomirtu no dzeltenā drudža … Saprotat? … Tad mēs varētu iebāzt kabatā visu kapitālu vai vismaz vēl pusgadu izmantot to bez procentiem … Tagad jūs laikam esat iepazinis Slangbaumu tuvāk. Viņš arī mani… mani gribēja apšmaukt!

Ārsts skraidīja pa istabu un vicināja rokām, it kā pats būtu psihozes sākuma stadijā. Piepeši viņš apstājās Ignācija priekšā, pavērās viņam acīs un saķēra aiz rokas.

—    Ko?… Ko?… Ko?… Pulss virs simta?… Jums šodien karstumi bija? .. .

—    Vēl ne.

—    Kā — ne? … Es tak redzu …

—  .Sīkums, — atbildēja Zeckis. — Vai no tiesas Stahs būtu spējīgs izdarīt kaut ko tādu? …

—    Mūsu agrākais Stahs ar visu savu romantismu laikam to neizdarītu, turpretim Vokuļskis, kas iemīlējies viņas labdzimtībā panā Lenckā, var izdarīt visu ko … Un, kā jūs redzat, viņš pūlas, cik spēj …

Kopš šīs Sūmaņa vizītes Ignācijs sāka pats atzīt, ka ar viņu nav labi.

«Tas tik būtu joks,» viņš domāja, «ja es te vienā jaukā dienā noliktu karoti… Tfi! Tā tas gadījies ari labākiem par mani … Napoleons I … Napoleons III … Jaunais Lulu … Stahs … Ko — Stahs? … Viņš tomēr tagad brauc uz Indiju…»

Zeckis iegrima pārdomās, tad piecēlās no gultas, apģērbās, kā klājas, un devās uz veikalu par lielu sarūgtinājumu Slangbaumam, kas zināja, ka Ignācijam aizliegts celties.

Toties nākamajā dienā Zeckim kļuva sliktāk, viņš nogulēja veselu diennakti un atkal uz pāris stundām iegriezās veikalā.

—    Viņš laikam domā, ka veikals ir līķu kambaris… — sacīja kāds no mozusticīgajiem pārdevējiem Zembam, kas viņam raksturīgajā atklātībā atzina, šo asprātību par lielisku.

Septembra vidū Zecki apciemoja Ohockis, kas uz dažām dienām bi ja iebraucis Varšavā no Zaslavkas.

Ieraudzījis viņu, Ignācijs uzreiz atguva labo omu.

—    Kas jūs šeit atvedis? … — viņš iesaucās, sirsnīgi apskaudams jauno izgudrotāju, kuru visi mīlēja.

Taču Ohockis bija sadrūmis.

—    Kas cits kā nepatikšanas! — viņš atbildēja. — Vai jūs zināt, Lenckis nomira …

—    Tēvs tai … tai? — izbrīnījās Ignācijs.

—    Jā… tai… tai!… Un laikam arī viņas dēļ…

—    Dieva tā tēva un dēla vārdā … — Zeckis pārkrustījās. — Kad šī sieviete reiz beigs grūst cilvēkus postā? … Jo, cik man zināms, un, jādomā, arī jums tas nav noslēpums, tad Stahu piemeklēja nelaime tikai viņas dēļ…

Ohockis pamāja ar galvu.

—   Vai jūs varat man pastāstīt, kas notika ar Lencki? — — ziņkārīgi jautāja Ignācijs.

—    Tas nav nekāds noslēpums, — Ohockis atbildēja. — Vasaras sākumā Izabellu bildināja muižniecības maršals …

—   Tas … tas? … Viņš tak varēja būt man tēvs, — Zeckis nenocietās.

—    Varbūt tieši tāpēc Izabella viņu pieņēma, katrā gadījumā — neatraidīja. Tad vecais paņēma visas mantiņas, kādas bija palikušas no abām sievām, un atbrauca uz laukiem pie grāfienes… pie Izabellas tantes, kur Lencka ar tēvu ciemojās …

—    Prātā sajucis!

—    Tas gadījies vēl arī lielākiem gudriniekiem nekā viņš, — Ohockis turpināja. Bet Izabella, kaut maršals uzskatīja sevi jau par viņas līgavaini, ik pāris dienas, bet vēlāk pat ik dienas kāda inženiera pavadībā braukāja uz Zaslavas pilsdrupām… Viņa teica, ka tas izklaidējot viņas garlaicību …

—    Un maršals nekā? …

—    Maršals, protams, klusēja, bet sievietes centās iestāstīt līgavai, ka tā darīt neklājas. Viņai tādās reizēs bija tikai viena atbilde: «Maršalam jābūt apmierinātam, ka vispār eju pie viņa, bet es ne tādēļ eju, lai atteiktos no sava dzīves prieka…»

—    Un maršals droši vien pieķēra viņus pie kaut kā tais pilsdrupās? — Zeckis iestarpināja.

—    Kur nu!… Viņš pat neskatījās uz to pusi. Un, ja arī būtu painteresējies, tad pārliecinātos, ka Izabella ņēma naivo inženierīti līdz tikai tālab, lai viņa sabiedrībā skumtu pēc Vokuļska . ..

'— Pēc Vo-kuļ-ska? …

—    Tā, mazākais, spriedelēja, — Ohockis turpināja. — Šai gadījumā arī es aizrādīju viņai, ka nav pieklājīgi viena pielūdzēja klātbūtnē skumt par otru. Bet viņa atbildēja man pēc sava paraduma: «Viņam jābūt apmierinātam, ka ļauju skatīties uz sevi…»

—    Ir gan ēzelis tas inženieris! …

—    Tā nu gluži nav, ar visu savu naivitāti viņš tomēr noskārta, kas par lietu, un kādu dienu un arī vēlāk atsacījās braukt ar Izabellu skumt pilsdrupās. Bet maršals pa to laiku, kļuvis greizsirdīgs uz inženieri, atsauca bildinājumu un aizbrauca uz savu Lietuvu, izdarīdams to tik demonstratīvi, ka Izabella un grāfiene krita histērijā, bet godājamais Lenckis, pat pirkstu nepakustinājis, nomira ar trieku …

Beidzis stāstīt, Ohockis, galvu satvēris, smējās.

401

—j Un iedomājieties tikai, ka šāda tipa sieviete tik daudziem sagrozījusi galvas … — viņš piebilda.

26 Lelle, II

—    Bet viņa tak ir briesmonis! — iesaucās Žeckis.

—   Nē. Viņa pat nav muļķe un būtībā nav slikts cilvēks, tikai… tāda pati kā tūkstoši citu no viņas vides.

—    Tūkstoši?

—    Diemžēl!… — Ohockis nopūtās. — Iedomājieties šķiru, kas sastāv no bagātiem un turīgiem cilvēkiem, kas labi ēd un maz strādā. Cilvēkam kaut kā tomēr jāpatērē sava enerģija: tātad, ja viņš nestrādā, tad viņam jānododas izdzīvei vai vismaz jākairina nervi… Bet izdzīvei un nervu kairināšanai vajadzīgas skaistas, elegantas, asprātīgas, labi audzinātas vai, pareizāk sakot, iedresētas tieši šai virzienā sievietes … Tā taču viņu vienīgā nodarbošanās.

—    Un Izabella iesaistījusies viņu rindās? …

—    īsti ņemot — viņu iesaistīja . .. Man nepatīkami par to runāt, bet jums es teikšu, lai jūs zinātu, pret kādu sievieti paklupa Vokuļskis …

Saruna pārtrūka, atsāka to Ohockis, jautādams:

—    Kad tad viņš atgriežas?

—   Vokuļskis? … — pārvaicāja Ignācijs. — Viņš ir aizbraucis uz Indiju, Ķīnu, Ameriku …

Ohockis atkrita krēslā.

—   Tas nav iespējams! … — viņš iesaucās. — Kaut gan … — viņš padomājis piebilda.

—    Vai jums ir kāds pamats domāt, ka viņš nav tur braucis? … — Žeckis jautāja dobjā balsī.

—    Nekāda. Es tikai brīnos par tik piepešu lēmumu … Kad biju šeit pēdējo reizi, viņš man apsolīja nokārtot kādu lietu. Tomēr …

—    Senākais Vokuļskis to katrā ziņā būtu nokārtojis. Bet šis jaunais aizmirsis ne tikai jūsu lietu vien … Viņš pat aizmirsis savas darīšanas …

—    Ka viņš aizbrauks, to varēja gaidīt, — Ohockis sacīja it kā pie sevis, — bet man nepatīk šī steiga. Vai viņš jums ir rakstījis? …

—    Ne vārdiņa — un nevienam, — atbildēja vecais veikalvedis.

Ohockis šūpoja galvu.

—    Tā tam vajadzēja notikt, — viņš nomurmināja.

—• Kādēļ vajadzēja notikt? … — Zeckis uzklupa viņam. — Vai viņš kāds bankrotieris, vai viņam nebija ko darīt? … Tāds veikals, tāda tirdzniecības sabiedrība — vai tas nav nekas? Un vai viņš nevarēja apprecēties ar skaistu un cēlu sievieti? …

—    Ne viena vien būtu atradusies,— Ohockis piekrita. — Tas viss būtu jauki, — viņš turpināja sparīgāk, — tikai ne tādam kā viņš, ar viņa dabu .. .

—    Kā jūs to saprotat? — taujāja tālāk Zeckis, kuram saruna par Vokuļski sagādāja tādu pašu patiku kā mīlētājam par viņa mīļoto. — Kā jūs to saprotat? … Jūs viņu pazināt tuvāk?… — viņš neatlaidīgi prašņāja, un acis viņam spīdēja.

—    Pazīt viņu nav grūti. īsi sakot, tas ir plašas dvēseles cilvēks.

—    Patiesi vārdi! … — piekrita Zeckis, sizdams ar pirkstiem taktī un lūkodamies Ohockī kā svētbildē. — Bet ko jūs saprotat ar vārdu «plaša»? … Skaisti sacīts! … Izskaidrojiet tikai tā saprotamāk! …

Ohockis pasmaidīja.

—    Redziet, — viņš teica, — cilvēki ar sīku dvēseli rūpējas vienīgi par savām lietām, tie nespēj tvert ar prātu tālāk par šodienu un jūt riebumu pret visu neizdibināto … Būtu tik bijusi mierīga dzīve un laba iztika … Turpretim tādi kā Vokuļskis domā par tūkstošiem, raugās nereti desmitiem gadu uz priekšu, bet viss neizzinātais un neizdibinātais viņus neatvairāmi pievelk. Tas pat nav nopelns, bet vienkārši — nepieciešamība. Tāpat kā dzelzs virzās pretī magnētam vai kā bite veido savas šūnas, tā šie cilvēki tiecas pretī lielām idejām un neparastiem darbiem …

Zeckis, trīcēdams satraukumā, spēcīgi saspieda viņam abas rokas.

—    Šūmanis, — viņš ierunājās, — gudrais Šūmanis apgalvo, ka Stahs esot neprātis, poļu romantiķis.

—    Šūmanis ar savu ebreju klasicismu ir muļķis, .— atbildēja Ohockis. — Viņam pat prātā neienāk, ka civilizāciju nav radījuši ne mietpilsoņi, ne veikalnieki, bet tieši tādi ārprātīgie .. . Ja gudrība pastāvētu tikai domāšanā par peļņu, tad cilvēki ,yēl šodien būtu pērtiķi…

26*

•103

-— Svētīgi vārdi… brīnišķīgi vārdi! … — atkārtoja vecais

veikalvedis. — Bet paskaidrojiet man tomēr: kā varēja tāds cilvēks kā Vokuļskis … nu tā … aizrauties? …

—    Es gan vairāk brīnos par to, ka tas notika tik vēlu!…— Ohockis paraustīja plecus. — Es zinu viņa dzīves gājumu un zinu, kā šis cilvēks gandrīz smacis nost te kopš pašas bērnības. Viņš tiecās pēc zināšanām, taču nebija iespējas apmierināt šīs alkas, viņam , bija attīstītas sabiedriskās tieksmes, taču, kam vien viņš pieskārās šai virzienā, viss sabruka .. . Pat tā nožēlojamā tirdzniecības sabicdrībele, kuru viņš nodibināja, pat tā viņam atnesa vienīgi pārmetumus un naidu …

—   Jums taisnība!… Jums taisnība!… — Zeckis atkārtoja. — Un tad vēl Izabella …

—    Jā, viņa varēja to nomierināt. Baudīdams personīgajā dzīvē laimi, Vokuļskis vieglāk samierinātos ar apkārtējo vidi un izmantotu visu enerģiju tais virzienos, kādi pie mums ir iespējami. Taču … trāpīja garām …

—    Un kas būs tālāk?

—    Kas to lai zina? … — nočukstēja Ohockis. — Šodien viņš atgādina izrautu koku. Ja viņš atradis piemērotu augsni, bet Eiropā tādu var atrast, un ja viņam enerģijas vēl pietiekami, nodosies ar visu sirdi kādam darbam, tad, ļoti iespējams, sāks reiz dzīvot īstu, pilnvērtīgu dzīvi… Turpretim, ja viņš ir sevi izsmēlis, kas ari iespējams viņa vecumā …

Zeckis pielika pirkstu pie lūpām.

—    Klusu!… Klusu!… — viņš pārtrauca Ohocki. — Staham ir enerģija… un kāda vēl!… Viņš vēl uzpeldēs… uzpel…

Ignācijs atgāja no loga un, atbalstījies pret palodu, sāka elsot.

—    Es esmu tik slims, — viņš teica, — tik nervozs … Man laikam ir kāda sirdskaite … Bet gan tas pāries … pāries … Tikai kāpēc viņš tā bēguļo … slēpjas … neraksta? …

—    Ak, cik labi es viņu saprotu — iesaucās Ohockis, — šo nomocīta cilvēka riebumu pret visu, kas viņam atgādina pagātni!… Es to zinu no pieredzes, kaut ari niecīgas … Iedomājieties, kad es ģimnāzijā liku gatavības eksāmenus, man piecās nedēļās vajadzēja izņemt cauri grieķu un latīņu valodas kursu par septiņām klasēm, jo man tās nekad nebija gribējies mācīties. Nu, eksāmenā es kaut kā tiku cauri, bet pirms tam tik daudz strādāju, ka pārpūlējos.

Kopš tā laika es uz latīņu un grieķu grāmatām nevarēju ne tikai skatīties, bet pat domāt par tām nevarēju. Es nevarēju skatīties uz skolas ēku, vairījos no biedriem, ar kuriem kopā biju mācījies, man vajadzēja atstāt pat dzīvokli, kur bi ju mācījies dienām un naktīm. Tas turpinājās vairākus mēnešus, un es pilnīgi nenomierinājos, līdz… Vai zināt, ko es izdarīju? Iemetu krāsnī visas grieķu un latīņu mācību grāmatas un sadedzināju sasodītās! … Tās kūpēja krietnu stundu, bet, kad beidzot liku pelnus izbērt atkritumu kastē, es biju no tā vaļā! .. . Lai gan vēl šodien man sirds sāk dauzīties, ieraugot burtus vai latiņu vokābuļus: panis, piscis, crinis . .. Brr … Cik pretīgi! …

—    Tāpēc nebrīnieties, — Ohockis pabeidza, — ka Vokuļskis aizlaidies pat līdz Ķīnai… Ilgstošas mokas cilvēku var novest līdz neprātam … Kaut gan arī tas pāriet . ..

—    Bet četrdesmit seši gadi, cienījamais? … — Zeckis atgādināja.

—    Bet spēcīgs organisms?… Un varens prāts?… Aizpļā-, pājos gan ar jums … Palieciet sveiks, veseļojieties.

—    Vai jūs kur brauksiet? . ..

—    Uz pašu Pēterburgu, — Ohockis atbildēja. — Man jārūpējas par nelaiķes Zaslavskas testamenta izpildīšanu, jo pateicīgie radi grib to apšaubīt. Nosēdēšu tur droši vien līdz oktobra beigām.

—    Līdzko saņemšu kādu ziņu no Staha, tūlīt jums paziņošu. Tikai atsūtiet savu adresi.

—   Arī es jums paziņošu, ja kaut kas nāks ausis … Kaut gan šaubos … Uz redzēšanos! …

—    Uz drīzu atgriešanos!

Saruna ar Ohocki atspirdzināja Ignāciju. Šķita, ka vecais veikalvedis guvis jaunus spēkus pēc aprunāšanās ar cilvēku, kas ne tikai izprot mīļoto Stahu, bet arī atgādina viņu ar daudzām rakstura īpašībām.

«Viņš bija tāds pats,» Zeckis domāja. «Enerģisks, skaidru prātu un tai pašā reizē pārpilns cēlu tieksmju …»

Var sacīt, ka no šīs dienas sākās Ignācija atveseļošanās. Viņš piecēlās no gultas, pēc tam nomainīja mājas halātu pret svārkiem, sāka apmeklēt veikalu un bieži vien izgāja uz ielas.

Šūmanis bija sajūsmā par savas ārstēšanas metodes sekmīgumu, pateicoties kurai sirdskaites attīstība apstājās.

—    Kas būs tālāk — nav zināms, — viņš sacīja Slangbaumam. — Fakts tomēr, ka vecais kopš vairākām dienām jūtas labāk. yiņš atguvis ēstgribu un miegu, bet galvenais — pārvarējis apaliju. Ar Vokuļski bija tieši tas pats.

Īstenībā Zecki spārnoja cerība, ka ātrāk vai vēlāk viņš saņems vēstuli no sava Staha.

«Viņš jau varbūt ir Indijā» prātoja Ignācijs, — tātad septembra beigās man vajadzētu saņemt kādu ziņu … Aizkavēšanās tādās reizēs pati par sevi saprotama, bet par oktobri es galvu varu dot ķīlā …»

Patiesi, šai laikā pienāca ziņas par Vokuļski, tikai ļoti dīvainas.

Septembra beigās kādā vakarā Ignāciju apciemoja Šūmanis un smiedamies sacīja:

—    Padomājiet tikai, kā cilvēki ieinteresējušies par šo neprātīgo. Zaslavkas rentnieks stāstījis Šlangbaumam, ka nelaiķes priekšsēdētāja atraitnes kučieris nesen redzējis Vokuļski Zaslavkas mežā. Viņš pat aprakstījis, kā tas bijis ģērbies un kādā zirgā jājis . . .

—    Viss var būt!… — mundri atbalstīja Ignācijs.

—    Nieki! … Kur Krima un kur Roma; kur Indija un kur Zaslavka? … — iebilda ārsts. — Jo vairāk tāpēc, ka gandrīz tai pašā laikā cits ebrejs, ogļu tirgotājs, Vokuļski atkal manījis Dombrovā… Pat vēl vairāk, viņš dzirdējis, ka šis pats Vokuļskis no kāda kalnrača dzērāja nopircis divas dinamīta patronas … Nu, tādu muļķību laikam pat jūs neaizstāvēsiet? …

—    Bet ko tas varētu nozīmēt? . ..

—    Neko. Redzams, ka Šlangbaums izsolījis starp ebrejiem naudas balvu tam, kas sniegs ziņas par Vokuļski, un tagad visi cenšas saskatīt Vokuļski kaut vai peļu alā… Svētais rublis rada gaišreģus!… — ironiski smiedamies, pabeidza ārsts.

Zeckim bija jāatzīst, ka runām nebija nekāda pamata, un Sūmaņa izskaidrojums neradīja šaubas. Un tomēr viņa nemiers par Vokuļski atkal pieauga …

Nemiers pārauga patiesā satraukumā, kad atklājās kāds pilnīgi neapšaubāms fakts. Proti, pirmajā oktobrī kāds no notāriem izsauca pie sevis Ignaciju un uzradīja viņam aktu, ko Vokuļskis bija sastādījis pirms braukšanas uz Maskavu.

Tas bija oficiāls testaments, kurā Vokuļskis izteica savu gribu attiecībā uz Varšavā palikušo naudu, no kuras septiņdesmit tūkstoši rubļu atradās bankā, bet simt divdesmit tūkstoši — pie Šlangbauma.

Svešām personām šis testaments derēja par pierādījumu, ka Vokuļskis nespēj atbildēt par savu rīcību, turpretī Zeckim tas likās pilnīgi loģisks. Testators bija norakstījis milzīgu summu — simt četrdesmit tūkstošus rubļu Ohockim, divdesmit piecus tūkstošus rubļu Zeckim un divdesmit tūkstošus rubļu mazajai Helēnītei Stavskai. Atlikušos piectūkstoš rubļus viņš sadalīja starp saviem agrākajiem veikala kalpotājiem un trūcīgajiem, ar kuriem bija pazīstams. No šīs summas, pa piecsimt rubļiem katrs, saņēma galdnieks Vengeleks Zaslavkā, Varšavas važonis Visockis un otrs Visockis, pirmā brālis, pārmijnieks Skernevicos.

Aizkustinošos vārdos Vokuļskis lūdza apdāvinātos pieņemt viņa novēlējumu kā no miruša, bet notāram uzlika par pienākumu nenolasīt aktu agrāk par pirmo oktobri.

Starp ļaudīm, kuri pazina Vokuļski, sacēlās troksnis, sāka klīst baumas, aizvainojoši minējumi un personīgi aizvainojumi … Šūmanis sarunā ar Zecki izsacīja šādu uzskatu:

—    Par novēlējumu jums es jau sen zināju … Ohockim viņš deva turpat miljonu zlotu, jo bija saskatījis viņā sev radniecīgu neprātīgo … Nu, un dāvanu daiļās Stavskas meitiņai es saprotu, — viņš piebilda smaidīdams, — mani tikai intriģē…

—    Kas tieši? — jautāja Zeckis, kodīdams ūsas.

—   Kur starp apdāvinātajiem radies šis dzelzceļnieks Visockis? … — šūmanis nobeidza.

Viņš atzīmēja dzelzceļnieka vārdu un uzvārdu un domīgs izgāja.

Liels bija Zecka nemiers. Kas Vokuļskim butu varējis notikt? Kāpēc viņš sastādīja testamentu un kāpēc tanī uzrunāja viņus kā cilvēks, kas domā par drīzu nāvi … Tomēr drīz gadījās notikumi, kas uzšķīla Ignācijā cerību dzirksteli un zināmā mērā izskaidroja Vokuļska savādo izturēšanos.

Vispirms Ohockis, uzzinājis par dāvinājumu, ne vien tūlīt atbildēja no Pēterburgas, ka pieņem novēlējumu un ka visu summu skaidrā naudā grib dabūt novembra sākumā, bet arī nodrošināja pie Šlangbauma procentus par oktobra mēnesi.

Bez tam vēstulē Zeckim viņš jautāja, vai Ignācijs nedotu viņam no sava kapitāla divdesmit vienu tūkstoti rubļu skaidrā naudā pret tādu pašu summu, ko viņam, Ohockim, bija jāsaņem pret lauku īpašuma hipotēku ap svētā Jāņa dienu?

«Esmu ļoti ieinteresēts, lai visu, kas man pieder, turētu savās rokās,» viņš nobeidza vēstuli, «jo novembrī man noteikti jāizbrauc uz ārzemēm. Tuvāk visu paskaidrošu, tiekoties personīgi …»

«Kāpēc viņam tik steidzīgi jābrauc uz ārzemēm, un kāpēc viņš vāc kopā visu naudu? …» Zeckis prātoja. «Un, beidzot, kāpēc paskaidrojumus viņš atliek līdz personīgai sarunai? …»

Protams, ka Zeckis pieņēma Ohocka priekšlikumu; viņam šķita, ka šai pēkšņajā aizbraukšanā un pusvārdos teiktajā slēpjas kādi cerību asni.

«Kas zina,» viņš domāja, «vai Stahs ar savu pusmiljonu tiešām aizbraucis uz Indiju .. . Varbūt viņi abi ar Ohocki satiksies Parīzē, pie tā dīvainā Geista! . .. Kaut kādi metāli… kaut kādi baloni! . .. Redzams, viņiem svarīgi to paturēt noslēpumā, vismaz līdz zināmam laikam …»

Tomēr šoreiz viņam visus rēķinus sajauca Šūmanis, kaut kādā sakarībā sacīdams:

— Es ievācu ziņas Parīzē par to slaveno Geistu, domādams, ka Vokuļskis varbūt gribēs pie viņa aizķerties. Bet izrādījās, ka Geists, kas bijis ļoti spējīgs ķīmiķis, tagad esot neglābjams plānprātiņš… Visa akadēmija smejoties par viņa idejām!…

Akadēmiķu ņirgas par Geistu stipri iedragāja Zecka cerības. Lai nu kas, bet Franču akadēmija nu gan spētu novērtēt to metālu vai gaisa balonu nozīmi… Bet, ja jau gudrie uzskata, ka Geists ir jucis, tad Vokuļskim gan tur nav ko darīt.

«Bet tādā gadījumā kur un kāpēc viņš aizbraucis?» Zeckis prātoja. «Nu, protams, viņš ir devies ceļojumā, jo šeit viņam klājās slikti… Ja Ohockim vajadzēja atstāt dzīvokli, kur viņu nomocīja grieķu gramatika, tad Vokuļskim bija daudz lielāks pamats doties prom no pilsētas, kur viņu tā nomocīja sieviete … Un ja tikai viņa viena!… Vai ir bijis kādreiz cilvēks, kurš būtu vairāk ticis pelts nekā viņš? …

Bet kādēļ viņam vajadzēja sastādīt gandrīz testamentu un vēl pieminēt tanī par nāvi?…» tirdīja sevi Ignācijs.

Sīs šaubas izklīdināja Mračevska vizīte. Jaunais cilvēks pēkšņi ieradās Varšavā un atnāca pie Zecka stipri norūpējies. Viņš runāja diezgan saraustīti, bet beigās tomēr ieminējās, ka Stavska šauboties, vai pieņemt Vokuļska dāvinājumu un ka arī viņam šis novēlējums liekoties ne visai skaidrs …

—    Tu esi bērns, mans dārgais! … — Ignācijs bija sašutis. — Vokuļskis norakstīja viņai, pareizāk sakot. Helēnītei,, divdesmit tūkstošus, jo juta simpātiju pret viņu: bet simpātiju juta tāpēc, ka viņas mājā atrada sev dvēselisku mieru pašā smagākajā dzīves posmā … Tu tak zini, ka viņš mīlēja Izabellu? …

—    To es zinu, — jau mierīgāk atbildēja Mračevskis, — bet es zinu arī to, ka Stavska pret Vokuļski juta vājību …

—    Un kas par to? … Tagad Vokuļskis mums visiem ir gandrīz miris, un dievs vien zina, vai kādreiz vēl redzēsim viņu …

Mračevskim seja noskaidrojās.

—    Tiesa gan, — viņš sacīja, — tiesa gan! … No mirēja Stavska var pieņemt novēlējumu, un man nav ko baidīties, ka tas modinās atceres par viņu . ..

Viņš aizgāja ļoti apmierināts par to, ka Vokuļska varbūt jau nav vairs starp dzīvajiem.

«Stahs rīkojies pareizi,» nodomāja pans Ignācijs, «izdarīdams novēlējumu tādā veidā. Mazāk rūpju apdāvinātajiem, bet jo sevišķi krietnajai Helēnai…»

Veikalā Žeckis mēdza iegriezties reizi pa vairākām dienām, un vienīgā viņa nodarbošanās, nota bene — bezmaksas, bija vitrīnu logu sakārtošana, ko viņš parasti darīja naktī no sestdienas uz svētdienu. Vecais pārdevējs no visas sirds mīlēja šo darbu, un Šlangbaums pats lūdza viņu uzņemties to, slepeni cerēdams, ka Ignācijs ieguldīs savu naudu viņa kantorī uz nelieliem procentiem . . .

Taču arī šo reto apmeklējumu pietika, lai Ignācijs pārliecinātos, ka veikalā notikvišas ievērojamas izmaiņas uz ļauno pusi. Preces, kaut skaistas pēc skata, bija sliktas, lai gan reizē bija pazeminājusies to cena, pārdevēji pret pircējiem izturējās rupji un atļāvās sīkas ļaunprātības, kuras nepagāja garām Zecka acij. Beidzot, divi jaunie iekasētāji bija izšķērdējuši vairāk nekā simt rubļus.

Kad pans Ignācijs norādīja uz to Slangbaumam, viņš dzirdēja atbildi:

—    Piedodiet, pircējus pievelk nevis laba prece, bet gan lēta . . . Bet, runājot par izšķērdēšanu, tas gadās visur. Un kur es ņemšu godīgus cilvēkus?

Par spīti ārējam mieram Šlangbaums tomēr bija norūpējies, bet Šūmanis bez žēlastības smējās par viņu:

—    Vai nav tā, pan Šlangbaum, — ārsts sacīja, — ja mūsu zemē paliktu tikai ebreji, mēs nonāktu pie ubagu tarbas … Jo vieni mūs šmauktu, bet otri neuzķertos uz mūsu mušpapīra . . .

Ignācijam bija daudz brīva laika, un viņš daudz prātoja, brīnīdamies, ka tagad caurām dienām viņu nodarbina jautājumi, kādi agrāk viņam pat prātā nenāca.

«Kāpēc mūsu veikals tā noslīdējis?…» viņš jautāja sev. «Tāpēc, ka tajā tagad saimnieko Šlangbaums un nevis Vokuļskis. Bet kāpēc nesaimnieko Vokuļskis? … Tāpēc, ka viņš, pēc Oliocka izteicieniem, slāpis nost šeit gandrīz vai kopš pašas bērnības un beidzot bijis spiests izrauties svaigā gaisā …»

Zeckis sāka atcerēties nozīmīgākos brīžus Vokuļska dzīvē. Kad gribēja mācīties, strādādams vēl kā pārdevējs pie Ilopfera, visi par viņu smējās. Kad iestājās universitātē, no viņa prasīja uzupurēšanos. Kad atgriezās dzimtenē, viņam atteicās dot pat darbu. Kad kļuva bagāts, viņu apmētāja ar aizdomām, bet, kad iemīlējās, dievinātā sieviete viņu piekrāpa viszemiskākā veidā . . .

«Jāatzīst,» secināja Ignācijs, «ka šādos aptsākļos viņš izdarījis visu, ko varējis …»

Bet, ja apstākļu varas spiests, Vokuļskis atstāja dzimteni, kāpēc tad veikalu nepārņēma viņš pats, Zeckis, bet gan Šlangbaums? …

Tāpēc, ka viņš, Zeckis, nekad netika domājis par savu veikalu. Viņš cīnījās par unāgru interesēm vai gaidīja, kamēr napoleonīdi pārveidos pasauli. Un kas notika? … Pasaule palika tāda pati, napoleonīdi izmira, bet par veikala īpašnieku kļuva Šlangbaums.

«Taisni bail, cik daudz godīgu cilvēku pie mums iet bojā,» viņš domāja. «Kacs ielaida sev lodi pierē, Vokuļskis aizbrauca,

Kleins tagad diezin kur, arī Liseckim vajadzēja doties prom, jo šeit viņam nebija vietas …»

Nodevies šādām pārdomām, Ignācijs sajuta sirdsapziņas pārmetumus, un viņa iztēlē sāka veidoties kāds nākotnes nodoms . ..

«Metišos kopā ar Stavsku un Mračevski,» viņš prātoja. «Viņiem ir divdesmit tūkstoši rubļu, man ir divdesmit pieci tūkstoši, bet par lādu naudu mēs varam atvērt kārtīgu veikalu, kaut vai, blakus Slangbaumam …»

Sī iecere Žecki tā aizrāva, ka tās ietekmē viņš jūtās pat veselāks. Tiesa, aizvien biežāk atkārtojās sāpes plecā un elpas trūkums, bet viņš tam nepievērsa uzmanību …

«Braukšu ārstēties, nu, kaut vai uz ārzemēm,» viņš domāja, «tikšvi vaļā no tā muļķīgā elpas trūkuma un pa īstam ķeršos pie darba . . . Kas tad tas, vai vienīgi Šlangbaums pie mums var pelnīt naudu? …»

Viņš jutās jaunāks un spirgtāks, lai gan Šūmanis neieteica viņam iziet no mājas un deva padomu izvairīties no uztraukumiem.

Tomēr ārsls pats nere li aizmirsa savus norādījumus.

Reiz viņš iebruka pie Žecka no paša rīta tik uzbudināts, ka bija aizmirsis aplikt pat kaklasaiti.

—    Vai zināt, — viņš iesaucās, — skaistas lietiņas es uzzināju par Vokuļski . . .

Ignācijs nolika uz galda nazi un dakšiņu, viņš tieši tobrīd ēda bifšteku ar brūklenēm, un pēkšņi sajuta sāpes plecā.

—    Kas noticis? … — viņš vaicāja vārgā balsī.

—    Ir gan tas Stahs! … Es sameklēju Skernevicos to dzelzceļnieku Visocki, izklaušināju viņu, un vai zināt, ko es atklāju? …

—    Kā es to varu zināt? .'.. — jautāja Žeckis, kam uz brīdi sametās tumšs acu priekšā.

—    Iedomājieties likai, — Šūmanis uzbudināts stāstīja,— tas lops … tas dzīvnieks … toreiz maijā, kad ar Lenckiem brauca uz Krakovu, Skernevicos meties zem vilciena! . .. Visockis viņu izglābis …

■— E-e! … — norūca Zeckis.

—    Nevis e-e, bet tieši tā bijis . .. No tā es secinu, ka mīļais Stasis Jjlakus romantismam sirdzis arī ar pašnāvības māniju . .. Vari derēt uz visu savu mantu, ka viņa nav starp dzīvajiem …

Pamanījis briesmīgi pārvērsto Ignācija seju, ārsts piepeši aprāvās. Bezgala samulsis viņš gandrīz nēšus aiznesa Žecki līdz gultai un nozvērējās, ka nekad vairs nepieskarsies šim jautājumam.

Tomēr liktenis bija lēmis citādi.

Oktobra beigās pastnieks Žeckim nodeva ierakstītu, Vokuļskim adresētu vēstuli.

Vēstule bija nākusi no Zaslavas un rokraksts nemākulīgs.

«Vai tiešām no Vengeleka? …» nodomāja Ignācijs un atvēra aploksni.

«Žēlīgais pan!» rakstīja Vengeleks. «Vispirms tencinām žēlīgo panu, ka nav mūs aizmirsis un par tiem pieci simti rubļiem, ar kuriem žēlīgais pans mūs atkal apdāvinājis, un par visu labo, ko saņēmām no jūsu devīgās rokas, tencinām: mana māte, mana sieva un es … Otrkārt, mēs visi trīs apjautājamies par žēlīgā pana veselību un vai pans laimīgi atgriezies mājās. Laikam jau tā būs, citādi jūs mums nebūtu atsūtījis savu bagāto dāvanu. Tikai mana sieva ļoti noraizējusies par jums, naktīs neguļ un gribēja pat, lai es braucu uz Varšavu, nu kā jau sieviete.

Pie mums, žēlīgais pan, septembrī, tai pašā dienā, kad jūs, iedams uz pilsdrupām, satikāt pie kartupeļu lauka manu māti. gadījās liels notikums. Tikko māte bija atgriezusies no lauka un uzlikusi vakariņas, kad pilī divas reizes briesmīgi nodārdēja, gluži kā pērkons, bet pilsētiņā visi logi nodrebēja. Mātei izkrita no rokām katliņš, un viņa man tūlīt saka:

«Skrien uz pili, varbūt ka pans Vokuļskis vēl tur, ka tik ar viņu nav notikusi kāda nelaime.» Es tūlīt arī skrēju.

Kungs Jēzus Kristus! Tik tikko pazinu kalnu. No četrām pils sienām, kas vēl stipri turējās, palikusi tikai viena, bet trīs samaltas bezmaz vai miltos. Akmens, uz kura mēs pērngad iecirtām dzejolīti, sašķīdis kādos divdesmit gabalos, bet tai vietā, kur bija aizgruvusī aka, radusies bedre un gruveši sagāzušies tur vairāk nekā no veselas rijas. Es domāju, ka mūri paši no vecuma būs sabrukuši, bet māte saka, ka vainīgs varbūt esot nelaiķa kalējs, par kuru es žēlīgajam panam stāstīju, ka viņš tādu nedarbu pastrādājis.

Nevienam nesakot, ka žēlīgais pans toreiz redzēts ejam uz pili, es veselu nedēļu rakos pa drupām, domādams, lai dievs pasarg, vai nav notikusi kāda nelaime? Un tikai tad, kad nekādas zīmes neatradu, es tā nopriecājos, ka nolēmu tai vietā uzstādīt svēto krustu, visu no ozolkoka, nekrāsotu, par piemiņu, ka žēlīgais pans izglābies no nelaimes. Tomēr mana sieva, kā jau sieviete, aizvien vēl uztraucas… Tāpēc pazemīgi lūdza žēlīgo panu dot mums kādu ziņu, ka ir dzīvs un pie labas veselības … „

Mūsu draudzes ksendzs man ieteica krustā izgriezt tādu uzrakstu:

Non omnis moriar ..

Tas ļaudīm zināšanai, ka, lai gan vecā pils, senu laiku piemineklis, sagruvusi, tomēr viss vēl nav pagalam, ka vēl ne mazums paliks no tās ko redzēt mūsu bērnu bērniem …»

—    Tātad Vokuļskis bijis šeit! … — priecīgi iesaucās Zeckis un aizsūtīja pēc ārsta, lūgdams viņu, lai nekavējoties ierodas.

Nepagāja ne stundas ceturksnis, kad Šūmanis bija klāt. Viņš divas reizes izlasīja pasniegto vēstuli un pārsteigts vēroja Ignācija možo seju.

—    Ko jūs, dakter, uz to teiksiet?… — Zeckis pacilāti jautāja.

Šūmanis jutās vēl vairāk pārsteigts.

—    Ko es teikšu? … — viņš atkārtoja. — Ka noticis tas, ko es Vokuļskim paredzēju vēl pirms viņa brauciena uz Bulgāriju … Pilnīgi skaidrs, ka Stabs Zaslavā gājis bojā …

Zeckis pasmaidīja.

—    Bet spriediet pats, pan Ignācij, — sacīja ārsts, ar pūlēm valdīdams uzbudinājumu. — Iedomājieties tikai: Dombrovā viņu redzējuši, kā viņš pircis dinamīta patronas, pēc tam viņu manījuši Zaslavkas apkārtnē un beidzot pašā Zaslavā. Es domāju, ka pilī savā laikā kaut kas noticis starp viņu un to .. . to nešķīsteni … Jo pat viņš man reiz ieminējās, ka gribētu iegrimt zemē dziļi dziļi — kā Zaslavas akā …

—    Ja viņš būtu gribējis nogalināties, viņš to varēja izdarīt

, V

1 Ne viss ir mirstīgs …

agrāk .. ./Bez tam viņam pilnīgi pietiktu ar pistoli un nemaz nevajadzētu dinamītu, — iebilda Zeckis.

—    Viņš jau reiz mēģināja nogalināties … Bet, tā kā viņš ar katru sava ķermeņa šūniņu bija gatavais sātans, viņam ar pistoli nepietika . . . Viņam bija vajadzīga lokomotīve, lai ietu bojā … Pašnāvnieki mēdz būt izvēlīgi, es to zinu! …

Zeckis grozīja galvu un smaidīja . . .

—    Un ko jūs domājat, velns parāvis? … — Šūmanis nepacietīgi iesaucās. — Vai jums ir kāda cila hipotēzē? …

—    Ir. Stahu gluži vienkārši tirdīja atmiņas par pili, un viņam gribējās to iznīcināt, tāpat kā Ohockis iznīcināja grieķu gramatiku, pēc tam kad bija nomocījies pie tās. Tai pašā reizē tā ir arī atbilde panai, kura, kā stāsta, ik dienas braukusi skumt uz tām pilsdrupām .. .

—    Bet tā jau būtu bērnišķība! … četrdesmit gadu vecs vīrietis nevar rīkoties kā skolas puika …

—    Temperamenta jautājums, — Zeckis mierīgi atbildēja.

—    Citi sūta atpakaļ dāvanas, bet viņš savu uzlaida gaisā … Zēl tikai, ka tās Dulcinejas nebija starp drupām.

Ārsts kļuva domīgs.

—   Trakais velns!… Bet kur gan viņš tagad varētu būt, ja vēl dzīvs?

—    Taisni tagad viņš ceļo ar mierīgu sirdi. Bet neraksta, jo mēs visi, kā redzams, esam viņam apriebušies … — Ignācijs piebilda klusāk. — Un, beidzot, ja viņš tur būtu gājis bojā, būtu palikušas kādas pēdas …

—    Beigu beigās es nemaz nepastāvu uz to, ka jums nebūtu taisnība, kaut gan … es tam neticu, — Šūmanis norūca.

Viņš bēdīgi pašūpoja galvu un turpināja:

—    Romantiķiem ir jāizmirst, nekā nevar darīt. Mūsdienu pasaulē viņi neiederas … Vispārējā atklātība panākusi to, ka mēs vairs neticam ne sieviešu eņģeļa dabai, ne ideālu iespējamībai. Kas to nesaprot, tam jāiet bojā vai labprātīgi jānoiet sāņus …

—    Bet cik viņš stingri izturēja stilu! … — ārsts pabeidza.

—     Nomira feodālisma drupu apbērts… Tā nomira, ka pat zeme nodrebēja … Interesants lips, interesants …

Pēkšņi viņš paķēra platmali un izmetās no istabas, murminādams sev zem deguna:

— Jukušie! … Jukušie!… Visu pasauli viņi saindētu ar savu neprātu!…

Zeckis joprojām smaidīja . ..

«Lai velns mani parauj.» viņš sev teica, «ja man nav taisnība par Stahu! Viņš pateica panai: «Adieu!» — un aizbrauca … Tas arī viss noslēpums. Lai tikai atgriežas Ohockis, no viņa uzzināsim patiesību …»

Viņš bija tik labā noskaņojumā, ka izvilka no pagultes ģitāru, pievilka stīgas un, pats pavadīdams, sāka vilkt:

Pavasara nemiers pamostas visā dabā, Kad lakstīgalas dziesma visapkārt līgo, Zaļajā birzī, kas blakus strautiņam spīgo, Divas rozes brīnišķas smaržas glabā.

Asas sāpes krūtīs atgādināja, ka viņš nedrīkst pārpūlēties.

Un tomēr viņš juta sevī milzīgu enerģiju.

«Stahs,» viņš domāja, «ir ķēries pie kāda liela darba, Ohockis brauc pie viņa, man arī jāparāda, ko es spēju … Nost ar sapņošanu!…

Napoleonīdi vairs nepārveidos pasauli, un neviens to nepārveidos, ja mēs arī uz priekšu rīkosimies kā mēnessērdzīgie … Metīšos kopā ar Mračevskiem, atsaukšu Lisecki, uzmeklēšu Kleinu, un tad, pan Šlangbaum, paraudzīsimies, vai tikai tu esi tas gudrais… Pie velna, kas var būt vieglāks par naudas raušanu, ja tikai to grib? …

Turklāt ar tādu kapitālu un tādiem cilvēkiem!»

Sestdienas vakarā pēc pārdevēju aiziešanas Ignācijs paņēma no Šlangbauma veikala sētas durvju atslēgu, lai nākamai nedēļai sakārtotu skatlogus.

Viņš iededzināja vienu lampu, Kazimiram palīdzot, no galvenā loga izņēma puķu grozu un Saksijas vāzes, bet to vietā novietoja Japānas vāzes un galdiņu antīkā stilā. Pēc tam viņš lika kalpotājam doties gulēt, par cik viņam bija paradums pašam izkārtot sīkos priekšmetus, jo sevišķi mehāniskās rotaļlietas. Bez tam Zeckim negribējās, ka kalpotājs redz, cik ļoti viņam pašam patīk paspēlēties ar veikala rotaļlietiņām.

Kā parasti, ari šoreiz viņš savāca visas rotaļlietas, pielika ar tāiļi pilnu leti un uzvilka visas reizē. Vai tūkstošo reizi mūžā viņš klausījās mūzikas kārbiņas melodijā un skatījās, kā lācis rāpjas stabā, kā stikla ūdens griež dzirnavu ratu, kā kaķis dzenas pakaļ pelei, kā dejo krakoviešu pāris un kā ifz aulekšojoša zirga joņo žokejs.

Un, raugoties nedzīvo figūriņu kustībā, viņš vai tūkstošo reizi mūžā atkārtoja:

—    Marionetes! … Tikai marionetes! … Tām šķiet, ka dara, ko grib, bet dara tikai to, ko tām liek atspere, tikpat nedzīva kā pašas…

Kad slikti palaistais žokejs paklupa pret dejotāju pāriem, pans Ignācijs noskuma.

«Palīdzēt cits citam laimē, to viņi nespēj,» domāja vecais veikalvedis, «bet sagandēt dzīvi — to viņi prot ne sliktāk par cilvēkiem …»

Piepeši Zeckis izdzirda troksni. Viņš atskatījās un ieraudzīja lienam kādu cilvēku laukā no letes.

«Zaglis? …» viņam izskrēja caur smadzenēm.

—    Atvainojiet, pan Zecki, bet… es tūlīt būšu atpakaļ… — ierunājās cilvēks ar melnīgsnēju seju un tumšiem matiem. Viņš metās uz durvīm, steidzīgi atvēra tās un nozuda.

Ignācijs nespēja piecelties no krēsla; rokas viņam bezspēcīgi nokarājās, kājas atsacījās klausīt. Tikai sirds sita kā iesprādzis zvans un acu priekšā satumsa.

—    Kāda velna pēc es izbijos? — viņš izdvesa. — Tas tak ir tas . .. tas Izidors Gutmorgens .. . pārdevējs … Skaidra lieta, nozadzis kaut ko un aizbēga … Bet kālab es tā izbijos? …

Tikmēr Izidors Gutmorgens pēc kāda brīža atgriezās veikalā, un tas vēl vairāk pārsteidza Zecki.

—    Kā jūs te gadījāties? … Ko jums te vajag? … — Ignācijs jautāja viņam.

Gutmorgens šķita stipri apmulsis. Viņš vainīgi nodūra galvu un, bungbdams ar pirkstiem pa leti, teica:

—    Lūdzu, piedodiet, pan Zecki, bet jūs varbūt domājat, ka esmu kaut ko nozadzis? … Lūdzu, pārmeklējiet mani …

—    Bet ko jūs šeit darāt? — Zeckis vaicāja. Viņš gribēja piecelties no krēsla, taču nespēja.

—    Man pans Šlangbaums šodien lika palikt te pa nakti…

—    Kālab? . ..

—    Redziet, pan Zecki … kopā ar jums te pārkārtot mantas nāk tas Kazimirs … Un pans Šlangbaums lika man raudzīties,

lai viņš neko ncaizstieplu … Bet, tā kā man drusku nelabi palika, tad … atvainojiet, lūdzu …

Žeckis beidzot piecēlās no sēdekļa.

—    Ak jūs suņi! … — viņš iekliedzās pārskaities. —Tad mani jūs uzskatāt par zagli? … Tāpēc, ka es jums strādāju par velti? …

—    Atvainojiet, lūdzu, pan Zecki, — pazemīgi ierunājās Gutmorgens, — bet… kāpēc jūs strādājat par velļi? …

—    Kaut jūs miljons velnu parautu! … — nokliedza Ignā.cijs. Viņš izskrēja no veikala un rūpīgi noslēdza durvis ar atslēgu.

—    Pasēdi līdz rītam, ja tev nelabi! Un atstāj savam principālam piemiņu, — viņš norūca.

Ignācijs visu nakti neaizvēra acis. Bet, tā kā viņa dzīvokli no veikala atdalīja vienīgi priekšnams, ap diviem naktī viņš izdzirda veikala telpās klusus klauvējienus un lūdzošu Gutmorgena balsi:

—    Pan Zecki, lūdzu, atveriet… Es tūliņ būšu atpakaļ …

Tomēr drīz viss apklusa …

«Ak jūs plukatas!…» domāja Zeckis, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem. «Tad jūs mani uzskatāt par zagli… Pagaidiet tik jūs man! …»

Ap deviņiem no rīta viņš dzirdēja, ka Šlangbaums izlaida Gutmorgenu un pēc tam sāka dauzīties pie viņa durvīm. Tomēr Zeckis neatsaucās un, kad atnāca Kazimirs, pavēlēja nekad vairs nelaist istabā Slangbaumu.

«Izvākšos no šejienes,» viņš domāja, «kaut vai ar Jaungadu … Kaut arī man būtu jādzīvo bēniņos vai jānoņem numurs viesnīcā … Pataisīt mani par zagli!… Stahs man uzticēja visas savas bagātības, bet šis te, bestija, baidās par savām draņķa precēm …»

Pirms pusdienas viņš uzrakstīja divas garas vēstules: vienu — Stavskai ar priekšlikumu pārcelties uz Varšavu un nodibināt ar viņu kopēju veikalu; otru -— Liseckim ar jautājumu, vai viņš negribētu atgriezties un ieņemt vietu viņa veikalā? …

Pa visu rakstīšanas un pārlasīšanas laiku no Ignācija sejas nenozuda ļauns smaidiņš.

417

«Varu iedomāties, kādu seju rādīs Šlangbaums,» Zeckis domāja, «kad mēs viņam pie paša deguna atvērsim konkurences

27 — Lelle, II

veikalu… Ila-ha-ha! . . . Viņš lika mani uzmanīt… Tā man vajag, jo es tam blēdim ļāvu ieplesties … Ha-ha-ha! …»

Sai mirklī viņš aizķēra ar piedurkni spalvu un tā no galda nokrita uz grīdas. Zeckis noliecās, lai paceltu to, un pēkšņi sajuta krūtīs dīvainas sāpes, it kā viņam kāds ar šauru nazi būtu pārdūris plavišas. Uz mirkli viņam acu priekšā satumsa un kļuva mazliet nelabi; nepacēlis spalvu, viņš piecēlās no krēsla un atgūlās uz kušetes.

«Es būšu pēdējais nelga,x viņš domāja, «ja Šlangbaums pēc pāris gadiem neaizvāksies uz Naļevku . . . Vecs muļķis es esmu! … Uztraucos par Bonapartiem, par visu Eiropu, bet tikmēr man blakus izauga sīkmanis, kas liek uzmanīt mani kā kādu zagli . . . Nu, vismaz tagad man ir tāda mācība, ka pieliks visam mūžam … Tagad jūs mani vairs nesauksiet par) romantiķi un sapņotāju …»

Kreisās puses plaušā it kā kaut kas bija iestrēdzis.

«Aslma?» viņš nodomāja. «Vajadzēs pa īstam sākt ārstēties. Citādi pēc gadiem pieciem sešiem es būšu gahgs kraķis … Ak, ja es būtu aptvēris to pirms desmit gadiem!…»

Zeckis pievēra acis, un viņam šķita, ka visa dzīve no bērnības līdz pat šim brīdim pavērusies kā panorāma, gar kuru viņš neparasti mierīgi peld .. . Pārsteidza vienīgi tas, ka skatītās ainas izgaisa no atmiņas tik neatsaucami, ka viņš nekā nespēja atcerēties pirms brīža redzēto. Lūk, pusdienas Eiropas viesnīcā par godu jaunā veikala atklāšanai … Vecais veikals, un Lcncka tur sarunājas ar Mračevski.. . Paša istaba ar aizrestotu logu, tur tikko kā ienācis Vokuļskis, kas atgriezies no Bulgārijas …

«Tūlīt… ko es redzēju pirms tam …» viņš domāja.

Lūk, Ilopfera pagrabiņš, kur viņš iepazinās ar Vokuļski . .. Te kaujas lauks, zilgani dūmi plešas virs zilu un baltu mundieru rindām … Bet te vecais Mincelis sēž krēslā un rausta aiz auklas logā izlikto kazaku . ..

«Vai es to visu redzēju īstenībā vai man tikai sapnī rādījās? … Žēlīgais dievs …» Zeckis šaubījās..

Tagad viņam šķita, ka ir mazs zēns; kamēr tēvs ar Račeku runā par imperatoru Napoleonu, viņš uzlavījies bēniņos un pa apaļo lūku vēro Vislu Prāgas pusē … Pamazām tomēr priekšpilsētas aina izplēnēja acu priekšā un palika vienīgi lūka. Sā

kumā tā bija kā liels šķīvis, tad kā apakštasīte, bet pēc tam saruka līdz sudraba desmitniekam.

Reizē no visām pusēm viņu apņēma aizmirstība un tumsa, pareizāk — dziļš melnums, kurā tikai vēl lodziņš mirdzēja kā zvaigzne, bet arī tā neatturami bālēja.

Beidzot arī šī pēdējā zvaigzne nodzisa …

27»

419

Varbūt viņš to atkal skatīs, tikai ne vairs pie zemes debess loka.

Ap pulksten diviem pēcpusdienā atnāca Ignācija kalpotājs Kazimirs, nesdams grozu ar šķīvjiem. Viņš trokšņaini uzklāja galdu, bet, redzēdams, ka saimnieks nemostas, uzsauca:

—    Lūdzu, pie galda, pusdienas atdzisīs!

Taču, tā kā ari šoreiz Ignācijs nepakustējās, Kazimirs piegāja pie kušetes un sacīja:

—    Lūdzu, pan …

Piepeši viņš atsprāga atpakaļ, izskrēja priekšnamā un sāka dauzīt pa veikala sētas durvīm; veikalā bija Šlangbaums un kāds no pārdevējiem.

Šlangbaums atvēra durvis.

—    Ko vajag? … — viņš skarbi noprasīja kalpotājam.

—    Esiet tik laipni… ar mūsu saimnieku kaut kas atgadījies …

Šlangbaums piesardzīgi iegāja istabā, paraudzījās uz kušeti un ari atkāpās atpakaļ …

-— Skrien pēc daklera Sūmaņa! … — viņš uzsauca. — Es negribu iet iekšā …

Sai bridi pie Sūmaņa bija Ohockis un stāstīja viņam, ka, vakarrīt atgriezies no Pēterburgas, pusdienas laikā pavadījis uz Vīnes vilcienu savu kuzlni Izabellu Lencku, kas aizbraukusi uz ārzemēm.

—    Iedomājieties tikai, — Ohockis beidza stāstīt, — viņa iet klosterī!…

—    Pana Izabella? … — Šūmanis pārvaicāja. — Kas tad nu, vai viņa nolēmusi koķetēt ar pašu dievu vai tikai atpūsties no uztraukumiem, lai pēc tam drošāk izietu pie vīra?

—y Lieciet viņu mierā … viņa ir dīvaina sieviete … — Ohockis klusi noteica.

—    Visas viņas mums šķiet dīvainas, — uzbudinātā balsī atbildēja ārsts, — iekams mēs pārliecināmies, ka ir tikai muļķes vai zemiskas … Par Vokuļski nekā neesat dzirdējis? …

—    Kā tad … — Ohockis atbildēja. Bet tad viņš aprāvās un noklusa.

—    Nu, vai jūs kaut ko zināt par viņu? … Vai varbūt taisāt no tā valsts noslēpumu? … — ārsts plijās virsū. Sai mirklī iedrāzās Kazimirs, saukdams:

—    Pan dakter, mūsu saimniekam kaut kas atgadījies! Mudīgāk, mudīgāk!

Šūmanis pietrūkās no sēdekļa, Ohockis viņam līdzi. Viņi iesēdās droškā un lēkšiem brauca pie Zecka.

Vārtos viņiem ceļā nostājās Maruševičs, viņš bija stipri norūpējies.

—    Nu, iedomājieties tikai, — viņš uzsauca ārstam, — man pie viņa bija tik svarīga vajadzība … Tā skar manu godu … bet viņš tikmēr nomira …

Šūmanis un Ohockis Maruševiča pavadībā iegāja Zecka dzīvoklī. Pirmajā islabā jau atradās Šlangbaums, padomnieks Vengrovičs un tirdzniecības aģents Sprots.

—    Būtu viņš dzēris miestiņu, — teica Vengrovičs, — nodzīvotu līdz simt gadiem … Bet tā …

Ieraudzījis Ohocki, Šlangbaums saķēra viņu aiz rokas un jautāja:

—    Jūs katrā zinā gribat izņemt savu naudu šonedēļ?…

—    Jā.

—    Kāpēc tik steidzami?

—    Tāpēc, ka aizbraucu.

—    Uz ilgu laiku? …

—    Iespējams, ka uz visiem laikiem. — cieti atbildēja Ohockis un sekoja ārstam istabā, kur gulēja nelaiķis.

Viņam pakaļ uz pirkstgaliem iegāja pārējie.

—    Briesmīgi! — ierunājās ārsts. — Sie mirst, jūs braucat prom … Kas tad beigās te paliks? …

—    Mēs! … — vienā balsī atbildēja Maruševičs un Šlangbaums.

— Cilvēku netrūks… bet šimbrīžam izejiet no šejienes! … — ārsts uzsauca.

Neslēpdami neapmierinātību, visi atkāpās priekšistabā. Palika tikai Šūmanis un Ohockis.

—    Ieskatieties viņā … — sacīja ārsts, norādīdams uz mirušo. — Tas ir pēdējais romantiķis … Kā viņi izzūd. Kā viņi izzūd …

Viņš plūkāja ūsas un aizgriezās pret logu.

Ohofekis paņēma jau atdzisušo Zecka roku un noliecās, it kā gribēdams tam kaut ko iečukstēt ausī. Pēkšņi viņš ieraudzīja mirušā sānu kabatā pa pusei izslīdējušu Vengeleka vēstuli un automātiski izlasīja lieliem burtiem uzrakstītus vārdus:

NON OMNIS MORIAR …

—    Tev taisnība … — viņš noteica it kā pie sevis.

—    Vai man? … — ievaicājās ārsts. — Es jau sen to zinu.

Ohockis klusēja.

Boļeslavs Pruss, Islā vārdā Aleksandrs Glovackis, dzimis 1845. gada 20. augustā Polijā, Ļublinas apkaimē izputējuša šļahtiča ģimenē. Viņš agri zaudē vecākus un aug pie tantes, tad pie vecākā brāļa.

Ģimnāzists būdams, piedalās 1863. gada poļu patriotu cīņās par Polijas neatkarību un atbrīvošanos no feodālisma spaidiem, tiek ievainots, pēc sacelšanās apspiešanas represēts. Šie notikumi uz nākamo rakstnieku atstājuši visu mūžu paliekošu ietekmi.

1866. gadā Pruss beidz ģimnāziju un iestājas Varšavas Galvenās skolas Fizikas-matemātikas fakultātē. Studenta materiālie apstākļi ļoti smagi, Viņš pelnās ar stundu pasniegšanu, bet ienākumi tik niecīgi, ka pēc diviem gadiem Pruss spiests pamest Galveno skolu. Kādu laiku viņš strādā kā fotogrāfs, atslēdznieks fabrikā, audzinātājs, mājskolotājs vai ierēdnis statistikas birojā. Studenta gados Pruss Galvenajā skolā sadraudzējas ar Senkeviču, Sventohovski, Ilmeļevski un citiem, kas vēlāk kļūst pazīstami kā rakstnieki, zinātnieki un sabiedriski darbinieki. Kad Pruss smagā, nogurdinošā darbā zaudējis veselību, sāk grimt apatijā, viņa draugi cenšas palīdzēt, iesaistot viņu Varšavas periodisko izdevumu līdzstrādnieku darbā.

Savu literāro darbību Pruss uzsāk 1872. gadā, kad iespiež viņa stāstu «Mūsu grēki». Pirmie humoristiskie sacerējumi sakopoti krājumā «Šis un tas, pareizāk, ne šis, ne tas vai 48 stāstiņi pilngadīgiem bērniem». Šos mēģinājumus Pruss pats nevērtē augstu, bet pamazām pievēršas sociālām novelēm un stāstiem. Iznāk krājumi «Pirmie stāsti» (1881), «Skices un ainiņas» (1885), «Sīkumi» (1891), «Vakara stāsti» (1895).

No īsajiem stāstiem Pruss pakāpeniski pāriet uz liela mēroga darbiem. 1885. gadā iznāk viņa romāns «Priekšpostenis», 1887. gadā sāk iespiest laikrakstā romānu «Lelle», ko pabeidz 1889. gadā, 1895. gadā parādās romāns «Faraons». Šie trīs romāni pieskaitāmi pie Prusa labākā devuma. Sevišķi tas sakāms par «Lelli». Prusa pēdējais darbs «Pārmaiņas» iespiests 1911. gadā. Boļeslavs Pruss mirst 1912. gada 19. maijā.

Boļeslavs Pruss savos darbos izceļas kā demokrāts, kritiskā reālisma rakstnieks. Viņam nav svešas Marksa un Darvina teorijas, viņš atzīst šķiru cīņu un dabas evolūciju, nīst carisma un feodālisma žņaugus. Poļu literatūrā blakus H. Senkevičam, E. Ožeškovai, M. Konopņickai Boļeslavs Pruss ieņem redzamu vietu.

Latviešu valodā atsevišķā grāmatā Boļeslavs Pruss parādās pirmo reizi. Jācer, ka lasītāji pozitīvi novērtēs romāna «Lelle» izdošanu un tas ieinteresēs arī par citiem viņa darbiem.

Boļeslavs Pruss LELLE II

Redaktors K. Valdmants. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore D. Pastare. Korektore I. Piitele. Nodota salikSanai 1963. g. 5. augustā. Parakstīta iespiešanai 1903. g. 25. oktobri. Papīra lormāts 60 X 84(16. 26,5 fiz. iespiedi.; 26.5 uzsk iespiedi.; 25.16 izdevn. I. Metiens 30 000 cks. Maksā 78 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ni. 1705I-D235H. Iespiesta Latvijas PSR Ku1 tūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes. 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 733.. A(Po|u)

2 Lelle, II

3 Lelle, II 33

4 Lelle, n

[1]

1 — Apģērbu tirgotava!… — «Figaro»!… — Izstāde!… — «Ceļvedis pa Parīzi»!… Trīs franki!… Trīs franki!…

[2] Pavasarī plaukst lapas un ziedi grezno pļavas; dārgumiņ, skriesim pa sūnām,.-atdarinādami spilgtos taurenīfius. Vai redzi, kā viņi glaužas klāt rozēm; l&zīgi viņiem, es gribu piespiest savas lūpas pie tavām lūpām un nolaupīt no tām saldu skūpstu.

[3] uz priekšu, savoja!

[4] nota bene — iegaumējiet.

[5] — labi!

[5] Lelle, II

[6] mainās laiki, un mēs maināmies tiem līdzi.

[7] laiks aiziet, mūžība turpinās.

[8] et caetera — un tā tālāk.

23 Lelle, II

Content

Pruss Boļeslavs Lelle 2

PIRMĀ NODALA PELĒKAS DIENAS UN MOKOŠAS STUNDAS

OTRĀ NODAĻA RĒGS

TREŠĀ NODAĻA CILVĒKS, KAM VEICAS MĪLESTĪBA

CETURTĀ NODALA LAUKU IZPRIECAS

PIEKTĀ NODAĻA ZEM VIENA JUMTA

SESTĀ NODAĻA MEŽI, PILSDRUPAS UN BURVĪBA

SEPTĪTĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRAMATA

ASTOTĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

DEVĪTĀ NODAĻA VECA PĀRDEVĒJA DIENASGRAMATA

DESMITĀ NODALA DĀMAS UN SIEVIETES

VIENPADSMITĀ NODALA KĀ SĀK ATVĒRTIES ACIS

DIVPADSMITĀ NODALA LAULĀTO DRAUGU IZLĪGUMS

TRĪSPADSMITĀ NODALA TEMPUS FUGIT, AE'I'ERNITAS MANET

PIECPADSMITĀ NODAĻA DVĒSELE LETARĢISKA MIEGA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA VECA VEIKALVEŽA DIENASGRĀMATA

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA …F…