Bromfīlds Lūiss

Lieti nāk

Luiss Bromfīlds

Lieti nāk

Romāns

Starp divām pasaulēm — viena ir mirusi.

Bet otrai nav spēka piedzimt.

Metjū Arnolds

Visiem maniem draugiem Indijā — prinčiem, skolotājiem, politiķiem, medniekiem, laiviniekiem, pārijiem un citiem, lai gan nekad neesmu spējis aptvert nedz Indijas brīnumus un krāšņumu, nedz arī izprast Indijas sapni.

Divi vīrieši sēž bārā. Viens jautā otram: — Vai Jums patīk amerikāņi? — un otrs sparīgi atbild: — Nē.

— Vai Jums patīk franči?

— Nē, — seko tikpat sparīga atbilde,

— Angļi?

— Nē.

— Krievi?

— Nē.

— Vācieši?

— Nē.

Iestājas klusums, pēc tam pirmais vīrietis, paceldams savu glāzi, jautā: — Bet kas tad Jums patīk?

Otrs nevilcinādamies atbild: — Man patīk mani draugi.

Par šā darba tapšanu autors ir parādā pateicibu savam draugam Ērikam Marijai Remarkam.

PIRMĀ DAĻA

Bija pienācis Ransema vispatīkamākais brīdis — viņš sēdēja verandā, iebaudīja konjaku un raudzījās, kā zeltaina blāzma līst pār banjaniem, pelēcīgi dzelteno ēku un spilgti sārtajiem vīteņaugiem; tas ilga tikai īsu mirkli, tad saule pēkšņi panira zem apvāršņa, pamezdama ainavu tumsā. Burvīgā parādība vienmēr no jauna satrauca viņa dvēseli — ziemeļnieka dvēseli, kas bija pieradusi pie garajiem, zilgajiem Anglijas mijkrēšļiem, šķita, ka pēkšņi visa pasaule uz mirkli aiztur elpu un tad trakā trauksmē ienirst tumsas bezdibeņos. Indijas saulriets Ransemā allaž viesa primitīva baiguma nojausmu.

Un šeit Randžipurā nebija tikai zeltainā saulrieta košums vien. Pēkšņi iestājās klusums un gaisu piesātināja spēcīgas smaržas. Ugunskuru dūmi, govju mēslu smaka, jasmīnu un mežrožu smaržas jaucās kopā ar zeltainajiem putekļiem, kurus ielas pretējā pusē sacēla govis, atgriezdamās mājup no izkaltušajām ganībām. Šai brīdī no sakarsušajām krasta kapenēm upeslejā aiz maharadžas zvēru dārza sāka plūst liega bungu dunoņa, arī šakāli sāka gaudoti un to dzeltenie stāvi pēkšņās tumsas aizsardzībā zaglīgi iznira no džungļiem, lai līdzenumos uzmeklētu dienā nobeigušos dzīvniekus. Rītausmā rijīgās lijas atstās savas alas un piemēslotos ērkšķu krūmus, lai kāri mestos uz dzīvniekiem, kas nobeigušies naktī. Vienmēr šai laikā arī Džona flauta vērpa savu maigo pavedienu, kad viņš, pie dārza vārtiem tupēdams, apsveica vakara dzestrumu.

Arī tagad Džons sēdēja tur zem kupli salapojušā banjana. kas katru gadu dzina jaunas atvases un saknes, lai atkal iekarotu sev vienu vai divus kvadrātmetrus no dārza platības. Tālāk uz ziemeļiem, Pešavaras tuvumā, auga kāds milzu banjans, aizņemdams plašu lauku, — viens vienīgs koks izvērties veselā mežā!

«Ja zeme pastāvēs pietiekami ilgu laiku,» domāja Ransems, «tad varbūt šis koks, tāpat kā cilvēku ļaunums un muļķība, to pilnīgi iekaros, ar neizsmeļamu Indijas sīkstās dzīvības spēku lēnām dzīdams atvasi pēc atvases.»

Pat šakāļiem un lijām, ja negribēja nomirt bada nāvē, vajadzēja celties agri, lai uzmeklētu cilvēku un dzīvnieku — govju, ēzeļu un noklīdušu suņu līķus. Ja agrā rītā gadījās izjāt klajumā, tad brūnajā līdzenumā varēja ieraudzīt dzīvu mudžekli plēšamies un rijam maitu. Tās bija lijas. Pēc pusstundas tās bija projām, rēgojās tikai kaudzīte tīri nolobītu baltu kaulu — viss, kas atlicis no govs, mūļa vai reizēm pat cilvēka.

Caur savu kūtro domu miglu Ransems klausījās Džona flautas vienkāršajā melodijā. Tā bija kāda improvizācija, kurai nebija ne sākuma, ne gala, un Ransema rietumnieka ausīm motīvs vienmēr likās viens un tas pats. Acīmredzot mūzika Džonam atviegloja sirdi, mūzika un puķu kopšana — kliņģerīšu un zilo liliju, jo vienīgi tās vēl dārzā bija palikušas. Džonam nebija nevienas meičas, bet, ja arī bija, tad viņš sastapās ar to slepeni. Visu viņa dzīvi piepildīja viņa kunga dzīve — kunga tēja, līdzko kungs piecēlies, kunga rīta azaids, otrās brokastis, pusdienas, kunga krekli un zeķes, īsās bikses, kunga konjaks un cigāri. Džons bija kristīts katolis no Pondešeres un franču valodu prata labāk nekā indusu vai Randžipuras gudžerātu valodu, — tā bija dīvaina franču valoda, viņš to slīpēja un apaļoja mutē, tā ka tā vairāk atgādināja indiešu valodu un neiederējās nedz salonos, nedz modes skatēs, nedz arī diplomātu aprindās. Viņa īstais vārds bija Žans Batists, bet vienkāršības dēļ Ransems viņu sauca par Džonu.

Mijkrēslī visi trīs vai četri Džona draugi tupēja viņam apkārt, un viens no viņiem ar drudžainu neatlaidību rībināja bungas, pavadot Džona flautu. Tie visi bija tādi paši «boji» kā viņš, kuri kalpoja pie mistera Banerdži, pulkveža un majora Sefti, un pāris varbūt no maharadžas viesu mājas. Nebija viegli tos atšķirt citu no cita.

Kādu brīdi viņi vēl sitīs bungas un spēlēs flautu, tad mūzika apklusīs; taču Ransems, verandā sēdēdams, zināja, ka pēc tam viņi necietīs klusu. Tad sāksies tenkošana. Viņiem bija zināms viss, kas atgadījās Randžipurā. Neviens no viņiem lāgā neprata lasīt, un nevienam nebija ienācis prātā kādreiz ieskatīties laikrakstā, tomēr viņi izdibināja itin visu — ne tikai par kariem, zemestrīcēm un visādām nelaimēm, kas notikušas tālās pasaules malās, bet arī par zādzībām, laulības pārkāpumiem un noziegumiem Randžipurā, ko Bombejas, Deli un Kalkutas laikraksti un viņu pašu kungi uzzināja tikai daļēji. Džons kalpoja pie sava kunga kopš viņa ierašanās Randžipurā, pazina savu kungu visos sīkumos un reizēm mēdza visā savā pazemībā pavēstīt kādu pārsteidzošu jaunumu un azaida reizēs, varētu teikt, celt to galdā, it kā pasniegtu tasi tējas vai liktu galdā bļodu ar rīsiem. Starp tiem, piemēram, bija skandalozais gadījums ar Talmedža kundzi, kas aizbēga ar virsnieku Sardžentu; Džons to bija pareģojis, un Ransemam tas bija zināms jau pirms trim dienām. Viņš būtu varējis Talmedžu brīdināt un aizkavēt notikumu, ja būtu vērts iejaukties.

Grupa zem banjana tagad beidza spēlēt, un Ransems blāvajā gaismā vēroja viņu siluetus. Pēkšņi banjanā sacēlās ellišķīgs troksnis — mežonīga spiegšana un tarkšķēšana. Cauri putekļainai lielo mango koku lapotnei drāzās nerātņu pērtiķu bars — Randžipuras svētie pērtiķi, pelēki, melni, veikli, nekaunīgi, smieklīgi un paļāvīgi savā nesatricināmā pārliecībā, ka neviens neiedrošināsies nogalināt kaut vienu no tiem, nedz indietis, jo tie kādreiz cīnījušies blakus pašam Ramam, nedz eiropietis aiz bailēm no briesmīgā dumpja, kāds varētu izcelties viena vienīga pērtiķa nogalināšanas dēļ. Ransemu tie reizē kaitināja un smīdināja. Patlaban tie viņu kaitināja, jo ar savu ellišķo trokšņošanu iztraucēja vakara klusumu; tie kaitināja arī tāpēc, ka aplauza dārza puķes un reizēm rāva nost dakstiņus no nojumes jumta. Bet Džons un viņa draugi tā bija nogrimuši sarunās, ka pat ne reizi nepacēla galvas augšup.

Tā kā pērtiķu ķilkstēšana bija izjaukusi vakara burvību, Ransems izdzēra konjaku, nolika vēdekli un piecēlās, lai . dotos laukā palūkoties, kāds rādās laiks.

Dārzs bija četrstūrains; to ietvēra no dzeltena māla un žagariem celts augsts žogs, kas vietām plankumaini vīdēja cauri biezajiem vīteņiem. Laiks bija ļoti sauss, putekļainā svelme diendienā bija izžāvējusi zemi līdz pašiem pamatiem, un neviens mākonītis nemazināja saules postīgo iedarbi. Vietvietām kāda panīkusi kliņģerīte vai kāršu roze, kas veldzēja savas saknes ūdenī, kuru tām pienesa dārznieks no lielās, dziļās akas dārza stūri, vēl turējās, nežēlīgajā svelmē apvītusi un novārgusi.

Jau dienām un nedēļām visi — zemnieki, tirgoņi, kareivji un ierēdņi gaidīja, kad laiks grozīsies un sāks līt tās varenās lietus gāzes, kuras vienā naktī dārzus, laukus un džungļus no izsvilinātiem tuksnešiem pārvērta zaļojošās audzēs, kas zēla un plauka, alkaini apvīdamas mūrus, kokus un namus. Pat vecais maharadža gaidīja nedēļām ilgi. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās svelmaino karstumu apmainīt pret Parīzes vai Karlsbādes izpriecām, iekams viņš nebija pārliecinājies, ka iestājies lietus periods un viņa tautai nedraud bads.

Ar katru nedēļu mokošās gaidas kļuva nepanesamākas. Nervu sasprindzinājumu vērta aizvien neciešamāku ne vien šausmīgais karstums, bet arī bailes no bada un slimībām, jo ikviens zināja, ka pat labais, vecais maharadža ar visām savām labības noliktavām un krājumiem nav spējīgs izglābt no posta un bada nāves divpadsmit miljonu cilvēku, ja Rama, Višnu un Krišna nolēmuši nesūtīt lietu. Bailes bija pārņēmušas visu tautu. Tās bija jaušamas pat bagāto tirgoņu ēnainajos dārzos un laimīgo eiropiešu verandās, kuriem bija iespējams aizbraukt kalnos. Bailes pielipa kā sērga, ko neapzinoties pārnes mājās no kaimiņiem. Arī Ransemu, kurš nemaz nebija spiests palikt Randžipurā, tās sagrāba savos nagos. Jau nedēļām ilgi šīs bailes bija pārņēmušas tautu. Tās gūlās virsū kā lietuvēns un atspoguļojās indiešu sejās.

Flauta un klusā bungošana no jauna uzsāka savu žēlo melodiju, kas cauri kokiem atlidoja no dārza.

Nams bija plašs un vienkāršs. Pirms daudziem gadiem tas bija celts dažiem britu ierēdņiem ļaunā, cietsirdīgā maharadžas laikā, kad Randžipurā stāvēja veseli divi pulki. Ransemam šī māja bija par plašu. Tajā bija lielas istabas augstiem griestiem, biezais niedru un salmu jumts aizturēja karstumu. Taču salmu jumtā caurām naktīm čabinājās mangusti, ķirzakas un peles, traucēdami pat mielastus ar savu pīkstoņu un čaukstināšanos. Likās neticami, ka milzīgai, angļu stilā celtai ēkai ir salmu jumts, kurā slēpjas vesela mazu zvēriņu menažērija. No ārienes māja atgādināja Belgreives namu, bet iekšpusē ņudzēja no mangustiem un ķirzakām. Ransems bija draugos gan ar tramīgajiem, ņiprajiem mangustiem, gan ar ķirzakām, it īpaši tāpēc, ka tās iznīcināja moskītus. Pie azaida galda viņš vēroja ķirzakas skraidām pa sienu no gleznas pie gleznas un pa ceļam noķeram pa moskītam.

Saule pēkšņi norietēja un tumsa apēnoja dārzu, it kā būtu nolaidies priekškars. Zvaigznes parādījās visas uzreiz, mirgodamas kā slavenie vecās maharanes briljanti.

Ransems mierīgi gāja cauri dārzam. Bambusniedres, kas auga ap aku, čabēja viegla vēja vēdās, kurš pastāvīgi sacēlās ap saulrieta laiku. Uz ceja viņam kā ēna paslīdēja garām mangusts, dodamies peļu, čūsku un čūsku olu medībās. Ransems ienīda čūskas, kuru laiks patlaban sākās. Džons jau bija nositis kobru tieši aiz maharadžas parka vārtiem. Līdz ar pirmajām lietus gāzēm čūskas līdīs laukā no veciem celmiem un mūru spraugām — kobras, mazās, melnās odzes un milzu pitoni. Lai gan dārzam visapkārt bija augsts, blīvs žogs, tām tomēr pastāvīgi izdevās neizdibināmā kārtā tur ielīst. Ik gadus kalpotājiem gadījās nosist kādu pusduci. Piejaucētā meža cūka Togo pagājušajā lietus periodā nobeidzās no nepilnu pēdu garas paragudas dzēliena.

Mājas logos iemirdzējās gaisma; Ransems zināja, ka Džons, nolicis flautu pie malas un pārtraucis pļāpāšanu, sācis gādāt viņam vakariņas. Viņš redzēja to klusi kā parādību apkārt kustamies ar vienu vienīgu apģērba gabalu — gurnu jostu. Neliela auguma, gandrīz pundurītis, tomēr pilnīgi pareizi veidots kā atlēta bronzas statuja, mazāka par dabisko lielumu; turklāt viņš bija kalsens, kā jau tāds, kas bērnībā grūti strādājis, nekad nedabūdams kārtīgi paēst. Karstuma dēļ Ransems lāva viņam mājas darbus veikt kailam. Tā bija saprātīgāk un daudz tīrīgāk, jo Džons tikai kails bija tīrs. Līdzko viņš uzģērba baltās eiropiešu drēbes, tūlīt kļuva netīrs. Piecās minūtēs spodrās drānas klāja pelnu un putekļu traipi, arī zupa un kafija tur bija atstājusi savas pēdas. Eiropiešu drēbes viņam nederēja. Tikai kails viņš bija tīrs, jo pēc iedzimtām indusu parašām mazgājās katru dienu. Ik rītu viņš gāja pie akas dārza galā un, karstajā saulē stāvēdams, nomazgājās no galvas līdz kājām. «Cik dīvaini,» Ransems prātoja, «ka lielākā dala zemāko kastu indiešu, pārgājuši katoļticībā, kļūst netīrīgi un atmet mazgāšanos. Protestanti ir tīrīgāki. Tā ir galvenā atšķirība starp jezuītu un protestantu misijām. Protestanti tomēr māca ievērot miesas higiēnas prasības, lai arī viņi glābj dvēseles. Turpretī jezuītiem rūp vienīgi viņu baznīcas varas izplatīšana, vienalga, higiēniskas vai nehigiēniskas.»

Ransems apdzīvoja tikai daļu no lielās mājas: ēdamistabu, nelielu dzīvojamu istabu un guļamistabu apakšējā stāvā. Viesistaba, milzīga un tukša, atrazdamās ziemeļpusē, bija vēsa un noderēja par ateljē viņa mazliet diletantiskām glezniecības studijām. Pārējās telpas bija noslēgtas un tukšas, pat ķirzaku un peļu tur nebija.

Pārģērbies viņš no savas guļamistabas iegāja ēdamistabā. Šeit kaktā atradās elektriskie ventilatori, kas vēdināja gaisu. Tie nebija tik glīti kā vecmodīgie «punkahi», bet daudz noderīgāki.

Ransems pateicās dievam, ka Randžipurā bija elektriskā spēkstacija, protams, nedroša un untumaina, taču labāk tāda nekā nekāda. Pēc hidrotehniskās ierīces tā bija pirmā, ko rādīja ārzemju viesiem. Tad nāca kārta šaursliežu dzelzceļam, slimnīcai, zvēru dārzam un vājprātīgo patversmei.

Uz neapklātā galda bija milzīga vāze ar augļiem — granātiem, melonēm, mango, banāniem un ananasiem. Tas izskatījās ne tikai skaisti, bet arī kārdināja, solot atspirdzinājumu, un iepatikās Ransema gleznotāja acīm. Šakāļi tagad bija pārstājuši gaudot. Tumsā tie klusēja, rijīgi meklēdami maitas. Arī vēja pūsma pēkšņi mitējās, nakts kļuva atkal rāma un debess zvaigznēm nosēta. Īsi pirms musona tās šķita pavisam tuvu.

Gaiss bija ļoti smacīgs, arī ventilatori nespēja sniegt atvēsinājumu.

Kad Džons ienāca, nesdams buljonu, viņš vairs nebija kails; viņš bija apģērbis balta linaudekla drānas, bet uz piedurknes jau rēgojās pelnu traips, un svārku atloks bija notašķīts ar mērci. Viņš uzlika tasi uz galda un gaidīja. Pēc brītiņa Ransems ievaicājās:

— Ko dzird no jauna, Džon?

Kalpotājs, priecīgs, ka viņa kungs kļuvis ziņkārs, mazliet pagriezās sānis un tikai tad atbildēja. Atstāstot baumas, runājot par lietām, kas viņa kungam nav zināmas, viņš kļuva pašapzinīgāks un svinīgāks, apjauzdams savu vērtību.

— Neko daudz, sahib, — viņš sacīja. — Tikai par mis Makdeidi.

Viņi bija raduši sarunāties ļoti neparasti. Ransems kalpotāju uzrunāja angliski, bet tas atbildēja savā dīvaini mīkstajā franču valodas Pondešeres izloksnē. Viņi saprata viens otra valodu, tomēr sarunājās katrs savā.

— Kas tad lēcies tai mis Makdeidei?

— Antons saka, viņa mīlot majoru Sefti.

— Kā — mīlot?

— Pārāk stipri, — atteica Džons, bikli pasmīnēdams.

— Tā. Un kas vēl?

— Kāds augsts sahibs ieradīšoties pie viņa augstības. Ar savu sievu.

— Kas tad?

— Tāds lords Eskets. — Džons teica «Eskits», bet Ransems saprata, ko viņš domā. — Antons saka, viņa sieva esot ļoti smuka. Viņš to redzējis Deli. Bet viņš saka arī, tā esot velns, sahib, velnene, īsta ragana.

Ransems izdzēra buljonu, un Džons aiznesa tasi, ne vārda neteikdams. Viņš nekad nerunāja, kad viņu neuzbilda, un nejautāts neklāstīja nekādus jaunumus. Tā arī šoreiz Džons vairāk neko nestāstīja par lordu Esketu un tā velneni un pameta' Ransemu nogrimušu domās, kuras tagad nodarbināja jautājums, kāpēc gan angļu aristokrāta sievai, pie tam bagātai, labprātīgi jādodas šai gadalaikā uz Randžipuru, kur ikviens, kam vien iespējams, brauca projām kalnos. Viņš zināja, kas ir lords Eskets, un, pieri raukdams, pats sev jautāja, vai tas tikai neierodas traucēt Randžipuras mieru. Lēdija Eskete — šis vārds aizskāra kādu viņa atmiņu stīgu, bet viņš lāgā nevarēja atcerēties, kas šī sieviete ir, un pārmērīgā karstuma dēļ nolēma par to vairs nedomāt. Jaunā vēsts par mis Makdeidi aizkustināļa viņu daudz dzi]āk, jo tā likās tik neiespējama un savā ziņā traģikomiska.

Viņš būtu varējis aizbraukt. Šeit viņu neaizturēja pienākumi kā veco maharadžu vai majoru Sefti un mis Makdeidi, kuriem uzticēta divpadsmit miljonu cilvēku veselība, vai arī kā misteru Smailu, kuram jārūpējas par neaizskaramo un zemāko kastu bērniem, vai misteru Banerdži, kura skaistā sieva negribēja braukt projām, jo bija indiete un dedzīga patriote, kas nevarēja iedomāties meklēt atpūtu kalnos. Ransems palika, varētu gandrīz teikt, aiz ietiepības. Viņam bija daudz naudas, un nekas viņu nesaistīja, tomēr viņā palika šai svelmē nedēļu pēc nedē|as, gaidīdams dienu, ja tikai tā vispār atnāktu, kad debess atvērsies un straumes gāzīsies lejup, lauki un meži sāks kūpēt, zaļot un zelt mitrajā lietavu svelmainī, kas bija ļaunāks par karsto, putekļaino «ziemas» sausumu.

Vērojot, kā saules izdedzinātā zeme uzzeļ dzīvības orģijā, viņš jutās aizgrābts vairāk nekā no jebkuras citas dabas parādības. Musonam iestājoties, viņu pārņēma iedvesmas uzplūds. Tad viņš sāka gleznot augām dienām no gaismas līdz gaismai; kails, viscaur nosvīdis sutīgajā karstuma, viņš stāvēja viesistabā vai verandā un insektu mocīts gleznoja dārzu, kas viņa acu priekšā atzēla plaukstošā dzīvībā, un nopūlējās uztvert brīnuma izjūtu, līdz, pārliecinājies, ka tas nav izdevies, iznīcināja visu paveikto un atgriezās pie sava konjaka.

Nebija nekā tāda, kas viņu vilinātu no šejienes projām, viņam nebija ne mazāko ilgu nedz pēc Simlas, nedz Dardžilingas vai Utakamundas. Viņu nevilināja nožēlojamu cilvēku sabiedrība ar to nožēlojamo godkāri, virsnieki un ierēdņi ar to sievām un bērniem vai to aizspriedumi un ģeķības klubos un sporta laukumos. Visu to viņš bija jau pāris reižu izmēģinājis un zināja, ka tas ir nepanesamāk, daudz nepanesamāk kā musons.

Pabeidzis vakara azaidu un izdzēris ledū atdzesēto kafiju (paldies dievam, ka maharadžam bija ledus fabrika), viņš piebāza pīpi, paņēma spieķi un devās vakara pastaigā.

Iziedams pa vārtiem, viņš redzēja, ka Džons atgriezies pie saviem draugiem un atkal spēlē flautu, Džons un viņa trīs muzicēšanas biedri piecēlās, melnajā tumsā izdarīja savu selama ceremoniju un pateica: «Labvakar, sahib!»

Viņš nogriezās pilsētas virzienā, iedams lejup pa braucamo ceļu, kas veda no hipodroma uz veco koka pili. Šeit bija daudz vēsāks, jo īsi pirms saulrieta ceļš bija ticis apslacīts un vēl turējās mitrs. Viņi gāja garām mājai, kurā dzīvoja policijas priekšnieks Rašids Ali Khans. kas bija viņa draugs, tad devās tālāk gar Banerdži namu. Tur dzīvojamā istabā spīdēja gaisma, bet neviens nebija saskatāms. Neko nedomādams, viņš mirkli apstājās pie dārza vārtiem, gaistošā cerībā saskatīt kaut misis Banerdži ēnu. Viņa Ransemu valdzināja ne tik daudz kā sieviete, bet kā mākslas darbs. Vēsa, klasiska, atturīga — viņa atgādināja tēlu Adžuntas freskās, turpretī misters Banerdži radīja Ransemā veselu izjūtu jūkli: simpātiju, ironiju, līdzjūtību un nicināšanu. Misters Banerdži bija kā trausla niedre, padota visiem vējiem, kas nāca gan no austrumu, gan rietumu puses.

Iedams tālāk, viņš pa nogāzi lejup nokļuva pie tilta, kas veda pāri upei. Zem karalienes Viktorijas milzīgas čuguna statujas, kura kā apšaubāms rotājums slējās uz tilta vidējā balsta, upe tagad atgādināja laiski guļošu čūsku. Upei nemanīja vairs ne mazākā plūduma, tā bija pilnīgi mierīga — garš, zaļš, aļģēm piesērējis kanāls, kurā atspoguļojās mirgojošās zvaigznes. Lietus laikā tas pārvērtīsies dzeltenā straumē, kas plūdīs cauri pilsētai starp tempļiem un tirgus laukumiem, pārplūdinādama lēzeno pakāpienu garās rindas, kuri tagad kaili un putekļaini stiepās lejup no Krišnas tempļa pie gļotainajiem ūdeņiem.

Aiz tilta Ransems nogriezās pa kreisi un sāka soļot pa putekļaino ielu garām sakarsušajām krasta kāpenēm un cauri zvēru dārzam virzienā uz degošajiem sārtiem. Šeit zvaigžņu vājā mirdza nespēja kliedēt tumsu, un neapgaismotais ceļš veda projām no apdzīvotām vietām, bet Ransemam nebija ne mazāko baiļu. Randžipura pretēji vairumam Indijas pilsētu neslēpa sevī gandrīz nekādu briesmu, bez tam viņš bija slaids, spēcīgs liela auguma vīrietis, kas bailes bija izjutis vienīgi karā. Turklāt nāve viņam iedvesa gaužām niecīgas bailes. Jau labi sen viņam bija kļuvis vienaldzīgi, vai viņš dzīvo vai mirst.

Mazu gabaliņu priekšā Ransems līdzenajā krastmalā ievēroja blāvu liesmu. Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka tur gailē bēru sārtu pelni; divi sārti bija jau apdzisuši; trešais, kas atradās mazliet tālāk, vēl dega. Tas apgaismoja mango kokus un meta zilgu blāzmu pār upes mierīgo līmeni. Varēja izšķirt trīs vīru siluetus pie sārta. Karstuma dēl tiem nebija nekā mugurā, tikai gurnu josta. Ransems brīdi apstājās pie treliņiem un vēroja grupu.

Viens no vīriem, tuvākais aizgājēja radinieks, nepacietīgi no visām pusēm bikstīja degošo malkas kaudzi. Pussadegušais līķis vēl nebija zaudējis savu veidolu, bet bija skaidrs, ka visiem trim sērotājiem jau apnicis te vāķēt un tie vēlas doties mājup.

Ransems, pret margām atspiedies, nolūkojās šai ainā, kas viņu uzjautrināja. Pēc brīža viens no vīriem viņu ieraudzīja un pienāca klāt. Tas bija kalsens, vidējos gados. Smaidīdams tas aicināja Ransemu tuvāk. Ransems atteicās. Viņš indusu valodā paskaidroja, ka tas viņam neesot nekas jauns, un vīrs atbildēja, ka viņi sadedzinot savu vecmāmuļu un ka tā prasot sev neticami daudz laika. Viņš vēl pateica kādu asprātību, bet Ransems novērsās un sāka doties atpakaļ uz pilsētu.

Viņš bieži bija staigājis šo ceļu, tumsai iestājoties. Drūms skaistums dvesa no šās vietas, un pašā sadedzināšanas ainā slēpās ticība un paļāvība, kas sniedza viņam mieru. Viņam šķita, ka ar sadedzināšanas aktu tiek pierādīta ķermeņa nenozīmība. Likās, it kā viņi teiktu: «Kas miris, miris,» — un steigtos iespējami drīzāk, vēl pirms saules rieta, bez ārišķības, bez barbarisma, bez garām runām atdot līķi zemei. Turklāt viņi ievēroja stingri noteiktu bēru ceremoniālu, aiz kura reizēm slēpās patiesas jūtas, bet kurš biežāk tika izpildīts aiz paraduma kā senās Tandžuras dejas. Kopš nāves iestāšanās nebija vairs nekā no tās būtnes, ko viņi mīlējuši vai arī nīduši. Miesa bija tikai mašīna, kas reizēm viņiem sagādāja baudu, bet bieži arī sāpes. Viņu bezdalībā slēpās dziļa patiesība, ko neviens kristīgais nekad nespēs sasniegt. Šeit ticēja, ka līķis nav nekas, un liedza tam godu. Rietumos tikai izliekas ticam, ka līķis ir pīšļi. Tur mirstīgā miesa mūžīgi tur cilvēkus pazemīgā padevībā.

Beidzot viņš nokļuva laukumā. Tas bija loti liels, vienā pusē sen pamestās vecās koka pils fasādes ierobežots; tā bija veca celtne ar neskaitāmiem balkoniem un aizrestotiem logiem, kas aiz savām sienām slēpa atmiņas par nāvi no indes, zobena vai spīdzināšanas. Nemiera laikos tur bija dzīvojuši maharadžas, bet tagad jau piecdesmit gadu pils bija spokaini tukša un pamesta — pieputējis, tukšs muzejs, aizslēgts uz visiem laikiem. Ransemu vienmēr saistīja šis laukums kā piemineklis tumsībai un nežēlībai, kas valdījušas Randžipurā pirms vecā maharadžas, ko bija sūtījuši dievi un angļi, lai visu to izskaustu. Tukšajā pilī nebija gaismas, bet tās balto fasādi apspīdēja kino ugunis; kino atradās iepretim pilij, un tajā rādīja vecu; bojātu Čārlija Čaplina filmu. Patlaban bija sākums. Elektriskā gonga griezīgās skaņas plūda nepārtraukti, sajaukdamās ar pūla čaloņu un pārdevēju kliedzieniem, kas tirgojās ar saldējumu un lētiem saldumiem. Reizēm viņu pazina kāds zemākas kastas vīrs un, godbijīgi klanīdamies, sveicināja. Viņam patika, ka tie viņa parādīšanos šai vietā uzskatīja par parastu, it kā viņš iederētos Randžipurā.

Attālākā laukuma malā atradās ūdens baseins — taisnstūraina ūdens tvertne ar pakāpņiem visapkārt; tā jau veselus divus tūkstošus gadu bija viduspunkts šinī putekļainajā zemē, ko astoņus mēnešus gadā nežēlīgi svilināja saule. Šurp nāca trūcīgie mazgāties, veļas mazgātāji un mazgātājas velēt netīro veļu, vecas sievas patenkot un bērni rotaļāties. Parasti uz šejieni bija nākušas svētās govis un bifeļi un aptašķījuši platos, zemos pakāpņus ar mēsliem, bet jau sen tiem bija aizliegts, badīgi ošņājot, klīst apkārt. Policija rūpējās, lai tie neiekļūtu pilsētas centrā.

Šai vakara stundā ūdens tvertnes virsma atspoguļoja visas laukuma ugunis — no mirdzošā kino, no rīsu plācenīšu ceptuves un sudrabkaļu veikalu petrolejas lampām; sudrabkaļi sēdēja pie saviem veikaliem un ar maziem veserīšiem veidoja metālu.

Kad Ransems šķērsoja laukumu, kino kņada apklusa, bet viņš sadzirdēja tikpat juceklīgu daudzbalsainu troksni. Tas nāca no mūzikas skolas — milzīgas ķieģeļu mājas aiz ūdens tvertnes; māja bija celta tādā pašā gotiskā stilā kā Alberta piemineklis Bombejā. Visi logi bija apgaismoti, un katrā istabā strādāja kāda klase. Viņš zināja, kā izskatās mācību telpās, iedomājās garās koka solu rindas, kur cieši cits pie cita sēdēja visu vecumu cilvēki — no deviņdesmit gadus veciem sirmgalvjiem līdz vienpadsmit un divpadsmit gadus veciem zēniem, visi nopietni, visi vienas vēlēšanās apgaroti — mācīties mūziku, jo tā bija viņu sirdstieksme un bez mūzikas viņi nevarēja iztikt. Ransems bieži apmeklēja mūzikas skolu, jo mūzika un skolnieki viņu saistīja un viņam pašam patika muzikāli priekšnesumi.

Viņš ilgi stāvēja, briesmīgajam troksnim muguru pagriezis, un vēroja tālās ugunis pāri ūdens tvertnei. Tūkstošiem lidojošu sikspārņu vanaga lielumā, kino uguņu pievilkti, lidinājās pār spožo ūdens virsmu un samulsuši un apmāti bez gala atkārtoja savu bezmērķīgo riņķošanu.

Pēc brīža Ransems izkratīja pelnus no pīpes un apgriezās apkārt. Iedams uz mūzikas skolas pusi, viņš ievēroja, ka slimnīcas dzemdību nodala blakus skolai ir apgaismota. Bez šaubām, tur gaidīja kāda nākamā indieša piedzimšanu vai pat divu un trīs, lai to trīssimt septiņdesmit miljonu eksistences cīņai, kuri apdzīvoja šo bezgalplašo zemi ar džungļiem, tuksnešiem un pilsētām, pievienotu jaunu nastu. Tur jābūt klāt mis Makdeidei un, ja dzemdības grūtas, arī majoram Sefti. Un tad Ransemam pēkšņi iešāvās prātā, ko Džons pirmīt bija pļāpājis — par mis Makdeidi un majoru Sefti. Tomēr viņš šis domas atmeta tikpat ātri, kā tās bija radušās. Mis Makdeide bija atturīga, vienkārša, krietna — vairāk vīrietis nekā sieviete, bet Sefti droši vien gadus desmit jaunāks par viņu un varēja gūt no sievietēm visu, ko vien vēlējās. Nē, tās bija muļķīgas un neiespējamas tenkas. Tomēr, pats sev to teikdams, viņš nevarēja noliegt, ka Džonam un viņa draugiem gandrīz vienmēr bijusi taisnība.

Ransems iegāja mūzikas skolas birojā pie direktora — sava drauga mistera Dāsa. Viņš to atrada sēžam pie lielas piezīmju grāmatas, kur tas pēc eiropiešu parašas mēdza ierakstīt dažādus vārdus un skaitļus, un tādējādi turēja savu bilanci neiespējamā jūklī uz visiem laikiem. Tas bija bikls, jūtīgs maza auguma vīrietis sirmiem matiem un daudzām krunkām, nenozīmīgs, ja trūktu iekšējās kvēles, kas brīžiem iegailējās viņa lielajās, tumšajās acis. Viņam piemita tikai viena kaislība — indiešu mūzika, un neviens pasaulē nepārzināja to labāk par viņu — stilizēto, garīgo, senlaicīgo dienvidu tempļa mūziku, radžputu, bengāļu un pat musulmaņa Akbara pēcnācēju mūziku, kuras stilu viņš mazliet nicīgi turēja par «modernu», bez tradīcijām, rietumnieku džeza un pastāvīgu ietekmju sabojātu. Atskaitot dažas stundas, kuras pavadīja miegā, viņš dzīvoja nepārtrauktā troksnī, jo skolā bija rosība no agra rīta līdz pusnaktij. Tā bija atvērta ikvienam, jo maharanei patika mūzika un maharadža. tāpat kā kādreiz Akbars, centās dot savai tautai itin visu, kas tai sagādā prieku un dara dzīvi patīkamāku. Skolā mācīja visus mūzikas veidus. Šeit bija saaicināti kopā mākslinieki no visām Indijas malām. Ejot cauri plašajām zālēm, varēja dzirdēt katras kastas, katras tautības mūziku — bengāļu, musulmaņu, radžputu, mahrātu un singaleziešu, pat tumšādaino veco dienvidu tautu un dīvaino mežonīgo bhiļu, kas dzīvoja savu kazu vidū viņpus Abana kalna, panteru apdraudētās nokalnēs.

Ieraudzījis Ransemu, Dāss uzlēca kājās un pāri istabai pieskrēja viņam klāt, lai pakratītu roku. Viņš mīlēja Ransemu, jo Ransems mīlēja mūziku. Ransems bija vienīgais eiropietis visā valstī, kas tik daudz interesējās par mūziku, ka vairākas reizes bija apmeklējis skolu. Tas glaimoja maigā Dāsa klīrībai, kura galvenā dziņa bija nepārvarama vēlēšanās patikt. Viņš neizrādīja ne mazāko pārsteigumu par vēlo apmeklējumu, tas viņam likās pilnīgi dabiski, ka Ransems atnācis paklausīties mūziku.

— Ko jūs šovakar vēlētos klausīties? — viņš jautāja ar bažīgu, gandrīz pārspīlētu možumu.

Ransems atbildēja, ka labprāt paklausītos Radžputanas dziedoni.

— Ak, Džamnazu Singhu! — iesaucās Dāss, un pēc vairākām piezīmēm par laiku un musona aizkavēšanos viņš sasita plaukstas, lai kādam zēnam liktu palūgt Džamnazu Singhu, un pa augstu, tukšu gaiteni noveda Ransemu kādā nelielā klausītavā. Taču pat Dāss, kurš pazina tikai vienu kaislību — savu mūzikas skolu, runājot par laiku, nespēja apslāpēt raižu pilno satraukumu balsī. Lietum vajadzējis sākties jau kuru katru mirkli. Arī viņā slēpās iedzimtas bailes no sausuma un bada kā tūkstoš gadu ilgās pieredzes mantojums.

Nelielā klausītava bija iekārtota angļu provinces dzelzceļa stacijas uzgaidāmo telpu stilā, bet tās vidū uz niecīgas skatuvītes bija jau sapulcējusies kāda grupa, kas tūlīt saistīja skatienu ar savu formu skaistumu, it kā ar kvēlojošu liesmu izdzēsdama Viktorijas laikmeta telpu bezgaumību. Džamnazs Singhs sēdēja sakrustotām kājām un turēja savu kokli. Abās pusēs viņam tupēja pa zēnam, vienam bija lielas bungas starp ceļiem, otrs turēja rokās flautu. Dziedonis bija ārkārtīgi skaists — neliela auguma, trausls, kalsnēju seju. Galvā viņam bija milzīgs radžputaniešu turbāna spilgti zaļām, mēļām un gaiši sārtām strīpām; brokātzīda aškanā tās pašas krāsas jaucās ar sudrabu un tumši violetu, veidodamas dīvainus ziedus. Likās, ka viņš slimotu ar rahītu. Zem bronzainās ādas uz vaigu galiem bija redzami tumšsarkani plankumi. kad viesis bija apsēdies un Dāss atgriezies pie savas rēķinu grāmatas, viņš sāka savu priekšnesumu.

Garie pirksti ar koptajiem, krāsotajiem nagiem slīdēja pār kokles stīgām, vēl taustīdamies, jo Džamnazs Singhs meklēja iedvesmu, tēmu. lielās, tumšās zēna acis sekoja daiļo roku kustībām. Tika izmēģināts motīvs pēc motīva un atkal atmests, līdz dziedonis bija atradis meklēto tēmu un sāka dziedāt, to attīstīdams. Zēni vēl nogaidīja, uzmanīgi klausīdamies un vērodami. Tā bija dzidra, skaista melodija, secīgs skaņu filigrāns. Viņš nodziedāja to vienreiz priekšā, tad vēl reizi ar nelielām variācijām. Tagad zēni bija viņu sapratuši un sāka improvizēt pavadījumu ar bungām un flautu. Un tā tas turpinājās, plūda straujāk un straujāk kā Baha tēma ar variācijām, apbrīnojami tīri, bet arī sarežģīti un vijīgi — kā baltā marmora tempļa arabeskas pie Abū kalna. Ransems aizrautībā aizvēra acis. Tikai brīžiem viņš tās atdarīja, jo mūziķu grupa bija tikpat jauka kā viņu mūzika. Dziedoņa stāvs, seja un stāja bija vienlīdz izmeklēti skaisti kā viņa muzikālais priekšnesums. Sajūsmā Ransems aizmirsa visu pasauli, izgaisa viņa pagātnes veltīgums, nākotnes bezmērķība. Viņa pagurusī dvēsele jutās laimīga.

Viņš atradās ārpus laika, te pēkšņi viņu sabiedēja spēcīgs pērkona grāviens, kas izgaisināja mūzikas burvību. Dziedonis pabeidza pēdējās variācijas, tad nolika kokli zemē un sāka skaitīt pateicības lūgšanu Kali. Beidzot lietus bija klāt!

Negaiss, ko pavadīja vētra no Arabijas jūras līča. uznāca strauji. Zvaigznes, kas tikko mirdzēja kā maharanes dimanti, pazuda, it kā tām pāri būtu nolaists biezs aizkars, un pērkons un spožie zibšņi lika milzīgajiem sikspārņiem vēl mežonīgāk lidināties pār ūdens tvertni. Kad Ransems izgāja uz laukuma. lietus saka lieliem pilieniem dauzīt putekļus. Kino ugunis pēkšņi apdzisa, rīsu plācenīšu cepēji un saldējuma pārdevēji kliegdami brēkdami savāca savas preces, izklīzdami uz visām pusēm kā pārbiedēti cāļi. Vētra kļuva aizvien negantāka, locīja un pluinīja kokus. Ransemam vajadzēja kājām doties mājup. jo pat veiklās mazās tongas, kas parasti gaidīja pie vecās pils, bija pazudušas. Viņš saka iet pa taisnāko ceļu — pāri tiltam pa ielu uz leju, tomēr nesteidzās, jo mūzika un lieliskā negaisa vara turēja viņu savā gūstā.

Žilbinoši baltie zibeņi sekoja cits citam nepārtraukti, ceļš likās it kā milzīga starmeša apgaismots. Tad lielās piles saka krist aizvien straujāk, līdz visa debess šķita atvērusies, un lietus brāzās lejup kā milzīgs ūdenskritums.

Sasniedzis mistera Banerdži namu, Ransems bija viscaur slapjš, it kā būtu izpeldējies upē. Zibenim uzliesmojot, viņš netālu ieraudzīja kādu riteņbraucēju, kas, galvu noliecis, cīnījās pret vētru. Sekoja nākamais zibeņu uzliesmojums, un viņš pazina savu draugu misteru Smailu no amerikāņu misijas. Pie riteņa stūres karājās liels grozs ar augļiem. Ransems tumsā skali iesaucās, sveicinādams mazo, dubļiem notašķīto vīreli, bet vētra aprija viņa balsi. Pārsteigts viņš sev jautāja, kurp gan Smails steidzas šai vēlajā nakts stundā. Līdz misijai bija vismaz pieci kilometri.

Ejot cauri savas mājas dārza vārtiem, viņš juta, ka linu uzvalks līp klāt, it kā būtu uzliets viņa kalsnējam augumam. Pa garo mājas gaiteni viņš aizgāja līdz verandai un palūkojās dārzā; verandā viņš novilka drēbes un palika stāvam kails, negaisa vērošanā nogrimis. Mango koka zari tumši locījās zibeņu gaismā, un ūdens straumēm gāzās pār izslāpušo zemi. Rīt atkal viss būs kļuvis zaļš, brīnišķīgi zaļš, pateicoties musona brīnumam. Pa kāpenēm viņš nogāja lejā dārzā un ļāva siltajam lietum pātagot savu kailo ādu.

Viņš jutās kā no jauna piedzimis. Viss viņa dvēseles nogurums pēkšņi izgaisa.

2

Slimnīcas dzemdību nodaļā mis Makdelde nemierīgi skraidīja no vienas apakšnodaļas otrā. Viņa bija liela, spēcīga sieviete, ne pārāk pilnīga, bet smagnēja; ārkārtīgajā tveicē viņa pamazām bija tā nosvīdusi, ka izskatījās kā tikko no lietus gāzea izkļuvusi. Velti viņa centās iegūt kaut mirkli brīva laika, lai varētu savā mazajā istabā apmainīt drēbes un juaties svaigāk, ja arī ne vēsāk, kā tas piederējās labai slimo kopējai. Būtu bijis daudz vieglāk, ja visas dzemdētājas varētu gulēt vienā nodaļā, bet, tā kā viena bija ielu slaucītāja sieva, otra bunjas — sīktirgotāja sieva un trešā — mūrnieka sieva, tad viņām vajadzēja gulēt atsevišķi, jo maharadža, kas parasti nepiekāpīgi aizstāvēja pāriju līdztiesības, slimnīcu atstāja izņēmuma stāvoklī un neaizskaramos turēja atsevišķi.

Tās bija bunjas un mūrnieka sievas, kas radīja lielo nemieru, jo neaizskaramā ātri un viegli kā vesels dzīvnieks ķērās pie sava darba. Bunjas sieva stenēja, vaimanāja un kliedza, it kā tas būtu viņas pienākums savas kastas pārākuma dēļ, bet mūrnieka sievas stāvoklis bija smags, jo viņai bija šaurs iegurnis, taču, lai gan muskuļu kontrakcijas ļoti vājas, dzemdības tomēr turpinājās, slimnieces spēkiem galīgi izsīkstot, Viņa bija pacietīga un tik bezcerīgi padevīga — kā jau galīgi trūcīgā. Mis Makdeide zināja, ka viņa pieder pie tiem miljoniem, kuri Indijā piedzimst un nomirst, visu mūžu nodzīvojuši pusbadā. Sievietes iegurni bija sakropļojis rahīts jau agrā bērnībā. Viņai bija tikai sešpadsmit gadu, un šis bija viņas pirmais bērns, bet instinktīvi — kā slims dzīvnieks viņa nojauta, ka nav kaut kas kārtībā. Viņa nevaimanāja skali, bet gulēja pelēcīga un satraukta. Lielās, tumšās acis bija dziļi iegrimušas dobuļos.

Mis Makdeide abas pāriju sievas vismazāk drīkstēja uzticēt savām abām palīdzēm, lai gan viņām pieredzes bija diezgan. Viena, divdesmit sešus gadus veca sieviete, bija maharadžas vēl neprecētā brālene, kas jau piecus gadus strādājusi kopā ar mis Makdeidi, Otra — misis Gupta bija atraitne, kāda maharadžas adjutanta māsa. Abas ticēja liktenim, sūtībai, un tas (mis Makdeide to sen jau bija novērojusi) daudziem indiešiem izpaužas loti spēcīgi. Viņas likās pacietīgas, gudras un uzticamas, bet taisni šī padevība liktenim bija tā, kas radīja mis Makdeidei neuzticību. Viņas skotietes kristīgajā sirdī bija visai maz ticības nolemtībai. Viņa turēja par savu pienākumu cīnīties līdz galam, izmēģināt visus līdzekļus. Un, ja tad liktenis lauza viņas skotietes ietiepību, tad tas šo uzvaru bija pelnījis.

Abas kopējas darīja visu. ko viņa tām atļāva darīt, bet vairāk arī ne, jo, kā visi pašpaļāvīgi cilvēki, viņa valdīja pār savām darbabiedrēm un apspieda to uzņēmību. Viņa atstāja it kā rūsu uz visiem, kas strādāja kopā ar viņu, un pakļāvās vienīgi majora Sefti pārākumam un saprātam. Kad viņa vairs nezināja, kā rīkoties, tad sūtīja pēc majora Sefti.

Neaizskaramo nodaļā tagad bērns bija piedzimis. Mis Makdelde stāvēja klāt, lai vērotu, vai viss norisinās labi. Sieviete gulēja, atlaidusies šaurajā dzelzs gultā, un raudzījās viņā klusēdama, atvieglota, pateicībā mirdzošām acīm. Tagad, pēc pabeigtā darba, viņa atgādināja sagūstītu meža gazeli, kas pati labprātīgi padevusies. Mis Makdeidi kā vienmēr aizgrāba mirdzošais, dzīvnieciskais neaizskaramo skaistums. Tie piederēja citai rasei, kuras izcelšanās slēpās nezināmā senatnē. Randžipurā pret viņiem izturējās ciešami, un kastu ierobežojumi pastāvēja vēl tikai pie iedomīgajiem ortodoksālajiem indusiem. Mis Makdeldei neaizskaramie patika vairāk par visiem, kas ieradās slimnīcā. Viņas ziemeļnieces sirds mīlēja viņu sīkstumu, viņu spīti, vitalitāti. Tie bija pietiekami paēduši; reti gadījās, kad tie staigāja apkārt izsalkuši kā pārējie zemāko kastu piederīgie. Kopš piectūkstoš gadiem tie bija vienkārši ielu slaucītāji, kurus neskāra irstošās ticības ceremonijas un noliegumi. Un tāpēc tie nebija izbadējušies un kropli kā mūrnieka sieva vai truli kā bunjas sieva, kuras uzturs bija pārāk vienmuļš. Neaizskaramo sievas ēda arī gaļu, to varēja vērot pēc kvēles viņu acīs un miesas stingruma.

Bērnu tagad nomazgāja un nolika blakus mātei; tas bija mazs sarkans pērtiķītis, krunkains, bet apaļīgs, kurš brēca tik dūšīgi, ka tam izdevās pārkliegt mūzikas skolas troksni blakus. Neaizskaramās bērnu bija nomazgājusi princese, maharadžas brāļameita. Tas bija kaut kas tāds, par ko mis Makdeide nekad nebeidza brīnīties: vienā paaudzē šī jaunā sieviete no lepnās kareivju kastas atmetusi piectūkstoš gadu vecus aizspriedumus un tagad mierīgi strādā pāriju vidū.

Viņa uzsmaidīja princesei, jo patiesi viņu mīlēja, un teica: «Brašs mazulis,» — jauno māti viņa uzrunāja gudžerātu valodā un lielīja viņas bērnu. Un tad viņā radās pēkšņa iedvesma, kas līdzinājās vīzijai. Viņa redzēja šo lepnā maharadžas brāļameitu un šo neaizskaramās jaunpiedzlmušo kā visas plašās Indijas nākotnes simbolus. No viņiem nāks glābiņš un atpestīšana. No viņiem cēlās augšup cerību, paļāvības, ticības brīnišķīgais strāvojums, ko mis Makdelde juta sev visapkārt šai zemē, kuru viņa mīlēja un kurai pati bija ziedojusies. Šeit no šīs jaunās māsas atziņām un iecietības pret visu ticējumiem un šā pāriju bērna spēka atdzims liela nācija un pilnīgi jauna kultūra.

Mis Makdeide zināja, ka šī attīstība nāks, apjauta to nevis ar savu prātu, bet ar savas tautas modro instinktu: viņa to izprata varbūt daudz labāk nekā filozofi, tautsaimnieki un vēsturnieki, kas sēdēja savās darbistabās otrā pasaules malā un risināja savas teorijas.

Taču bunjas sievas kliedzieni sauca viņu. Viņa atkal iesteidzās otrā nodaļā, kur misis Gupta, adjutanta māsa, viņai teica, ka dzemdības drīz būšot galā. Mis Makdeide viņu spēcīgi pabīdīja pie malas, lai paraudzītos, vai viss kārtībā. Šeit nebija gaidāmi nekādi sevišķi sarežģījumi, bet kāds vaidiens no dzelzs gultas, kurā gulēja mūrnieka sieva, viņai pauda, ka tur iestājusies krīze. Nebija vairs nekādu cerību, ka bērns nāks pasaulē dabiskā ceļā; dzemdētājas spēki bija izsīkuši. Tas, no kā mis Makdeide visvairāk baidījās pie indusu pacientiem, bija noticis: sieviete bija atteikusies no cīņas un tagad gulēja trula un padevīga, nevēlēdamās vairs pielikt ne mazāko pūliņu. Viņa vēlējās mirt, bet mis Makdeide vēlējās, lai viņa dzīvotu pat pret viņas pašas gribu.

Viņa pievērsās kopējai un teica: — Vienai no jums vajadzēs ataicināt majoru Sefti. Otra var sagatavot operāciju zāli. Lai kura no jums arī ietu, jāņem līdzi viens no puišiem. Viena pati nedrīkst iet.

Maharadžas brāļameita pieteicās labprātīgi — viņai bija savs divritenis slimnīcā un mazāk jābaidās no vecās, bargās maharanes. Turklāt viņa pazina plašos pils labirintus un bez kavēšanās varēja atrast ceļu uz maharanes istabu. Viņa uzmeta mēteli uz pleciem, pasauca vārtsargu, un abi aizbrauca ar saviem divriteņiem. Tas notika tai pašā mirklī, kad spējais pērkona grāviens pārrāva smalko mūzikas pavedienu, ko Radžputanas dziedonis bija vērpis Ransemam.

3

Mis Makdeide nebija steigusies aicināt majoru Sefti tāpēc, ka taisni šai iknedēļas vakarā viņa visvairāk nevēlējās ārstu traucēt. Tas bija vienīgais atpūtas vakars pēc darba, kura pietiktu trim, un viņš to gandrīz vienmēr pavadīja pilī. Tā bija tāda kā svēta noruna, karaliska pavēle. Katru piektdienas vakaru viņš spēlēja pokeru pie maharanes. To viņš darīja nevis aiz pienākuma apziņas vai vēlēšanās izdabāt iedomīgajai un skaistajai vecajai dāmai, bet tāpēc, ka viņam, tāpat kā maharanei, vairāk par visu patika pokers.

Jaunā vārtsarga pavadībā žēlsirdīgā māsa, pirmajām lielajām lietus lāsēm krītot, brauca uz divriteņa līdz inženieru skolai, un tur viņus pārsteidza negaiss visā nežēlībā. Pāris minūtēs līdz ādai izmirkuši, spilgto zibeņu un pretim šalcošo ūdensstraumju nemitīgi žilbināti, viņi žigli pagriezās gar parka sānu vārtiem un zem vētras locītajiem kokiem pa līkumaino ceļu brauca lejup uz pili, kas ar saviem tornīšiem, pīlāriem un balkoniem tumši rēgojās pret negaisā trakojošām debesīm. Viņi devās uz kādu attālāku ieeju, jo princesei bieži bija nācies piektdienas vakaros aicināt ārstu no šejienes projām, un viņa zināja, kā rīkoties. Vecā maharane spēlēja pokeru paslepeni, bez maharadžas ziņas. Maharadžam nebija nekas pretim, ja viņa aizrāvās ar šo spēli Montekarlo, Doviļā vai Bādenbādenē, bet šeit, mājās, viņa pili, savējo vidū, viņš to necieta. Taču garajā kopdzīves laikā viņš bija sievai daudz ko noliedzis, tomēr viņa darīja visu, ko gribēja/

Šai mirklī viņa sēdēja pie sarkankoka galda savā viesistabā majora Sefti, divu brāļadēlu, viena adjutanta un ģenerālmajora Eigeta sabiedrībā. Brāļadēli pokeru bija iemācījušies Kembridžā un spēlēja diezgan veikli un mērķtiecīgi. Ģenerālis Eigets spēlēja saskaņā ar savu temperamentu, un, tā kā tas bija ārkārtīgi nesavaldīgs, tad viņš pastāvīgi zaudēja. Savus zaudējumus viņš katrā ziņā pieskaitīs ceļojumu izdevumiem, jo šo vizīti ierindoja savos diplomātiskos pienākumos. Tā nebija nekāda vicekaraļa noteikta vizīte, bet pilnīgi labprātīga, tomēr ne mazāk svarīga un vērtīga. Viņš bija pārtraucis savu ceļojumu uz Pūni, lai dažas dienas pavadītu pie saviem senajiem paziņām — Randžipuras valdniekiem.

Eigets bija patukls kungs ap gadiem sešdesmit, viņa seju, kas bija novārīta vēža sarkanumā, greznoja garas, baltas ūsas. Pusi sava mūža viņš bija pavadījis Indijā un uz mata līdzinājās Kiplinga aprakstītajiem ģenerāļiem ne tikai ārēji, bet arī pēc rakstura. Uz saviem varenajiem pleciem viņš vēl nesa visu melno rasu nastu un pilnīgi jutās Britānijas impērijai nepieciešams balsts. Tā bija sevišķa spēle, ko viņš patlaban spēlēja ar Randžipuras valdniekiem, daudz svarīgāka un grūtāka nekā pokers, spēle, kas viņu kaitināja, jo viņa gars bija kūtrs, bet temperaments nesavaldīgs. Viņam bija nesatricināma pārliecība, ka viss, ko viņš dara, ir pakalpojums Britānijas impērijas slavenajām tradīcijām, tas nozīmēja — ne tikai ar ieroču spēku (ko apliecināja viņa neskaitāmie ordeņi), bet tikpat labi arī ar savu diplomātisko izdarību.

Šiem indiešiem bija vara, jo tie bija bagāti. Viņi bija arī gudri un Eiropas politikas spēles likumus pārzināja tikpat labi kā Indijas. Šī te nebija nekāda tumsonīga valstiņa, ko pārvalda stulbs, pagrimis princis. Randžipura bija ievērojama, to spēja saprast pat ģenerālis, un ne tikai ievērojama vien, bet arī bīstama, jo bija sagrāvusi teoriju par baltā vīra virskundzību. Vecā maharadžas, kurš tagad gulēja ciešā miegā puskilometra atstatumā kādā citā pils daļā, piecdesmit gadu valdīšanas laikā Randžipura no vecās Indijas drudža un māņticību perēkļa bija pacēlusies līdz modernai valstij, kas tika saprātīgi vadīta un pārvaldīta. Randžipura bija pierādījusi, ka arī indieši var būt labi valsts ierēdņi, ka tie var būt labi saimniekotāji un ir spējīgi veikt tik grūtu uzdevumu kā apspiesto kastu nožēlojamā stāvokļa uzlabošanu. Tā bija daudz kulturālāka un progresīvāka valsts nekā daudzi novadi Anglijā un Amerikā, kaut vai Midlenda vai Pitsburga, ja ģenerāļa acīs Amerikai vispār bija kāda nozīme.

Viņam vislabāk patiktu iejāt Randžipurā uz ziloņa brigādes priekšgalā, bet iedzīvotājiem vajadzētu abpus ielas no sporta laukuma līdz vecajai pilij gulēt garšļaukus. Tā būtu britu ģenerāļa cienīga ierašanās, bet diemžēl vajadzēja ierasties ar vilcienu kā kuram katram nožēlojamam ierēdnim un ļaut sevi sagaidīt ar laipnību — par ko tomēr nekad nevarēja galvot, vai tā ir īsta, — un rolroisu un uzklausīt maharadžas brāļadēlu, kurš paskaidro, ka tēvocis ļoti nožēlo, bet ģikts viņu aizturējusi mājā. (Kāpēc maharadžam vispār vajadzīga ģikts? Tā taču ir pensionētu ģenerāļu slimība.) Ja viņam šeit būtu kāda noteikšana, tad viņš ar Indiju rīkotos pavisam citādi. Ja viss norisinātos pēc viņa prāta, tad vispār tādas Indijas problēmas nemaz nebūtu. Tai viņš drīz vien darītu galu. Taču koloniju pārvalde viņam vienmēr maisījās pa kājām. Šie nožēlojamie Vaitholas civilisti iedomājās vairāk pārzinām stāvokli nekā viņš, ģenerālmajors Eigets, kas pusi mūža pavadījis pie ziemeļrietumu robežas.

Viņš tiešām jutās kā īsts diplomāts, pārliecināts, ka skaistā, melnacainā dāma viņam pretī tic, ka viņš ir maigs kā jērs un viņas padevīgais draugs. Viņām nebija ne jausmas, ka šī dāma aiz savām pokera kārtīm labi izprata viņa domu gaitu un zināja, kāds viņš tai draugs. Viņas acīs tas bija vienīgi stipri garlaicīgs vecs lielībnieks, kuru viņai vajadzēja uzjautrināt, kā nu viņa prata, jo visam bija sakars ar lielo spēli, bezgalīgo gaidīšanas spēli, kas bija jāturpina ar neizdibināmu pokera spēlētāja seju, kamēr Eiropa iznīcina pati sevi vai sabrūk. Bija vieglāk pakavēt viņam laiku ar pokeru nekā klausīties, kad viņš sāk runāt par nepieciešamību britu sievas un mātes ziemeļrietumos ieslodzīt aiz dzeloņstiepļu aizžogojumiem, lai tās pasargātu no skaisto, mežonīgo musulmaņu jaunekļu izvarošanas — piedzīvojuma, kam, pēc vecās maharanes ieskatiem, vajadzēja būt sevišķi vilinošam.

Viesistabai iekārtojums līdz pēdējam sīkumam bija veikli atdarināts no kādas istabas, ko maharene bija redzējusi Malmezonā. Obisona paklājs tagad bija pārvilkts ar baltu kokvilnas drānu. Ik rītu pirms viņas augstības piecelšanās to apmainīja pret citu — tīri izmazgātu, Zem galda kurpju nebija, tikai ģenerāla zābaki. Brāļadēli, adjutants un majors Sefti sēdēja zeķēs, un maharanei ar tās dāmām nekas nesedza smaragdiem, dimantiem un rubīniem izgreznoto kāju pirkstu lakotos nagus.

Sešdesmit septiņu gadu vecumā maharane bija vēl skaista, jo viņai bija tas neiznīcīgais skaistums, ko rada vaigu kaulu veidojums, nevis miesa vai sejas krāsa. Maigi iebrūnajā sejā kvēloja lielas, melnas acis un nebija nevienas krunkas. Lūpas bija nokrāsotas spilgti sarkanas — niecīgs karaliskuma atgādinājums, ko izteiksmīgi pauda lepni veidotais deguns.

Tā bija neredzēti dzīva seja, ne tikai skaista, bet arī izteiksmīga; šī sieviete trīspadsmit gadu vecumā vēl bijusi pusmežonīga kalnu princese un nepratusi ne lasīt, ne rakstīt. Ransems viņu vienmēr dēvēja par «pēdējo karalieni».

Tieši tai mirklī, kad viņas brāļameita — žēlsirdīgā māsa iegāja pils tumšajā gaitenī, maharane bija pacēlusi piecas kārtis. Četras no tām bija pīķi: divnieks, trijnieks, piecnieks un sešnieks. Kārtis pētot, viņas seja palika vienaldzīga. Majors Sefti, ķirurgs, kuram bija kārta izdalīt kārtis, sēdēja liels, skaists un omulīgs, ar cigāru mutē. Ģenerālis paņēma savas kārtis un ieraudzīja trīs dūžus. Abi brāļadēli neatrada nekā, bet majors Sefti atrada divus karaļus un divus astoņniekus.

Maharanei kārtis bija pa prātam, jo viņas mežonīgajai dabai likās garlaicīgi spēlēt ar trīs vienādas vērtības kārtīm vai pat ar viena masta kārtīm, kuras tūlīt bez apmainīšanas jāizspēlē. Viņas daba prasīja šķēršļu pārvarēšanu.

Brāļadēli pasēja, un viņu krustmāte ar pārakmeņotu seju sāka pieteikt. Ģenerālis, mazliet elsdams, vēl tumšāk pietvīcis, palielināja likmi, bet majors Sefti to paaugstināja savukārt. Viņas augstība apmierinājās ar to, ka izvilka vienu kārti. Ģenerālis izvilka divas, majors Sefti — vienu. Pirms kāršu paņemšanas kā maharane, tā ģenerālis paraudzījās majorā, maharane — vienaldzīgu sejas izteiksmi, ģenerālis — iekarsis un satraukts. Ģenerālis pirmais pavērās savās kārtīs un, ieraudzījis ceturto dūzi, manāmi atplauka. Maharane, paskatījusies savās kārtīs, ieraudzīja pīķa četrinieku, it kā to būtu pasniedzis pats liktenis. Mirkli melnās acis iegailējās, bet ne tik ilgi, ka ģenerālis to būtu spējis pamanīt. Taču majors Sefti to ievēroja, jo viņš ievēroja gandrīz visu. Tieši tāpēc maharane tik labprāt spēlēja ar viņu, ka viņš bija viņai līdzvērtīgs. Ar ģenerāli spēle bija pārāk viegla.

Un tad sākās trumpošana. Sākumā vēl izmēģinājuma pēc. Majors Sefti vēl piedalījās divos gājienos. Pārliecinājies, ka abi pārējie neizrāda ne mazākā apjukuma, viņš nosvieda savas kārtis galdā un, ar savām zilajām acīm zibsnīdams, gaidīja cīņu. Viņi pārtrumpoja viens otru vēl un vēl, un majors drīz pārliecinājās, ka te nenorisinās vienkārša cīņa dēļ laimesta pokera spēlē. Cīņa bija nopietnāka. Šeit indiešu maharane, lepnākā un skaistākā no visām, izgāja cīņā pret visu britu armiju. Aiz spēles slēpās elektriska naida un lepnuma strāva, saceldamās pret uzpūtību un nekaunību. Vecās dāmas sejas izteiksme nemainījās, tikai acu mirdzums kļuva mazliet skaudrāks.

Ģenerālis ar saviem četriem dūžiem izrādīja pirmās vājuma pazīmes. Pie ceturtās trumpas viņš kļuva uguns sarkans, pie piektās sāka kvēlot, un viņa gods bija apdraudēts, jo viņš mirkli vilcinājās. Tūlīt viņam no jauna iedzēla maharanes zobgalīgais acu zibsnis. Vēlreiz tie pārtrumpoja viens otru, tad viņa augstprātīgi, tomēr laipni teica: «Ģenerāļa kungs, es negribu novest jūs pie bankrota. Man ir rokā viena masta kārtis,» — un nolika tās uz galda.

Tas bija rūgts mirklis, it kā ģenerāli kaujas laukā būtu sakāvusi daudz mazāka karapulka nodaļa. Mirkli viņš atradās ļoti tuvu tam, ko viņa vēlējās — lai viņš zaudētu apvaldu, atzītu sevi par vāju spēlmani. Tomēr vēl īstā laikā viņš atcerējās kriketa spēli Ītonā un sava goda likumus. Taču tas, kā viņš nosvieda savas kārtis, pauda pietiekami daudz. Viņa vairāk nevēlējās. Viņa bija apmierināta. Un viņa zināja, ka šo mēnesi ģenerāļa ceļojuma izdevumu lēse būs neticami liela.

Šai mirklī durvīs parādījās viņas brāļameita. Uz baltā, tīrā kokvilnas pārklāja pilēja ūdens no jaunās sievietes drēbēm. Majors Sefti, ķirurgs, ieraudzīja viņu pirmais un piecēlās no krēsla. Tad maharane paraudzījās atpakaļ. Viņas dārgakmeņi laistījās uz sudrabaini melnā sari. Jaunava viņai paklanījās un sāka steidzīgi runāt — papriekš mahrātu valodā, pēc tam, pagriezusies pret majoru, pārgāja uz indusu valodu.

— Piedodiet, augstība, — majors teica angliski. — Es atgriezīšos. — Viņš palocījās ģenerālim un sekoja princesei cauri gaitenim.

Mirklī, kad princese samirkusi parādījās uz sliekšņa, ģenerāļa niknums bija sasniedzis augstāko pakāpi. Iespējams, ka princeses ierašanās pat paglāba viņu no smieklīgas situācijas, tādējādi liedzot vecajai karaliskajai dāmai līdz galam izbaudīt savu uzvaras prieku. Pēkšņi viņš vairs nejutās sapīcis par savu dūžu pārtrumpošanu, bet gan par to, ka pārtraukta spēle.

Viņš teica maharanei: — Kāpēc tam vajadzēja aiziet? — Viņš neteica «majoram Sefti», bet vienkārši «tam», kas bija divkārt zīmīgi: viņš izvairījās lietot majora titulu, ko bija piešķīris kāds maharadža, nevis britu valdība, vienlaikus pasvītrodams, ka ķirurgs kā personība ir pilnīgi nenozīmīgs. Maharane viņu saprata.

Vienaldzīgi viņa atbildēja: — Viņš aizgāja uz operāciju. Kāda zemākas kastas sieviete patlaban slimnīcā dzemdē, un viņai klājas grūti.

Ģenerālis nosēcās un sacīja: — Tā! Kam jādala?

4

Bunjas sievai, lai arī tā skaļi kliedza, radības noritēja bez grūtībām. Piedzima zēns — sīciņš, nepietiekamā svarā — krunkaina, maza radībiņa. Kamēr kopēja mazuli mazgāja, mis Makdeide to nicīgi aplūkoja. — Atkal viens lāga induss, — viņa teica, — kas uzaugs liels, apprecēsies un laidīs pasaulē tikpat vārgulīgus bērnus, kas nekad nedabūs kārtīgu barību.

Šī «indusu gaudenība» bija tīrais Indijas posts. Viņa zināja, ka bērns tik vājš un nonīcis nevis tāpēc, ka māte nebūtu varējusi dabūt sev kārtīgu uzturu. Viņa bija bunjas sieva, un viņas vīrs taisnā un netaisnā ceļā varēja pietiekami nopelnīt, lai kārtīgi uzturētu savu ģimeni. Šķērslis bija reliģija, priesteri un muļķīgas māņticības. Viņa bija redzējusi bērnus un pat pieaugušas sievas un vīrus, kuri, vēl īstā laikā kārtīgu uzturu dabūjuši, no skrofuloziem, izkāmējušiem, malārijas mocītiem radījumiem ar uzpūstiem vēderiem pārvērtās cilvēkos, kas vai plīsa aiz veselības un spēka. Bija brīži, kad mis Makdeide izmisumā būtu apsitusi visus priesterus un ar saknēm iznīcinājusi cietējas Indijas reliģiju kā slimu orgānu, kas jāizoperē.

Kopējai viņa teica: — Nekad jūs neieraudzīsiet pāriju vai musulmaņu bērnu tik nožēlojamu kā šis. Indusu kastas cilvēkiem no pašas dzimšanas ir maz cerību. Tāpat tas ir arī ar Gandiju, kas cēlies no gudžerātiem un reizē pieder bunju kastai. Viņš ir vārgs un viltīgs.

Taču viņai neatlika laika stāvēt šeit un turēt runu. Viņu māca citas rūpes. Mūrnieka sieva tagad pusnesamaņā gulēja gultā. Mis Makdeidi tirdīja šaubas, vai majors Sefti paspēs vēl ierasties laikā, lai glābtu māti un bērnu. Ja nomirtu māte, viņa labi zināja, ka vīrs droši vien daudz neskums, bet, ja bērns būtu zēns un nepaliktu dzīvs, tad sāktos šausmīgas vaimanas. Otrā pusē atsevišķā istabā ielu slaucītāja sieva ar savu bērnu mierīgi gulēja.

Vētra ārā vēl gaudoja, un lietus gāzes nemitējās. Mūzikas skaņas šķita noslīkušas, un bija taisni dīvaini, ka pēc negaisa iestāšanās likās kļuvis vēl karstāks. Smacīga sutoņa pildīja gaisu.

Taču mis Makdeides spēcīgajās krūtīs trakoja cits negaiss, tikai mazliet vājāks nekā laukā. Viņu taču gaida satikšanās ar Sefti, laimes mirklis, par kādu viņa piektdienas vakaros nedrīkstēja ne sapņot! Un viņai bija par to jāpateicas vienīgi mūrnieka sievas nelaimei.

Tas šķita kā slimība. Viņa nezināja, kad tā sākusies. Tā bija piezagusies nemanot, bez kādiem simptomiem, ja jokus, kas no paša sākuma viņu starpā bija kļuvuši par parašu, negrib saukt par simptomiem. Taisnību sakot, tas bija noticis tai mirklī, kad mis Makdeide pirms četriem gadiem viņu ieraudzīja pirmo reizi, — viņš tikko bija ieradies no kādas slimnīcas Londonā, lai uzņemtos galvenā ārsta pienākumus Randžipurā. Tas viņai bija neaizmirstams mirklis, kad majors piebrauca pie slimnīcas viņa augstības rolroisā, blakus viņam pats maharadža — apmierināts, bērnišķīgi sajūsmināts, ka dabūjis jaunu cilvēku, kas tik gudrs, veikls un enerģisks. Aina, kā viņš izkāpa no automašīnas un nāca pa lievenēm augšup, lai viņu sveiktu ar jauneklīgu smaidu, bija palikusi viņai atmiņā uz visiem laikiem. Viņš bija ģērbies viscaur baltā — liels, muskuļains, gaišu ādas krāsu, zilām acīm. «Viņam vajag būt Pūnes brahmanim,» viņa tūlīt nodomāja un lepojās, kad tas apstiprinājās. Viņu vienmēr kaitināja, kad eiropieši teica, ka visi indieši esot vienādi, jo patiesībā tie līdzinājās cits citam daudz mazāk nekā eiropieši un nebija tik lielā mērā jaukteņi. Šāds apgalvojuiņs liecināja par pilnīgu neziņu. Kā gan citādi varētu apgalvot, ka kāda ziemeļrietumu pierobežas cilts piederīgā vīrišķībai ir kaut mazākā līdzība ar maigo, glezno Radžputanas vīriešu skaistumu vai ka pavieglais, gļēvais Bengālijas mongoloīds līdzinās kareiviskajam mahrātam, kurš rakstura ziņā atgādina mazu, dūšīgu terjeru.

Tūlīt šai pirmajā tikšanās reizē mis Makdeide bija iemīlējusies — ne tik daudz vīrietī pašā kā savā iedomu tēlā. Viņam no maharadžas auto izkāpjot, viņa nodomāja: «Lūk, tādam jābūt īstam indietim!» — viņas Indijā, kurai piederēja visa viņas sirds.

Un tad, nedēļām aizritot, viņa pārliecinājās, ka viņš tiešām ir tik spējīgs, jā, tik izcils ķirurgs, kā bija apgalvojis maharadža. Viņa muskuļotās rokas bija maigas kā sievietei un darbā kustējās ar kaķa veiklību. Pamazām, sevišķi, kad viņi slimnīcā, kādu kritisku brīdi gaidot, sarunājās, kad viņa gatavoja tēju un viņi sēdēja viens otra tuvumā, viņa daudz ko uzzināja par ārstu: gan to, ka viņa māte bijusi viena no vadošajām loceklēm tai kustībā, kura izvirzījusi sev mērķi indusu ticību atbrīvot no tās māņiem, izviršanas, bezcerības, lai atdotu tai pirmatnējo skaidrību, gan to, ka viņš studējis Kembridžā, ticis iesaistīts universitātes airētājos un bijis arī ievērojams kriketa spēlētājs. Vēstulēs no Anglijas viņa lasīja, ka viss, ko vecais maharadža viņai stāstījis par šā ārsta slavu, ir taisnība. Kā lieliskam ķirurgam, kāds viņš bija, viņam, lai arī indietim, Anglijā bijušas ļoti plašas izredzes, bet viņš vēlējies atgriezties Randžipurā, jo tā bija viņa zeme, tā bija viņa tauta, un Randžipurā viņš no vecā maharadžas varēja dabūt visu, kas vien nepieciešams viņa slimniekiem.

Sākumā mis Makdeide viņu bija noturējusi par jaunekli, lai gan viņam bija tieši trīsdesmit trīs gadi, kad viņš piebrauca rolroisā. Līdz šim viņa par vīriešiem nekad nebija domājusi, jo viņas dzīve bija aizņemta pilnīgi, visas dienas pagājušas vienā steigā. Un, tā kā viņa savā ziņā bija izcila sieviete, tad gadījās tikai nedaudzi vīrieši, par kuriem viņa nejutās pārāka ne tikai kā sieviete, bet reizēm pat kā vīrietis. Tāpēc sākumā viņš bija tikai ideāla iemiesojums, katrā ziņā ļoti pievilcīgs iemiesojums, kuram viņa pusneapzinīgi bija ziedojusi visu savu dzīvi un milzīgo enerģiju.

Viņas pašas dzīves stāsts sākās pirms daudziem gadiem kāda savādnieka skotu ārsta mājā; viņš labprātīgi bija apmeties uz dzīvi Surabajā, kur nodarbojās ar ārsta praksi, ja kāds pie viņa griezās pēc palīdzības, bet daudz vairāk viņu interesēja viņa paša laboratorija, tropu drudzis un dīvainas slimības. Viņš bija apceļojis visas malas, ielūkojies visos noslēpumaino Austrumu bezdibeņos, jo viņu spārnoja dīvainais ceļošanas prieks, kas raksturo dažus skotus, tieksme apmesties svešās zemēs, tur iedzīvoties un labāk radīt sev apkārt pilnīgi jaunu pasauli nekā pēc angļu parašas paņemt veco pasauli sev līdzi. Kaut kas Austrumos bija saistījis viņu uz visiem laikiem, un nekas viņu nevilināja atpakaļ uz Eiropu, līdz viņš nomira ar vienu no tām dīvainajām slimībām, kuru būtību bija centies izpētīt.

Tādējādi viņa meita uzauga Austrumos, bet ne kā kāda tirgoņa vai ierēdņa atvase, kas apmeklē kādu kolonijas skolu vai tiek sūtīta mācīties uz Eiropu. Reizēm viņa bija dzīvojusi gandrīz kā iedzimtā, sagājusies ar vietējo tirgoņu meitām un holandiešu plantatoru jaukļiem. Desmit gadu vecumā viņa pilnīgi pārvaldīja holandiešu un malajiešu valodas un trīsdesmit gadu vecumā tikpat labi prata indusu un gudžerātu valodas. Divdesmit gadu vecumā viņa aizbrauca uz Angliju.

Tā bija pirmā reize, kad viņa šķīrās no Austrumiem, un, lai gan viņai patika Skotijas pakalnu miglainais burvīgums un Anglijas dārzu mierīgais zaļums, tie viņai vienmēr palika sveši. Viss, ko vien viņa redzēja, viņai likās mazs, gandrīz niecīgs: viņas sirds un dvēsele bija Austrumu krāšņuma, varenības un lielā posta pārņemta. Pat Skotijas un Anglijas klimats viņai likās nepatīkams un dzestrās miglas daudz neciešamākas kā Austrumu svelmes. Anglijā trūka sārti mirdzošo saullēktu, plūdu, zemestrīču, veselu cilšu saviļņojumu, tur nebija nekā no tā pirmatnējā krāšņuma, kās pildīja pasauli, kurā viņa bija pavadījusi bērnību.

Un posts, ko viņa, mācīdamās par slimo kopēju, redzēja Londonas centrā un priekšpilsētās, bija tikpat liels un atbaidošs kā tas, ko viņa vēroja savos ceļojumos pa orientu kopā ar brīnišķīgo ārstu Makdeidu. Pašā Surabajā nebija ne miņas no tāda posta. Austrumu nabadzība viņai šķita vieglāk panesama arī tādēļ, ka tā nebija ieslodzīta mitros, pārpildītos namos, tumšās, šaurās ielās, bet mita brīvā gaisā un saulē.

Pēc četriem gadiem viņa atkal bija atgriezusies tai zemes stūrī, kurp viņu dzina ilgas, un no jauna jūsmoja par tā krāšņumu, krāsu mirdzumu, kas Eiropai tik sveši. Sākumā viņa ieradās Bombejā, un pēc nepilna gada radās gadījums, kas sajūsmināja tādu sievieti kā mis Makdeide. Visā Bombejā neatrastu otras, kas to būtu uzņēmusies, bet mis Makdeide uzreiz bija teikusi «jā», kad izšķirīgajā mirkli sanitārās iestādes birojā sēdēja iepretim mazliet paresnam neliela auguma indietim, kas bija tērpies eiropiešu uzvalkā un bija lielais Randžipuras maharadža.

Viņš gribēja iekārtot slimnīcu un bērnu kopēju skolu. Viņš bija nodomājis iemācīt savai tautai pareizu bērnu kopšanu. Viņš gribēja izskaust mēri, holeru un briesmīgo malāriju, kas grāva tautas zaļokšņos spēkus. Bija jau ierīkota pagaidu slimnīca, bet viņi gribēja uzcelt vislabāko un vismodernāko slimnīcu pēc Vācijā redzētās parauga. Ja viņam laimētos atrast māsu, tā viņš teica, kas gatava kādu laiku panest grūtu dzīvi, kas varētu paciest viņa ierēdņu pretestību, visādus šķēršļus un traucējumus darbā, tomēr neatlaistos no cīņas pret indiešu un eiropiešu tumsību un aizspriedumiem Randžipurā, pie tam vēl arī ar netīrību un neērtībām, tad viņš rūpētos par to, lai viņa saņemtu visu —nepieciešamo naudu — pusi no valsts, otru pusi no viņa paša kabatas.

Brīdi šis ārkārtējais, negaidītais gadījums viņu bija pilnīgi apmulsinājis; aiz satraukuma viņa bija kļuvusi gluži mēma. Pašai dot .pavēles, nevis saņemt tās no citiem, izbēgt no tenkām, apmelojumiem, šaurās pasaules aizspriedumiem Indijas Mazeiropā, kurā viņa dzlvoja! Viņai būs iespēja strādāt! Celt, organizēt, radīt, iegūt varu un cieņu! Viņā bija kaut kas radniecīgs Dāvidam Livingstonam un Mungo Pārkam, tas pats, kas piemita tūkstošiem skotu kolonistu, — kaislīga dziņa cīnīties ar šķēršļiem un briesmām un stingra, kalvinistiska vēlēšanās palīdzēt cietējai cilvēcei.

Kamēr viņa klausījās druknajā, mazajā indietī, viņas skotietes sirds to slavēja. Viņa redzēja, ka viņš ir vienkāršs un labs vīrs, jo tas viss atspoguļojās viņa sejā. Viņa zināja, ka viņš ir bagāts, pasakaini bagāts, viens no bagātākiem cilvēkiem visā pasaulē, bet neko citu par viņu nebija dzirdējusi. Toreiz viņa vēl nezināja, ka viņš ir ievērojamākais vīrs Austrumos, pat viens no lielākajiem sava laikmeta vīriem, lai gan dziļi izjuta šā cilvēka vienkāršo sirsnību un skaidrību. Viņam bija sveša vēlēšanās sacelt vispārēju ievērību, un viss cēlais, ko viņš veica pēc iepriekšēja lēmuma vai pilnīgi nejauši, palika apslēpts, nevienam nezināms, padarīts visā klusībā. Tas, ko viņš darīja, bija bīstami. Viņš cīnījās par nomāktas tautas cieņas un pašapziņas atdzimšanu. Viņš piederēja pie tiem tūkstošiem Indijā un visā orientā, kas tikai tagad sāk atmosties paši, lai atmodinātu citos pašpaļāvību un pašlepnumu.

Brīdi viņi raudzījās viens otrā — druknais, mazais maharadža un vienkāršā, spēcīgā, jaunā mis Makdeide —, un ar šo skatienu viņi sapratās un apmainījās simpātijām, ko nekas vairs nespēja iznīcināt — ne ļaunas tenkas, ne aizspriedumi, ne izmisuma brīži.

Jaunā skotiete atbildēja vienkārši; — Jā, jūsu augstība, es iešu.

Maharadža teica: — Jums jāzina, mis Makdeide; ka neklāsies viegli.

— Esmu visu savu mūžu pavadījusi Austrumos, jūsu augstība. Ar grūtībām esmu labi iepazinusies. Šis izdevīgais gadījums ir viss, ko es varu vēlēties.

— Es priecātos, ja jūs atrastu vēl otru māsu un varētu atvest sev līdzi.

— Es parūpēšos, ser. Varbūt pierunāšu mis Eldridžu.

Beidzot viņai izdevās pierunāt mis Eldridžu, importiera meitu Madrasas provincē, bālu, ļoti vāju meiču, kas dievināja mis Makdeidi un būtu viņai visur sekojusi.

Un tā viņas devās ceļā uz Randžipuru. Tas notika aprīlī, pāris nedēļu pirms musona.

Ap šo laiku maharadžas darbs bija tikko sācies, un pilsētā valdīja liela nekārtība, ne tikai ārējā nekārtība, ko radīja jaunceltnes, apkārtne un noplēsto nabadzīgo būdu drupas, bet arī tautas prātos un dvēselē norisinājās rūgšana un apvērsums, jo tās valdnieks un saujiņa spējīgāko pavalstnieku bija sākuši veidot jaunas dzīves formas. Liekēžiem priesteriem vajadzēja vai nu strādāt, vai atstāt valsti, tā ka to palika tikai tik daudz, cik nepieciešams dievkalpojumiem. Maharane tikko bija pabeigusi savu grāmatu, kurā viņa aicināja sievietes nākt laukā no savām paslēptuvēm, mācīties rakstīt un lasīt un stāties pie piemērota darba. Viņas nodibinātā meiteņu vidusskola bija tikko atvērta, un priesteru, prinču un brahmaņu meitām vajadzēja sēdēt blakus pāriju bērniem, kuri arī gribēja mācīties. Bija pagājis vēl tikai gads vai divi, kopš maharadža Randžipuras neaizskaramiem bija sarīkojis mielastu un pats sēdējis kopā ar viņiem pie galda, lai pārējiem indusiem rādītu priekšzīmi. Viņa personiskie kalpotāji plašajā pilī visi bija pāriji. Tauta, protams, tik drīz ar to nevarēja samierināties, radās iemesls nemieriem, intrigām un sazvērestībām.

Tieši āp to laiku ieradās mis Makdeide ar savu bālo, tievo pavadoni. Viņas atrada slimnīcu bez grīdas, ar cauru jumtu un vēl kāda vietēja indieša aptieku, to pārzināja pusizglītots brīnumārsts, kas vairāk rūpējās par saviem eiropiskiem uzvalkiem nekā par savu slimnieku labklājību, un vēl pāris «doktoru», kuru cīņas ieroči bija dīvains vecmāšu aforisms un novecojušu zināšanu mistrojums. Plosījās dzemdību drudzis un atguļas tīfs, neizskaužamas bakas, malārija un arī mēra epidemija. Nebija nevienas īstas slimo kopējas, strādāja vienīgi dažas zemāko kastu kalpones. Mis Makdeide pati ķērās pie ziepēm un lizola, bet nedēļas .beigās pat viņas neatlaidīgā dedzība sāka jau noplakt.

Taču patiesībā viņa bija neuzvarama. Tā tas bija un būs vienmēr. Ļaunāka par netīrumiem, tumsību un nolaidību, ko viņa šeit atrada, bija vienas Randžipuras iedzīvotāju daļas klusā, stūrgalvīgā pretestība, ortodoksāļo indusu meli un apvainojumi, ierēdņu sapīkums par ārkārtējām pilnvarām, kādas piešķirtas eiropietei. Maharadža ar visu savu bagātību un varu bija viņas pusē, bet gadījās brīži, kad nebija iespējams aicināt viņu palīgā, jo lūgumi sasniedza viņu sagrozītā veidā austrumnieku melu un viltības dēļ. Gadījās izmisuma brīži, kad mis Makdeide sev jautāja: kas šos velnus mudina melot un krāpt, kāpēc tie tā pretojas katram mēģinajumam parūpēties par tautas izglītību, veselību un labklājību? Vienmēr bija tikai viena atbilde: reliģija jeb māņticība, ko tie sauca par reliģiju. Viņas un maharadžas jaunākie ienaidnieki vienmēr nāca no reliģiozo fanātiķu vidus. Nesavaldīgajai maharanei trūka pacietības. Viņa atcēla sev padotos, valsts ierēdņus. Tos, kas viņai pretojās, viņa lika ieslodzīt to dzīvokļos, it kā tie būtu gūstekņi. Beidzot pēc maharanes un mis Makdeides ierosinājuma tika atlaists pats finanšu ministrs — ortodoksāls induss ar bizi un sievu vismelnākajā pardahā. Tas sacēla jaunus nemierus, jo finanšu ministrs, spējīgs, lai gan māņticīgs vīrs, griezās pie vicekaraļa. Tas apstiprināja baumas par nemieriem Randžipurā, kuri jau sen traucēja valdības mieru Kalkutā, un nu bija laiks ķerties pie izmeklēšanas.

Tas viss bija mazliet smieklīgi un neko daudz nedeva, jo Randžipura bija bagāta un varena valsts, un vicekaralim nebija iemesla iejaukties. Tomēr šim starpgadījumam bija divējāds iespaids: tas aizskāra maharanes lepnumu, uz visiem laikiem padarīdams viņu par britu ierēdniecības ienaidnieci, un mis Makdeidei palīdzēja noskaidrot viņas stāvokli attiecībā pret Randžipuras angļiem. No šī brīža viņa vairs nemeklēja palīdzību un saprašanos ar cilvēkiem, kas piederēja pie viņas rases. Kopš izmeklēšanas viņā uz visiem laikiem iesakņojās pārliecība, ka valdībai un visam tās milzu aparātam nav ne mazākās izpratnes par uzdevumu, kuram viņa ziedojusi savu dzīvi. Viņai radās aizdomas, ka valdība nenovēl sekmes nedz maharadžam, nedz viņai un pat neatzīst viņas sadarbību ar indiešiem, neraugoties uz apgaismības un reformu augsto mērķi.

Randžipuru uzskatīja par miermīlīgu valsti līdz tam laikam, kad pie varas nāca maharadža, kas bija gatavs mirt par savas tautas cieņu un lepnumu. Netīrumos un tumsībā smakdama, tā bija lielisks tirgus Mančestras kokvilnas audumiem un Līdsas un Hallas metālizstrādājumiem, bet tagad runāja, ka maharadža gribot ierīkot .vērptuvi, kur tauta varētu pasūtināt pati savus audumus. Bez tam Randžipura pievilka visus apvērsumu rīkotājus, reformatorus un aģitatorus. Kad tiem citur kļuva par karstu, tie bēga uz Randžipuru.

Nebija ne viegli, ne patīkami šim vājajam Indijas atmodas mēģinājumam rast ticību un cerību nākotnei. Izmeklēšanas laikā pāris zemāko valdības inspektoru izturējās pret mis Makdeidi tā, it kā viņa būtu apkopējas un nodevējas mistrojums, un kāds īdzīgs mazs Klapemas birokrāts, kas bija izturējies apvainojoši pret maharani, par sodu tika atlaists no valsts dienesta, jo bija iztaisījis «incidentu». Un, kad mis Makdeide, zaudējusi desmit vērtīgu darba dienu, atgriezās Randžipurā, viņa zināja, ko nozīmē būt «neaizskaramai» savas pašas tautiešu vidū. No šā brīža viņa turpināja savu ceļu viena pati, cīņas spara pilna, apņēmīga un neuzveicama. Viņa bija cieši apņēmusies turpināt savu misiju līdz galīgai uzvarai. Par to viņai vairs nebija nekādu šaubu. Viņas loma bija skaidra un izlemta. Drīz pēc atgriešanās atkal sāka plosīties tīfs, un viens no pirmiem upuriem bija mis Eldridža. Bet mis Makdeide vairs nemēģināja | meklēt sev jaunu biedreni, lai atvietotu bijušo,

Gadu pēc gada bez vienas vienīgas atpūtas dienas — visu cauru putekļaini svelmaino ziemu un musona sutoņu viņa strādāja, bada posta, sērgu, ļaunprātības un izmisuma apņemta. Tomēr iecerētā slimnīca brīnumainā kārtā kļuva par īstenību. Cita pēc citas pacēlās ķieģeļu ēkas — skaistas, gaišas un higiēniskas. Viņai izdevās kalpotājas izmācīt par uzticamām slimo kopējām. Brīnumārstu un «doktorus» pamazām atlaida. To vietā nāca jauni vīri — ne jau kādi spīdekļi vai ģēniji, tomēr labāki nekā viņu priekšteči. Un darbs pieauga. Reta diena bija tāda, kad mis Makdeidei pēc īsa miega izdevās atlicināt sev pašai pāris stundu. Tagad ieradās arī augstāko kastu sievas, atraitnes un neprecētās meitas, kas piederēja izglītoto slāņiem, lai mācītos par slimo kopējām.

Tādējādi slimnīca pārvērtās arī slimo un cietēju dvēseļu dziedinātavā. Arī princese un adjutanta māsa tādēļ bija nākušas šurp.

Ap to laiku, kad ieradās majors Sefti, slimnīca bija jau īstenība, ļoti svarīga īstenība. No pieredzes mis Makdeide zināja, ka tā bija daudz labāk iekārtota nekā daža laba slimnīca Eiropā. To viņa bija radījusi viena pati ar indiešu palīdzību, bet tas viņai bija arī kaut —ko maksājis, — četrdesmit deviņu gadu vecumā viņas izturīgais ķermenis bija novārdzināts ilgajā cīniņā ar karstumu, māņticību un intrigām, mati kļuvuši trausli, plāni un sausi, bet kādreiz gludā sejas āda bija savītusi un krunkaina. Taču viņa bija uzvarējusi un atklājusi noslēpumu, par kuru vairumam rietumnieku nebija ne jausmas. Indija ar savu krāšņumu, savu spēku un vitalitāti nebija mirusi, rietumu sīktirgotājiem nebija izdevies to samalt un iznīcināt. Tā bija tikai gulējusi.

5

Viņa gaidīja majoru nelielā priekštelpā, kas atradās dārza pusē, un tagad caur lietus aizsegu redzēja, kā viņš savā fordā iegriežas pa vārtiem. Starmeši apgaismoja ceļu un atklāja kailos malves krūmus, kuriem ziedus nupat pēcpusdienā bija norāvis apkārt klīstošo pērtiķu bars. Viņa vēroja majoru un domāja: «Ja es vēl būtu jauna un skaista! Ja viss būtu citādi!» Un mirkli viņa nojauta, ko nozīmē būt bezrūpīgai un atmest visu viena vienīgā — mīļotā cilvēka dēļ.

Tad mašīna piebrauca un apstājās. Viņš izlēca laukā, viņam sekoja maharadžas brāļameita un vārtsargs. Un aiz viņiem nāca samircis, nožēlojams stāvs — mis Makdeide sazīmēja misteru Smailu no amerikāņu misijas. Viņš stiepa milzīgu grozu ar melonēm un banāniem.

— Vai viss sagatavots? — majors jautāja.

— Jā, major. Jūsu virsvalks un cimdi jau nolikti. Majors Sefti bija piemirsis misteru Smailu un steidzās uz operāciju zāli, bet mis Makdeide un princese iegāja dzemdību nodaļā, lai uz skrituļgalda atvestu mūrnieka sievu. Viss norisinājās ātri un bez traucējumiem, un divpadsmit minūtēs bija piedzimis mūrnieka pirmais dēls. Pusstundā sieviete no narkozes bija iegrimusi miegā, un jaunpiedzimušo patlaban mazgāja. Majors Sefti, mis Makdeide un misters Smails sēdēja mis Makdeides darbistabā pie galda; uz galda bija biskvīti un tēja. Majors bija jau ieturējis pamatīgu azaidu pie maharanes, bez tam arī notiesājis dažas sviestmaizītes, kas vienmēr bija noliktas blakus pokera galdam, tomēr viņš apgalvoja, ka esot izsalcis, un cienājās līdz ar pārējiem, jo zināja, ka mis Makdeide jutīsies apvainota un vīlusies, ja viņš tūlīt steigsies projām.

Misters Smails bija maza auguma vīrelis ar ļoti lielām brillēm, kas viņu padarīja vēl mazāku un niecīgāku. Viņam bija tikai četrdesmit divi gadi, bet viņš izskatījās noguris un gadus desmit vecāks. To bija veicinājusi gan saule, karstums un malārijas lēkmes, gan arī nodošanās tai pašai lietai, kas bija savedusi kopā majoru un mis Makdeidi. Tikai retu reizi viņš atstāja Randžipuru, un tas nekad neatgadījās musona laikā. Priekšpusdienās viņš mācīja pāriju un zemāko kastu zēnus skolā, kas bija pilsētas centrā, un pēcpusdienās mācīja meitenes bērnu namā netālu no misijas. Taču ar to viņa pienākumi vēl nebija gala, jo viņam vajadzēja pārzināt plašu un sarežģītu grāmatvedību, lai izdabātu valsts misijas pārvaldei Aijovā. Bez tam viņš pazina visu savu skolēnu ģimenes, un tām vienmēr bija kādas likstas: nāves gadījumi, dzemdības, slimības vai arī kaut kādi sarežģījumi ar policiju, tā ka viņam vajadzēja būt gatavam ziedot katru savu atpūtas brīdi pat naktī. Reizēm viņam vajadzēja izpalīdzēt arī mis Makdeidei, jo pāriji savā neziņā bieži vien baidījās no slimnīcas un negribēja ārstēties, iekams viņš tos nebija pamatīgi pierunājis. Ar to vēl nepietika, daudz nepatikšanu viņam sagādāja mācītājs Elmers Saimens, kuram bija uzticēti misijas garīgie pienākumi un kurš žēlojās, ka misters Smails par maz ticot dievam un izrādot par maz dedzības, lai piegrieztu savus skolniekus kristīgajai baptistu draudzei.

Tas bija tiesa, misters Smails nedeva ne pāris vīģu par to, vai viņa skolnieki ir kristīgie, indusi, musulmaņi vai pat pagāni kā mežonīgie bhili klinšu aizās. Misters Saimens domāja tikai par dvēselēm, turpretī misters Smails lielāku uzmanību veltīja higiēnai, matemātikai, Indijas vēsturei un tikumības mācībai pieklājīgu savstarpējo attiecību veicināšanai. Viņš, tāpat kā mis Makdeide un majors, bija pārliecināts, ka Indiju un tās iedzīvotājus glābs nevis kristietība vai kāda cita reliģija, bet gan izglītība un atbrīvošanās no šausmīgā naida, kas saskaldīja tautu. Taču misters Smails jau sen bija iemācījies glaimot, jo tas bija vienīgais veids, kas deva iespēju darīt labu cilvēkiem, kurus viņš mīlēja. Un tāpēc attiecībā pret sasodīto misijas pārvaldi dzimtenē un misteru Saimenu, par ko viņš zināja,, ka tas viņam aiz muguras rakstīja uz Aijovu dievbijīgas vēstules, kurās viņu nomelnoja, misters Smails bija kļuvis jezuīts, bet izlikās dedzīgs baptists.

Pārdomādams kristietības attīstību, vēsturi un patieso stāvokli Austrumos, viņš nebija pārliecināts, ka at griešana vispār dotu kādu labumu, nekādā ziņā indusu zemākajām kastām ne. Bet par to viņš runāja vienīgi ar savu sievu, mis Makdeidi un majoru. Likās, it kā viņi būtu sazvērējušies darīt labu, par spīti indusu māņticībai Indijā un teorētiķu ilūzijām tālajā Amerikā. Ja par mistera Smaila ticības apliecinājumu gribētu zināt skaidru patiesību, viņš laikam būtu pateicis, ka vēlētos būt labs musulmanis, ja tam vispār būtu kaut kāda nozīme.

Un tagad misters Smails bija ieradies slimnīcā ar augļu pilnu grozu un divām krūzēm ar aukstu augļu sulu, lai sniegtu atspirdzinājumu pārija sievai. Tā bija kāda viņa skolnieka — sešpadsmit gadus veca zēna māte; par šo skolnieku viņš interesējās. Ja zēnam arī turpmāk tikpat labi veiksies ar mācībām kā līdz šim, tad maharadža gribēja viņu sūtīt uz Kolumbijas universitāti Amerikā. Augļu sulu bija pagatavojusi misis Smaila pati.

— Trīs vienā naktī, — piezīmēja misters Smails. — Tur bija ko nopūlēties. Gandrīz vai rekords.

— Ai nē, — teica mis Makdeide, — mums gadījušies vienā nakti veseli septiņi. Vai atceraties, major?

Majors atcerējās. Visu cauru nakti viņi nebija ne acu aizvēruši. Viņiem bija vajadzējis pamest viesības pie misis Banerdži pašā omulīgākajā brīdī.

Vērodama, kā misters Smails dzer tēju, mis Makdeide nodomāja: «Tas jau tīrais cālis. Nesaprotu, kur viņam rodas spēki!» Viņai neienāca prātā, ka Smailu, tāpat kā viņu pasu, uztur iekšējā degsme.

Kamēr pasaulē nāca bunja sievas bērns, misters Smails savas samirkušās drēbes bija apmainījis pret kādu majora uzvalku, kurā viņš pilnīgi pazuda. Uzvalks, kas majoram tik jauki piegulēja, kūļājās ap Smaila augumu kā maiss; piedurknes un bikses viņš bija uzrotījis, žakete nebija aizpogāta. Pārējie zobojās par viņu, un mis Makdeide aizgāja pēc karstas tējas, pastāvīgi domādama, kā vēl ilgāk aizturēt majoru.

Kad viņa atgriezās, majors patlaban atstāstīja, kā maharane sakāvusi ģenerāli pokera spēlē.

— Vecais džentlmenis vai plīsa aiz dusmām, — viņš teica. — Būtu jūs to redzējuši! Angļi nav radīti pokera spēlei. Viņi ir pārāk vientiesīgi, ja spēle norisinās tā kā šoreiz pie maharanes. — Tad viņš paskatījās pulkstenī un mis Makdeides sirds apstājās.

— Man jāiet, — majors turpināja. — Citādi viņas augstība dusmosies, ja es palikšu ilgāk, nekā vajadzīgs viena bērna saņemšanai. Viņa droši vien tagad pastāvīgi raugās pulkstenī un nomokās ar ģenerāli. — Pagriezdamies pret misionāru, viņš piebilda: — Un kā jūs, Smail? Jūs taču nedomājat šādos ūdens plūdos stumties uz divriteņa?

— Es būtu ar mieru peldus aizpeldēt mājās, — atbildēja misters Smails, — ja tikai lietus lītu vēl spēcīgāk. Otrreiz es vairs nevēlētos piedzīvot tādu bada gadu kā pirms vienpadsmit gadiem.

— Tas nebija nekas, — teica mis Makdeide. — Jums vajadzēja būt šeit pirms divdesmit pieciem gadiem. Tad tiešām bija pirmklasīgs bada gads ar mēri un visu attiecīgo. Tagad dzelzceļi ir labā kārtībā. un nekas tamlīdzīgs vairs nevar atkārtoties. Toreiz no holeras viņi mira kā mušas, rindām varēja tos redzēt guļam uz netīras zemes. Tai gadā nomira arī mis Eldridža.

— Jā, man arī šķiet, ka šie laiki vairs nekad neatgriezīsies.

Majors nekustējās, un mis Makdeides sirds atkal sažņaudzās. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet spējais pērkona grāviens pārtrauca viņa balsi. Viņš nogaidīja, kad tas pāries. Tad viņš piecēlās — stalts kā arvien savā baltajā ģērbā un melnajā ačkanā ar dimanta pogām, randžipuriešu sarkano turbānu galvā. Jaukāka ģērba nevarēja iedomāties tādam vīrietim kā viņš. Tas izcēla viņa varenos plecus, slaidos gurnus, muskuļainās rokas. Mis Makdeide atkal nodomāja: «Indijā dzīvo visskaistākās rases. Kad viņu vidū nodzīvots kāds laika sprīdis, tad visskaistākā eiropieša seja liekas bezveidīga bāla mīkla.»

— Es jūs paņemšu līdzi, Smail, ar visu jūsu ritenīti, — viņš teica, — un tad atgriezīšos pilī. — Smails pieklājīgi iebilda, bet majors palika pie sava: — Būs jau tikai kādi pieci kilometri līkuma. Šādā nakts laikā pat suni nevar dzīt laukā.

Mis Makdeide vairs nekā nevarēja darīt. Viņa pavadīja tos līdz durvīm. Tur Smails, majora platajā linaudekla uzvalkā ievīstījies, apgriezās apkārt un pavicināja abas rokas. Piedurknes plandījās gaisā kā liela, dīvaina — putna spārni.

— Nemaz nebūtu slikti, ja es šādā izskatā ierastos pie mistera Saimena, — viņš smiedamies teica. — Tad viņam atkal būtu vairāk vielas, ko rakstīt uz Aijovu.

Tad viņi iekāpa mašīnā, abi viņai sveicienus pamādami, un vienā mirklī ūdens siena viņus aizklāja. Viņi bija draugi, šie trīs cilvēki: mis Makdeide, Surabajā dzimusi skotiete, misters Smails, kādas Aijovas štata mazpilsētas garīdznieka dēls, un majors Sefti, lepno brahmaņu pēctecis.

Kad viņi bija aizbraukuši,, mis Makdeide nostājās spoguļa priekšā mazgājamās telpās un sāka aplūkot pati sevi. Taču pat ar smiņķi, ko, pēc viņas domām, neviens nemanīja, un matu krāsas atjaunotāju uzlabotais attēls . viņu neiepriecināja. Viņa paklusām noteica: «Esmu ākstīga — sievietei vidējos gados vajadzēja to saprast. Bet es tur nekā nevaru darīt.» Tomēr viņas sirds bija līksma, jo viņa jutās svaiga un pat jauna. Tikai vienu minūti viņa raudzījās spogulī, tad apgriezās apkārt un paņēma mistera Smaila grozu. Augļus un augļu sulu viņa novietoja ledus skapī tā, lai adjutanta māsa tos viegli varētu atrast. Pārija sievai, no rīta pamostoties, vajadzēja atrast melones pie savas gultas.

Majors Sefti izsēdināja misteru Smailu pie gara nama, kas atgādināja baraku un ko apdzīvoja misters Smails ar savu sievu, ielas pretējā pusē tādā pašā namā dzīvoja misters Saimens ar sievu un meitām — Fērnu un Hēzli. Pēc tam majors brauca uz pili, pārkāpa pāri sardzei purpurā un zeltā, kura vienmēr gulēja miegā šai tumšajā gaitenī, un atkal parādījās maharanes viesistabā. Arī viņas galma dāma — vecā Bevanagaras princese tagad bija cieši iemigusi tāpat sēdus, visos savos dārgakmeņos mirdzēdama. Taču spēle tika neatlaidīgi turpināta. Pulkstenis rādīja divi, sāka jau aust gaisma, kad maharane beidzot piecēlās un atvadījās no saviem partneriem, kļuvusi bagātāka par septiņi simti astoņdesmit rūpijām. Nepilni seši simti rūpiju bija nākuši no ģenerāļa maka.

6

Pirmais negaiss, kas pārsteidza Randžipuru, neskāra nedz Deli, nedz Agru austrumos. Lai gan tas bija ļoti spēcīgs un lietus gāzes tik milzīgas, ka tās varētu applūdināt visu Franciju un Holandi ar Beļģiju pat noslīcināt, Indijas plašumā tas pilnīgi pazuda un beidzās kaut kur pie Udaipuras robežas ar pāris šļācēm sarkanajos putekļos. Tādējādi Bombejas pasta vilciena pasažieri neizjuta pat to vājo psiholoģisko atvieglojumu, kas rodas, redzot ūdeni un dzirdot lietu līstam.

Lords un lēdija Esketi bezmiegā gulēja savā privātajā salonvagonā, katrs atsevišķā nodalījumā, jo tikpat labi varētu gulēt arī cepeškrāsnī. Nelīdzēja pat dvieļos ievīstītie ledus gabali, kas bija novietoti elektrisko ventilatoru priekšā, un reizēm pat likās, ka mitrums, kuru radīja kūstošais ledus, vērta karstumu vēl nepanesamāku. Metāla rokturi, tiem pieduroties, bija karsti pat nakts vidū. Iesārti dzeltenie putekļi riņķoja ap vilcienu kā lieli mākoņi un koda acīs. Tie spiedās cauri pat sevišķi smalkajiem bronzas aizsargiem, kādus lords Eskets pats bija licis ierīkot savā vagonā. Gulēdams viņš visādi grozījās un dvieļos ievīstītos ledus gabalus pārvērta dubļainās pikās, putekļi klājās pār grīdu plānā, rožainā kārtā, kura pacēlās gaisā, tiklīdz to skāra ventilatoru vēja plūsma.

Lords Eskets savā nodalījumā smēķēja cigārus, dzēra viskiju un pastāvīgi zvanīja savam sulainim, gan likdams tam atvērt logu, gan aiztaisīt, gan noregulēt ventilatoru, gan atnest jaunu ledus gabalu. Nevarēdams aizmigt, viņš veltīgi nopūlējās strādāt — sacerēt telegrammas vai arī savest kārtībā juceklīgos skaitļus, kurus bija uzrakstījis uz papīra lapas.

Viņš bija četrdesmit astoņus gadus vecs aptaukojies liela auguma vīrs, par spīti masāžai, jāšanai un vingrošanai. Platā seja nepareiziem pantiem bija gaļīga un nepievilcīga. Uz priekšu izbīdītais apakšžoklis un gandrīz bezlūpu mute šo tuklo seju vērta brutālu un pretīgu. Sarkano dzīsliņu tīkls uz deguna un vaigiem liecināja, ka lords Eskets nodevies dzeršanas kaislībai. Patiesībā jau ilgu laiku viņa smadzenes darbojās vairs tikai tad, kad tās pildīja viskijs un konjaks.

Dzert viņš bija sācis jau sen, kopš tiem laikiem, kad vēl kā vienkāršs misters Alberts Simpsons tirgojās ar Līdsas un Hallas dzelzs precēm, Viņš dzēra, lai uzveiktu karstumu. Un dzimtenē, Anglijā, viņš dzēra, lai uzveiktu mitro salu un ierosinātu savas smadzenes, kad tās bija pagurušas un atsacījās darboties. Kad viņš beidzot tika pie bagātības un viņa nākotne kļuva miglaināka, viņš dzēra tāpēc, ka dzeršana bija vienīgais līdzeklis, kā paglābties no nojautas, ka viņu samals viņa paša pasakaini augošo panākumu nezvērs. Tādējādi alkohols bija kļuvis par ievērojamu viņa asiņu sastāvdaļu; viņš pie tā bija tik pieradis, ka tas drīzāk asināja viņa prātu nekā notrulināja. Bez alkohola viņš nebija spējīgs strādāt. Un arī tagad viņa galvu darīja durnu karstums, nevis viskijs.

Eskets piederēja pie rietumu dižvīriem; viņš nebija nedz karavīrs, nedz valdnieks kā Akbars vai Napoleons, nedz arī liels filozofs kā Platons vai Muhameds, bet vienkāršs sīktirgonis tūkstoškārtīgā palielinājumā. Skrūvju uzgriežņu vai naglu vietā viņam tagad piederēja kaučuka plantācijas Rietumindijā, džutas plantācijas Britānijas Indijā, kokvilnas lauki Ēģiptē, laikraksti Londonā un Midlendē, pasažieru tvaikoņu līnijas, kas uzturēja satiksmi starp rietumiem un austrumiem, tērauda un dzelzs lietuves Anglijā (patlaban ne visai ienesīgas), naftas avoti Persijā un Afganistānā (kuri patlaban sagādāja daudz rūpju) un fabrikas — varbūt visienesīgākais uzņēmums vispār —, kur ražoja lielgabalus un granātas. Labu laiku pirms tam viņš bija atmetis tirgošanos ar kokvilnas audumiem Londonā, jo šim veikalam nebija nākotnes. Japāņiem un indiešiem ir tik sasodīti zems dzīves standarts.

Visām šīm lietām bija sakars ar aplēsēm, kas atradās viņam priekšā, bet lielā karstuma dēļ viņš netika gudrs. Savas tagadējās varas pamatus viņš bija licis jau kā vienkāršs misters Simpsons, būvuzņēmēja dēls Liverpūlē. Dižciltību viņš nebija mantojis, bet savu titulu pirms dažiem gadiem nopircis ar viltu — tai laikā, kad kaut ko tamlīdzīgu varēja panākt viegli un lēti ar kāda ciniska ministru prezidenta palīdzību.

Karstumu viņš nepavisam necieta, jo tas paaugstināja viņam asinsspiedienu un radīja tādu sajūtu, it kā galva taisītos plīst pušu. Tāpēc viņš tagad lādējās par muļķīgo ideju ierasties šajā ellišķīgajā zemē. Ja viņu kāds no šī ārprāta būtu brīdinājis aprīlī, viņš smiedamies būtu atbildējis: «Klausies, mīļais, Eskets ir bijis Somālijā, Javā un Jaungvinejā. Karstuma es nebaidos.»

Jā, bet tas vīrs, kurš devās uz Somāliju, bija divdesmit gadus vecs milzis ar vērša spēku un boksera nerviem, un to sauca Alberts Simpsons, tas nebija varenais lords Eskets — izplūdis, priekšlaicīgi novecojis vīrietis, kas tērēja savu tikko pārskatāmo, ar dažādiem viltus paņēmieniem un ne visai tīru sirdsapziņu iegūto milzīgo bagātību. Viņš bija ieradies tāpēc, ka valdība viņu bija lūgusi, un, ja viņš arī turpmāk vēlējās iegūt atzinību un visādus pagodinājumus (kas viņam ļoti patika), viņam bija neērti atteikties. Taču ceļojums sakrita arī ar viņa paša vajadzībām un plāniem, jo viņš bija pārliecināts, ka džutas jautājums viņam reiz jāizpēta visos sīkumos uz vietas. Patlaban bija izdevība, lieliska izdevība par smiekla naudu atņemt to īpašniekiem indiešiem dažas kokvilnas vērptuves Bombejā. Kokvilnas audumiem Anglijā nebija nākotnes, bet Indijā vēl bija cerības, pat konkurējot ar japāņiem. Patiesībā viņam nebija bēdas ne par Rietumiem, ne par Austrumiem, ne par Eiropu, ne par Angliju. Viņš interesējās tikai par lordu Esketu un varu, ko viņam sniedza viltība un nauda, un varbūt mazliet arī par savu sievu un zirgiem.

Ja izdotos Indijas valdību pierunāt ievērojami paaugstināt muitu, aizliegt ievest japāņu preces, tad kokvilnas vērptuves atkal kļūtu ienesīgas — gan ne Anglijā, bet pašā Indijā. Patlaban bija pienācis brīdis, kad vajadzēja grābt ciet. Savu laiku viņš bija sīki iedalījis: nedēļa Randžipurā, kur bija mazliet vēsāks nekā Bombejā; divdesmit četras stundas Bombejā ar jau priekšā gaidošām, telegrāfiskām norunām, tā ka aizkavēšanās bija izslēgta; tad ar itāliešu tvaikoni uz Dženovu un desmit dienas vai divas nedējas pavadīt uz savas jahtas Vidusjūrā, ja sarežģījumu dēļ ar naftu viņam nevajadzēs tūlīt doties uz Londonu. Viņš nebrauca ar savas līnijas tvaikoni, jo itāliešu tvaikoņi gāja ātrāk un lordu Esketu bija apsēdusi ātruma mānija. Sasodītie itālieši nupat bija aizskāruši viņa veikala intereses! Pēc viņa domām, valdības pienākums bija viņus drīzāk padarīt nekaitīgus, izdodot attiecīgos kuģniecības priekšrakstus, ka viņu tvaikoņiem jāpāriet uz lēnāku tempu.

Viņš secināja, ka kopš tā laika, kamēr valdībā sākuši piedalīties šie strādnieku partijas zeļļi, tai vispār nav vairs mugurkaula. Tā vairs neiedrošinājās piedraudēt citām tautām un ciešāk sagrābt pakļautās tautas. Reizēm lielais lords Eskets nožēloja, ka nav piedzimis pirms piecdesmit gadiem, kad impērija tiešām vēl bija impērija. Tas dažā ziņā viņa karjeru būtu padarījis vieglāku. Savā kaislībā žonglēt ar skaitļiem viņš aplēsa, ka septiņpadsmitā un astoņpadsmitā gadsimtā katra Indijā ieguldītā mārciņa devusi piecsimttūkstoš mārciņu pelņas. Kolosāli! Tāds vīrs kā viņš šādos laikos savā kabata būtu iebāzis puspasaules!

Uz Randžipuru lordu Esketu dzina viņa ārkārtīgā kaislība uz zirgiem. Simlā, kur viņš pēc mielasta sarunājās ar pāris kavalērijas virsniekiem, viņš uzzināja par kādu šķirni, par ko jau bija dzirdējis, bet nebija redzējis: par izturīgajiem, mazajiem Kathiavāras zirgiem, kurus audzinot tuksnešainajā pussalā Indijas okeāna krastā. Tie esot, tā viņam stāstīja, gandrīz līdzīgi arābiešiem, tikai pasmagāki un sīkstāki. Tie esot ne vien žigli, bet arī izturīgi nastu nesēji, kas viņam allaž bija ļoti svarīgi. Jau kopš seniem laikiem tie esot kareivīgo mahrātu un radžputu .iemīļotākie zirgi. Pēc tam kad Eskets par tiem bija dzirdējis, viņam vajadzēja tos iegūt — nevis viduvējos, bet visizmeklētākos. Kavalērijas virsnieki stāstīja, ka labākie esot atrodami Randžipuras maharadžas lielajos staļļos, un vicekaralis bija uzņēmies starpniecību. Viņam tagad jādodas uz Randžipuru, kur maharadža viņu uzņems. Viņš apmetīsies pie maharadžas, nevis viesnīcā, bet kādā mazākā pilī, kā jau pienākas tādam rietumu lielmanim. Tai pašā laikā viņš varētu apmeklēt arī viltīgi veco finanšu ministru, lai viņu pierunātu, varbūt pat piekukuļotu un nodrošinātu sev viņa palīdzību Bombejas vērptuvju iegūšanā. Vecajam finanšu ministram bija liela nozīme Indijas politikā. Tādējādi viņš ar vienu sitienu varēja nosist divas mušas. Tādās lietās viņam vienmēr bija nags.

Vicekaralis bija pārliecināts, ka tā draugs maharadža lordam Esketam pārdos vienu ērzeli un kādu pusduci ķēvju, ko viņš varēs paņemt līdzi uz Angliju. Tas bija vienīgais gaismas stars viņa ceļojumā, jo pat izredzes uz labu veikalu ar khodžiem un parsiem Bombejā viņu sevišķi nevilināja, tāpēc ka tur bija vajadzīga nauda. Ja viņam būtu spējas pašam sevi novērot, tad vajadzētu atzīt, ka tā ir pirmā spēku paguruma pazīme.

Pēkšņi viņam atkal kļuva karsti un viņš pakampa zvaniņu blakus gultai. Neviens nenāca, viņš nepacietīgi pašķindināja vēl reizi un jau trakās dusmās trešo reizi. Tagad durvis atvērās un ienāca Bētss, viņa sulainis, samiegojies un bāls aiz liela karstuma.

Lords Eskets spēcīgi atspiedās uz elkoņa un ierēcās: — Nolādēts, kur jūs bijāt tik ilgi? Es zvanu jau veselas desmit minūtes!

Sulainis bija kalsnējs, aukstasinīgs, vienaldzīgs un ārkārtīgi veikls vīrs, viņš piederēja tai cilvēku sugai, kurus Eskets labprāt cieta savā tuvumā. Bētss nekad nelūdzās piedošanu un nekad neizrādīja ne mazāko labvēlības vai dievināšanas apliecinājumu. Viņš nedrebēja arī šoreiz, tikai vienkārši pateica: — Piedodiet, ser! Es laikam biju aizmidzis.

Tas lorda augstību sakaitināja vēl vairāk. — Es neredzu iemesla, kāpēc jums jāguļ taisni tad, kad es nevaru aizmigt. Pasakiet tai melnajai cūkai, lai atnes vēl ledu! Te jau viss cauri.

— Labi, ser. — Un Bētss aizgāja gluži mierīgs. Bet tāds viņš bija arī patiesībā. Divpadsmit gadu laikā viņš te ar visu bija jau apradis un gandrīz nekas viņu vairs nevarēja uztraukt. Vienīgās jūtas, kas viņam bija pret lorda augstību, —— dzestrs, bezkaislīgs naids, kurš nekad nemainījās. Taču šeit viņam bija labi atalgota, cienījama vieta ar dažādiem blakus ienākumiem, par kuriem lorda augstībai nebija ne jausmas, un daudz brīva laika. Kad viņam liksies, ka ir noguldījis bankā pietiekami daudz, viņš vienkārši aizies. Tas laiks, pēc viņa domām, vairs nebija tālu, un tad pie velna lorda augstību! Tad viņš atgriezīsies divģimeņu mājiņā savā dzimtajā pilsētā Mančestrā, iestāsies komunistu partijā un nodos tās rīcībā savas zināšanas par Esketa un tam līdzīgu ļaužu nelikumībām, nodevību, rupjību un nežēlību.

Ievērojamākais bija tas, ka Bētsam bija panākumi taisni tur, kur daudz veiklākiem, panākumiem bagātākiem un daudz spīdošākiem nebija nekādu. Tikai ar savu vienaldzību viņam bija izdevies divpadsmit gadus palikt tik labi atalgotā vietā. Un pa šo laiku viņš bija redzējis nākam un ejam kompanjonus, sekretārus un ierēdņus, šoferus un pagraba uzraugus, kurus reizēm atlaida, bet reizēm tie aizgāja paši, jo dzīve tiem bija padarīta neiespējama, taču vienmēr tie bija salauzti un pazemoti. Bētss nosprieda, ka ir tikai divi cilvēki, kurus lorda augstībai nekad nav izdevies salauzt vai kaut pazemot. Viens no tiem — viņš pats, otrs — lēdija Eskete. Tikai tāpēc tie abi vēl bija pie viņa. Ja kādreiz pienāks diena, kad kāds no viņiem izrādīs vājumu, tad viņiem abiem būs jāiet pārējo ceļš.

Blakus nodalījumā lēdija Eskete dzirdēja sava vīra rēcienu. Lora balss dārdoņa, kas griezās cauri vienmuļajai riteņu klaboņai, izrāva viņu no apdulluma, kurā viņa bija iegrimusi, un. viņa nodomāja: «Ja viņš nevar aizmigt, viņš nāks šurp pie manis un mani mocīs.» Taču gandrīz tai pašā mirklī viņa juta, ka patiesībā tas neko nenozīmē. Viņa jau sen bija ar to apradusi. Viņa domās par kaut ko citu, iedomāsies, ka tas nav Alberts, bet kāds cits vīrietis, viņai bija pilnīgi vienalga, kas — vilciena konduktors vai pat kūlijs. Tas vismaz radītu satraukumu. Viņa vairs nevarēja kļūt nožēlojamāka, kā jau bija.

Gurdi viņa piecēlās sēdus, pārlika savu sārto krepdešīna spilvenu pār gultas malu un nopurināja dzelteno putekļu kārtu. Arī viņas mutē un matos bija šie elles putekļi. Viņa iededza gaismu un paraudzījās spogulī. Seja bija pelēcīgi dzeltena, pie deniņiem sviedri jaucās ar putekļiem un tecēja lejup kā dubļu strūkliņas pār viņas slaveno, maigo ādu, par kuru viņa skaistumkopējiem bija atdevusi veselu kapitālu. Viņai paspruka īss šausmu kliedziens, un viņa atkal atslīga atpakaļ zīdā un mežģīnēs. Pēc viņas domām, nelaime tagad tikai sākās. Pulksten četros no rīta viņai jāpieceļas, jāapģērbjas un jāgaida piestātnē, lai pārsēstos Randžipuras šaursliežu vilcienā. Cik viņai bija zināms, vilcienu atiešana un pienākšana Indijā vienmēr iekrita starp pusnakti un rītausmu. Jau nedēļām ilgi, tā viņai likās, viņa bija palikusi nomodā, lai sēstos vilcienā, kas atgāja ap diviem naktī, vai piecēlusies četros, lai pārsēstos citā. Privātvagons jau bija ļoti jauks uz galvenajiem ceļiem, bet ar šaursliežu dzelzceļiem bija gatavais posts.

Viņa ieņēma vēl vairākas miega tabletes. «Tad es to tik stipri nemanīšu,» viņa sevi mierināja. Viņa bija atkal gandrīz iegrimusi apdullumā, kad durvis atvērās un ienāca lords Eskets.

7

Nākamajā rītā, kad Džons Ransemam ienesa tēju, negaiss bija mitējies un saule mirdzēja tik spoži, it kā nemaz nebūtu lijis un sausums vēl turpinātos. Ransems zināja, ka tā ir visļaunākā pazīme. Ja musons iesākas tik untumaini, tad reizēm gadās, ka lieti līst gan spēcīgi, bet ar lieliem starplaikiem un visā visumā nav pietiekami. Tad zeme uzzeļ neveselīgā karstumā un tikpat ātri izdeg nāvējošo saulstaru svelmē. Saules stari šorīt visos Randžipuras iedzīvotājos modināja bažas, bet Ransema netīksmei bija vēl īpašs pamats. Sava mūža lielāko daļu viņš bija pavadījis mitrajā, zaļajā Anglijā un Savienoto Valstu vidusrietumu auglīgo, viļņojošo druvu vidū. Viņa ķermenis, viss viņa organisms alka lietus — nevis tāpēc, ka lietus novērsīs bada postu, bet tāpēc, ka līdz ar lietavām izbeigsies briesmīgais sausums. Putekļaina, izkaltusi ainava viņam vienmēr iedvesa baismas.

Padzēris tēju un atvēsinājies ar remdenu ūdens šalti, viņš izgāja verandā, apēda pāris augļu un ieņēma savu šāsdienas pirmo konjaka malku.

Lietus bija dārzu pilnīgi pārvērtis. Nedaudzajās nakts stundās izkaltušajiem stādiem un vīnstīgām, kas vijās ap veco mūri, bija radušās jaunas atvases, un zeme, vēl vakar cieta un sakaltusi, tagad bija mikla un lekni melna, bet jau šovakar, Ransems zināja, tā atkal būs dzeltena un birzīga. Tomēr viņš nogāja lejā, paņēma dārza mājiņā kapli un devās uzirdināt zemi, lai mitrums turētos pāris stundu ilgāk, ja lietus vairs nelītu.

Viņš sāka strādāt ar kapli malējā dārza stūrī netālu no akas, bet jau pēc īsa brīža viņa putnu suns sāka riet. Tūlīt viņš ievēroja, ka dārzā tieši pie mājas iebrucis liels bars pērtiķu. Viņš apsauca suni, pats paslēpās koku ēnā un sāka vērot.

Viņš pazina visu baru, jo tas dzīvoja pils parka kokos pretējā upes krastā. Tur šie pērtiķi mielojās ar banāniem un mango koka augļiem vai arī ar ēdienu paliekām, ko tiem vakaros piegādāja pils kalpotāji. Reizēm pērtiķi tomēr devās klaiņojumos, nevis lai meklētu barību, bet lai padēkotu un mestos uz visādiem nedarbiem un postījumiem. Parasti Ransems tiem nevilcinoties pieteica karu un, ja pats to nepaspēja, tad lika Džonam tos aizdzīt. Džons, kā jau kristītais, trieca visu baru projām bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem. Vienu vai divas reizes, kad mājās bija palikuši tikai indusu kalpotāji, pērtiķi bija ieradušies pilnīgi negaidot un, it kā zinādami par Ransema naidu, aplauzuši visas puķes dārzā. Tie gājuši no krūma uz krūmu, no zieda uz ziedu, noplūkdami visu, kas vien raibs vai zaļš. Puķes tie neēda, bet meta zemē putekļos, pastāvīgi atpakaļ lūkodamies, vai no aizmugures nemana kādu atriebīgu roku. Ransems tos salīdzināja ar naidīgu armiju kara laikos. Postījuma aina viņam atgādināja kara laikā redzētos ciematus — durvis un logi izlauzti, mājas iedzīve izmētāta ielas dubļos.

Šoreiz pērtiķi nelikās zinis par Ransemu. Tie rāpaļāja pa verandas jumtu un vingroja uz notekas. To bija kādi četrdesmit, visi sieviešu kārtas, tikai viens milzenis bija tēviņš, tas svinīgi sēdēja uz dārza žoga un vēroja, vai nedraud briesmas.

Visapkārt plosījās un rāpoja kāds ducis pērtiķēnu, gan paaugušies, gan nesen piedzimuši, kuri vēl karājās kaklā savam matēm. Kāds pērtiķēns, varbūt piecas sešas dienas vecs, tika apmācīts staigāšanā. Māte sēdēja zemē, bet otra, laikam mazuļa krustmāte, notupusies pāris metru attālāk, izpleta rokas. Tad māte atraisījās no bērna un to pagrūda. Tas tūdaļ griezās atpakaļ, bet māte to pagrūda otrreiz. Tas atgriezās vēlreiz uz mātes pusi, taču māte kļuva nikna un iedeva tam dunku. Tas iepīkstējās, un beidzot tam izdevās pastreipuļot dažus soļus uz priekšu. Atkal māte tam viegli iesita, un atkal tas pastreipuļoja dažus soļus, līdz atradās tuvāk krustmātei nekā mātei. Tad mazulis apstājās un ar komiskām izbailēm savā pērtiķa ģīmītī raudzījās te vienā, te otrā. Un tad viņš spēra pirmo izšķirīgo soli savā dzīvē. Viņš noprata, ka krustmāte ir tuvāk nekā māte, un čāpoja tai pretī. Pie tās krūtīm mazais mirkli baudīja mieru, tad arī krustmāte stingri nostādīja to uz kājām un pagrūda. Kad tas, pieturu mekledams, apgriezās apkārt, arī krustmāte tam viegli iesita un dzina to atpakaļ pie mātes, līdz māte lielā maigumā, pērtiķu valodā kaut ko murminādama, spieda mazuli sev pie krūtīm.

Ransems, ēnā stāvot, klusēdams vēroja šo apmācības stundu. Viņa sejā bija atplaucis neapzināts smaids, bet pēkšņi viņš izdzirdēja mežonīgu burkšķi verandā un pamanīja, ka tur patlaban ir noticis iebrukums. Uz viņa brokastgalda tupēja grupa pērtiķu, kas pļāpādami tiesāja banānus, mango augļus un maizi. Viens no tiem turēja Ransema tējas tasi un grozīja uz visām, pusēm, it kā prātodams, ko ar to iesākt. Kāds cits pērtiķis, māte ar bērnu kaklā, sēdēja uz palodzes un taustīja aizkaru audumu.

Skats viņu sasmīdināja, bet tūlīt arī viņš redzēja, ka pienācis izšķirīgais brīdis. Viņš izvilka no kabatas «kaķeni», kas bija pagatavota no mango koka divžubura un vecas riepas. Tad viņš uzmanīgi pacēla apaļu oli, ielika to cilpā un nomērķēja. Tas bija vienīgais līdzeklis uzveikt pērtiķus. Aiztriekt tos atklāti ar varu nebija gudri, jo tie tūlīt atgriezās, tiklīdz tiem pagrieza muguru, un tad sāka raut dakstiņus no jumtiem un mest tos virsū. Viņš bija ievērojis, ka to gudrajās galvās jāpamodina noģida, ka no viņa dārza sētas tiem draud kādas noslēpumainas briesmas. Pēkšņa, asa sāpe, kas iedzeļas mugurā it kā tieši no gaisa, — tas bija viņa izmēģinātais burvju līdzeklis.

Beidzot viņš lika olim lidot. Tas ķēra kādas uz galda līksmojošas pērtiķienes viduci. Tā mežonīgi ieķērcās un uzbruka tuvākajiem kaimiņiem, skrāpēdama un kozdama kā traka. Un tad gāja vaļā īsts elles tracis. Brokastu paliekas tika izkaisītas pa verandas grīdu, tējas tase sašķīda drumslās. Pēkšņi pār vīteņiem apaugušo augsto sētu sāka plūst pērtiķu straume un no turienes pa mango koku pazarēm tālāk. Pēdējā pērtiķiene pakampa līdzi balto servjeti. Tikai lielais tēviņš neatstāja savu posteni augšā uz žoga, sparīgi žestikulēdams un lādēdamies. Ransems vēl reizi apskatījās pēc sviežamā, bet bija par vēlu. Vecajam tēvainim droši vien bija kaut kāda noskārta par viņa dīvaino kara mākslu, un vienā mirklī tas jau karājās mango kokā un tad steidzīgi joza pakaļ bēgošajam baram, lēca, šļūca un kopā ar pārējiem iemuka maharadžas drošajā dārzā.

«Man šķiet,» Ransems nodomāja, «Jehova reizēm jūtas tāpat kā patlaban es.»

Brīdi viņš strādāja, bet viņa domas nesaistījās pie smaržojošās zemes, kas ar katra kapļa cirtienu pavēra jaunus stādu un asnu brīnumus; viņa prāts maldījās dīvainās apcerēs. Ransems prātoja par Ameriku: kāpēc šī jaunā, bagātā zeme nonākusi tādā pašā pagrimumā kā Eiropa, kāpēc tur nav vairs neviena īsta liela vīra, kurš spētu rādīt ceļu, neviena vadoņa, bet ir vienīgi viduvējības, politiski oportūnisti un diktatori, kas valda ar brutalitāti un histēriju.

«Varbūt,» viņš domāja, «laikmets, gadsimts, tautsaimniecība, pat cilvēku kaislības pāraugušas cilvēka vadības spējas. Varbūt ļodzīgā struktūra kļuvusi tik liela, tik sarežģīta, tik nepārvaldāma, ka neviens cilvēks nav pietiekami izcils, lai to vadītu. Varbūt tāpat bija arī toreiz, kad Romas valsts sāka šķobīties un sabruka. Varbūt tas ir kāds vispārējs likums, tikpat drošs un negrozāms kā Mendeļa teorija. Varbūt cilvēkam ļauts celt un radīt, kamēr viņu ar visu viņa diženumu samaļ tieši tas, ko viņš cēlis un radījis.»

Šīs domas viesa viņā niecības sajūtu par savas esības nenozīmību un vienlaikus izraisīja nicīgi līdzjūtīgu īgnumu par cilvēka pārdrošību, — pāris vīru iedomājušies iznīdēt slimības un sērgas, un pāris citu vīru, tādi kā Eskets un viņam līdzīgi, spējīgi sarīkot milzīgu slaktiņu, kurā iznīcinātu nevis baciļus un sērgas, bet miljoniem cilvēku apkautu cits citu. Šķita, ka daba neļauj sevi apmuļķot. Cilvēku pašu darbība devusi dabai paturēt virsroku, izkaut cilvēkus milzīgos vairumos, atkal un atkal piespiest viņus krist ceļos, kā bija noticis ar Ēģipti, Romu, jā, arī šeit ar indiešiem, kuri dzīvoja viņam visapkārt un no senākās varenības bija noslīdējuši līdz padotas tautas stāvoklim tumsonības, patiesības sagrozīšanas, māņticības un slimību dēļ.

Ransemam likās, ka pirms ierašanās Indijā viņš savu paša pasauli nekad tik labi nebija izpratis. Tagad tā atklājās viņam visā cēloņsakarībā.

Un atkal viņa domas atgriezās pie Esketa. Kāpēc viņš ieradies Randžipurā un traucē tās mieru ar savu trokšņaino, brutālo klātieni? Neskaidri viņš Esketu atcerējās no pēckara laikiem, kad bija ar to sastapies Vaitholā. Šis vīrs viņā neradīja ne apbrīnu, ne sajūsmu ar savu viltību, savu nelietīgi šķiesto enerģiju un mūžīgo pļāpāšanu par impēriju. Esketa ierašanās Randžipurā nevienam nesolīja neko labu, vismaz vecajam maharadžam ne, kurš savā labsirdībā un sirds vientiesībā varēja kļūt tikai upuris. Domas par lēdiju Esketi radīja viņā nemieru, jo šis vārds viņam šķita pazīstams, bet atmiņas bija gaužām neskaidras. Jau ilgu laiku, gandrīz piecpadsmit gadu, viņš bija šķīries no Londonas augstākās sabiedrības. Tās spožie vārdi viņam vairs daudz neko nepauda pat tad, ja tie līdz ar attiecīgiem uzņēmumiem sacentās tādos izdevumos kā «Sketch», «Tatler» un «Bystander».

Ransems zināja, ka viņš nav vienīgais, kas vēlējās aizbēgt un meklēja mieru un paglābi. Fabrikās un birojos, skolās un veikalos bija miljoniem tādu kā viņš, kuri tomēr nevarēja aizbēgt, jo viņu vectēviem nebija laimējies izrakt bagātības Nevadas kalnos. Aizvien sparīgāk kaplēdams, viņš sāka apzināties, ka mūslaiku cilvēks tikai no zemes var smelties mieru un cerības, jo tai pasaulē, ko radījuši cilvēki paši, miera nebija; tā pasaule, kura savā slimīgumā viņam likās muļķīga un tukša, mainīja vienu palīglīdzekli pret otru, gāja no kompromisa uz kompromisu, beigās sasniegdama tos pašus vecos ļaunumus, kas no sākta gala iznīcinājuši tautas un civilizācijas.

Austrumos viņš bija atradis tikai mākslīgi radītu mieru, varbūt narkotisku, bet ne jau tādu viņš meklēja, jo zināja, ka šādā mierā slēpjas nāves dīglis. Bez ticības un cerībām viņš bija izbēdzis no savas paša pasaules, lēni un gurdi iznīcinādams pats sevi.

Darbs un domas tā bija viņu aizrāvušas, ka viņš pilnīgi bija aizmirsis laiku un cepinošo karstumu, līdz dārzā parādījās Džons izbiedētu seju un mazliet smieklīgs ar savu gurnu jostu; tas jautāja, vai viņš tagad ēdīšot mājās. Pulkstenis rādīja vienu, un bija sestdiena. Viņam sen jau vajadzēja būt ceļā uz misiju, kur Smails viņu bija ielūdzis otrajās brokastis. Ransems nosvieda kapli un iesteidzās mājā nomazgāties un pārģērbties. Tad viņš devās uz ķieģeļu nojumi, lai izbrauktu laukā savu mašīnu, vienu no septiņām Randžipuras privātajām automašīnām, jo vienīgi maharadžam bija pilna garāža ar rolroisiem un pikardiem. Ransems mašīnu lietoja gandrīz tikai musona laikā, jo Randžipurā bija tikai divas ielas uz ārpasauli: viena uz mākslīgo ezeru ārpus pilsētas, kurš noderēja par ūdens krātuvi, un otra, kas veda uz drupu pilsētu Elkautaru Abana kalna pakājē; šo ceļu pirms trīssimt gadiem bija izbūvējis Moguls.

Veco buiku viņš atrada neapsegtu un nodotu svelmaino staru varā, jo nojumē bija iezagušies pērtiķi, droši vien jau pirms sava iebrukuma dārzā. Tur tie bija uzjautrinājušies, raudami nost jumtam visus dakstiņus. Viņš klusi iesmējās un nodomāja, ka tomēr pērtiķi galu galā ir uzvarējuši.

8

Amerikāņu misijai piederēja divas lielas kazarmām! līdzīgas ēkas pāris kilometru aiz hipodroma. Kādreiz, pēc nemieriem, tur bija novietoti britu karaspēku daļu virsnieki. Neglītajām celtnēm vecums bija piešķīris cieņu un laiks — skaistumu, jo to sienas bija apaugušas vairāku sugu vīnstīgām un kaprifolijām. Mango, eikaliptu un piparkoku apēnotas, tās stāvēja gabalu attālāk no putekļainā ceļa. Vienā mājā dzīvoja mācītājs misters Elmers Saimens ar sievu un divām meitām — Fēmu un Hēzli; otrā mājā bija apmeties misters Smails ar sievu un tās krustmāti Fībi.

No tā, kā dārzi bija kopti un kādi tie izskatīiās varēja spriest par abu ģimeņu raksturu. Mistera Saimena dārzā visapkārt nebija nekādu puķu, tikai izpūruši sīki krūmi un meža vīnkoki, kuri Indijā neprasīja nekādu kopšanu un kurus nekas nevarēja iznīdēt — nedz sausums, nedz plūdi, nedz kukaiņi. Viens pats atsevišķi tas izskatītos diezgan sakuplojis dārzs, bet blakus Smaila dārzam tas atgādināja atmatu, jo Smailu dārzā bija milzum daudz puķu, kuras garajos sausuma periodos zēla vēl košāk nekā jebkur citur Randžipurā. Viņiem bija salvijas un, petūnijas, ģerānijas, kliņģerītes un cinijas, pa lielākai daļai stipri vecmodīgas puķes, tādas, kādas krustmāte Fībe pirms piecdesmit gadiem bija audzējusi savā dzimtajā Aijovā.

Begonijas un atraitnītes auga podos gar verandas malām, un koku pazarēs karājās dažādi turekļi — zaļi krāsoti skārda trauki, iedauzītas, stieplēm aptītas krūzes un bambusa grozi. Tas arī bija krustmātes Fībes nopelns, kura dzimtenes ilgās mango koku zarus Randžipurā bija izgreznojusi tāpat, kā pirms pussimt gadiem, būdama fermera sieva, bija izgreznojusi kokvilnas krūma zarus. Uzkārtajos turekļos auga papardes, petūnijas un lilijas, bet krustmātes Fībes lielākais lepnums bija orhidejas bambusa grozos. Tās viņai bija dāvinājuši pāriju zēni no mistera Smaila skolas. Viņi tās bija atnesuši no džungļiem un mazos bambusa groziņus pagatavojuši amatniecības stundās. Tas bija viens no iemesliem — tā krustmāte Fībe rakstīja saviem draugiem Aijovā —, kāpēc viņa mīlēja Indiju. Šeit visu cauru gadu tieši mājas priekšā ziedēja orhidejas.

Pūliņus, ko Smaili patērēja dārza kopšanai, viņu kaimiņi ziedoja tenisa laukumam un vīnstīgām apvītai lapenei. Šis nopelns piederēja misis Saimenai — enerģiskai, glītai un neatlaidīgai četrdesmit vienu gadu vecai sievietei, Pēc viņas ārienes nevarēja spriest par spēku, kas viņa slēpās. Viņa bija maziņa un apaļa, gaišiem, cirtainiem matiem, kas jau metās iesirmi. Divdesmit gadu vecumā viņa bija sastapusi misteru Saimenu baptistu universitātē Kordovā, Indiānas štatā, un apprecējusies ar viņu vēl briestošās jaunības šaubu laikā, maldīgi domādama, ka viņas jūtas ir dvēselīgas, kam ar miesu nav nekā kopēja. Vēlāk viņa atskārta savu kļūdu, bet to atzina tikai klusībā. Tai laikā, kad piedzima Fēma un Hēzle, viņa jau zināja, ka noslēgusi neizdevīgu darījumu, un saprata, ka vēl atlikušajā mūža posmā viņai jāņem no dzīves tas labākais, un to viņa darīja. Taču reizēm šis «labākais» bija ārkārtīgi smags pārbaudījums augsti cienījamam misteram Saimenam un meitām — Fērnai un Hēzlei.

Vaina slēpās viņas audzināšanā un vidē. Viņa bija uzaugusi baptistu ģimenē, kas dzīvoja kādā Misisipi mazpilsētā. Tāpēc viņas uzskati par augstākās sabiedrības dzīvi jau pašā sākumā bija aplami un vienpusīgi. Divdesmit gadu vecumā viņa kvēloja ticības fanātismā un uz savu misionāres sūtību raudzījās ar entuziasmu. Pamazām, tikai pēc tam, kad viņa bija pametusi Misisipi mežaino apgabalu un iepazinusies ar mazās sektantu universitātes neveselīgo atmosfēru, viņa sāka raudzīties uz dzīvi no sava viedokļa. Tagad viņai kļuva skaidrs, ka dievs viņu izredzējis nevis misionāres sūtībai, bet kaut kam augstākam. Taču jau bija par vēlu, tāpēc viņai vajadzēja samierināties. Savos jaunības gados viņa patiesībā bija bijusi godkārīga skaistule ar stipru gribas spēku, kas slēpās aiz kautrīguma.

Pati to nemaz neapzinādamās, misis Saimena brīžiem bija varonīga un, tāpat kā daudzas amerikānietes, neuzvarama, jo apkārtējai pasaulei — viņas vīram, meitām, Smailiem, krustmātei Fībei un pat maharadžam ar maharani bija nozīme viņas acīs tikai attiecībā pret pašas «es». Visa viņas būtne bija koncentrējusies cīņā pret apkārtējo vidi, lai to paceltu augstāk, grozītu, apvērstu, padarītu citādu. Viņa bija misionāra sieva, bet ne jaunavīgā jūsma, kas viņu bija pavedinājusi apprecēties ar misteru Saimenu, ne nožēlojamais tautas stāvoklis, kuras vidū viņa atradās, pat ne Kristus vārdi viņā neradīja ne mazāko svārstīšanos. Viņa bija apņēmusies kļūt svarīga un ievērojama persona, kaut kas vairāk neka tikai misionāra sieva. Un, lai to sasniegtu, viņa uzskatīja par nepieciešamu valdīt pār savu vīru un meitām, piesavināties dīvainas tieksmes un tērēt nelielo kapitālu, ko bija mantojusi no viesnīcas Misisipi mazpilsētā, un vīra pieticīgo algu. Viņai gadījās uzvaras un triumfa brīži, kad, piemēram, vasaras mēnešos Pūnē kāds jauniegūts draugs viņai teica: «Kas to būtu domājis, ka jūs esat tikai misionāra sieva.»

Viņai bija pretīgi gandrīz visi, Smaili visvairāk, jo tie vienmēr dūrās viņai acīs, jo mita tepat pāri ielai kā dzīvs pārmetums, mūžīgs dzelonis viņas sirdsapziņai. Šausmīgajos musona mēnešos Smaili palika Randžipurā, kamēr viņa baudīja dzestro kalnu gaisu Pūnē. Tie strādāja caurām dienām un naktīm, neizšķiezdami savu naudu par automobiļiem un tenisa laukumiem, bet atdodami to cilvēkiem, kuriem vajadzīga palīdzība. To klātiene vienmēr viņu mocīja, liekot atcerēties viņas senos sapņus, viņas īso jaunību, kad arī viņa bija izjutusi vieglu ziedošanās prieka dvesmu.

Neizturama niknuma uzplūdos viņa reizēm teica vīram: «Visus šos upurus jau viņi nenes tāpēc, ka ir labi. To viņi dara tev un man par spīti, lai mūs padarītu mūsu pašu acīs nožēlojamus.» Tad misters Saimens atbildēja: «Nē, mīļā, tev nevajag pārspīlēt! Viņi ir labi cilvēki, kas smagi pūlas, lai gan ļoti vecmodīgi.» Misteram Saimenam bija raksturīga tieksme uz pašapmānu. Viņš bija spējīgs savas vājības un pat mazos netikumus turēt par tikumiem. Viņš iedomājās, ka ar savu automobili un tenisa laukumu ir «moderns» misionārs un spēj labāk veikt savu darbu dievam par godu, ja savu ķermeni uztur vingru ar tenisa spēli, nevis braukā apkārt ar divriteni. Viņš bija vienīgais cilvēks pasaulē, kura klātienē misis Saimena neizturējās lielmanīgi, un reizēm, vērojot patiesību, viņam uzmācās šausmas. Viņa sievas pasaulīgums liedza viņam pilnīgi attaisnoties savā un sava dieva priekšā.

Viņš bija gaužām vientiesīgs vīrs, diezgan aprobežots, bet glītu izskatu. Naktīs tuvības mirkļos misis Saimena iepriecināta klusībā slavēja savu tenisa laukumu, labo barību un brīvlaiku, kas vīru, par spīti sliktajam klimatam, uzturēja jaunu un spēcīgu. Viņa glītajai ārienei piemita zināms zēniskums, ko nebija iznīcinājušas nedz dzīves vētras, nedz ciešanas, kas bangoja viņam visapkārt. Viņa moto bija: «Gan jau atkal viss būs labi.» Pat sūdzības priekšniecībai par saviem darbabiedriem viņš rakstīja, sievas piespiests. Sākumā viņš šīs vēstules bija gan rakstījis, tomēr nebija nosūtījis, bet, kad no misijas nenāca nekāda atbilde, sieva sāka nojaust īsto cēloni un turpmāk pati nodeva vēstules pastā. Viņa gribēja panākt Smailu atsaukšanu, lai kaimiņmājā ierastos tādi cilvēki, kuri jūsmotu par viņas ģērbiem, viņas viesībām un viesiem — provinciāliem, pa lielākai daļai Pūnē sastaptiem angļiem, un dažiem Randžipuras ierēdņiem, kurus viņai ar mokām izdevās saistīt gan ar tenisa laukumu, gan ar retiem, nekur citur nedabūjamiem gardumiem. Misis Saimena vēlējās arī, lai kaimiņmājā būtu kāds, kas viņai diendienā neatgādinātu, ka viņa galu galā ir tikai vienkārša misionāra sieva.

Viņai bija savi nolūki. Viņa negribēja, lai viņas meitas — Fērna un Hēzle visu mūžu bezjēdzīgi nonīktu kādā misijā. Romantiskajos brīžos viņa tās abas vai, mazākais, Fērnu, iedomājās kā pavēlnieci kādā lielā muižā Anglijā dzīvojam neiedomājamā pārpilnībā; to visu viņa bija salasījusies romānos, bet nekad nebija redzējusi. Reizēm viņa iecerēja Ransemu — grāfa dēlu un slavenā miljonāra Makfersona mazdēlu. Izmisumā viņa nogāja pat tiktāl, ka reizēm atgriezās pie savas jaunības laiku ticības un, aiz slēgtām durvīm ceļos nometusies, lūdzās: «Dievs, palīdzi man, lai šodien izdotos pierunāt Ransemu ierasties uz tēju. Ak kungs, dari tā, lai viņš kaut reizi atnāktu pie mums!»

Sirds dziļumos viņa pret Ransemu tomēr juta tikai sašutumu un reizēm pat dziļu naidu, bet šīm jūtām neļāva iejaukties savos karagājiena plānos. Viņa ienīda Ransemu tā vienaldzības dēļ pret viņas gaistošo skaistumu un viņas viesībām. Viņš ar nevainojamu pieklājību lika viņai pēkšņi samulst un apzināties, ka viņa gorās, raugās gaisā un valba acis kā tītariene. Viņa ienīda Ransemu tā dabiskās cienīgās stājas dēļ, kura neprasīja nekādu piepūli, jo viņš bija tas, kas bija, bet viņa pēc tā centās tik grūti un bez panākumiem. Viņa to ienīda vēl tāpēc, ka Ransemu pastāvīgi kaut kur ielūdza uz brokastīm, dineju vai tēju, un viņa zināja, ka šos ielūgumus viņš neatraidīja tikai divos gadījumos: kad tie nāca no pils un no Smailiem. Viņa dusmojās arī, ka viņš reizēm ieradās uz tēju vai pusdienām pie mistera Banerdži, indieša, un ka viņš bija lielos draugos ar Rašidu Ali Khanu, kas bija ne vien indietis, bet pat musulmanis. Viņā bija dziļi iesakņojušies divi aizspriedumi: viens bija vērsts pret cilvēkiem ar tumšāku ādas krāsu nekā viņai, otrs deva pārliecību, ka visi musulmaņi ir dēmoni ar plašiem harēmiem, kurus sargā einuki un kuros nepārtraukti notiek netiklas orģijas. Savā vēstures, ģeogrāfijas, rasu mācības un vispār kultūras nezināšanā viņa jauca indiešus kopā ar nēģeriem visus vienā lielā balto cilvēku aizspriedumu katlā.

Maharadžu ar maharani viņa ienīda tāpēc, ka tie, par spīti savai brūnajai ādas krāsai, bija pārāki par visiem, lai kā viņa centās to apstrīdēt. Tie nenoliedzami bija ievērojamāki pat par Liliju Hogiti-Igberi un pašu rezidentu. Viņa dusmojās, ka viņus abus ar vīru aicināja pilī tikai reizi gadā kopā ar Smailiem un citiem sīkiem ierēdņiem. Viņa bieži žēlojās vīram: — Es nesaprotu, kāpēc mēs pieļaujam, ka pret mums izturas tāpat kā pret tiem žmogiem viņā pusē. Mēs taču neesam tādi paši kā viņi.

— Mīļā, viņa augstības acīs mēs esam tādi paši. Mēs esam ārzemnieki un misionāri.

— Tev šī starpība kādreiz jāizskaidro tam vecajam vīram.

— Viņš to nesapratīs. Neaizmirsti, ka viņš ir indietis un austrumnieks.

— Tas ir pazemojoši.

— Ar to jāsamierinās.

— Es vēl saslimšu, ja tu tā runāsi!

— Bet ko tad tu gribi, lai es daru?

— Pastāsti reiz viņa augstībai visu, ko tu viņa labā esi darījis. Pieprasi audienci!

Un tad misters Saimens, sevi mierinādams, sāka prātot: — Tas jāpatur prātā. Gan jau izeja radīsies. — Bet sieva nekad nerimās un nesamierinājās: — Ja tu to nedarīsi, es aiziešu pati. Fērnas un Hēzles dēļ tev tas jādara. Tas ir kauns, ka pret mums izturas tāpat kā pret Smailiem. — Tad misters Saimens gandrīz izmisis iesaucās: — Bet tā kunga acīs mēs taču visi esam vienādi! — Un misis Saimena iekliedzās trakās dusmās: — Tā kunga acīs — plānprātība!

Tomēr misters Saimens neko neuzsāka, lai gan dzīvoja pastāvīgās bailēs, ka viņa laulātā draudzene varētu savus draudus izpildīt un sarīkot pilī skandālu. Viņš zināja, ka tā ir spējīga iedrāzties pils vārtos, pagrūst sardzi sānis un iekarot ceļu uz pils apartamentiem.

Ar savu vājo raksturu viņš tomēr jutās stiprināts apziņā, ka sievai visā visumā ir taisnība. Tā kā viņš bija diezgan aprobežots, tad citu mieru un labklājību vērtēja augstāk nekā darbību un skaidru domāšanu, un tas viņu pastāvīgi noveda kompromisos un lika dzīvot nelaimīgā jēdzienu ačgārnībā un mistrojumā. Pēc dabas viņš bija kā radīts, lai tirgotos kādā nelielā veikaliņā Savienoto Valstu rietumu štatā, kur, kā jau kārtīgs pilsonis, varētu darboties neskaitāmās biedrībās un kļūt par spīdekli rotāriešu klubā. Turpretī šeit viņš jutās austrumu neparastā krāšņuma un varenuma apžilbināts un bieži aizskarts, jo viņa vienkāršās dvēseles labās īpašības te nemaz nenoderēja. Viņš jutās galīgi pazudis maharadžas tuvinieku melšu jūklī, kas radās vienīgi aiz prieka mēļot par nelielās angļu kolonijas muļķīgo iedomību un zemāko ierēdņu rupjību, kurus viņa sieva ielūdza pie sevis viesībās, nevis aiz naida pret misteru Saimenu.

Viņš zināja, cik daudz misija darījusi Randžlpuras labā — ne tikai dažiem maharadžas pavalstniekiem izgādājusi iekļūšanu debess valstībā, bet veikusi vēl daudz ko reālāku.

Sirds dziļumos arī viņš jutās pārliecināts, ka pagānu atgriešana garīgā ziņā neko nenozīmēja, jo indusu reliģijai neizprotamā kārtā, pāri viņa saprašanai, ar postošu vienaldzību izdevās norīt kristietību un iezīst sevī tās dievu, praviešus un svētos. Džaipurā viņam gadījās redzēt kādu ticīgo, kas, savu rožu kroni virknēdams, skaitīja lūgšanu, visu laiku murminādams indusu dievu vārdus: «Krišnu, Višnu, Rama, Jēzus Kristus...» — un lielā tempļa pagalmā Randžipurā starp citiem dieviem slējās čugunā liets jaunavas Marijas tēls. Lai gan viņš vienmēr apgalvoja pretējo, viņš tomēr zināja, ka visa tā saucamā atgriešana ir pilnīgi bezcerīga. Patiesajai labdarībai, ko veica misionāri Randžipurā, bija sakars ar zemes lietām, nevis ar debess valstību. Gudrākie pāriji steidzās pāriet kristīgā ticībā, jo tad tie vairs nebija atstumtie šā vārda īstenajā nozīmē; viņi bija dieva zaimotāji un nokļuvuši viszemākajā stāvoklī, kādā, pēc ortodoksālo indusu ieskatiem, atradās visi eiropieši, pat vicekaralis un Indijas imperators. Tomēr savu atalgojumu par atgriešanos viņi saņēma. Būdami vienaldzīgi pret debess valstības solījumiem, viņi bija pateicīgi par iegūto saimniecisko un sociālo neatkarību, jo, kā jau kristīgie, varēja doties, kurp vēlējās, un iekārtot savu dzīvi pēc patikas. Turklāt atgriešana mežonīgajām staiguļu ciltīm kalnos nenozīmēja tikai kristīgās ticības pieņemšanu — to viņi tūlīt pārvērta tādā kā burvestību reliģijā, bet arī to, ka viņi sāka apstrādāt zemi, vērpt un apmesties uz dzīvi ciematos, tātad nozīmēja arī nemitīgo sadursmju un nemieru izbeigšanos, kas pastāvīgi atgadījās klejošanas laikā.

Tas viss varēja cilvēku galīgi nomākt un atņemt tam sparu, un, ja misters Saimens nebūtu ārkārtīgi veselīgs vīrs, kura dziedzeri darbojās priekšzīmīgi, tad visa šī jezga viņu būtu novedusi vai nu pie vēl ļaunāka pašapmāna, vai pat pie neatlaidīgām pašnāvības domām. Tomēr viņš savu dzīvi vēl aizvien uzskatīja par diezgan patīkamu, par spīti sievas lielajai godkārei un problēmām, kādas radīja Fērnas un Hēzles nākotne. Visas viņa pa pusei izlemtās apņemšanās allaž vājināja atziņa, ka viņam un viņa sievai no maharadžas un tā valsts viedokļa bija ļoti niecīga vērtība, jo viņa darbība misijā bija veltīta tikai garīgiem ieguvumiem. Turpretī tādi cilvēki kā Smaili skolās un darbnīcās strādāja un radīja paliekamas vērtības, un viņam bija pilnīgi skaidrs, ka maharadža to zina.

9

Tai sestdienā, kad Ransems gāja pie Smailiem, misis Saimenai atkal bija uznākusi dievbijības lēkme. Aizslēgtā istabā, blakus gultai ceļos nometusies, viņa lūdza dievu, lai tas iedvesmo Ransemu nākt pie viņiem uz tēju. Tomēr šo jautājumu viņa negribēja pilnīgi atstāt dieva ziņā vien, tāpēc turēja vaļā acis un ausis, lai Ransemu noķertu personiski, kad tas ierastos pie Smailiem. Viņa zināja, ka tas noteikti ieradīsies, jo sestdienās vienmēr tur bija otrajās brokastīs; sarūgtinājuma brīžos viņa tās sauca par Smailu «nodevīgajām brokastīm», jo cilvēki, kas tur ieradās, interesējās tikai par Indiju. Tādējādi tur sapulcējās «melnie nodevēji» — doktors Ansari un misters Naidu, gadījumos, kad tie apmeklēja Randžipuru, bet Rašids Ali Khans un Džobnekers, kuri dzīvoja Randžipurā, ieradās ik sestdienas. Misis Saimena sevišķi vēlējās, lai Ransems ierastos pie viņas tieši šodien, jo viņa rīkoja atvadības pirms aizbraukšanas kopā ar Fērnu un Hēzli.

Un tāpēc taisni tai mirklī, kad viņš piebrauca savā vecajā buikā, viņa it kā nejauši gāja šķērsām pāri nekoptajam zālājam tieši viņam klāt. Viņas gaišie mati bija tikko sacirtoti, jaunā zīda kleita piegulēja nevai nojaml un bija vēl bez sviedru plankumiem. Viņš zināja viņas nāciena iemeslu un pēc pirmo dusmu uzplūduma, viņu ieraugot (viņš taču bija apmeties Randžipurā uz dzīvi, lai izvairītos no viņai līdzīgiem cilvēkiem), nodomāja: «Mīļais dievs, kaut šodien jau būtu ceturtdiena!» Viņam bija zināms, ka viņa drīz aizbrauks, tad viņš vismaz trīs mēnešus būs pasargāts no misis Saimenas ielūgumiem. Taču viņa būtības dziļumos pamodās tieksme atkal būt starp cilvēkiem — kaut vai tādēļ, lai pasmietos par tiem.

Misis Saimena izteiksmīgi pamāja ar roku un papurināja savas svaigās cirtas. Neviļus viņš ievēroja, ka viņa ir skaista sieviete, lai gan vairs nav jauna, un nodomāja, cik žēl, ka viņa cenšas būt nedabiska. Viņa savus jaukumus centās parādīt, it kā baidīdamās, ka tikai tie nepaliek neievēroti. Ar acīm viņa sevi nepārtraukti atdāvināja. Tās bija tumši zilas, bet to dziļumos nebija mirdzuma, nebija dzīvības, drīzāk vīdēja marmora saltums.

— Šorīt es par jums domāju, — viņa teica. — Pie mums būs neliela sabiedrība uz tēju, un es teicu vīram — mums jāielūdz arī misters Ransems. Starp citu, viņš garām iedams, gribēja pie jums iegriezties un apvaicāties. Vai viņš jūs nesastapa?

Ransems tūlīt saprata, ka tas ir izdomāts, un pēkšņi jutās neērti kā vienmēr, kad sastapās ar misis Saimenu: vajadzēja viņai palīdzēt aizstāvēt viņas melus, jo bija grūti klausīties, kā viņa' sapinas savos izdomājumos.

— Droši vien viņš būs pilsētā aizkavējies. Es tikko izbraucu no mājām. Viņam katrā ziņā vajadzēja mani sastapt.

Misis Saimena ieklukstējās: — Nu, lai vai kā, es jūs šeit tik negaidot sastapu. Cerēsim, ka jūs ieradīsieties? — Un viņa uzmeta Ransemam vienu no saviem valšķīgajiem skatieniem; sieviete ar lielāku pieredzi zinātu, ka tas var nozīmēt tikai vienu.

Ransemam nāca smiekli sākumā par tik lieliem sievišķīgiem pūliņiem tik nenozīmīgā lietā un vēlāk par to, ka viņa turpina vēl tādā pašā garā tad, kad, pati to nemanīdama, jau ir laimējusi. Viņai vēl runājot, Smailu mājā iedārdējās dusmīgā Rašida Ali Khana balss:

— ...vairs vienīgi otrās šķiras cilvēki... ierodas Indijā, lai te kaut ko iegūtu sev vai tikai nosistu laiku.

Salīdzinot misis Saimenu ar Rašidu Ali Khanu, viņam kļuva bezgala jautri, tomēr izdevās mierīgi atbildēt:

— Protams, es labprāt ieradīšos.

— Ai, par to es ļoti priecājos! Tiešām ļoti priecājos! Vienmēr tik grūti jūs piedabūt.

Viņš pasmaidīja un uzmauca tropu ķiveri atpakaļ uz saviem kuplajiem, melnajiem matiem. Musona saule svilināja kā peklē.

— Lūdzu, pasveiciniet misteru Saimenu!

— Viņš būs sajūsmināts! Es nesaprotu, kā viņš jūs nav sastapis.

Viņa mēģināja aizturēt Ransemu vēl ilgāk, bet viņā atkal pamodās vecā nepatika, kas uzmācās katrreiz pēc pāris minūtēm viņas sabiedrībā. Tā bija nepatika, jaukta ar vilšanos. Ko teikt sievietei, kura pati neapzinājās savu pārdrošo žestu nozīmi un vadīja sarunas, kurās nebija ne mazākās vaļsirdības? Vienmēr šādās reizēs Ransema domas aizmaldījās citur un viņš sāka atbildēt nevietā. Runājot ar Ransemu, viņas Dienvidamerikas akcents kļuva divkārt manāmāks, tā ka viņš tikko vairs saprata, ko viņa saka.

— Ejiet labāk ēnā! Saule briesmīgi svilina.

— Jā, uz redzēšanos! — viņa teica. — Tātad šodien pēcpusdienā es jūs redzēšu. Nebūs jau nekas liels. Tikai pāris jauniešu. — Zemākos ierēdņus viņa sauca par «jauniešiem».

10

Ejot pa ceļu zem krustmātes Fībes orhidejām un petūnijām, Ransems atkal izdzirdēja Rašida Ali Khana dārdošo balsi; šoreiz no virtuves puses: — Bēdīgākais tas, ka viņi paši zina — viņi apmetušies šeit tikai pagaidām, tāpēc darbs viņiem ir blakus lieta, tāda kā izklaidēšanās starp diviem azaidiem, viņi vienmēr dzīvo atvaļinājuma gaidās, kad varēs doties uz Angliju. Kad viņiem naudas pietiekami, viņi sēstas itāliešu kuģos, lai ātrāk tiktu projām. Viņiem nav ne mazākās intereses nedz par Indiju, nedz indiešiem.

Namā ieejot, Ransems dzirdēja Rašidu sakām: — Anglija Indiju ir zaudējusi, jo tās pārstāvji negrib sēdčt pie tases tējas kopā ar indieti. — Ransems saprata, ka Rašids runā par angļu ierēdņiem.

Dzīvojamā istaba bija tukša, un tā viņš pa gaiteni iegāja plašajā, vēsajā virtuvē, kur viņu jau gaidīja. Virtuvē šurpu turpu staigāja garais musulmanis, satraukumā balsi dārdinādams un katru svarīgāku vārdu uzsvērdams ar rutku, ko turēja rokā. Pie pavarda stāvēja misis Smaila, apsējusi tīru priekšautu, un kaut ko maisīja katlā. Vienā kaktā sēdēja misters Džobnekers, apspiesto kastu vadonis, un otrā kaktā īstā amerikāņu šūpuļkrēslā sēdēja krustmāte Fībe, apbruņojusies ar platu palmu lapu vēdekli, uz kura lieliem, melniem burtiem bija iespiests: «Iepēicieties pie Freindliha, ja gribat labi . ģērbties. Meinstrīta 19, Siderfelsa, Aijova.» Viņa bija maza un sīciņa, jau devītajā gadu desmitā, piecdesmit gados lauku darbā saliektu augumu, bet zilajās acīs aiz briļļu stikliem vēl dzirkstīja jaunības kvēle. Viņai patika glīti, stalti, vīrišķīgi vīrieši, un Rašids Ali Khans patlaban pilnīgi atbilda šim priekšstatam. Kā daudzi musulmaņu indieši, viņš bija ap divi metri garš, spēcīgu miesas būvi, un viņa dzīslās ritēja turku, arābu, afgāņu un persiešu asinis, varbūt vēl ar ungāru un pat mazliet tatāru piejaukumu. Tiešām, indusu viņš atgādināja vismazāk. Šo izšķirību tūlīt varēja redzēt blakus majoram Sefti, lai arī tas bija liels un stalts. Musulmanis bija nesavaldīgs un bargs, brahmanis — pieklājīgs un labsirdīgs. Musulmanī mutuļoja nevaldāms spars, indusam gribu saistīja mēra sajūta un arī tieksme savrupēties. Musulmanis bija radīts darbībai, iekarošanai. Viņš bija romantiķis un fantasts. Induss bija pasīvs un mistiķis. «Varbūt šeit slēpjas īstais iemesls,» nodomāja Ransems, «kāpēc daži miljoni musulmaņu var saglabāt savu patstāvību trīssimt miljonu indusu vidū.»

Ja Rašidam būtu gaiši mati, viņu varētu noturēt par īstu ziemeļnieku, jo āda viņam bija balta, acis zilganpelēkas un mati — zilganmelni un cirtaini. Raksturīgais arābu profils piešķīra viņam lepnu, drosmīgu izskatu. «Tādi droši vien izskatījās Lielmogula Babara jātnieki,» nodomāja Ransems. Lai arī Rašidam bija gaiša ādas krāsa, nevienam nebija ne miņas, ka viņa dzīslās rit arī dažas piles angļu asiņu. Viņa vecāsmātes māte, lai gan Rašids vairījās par to runāt, bija angliete, Austrumindijas tirgoņa meita Kalkutā.

Rašids viņu vispār neatcerējās, lai gan viņa piedzīvojusi gandrīz simt gadu vecumu un viņš, mazākais, bija dzirdējis nostāstus par viņu no sava tēva un vectēva. Viņš par to nerunāja un, kā Ransems vēroja, nevēlējās, ka viņu par to izjautā. Bija tā, it kā Rašids šo radniecību būtu piemirsis reizē ar šķobigās Lielo Mogulu impērijas likvidēšanu.

Ransems mēģināja iedomāties viņas tēlu: jauna vidusšķiru angliete, kas no Kalkutas šaurās sabiedrības aizbēgusi ar kādas nezināmas musulmaņu valsts jauno ministru. Viņai būs piemitusi šī dīvainā tieksme pēc eksotiskā, pēc svešā, tālā, kura raksturīga angļu vidus šķirai un ir spēcīgāka nekā citām tautām, raksturīga tādiem cilvēkiem kā Bairons, lēdija Hestere Stenope, Lorenss, Gertrūde Bela un simti mazāk pazīstamu, kas guvuši atpestīšanu un dvēseles mieru bezgaltālās zemēs un turienes tautu vidū. Rašidam piederēja viņas portrets, ko Ransems bija redzējis, bet pēc tā bija grūti spriest. Tas bija samāksloti darināts astoņpadsmitā gadsimta persiešu miniatūru dekadences stilā. Viņa pēc musulmaņu parašas sēdēja uz spilvena sakrustotām kājām. Viņai aiz muguras bija redzama velvēta eja un aiz tās — zila debess ar paraugzvaigznēm. Pēc portreta varēja spriest, ka viņa bijusi tumšmate, bet ievērojamākais bija tas, ka viņa tagad, būdama musulmaniete, vispār ļāvusi sevi gleznot, turklāt bez plīvura. Kad viņš savam draugam Rašidam par to ievaicājās, tas gandrīz sapīcis atbildēja: — Nē, viņa nekad nav valkājusi parandžu, arī mana vecmāmuļa, māte un sieva to nav darījušas. Muhameds par parandžu neko nav teicis. Mana vecmāmuļas māte vienmēr pieņēma sava vīra draugus un brīvi staigāja apkārt. Viņa valdīja ne tikai pār savu vīru, bet arī par ļaudīm. Viņa pārzināja visas tā darīšanas un dažreiz devā tam labus padomus. Tīrais islams neatzīst nekādas parandžas. Tā ir ieviesta līdz ar kariem.

Viņai tiešām vajadzēja būt izcilai, vecai dāmai. Kad viņa bija jau ļoti veca, viņas vīru par nopelniem Indijas nomierināšanā pēc dumpja iecēla muižnieku kārtā, tā ka viņa nomira, savas pašas tautas godināta, ar kuru nezin vai bija vairs saskārusies kopš jaunības laikiem. Šīs dēkaines pēcnācējs no viņas asinīm, likās, nebija mantojis nedz britu nosvērtību, nedz arī viņu siktirgoņu garu. Likās, it kā dievs viņai bija lēmis kļūt par musulmaņu princesi, un viņa savu sūtību bija piepildījusi.

Rašids bija ticīgs musulmanis, vairāk gan aiz paraduma nekā pārliecības, jo islams savā skaidrībā viņam šķita visgodīgākā un praktiskākā reliģija, kādu cilvēki spējuši izdomāt. Islams pielīdzināja Kristu saviem praviešiem kopā ar Mozu un Izaju; Kristus, pēc Rašida domām, bijis nepraktisks, pārāk liels fantasts, un viņa mācību, ja tā pašā sākumā arī bijusi tikpat skaidra un vienkārša kā islams, jau kopš seniem laikiem sagrozījusi baznīca un garīdznieki. Viņš nenoliedza islama sagrozījumus un ķecerīgās sektas, bet uzskatīja tās par mazāk postīgām nekā attiecīgi nogrupējumi kristietībā. Islama priesteri nekad neesot baudījuši tik neaprobežotas pilnvaras, arī nekad neesot bijuši tik pasaulīgi un liekulīgi.

Kristietības vēsturi viņš pārzināja daudz pamatīgāk nekā Ransems un islama vēsturi labāk nekā jebkurš cits musulmanis, ko Ransems bija sastapis.

— Visas pārējās reliģijas, — mēdza teikt Rašids, — ir nejēdzīga acu apmānīšana. Varbūt krieviem patlaban izdodas radīt reliģiju no valsts un cilvēku brālības idejas.

Savus apgalvojumus viņš izteica dārdošā balsī, viņa zilās acis dega:

— Godīgam musulmanim islams noliedz būt par naudas mijēju un aizdot naudu uz augļiem. Vai Kristus kādreiz ir runājis par to?

Rašids pilnīgi pārvaldīja angļu valodu un runāja dzejiskos salīdzinājumos augstā stilā, jo, kā jau aziātu, viņu priecināja gara frāžaina izteiksme. Reizēm, kad viņš pārāk nodziļinājās savos spriedelējumos, pat viņa dabiskais runas svaigums nespēja neradīt klausītājos garlaicību. Eiropā viņš ar savu stalto augumu un vareno, pērkondimdošo balsi būtu kļuvis lielisks politiķis, bet kā politiķim un vadonim Indijā viņam kaitēja viņa vaļsirdība. Takta trūkums, kas reizēm neizbēgami pavadīja viņa atklātību, izjauca visas pūles un reizē izraisīja eiropiešu un austrumnieku intrigas; un, ja viņš reizēm uzšāvās kā zibens un apgaismoja visus tumšos darījumus, tad iznākumā sākās vēl lielākas intrigas pret viņu pašu. Revolūcijas un kara laikos viņš būtu bijis vadonis, veikalniecisku darījumu un kompromisu laikmetā viņš neiederējās nevienā partijā. Viņa traģēdija bija tā, ka viņš bija piedzimis vai nu par agru, vai par vēlu un, viņš pats to labi apzinājās.

Tagad, četrdesmit gadu vecumā, viņš bija policijas priekšnieks Randžipurā — musulmanis, policijas ierēdnis indusu pilsētā. Tas nemaz nebija tik neiespējami, kā to varētu iedomāties, jo veselus divdesmit piecus gadus reliģiskie nemieri vairs nebija atkārtojušies. Par šo mieru, ko pārējās Indijas daļās gandrīz nepazina, bija jāpateicas vecā maharadžas sociālām reformām un viņa absolūtajai varai. Randžipurā reliģiskās ceremonijas izpildīja tempļos un mošejās. Fanātiķus un aģitatorus Randžipurā necieta — nedz musulmaņus, nedz indusus, nedz lāgiem ieklīdušos nemiera cēlājus, kas vairāk nodevās politiskām nekā reliģiskām ķecerībām. Un Rašids bija pats taisnības iemiesojums. Neviens, pat ortodoksālie indusi. nevarēja viņam pārmest partejību pret saviem ticības brāļiem. Pats nesatricināmi kā klints uz savu pasaules uzskatu pastāvēdams, viņš, uzņēmies policijas šefa pienākumus, kļuva taisnības fanātiķis.

Rašidam šķērsām pāri pierei līdz pat zilganinelnajiem matiem stiepās dziļa rēta no ievainojuma, ko viņš bija dabūjis pirms vairākiem gadiem, drīz pēc lielā kara kristīgajo pasaulē, kad viņam tuksnesī uzbrukuši arābu bandīti. Kopā ar kādu ticības brāli viņš uz kamieļa bija jājis no Haifas uz Meku cauri bezgalīgajam tuksnesim, lai ziņotu par postu, kādu kristīgo karš nodarījis islama svētajai—pilsētai. Tas bija garš, bīstams ceļojums pa svelmainu smilti, saules svilinošā karstumā un ledaini dzestrās naktīs. Šo ceļojumu viņš bija veicis nevis tāpēc, ka savā sirdī ticētu īpašam šīs pilsētas vai melnā akmens svētumam, bet savas pārliecības dēļ, ka akmens ir simbols, kas satur kopā visu islama pasauli no Marokas līdz Makasarai. Ja kādreiz pienāktu lielā diena, viņš šādu simbolu lietotu kā brālības zīmi. Viņam bija divas lojalitātes: viena pret islamu un otra — pret Indiju, un reizēm viņam nācās grūti tās saskaņot, vienu ar otru.

11

Sestdienas pēcpusdienās misis Smaila mēdza atbrīvot savu virēju un pati pārņēma virtuvi savā zināšanā. Šī dienas daļa tad piederēja viņai, bet reizēm arī tas viņai tika liegts, ja viņas skolnieču ģimenēs atgadījās kāda liksta vai slimība. Indiešu ēdieni, kas nemaz nebija peļami, tikai pārāk sapiparoti, viņai reizēm bija apnikuši. Lai gan viņa savai virējai bija ierādījusi eiropiešu ēdienu pagatavošanu, tomēr neizprotamā kārtā tie izdevās vienmēr sāji un klīsterīgi. Kad viņa pati sāka saimniekot virtuvē, viņa varēja pagatavot visu, kas garšoja viņai pašai, viņas vīram un krustmātei Fībei, — tādas lietas kā cukurotas jamsa saknes, kuras Randžipurā auga papilnam, citronu pudiņu ar olām un biskvīta kūku. Sestdienas pēcpusdiena bija svētku diena un arī vienīgā diena, kad Smaili varēja uzņemt savus draugus, tāpēc viņas virtuve jau ilgāku laiku bija kļuvusi savā ziņā klubistaba un brokastistaba. Šais sanāksmēs piedalījās Rašids Ali Khans, mis Makdeide, ja viņai bija iespējams atbrīvoties, misters Džobnekers, ja viņš neatradās ceļojumā, un reizēm arī majors Sefti. Pēc dažām šādām sanāksmēm Rašids, kuram patika labi paēst un kurš bija lielisks pavārs, nevarēja noturēties pretī kārdinājumam un pats ķērās pie gatavošanas. No tās reizes sestdienas brokastis kļuva amerikāņu un musulmaņu ēdienu mistrojums. Rašida iecienītākie ēdieni galvenām kārtām bija pankūkas un brūni saceptas zivju un gaļas klimpas. Misis Smaila uzņēmās saldo ēdienu gatavošanu un vispārējo vadību. Visa šī dīvainā sabiedrība nemaz neievēroja uztura aizliegumus, jo kristīgajiem nebija nekādu ierobežojumu, arī misters Džobnekers, kā jau pārijs, tādu nepazina, un majors Sefti, brahmanis, jau sen bija aizmirsis, ka govs miljoniem cilvēku Indijā joprojām ir svēts dzīvnieks. Tikai Rašids, musulmanis, vienīgais neēda cūkgaļu. Viņš ticēja, ka cūka ir netīrs, kustonis, un tik karstā klimatā, kāds valda Randžipurā, cūkgaļas ēšanu uzskatīja par neiespējamu.

Misis Smaila bija maza, kalsnēja sieviete; viņas seja, lai arī nekad nav bijusi skaista, tomēr likās pievilcīga sirsnības dēļ, kura bieži atspoguļojas labu, vienkāršu cilvēku sejās. Viņu bija novārdzinājis ilgais darbs Randžipurā un karstums, un viņa izskatījās gadus desmit vecāka, nekā patiesībā bija. Divdesmit piecu gadu laikā viņa tikai vienu gadu bija pavadījusi atvaļinājumā Siderfelsā. Bet tam viņas acīs nebija lielas nozīmes tāpat kā apģērbam. Misis Smailai bija kaut kas cits, kas lika viņu ievērot, kaut kas daudz svarīgāks par tīkamu ārieni un moderniem tērpiem. To nebija iespējams tieši apzīmēt, bet, tiklīdz ienaca istabā, viņa pievērsa sev visu skatienus un radās doma: «Tā nav ikdienišķa sieviete.» Misis Smaila pati to nemaz neapzinājās; tādām pārdomām viņai arī neatlika laika, viņai vienmēr bija tik daudz kas veicams, ka dienai stundu bija par maz, jo bija jāpadara viss, līdz viņa kļūs tik veca kā krustmāte Fībe un beigās paslēpsies kapa klusumā pēc mūžīgā steigā aizvadītas dzīves.

Ransema un Smailu draudzība bija dedzīgs pētījumu objekts ne tikai misis Saimenai, bet arī visai eiropiešu kolonijai. Neviens nevarēja saprast, ko «tāds cilvēks kā viņš» atrada šajā «nožēlojamā mazajā sievietē» un viņas vīrā. Bet tas, ko viņš tajos atrada, bija daudz vienkāršāks, nekā viņi iedomājās. Viņš mīlēja Smailu veselo saprātu, viņu vienkāršību, apmierinātību ar dzīvi. Viņš apbrīnoja viņu izturību, kuru vairāk spēcināja gars nekā miesa, — divdesmit piecus gadus no vietas cīnīties ar svelmainu karstumu, daudzām malārijas lēkmēm un reiz pat ar tīfu. Ransems cienīja viņas pieticību un neatkarību — viņa sestdienas pēcpusdienās pagrieza muguru visai Indijai un uz pāris stundām kļuva tā, kas vienmēr bija savos sirds dziļumos: krietna amerikāņu namamāte. Ransems viņu mīlēja, tāpēc ka viņa nebija uzveicama, tāpēc ka viņa sevī slēpa dziļi pamatotu veselīgu filozofiju, kas viņai nekad neļāva kļūt ciniskai, arī Indijā ne. Nesalauzta un mundra viņa pacēlās pāri sarūgtinājumiem, izmisumam, viltībām un maziskumam, visam, ko viņai nodarīja apkārtējie valstī, viņas pašas virtuvē, viņas audzēkņi—pāriju zēni un meitenes, kuriem viņa ziedoja savu dzīvi; vienmēr viņa mēdza teikt savus burvju .vārdus: «Jā, tā jau reizēm atgadās!» — formulu, kas viņai aptvēra visu, sākot no piedegušām pankūkām un beidzot ar misis Saimenas kaitīgām intrigām.

No dabas viņa nebija sevišķi jautra un pašapmierināta kā, piemēram, pats reverends Saimens; tomēr viņas klātienē varēja smelties spēkus. Tas bija iemesls, kāpēc viņi visi sestdienas pēcpusdienās sapulcējās viņas ērtajā virtuvē — misters Džobnekers, Ransems, mis Makdeide un pat lielais spēkavīrs Rašids Ali Khans —, visi, kas brīžiem zaudēja dūšu un jutās vīlušies cilvēkos. Viņa no sirds priecājās, redzēdama tos savās mājās.

12

Rašidam Ali Khanam misis Smaila vienmēr likās mazliet noslēpumaina, bet misters Džobnekers — pārijs, kurš, vērīgi klausīdamies, sēdēja savā kaktā, saprata viņu labāk, jo kādu laiku bija dzīvojis Amerikā. Viņš bija maza auguma vīrietis tumšu ādas krāsu, plecīgs un lunkans kā pantera, ar pārijiem raksturīgo sīksto izturību.

«Tā ir mana teorija,» misters Džobnekers mēdza teikt savā dīvaini neskaidrajā izrunā, «ka neaizskaramie ir atsevišķa rase, kas dzīvojusi jau kopš Indijas pirmsākuma, bet iebrucēji tos pakļāvuši verdzībā. Aiz šā iemesla neaizskaramie ir izturīgāki. Pārējie ir ienākļi. Mēs vienmēr esam dzīvojuši te. Mēs esam neuzņēmīgi gandrīz pret visām Indijas slimībām, jo mēs piederam Indijai.»

Pretstatā Rašidam, kas bija studējis Oksfordā, Berlīnē un Parīzē, misters Džobnekers runāja lauzītā angļu valodā. Vispirms viņš to bija mācījies pie mistera Smaila priekšgājējā, un, lai gan četri Amerikā pavadītie gadi viņam daudz bija līdzējuši, tomēr viņa mēles lokanība nebija sasniegusi lielāku pilnību.

Maharadža pats bija sedzis Džobnekera studiju izdevumus Amerikā, un tādējādi Džobnekers bija kļuvis apspiesto šķiru vadonis, vienīgais organizators tai rasu, tautību un reliģisko atziņu jūklī, kuru sauca par Indiju. Viņš ceļoja no vienas Indijas malas uz otru, pa lielajām Britu Indijas pilsētām un tumšām, mežonīgām mazpilsētām, kur vēl varēja atgadīties, ka induss nogalina neaizskaramo un paliek nesodīts, aizbildinādamies ar to, ka viņu apgānījusi neaizskaramā ēna. Džobnekers pazina visus pārijus — gan savus paša apvidniekus, kas dzīvoja Randžipurā samērā pārtikuši, gan arī nožēlojamos un visnožēlojamākos, kuri kā maitu lijas pārtika no ķidām un naktīs uzmeklēja ielās, aizžogojumos un kaktos aiz bada vai vecuma nespēka nobeigušos dzīvniekus.

Nebija nemaz tik sen, kad arī Randžipurā bija tāpat. Misters Džobnekers, tagad četrdesmit gadus vecs, atcerējās, ka viņš rotaļājies tieši pie lielas beigtu dzīvnieku, kaudzes, kādas bieži vien bija greznojušas nelielo laukumu pāriju kvartāla vidū. Bada laikos neaizskaramie cieta mazāk nekā pārējie trūcīgie iedzīvotāji, jo viņiem vēl vienmēr atlika naktī nobeigušies dzīvnieki, kurus viņi pasteidzās aizvākt drošībā, pirms tos nebija aprijušas maitu lijas. Vēl šobrīd Indijā šādu vietu netrūka.

Misters Džobnekers bija pacietīgs un izmanīgs. Viņš bija arī vispusīgi izglītots un, neraugoties uz savdabīgo izrunu, lielisks runātājs. Viņš savā ziņā bija simbols — atmodies pārijs! Maharadža lepojās ar viņu kā tēvs ar apdāvinātu dēlu. Džobnekers bija pirmais vadonis; līdz tam viņa tauta bija rotaļbumba politiķiem un jūsmotājiem. Tagad bija citādi, un tieši misters Džobnekers, dedzīgais, aizrautīgais vīrs, krustneša jūsmas apgarots, bija ievadījis lielo pārmaiņu. Krustmāte Fībe viņu ārkārtīgi cienīja. Viņš tai vienmēr atgādināja Džobu Simonsu viņas dzimtenē Vesokā, kad tas vēl bija jauns cilvēks.

Krustmāte Fībe Indiju bija atklājusi ar septiņdesmito mūža gadu un astoņdesmit gadu vecumā vēl vienmēr atrada kaut ko jaunu, satraucošu, neticamu. Viņa bija atbraukusi Smailiem līdzi, kad tie no sava vienīgā atvaļinājuma atgriezās Randžipurā. Vesels gads Aijovā viņiem bija licies pārāk garš, jau pēc pirmiem apsveikumiem un runām Siderfelsā viņi bija sākuši ilgoties pēc Randžipuras.

Misis Smaila Ransemam stāstīja: — Redzat, mēs bijām ilgus gadus nodzīvojuši tālu projām no dzimtenes un iesakņojušies Indijā, it kā Indija būtu tā zeme, kurai mēs vienmēr piederējuši. Un Siderfelsā mums cita nekā nebija ko darīt kā apciemot radus un draugus, un viņi daudz par mums neinteresējās, jo mēs tik ļoti mīlējām Indiju. Pēc tam kad viņi savu ziņkāri bija apmierinājuši, viņi kļuva dusmīgi, jo, pēc viņu domām, Amerika un Siderfelsā bija visjaukākās vietas pasaulē, un negribēja ticēt, ka vēl kaut kur citur arī var būt brīnumjauki un skaisti. Kad mēs atstājām Indiju, mēs domājām, ka jutīsimies lieliski savā dzimtenē Aijovā, kur bija tik daudz vecu paziņu un patīkamu atmiņu. Bet tā nebija. Pēc pāris nedēļām mēs jau ilgojāmies pēc Indijas un pastāvīgi raizējāmies par skolēniem un cilvēkiem, kuri bija palikuši tur. Tas ir smieklīgi, — kad mēs šeit ieradāmies pirmo reizi, tad dusmojāmies par netīrību, putekļiem, karstumu un pat par cilvēkiem. Un tad pamazām mēs Indiju iemīlējām. Nevaru iedomāties, ka es tagad spētu dzīvot vēl kaut kur citur. Tur dzimtenē dzīve pārāk ērta, un Siderfelsa man likās it kā sarukusi. Mājas, ielas, jā, pat upes man šķita daudz mazākas, nekā mēs tās bijām iztēlojušies savā atmiņā. Un tas bija arī tik nedzīvas, tik neizteiksmīgas.

Kad viņiem bija pienācis laiks atgriezties Indijā un viņi patlaban kravāja somas, ieradās krustmāte Fībe no fermas savās labākajās drēbēs. Viņa nosēdēja veselu garlaicīgu pēcpusdienu pie viņiem, un pēc gariem aplinkiem un mājieniem viņai pēkšņi paspruka: «Vai zini, Berta, es labprāt brauktu tev līdzi uz Indiju.»

— Tas .tiešām mani ļoti pārsteidza, — misis Smaila stāstīja Ransemam. — Viņai toreiz bija jau sešdesmit deviņi gadi, bet viņa bija vēl spēcīga un spara pilna, jā, un viņai netrūka pierādījumu.

«Šeit ir tik garlaicīgi,» teica vecā dāma, «un tagad es savu fermu varu arī atstāt zēniem. Man šķiet, viņi būs tīri laimīgi, tikuši no manis vajā. Tad es vairs nepīšos viņiem visur pa kājām un neuzplīšos ar saviem padomiem. Mirt es miršu tik un tā agri vai vēlu, — un kāpēc es nevaru nomirt Indijā? Es labprāt vēlētos pārdzīvot vēl kādus uztraukumus, pirms šķiros no šīs pasaules. Man nekad nav bijis tādu, kādus pārdzīvoja tēvs, kad viņš ieradās te un sāka iekārtoties, un visapkārt bija mežonīgi, un visur mudžēja indiāņi. Aijova man liekas pārāk mierīga. Tālāk par Čikāgu es neesmu bijusi. Nu, un spēkā arī man vēl ir diezgan un savs mazumiņš naudas arī iekrāts. Es varu palīdzēt mājturībā. Jūtos vesela ka rutks, un darbā pusmūža sieva lai tiek tik man līdzi. Tā būtu man tik jauka atpūta un izklaidēšanās.»

Kad misis Smaila viņai stāstīja par putekļiem un slimībām, viņa palika nelokāma. «Daudz karstāk kā Aijovā labā siena laikā nevar arī Indijā būt,» viņa apgalvoja. «Un veci cilvēki tik ātri nesaslimst kā jauni. Putekļu es vispār nebaidos. Es, protams, pati maksāšu visus savus izdevumus un jums par nastu nebūšu. Varbūt es varu pat iet jums talkā.»

Neviens nebija spējīgs viņu atturēt — ne viņas māsas, ne viņas dēli, ne garīdznieks. Viņa to bija cieši apņēmusies un neļāvās pārrunāties.

«Tas būs,» viņa teica, «tikpat kā jaunas dzīves sākums.» Un tā arī bija. Viņa sīksti turējās pretī visam — karstumam, netīrībai, slimībām. Viņa nekļuva nedz vecāka, nedz vājāka, bet, likās, sāka dzīvi no jauna. Viņa nenovīta, Jo mīlēja cilvēkus, Interesējās par visu, un tāpēc pašas vārdiem sakot, «varēja sākt dzīvi no jauna — jaunā zemē, pilnīgi jaunu cilvēku vidū».

Kamēr Smaili strādāja misijas skolā, krustmāte Fībe pārzināja mājturību. Indusu valodu viņa drīzā laikā iemācījās tiktāl, ka varēja sarunāties ar indiešiem, arī mazliet gudžerātu valodu viņa iemācījās, lai varētu sarunāties ar mājkalpotājiem. Viņa sapratās ar tiem pat labāk nekā viņas māsasmeitas meita, jo sava vecuma un dzīvīguma dēļ baudīja sevišķu cieņu.

Tie viņai sākumā neuzticējās viņas vienkāršības un cilvēcības dēļ, kā tas sākumā bija arī ar Smailiem. Visi mājkalpotāji bija kristīgie, un Kristus mācībā viņiem bija daudz stāstīts par cilvēku brālību, bet līdz šim viņi vēl nebija pieredzējuši tam ne mazāko apstiprinājumu, sevišķi pie rietumu baltajiem brāļiem. Tagad viņu neuzticība bija izgaisusi. Viņi sāka saprast, ka Smailiem un krustmātei Fībei nav nolūka viņus izmantot.

Viņi nekad pilnīgi nevarēja saprast krustmāti Fībi un visu viņas nostāju, ko noteica viņas raksturs, viņas ticība un sevišķi viņas neeiropiskā,uzvešanās. Tikai inteliģentais misters Džobnekers, kas bija daudz ceļojis pa Ameriku, to izprata. Viņš atcerējās, ka Amerikas vidienē viņš tiešām bija sastapis cilvēkus ar krustmātes Fībes godīgumu un sirdslaipnību. Lai nopelnītu un arī lai tuvāk iepazītos ar dzīvi Amerikā, viņš bija strādājis lauku darbos Aijovā un Kanzasā un tur atklājis šīs īpašības. Viņš arī zināja, ka Austrumu štatos tādi cilvēki nav atrodami. Tie, pēc Džobnekera domām, bija viltota Eiropa. Viņš, protams, nevarēja zināt to, ko krustmāte Fībe bija izpratusi vairāk ar nojautu nekā ar prātu, ka šīs īpašības viņas dzimtenē sāk izzust. Tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc viņa tik ļoti vēlējās dzīvot Indijā. Viņa nevarēja paciest, ka Aijovā laiki mainās.

Tā nu viņa astoņdesmit vienu gadu veca šeit sēdēja plaša, ērta nama virtuvē Randžipurā, kur viņai apkārt bija jauna pasaule, jauni draugi, kurus viņa bija ieguvusi septiņdesmit gadu vecumā: Rašids Ali Khans, iekarotāja Babara vīru pēcnācējs, misters Džobnekers, neaizskaramais, Ransems, pa pusei anglis, pa pusei amerikānis, un mis Makdeide, Surabajā dzimusi skotiete. Šeit viņa šūpojās savā krēslā, vēdināja vēdekli un smaidīja par Rašidu, kas, nemierīgi staigādams, turēja graujošu politisku runu, tai pašā laikā nepiemirsdams apgrozīt savas pankūkas.

Reiz viņa pārtrauca tā vārdu plūdus pašā vidū, lai pateiktu: — Nesacepiet gaļas klimpas pārāk brūnas un karstas, mister Rašid. Pagājušo reizi es ar tām izplaucēju sev kuņģi. Jums, musulmaņiem, laikam ir ādas kuņģi.

Viņa bija pilnīgi apmierināta. Tikai viena vienīga ēna aptumšoja viņas laimi: Saimenu nenovīdīgie skatieni. Viņa domāja, ka reverends Saimens ir nelietis, — tas gan nebija gluži pareizi, — un viņa ienīda šīs «nožēlojamās baltās» sievietes misis Saimenas uzpūtīgo ālēšanos.

13

Pie azaida viņi sēdēja tai virtuves pusē, no kuras bija redzams aizžogotais dārza stūris — Smailu nelielais zvēru dārzs. Bērnu Smailiem nebija, un viņi turēja dažādus zvērus. Aizžogojumā mita divas meža cūkas, divi mangusti, viena gazele un viena hiēna, rāma kā klēpja suns un bez pretīgās smakas. Abi mangusti ziņkārē un satraukumā par sestdienas azaidu šaudījās iekšā un ārā, bet pārējie dzīvnieki gulēja mango koku ēnā, lai izvairītos no svilinošajiem saules stariem.

Pie galda bija divas brīvas vietas. Misis Smaila teica:

— Man šķiet, ka mis Makdeide būs aizkavēta slimnīcā. Mēs atstāsim viņai brīvu vietu. Kur kavējas majors, es arī nevaru iedomāties.

Tad viņi sāka runāt par laiku un bažīties, vai lietus vēl līs. Misters Džobnekers viņus nomierināja. Viņš to zināja. Viņā slēpās desmitiem tūkstošu Indijas pieredzes gadu. Salīdzinājumā ar viņu pat tādi cilvēki kā Rašids un majors Sefti bija nezinīgi.

— Paskatieties, kā pūš vējš, — viņš teica. — Novērojiet kokus, lapas pavērsušas iekšpusi uz āru. Vai redzat, kā putekļi griežas? Vējš vēl pieņemsies. Jūs redzēsiet! Lietus sāks līt vēl pirms pusnakts.

Vējš tiešām pieņēmās, bet tas neatnesa atvieglojumu. Biezaja mūra mājā tas ienesa vienīgi briesmīgu karstumu un putekļus.

Misis Smaila piecēlās, lai izņemtu citronu pudiņu no indiešu pavarda. Cepums bija īsts mākslas darbs. Sakultais olas baltums blāvi vizēja virspusē.

— Šīs vecmodīgās krāsnis ir daudz labākas par modernajām, — teica krustmāte Fībe. — Tajās var dabūt pilnīgi vienmērīgu karstumu. Es nekad neesmu ēdusi garšīgāku maizi kā savos meitenes gados, jo mēs to vienmēr cepām šādās krāsnīs.

Ārā zem kokiem piebrauca automašīna. Tie bija mis Makdeide un majors. Izkāpjot no mašīnas, mis Makdeide izskatījās svaiga un nesasvīdusi, lai arī bija karsts kā peklē, tikai vaigus viņa bija nokrāsojusi pārāk sārtus. Majors bija mundrs un nevaļīgs.

— Es nevaru palikt, — viņš teica. — Man jāaprauga Banerdži tēvs. Vecais kungs saslimis ar angīnu. Bet es drīz būšu atpakaļ.

— Tas ir kauns! — iesaucās mis Makdeide. — Viņam neatliek ne brītiņa sev pašam!

Viņa noraudzījās, kā majors piesteidzas pie mašīnas,, iekāpj tajā un aizbrauc. Ransems, attālākā stūrī pie galda sēdēdams, raudzījās viņā, un pēkšņi viņam ienāca prātā, ko Džons bija stāstījis.

— Tīrās šausmas, kas majoram darba! — mis Makdeide turpināja. — Viņam būtu vajadzīgi viens vai divi asistenti, kas prastu ārstēt angīnu un tamlīdzīgas kaites. Es cenšos taupīt viņu, cik tik iespējams, bet tas maz ko līdz... Ai, citronu pudiņš! Šodien taču pudiņa diena... Naktī uznāks vēl lietus. To apgalvo vārtsargs, un viņam vienmēr ir taisnība... Man stāstīja, ka misis Saimena šodien pēcpusdienā rīkojot parastās viesības...

Ransems domāja: «Kad viņa reiz beigs melst šos niekus! Viņa cenšas to slēpt, bet nespēj. Tas ir šausmīgi.»

— Pilsētas lejasgalā konstatēti trīs holeras gadījumi, — viņa turpināja. — Mēs šorīt tur bijām. Divi jau miruši, trešo ievietojām slimnīcā.

— Cerams taču, ka holera neizplatīsies? — raizīgi jautāja krustmāte Fībe.

— Šais laikos vairs ne, vismaz normālos apstākļos ne. Tagad viss tiek kārtīgi uzraudzīts.

— Es nekad neaizmirsīšu divpadsmito gadu, teica misis Smaila.

— Tagad viss ir citādi. Tīfu izvazā utis, un Randžipura tagad ir par astoņdesmit pieciem procentiem tīrāka nekā toreiz.

— Musons šādos gadījumos ir ļoti nelabvēlīgs, — sacīja Rašids. — Mēris stājas, bet tīfs sāk izplatīties.

— Nu, mums tagad vairs nav tik ļoti jāuztraucas. Randžipura ir samērā moderna valsts. Tādi viri kā majors tagad spējīgi pilnīgi izskaust visas lipīgas slimības. Cilvēce nav vairs nevarīgs upuris kā senāk.

Viņa turpināja savu tērgāšanu, pārlēkdama no temata uz tematu, ar vienu vēl nemaz lāgā netikusi galā. Visu laiku viņa patiesībā domāja tikai par majoru, redzēja viņu daudz skaidrāk nekā jebkuru no klātesošajiem — kā viņš šai mirklī droši vien izklausa tā vecā blēža Banerdži sirdi. Un viņa pļāpāja bez gala, jo nojauta, ka viņas mīlestība ir mazliet smieklīga. Pastāvīgi viņu vajāja bailes, ka tikai kāds, bet galvenām kārtām viņš pats neatklātu viņas noslēpumu. Viņa nemaz nemanīja to, ko viņai pēc savas ilgās pieredzes austrumos vajadzēja zināt, ka viss jau sen ir atklāts, šo noslēpumu zina pat mazais, melnais pāriju zēns, kas gāja pie majora ar viņas ziņojumiem.

Un tagad to atklās eiropieši cits pēc cita. Ransems, kas pāri galdam visu novēroja, tagad noteikti zināja, ka Džonam bijusi taisnība, un mirkli viņu sagrāba bailes, iedomājoties, cik daba var būt akla un nežēlīga. Pirmo reizi pēc kara viņš uz mirkli sajuta rīklē kamolu.

14

Kaimiņmājā misis Saimena pēc brokastīm mazliet nosnaudās un pamodās nogurusi un izbijusies. Gadījās reti brīži viņas dzīvē, kad viņa bailēs sev jautāja: «Kāpēc es uzņemos visas šīs pūles? Kam tas viss? Kāpēc es visu to nemetu pie malas, kāpēc es neatlaižos un laiski nebaudu dzīvi?» Bet viņa to visu nespēja atmest, nespēja atbrīvoties, lai cik arī pūlējās. Kaut kas viņu dzina aizvien tālāk un tālāk, un reizēm viņa strādāja tikpat grūti un dabūja gulēt tikpat maz kā Smaili.

Gultā, savos sviedros mirkdama, viņa raizējās par cepumiem, par tēju, par Fērnas un Hēzles tērpiem un par laiku. Arī viņa, tāpat kā misters Džobnekers, zināja, ka būs lietus, lai gan viņas zināšanas nāca no citiem avotiem. To viņai vienmēr pateica viņas varžacis. Pusbalsī viņa murmināja: — Ak dievs, neļauj lietum līt, kamēr visi mani viesi nav ieradušies! — Ja lītu ātrāk, tas nozīmētu, ka viesi jāuzņem namā, bet tas nozīmētu neizdošanos. Ārā zālainē bija ērtāk, tur varēja spēlēt tenisu un badmintonu; tur nevajadzēja nopūlēties, lai viesiem nebūtu garlaicīgi. Iekšā istabās viņa būtu nervoza namamāte, izmisusi, jo viesi garlaikotos un viņa nezinātu, kā to novērst.

Viņa cerēja arī, ka krustmāte Fībe šoreiz nesagādās viņai nepatikšanas, Smailu verandā sēdēdama un raudzīdamās pāri žogam. Smailus viņa nebija ielūgusi. To viņa sen jau vairs nedarīja. Viņi taču jūtas pārāk neomulīgi, viņa sprieda, tik ievērojamu cilvēku vidū, kādus viņa aicināja. Smailiem šī viņu izslēgšana no Randžipuras sabiedrības augstākajām aprindām bija īsts atvieglojums, jo tagad viņiem vairs nevajadzēja ģērbties savās labākajās drēbēs un, kājās stāvot, izlikties, ka viņi lieliski pavada laiku. Viņiem ar savu vienkāršību bija stipri jāpiespiežas, lai ierastos misis Saimenas viesībās, jo viņi baidījās, ka šī smalkā dāma varētu apvainoties, ja viņi neieradīsies.

Misis Saimena, gultā gulēdama, pateicās dievam, ka jau pirms viena vai diviem gadiem bija skaidri un gaiši pateikusi vīram, ka Smailus viņa vairs neielūgs.

«Es negribu, ka viņi te stāv,» viņa bija teikusi, «stīvi kā mieti un runā savā šausmīgajā izloksnē. Viņi jau arī to nemaz nevēlas un priecāsies, ja nebūs jānāk. Viņiem pastavīgi ir tāds izskats, it kā viņi vienmēr gribētu mums atgādināt, ka mēs esam misionāri.»

«Nu tie jau mēs arī esam. Vai nav tiesa?» teica misters Saimens.

«Esam gan, bet ne no viņu sugas. Mēs esam moderni misionāri.»

Tādējādi viņa par Smailiem vairs nebēdāja. Taču tagad viņu kaitināja krustmāte Fībe, kura to darīja tikpat smalkā, cik izteiksmīgā veidā. Tiklīdz ieradās ierēdņu kungi, «jaunieši» un misis Hogite-Igbere, krustmāte Fībe mēdza izvilkt verandā savu amerikāņu šūpuļkrēslu un tur atlaisties, šūpoties un dzert limonādi, vēdinādama palmu lapu vēdekli. Tikai retumis viņu sveicināja kāds no Saimenu viesiem, jo tie viņu nepazina, bet viņa sēdēja tur sapīkusi un dīvaina, visiem atgādinādama, ka tie ieradušies uz misionāru tēju. Likās, it kā viņa ar vislielāko rūpību sagādājusi visu nepieciešamo savai lomai — vecmodīgu katūna kleitu, limonādi, šūpuļkrēslu un palmu vēdekli. Misis Saimena nevarēja krustmāti Fībi aizdzīt no viņas pašas verandas, bet tai bija aizdomas, ka viņa šādi rīkojas aiz ļaunprātības.

Karstumā bezspēcīgi guļot, misis Saimena sāka domāt par lorda un lēdijas Esketu ierašanos Randžipurā. Viņa prātoja, vai Ransems tos pazīst, cik ilgi tie paliks Randžipurā un vai viņa tiks ar tiem iepazīstināta. Tas gan, viņai vajadzēja sev atzīties, likās neticami, ka izdosies pierunāt Ransemu izgādāt viņai iespēju sastapties ar tiem. Viņa pazina Randžipuru no viena gala līdz otram un zināja, ka neviens cits no šīsdienas viesiem nevarēs viņai izgādāt šo satikšanos, vienīgi Ransems. Viņai atliks tikai noraudzīties, kā tie maharadžas rolroisā majestātiski aizslīd pa Randžipuras ielām. Esketi apmetīsies vecajā vasaras pilī un pieņems vienīgi ministrus, ģenerāli, Ransemu un pāris ievērojamāko indiešu. Pat misis Hogite-Igbere, misters Boredžs un dzelzceļa direktors nesaņems ielūgumus. Daudzi patiešām krietni cilvēki netiks ievēroti. «Britu Indijā būtu bijis pavisam citādi,» viņa nodomāja un gandrīz tai pašā mirklī sāka prātot, kā pierunāt vīru. lai tas paraugās, vai nevar savu tagadējo posteni apmainīt pret citu kādā civilizētākā apgabalā. Vārds «civilizācija» misis Saimenai nozīmēja kultūru, izsmalcinātību, mākslu, arhitektūru vai zinātni. Viņa iedomājās tādu pasauli, kur valda pusizglītotā vidusšķiru sabiedrība.

Karstais, brāzmainais vējš piepūta loga aizkarus. Gurdi viņa piecēlās, lai apģērbtos un paraudzītos, kāds patlaban laiks. Debess bija vēl bez mākoņiem. Tropu saule nežēlīgi svilināja. Sākumā viņa nomierinājās, bet viņa arī zināja, ka dzidrā debess daudz neko nenozīmē. Musona laikā pāris minūtēs varēja savilkties spēcīgs negaiss.

Ietinusies apmetnī, viņa atvēra durvis un uzsauca: — Fērna! Hēzle! — Atsaucās kāda balss mājas gaiteņa lejā. Tā bija Hēzles balss. Fērna, protams, neatrada par vajadzīgu atbildēt.

— Apvelciet savas vecās tenisa kleitas un paskatieties, vai lejā viss kārtībā! Jaunās nevelciet, citādi tās piesvīdīs, kamēr ieradīsies «jaunieši»!

Meitas misis Saimenai reizē bija lepnums un posts. Neviena no tām nebija tāda, kā viņa vēlētos, un neviena nenoderēja viņas godkārīgo mērķu sasniegšanai. Fērna, divdesmit vienu gadu veca, bija skaistākā. Viņa gandrīz līdzinājās mātei; no mātes viņa bija mantojusi arī neatlaidību, bet viņai bija daudz vairāk pārgalvības nekā mātei. Par spīti audzināšanai un tam, ka viņa gandrīz visu laiku bija dzīvojusi Indijā, par spīti mātes godkārīgajiem plāniem, kurus tā gribēja īstenot ar meitas palīdzību, Fērna nemainīgi palika tā, kas bija: ļoti skaista amerikāņu mazpilsētas meiča. Viņai bija dieva un dabas nolemts slinki zvilnēt šūpuļkrēslā, bet apstākļi viņu bija iesvieduši Vidusindijā, kādā Indijas valstī, kur vienīgie jaunie vīrieši viņas aprindās bija jauni vidusšķiras angļi, kuriem patika lakstoties. Taču Fērnai šie Randžipuras «jaunieši» likās maz pievilcīgi.

Savus laimīgākos brīžus viņa pavadīja savā istabā pie filmu žurnāliem, kurus viņai piesūtīja māsīca no Amerikas apmaiņai pret niecīgām eksotiskām lietiņām, tādām kā lētas Indijas vāzes vai kāds brokāta gabals rīta kurpēm. Un, kad viņa nelasīja par «zvaigžņu noslēpumiem», tad kala vispārgalvīgākos bēgšanas plānus. Viņai gan vēl nebija gluži skaidrs, uz kurieni viņa bēgs, bet Holivuda likās vispiemērotākā vieta. Filmu žurnālu un lēto romānu garīgā barība bija izveidojusi viņai tādu dzīves filozofiju, kuru viņa neuzdrīkstējās atklāt nevienam, mātei jau nekādā ziņā ne. Viņa zināja, ka ir skaista un ka citur visur ir labāk nekā Randžipurā. Viņa ilgojās pēc dārgiem kažokiem, rotas lietām, pielūdzējiem un mehāniskās civilizācijas. Savas istabas vientulībā viņa patlaban atkal gudroja kādu nākotnes plānu, turklāt visos sīkumos, un šī apcere viņai, mazākais, aizņēma pusi dienas. Viņai —pašai tas viss pamazām ieguva aizvien reālāku veidu, bet viņas māte mēdza teikt: «Fērnai atkal uznākuši untumi.»

Viņas māsa Hēzle, kurai ar Fērnu nebija ne mazākās līdzības, izskatījās neveikla; seja tai bija apaļa kā mēness. Tāpat kā tēvs, viņa bija diezgan labsirdīga, zemniecisku ārieni. Pretstatā savai māsai Hēzle bija paklausīga, nekad nesūdzējās, un viņai nekad «neuznāca untumi», bet diemžēl, kamēr Fērna atradās tuvumā, «jaunieši» nebija spējīgi ieraudzīt Hēzles labos tikumus.

Misis Saimena vienmēr domāja: «Ai, kaut jel Fērnai būtu Hēzles raksturs un Hēzlei Fērnas izskats!» Viņa meitenēm nekad nedeva miera. Fērnu viņa pastāvīgi bāra dažādo untumu dēļ un arī tāpēc, ka tā ar savu nicīgo izturēšanos aizbaidot Randžipuras labākos vīriešus. Hēzli viņa pastāvīgi kritizēja un bikstīja, lika turēties taisnāk un tik daudz neirgot, aizliedza ēst, jo tā jau esot apaļīga, noliedza pat svīst. Ar savu apiešanos viņa Hēzlei laupīja pēdējās pašpaļāvības paliekas, ja nabaga Hēzlei tāda kādreiz vispār bijusi. Un abām viņa nemitējās kalt, ka laulība šinī pasaulē ir vienīgais mērķis, pēc kā vērts censties.

Kad misis Saimena savā puķainajā zīda kleitā nokāpa lejā, bija jau pāri pieciem un visi priekšdarbi viesu sagaidīšanai veikti. Ar vienu aci vēl vienmēr laiku vērodama, viņa iegāja dzīvojamā istabā, kur sastapa Fērnu vienu pašu. It kā neviļus viņa tai pateica: — Misters Ransems arī ieradīsies, — uz ko. Fēma atņurdēja: — Ak tā?

— Ceru, ka tu būsi laipna pret viņu.

— Viņš droši vien mani nemaz neievēros.

— Kāpēc tu tā domā?

— Tāpēc, ka es viņam neesmu nekas. Uz ielas arī viņš mani nemaz neievēro.

— Tu jau viņu vēl nemaz nepazīsti. Tev jāizturas pret viņu laipnāk.

Fērna mirkli klusēja, jo patlaban pūderēja seju. Šķita, ka pūderis karstumā izkūst. Māte vēroja viņu un pārdomāja, kā meitu vislabāk ietekmēt, bet Fērna labi zināja, kas mātei prātā.

Viņa teica: — Ja tu domā, ka es vēlos apprecēties ar viņu, tad tu ļoti maldies.

— Kāpēc gan ne? Viņš ir bagāts un cēlies no labākajām aprindām Anglijā.

— Taisni tāpēc viņš uz mani nemaz nepaskatās.

— Tu tomēr esi spējīga sniegt viņam ļoti daudz.

— Viņš nekādā ziņā nav tāds vīrs, kādu es sev vēlos.

— Kādam tad tam jābūt?

— Es pati arī gribu būt kaut kas. Es nevēlos būt vienkārši kaut kāda vīra sieva.

— Bet tas sievietei ir vislabākais.

— Šodien vairs ne. Vismaz Amerikā ne. Ja es kādreiz precēšos, tad tam jābūt manam vīram.

Savā iztēlē viņa pastāvīgi sniedza dažādas intervijas, kuras kādā jaukā dienā parādīsies filmu žurnālos: «Blaitu Somerfildi viņas vīrs nēsā uz rokām.» — «Blaita Somerfilde — viselegantākā sieviete filmu pasaulē.» Savu aktrises vārdu viņa bija jau izdomājusi.

— Nu, katrā gadījutfiā papūlies izturēties pret viņu pieklājīgi. Esi kaut vienreiz laipna kā Hēzle.

— Ja es izskatītos tāda kā Hēzle, tad man pienāktos būt laipnai.

— Tev gan vajadzētu kaunēties!

— Nemaz arī ne! Un es nesaprotu, kāpēc tu vispār rīko šīs šausmīgās viesības. Es labāk sēžu augšā savā istabā. Es nevaru ciest neviena cilvēka te Randžipurā.

— Bet Fērna! Ko tu tā uztraucies?

Caur atvērtajām durvīm misis Saimena ieraudzīja nākam pirmos viesus. Tie bija misis Hogite-Igbere un kāds no «jauniešiem». Misis Hogite-Igbere dažu savu īpašību, it sevišķi augstprātības dēļ bija atzīta priekšniece vienīgajā biedrībā, ko misis Saimena atzina Randžipurā. Jaunais cilvēks bija misters Louders, kurš, kā misis Saimenai bija zināms, jūsmoja par Fērnu, par spīti meitenes neatsaucībai. Viņš bija jau trīsdesmit trīs gadus vecs un par saviem gadiem jaunāks neizskatījās, taču misis Saimena viņu pieskaitīja pārējiem «jauniešiem». Viņš bija diezgan glīts, lai gan viņa mazliet dzīvnieciskā vīrišķība bija tuva brutalitātei. Misis Saimenai viņa tuvums vienmēr izsauca vieglas satraukuma trīsas. Brīžiem karstās, garlaicīgās pēcpusdienas stundās, kad viņas iztēle bija satraukta, viņa sāka domāt par to, cik jauki būtu, ja viņas vīra vietā būtu Harijs Louders.

Tagad to ieraudzījusi, viņa tūlīt sajuta lielu satraukumu un teica Fērnai: — Misis Hogite-Igbere un Harijs nāks tūlīt iekšā. Saņemies un esi mazlietiņ laipna!

— Pie velna to misis Hogiti! — Fērna kliedza. — Pie velna visu tavu sabiedrību! — Viņa pēkšņi sāka raudāt un uzskrēja pa kāpnēm augšā. Nē, viņas vecākiem nebija nekādu tiesību turēt viņu tādā tumšā nostūrī kā Randžipura, kur viņai nebija neviena un nekā. — Es neesmu lūgusi, lai mani laiž pasaulē, — viņa šņukstēja, — es neesmu lūgusi, lai piedzimtu!

Viņa iekrita gultā un ilgi raudāja. Tad viņa piecēlās, nomazgāja seju ūdenī, kas karstumā bija kļuvis remdens, uzsvaidzināja lūpas ar sarkanu zīmuli un atkal nokāpa lejā. Viņa kustējās lēnām, roku viegli pret margām balstīdama, pagāja garām nelielajai dāmu grupai dzīvojamā istabā un pāri tenisa laukumam devās uz paviljonu, ko apņēma lieliskie Indijas bignoiju ziedi. Kad viņa nonāca klajumā, viņa bija jau atžirgusi un atgu vusi parasto omu, kas viņai mātes rīkotās viesības darīja panesamas. Tā nebija Fērna Saimena, kas sasveicinājās ar «jauniešiem», tā bija Blaita Somerfīlde, Orienta pērle.

Misis Saimenas viesi Ransemam vienmēr šķita iedomīgu aitu bars, kuru vidū viņš reiz bija dzīvojis Nevadas kalnos. Labi sen, redzot aitu baru bēgam no prēriju vilka, viņam pēkšņi bija iešāvies prātā: «Aitas ir dzīvnieku vidus šķira. Tām vajadzētu dzīvot mazpilsētās, mūžīgi pieslieties konservatīvajām partijām un ļaut sevi apkrāpt biržas mākleriem.»

Manot niecīgākās briesmas vai jūtot nedrošību, pat pārmaiņu pazīmes, tās sāk kļūt nemierīgas, grūstīt cita citu un drūzmēties, lai sasniegtu bara drošības viduspunktu. Tām pilnīgi līdzinājās misis Saimenas viesi — bez pirmatnības, bez pašierosmes. Viņus redzot, Ransemam vispirms radās sajūta, ka viņam cilvēku rases dēļ vispār būtu jākaunas, un pēc tam viņš pats jutās apkaunots, likdamies tik sasodīti pārāks par tiem. Tas bija viens iemesls, kāpēc no desmit ielūgumiem viņš deviņus atraidīja.

Līdzīgi aitām tie meklēja tikai drošību un pietiekamas ganības, lai varētu eksistēt. Ideju un darbības pasaule tos traucēja. Viņš skuma līdz nāvei, visu mūžu klausoties, ka šī šķira, visa šī sociālā kopa, ko radījis industrijas, mehānisko izgudrojumu gadsimts, tirgošanās un ieraušanas gars, ka šī būs pēdējā, kura īstenos visas cilvēces centienus un sasniegs pilnību. Bija brīži, kad viņš rietumzemju bojāejā vainoja vienīgi vidus šķiru ar tās līšanu, tās sentimentalitāti, tās nacionālismu un prāta stulbumu.

Likās, ka šeit misis Saimenas putekļainajā, nekoptajā dārzā šī nelielā, no baismīgā austrumu plašuma atšķirtā kolonija būtu sapulcējusies paraugam, lai to novietotu zem mikroskopa pētīšanai.

Bija jau mazliet pāri sešiem, kad Ransems atvadījās no Smailiem. Augstākā mērā sašutis par izredzēm atrasties šādā sabiedrībā, Ransems šķērsoja ielu.

Karstums gandrīz vai smacēja. Saule karājās debesīs kā kvēlojoša bumba, bet vējš, razdamies kaut kur Arābijas jūras līcī vai Indijas okeānā, brāzās ar īsta musona sparu.

Saimenu zālājā viņš ieraudzīja tieši to, ko bija sagaidījis. Ap galdiem un jasmīniem apēnotajā lapenē drūzmējās tieši tā pati sabiedrība, kādu viņš būtu sastapis līdzīgās viesībās Amerikā vai Anglijā, tikai tropiski austrumnieciskajā fonā visas atsevišķo indivīdu, tāpat kā visas šķiras īpatnības likās fantastiski pastiprinātas. Balsis šķita uzskaņotas mazliet augstāk, ālēšanās pārdrošāka, un dialekti — kokneja, ASV rietumu iedzīvotāju un Oksfordas izrunas mistrojums reizēm padarīja valodu gandrīz nesaprotamu, un Ransemam, kuram nebija gadījusies izdevība pietiekami iepazīties ar šīs savas mātes valodas untumiem, īsta sarunāšanās bija pilnīgi neiespējama. Šai noslēgtajā pasaulē nebija ne hercogu, ne hercogieņu, ne ministru, ne miljonāru, ne tirdzniecības palātu priekšsēdētāju, un tādējādi ikviens klātesošais jutās daudz ērtāk un centās pa savai gaumei un izpratnei atvietot šos salonlauvas.

Misis Hogite-Igbere, liela, ziedoša sieviete, kura bija radījusi pati savu īpatnēju dialektu, uzņēmās hercogienes lomu un nebeidza atsaukties uz saviem radiem muižniekiem Šropšīrā. Seit Randžipurā tas nebija riskanti, jo neviens nebija spējīgs atklāt, ka tie bija vienkārši godīgi zemkopji. Misters Boredžs, kam bija kāds sakars ar valsts dzelzceļiem, pārvērtās šejienes lordā Esketā, un misters Berdžiss, kas bija kaut kas līdzīgs galvenajam grāmatvedim Randžipuras bankā, kļuva kaut kas vidējs starp finanšu ministru un Anglijas bankas prezidentu. Un jaunie cilvēki ar savu polo un tenisu kļuva lordi Lonsdeli un lordi Derbiji. Pazuduši un aprakti varenajā Indijas valstī, tālu no Deli pliekanās greznības, viņi šeit centās parādīt savu iestudēto pieklājību, iedomādamies, ka tā ir īstā nepiespiestība, un uzvedās tā, kā viņu vidus šķiras izpratne bija uztvērusi aristokrātisma būtību.

Tikai misis Saimenai, kā jau misionāra sievai, nebija ļauts spēlēt lielu lomu. Vienīgais misionārs, kurš bija kļuvis slavens, bija Livingstons, bet pretendēt uz misis Livingstonas godu nelikās sevišķi vilinoši.

Kad Ransems vēroja šos ļaudis, viņu vienmēr pārsteidza tas, kā varēja pastāvēt šī šaurā, mazā pasaule, diendienā dzīvojot pilnīgā neziņā par to mirdzošo pasauli, kas tai visapkārt, pilnīgi akla pret tās skaistumu, tās lieliskumu, tās traģēdiju, tās postu. Tomēr briesmas viņi, tāpat kā aitas, pamanīja vienmēr. Bailes viņus neatstāja, bailes no iznīcības un aizmirstības. Varbūt tie tāpēc bija iedomīgi un smieklīgi, lai sevi iedrošinātu. Savā starpā viņi mēdza teikt: «Vienmēr galvu augšā!» Kā aitas savā panikā viņi līda barā, visi, izņemot mis Makdeidi, Smailus, krustmāti Fībi un abas dīvainās vecmeitas — mis Derksi un mis Hodži, kuras vadīja meiteņu vidusskolu Randžipurā un kuras neviens nekad neredzēja. Tie bija no bara izstumtie, savādnieki, kas klīda savrup. Viesību ainas vērošana Ransemam bija drīzāk sāpīga nekā smieklīga. Viņu blējieni, viņu nekaunība, iedomība, mākslotie dialekti Ransemam atgādināja maza, bailīga zēna svilpošanu tumsā. Tomēr viņiem bija savs gandarījums. Šeit Randžipurā šie ļaudis baudīja zināmu cieņu un tiem bija savs svars; kad tie atgriezās dzimtenē, tie pazuda milzīgajā sīkpilsonības purvā.

Ransems manīja, ka šiem ļaudīm nebija siltāku jūtu pret viņu, bet viņš ievēroja, ka viņus visus, izņemot pāris galīgu stulbeņu, stipri ietekmēja viņa klātiene. Viņam zālāju šķērsojot, visa nelielā sabiedrība pēkšņi saviļņojās. Vīrieši atskatījās atpakaļ uz viņa pusi, sievietes sāka čalot satrauktāk. Misis Saimena nāca viņam pretī, lai apsveiktu; viņa pieturēja ar roku savu ziediem rotāto cepuri, jo katrs pieaugošā musona grūdiens to rāva viņai no galvas nost. Viņš domāja: «Ja es būtu vienkāršs, neievērojams cilvēks, mazturīgs, bez augstiem un vareniem radiem, tie uz manu pusi pat acu nepamestu.»

Tenisa spēle gāja pilnā sparā — reverends Saimens, laipns, sviedros pilēdams, un misis Boredža cīnījās pret centīgo, bet, par spīti mātes noliegumam, briesmīgi svīstošo Hēzli un ņipru, mazu ierēdnīti Heletu. Lapenē tenisa laukumu galā sēdēja vairums pārējo un misis Hogite-Igbere. Pītajā krēslā sēdēdama, tā tēloja vietējo hercogieni, kas tikko atvērusi savu bazāru. Viņa bija liela auguma sieviete, lai gan ne pārāk korpulenta. Viņu varētu noturēt par blondu zemnieci, kas ar gadiem izplūdusi. Pirms desmit gadiem viņa bija bijusi skaistule. Vēl tagad viņa bija ģērbusies Pēcviktorijas laikmeta garā, viegli krītošā šifona tērpā, ar lielu strausa spalvu pie cepures, ar kuru musons kaprīzi rotaļājās.

Gandrīz veselus trīsdesmit gadus viņa bija nodzīvojusi Indijā kā impērijas bankas ierēdņa sieva un šai laikā ieradusi runāt dīvainā žargonā, kur jaucās angļu un indusu dialekts un no citām Austrumindijas tautu valodam patapināti vārdi. Runādama par savu vīru, viņa to sauca par «buran sahibu», cilvēkus viņa dalīja divās grupās, vieni saucās «puka», otri — «nepuka». Konjaka dzeršanā ar viņu neviens Randžipurā nespēja sacensties, pat Ransems ne. Savu vīru viņa redzēja tikai retumis. Tas lielāko tiesu atradās darīšanās Kalkutā, Madrasā vai Bombejā, un, ja viņš bija Randžipurā, viņi katrs tika ielūgti dažādās vietās, tā ka gandrīz nekad viņus neredzēja kopā. Bērnu viņai nebija, un citādi viņa neprata nosist laiku, kā dzerot konjaku, staigājot ciemos un koķetējot ar «jauniešiem». Ransems, mis Makdeide un majors sauca viņu par «Puka Lilī».

15

Misis Saimenas vīriešu kārtas viesi, saprazdamies kādā punktā, kļuva nemierīgi, jo no dzērieniem nebija nekas stiprāks pagādāts, vignīgi ingveralus un limonāde. Pēc divu stundu tenisa spēles un vienām un tām pašām sarunām viņu gara mundrums sāka apsīkt. Patiesībā misis Saimena labi zināja, ka ingveralus un limonāde liecina par sliktu gaumi, bet šo ierobežojumu viņai uzspieda misionāra dienesta ēna un varbūt arī visur esošā krustmāte Fībe.

Misis Saimena bija nervoza mājasmāte, kas neprata īstā laikā viesus atstāt savā vaļā. Tiklīdz tie sāka mazliet iesilt, viņa tos vienmēr iztraucēja un mēģināja apvienot slikti saderīgas grupas vienā. Viņa pati no tā ļoti cieta, un vienīgā ilūzija,, ko viņai sniedza viņas sarīkojumi bija tā, ka pēc tam, kad pēdējais viesis bija atsveicinājies, viņu neatstāja pārliecība, ka viņa dzīvē ir milzīgi kāpusi uz augšu. Tagad viņa tekāja Ransemam apkārt kā aitu suns, vadādama viņu no viena pulciņa pie otra, it kā gribēdama bezpartejiski sadalīt viņa labvēlību, ja jau nu reiz viņš bija ļāvies ievilināties. Pie tam viņa ar vienu aci visu laiku vēroja tuvojošos vētru, ar otru Smailu verandu, lūgdamās, lai taču krustmāte Fībe vienmēr neparādītos ar savu limonādi, vēdekli un šūpuļkrēslu un nesēdētu tur, viņus novērodama kā pastardienas soģis.

Kad Ransems beidzot sasniedza misis Hogites-Igberes pulciņu, visi tur runāja par Esketiem, un misis Hogite-Igbere sāka plašāk izteikties par lēdiju Esketi.

— Viņa saucās Edvīna Donkestere, — viņa teica. — Ronalda Donkestera meita, cik atminos. Viņš bija karalim liels draugs. Protams, karalim Edvardam. Ģimene cēlusies no mana apvidus — Šropšīras, kā zināms. Misters Ransems droši vien viņu pazīst.

Graciozi viņa pastiepa lielo, balto roku, it kā gribēdama pievilkt Ransemu sev tuvāk. Viņš viegli sarāvās un atbildēja: — Nē, diemžēl ne.

Noraizējies par savu mieru un satrūcies par lēdijas Esketes personības noskaidrošanu, viņš bija melojis, jo tagad visu skaidri atcerējās. Kad misis Hogite-Igbere, lepodamās ar savām zināšanām par galmu un augstāko sabiedrību, minēja vārdu «Edvīna Donkestere», viņš zināja visu. Kaut kur viņa apziņā tas bija slēpies visu laiku, tikai tagad to bija aizsedzis viss, ko viņš pieredzējis pēdējos piecpadsmit gados. Toreiz, kad viņš pameta Edvīnas pasauli, viņam izdevās pilnīgi atraisīties no visa, kam bija kāds sakars ar to. Tagad viņš pēkšņi Edvīnu atkal ieraudzīja, nevis misis Saimenas viesībās, bet pēckara Londonas virpulī, kur to aplidoja bars eleganti ģērbtu vīriešu. Kaut kur dibenā spēlēja džeza orķestris, — viņa bija jauna, skaista, vijīga, lieliskās tualetēs, kas laikam nebija samaksātas, un viņas slava sāka jau gaist.

Sākumā viņam likās, ka viņš Edvīnu mīl. Tagad atmiņas par Edvīnu izsauca viņā spēju maiguma un simpātiju vilni, jo viņš toreiz bija piederējis pie viņas pasaules un Edvīnas kaite bija bijusi arī viņa kaite — kaite, ko žurnālisti parasti pierakstīja tikai zināmai paaudzei un šauram sabiedrības slānim, bet kas bija izplatīta daudz plašāk un sakņojās daudz dziļāk. Edvīna un viņš pats bija tikai divi spilgti piemēri. Vecie, dzīvodami sen izgaisušās drošības ilūzijā, nevarēja ne saprast, ne izjust šīs slimības būtību, un jaunie, kam tā bija iedzimta, uztvēra to kā normālu parādību.

Vēsi, pieklājīgi smaidīdams, viņš attālinājās no misis Hogites pulciņa, lai gremdētos pārdomās par Edvīnu. «Kāda viņa tagad izskatīsies?» viņš sev jautāja. «Kā viņa būs pārvērtusies?» Viņam šķita, ka viņš to zina. Viņa varēja būt tikai tāda kā viņas visas, kā visas viņas kārtas sievietes viņas gados.

Kamēr viņš pie kāda galda izklaidīgi atspirdzinājās ar dzērienu, misis Saimena bija pametusi viņu vienatnē. Un pēkšņi viņa acu priekšā, kā no zemes izaugusi, parādījās misis Saimenas meita Fērna. Viņa teica: — Vai es drīkstētu brītiņu parunāt ar jums, mister Ransem?

Līdz šim viņš Fērnu lāgā nebija ievērojis. Tagad viņš redzēja, ka viņa ir ļoti skaista. Viņas skaistumu vēl pavairoja satraukums un piesarkšana. Atmiņās uzausušo Edvīnu viņš salīdzināja ar Fērnu. Edvīnu viņš nekad nebija redzējis tik svaigu un jaunu kā šo meiteni. Viņš nekad to nebija redzējis tādā drudžainā satraukumā, un viņš brīnīdamies sev jautāja, vai Edvīna savā mūžā jebkad ir sarkusi.

Tad viņš bija jau attapies un vienaldzīgi teica: — Protams. Katrā laikā.

Vilcinādamās un vēl vairāk sarkdama, viņa teica: — Vai jums nav nekas pretim, ja mēs ieietu verandā? Tā ir puslīdz privāta lieta... ko es jums gribu pavaicāt.

Viņiem pār izdegušo zālāju ejot, pēkšņi sacēlās vējš un sāka griezt putekļu stabus, jo zeme pēc pagājušās nakts lietus gāzes atkal bija paspējusi galīgi izžūt. Garām ejot, Ransems pamanīja, ka krustmāte Fībe nule bija apmetusies verandā un vēroja kaimiņu viesības. Misters Džobnekers, sveicienu pamādams, patlaban uz divriteņa pabrauca garām tenisa laukumam, bet neviens neatņēma, pat likās neredzam viņa sveicienu, lai viņš būtu kas būdams — izcils neaizskaramais vai pat miljonu indiešu vadonis.

Verandā bija kāds ziedošām magonēm izgreznots stūrītis ar šūpuļkrēslu, un Fērna viņu aizveda turp.

Viņš ievēroja, ka viņai bija ārkārtīgi jāsaņemas, lai pateiktu: — Es jau zinu, ka jums neesmu nekas. Jūs pat nezinājāt, ka es vispār esmu pasaulē.

Ransems meiteni pārtrauca un steidzās apgalvot, ka viņu ievērojis kopš savas ierašanās Randžipurā. Viņš taču nevarēja teikt, ka Fērnu līdz šim uzskatījis tikai par pusaudzi. Tiešām, līdz pat šim mirklim viņš par Fērnu nekad nebija domājis kā par sievieti.

— Varbūt jums liekas, ka es esmu jukusi, — viņa turpināja. — Bet te nav neviena cita, pie kura es varētu griezties. Ja es kādam no šiem cilvēkiem ļautu kaut ko nojaust, pusstundā to jau zinātu visa kolonija. — Un tad viņai paspruka: — Es gribu tikt projām no Randžipuras. Šeit es zaudēšu prātu. —Tagad viņa nebija Blaita Somerfīlde, Orienta pērle. Viņa bija vienkārši Fērna Saimena, garlaicības mākta, nelaimīga, satraukta meitene, kas patiesībā nekad nebija šķīrusies no savas dzimtenes.

— Itin visur es justos labāk nekā šeit. Man riebjas redzēt šos pretīgos cilvēkus. Es nezinu, ko man vispār šeit iesākt. Es gribu tikt projām.

Ransema acis mazliet izpletās. «Varbūt viņa ir labāka, nekā man liekas,» viņš nodomāja. Taču viņš nezināja, ko atbildēt, tāpēc labāk klusēja. Redzot viņas straujumu un nelaimīgumu, viņš jutās ārkārtīgi vecs, nevis trīsdesmit astoņus gadus vecs vīrietis, bet daudz, daudz vecāks.

Viņa teica: — Man jādabū zināt, kad atiet kuģi. Esmu mazliet ietaupījusi un gribu caur Bombeju tikt projām. Kamēr viņi atjēgsies, būs jau par vēlu mani aizturēt.

— Kurp tad jūs esat nolēmusi braukt?

Brītiņu viņa vilcinājās, tad atbildēja: — Uz Holivudu.

Viņš neviļus iesmējās, bet tūlīt aprāvās un nopietni atbildēja: — Tas nav tik viegli.

— Ja cilvēks kaut ko cieši apņēmies, viņš var tikt arī tālāk. Esmu vēl jauna un skaistāka par daudzām citām.

Klusēdams viņš meiteni novērtēja. Viņa tiešām bija skaistāka par daudzām citām, Varbūt viņai palaimējas. Kas to varēja noliegt vai apgalvot? Viņš manīja, ka viņu pārņem netīksme. Jo vecāks un vientuļāksviņš kļuva, jo vairāk cilvēki viņam uzmācās ar šādiem paļāvības pierādījumiem. Viņš ienīda atbildību, ko viņam uzlika izšķiršana. Viņš nesaprata, kas viņā tāds varētu būt, kas viņus iedrošinājis. Tagad, gluži dabiski, viņam vajadzētu šo meiteni atrunāt, bet īsta iemesla viņš nevarēja atrast. Viņš neticēja, ka ir vērts iejaukties citu, gandrīz svešu cilvēku likteņos. Pat runādams ar Fērnu, viņš nespēja atvairīt šaubas: «Senāk es viņu būtu iedrošinājis aizbēgt un mesties visdažādākās dēkās, cik tik atļauj cilvēka īsā dzīve. Bet tagad es laikam esmu jau vecs un cienīgs.»

Nenogaidīdama, kamēr Ransems ņemsies viņu pārliecināt, Fērna sāka raudāt. Viņa raudāja, nevaldāmi elsodama, atvieglodama sirdi no visām bēdām un, mokām, ko māte viņai bija sagādājusi.

— Viņa nolēmusi apprecināt mani ar vienu no šiem pienapuikām. Viņa pat nevēro, ka šie muļķa snobi mani nemaz nelūdz, lai es ar tiem precos. Es to vairs ilgāk nevaru paciest! Nevaru! Jums man jāpalīdz! Randžipurā cita neviena nav.

— Vispirms nomierinieties un tad sakiet, ko jūs vēlaties. Ja mūs šeit ieraudzīs misis Hogite-Igbere, tad sāksies trakas tenkas.

Šņukstēdama viņa atbildēja: — Es gribēju lūgt jūs aizdot man drusciņ naudas. Man vajag vēl apmēram piecdesmit mārciņu.

Viņš iesmējās. — Nu, tas jau ir kaut kas. Bet runa te nav tikai par naudu.

— Es jums to atdošu. Apsolu, ka atdošu.

— Tas nav svarīgi, mīļais bērns. Vai jūs to nesaprotat? Iedomājieties, kādā stāvoklī tas mani nostāda.

Meitene uzmeta viņam ašu, dzedru skatienu. — Nudien nedomāju, ka jūs būsiet tikpat aizspriedumains kā tie tur ārā. — Un viņa atkal sāka raudāt — šoreiz vēl skaļāk. — Es negribu braukt mātei līdzi uz Pūni! Negribu... Es nevaru paciest visus šos pretīgos cilvēkus!

Lai kā Ransems centās, viņš nespēja apvaldīt smieklus un no saspringtās piepūles apspiest savu jautrību, viņam sāka raustīties viss ķermenis. Viņam bija skaidrs, ka visā drīzumā kaut kas atgadīsies. Vējš kļuva negantāks, visa debess pēkšņi pārklājās melniem negaisa mākoņiem, kuru katru acumirkli viesību dalībnieki varēja sabēgt mājā.

— Ja jūs tagad rimsieties, — viņš teica, — uziesiet augšā un noskalosiet seju, es apsolu jums palīdzēt. Es darīšu, ko varēšu.

Viņa tūlīt mitējās šņukstēt, un atkal Ransemu trāpīja viņas mirdzoši zilo acu ašais, vērtējošais skatiens.

— Jūs to apsolāt?

— Jā, ja jūs tagad būsiet tik laipna un uzkāpsiet augšā.

— Es to neaizmirsīšu.

Viņš nodomāja: «Nē, viņa to neaizmirsīs,» — un atkal sāka smieties par sevi pašu, par daudz pieredzējušo veiklo pasaulnieku, kas nevarīgi ļauj sevi izmantot Fērnai Saimenai, par kuru viņam nav ne mazākās intereses.

Tad viņš ievēroja, ka viesu baru pie tenisa laukuma acīmredzot sagrābusi panika. Sievietes, cepures pieturēdamas, skrēja uz mājas pusi.. Divas bija uzkāpušas uz galdiem blakus tenisa laukumam, bet misis Hogitei-Igberei bija izdevies uzrāpties pa lapenes gadriņiem. «Jaunieši», apbruņojušies ar tenisa raketēm un krēsliem, bija nostājušies pusaplī, lai segtu dāmu atkāpšanos no draudošam briesmām, kuras Ransems vēl nevarēja saskatīt. Viņš pameta Fērnu vienu, aizskrēja otrā verandas galā un atklāja panikas cēloni. Tur zālāja vidū, priecīgi uz viesu pusi rikšodama, vafeļu smaržas iekārdināta, tuvojās Smailu rāmā hiēna.

Smiedamies un spurkdams Ransems nolēca no verandas, lai steigtos palīgā. Nezvērs, viņu pazinis, tūlīt skrēja viņam klāt, klusi un mīlīgi ņurdēdams. Ransems satvēra hiēnu aiz skausta un pāri ielai veda atpakaļ pie Smailiem. Smieklos kratīdamies un rīstīdamies, viņš pār plecu uzsauca: — Tā ir nekaitīga, pat zīdainim nedarīs pāri! — Viņam par vēlu iešāvās prātā, ka viņa izturēšanās bijusi netaktiska, jo «jaunieši» vēl stāvēja pusaplī ar paceltiem krēsliem un tenisa raketēm, un misis Hogite-Igbere visā savā viktoriāniskajā greznībā vēl bija pieķērusies pie lapenes, kas visu laiku līgojās. «Kā aitas,» Ransems nodomāja, «gluži kā aitas.»

Kad viņš gāja garām Smailu verandai, krustmāte Fībe savā šūpuļkrēslā paliecās uz priekšu un kodīgi teica: — Es pati būtu gājusi un to atvedusi, bet nedrīkstēju, nebiju jau ielūgta.

Ransems pavērās viņā un pamanīja draisku uguntiņu viņas gaiši zilajās acīs. Tagad viņš noteikti zināja, ka krustmāte Fībe ar nolūku atvērusi iežogojuma vārtus, lai rāmā hiēna varētu iznākt laukā un pārsteigt Smailu viesus. Tai pašā mirklī viņam kļuva arī skaidrs, kāpēc krustmāte Fībe jau pašā sākumā bija likusies tik pazīstama. Tā pilnīgi neapšaubāmi līdzinājās viņa vecmāmuļai Makfersonei, kura ar sešpatronu pistoli rokā bija piespiedusi misteru Makfersonu ar viņu salaulāties.

Kad Ransems veda hiēnu uz iežogojumu un vēra ciet vārtus, sāka krist pirmie lielie lietus pilieni. Viņam šķita, ka ik piliens satur, mazākais, pusglāzi ūdens. Saimenu tenisa laukums tagad bija tukšs. Kalpotāji pāriji steidzās glābt atspirdzinājumus, bet misis Saimena, kas savas greznās cepures dēļ bija atteikusies no cīņas ar musonu, izkliedza aizrādījumus negaisa šņākoņā.

16

Misteru Džobnekeru atceļā no Smailiem bija pārsteidzis lietus. Ransems viņu ieraudzīja stāvam zem mango koka pie spirta rūpnīcas un ieņēma savā mašīnā līdz ar divriteni. Viņš smiedamies atstāstīja Džobnekeram atgadījumu ar hiēnu un izteica aizdomas par krustmāti Fībi.

— Man nav ne mazāko šaubu, — sacīja misters Džobnekers. — Viņa ir spējīga izspēlēt lieliskus jokus. Viņa mīl. cilvēkus, bet nevar ciest, ka tie paši sevi padara par ģeķiem. Savienoto Valstu rietumos man gadījās sastapt vīriešus un sievietes, kas bija taisni tādi paši. Pret mani viņi vienmēr izturējās laipni un draudzīgi. Vairums ne reizi nebija redzējuši indieti, varbūt tikai kādu indiānieti, bet starp tiem, pēc viņa domām, nebija nekādas atšķirības.

Viņi pārbrauca pāri tiltam pie zvēru dārza, tad garām karalienes Viktorijas piemineklim ar Dizraeli sacerētu uzrakstu un pa ielu lejup uz to pilsētas daļu, kur joprojām dzīvoja vairums neaizskaramo. Šis kvartāls bija mudžeklīgs ielu un šaurieliņu režģis, kas tūkstoš gadu laikā bez kāda plāna aizvien pleties plašumā ap laukumu, kurā atradās neaizskaramo ūdens tvertne un akas. Ne visai sen te vēl valdīja netīrība un vienā laukuma stūrī slējās liela kaudze beigtu dzīvnieku — kā labdarīgs kvartāla kopīpašums. Tagad tas viss bija mainījies. Šī pilsētas daļa bija tīra un kārtīga, pat daudz tīrāka nekā daži indusu apdzīvotie kvartāli. Daļa pārmaiņu, paskaidroja misters Džobnekers, esot maharadžas nopelns, bet galvenām kārtām gan jāpateicoties Smailu pūlēm un norādījumiem. Kad viņi gāja pāri laukumam uz mistera Džobnekera mājas pusi, lietus straumes kūpēdamas pludoja pār ūdens tvertnes pakāpēm kā ūdenskritums.

Indietis izjusti teica: — Paraugieties! Vai ir kaut kas skaistāks par ūdeni? Zemes mātes barība.

Mistera Džobnekera nams līdzinājās pārējiem namiem, kuri grupējās ap laukumu, tikai tas bija divstāvu un nokrāsots sārtā krāsā, bet tagad mitrumā kļuvis plankumains. Pie logiem karājās lēti mežģīņu aizkari, tāpēc sārtais namiņš stipri atgādināja sīktirgoņu vasarnīcas Nicā un Tulonā. Pie kādas kaimiņmājas lietū samirkusi veca sieva cītīgi nopūlējās ar govs mēslu kamiem, plēsdama tos nost no nama sienas, lai tie nesamirktu un nekļūtu nederīgi dedzināšanai.

Misters Džobnekers negribēja pieļaut, ka Ransems aizbrauc, neiebaudījis tasi tējas. Viņi izkāpa no mašīnas, izgāja cauri šaurajam gaitenim un devās pa kāpnēm augšā uz galveno mājas daļu. Tur viņi atrada misis Džobnekeru tērzējam ar mis Derksi un mis Hodži — meiteņu vidusskolas vadītājām.

Misis Džobnekera panācās viņiem pretī, lai sasveicinātos. Viņa bija maza auguma sieviete lielām, melnām acīm un bronzaini brūnu ādu, ģērbusies gaišzilā kokvilnas sari. Lai gan viņa bija dzīvojusi tikai Indijā, tomēr diezgan labi runāja angliski. Par to viņai bija jāpateicas abām centīgajām un apzinīgajām vecmeitām, kuras tagad neērtos krēslos sēdēja otrā istabas kaktā. Aiz misis Džobnekeras rāpoja un valstījās trīs bērneļi apmēram četru, trīs un divu gadu vecumā. īsti noteikt viņu vecumu bija grūti, jo visi trīs atgādināja ārkārtīgi skaistas mazas persiešu lelles.

Tēja bija jau pagatavota. Mis Derkse un mis Hodže ar tasēm rokās sēdēja blakus šujmašīnai kā divi dīvaini putni. Šai namā, kur visi mēdza sēdēt uz grīdas un kur nebija neviena galda, abas vecmeitas, tupēdamas uz neērtajiem krēsliem, likās gandrīz groteskas.

Džobnekers teica Ransemam: — Es tūlīt pagādāšu jums krēslu. Tie mums stāv lejā, mēs tos uznesam augšā tikai tad, kad ierodas ciemiņi.

Ransems pagājās uz priekšu, lai aprunātos ar abām skolotājām. Viņš tās pazina ļoti maz, jo pa visu laiku, kamēr dzīvoja Randžipurā, bija sastapies ar tām vienīgi tais reizēs, kad viņam tika izrādīta skola. Abas dzīvoja pilnīgi savrup un nesagājās nedz ar indiešiem, nedz eiropiešiem. Viņas nekad nemeklēja izklaidēšanos un atstāja mājas tikai tad, kad vajadzēja doties darbā uz skolu. Viņas nekad neredzēja nedz pilī, nedz misis Saimenas viesībās, nedz arī pie mistera Banerdži, pat pie Smailiem ne. Viņas apdzīvoja vienkāršu bangelo pretim lielajiem pils vārtiem.

Skatoties uz viņām, Ransems nodomāja: «Viņas cēlušās no kāda ciemata Anglijas ziemeļos un dzīvojušas ar granītu apšūtā mājā, kur saule iespīd tikai desmitreiz gadā. Bet šeit Indijā viņas dzīvo svelmainā saulē, kas visu augu dienu svilina no oktobra līdz jūnijam.»

Mis Derkse bija gara un tieva, iepelēkiem matiem, ģērbusies baltā linaudekla kostīmā, kas bija tikpat praktisks un vienkāršs kā majora operāciju virsvalks, un galvā nēsāja tropu ķiveri ar plīvuru mugurpusē. Viņas kalsenā, dziļu grumbu izvagotā seja likās nepievilcīga, taču uzmanību saistīja acis, kuras pauda dziļas skumjas. Mis Hodže nebija tik spartiski vecmeitīga. Viņa nenēsāja tropu ķiveri ar plīvuru un vienkāršu praktisku apģērbu kā mis Derkse, viņai galvā bija balta, ar mākslīgu rozi greznota filca cepure un mugurā sārta Indijas kokvilnas kleita, ko ap kaklu un piedurknēm rotāja kruzuļi. Taču viņas seja bija tikpat parasta kā mis Derksei. Atšķirība bija vienīgi tā, ka mis Hodžes seja likās veidota no mīksta māla, turpretī mis Derkses šķita akmenī cirsta. Abas vecmeitas Ransemu vienmēr mulsināja, lai gan viņš nebija no biklajiem. Sniegdams mis Derksei roku, viņš pats sev likās labsirdīgs suns, ko piesardzīgi sveic suņu nīdēja dāma, baidīdamās no nelāga smakas.

Misteru Džobhekeru viņas ietekmēja gluži tāpat, bet viņš, kā jau austrumniecisks mājastēvs, jutās spiests runāt bez mitas un izrādīt pārspīlētu laipnību, kas likās jo neīstāka, jo vairāk viņš nopūlējās. Kad viņš atgriezās ar krēsliem, istabā pēkšņi iestājās klusums, un viņš pielika vēl lielākas pūles, lai saruna atsāktos. Viņa sieva ienesa vēl tēju. Tad viņi visi brīdi runāja par laiku, par skolu, par tīfu un holeras gadījumiem, kas bija konstatēti trūcīgo iedzīvotāju kvartālā. Šīs neveiklās, saraustītās sarunas laikā Ransems pārliecinājās, ka mis Derkse zaudējusi spējas saieties ar citiem cilvēkiem. Mis Hodžei turpretim, lai gan viņa bija bikla un laika garam atpalikusi, uznāca mirkļi, kad viņa pēkšņi kļuva mundra un runīga, bet svaigais avots tikpat strauji apsīka, kā radies, taču pēc tam viņas bālā āda tūlīt viegli piesārta.

Saruna vēl nebija turpinājusies ne piecpadsmit minūtes, bet Ransems jau visu laiku vēroja, ka drūmā mis Derkse domā tikai par to, kā ātrāk tikt projām. Likās, it kā Džobnekers un viņš būtu aplipuši ar mēri. Ransems nosprieda: «Mēs esam viņām sabojājuši apciemojumu,» — un, vēlēdamies griezt visu par labu, teica: — Es jūs abas aizvedīšu mājās,. Jums nav iespējams šādos plūdos iet kājām.

Mis Derkse uzpūtīgi atbildēja: — Es jums ļoti pateicos, tomēr mēs labāk iesim kājām. Mēs jau esam pietiekami apbruņojušās. Mums lejā ir gumijas kurpes, lietussargi un mēteļi.

Ransems iesmējās. — Lai arī, bet lietus gāž kā ar spaiņiem, un šīs lietas jums maz noderēs. — Tad viņš nožēloja savu uzbāzību, jo mis Derkse uzmeta viņam asu skatienu, acīmredzot pārliecināta, ka viņš zobojas par viņām.

Mis Hodže pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet tūlīt atteicās no sava nodoma un joprojām klusēja. Tad ienāca misis Džobnekera ar diviem jasmīnu un kliņģerīšu vainagiem. Viņa tos apslacīja ar rožūdeni un, kad abas vecmeitas piecēlās, lai atvadītos, aplika vainagus tām ap pleciem. Tad viņa katrai iedeva pa kokosrieksta gabalam un šaurai brokāta strēmelei, un viešņas pēc kārtas kratīja viņai rokas pēc Indijas parašas. Mis Derkse, paklanījusies kungiem, pirmā atstāja istabu. Viņai uzticīgi sekodama, mis Hodže durvīs pēkšņi pagriezās atpakaļ un spēji uznākušajā drosmē pavērās pret Ransemu, teikdama: — Es arī jums ļoti pateicos, mister. Ransem, par jūsu piedāvājumu. Varbūt citreiz. Jūs redzat, mēs esam nodrošinājušās pret lietu. Mēs dabūjam tik maz kustēties, zināt... — Viņa vēl mirkli vilcinājās — bikla, neveikla, neapņēmīga, kad no lejas atskanēja mis Derkses balss:

— Elizabet, kur tu kavējies?

— Eju jau... eju, — iesaucās mis Hodže un vienā mirklī bija no istabas laukā. Ransemam likās, ka viņa labprāt būtu vēl palikusi.

Pa logu viņš redzēja, kā viņas šķērso pārplūdušo laukumu. Visapkārt ūdens tvertnei bija radušies nelieli dīķi. Viņas laipoja starp tiem, steigdamās nokļūt līdz ielai, kas veda uz veco, pamesto pili pretī kinoteātrim. Mis Derkse, taisna kā kārts, drosmīgi brida dažus soļus pa priekšu, it kā viņa būtu ceļa meklētāja. Plīvurs pie viņas tropu ķiveres karājās kā jenota aste. Mis Hodže teciņus gāja viņai pakaļ. Abām bija vainagi ap pleciem, un brīvajās rokās viņas turēja pa kokosrieksta gabalam un brokāta strēmelei.

Šo vientuļo sieviešu izskats bija drīzāk bēdīgs nekā smieklīgs. Ransems pēkšņi juta dziņu darīt kaut ko, lai viņu dzīvi vērstu jautrāku, bet, ko un kā, to viņš nekādi nevarēja iedomāties. Jau labi sen, kad pie mis Makdeides gadījās pārruna par tām, viņa diezgan svinīgi, galvu purinādama, teica: «Tur neko nevar līdzēt. Tādas nu viņas ir. Tikpat labi viņas varētu dzīvot Birmingemā kā Randžipurā. Viņas tikai veic savu pienākumu. Itin visur viņu dzīve būs tāda pati. Esmu mēģinājusi izturēties pret viņām sirsnīgi, bet arī tas nebija pareizais veids. Es kļuvu viņām aizdomīga. Viņas droši vien mani nemaz neciena, jo es šeit pie indiešiem jūtos kā mājās. Viņas, protams, pilda savu pienākumu, bet šeit viņas nekad nejutīsies kā dzimtenē.»

Pie loga stāvēdams un vērodams abas šis nožēlojamās sievietes, Ransems it kā ielūkojās tai vidē, no kuras tās nākušas. Viņš tās pazina, jo zināja, ka to dzīvē nekas ārkārtīgs nebija gadījies. Rietumos netrūka šādu ģimeņu — ierobežotu, noslēgtu, pieklājīgu, kur naudas pietika taisni tik daudz, lai izsistos gadu no gada, ģimeņu, kuru dzīve ritēja bez spilgtākiem pārdzīvojumiem, bez iekšējas degsmes; tur tēvi no rīta astoņos izgāja no mājām un vakarā astoņos atkal atgriezās, pastāvīgi grūti strādādami, pacietīgi, uzticīgi savam darba devējam, kas viņus un viņu ģimenes visu mūžu turēja pusbadā. Abu vecmeitu traģēdija viņam pēkšņi notēlojās ārkārtīgi spilgti un skaidri. Viņas nekad nebija dzīvojušas īstu dzīvi, vienīgi kaut kā vilkušas dzīvību. Arī Indija viņām neko nenozīmēja. Tais gados, kad viņas varēja iemīlēt kādu vīrieti, viņu jaunības šaurā pasaule jau bija viņām sagandējusi un nopaļājusi mīlestību, padarījusi pretīgus visus vīriešus.

Viņam aiz muguras vidžināja un smējās visi trīs bērni, ieķērušies mātei sari. Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka misis Džobnekera ielej viņam vēl tasi tējas. Cik viņa bija skaista, un cik jauki viņas bronzaini brūnajai ādai piestāvēja gaišzilais sari! Aiz viņas caur lielo logu atklājās ainava — augļu smagumā līkstošie mango koki, kukurūzas un prosas lauki, kas pletās līdz pat teiksmainajam Abana kalnam, kuru kā balts mākonis vainagoja Džainas templis.

— Viņas ir īstas savādnieces, — Ransems teica, attiecinādams to uz mis Derksi un mis Hodži.

— Bet viņas ir ļoti laipnas, — atbildēja misis Džobnekera. — Ja jums atgadītos kāda nelaime, mis Derkse darītu visu jūsu labā. Tādas ir daudzas anglietes. Tās neprot izrādīt savas jūtas. Jūs varat man ticēt, — viņa teica, tēju pasniegdama, — es zinu, cik viņas ir labas.

Misis Džobnekera pasmaidīja. Ransems brīnījās, ka viņa, lai arī ne reizi nebija atstājusi Indiju, saprata abas anglietes, kuru sirdis šeit nekad nebija laidušas saknes. Jau pati doma vien, ka mis Derkse un mis Hodže ieradušās pie neaizskaramā uz tēju, likās pārāk neiespējama, lai tai ticētu. Vēl ilgi Ransemam tēlojās aina, kā viņas lietussargiem un gumijas mēteļiem apbruņojušās, ar rožūdeni apslacītiem jasmīniem un kliņģerītēm apvītas, neveikli taustās cauri musona gāzmām.

17

Vēl aizvien klusēdamas — mis Derkse kā vienmēr gāja divus soļus pa priekšu —, abas skolotājas pagāja garām vecajai pilij, kurai bija slikta slava, garām ūdens tvertnei un mūzikas skolai — tās audzēkņi pēc pabeigtām mācībām nāca laukā cits pēc cita —, tad garām lielajiem pils vārtiem, kur maharadžas militārais orķestris patlaban sniedza vakara koncertu, līdz nonāca pie sava mazā bangelo. Šeit mis Derkse izņēma atslēgu, atslēdza durvis un turēja tās vaļā, lai mis Hodže varētu ieiet,

Bangelo vairs nebija jauns, un tā neuzkrītošo arhitektūru pilnīgi aizsedza vīteņi un meža vīnstīgulāji. Šis segums lietus laikā radīja mitrumu un kaitēja mis Derkses reimatismam. Bangelo bija cēlis kāds indiešu būvuzņēmējs, kam droši vien patikusi Liverpūles priekšpilsētas arhitektūra; bangelo bija celts abām skolotājām, kad tās pirms divdesmit pieciem gadiem ieradās Randžipurā. Tas nebija piemērots tik karstam apgabalam kā Randžipura, un, ja tas būtu apaudzis ar Eiropas stīgulājiem, nevis ar tropu vīteņiem, to varētu aizvest uz kādu Anglijas priekšpilsētu, nosaukt par «Ligzdu», un neviens par to nebrīnītos. Bangelo iekšiene ar laiku bija kļuvusi pilnīgi līdzīga tā iemītniecēm. Kā kāmji savā alā tās bija savākušas dažnedažādus niekus, līdz mājiņas iekšiene sāka atgādināt labdarības bazāru. Visur bija milzums spilvenu, katru brīvu vietiņu klāja mežģīņu sedziņas, kuras mis Hodže darināja kluso, karsto vakaru vaļas brīžos. Starp tām bija arī daži izšuvumi, lēti Benaresas vara trauki un daudz ierāmētu fotogrāfiju ar dzimtās Skotijas ainavām un pieminekļiem.

Abas dāmas nolika lietussargus, nopurināja ūdeni no mēteļiem un rūpīgi pakāra tos priekšnamā pie dzeltenā ozola drēbju pakaramā, kā bija darījušas jau vairāk nekā divdesmit piecus gadus. Par spīti lietussargiem un mēteļiem, abas lietū un savos sviedros bija galīgi izmirkušas. Viņu mēteļi bija piemēroti dzestrajam Skotijas klimatam, bet Indijā tie pārvērtās staigājošās tvaika pirtīs.

Mis Derkse, savu mēteli purinādama, teica: — Ej tūlīt vannā, Elizabet! Es pa to laiku pagatavošu vakariņas.

Taču mis Hodže iebilda: — Nē, to es nedarīšu. Lūdzu, mazgājies tu pirmā.

— Bet, lūdzu, Elizabet, dari, kā es saku.

Un tad sākās viens no viņu bezgalīgajiem strīdiem, kādi atgadījās ik dienas. Tajos bija sava daļa neapzinātas patmīlas, jo abas centās baudīt moceklības augļus. Kādreiz, pirms daudziem gadiem, šīs ķildas, toreiz daudz retākas nekā tagad, tiešām bija neliekulīgas, bet gadu ritumā viņu jūtas bija mainījušās un neliekulība pārvērtusies izsmieklā. Likās, it kā viņas sacenstos sevis mocīšanā, lai otru aizskartu ar savu rētu izrādīšanu, lai aplinkus paustu: «Redzi, kā man tevis dēļ jācieš. Redzi, cik daudzreiz es tevis dēļ esmu piekāpusies.»

Ķilda peldes dēļ ilga desmit minūtes, līdz mis Derkse, bargākā un nepiekāpīgākā, guva virsroku.

No lielā persiešu portāla pāri ielai caur atvērto logu plūda iekšā indiešu orķestra skaņas, kas abu skolotāju eiropeiskām ausīm likās barbarisks troksnis, reizēm brāzmaini skaļš, reizēm gaistošs un vienmuļš, juceklīgs skaņu sablīvējums, pie kura mis Derkse nespēja pierast. Kad viņu māca spiedīgais karstums, šī lieliskā mūzika kļuva viņai nepanesama, sevišķi, kad viņu bija pārņēmušas ilgas pēc laba koncerta Bornmantas krastmalā.

Tagad viņai paspruka: — Es šo muzicēšanu vairs nevaru, paciest! Tā mani padarīs traku! Man jāapskatās pēc cita bangelo.

Mis Hodže viņai atbildēja: — Vasarā mēs varam iekārtoties citādi. Vēl nav par vēlu sēsties itāliešu tvaikonī un pavadīt divus mēnešus Anglijā. Mēs esam iekrājušas krietni daudz naudas.

— Es nebraukšu uz dzimteni! Es nekad vairs nebraukšu uz Angliju! To esmu tev teikusi jau neskaitāmas reizes.

Šis jūtu izvirdums piespieda mis Hodži brītiņu klusēt, tad viņa domīgi sacīja: — Man šķiet, Zāra, tev nav taisnība. Pārmaiņas nāks tev par labu. Mēs abas jau esam tik ilgi projām no dzimtenes.

Tagad mis Derkse kļuva bāla kā nāve un ļauni pavērās savā biedrenē. — Vai tu vēl aizvien ilgojies tikt atpakaļ? Pēc visa tā, kas noticis? Tu tiešām vairs neesi pie pilna prāta! Es nekad vairs negribu redzēt Angliju.

Dusmu asaras parādījās viņai acīs, un mis Hodže pēkšņi izbijās ne tikai no biedrenes jūtu izvirduma, bet arī no vecajām, kaunpilnajām atmiņām par netaisnību, meliem un vilšanos, kurām, vēl tagad, pēc divdesmit pieciem gadiem, bija tāda vara pār Zāru. Tad viņa klusā balsi samierinoši teica: — Nu jau pagājuši divdesmit pieci gadi.

— Kaut vai simt gadu, es tomēr nebraukšu atpakaļ! — Mis Derkse aizcirta durvis, lai būtu viena un cīnītos ar dzimtenes ilgām kā ar ļauniem gariem, ar atmiņām par maigi zaļu zemi ar jaukiem dārziem, kur nebija nedz čūsku, nedz musona negaisu, nedz zemestrīču, nedz arī tik šausmīgas, barbariskas mūzikas.

Mis Hodže viņai nesekoja, bet mierīgi devās vannā.

Jau sen viņa manīja sevī kādu dīvainu nemieru, kas radīja neredzamu barjeru starp viņu un Zāru. Viņa jutās vienlaikus stipra un nelaimīga, un dīvainākais bija tas, ka reizēm viņai šī sajūta patika. Tad viņai gribējās Zāru kaitināt, un viņa to darīja, līdzko radās iespēja runāt Zārai pretī. Taču viņas nemiers reizēm sakāpinājās līdz mežonīgām ilgām pēc kāda satraukuma, viņai radās vēlēšanās atbrīvoties no paradumu tīkla un uzliktiem pienākumiem, kuri ar katru gadu saistīja un nomāca aizvien vairāk. Šādos brīžos viņa it kā pārtapa par pilnīgi citu cilvēku, kas kļuvis neuzticīgs sev pašam un Zārai, aizmirsis kopējo likteni un dalītās raizes. Šīs izjūtas reizēm viņu pārņēma ar neatvairāmu brāzmainību, bet, tiklīdz tās pārgāja, viņa sevi nomocīja ar pašpārmetumiem, jo bija Zāru sāpinājusi, un centās vērst atkal visu pār labu. Viņa to darīja, sevi neaizstāvēdama, neizskaidrodamās. To viņa centās apliecināt ar savu balss noskaņu, pārrunājot saimniecības lietas, sīkās rūpes, un ar uzmanību pret Zāru. Taču katrs šāds jūtu uzplūds aizvien vairāk viņas abas atsvešināja. Senākās pieķeršanās un saskaņas vairs nebija. Plaisa ar katru reizi kļuva platāka, un viņas kļuva aizvien vientuļākas.

Gulēdama vannā, klausīdamās mūzikas skaņu jūklī un domādama par Zāru, kas tagad raud savā istabā, spēcīgākās izjūtas ņēma virsroku, un viņa jutās tā, it kā būtu guvusi lielu uzvaru, kas viņu padarījusi neatkarīgu un pārāku. Viņa tagad it kā atriebās par kaut ko, bet, par ko īsti, viņa nevarēja pateikt, jo vētraino jūtu palos nebija spējīga saprātīgi visu pārdomāt. Visos kopā pavadītajos gados viņa nebija redzējuši Zāru raudam, taču zināja, ka reizēm tas atgadījās, jo bija dzirdējusi šņukstus aiz slēgtām durvīm.

Indiešu orķestris ik vakaru aizvien vairāk bojāja Zārai nervus, bet mis Hodžei šī mūzika sagādāja arvien lielāku baudu. Tagad viņu jau tik ļoti satrauca šīs skaņas, ka viņai pat bija prieks par Zāras vārgulību un vecumu, jo viņa pati vēl jutās spēcīga. Savā dīvainajā trauksmē viņa iedomājās visu iespējamo un arī neiespējamo, kas varētu atgadīties, ja viņas dzīve būtu bijusi citāda. Guļot ātri gaistošajā gaismā, viņa it kā atraisījās no sava neglītā, neveiklā auguma, pacēlās reibīgi romantiskos augstumos un iedomājās sevi līdzīgu tādai varonei kā Flora Enija Stīla.

Peldi beigusi, viņa noslaucījās sausa un ilgu laiku vēroja savu seju spogulī, pētīja grumbas un rievas, dažnedažādi sasukāja savus plānos matus un mēģināja iedomāties, kāda viņa izskatītos, ja būtu staltāka, ja viņas deguns nebijis tik gaļīgs, pogai līdzīgs, ja zods būtu stingrs, bet ne tik ļengans, āda sārta un balta, nevis plankumaina un savītusi. Ģērbjoties viņas domas pievērsās Ransemam, un viņai bija jāatzīst, ka Ransems ir ļoti glīts un ka viņa labprāt būtu ilgāk pakavējusies pie Džobnekeriem, lai ar viņu parunātos. Viņai patika Ransema skotiskā āriene — melnie mati un zilās acis, kalsnējā seja un smalkās manieres. Tas, ka viņam bija izšķērdētāja un uzdzīvotāja slava, sakairināja viņu vēl vairāk un pavēra mulsinošas izredzes, kuras visas viņa nebija spējīga pat iedomāties.

Un tad viņa iedomājās, cik labi būtu, ja viņa Zāru nemaz nebūtu sastapusi un būtu varbūt apprecējusies ar kādu glītu, vienkāršu komiju — uz kaut ko labāku jau viņa neiedrošinājās cerēt; ja viņai būtu bijusi ģimene un dzīvoklis divģimeņu mājā Birmingemā un pašai savs dārziņš aiz mājas. Zāra bija viņai laupījusi visas iespējas, ieaudusi viņu atkarības un aizbildniecības tīklā un neko nedevusi pretī, vismaz neko tādu ne, ko varētu dot pat iedomātais komijs.

Tad mūzika ielas otrā pusē spēji apklusa. Sāka ātri tumst, un noplaka arī neatkarības un romantikas vilnis, kas viņu patlaban bija nesis augšup. Viss par vēlu, daudz par vēlu! Atlika vienīgi palikt kopā ar Zāru līdz mūža galam. Viņa nomirs un tiks apbedīta šai briesmīgajā vietā, kur zeme nekad nekļūst vēsa un valga kā dzimtenē, bet pastāvīgi ir karsta un drupeni putekļaina. Viņu pēkšņi sāka mocīt pašpārmetumi. Steidzīgi viņa saposās, lai varētu parūpēties par vakariņām, kamēr Zāra vēl nav atžirgusi un sākusi pati to darīt.

Viņa iegāja virtuvē, pateica abām pāriju meitenēm, kuras pēc skolas mācībām strādāja pie viņām, vienu otru aizrādījumu un, pārliecinājusies, ka viss glīti sakārtots, uzmeta lietus mēteli ap pleciem un izgāja dārzā noplūkt dažus buzenviliju zariņus. Atgriezusies atpakaļ, viņa no ēdamistabas skapja izņēma smalkāko, mežģīnēm apšūto galdautu, ko pati bija darinājusi un ko viņas klāja tikai reizi gadā, kad pie viņām ieradās maharane ar savām dāmām. Viņa to atlocīja un uzklāja galdu, cik jauki vien iespējams. Pēc tam viņa piegāja pie mis Derkses durvīm un pieklauvēja, lai biedrene zinātu, ka vakariņas gatavas.

Kad mis Derkse beidzot iznāca, acis viņai bija aizpampušas. Viņa izskatījās veca un sagurusi, un mirkli mis Hodžes strauji pukstošā sirds bezmaz apstājās. Vēl pirms dažām minūtēm vannā, atrazdamās ārpus ļaunā un labā, viņa no savu izredžu viedokļa bija apsvērusi Zāras nāvi un brīvību, ko tā viņai dotu; tagad viņa varēja vairs tikai šausmās sev jautāt: «Ko es iesākšu, ja Zārai atgadīsies kaut kas ļauns? Kas ar mani notiks?»

Sastapšanās ar abām skolotājām un pārdomas par viņām un viņu traģēdiju radīja Ransemam smagu grūtsirdību, kas viņam reizēm uznāca kā slimība. Tur bija vainojama arī saruna ar misteru Džobnekeru par tā sabiedrisko darbību. Pēc abu skolotāju aiziešanas indietis ļāvās ilgai daiļrunībai. Tikai aiz pieklājības pret eiropieti neērtajā krēslā sēdēdams, viņš mirdzošām acīm, sajūsmā drebēdams, stāstīja par kādu vīru, ko sastapis Bombejā un kas bija kristīgais kā vairums pāriju vadoņu. Ikreiz, kad atrodot jaunu līdzstrādnieku, viņš jūtoties tā, it kā būtu pamodies mirdzošā, rasotā rītā. Jauno vīrieti saucot par Bikaru, un tas esot dzimis Savienotajās Valstīs.

— Tas sāk izplatīties, — misters Džobnekers satraukts teica. — Tas sāk izplatīties visā Indijā un daudz ātrāki nekā vārēja cerēt. Dievā vards! Mēs ejam uz priekšu! Jūs redzat, kā mēs tagad organizējamies. To mēš esam mācījušies no rietumiem — organizāciju, banku lietas, jā, pat tehniku. Ticiet man, nepaies ilgs laiks — un mums būs pašiem savi inženieri, kas ražos mūsu tēraudu, pašiem savas kokvilnas vērptuves, savas spēkstacijas un savi arhitekti. No angļiem mēs esam daudz ko iemācījušies un tagad daudz mācāmies no amerikāņiem. Mēs mostamies. Indija —. tas ir milzīgs ķermenis, un vajadzēs ilgu laiku, lai to uzmodinātu.

«Neiemācieties tikai pārāk daudz,» Ransems bija grasījies teikt, «citādi jūs paši sev izraksiet kapu, kā tas patlaban notiek ar japāņiem.» Taču Džobnekera apgarotā ticība neļāva viņam runāt. Taisni šīs ticības dēļ viņš to apskauda. Džobnekers un tādi karstgalvji kā Rašids vēl ticēja kādai brīnišķīgai, gandrīz pasakainai nākotnei, kurai bija gatavi ziedot itin visu, pat savu dzīvību. Bet kas tad Anglijā, Francijā vai Amerikā bija tāds, kā dēļ būtu vērts pūlēties? Par ko tur bija vērts ziedoties? Tur varēja labi pelnīt naudu un iegūt pasaulīgu godu, bet tā nebija dzīve. Nevarēja dzīvot bez ticības. Tad dzīve pārvērtās nejēdzīgā, necienīgā dzīvības vilkšanā.

Pēkšņi Ransems izņēma pīpi no mutes un pārtrauca misteru Džobnekeru: — Ticība! Tieši ticības mums trūkst. Varbūt tas ir pāri mūsu saprašanai, ka ticība ir uzbudinošāka par zīda zeķēm vai spraudīšu masu produkciju... Ticība ir vissatraucošākā ierosinātāja virs zemes, vienīgā, kas dzīvi padara vērtīgu.

Kuram cilvēkam, kurai tautai Eiropā vēl ir ticība? Kur vēl ir kāds, kas vēlas kaut ko vairāk nekā dzīvot vidus šķiras ērtībās un meklēt gadījumu nopelnīt naudu? Tur nav neviena, ne vīra, ne tautas, kas būtu pietiekami spēcīgi, pietiekami jauni, lai censtos. Nē, vecie rietumi ir paguruši.

Tā kā Ransems juta uzmācamies veco depresiju, viņš piecēlās un teica: — Man tagad jāiet. — Kad tā viņu apsēda, viņš nebija spējīgs atrasties sabiedrībā un viņam radās gandrīz nepārvaramas ilgas pēc vientulības.

Misis Džobnekera ienāca ar jasmīnu un kliņģerīšu vainagu un uzmeta to viņam pār galvu. Tas viņu aizgrāba, jo viņš saprata, ka bijis rets viesis. Viņam pa tika arī tas, ka misis Džobnekera un viņas māsas necenšas atdarināt eiropiešus. Viņām bija patiesi ticīgo nesamaitātība un krietnība.

Ransems skaidri atcerējās brīdi, kad viņam uznāca pirmā smagā grūtsirdības lēkme. Tas notika kādu vakaru Flandrijā, drīz pēc viņa divdesmitās dzimšanas dienas. Pēc divām dienām viņu ievainoja otru reizi. Bija kluss, dzidrs vasaras vakars. Vēl kādu stundu zemi klāja maigs mijkrēslis, gluži citāds nekā Randžipurā, kur saulriets līdzinājās pēkšņai uguņošanai. Viņš sēdēja zemē, muguru atspiedis pret kādas pagājušā naktī sagrautas mājas mūra sienu, un tikai pa pusei kā parasti klausījās tālajā vācu granātu dūkoņā un grāvienos, kuri ar sistemātisku noteiktību saārdīja ciematus kalnājos viņpus Bošepai. Viņš bija sadzēries negaršīgo flāmu alu un saēdies sieru. Viņš jutās kūtrs un mierīgs, jo zināja, ka priekšā vēl viena brīva nakts pirms došanās tālāk, jo viņu sen vairs neuztrauca izredzes nokļūt pirmajās līnijās. Pat divdesmit gadus vecam jauneklim tas iedvesa vairs tikai nenoteiktas bailes.

Viņš domāja par kluso, zaļo ciematu Nolhemā un par to, ko patlaban varētu darīt viņa vecāki. Viņš sev jautāja, vai atgriezties tur atpakaļ, kad karš būs beidzies, ja tas vispār kādreiz beigsies; vai jāpārņem kāda no muižām vai jābrauc uz Oksfordu, vai labāk doties pāri jūrai uz Kanādu vai Dienvidāfriku un uzsākt pašam savu, paša veidotu dzīvi, brīvu no visa tā, ko viņš dzimtenē ienīda. Tādējādi tikai palēnām viņa nomoda sapņos iespiedās ārējā norise.

Viņš izdzirdēja spalgas fanfaru skaņas un, galvu pagriezis, ieraudzīja no Ipras puses tuvojamies veselu pulku, kas bija ieradies no Vidusanglijas, lai pārņemtu beļģu pozīcijas. Tie bija tur apmetušies jau kādas desmit dienas, un nekas ārkārtīgs tajos nebija vērojams; viņš tos daudzreiz bija redzējis, nepievērsdams tiem sevišķu uzmanību. Tikai šoreiz viņš tos ieraudzīja it kā ar citām acīm, ieraudzīja nevis cilvēkus, bet pērtiķus, veselu pulku pērtiķu — traģisku pērtiķu bez groteskuma un humora.

Tie maršēja viņam klāt, tad garām — stūraini, sīksti, braši zēni, bet neviens nebija garāks par pusotru metru, visi bija rahītiķi, salīkuši un novārguši. Tie gāja rinda pēc rindas spalgās melodijas taktī, un viņu pārņēma dziļa līdzjūtība. Bija tā, it kā viņš redzētu cauri netīrajām, slikti pieguļošajām uniformām un tālāk cauri kalnraktuvēs un fabrikās saliekto un samocīto augumu sviedrainajai ādai, ielūkotos viņu sirdīs un tālāk, tālāk līdz pat laikmeta sirdij un saskatītu to, kas viņus sakropļojis. Viņi bija dzimuši no fabriku dūmiem un netīrumiem, no raktuvju mitruma un kvēpiem, no trūkuma, bēdām un streikiem, no cilvēces mantkārības un deviņpadsmitā gadsimta pretīgi dievbijīgās liekulības. Nevienam no viņiem nekad nebija uzsmaidījušas kaut kādas labākas izredzes dzīvē — tāpat kā viņu vecākiem, tēvu tēviem jau vairākās paaudzēs, līdz viņi bija izniruši no laika klēpja, veseli pulki cilvēku — niecīgu, nožēlojamu, sakropļotu. Savā pusnomodā viņš redzēja to skaitu vairojamies līdz bezgalībai. Tūkstoši pārvērtās miljonos, kas nenāca tikai no Anglijas vien, bet maršēja arī no Francijas, Vācijas, Amerikas un Itālijas, no visas rietumu pasaules kā biezs cilvēku mākonis. Mirkli viņš kā vīzijā redzēja tos piepildām granātu izārdītos, drūmos Flandrijas paugurus, pat debesis likās pilnas maršējošu cilvēku.

Tad, fanfaru skaņām pamazām tālē izgaistot, viņš pamodās nelaimīgs un nomākts. «Es laikam būšu murgojis,» viņš nodomāja, tomēr zināja, ka sapnis paudis patiesību. Šai svētīgajā miera naktī viņš nebija guvis atpūtu un nākamajā rītā, kad viņš atkal gāja uz priekšu, bija tik bezjūtīgs, tik izmisis, ka briesmas un viss lielais posts viņam kļuva pilnīgi vienaldzīgi. Pēc divām dienām sava pulka priekšgalā viņš metās ārkārtīgi pārdrošā uzbrukumā un dabūja lodi gurnā. Un par to pēc dažiem mēnešiem viņam piešķīra ordeni, jo neviens taču nezināja, ka viņš devies uzbrukumā nevis aiz drošsirdības un ticības, bet meklējis nāvi, negribēdams ilgāk paciest kaunu, ka viņš ir viena miljonā daļa no tā, ko sauc par «civilizētajiem rietumiem».

Atveseļošanās laikā depresija neatlaidās. Kad tēvs viņam ieteica, lai viņš pieprasa pārcelšanu uz kādu «siltu vietiņu» aizmugurē, uz ko viņam bija tiesības, jo viņš ticis divreiz ievainots un dabūjis Viktorijas krustu, viņš pārsteidza visus, šo priekšlikumu pieņemdams. Viņš bija beidzis slepkavot cilvēkus bez izšķirības un iemesla.

18

Kad karš bija beidzies, neirastēnija tomēr nepārgāja. Ar katru jaunu lēkmi tā aizvien pastiprinājās, tā ka viņam bija gandrīz neiespējami atgriezties normālā dzīvē un ieņemt kādu sabiedrisku stāvokli tai civilizētajā pasaulē, kuru sauca par Angliju. Viņš izmēģināja roku dažādās nozarēs, bet nevienai nevarēja pieķerties — nedz tirdzniecībai, nedz diplomātijai, nedz muižas pārvaldīšanai Saseksā. Vienmēr atgadījās viens un tas pats. Pienāca brīdis, kad viņu pārņēma netīksme un pretīgums, brīdis, kad viņš vairs nevarēja piemēroties vai tālāk interesēties par to, ko bija pasācis. Vienmēr viņš apzinājās savu vidi, slimību, ar kuru sirga ne tikai viņš vien, bet visa tauta un visa civilizācija. Un tad viņš mēdza mesties pārmērīgās uzdzīvēs, it kā tās viņam dotu iespēju šķīstīties un atsvaidzināties. Īslaicīgi šis līdzeklis iedarbojās, bet viņš ieguva netikļa slavu, viņu dēvēja par izvirtuli un izšķērdētāju, līdz kādu dienu, atguvies no ilgāka dzeršanas perioda un uzdzīves ar sievietēm, viņš pēkšņi aizbrauca uz Ameriku — savas mātes dzimteni. Kopš tā laika viņš Anglijā vairs nebija atgriezies.

Viņš pats vēl lāgā nezināja, ko meklēja Amerikā, tas noskaidrojās tikai tad, kad viņš bija apprecējies un pavadījis tur vairākus gadus. Tā bija bijusi viņa asiņu balss, senču aicinājums. Viņš bija pametis Angliju tāpēc, ka Eiropa viņam bija kļuvusi nepanesama, aizbēdzis, cerēdams atrast zemi un cilvēkus ar lielāku dzīves drosmi un svaigumu. Neskaidri viņš bija apzinājies šo tieksmi, kura viņu dzina atpakaļ pie pirmavota, uz viņa laimīgās jaunības vietām. Vienmēr viņa tieksmēm bija kaut kāds sakais ar viņa vecmāmiņu, mazu, spēcīgu sievieti, nevis ar Nolhemas grāfieni, bet ar misis Makfersoni — zelta karaļa sievu. Un tā beidzot viņš nokļuva Lielrivjērā, vienīgajā Amerikas pilsētā, kuru tiešām pazina.

19

Viņa bija atstājusi Lielrivjēru astoņpadsmit gadu vecumā, lai brauktu tēvam līdzi uz Kalifornijas zelta raktuvēm, un atkal atgriezusies Lielrivjērā, kad bija apprecējusies ar Makfersonu un kļuvusi pasakaini bagāta. Viņi sev uzcēla milzīgu, daudziem torņiem greznotu māju ar skatu uz Ohaijo. Tur piedzima Ransema māte un viņas brāļi, un tur vienmēr atgriezās viņa vecāmāte, lai kādas lieliskas izpriecas viņai solīja Ņujorka, Londona vai Parīze. Tur viņa atgriezās arī pēc tam, kad viņas vīrs bija iecelts par sūtni pie Anglijas galma, jo Lielrivjēra un plašais, daudziem torņiem greznotais nams viņai patika vairāk par visu.

Vēl ilgi pēc viņas nāves Ransems daudz par viņu domāja. Bieži vecmāmiņa viņam tēlojās spilgtāk nekā tad, kad viņa vēl dzīvoja, jo viņa bija nomirusi tieši Ransema divdesmitajā dzimšanas dienā, tai pašā, kad viņš tika ievainots otru reizi. Kļuvis vecāks un iepazinis ciešanas, viņš sāka vecmāmiņu labāk saprast. Viņš atklāja viņas godīgumu, sirdsskaidrību — īpašības, kādas nebija ievērojis nevienam cilvēkam tik lielā mērā. Godīgums viņu vienmēr mudināja doties atpakaļ uz Lielrivjēru, kur viņa visus pazina un mīlēja un kur viņu pašu pazina un cienīja tā, kā viņa to bija pelnījusi. Tā bija viņas tēvzeme, pasaule, kur viņa jutās kā mājās, kur viņa veikli vadīja maiņas tirdzniecību un pusi iedzīvotāju uzrunāja priekšvārdā. Šeit, kad viņai radās patika, viņa nolika pie malas savas izdaudzinātās pērles, nokāpa lejā savā milzīgajā virtuvē un izcepa kēksu vai pankūkas, kas bija gardākas nekā visslavenākā virspavāra cepieni.

Ransems bija vecmāmiņas mīlulis, un, tā kā viņš bija jaunākais dēls, vecākiem nebija iebildumu, ka viņš katru vasaru pavada viņas daudztorņu mājā. Tās bija prieka un reizē arī nepatikas pilnas vasaras, jo viņš tur baudīja gandrīz bīstamu brīvību, bet viņam vajadzēja arī panest pārējo zēnu izsmieklu savas nevainojamās Ītonas izrunas dēļ. Tikai daudz vēlāk viņš saprata, ka viņa bērnība bijusi neparasta, sadalīta starp Anglijas dižciltīgo skolas un plaukstošās Vidusaustrumu pilsētas ietekmi. Mokošajās bezmiega naktīs viņš ar pieauguša vīrieša skatienu savā pagātnē saredzēja visas savas pēcgadu nelaimes sakni, visa sava posta, savu pašpārmetumu, savas neirastēnijas cēloni. Šīs pastāvīgās straujās pārmaiņas, kas atkārtojās gadu no gada, šie pretējie iespaidi bija bērna spēkiem par daudz: Iznākums bija tāds pats, it kā puse jaunības būtu pavadīta mandžūru ģimenē un puse — skotu prezbiterāņu namā.

Pēc vecā Makfersona nāves vecmāmiņa Ransemu pilnīgi paņēma pie sevis un samaitāja, jo viņa to mīlēja. Viņa runāja ar zēnu kā ar pieaugušu vīrieti, un vakaros, kad viņi vieni paši sēdēja milzīgajā ēdamistabā ar neglītiem paneļiem apšūtu sienu, viņa tam attēloja daudzus savas neparastās dzīves notikumus. Reizēm viņa stāstīja par zeltraču apmetni Nevadā, kur viņai piederējusi viesnīca un kur viņa, divdesmit gadus veca drosminiece, gulējusi ar revolveri zem spilvena; un dažkārt viņa stāstīja par savu dzīvi galmā, par ministriem un sūtņiem. Viņai bija astoņdesmit divi gadi, kad viņa nomira. Pēdējā vasarā, kuru Ransems pie viņas pavadīja — tai gadā, kad sākās karš, — viņa tam uzticēja daudz ko tādu, ko nekad nebija pieminējusi un varbūt arī nevienam līdz šim uzticējusi. Šķita, ka viņa paredzētu savu tuvo nāvi un justu nepieciešamību atklāt to, kas citādi uz visiem laikiem būtu nogrimis aizmirstībā. Šai laikā viņa pastāstīja arī par savu apprecēšanos.

Kad viņai bijis deviņpadsmit gadu, viņas tēvs cietis nelaimes gadījumā, kas beidzies ar nāvi, un viņa palikusi viena nelielajā zeltraču apmetnē Nevadā. Bet tas vēl nebijis viss — viņa palikusi bez jebkādiem līdzekļiem. Taču viņa pratusi labi gatavot ēdienus un atvērusi pansiju, kas drīzā laikā atmaksājusies. Zeltraču vidū bijis kāds jauns skotu puisis no Pensilvānijas — liels, spēcīgs kā lācis, glītu ārieni, kurš viņā iemīlējies. Iemīlējusies arī viņa, turklāt tik stipri, ka visu mūžu uz citiem vīriešiem ne aci nepametusi.

«Tā bija maza apmetne,» viņa stāstīja, «tikai ap piecdesmit vai sešdesmit būdu dziļas aizas malā. Tur bija septiņas sievietes, un neviena no tām nebija labāka par citām. Ja tev palaimēsies, manu zēn, tu tāpat iemīlēsies kādā meitenē, kura būs tikpat laimīga kā tu, ja jūs būsiet radīti viens otram, bet tas neatgadās bieži... no desmittūkstoš gadījumiem varbūt viens. Tātad neceri pārāk daudz. Apkaimē, protams, nebija nevienas baznīcas, un tuvākais garīdznieks dzīvoja Sakramento, bet līdz turienei bija savas trīssimt jūdzes. Tātad mēs uz mācītāju negaidījām. Tas būtu pārāk muļķīgi. Tu jau neesi redzējis savu vectēvu viņa jaunības dienās, bet neviena sieviete ar veselu saprātu nebūtu palikusi sēžam un gaidām. Tā būtu īsta stulbene...»

Drīz pēc tam viņa jutusi, ka ir mātes cerībās, un vedinājusi iemīļoto uz mēnesi atstāt apmetni un doties uz Sakramento salaulāties.

«Viņš to lāgā negribēja,» viņa stāstīja. «Viņam bija dīvaina nojauta, ka viņš nedrīkstot pamest raktuvi, citādi zelta ādere būs vējā. Man šķiet, viņš jau sen bija pārliecināts, ka tur vajag būt zeltam. Viņš man nepiekrita, aizbildinādamies, ka mēs taču varot braukt pēc nedēļas vai pēc divām. Bet es biju nolēmusi apprecēties pirms bērna nākšanas pasaulē. Tā tas bija vienmēr. Ja viņš ko svarīgu ieņēma galvā, tad viss pārējais varēja palikt nedarīts, kamēr viņš savu nodomu nav piepildījis. Tāpat viņš bija ieguvis arī mani. Pagāja mēnesis, tad vēl viens, un tad trešais, un tad es sapratu, ka ir pienācis laiks man pašai rīkoties. Un tā es.kādu rītu sakravāju savas mantas, paņēmu pistoli un gāju uz raktuvi. Viņš patlaban tur rīkojās, bija uzgājis zelta pēdas un jutās ļoti satraukts, jo zināja, ka tas ir tikai sākums. Es pagriezu pistoli pret viņu un teicu: «Džimij Makferson, mēs dosimies uz Sakramento salaulāties!» Sākumā viņš mani uzlūkoja tā, it kā negribēdams ticēt savām acīm; tad viņš apsēdās un sāka smieties. Es nekad nevienu cilvēku, neesmu redzējusi tik aizrautīgi smejamies. Viņš raustījās smieklos un nevarēja vien rimties, līdz viņam paspruka: «Ej pasteidzies un sagatavo visu! Nu tad dosimies arī!» Tā viņš smiedamies nāca man līdzi, sakravāja savas mantas, un uz diviem mūļiem mēs jājām uz Sakramento. Pagāja gandrīz divas nedēļas, līdz nonācām galā, jo nekāda ceļa nebija, tikai akmens šķembas un biezi krūmāji. Visu laiku es neizlaidu no acīm savu šaujamrīku, bet viņš lielāko tiesu smējās. Vēlāk viņš man pastāstīja, ka nekad neesot mani tik stipri mīlējis kā tai mirklī, kad es nostājusies viņam pretī ar pistoli rokā. Viņam pat prātā neesot nācis mani neprecēt, un es to zināju, bet es zināju arī, cik labprāt viņš dažas svarīgas lietas atlika uz ilgāku laiku.

Mēs tur salaulājāmies un jājām atpakaļ uz apmetni, un drīz pēc tām man piedzima dēls — tavs tēvocis Edvards. Viņš vienmēr ir bijis sīksts un dūšīgs. Tas laikam tāpēc, ka viņam vajadzēja pārciest šausmīgo kratīšanos ceļā uz Sakramento un atpakaļ. Un pēc divām dienām tavs vectēvs uzdūrās uz zelta dzīslu. Tagad viņam bija dēls un zelta bedre miljonu dolāru vērtībā, un tas jau bija ko vērts. Es tiešām pirmajās dienās domāju, ka viņš vai plīsīs aiz lepnuma.

Man šķiet, tavs tēvtētiņš nekad nenožēloja savas precības. Tās viņam atnesa laimi, un, kad viņš kādreiz nokļuva sprukās, man pietika dūšas viņu izpestīt. Es viņu mīlēju visu mūžu gluži tāpat kā sākumā un mīlu vēl tagad. .Reizēm es naktis pamostos un domāju par viņu un mūsu skaisti pavadīto dzīvi, un tas ir gandrīz tikpat skaisti, it kā es to pārdzīvotu atkal no jauna.»

20

Ransema mātei Eiropa patika labāk nekā Lielrivjēra. Viņa pret savas mātes gribu apprecējās ar angli, līdz ar to palēnām zaudēdama jebkuru īpatnību un pārvērzdamās vienīgi tradīciju pildītājā. Tagad viņa bija mirusi, bet Ransems nespēja viņu atcerēties tik skaidri kā savu vecomāti Makfersoni. Viņa bija bāla sieviete, kas ar katru gadu kļuva skumjāka un nedrošāka, it kā nenoturīga. Beidzot, īsi pirms nāves, viņa bija sākusi slepeni dzert.

Dodamies atpakaļ no Anglijas uz Lielrivjēru, viņš tur cerēja atrast savas vecāsmātes vai savu senču garu, bet vietas, kur tie bija dzīvojuši, viņu pievīla, viņš tur vairs nekā nemanīja no savas vecmāmuļas personības. Acīmredzot vecā lēdija bija piešķīrusi pilsētai savu nokrāsu. Bez viņas Lielrivjēra bija tāda pati kā pārējās pilsētas. Tur vairs nevarēja atrast nedz viņas sirdsskaidrību, nedz vienlīdzības garu, nedz viņas atklātību un taisnīgumu. Lielrivjēra bija Eiropas pilsētu atdarinājums, kur cilvēkus vērtēja nevis pēc rakstura īpašībām vai personiskiem nopelniem, kā tas bija viņas laikā, bet pēc viņu naudas maka. Un viņš atklāja šeit to pašu slimību, ar kuru sirga Eiropa, to pašu apnikumu, tukšo bezrūpību, to pašu alkohola vājināto izmisumu un to pašu postu darbaļaužu vidū. Pilsētā, kura vēl nepastāvēja ne simt gadu, viņš ieraudzīja tās pašas kaites kā tūkstoš gadu vecās lielpilsētās. Šeit viņam viss šķita pat daudz ļaunāk nekā vecās pilsētās, jo jaunībai bija uzspiests vecums. Tas likās groteski un pretīgi. Arī šeit viņš neatrada nekādu citu ticību, vienīgi ticību vērtspapīriem un auto rūpnīcām.

Un viņš izdarīja neprātību — viņš apprecējās.

Tagad Randžipurā, kad bija aiztecējuši gadi, viņam šķita, ka viņa laulība nekad nav pastāvējusi, tik bāla un nenozīmīga tā bija bijusi. Taču viņš apzinājās, ka bija apprecējis Mēriju Karstēzi, jo tā kādu laiku bija saistījusi viņa iztēli, un viņš bija vēlējies apmesties uz dzīvi Lielrivjērā, cerēdams, ka varbūt izdosies atrast zudušo vecmāmuļas pasauli. Viņš ar sievu iekārtojās vecajā torņu mājā, kas bija neapdzīvota kopš misis Makfersonas nāves. Viņš darīja visu iespējamo, bet nekas nelīdzēja. Vēlāk viņš saprata, ka nekas arī nevar līdzēt, ka vainīgs ir tikai viņš pats, jo viņš bija un uz visiem laikiem palika savādnieks, izstumts no tās sabiedrības, pie kuras piederēja viņa sieva. Kad Mērija viņam bija apnikusi, viņš ieraudzīja to visā tās paviršībā, kulturālajā seklībā, iepazina tās bezgaumību, rupjo barbarismu. Kādu laiku viņš bija maldījies, bet tagad tas bija garām. Beigu beigās arī viņa uzskatīja Ransemu par muļķīgu, iedomīgu ākstu, jo tas negribēja vest viņu uz Angliju, uz pasauli, pie kuras pats piederēja un kura viņai notālēm likās pasakaini skaista. Tādējādi atgadījās, ka viņš kādā jaukā dienā aizgāja, un pēc tam Mērija šķīrās no viņa. Šķita, ka viņu laulība nekad nebūtu bijusi. Gandrīz tūlīt pēc šķiršanās Mērija apprecējās ar auto rūpnīcas ģenerāldirektora dēlu un tagad vairs neuzturējās vecajā torņu mājā, kas tika noplēsta, bet apdzīvoja imitētu franču pili, kuru bija iekārtojis dekorators no Ņujorkas.

No Lielrivjēras Ransems devās uz Tālajiem Rietumiem, kur bija apprecējušies viņa vectēvs ar vecmāmuļu. Viņš cerēja atrast jaunu zemi, bet atkal bija ieradies veselu paaudzi vēlāk. Zeme nebija nedz jauna, nedz arī vairs tāda, kādu viņš bija to atstājis. Cilvēki daudz spriedelēja par sociālo vienlīdzību un demokrātiju, bet viņš pārliecinājās, ka šādas lietas viņiem nemaz nav pazīstamas. Divu vai trīs paaudžu laikā visi iekarojumi, ar kuriem tie lielījās, bija uz visiem laikiem izzuduši, it kā nekad nebūtu pastāvējuši. Un kādu gabalu no pilsētas, tai vietā, kur bijusi viņa vecāsmātes viesnīca, viņš ieraudzīja ogļraktuves; to apkārtnē badā nīkstošos kalnračus ar sievām un bērniem vajāja gangsteri. Tos no austrumiem bija atvedis un algoja kāds svētulīgs baptists, kam bija tik daudz miljonu, ka viņš tos dāļāja vairumā, taču ne jau badā mirstošajiem kalnračiem par viņu godīgo darbu, bet labdarīgiem un cēliem mērķiem, lai tādējādi ar mirdzošu seģeni apklātu savu mantkāri, liekulību un negodīgumu — īpašības, uz kurām balstījās viņa milzīgā bagātība.

Reizēm Ransemam gadījās sastapt vecus cilvēkus, kuri vēl atcerējās pagājušos laikus. Taču viņu uzskati, pat runas veids visiem likās novecojuši, pat smieklīgi. Viņš turējās pie šīs pēdējās, iznīcībai nolemtās lielo tradīciju ligzdas. Tāpēc krustmāte Fībe pirmajā acumirklī kļuva viņam mīļa, jo atgādināja viņa vecmāmuļu.

Savā sirdī viņš vienmēr jutās vairāk amerikānis nekā anglis, stingrais, noteikumiem ierobežotais dzīves veids Anglijā viņu atbaidīja, un sociālā nevienlīdzība un kastu sistēma viņam brīžiem likās tikpat stingra un iesīkstējusi kā tā, kuru viņš atrada Indijā. Viņš vispār nejutās kā eiropietis, bet tikpat mazā mērā viņš jutās kārtīgs amerikānis ar tā ticību universāllīdzeklim un pašapmānam. Arī ar viņu godbijību pret panākumiem un bagātību Ransemam nebija nekā kopēja.

Viņš nebija nedz viens, nedz otrs, bet ar rūgtumu sirdī apzinājās, ka ir parasts ideālists, vientuļš un īgnuma pilns pret cilvēkiem, jo tie visi bija mantkāri, liekulīgi un rausīgi. Taču visrūgtākā atziņa bija tā, ka viņš pats ir nederīgs, drūma pesimisma paralizēts, tikpat nederīgs kā svētais «sadus», kas Benaresā sēdēja kails uz kāpnēm.

Randžipurā viņš īsu laiku bija atradis mieru. Viņš dzīvē bija bīstami tuvu piegājis nāvei, ko indusi tik ļoti slavina, bet vēl laikus izbēdzis no kārdinājuma, un tagad viņam briesmas vairs nedraudēja. Viņš bija glābts, jo no sava paša izmisuma un sarūgtinājuma bija attīstījis spējas ienīst un cerēja, ka no tā viņam radīsies spēks, jo pienāks laiks, kad naids un spars būs vienīgie līdzekļi kā dziedēt lielo postu.

Ransemam jau pašā sākumā Rašids iepatikās tāpēc, ka tam bija spējas ienīst, jo lielais musulmanis piederēja pie rases, kuras ticība nebalstījās uz lēnprātību un nepretošanos ļaunumam. Rašida dusmas, dedzīgo reformēšanas tieksmi nekad neaizkavēja kristietības teoloģiskās apceres vai morāle. Mantkāre, liekulība un negodīgums Rašidam likās nesalīdzināmi lielāka apgrēcība nekā laulības pārkāpums, daudzsievība vai izvirtība. Taču kristīgā baznīca, kas, pēc Ransema domām, iemantojusi neskaitāmus labumus, noziegdamās pret cilvēcību, seksuālo jautājumu pārraudzīja ar slimīgu centību. Rašidam bija ticība, dvēseles spēks. Tas bija jaunais islams, lai arī vecs kā Muhameds. Ransemam pašam nebija ticības, jo kristīgo pasaulē tādas vispār trūka. Taču viņš jau mācījās ienīst, cerēdams, ka varbūt tā gūs glābiņu.

21

Ceļā uz mājām Ransems pieturēja pie mūzikas skolas un iegāja iekšā. Atbrīvojies no aizņemtā mistera Dāsa, viņš varēja netraucēti ļauties indiešu mūzikas burvībai, jo dziedātāji nekad ar viņu nesarunājās. Tie bija Džamnazs Singhs un abi tā skolnieki, tie atkal dziedāja viņam, šoreiz bez zibeņu un pērkona grāvienu fona. Ārā lietus lija bez,mitas, un beidzot arī vējš pierima. Dziedonis savā skaistajā tērpā, lietus šalkoņas pavadīts, dziedāja pateicības lūgšanu Krišnam par izglābšanu no sausuma un bada. Tā bija senlaicīga dziesma, vismaz tūkstoš gadus veca, no kuras Ransems nesaprata gandrīz ne vārda, jo Džamnazs Singhs dziedāja Radžputanas kareivju valodā, bet, klausoties tajā, viņa dvēselē ieplūda miers. Mūžības elpa lidinājās pār šīm dzidrajām skaņām, it kā pauzdama: «Nācijas nāk un iet. Karaļi ceļas un krīt. Miljonāri lepojas ar savu bagātību un tiek izputināti vienā naktī, bet Zeme un cilvēce pastāv mūžīgi.»

Bija tumšs, kad viņš atstāja mūzikas skolu. Viņa kaklu joprojām apvija jasmīnu un kliņģerīšu vainags. Citos apstākļos viņš pats sev būtu licies smieklīgs ziediem rotājies eiropietis, kurš piecus gadus vecā automašīnā brauc musona lietū. Bet kaut kas tamlīdzīgs viņam vairs nenāca ne prātā. Ja cilvēks vairs nejūtas kā tūrists, tad tas pilnīgi iegrimst Indijas bezgalībā. Tā bija tik veca, tik plaša, tā ietvēra sevī, kaut arī nelabprāt, tik daudz tautu, tik daudz reliģiju, tik daudz ierašu, ka tās visas saplūda kopā neatšķetināmā jūklī, tāpat kā indusu ticība mierīgi uzsūca sevī Kristu, Muhamedu un Budu.

Pie mazākā tilta zvēru dārza tuvumā viņam vajadzēja apstāties un nogaidīt, kamēr tiltam smagi pārripo pāri viens no maharadžas lielajiem rolroisiem, ko tagad bija notašķījuši sārti dubļi. Mašīnā sēdēja divi cilvēki, sastinguši kā vaska tēli, — skaista gaišmate nenosakāmā vecumā un drukns, blonds vīrietis purpursarkanu seju. Sieviete, garām pabraucot, vienaldzīgi paskatījās uz veco buiku. Vīrietis nemaz nepacēla galvu, jo kaut ko rakstīja uz salocītas papīra lapas.

Ransems nodomāja: «Tie ir Esketi. Viņiem parādīta hidrotehniskā ierīce.»

Viņš tos nepazītu, ja nezinātu, ka citi tie nevarēja būt, nepazītu Edvīnu nevis tāpēc, ka viņa būtu ļoti pārmainījusies, bet viņas seja bija nedzīva, prasmīgi darināta maska. Lieliski frizētie mati atgādināja parūku, un baltais zīda kostīms bija pārāk labs un nevainojami spodrs, lai kāda cita sieviete to valkātu Indijas musona laikā. Tā kā Edvīna nezināja, ka Ransems dzīvo Randžipurā, tad nebija domājams, ka viņa būtu to pazinusi, kad tas ziediem apvītiem pleciem sēdēja vecā, nobružātā automašīnā. Varbūt viņa vispār to vairs nemaz neatcerējās. Viņiem abiem bija klājies stipri raibi, kopš viņi pēdējo reizi bija redzējušies.

«Viņa ir tieši tāda, kā es biju iztēlojies,» Ransems nosprieda.

Domādams par Edvīnu, Ransems bija apstādinājis mašīnu un tagad atkal mēģināja iedarbināt motoru, bet, tā kā tas neklausīja, viņš atmeta ar roku un labu laiku palika stāvam tieši pie karalienes Viktorijas čuguna statujas, kurai rokās bija lietussargs un tīklveida somiņa.

Upe tagad vairs nebija mierīga, bet zaļš kanāls, kurā atspoguļojās zvaigžņu mozaīka; tā tagad vēla dzeltenus, virpuļainus ūdeņus, kas aizvien augstāk laizīja platās, lēzenās krasta kāpenes. Tās straujais uzplūdums satrauca Ransemu vairāk nekā jebkad. Tagad ūdens pēdu pēc pēdas celsies aizvien augstāk — līdz pat ielas līmenim un tempļa kāpenēm — un mitri tveicīgajās naktīs būs dzirdama ūdeņu mutuļošana. Stāstīja, ka cietsirdīgā maharadžas laikā ūdens, sasniedzis ielas līmeni, nerimies celties, bet kāpis aizvien augstāk, līdz noslīcis Krišnas templis un krācošā straume, raudama līdzi kokus, cilvēku un dzīvnieku līķus, pārplūdinājusi visu Randžipuras pilsētu. «Tas droši vien bija lielisks un drausmīgs skats,» Ransems nodomāja, «kad trakojošais elements sagrāva cilvēka roku darbu.» Pēc tam sekojis bads, mēris un posts visā zemē. Ransems vēroja smagnējo karalienes statuju: «Ja tas tā vēlreiz notiks, tad labā karaliene — veselas impērijas pārvaldniece noslīks tāpat kā Krišnas templis.»

Taču tas vairs nevarēja atgadīties, jo maharadža jaunas nelaimes novēršanai bija licis iztaisnot upes straujos līkumus, un tā tagad mierīgi plūda cauri pilsētai.

Ransema domas sāka sapņaini aplidot Edvīnas tēlu. Viņš redzēja sevi kopā ar viņu pēckara laikā un pēkšņi jutās dziļi nomākts un neizsakāmi vecs. Viņam Edvīna vienmēr bija patikusi, un kādu laiku viņš bija to mīlējis. Atskatoties no tik liela atstatuma, viņam likās, ka citos laikos, ar citādu pagātni viņi tiešām būtu viens otru iemīlējuši tik dziļi, lai saistītos ciešākām saitēm, kas tagad tomēr nebija noticis. Taču viņš zināja arī, ka ar savām dīvainajām grūtsirdības lēkmēm un izlaidības tieksmēm būtu bijis slikts vīrs un ka viņa ar savu paviršo audzināšanu, gražīgumu, savu morālo principu trūkumu būtu bijusi tikpat nederīga sieva. Kā viņi varētu palikt uzticīgi viens otram, ja dzīvē nebija nekā, kam viņi ticētu? Pāris vīkendos viņi bez apdoma bija aizrāvušies mirkļa baudā, un tad pēkšņi bija iestājies apnikums un viss bija galā, bet viņi bija palikuši labi draugi. Dēka bija likusies tik nenozīmīga, ka viņi, cik viņš varēja atcerēties, vairs ne reizi to nebija pieminējuši. Kad viņš tagad to pārdomāja, viņam šķita, it kā viņi nekad nebūtu atradušies divatā. Vienmēr viņi bija lielā drūzmā, it kā būt divatā viņiem liktos neizturami. Tā bija Edvīna un viņas noskaņa — toreiz arī viņa paša —, kas viņu beidzot aizdzina projām no Eiropas. Jo viņš bija slims... bet ne slimāks par visiem pārējiem — miljonāriem, politiķiem, baņķieriem...

«Mēs bijām jautri jauni cilvēki,» viņš domāja. «Zelta jaunatnes zieds. Un redz, kas no tā visa iznācis...»

Likās, ka miklā krēsla un dzeltenā ūdens šņākšana viņu pamazām apmulsinātu. Viņam ienāca prātā, ka tagad būtu ļoti viegli mesties no tilta lejā trakojošajā straumē un pazust uz visiem laikiem. Neviens nekad neatrastu viņa līķi, par to parūpētos krokodili. Tagad bija īstais brīdis to darīt, pēc divām vai trim dienām, kad lietus mitēsies, upe mudžēs no čūskām, peldošiem gruvešiem un arī beigtiem dzīvniekiem, ko nebūs paspējuši aprīt šakāļi un maitu lijas, un tad ar tiem mielosies krokodili.

Tā bija pirmā reize pēc daudziem mēnešiem, kad viņā atkal pamodās kādreiz tik neatlaidīgās pašnāvības domas. Tas bija tik vienkārši — mesties viļņos un pazust. Dzimtenē neviens pēc viņa nesēros — nedz Mērija savā franču pils bezrūpīgajā paspārnē, nedz arī viņa brāļi un tēvs. Arī šeit Randžipurā viņu atcerēsies tikai nedaudzi, varbūt Rašids, Smaili un Džobnekers, varbūt pat maharadža. Taču pēc pāris nedēļām arī tiem viņa liktenis būs kļuvis | vienaldzīgs, jo viņš nebija to dzīves sastāvdaļa, nebija nepieciešams to dzīvē, kā, piemēram, Rašids vai Džobnekers bija nepieciešami Indijas nākotnei vai Smaili, kuru nāve būtu liels zaudējums Randžipuras trūcīgajiem un cietējiem. Nē, nebija neviena svarīga iemesla, kas liegtu viņam sevi iznīcināt, ja tik viņam nebūtu pārgājusi vēlēt šanās to darīt.

Cauri savu domu miglai un upes šņākšanai viņš tagad uztvēra sudraba zvārguļu tinkšķus un zirgu pakavu klaboņu, un viņam garām pabrauca kāda tonga, un braša, skaļa balss viņu sveicināja. Rikšos tonga aizrībināja pāri tiltam un pazuda blīvajā tumsā un lietū. Taču pēc gaismekļiem viņš redzēja, ka tā ir koša, maza tonga spilgti sarkanā krāsā, daudziem spogulīšiem greznota. Un pēc balss un varenā stāva zem pārāk zemās segtuves viņš pazina Rašidu — karotāju, saracēni, kurš piedzimis par agru un reizē par vēlu. Rašids no sava amata pienākumu pildīšanas atgriezās pie sievas un septiņiem jaukiem bērniem. Ransems uzspieda kāju starterim un sāka braukt garām karalienei Viktorijai, Pēkšņi viņš atkal jutās mundrs.

Mājās viņš ieraudzīja, ka Džons ar saviem draugiem salikuši atpakaļ nojumes dakstiņus, ko pērtiķi bija izsvaidījuši. Viņi sēdēja iekšā, pļāpāja un muzicēja.

Dzīvoklī viņš atrada divas vēstules — vienu no mistera Banerdži, kas viņu ceturtdien aicināja uz dineju, lai tur sastaptos ar lordu un lēdiju Esketiem. Otra, izgreznota ar maharadžas turbāna, zvaigznes un zobena attēliem, bija ielūgums ierasties pilī uz dineju par godu tiem pašiem izcilajiem viesiem. Kamēr viņš lasīja vēstules, ārā dārzā spēji nolaidās tumsa kā biezs aizkars. Iededzis gaismu, viņš ievēroja, ka ēdamistabas sienas jau pārklājušās ar pelējumu. Mirkli viņš iedomājās, ka .upē ūdens sācis kāpt un ka viņš var to sadzirdēt. Cauri šim neskaidrajam, nemitīgajam troksnim viņš saklausīja Džona flautas smalko skaņu. Labu laiku viņš stāvēja pavisam klusu, ausīdamies, vai neuztvers vēl kādu citu skaņu, vājāku par pārējām, tik vāju, ka to nevarēja uztvert ārpus viņa fantāzijas, — dārzu un tīrumu sazelšanu, sakņu laišanu, pumpuru plauksmi, jaunu, spēcīgu vīteņstīgu stiepšanos, uzelpoja vesels plašs kontinents, ko lietus bija atmodinājis jaunai dzīvībai.

22

Tā bija pēdējā oficiālā dineja pilī līdz lietus perioda beigām, kad atkal ievērojamas personai putekļainos vilcienos pāri Indijas svelmainajiem līdzenumiem braukās uz priekšu un atpakaļ, ne jau tādi vienkārši ļautiņi kā Smaili, krustmāte Fībe, mis Derkse un Hodže, vai arī tādi vīri kā misters Džobnekers un Rašids Ali Khans — tie nekad nebrauca kalnos meklēt vasaras dzestrumu —, bet vicekaraļi, miljonāri, ģenerāļi un maharadžas un tādi cilvēki kā lords un lēdija Esketi. Tik vēlā gadalaikā nekad netiktu rīkota oficiāla dineja, ja nebūtu ieradušies Esketi un vicekaralis, maharadžas draugs, nebūtu lūdzis tos lieliski uzņemt.

Neviens no dinejas negaidīja kādu sevišķu izpriecu — ne maharadža, ne Ransems, ne Eskets pats, arī Rašids ne, kurš ar savu vitalitāti visur prata rast prieku, bet vismazāk maharane un lēdija Eskete. Viņas augstībai šāda dineja nozīmēja visu vakaru izturēties svinīgi un žēlīgi laipni, un sen jau viņai šī loma bija apnikusi. Lēdijai Esketei tā vispār neko nenozīmēja, jo viņas pirmā vājā ziņkāre par Indijas fantastiskajiem brīnumiem bija jau apmierināta. Persona, kam šis sarīkojums sagādāja vislielāko patiku, piederēja pie tām, kuras nemaz nebija ielūgtas.

Tā bija mis Hodže. Pusastoņos viņa bija jau apmetusies bangelo verandā pretī pils galvenajai ieejai. Satraukumā viņas sejā viegli sārtojās.. Izlikdamās cītīgi adām, viņa gaidīja paradāmies pirmos ratus. Pirms brīža viņu atkal bija uzbudinājušas kara orķestra spēcīgās skaņas un atkal bija atkārtojies strīds, lai arī ne visai ass, ar mis Derksi par to, vai dārza vārtūs atstāt vaļā vai ne. Mis Derkses apgalvojumi, ka būs jau pārāk tumšs, lai varētu saskatīt un pazīt kādu no maharadžas viesiem, bija pilnīgi pareizi, bet šādiem pierādījumiem mis Hodže nepievērsa nekādu uzmanību. Viņa smalki pazina katrus ratus — tiklab mistera Džobnekera mazo tongu, ko tas īrēja uz mēnešiem, kā arī tumšsarkano rolroisu, kuru deva lietot tādiem ievērojamiem viesiem kā Esketi. Un viesus viņa varēs skaidri iztēloties, ja arī nevarēs tos saskatīt. Nepatīkamā ķilda šoreiz bija beigusies bez kādiem lielākiem jūtu uzliesmojumiem, bez asarām un izlīgšanas scēnām, kas atstāja nomāktības un nepilnības sajūtu.

Verandā sēdēdama, mis Hodže bija ieņēmusi pārākuma stāvokli un centās ķildu aizmirst, bet pilnīgi tas viņai neizdevās, jo viņas triumfam pievienojās kauns. Atkal viņa bija guvusi uzvaru; dārza vārti bija vaļā, tā ka viņa netraucēti varēja novērot viesu ierašanos pilī. Viņa sarunājās pati ar sevi par mis Derksi, lai gan ne skaļi, jo mis Derkse sēdēja iekšā aiz loga, bet ar tādu aizrautību, ka, vārdus veidojot, viņas lūpas neapzināti kustējās. Viņa sev nemitīgi atkārtoja, ka Zāra izturējusies muļķīgi, negribēdama atstāt vārtus vaļā, lai neviens garāmgājējs nevarētu ieskatīties dārzā.

Zārai patika visu slimīgi pārspīlēt. Viņa runāja tā, it kā mis Hodže nebūtu tikai vēlējusies, lai vārti paliek vaļā, bet paziņojusi, ka grib kaila iet pāri lielajam laukumam un pastaigāties gar kino. «Tas ir gaužām smieklīgi,» nodomāja mis Hodže, «un tur nav nekādas jēgas.» Ja būtu bijis kaut viens prātīgs iebildums, viņa atteiktos bez vārda runas. Zārai nu gan vajadzēja zināt, ka viņa vienmēr un visur tai piekrita. Taču šoreiz viņai noteikti bija taisnība. Tāpēc viņa, kad abas brīdi bija pastrīdējušās, bija izgājusi laukā un pati atvērusi vārtus. Zāra bija varējusi iziet ārā un atkal tos aiztaisīt, tomēr viņa tad atkal būtu tos atvērusi. Viņa nevarēja vienmēr un visur padoties Zārai. Reizēm arī viņai vajadzēja gūt virsroku.

Taču Zāra nebija aizvērusi vārtus. Viņa bija tikai paskatījusies uz Elizabeti, kad tā ienāca iekšā, un, ne vārda neteikdama, pacēlusi tās grāmatu. Un tagad Zāra atriebās, izlikdamās nopietna un cienīga, un, ja Elizabete mēģinātu atsākt sarunu, tā viņu tūlīt atgrūstu ar savu ledaino pieklājību. Tomēr mis Hodže priecājas, ka guvusi virsroku. Tas viņai sagādāja skaudru satraukumu, un viņa sāka pat baiļoties, vai tikai mis Derkse neizdarīs vēl vienu uzbrukumu dārza vārtiem.

Viņai pretim aiz vārtu spraišļa pacēlās varenā pils celtne; šovakar tās logi laistījās vienās ugunīs un melna tā slējās pret vētrainajām debesīm. Uz mirkli lietus bija mitējies un vējš kļuvis rāmāks. Vietvietām starp joņojošiem mākoņiem varēja saskatīt zvaigžņotus plankumus. Pie vārtiem, purpurā un zeltā tērpušies, melnos zirgos sēdēja divi vīri no maharadžas jātnieku sardzes. Viņi sēdēja nekustēdamies, gaisā sastingušiem šķēpiem, kuros bija iezīmēti viņa augstības zeltā un purpurā mirdzošie ģerboņi. Tie bija sikhi, profesionāli karotāji, kas nekad neskuvās un tagad dienestā savas garās, melnās bārdas bija rūpīgi ievīstījuši mazos, zem zoda piestiprinātos tīkliņos.

Jau divdesmit piecus gadus mis Hodže bija viņus tur redzējusi, bet vēl nebija varējusi pierast viņu spēcīgos, taisnos stāvus, lepnās sejas ar plānajiem deguniem un greznos tērpus uzlūkot kā kaut ko ikdienišķu. Tie bija skaisti vīri, drosmīgi un bārdaini, un likās saauguši ar saviem zirgiem, un tas viss mis Hodžes romantiskajām tieksmēm bija par daudz. Viņai nebija ne mazākās jausmas, kāpēc tie viņu sajūsmina, un, mazliet kaunēdamās no savām brāzmainajām jūtām, viņa necentās meklēt to cēloņus. Tas bija neskaidrs saviļņojums, kam daļēji bija sakars ar viņas jūsmošanu par Floru Eniju Stīli, bet patiesībā tā bija vienīgi dziedzeru reakcija. Reizēm, kad mis Derkses nebija istabā, viņa nostājās augšstāvā pie loga, atvilka aizkarus un vēroja sikhus. Ikreiz viņu pārņēma viegls satraukums, sirds sāka pukstēt straujāk un viņa sāka justies jautrāk. Tas bija tieši tāpat kā pēc narkotisku vielu ieņemšanas. Un, tāpat kā narkotisku vielu lietošana pārvēršas nepieciešamībā, tā viņai bija ar šo paslepeno skatīšanos. Pamazām viņa sāka sikhus atšķirt citu no cita, lai gan tie visi bija vienādi — slaidi un gari, ar vanagu sejām. Viņa nekad nebija dzirdējusi to vārdus, bet vēlāk pati tos izdomāja — jaukus angļu vārdus, jo ne reizi nebija dzirdējusi sikhu vārdus. Viņai bija savi mīluļi. Tos viņa bija iesaukusi par Džonu, Gofrigu, Viljamu, Herbertu un Sesilu. Dažus no tiem viņa labprāt redzētu nevis jaunekļu, bet pusmūža vīru gados. Šad un tad kāds no viņiem nozuda un vairs nekad neparādījās. Gadījās arī, ka sardzē ieradās jauni vīri, kurus viņa katrreiz pamatīgi nopētīja. Kādu laiku viņa tos atstāja kandidātos, līdz— vai nu pilnīgi atmeta, vai ieveda savu mīluļu sarakstā. Sesils bija viens no vismīļākajiem, un, kad viņš atstāja pulku, lai atkal dotos uz ziemeļiem, viņa nedēļām ilgi jutās dziļi nomākta, kad paraudzījās uz vārtiem. Sākumā viņa domāja, ka viņš tikai saslimis vai aizgājis atvaļinājumā un atkal atgriezīsies, bet viņš nerādījās. Diemžēl viņai nebija nekādas iespējas izzināt, kas ar viņu noticis.

Kamēr viņa vēroja abus jātniekus zem vārtu spraišļa divu lielu vara laternu gaismā, viesi sāka ierasties. Viņa pazina Rašidu Ali Khanu, kura milzīgais augums bija iespiests mazajā, greznajā tongā ar spogulīšiem, un viņa kundzi, tērpušos viscaur baltā. Arī finanšu ministra vecmodīgos franču ratus viņa pazina un Ransema veco buiku, kas bija piederējis Dekansam, Šveices inženierim, un majora Sefti dubļiem aptašķīto fordu, tāpat pakardu, kuru, kā viņai bija zināms, lietoja ģenerālis, un mazo mistera Banerdži Ostinu, ko viņš vadīja pats, sēdēdams blakus savai daiļajai sievai. Tad piebrauca dūcošais tumšsarkanais rolroiss ar lordu un lēdiju Esketiem, un mis Hodže blenza tanī aizrautu elpu.

Gaisma mašīnā bija ieslēgta. Tādējādi viņai bija lemts īsu mirkli redzēt miljonāru un viņa ārkārtīgi eleganto sievu. Mis Hodže par tiem zināja visu. Viņa zināja, ka lēdija Eskete senāk saukusies Edvīna Donkestere, daudzas sezonas bijusi viena no spīdošākajām dāmām, turklāt Velsas princim laba draudzene; mis Hodže smalki pārzināja visus galma un augstākās sabiedrības jaunumus. Par visiem ievērojamiem dzimšanas un nāves gadījumiem viņa uzzināja no «Morning Post», kas Randžipuru sasniedza pēc viena vai diviem mēnešiem pēc iespiešanas un nāca no pasaules, kuru viņa nebija redzējusi, un vēstīja par cilvēkiem, kurus viņai nekad negadīsies sastapt.

Pašās beigās pierikšoja mistera Džobnekera īrētā tonga, kurā tas sēdēja blakus savai kundzei. Tad mis Hodže labu bridi vēl domīgi pasēdēja. Beidzot viņa apgriezās un teica: — Zāra, tā nu, liekas, ir visa ielūgtā sabiedrība — Esketi, misters Ransems, Rašidi, Banerdži un Džobnekeri.

Mis Derkse neko neatbildēja, un mis Hodže nodomāja: «Viņa tātad negrib runāt ar mani. Tas nu ir mazliet pārspīlēti.»

Vēl vairāk pagriezusies, viņa ieraudzīja mis Derksi sēžam aizvērtām acīm. Grāmata par jaunām pasniegšanas metodēm algebrā bija iekritusi viņai klēpī, un viņas šaurā roka to spieda pie vēdera.

— Atvaino, Elizabet. Es biju iegrimusi domās. Iztrūkusies mis Hodže uzlēca kājās un iesaucās:

— Zāra, Zāra! — Mis Derkse atvēra acis. Šķita, ka viņa ieradusies no liela tāluma.

— Vai tu nejūties labi?

— Nē, man nekas nekaiš. Esmu tikai nogurusi, tas viss. — Viņa apsēdās taisni un paņēma grāmatu rokās.;

— Es tev pagādāšu tasi tējas, — mis Hodže piedāvāja.

— Neraizējies!

— Kā nu ne, es tūlīt! — Mis Hodže ieskrēja virtuvē, lai uzvārītu ūdeni; sirdsapziņas pārmetumu mocīta, sakaunējusies par savu niecīgo uzvaru vārtu dēļ, viņa tagad dedzīgi nopūlējās, lai atkal atjaunotu vecās draudzīgās attiecības.

Mis Derkse nebija gulējusi. Aizvērtām acīm viņa bija nogrimusi pārdomās un cīnījusies ar sāpēm.

Pēdējā laikā bija kļuvis ļaunāk, un viņa tagad zināja, ka vairs nav nekādas nozīmes mēģināt sāpes apspiest, visu gribas spēku saņemot, vai censties sev iestāstīt, ka sāpju nemaz nav. Sāpes vairs neatlaidās, reizēm bija viegli smeldzošas, bet brīžiem pārgāja briesmīgā lēkmē. Tagad viņa vairs neticēja, ka tās kādreiz kļūs vieglākas vai pāries pavisam un viņa atkal būs vesela un spēcīga. Jau pirms vairākām nedēļām viņa bija pilnīgi pārliecinājusies, ka nepieciešams griezties pie ārsta. Taču Randžipurā bija tikai viens ārsts, kas kaut ko saprata no tādām lietām, majors Sefti, un mis Derkse nespēja pat iedomāties, ka varētu viņa priekšā izģērbties kaila un ļaut sevi izmeklēt. Viņš taču bija vīrietis, turklāt indietis, jauns un skaists. Viņa varētu braukt uz Bombeju, bet arī tur ārsti bija tikai vīrieši, un diezin vai visā Indijā bija kāds veiklāks ķirurgs par majoru Sefti. Taču viņa nespēja sevi pārvarēt. Viņai uzmācās ģībonis, par to domājot vien. Viņa bija ar mieru labāk tūlīt mirt.

Sāpes viņu šausmīgi nomocīja, bet viņa tās būtu pacietusi, nevienam par tām nestāstot, kā daudz ko ļaunāku savā mūžā bija pacietusi; tikai viņa jutās nožēlojami .vārga un izmisusi, un viņai nebija neviena, pie kā griezties. Arī pie Elizabetes ne, kura gaļīgi zaudēs galvu un kritis histērijā, un ar savu uztraukumu un daudziem nevēlamiem uzmanības pierādījumiem visu padarīs vienīgi ļaunāku, neļaudama viņai aizmirst savas sāpes.

Pēc brītiņa mis Hodže atgriezās ar tēju. Tā neatvieglināja smeldzīgās sāpes, tomēr mis Derkse sāka justies mazliet labāk. Viņa tikko bija kaunējusies draudzenes bērnišķības dēļ, taču tās atsaucība sāpes it kā remdināja.

23

Pils bija milzīga celtne plaša parka vidū, būvēta jau krietni sen ar tādu aprēķinu, lai ar savu lieliskumu un labi apsvērto juceklību atgādinātu Anglijas vecās pilis. Torņi, jumoli un pīlāri bez jebkādas īpašas vajadzības pacēlās no neskaitāmām galerijām un balkoniem, kuros bija apvienotas Ziemeļāfrikas, persiešu un indiešu stila iezīmes. Eiropietim, kas pili ieraudzīja pirmo reizi dienas gaismā, tā likās arhitektonisks nezvērs; tomēr naktī zem Indijas zilajām, zvaigžņotajām debesīm, ar simtiem apgaismotu logu tā šķita burvju pils no tūkstoš un vienas nakts pasakām. Mēnesnīcā visi daudzo izrotājumu apveidi grima ēnā un varenais akmens blīveklis tropu koku vidū slējās kā maģiska pilsēta.

Parks ar banjaniem, mango kokiem un eikaliptiem bija tikpat pasakaini skaists kā pati pils. Sākumā maharanes pieņemtais dārznieks, pēc tautības skots, ar neatlaidīgu un varonīgu pacietību bija mēģinājis ieaudzēt sārtajā, smagajā zemē Anglijas parku kokus un krūmājus, bet izrādījās, ka Indija tādus nevēlas. Gobas, ozoli un ciedrs Indijas saulē nokalta cits pēc cita.

Mazajam mākslīgajam ezeram bija cementa dibens, lai vērtīgais ūdens sausajā gadalaikā neizsīktu. Taču ezera virsma nešpulgoja vēsi un dzidri kā Anglijas ezeriem, kuros auga niedres un ūdensrozes, kas vērās vara krāsas debesīs; tā bija bālgani zaļa, raibi mirguļojošas eļļas kārtas pārklāta, lai apkarotu malārijas dīgļu perināšanos. Tādā gadā kā pašreizējais, kad musons iestājās vēlu un ūdens kļuva vērtīgāks par vīnu, ezers bija galīgi izžuvis, tā ka atklājās cementa izmūrējums un glītās, mazās izpriecu laiviņas atradās sēklī dedzinošajā saulē. Tā bija visnejēdzīgākā ezera parodija, kādu vien varēja iedomāties.

Ransems nekad nespēja samierināties ar šo parku, kura dīvainību vēl pavairoja svēto pērtiķu bara lēkšana visapkārt, bet pamazām, kad viņš vairs nejutās kā tūrists un tuvāk iepazinās ar Indiju, viņam tomēr radās pārliecība, ka šai fantastiskajai pilij jābūt tieši tādai un tā savā ziņā ir pat celtniecības triumfs. Tai nebija nekā no tā nožēlojamā kazarmu kailuma, kāds bija viņa mājai, iekams viņam izdevās Džordža stilā celto klasisko, neglīto fasādi paslēpt zem ziedošiem vīteņiem; pilij nebija arī līdzības ar valdības ēkām Deli, kuras bija celtas ar tādu nolūku, lai iedvestu Indijai cieņu, bet atgādināja daļu no Rīdžentstrītas, kas novietota Lielo Mogolu impērijas lielisko drupu vidū. Pils ar visu savu fantastiskumu, ekstravaganci un asimetriju iederējās šeit, Indijā, tā likās izaugusi'no Indijas vitalitātes tāpat kā mango koki un palmas, kuri neļāva sevi izstumt gobām un ozoliem. Tagad Ransems atklāja, ka tā ir ne tikvien piemērota un skaista, bet arī praktiska.

Tās varenie mūri, biezās durvis un logi aizsargāja pret karstumu. Pilij bija septiņi lieli iekšējie pagalmi. Tur auga puķes un koki un ūdens dienu un nakti lāsināja no strūklakām. Āfrikas palmas lauzās cauri orhidejām, no balkoniem un galerijām podos nokarājās vīteņi. Katra pagalma vidū atradās baseins ar zelta zivtiņām, kas peldēja starp puķēm, darinātām no nefrīta, hrizopraza un citiem dārgakmeņiem pēc seno mogolu piļu paraugiem Agrā un Fetepursikri. Palmu zaros karājās zelta būri ar miriādēm Indijas putnu pasakaini raibām spalvām, un pie jumta marmora renēm bija piestiprināti lieli Indijas bišu stropi, kas pastāvīgi raidīja laukā milzīgus, rosīgus spietus, kuros bites rāpodamas un ķepurodamās nospieda cita citu, bet beigtās tūlīt nomainīja jauni peri. Visā Randžipurā nebija otras tādas patvertnes, kur būtu tik dzestri kā šais mitrajos, ēnainajos dārzos, kas bija pasargāti no saules svelmainajiem stariem.

Ap pagalmiem grupējās pils istabas — otrajā un trešajā stāvā karaliskās ģimenes un tās kalpotāju telpas, apakšējā stāvā — plašas zāles, kas netika lietotas, bet bija pieblīvētas ar mēbelēm un retiem mākslas priekšmetiem. Tās atgādināja milzīgas preču noliktavas, kur mēbeles izvietotas bez kāda plāna un atšķirības; tur bija ornamentiem rotāti galdiņi, izšuvumi un vāzes ar nesamaksājamu māksliniecisku vērtību, to skaits aizvien pieauga no vecās pils krājumiem, un blakus tiem — nejēdzīgās modernās mākslas greznumlietas. Minhenes skolas gleznas karājās virs vērtīgām nefrīta, agata un rožaina kvarca krūkām un vāzēm, kuras maharane bija vākusi ilgus gadus. Persiešu paklāji no Akbara laika greznoja sienas pretī logiem, kuru aizkarus rotāja Notingemas mežģīnes.

Daļu šo mantu maharane bija iegādājusies savā pirmajā Eiropas ceļojumā, pirmo reizi lielo izstādi apmeklēdama, kur tika rādīti mašīnu ražojumi. Šo priekšmetu mirdzums un gludums sākumā bija viņai iepaticies, bet vēlāk, kad viņa aprada ar Eiropu un atkal sāka izpausties viņas pašas gaume, viņa pārliecinājās, ka gandrīz viss, ko viņa nopirkusi, ir banāls. Tā viņa visas šīs lietas kopā ar pārējiem liekiem priekšmetiem bija sablīvējusi raibā jūklī nelietotajās pils zālēs, kurās neviens neiegāja.

Dažus priekšmetus bija dāvājuši Pēcviktorijas laikmeta apmeklētāji un arī Indijas biedrības, kuru mērķus viņa vai maharadža bija atbalstījuši šādā vai tādā kārtā. Cauri visai pilij stiepās garš gaitenis; tā attālākajā galā bija telpa, kur uz dineju ielūgtie kungi atstāja savas cepures, un tur kādā kaktā atradās vairāki priekšmeti, kas Ransemu vienmēr uzjautrināja. Pie sienas karājās Lanšīraglezna, kurā bija attēloti divi medību suņi un viens terjers, uz kādas pamatnes stāvēja Psihes alabastra statuja, kas laikam bija pirkta pie kāda sīktirgotāja Neapoles ielās. Vēl tur atradās lielisks ķīniešu elku dievs bronzā un raibs Lielo Mogolu laikmeta lūgšanu paklājs viskrāšņākajā metā darināts.

24

Viesi cits pēc cita kāpa augšā pa lielajām, baltajām marmora kāpnēm un nonāca priekštelpās, kas bija ieturētas zilā Indijas nakts krāsā; pie sienām karājās maharanes slavenā gleznu kolekcija no Lielo Mogolu laikmeta. Augstās telpas logi pavēra skatu pāri parkam līdz pat tālē mirgojošajam Abana kalnam. Logi bija aizklāti ar baltu aukliņu tīkliem, lai atvairītu milzīgos sikspārņus un svēto pērtiķu ziņkāri. Pie griestiem pašā vidū karājās milzīga vienās spuldzēs mirdzoša kristāla lustra, kurā dūca tūkstošiem bišu. Tieši zem tās bija nostājušies Randžipuras valdnieki, lai sagaidītu savus viesus.

Maharanei bija balts, ar sudrabu apmalots sari, darināts pēc mahrātu fasona — ar garu trēnu, kas vijās ap viņas mazajām kājiņām un vilkās viņai pakaļ, tiklīdz viņa pakustējās. No dārgakmeņiem viņai bija tikai smaragdi — ausīs un ap kaklu, ap rokām un pirkstos, pat kāju pirkstos, smaragdi, kas savākti visās pasaules malās, no Piektās avēnijas, no Bondstrītas, no Vandoma laukuma, no Maskavas, Džaipuras un Pekinas. Šovakar viņa nebija izgudrā, vecā dāma, kas spēlēja pokeru kā profesionāls kāršu spēlmanis zeltraču nometnē, — skarba, nikna un reizēm ciniska, bet gudra, savas būtības dziļumos vēl pusmežonīga sieviete — un liela karaliene. Viņa bija maza auguma, smalki veidotiem locekļiem un pilnības ziņa varēja sacensties ar Tanagras statuju, tomēr šai mirklī likās liela un majestātiska. Stāvot un ejot viņa turējās tik stingri un stalti, kā iespējams tikai tādai sievietei, kura nekad nav staigājusi apavos ar moderno Parīzes kurpnieku ļodzīgajiem papēžiem.

Kad Ransems'ienāca un ieraudzīja viņu zem bišu aplidotās lustras gaismas paliem, viņš atkal nodomāja: «Pēdējā karaliene.» Rietumos karalienes bija pasākušas censties, cik vien iespējams, līdzināties vidusšķiras namamātēm. Tur slēpās viņu pēdējais aizsardzības līdzeklis.

Vecais finanšu ministrs bija jau ieradies, arī Rašids ar savu tumsnējo, vienkāršo mazo sievu un misters Banerdži un vēsā skaistule misis Banerdži. Maharadža bija tērpies viscaur baltā. Viens vienīgs liels dimants ar smaragdiem visapkārt mirdzēja pie viņa purpursarkanā turbāna. Ap valdoņu pāri plašā lokā stāvēja štāba virsnieki un adjutanti un abas vecās Bevanagaras princeses — maharanes draudzenes. No visas grupas Ransema ievērību visvairāk saistīja misis Banerdži. Viņa stāvēja pie sienas blakus lielajam, ar tīklu pārvilktajam logam mierīga, vienaldzīga un skaista kā sieviete miniatūrās, kas greznoja šo telpu. Priekš indietes viņa bija par garu un pārāk gaišu ādas krāsu. Viņas skatienā bija kaut kas satraucoši nicinošs un izaicinošs, taču sejā mierīga un vienaldzīga izteiksme, kas viņu visur padarīja par valdnieci.

Ilgu laiku viņa bija valdzinājusi Ransemu vairāk nekā jebkura sieviete, ko viņš Indijā bija sastapis, turklāt bez mazākās ierosmes, no viņas puses. Ransema pagurušās jūtas vairāk saviļņoja viņas atturība, nevis skaistums. Viņas vienaldzīgā seja likās paužam, ka viņa panes dzīvi, bet nerod tajā nekāda prieka. Tas satrauca Ransema ziņkāri. Šķita, ka viņa atrastos ārpus Ransema sasniedzamības un zobotos par viņa tieksmēm mesties jaunās dēkās. Būtu neprāts viņā iemīlēties, jo viņš noprata, ka viņi bija viens otram pārāk sveši un tādi paliktu arī pēc tuvāku attiecību nodibināšanas. Tikpat labi varēja iemīlēties arī skaistā marmora statujā. Tomēr viņa Ransemā modināja nevaldāmu perversu tiekami viņu iekarot, pazemot un satriekt viņas lepnumu. Taču viņš nevarēja iedomāties, kā varētu piepildīt šo vilinošo ieceri. Atkal un atkal viņš bija mēģinājis atrast kādu pieeju šai ledainajai kalnu gālei, kurā viņa likās patvērusies. Ransems bija ar viņu runājis par Svadeshi kustību, kurā viņa piedalījās, bija mēģinājis runāt par filozofiju un mīlestību, par viņas nelielās zvērnīcas iemītniekiem — ķīniešu sunīšiem, papagaiļiem, gārņiem un meduslāčiem, vienmēr cenšoties atrast kaut ko tādu, kas varētu interesēt šo bezbērnu sievu. Taču viņš saņēma tikai pieklājīgas, izvairīgas atbildes, kas viņam nepārprotami lika saprast, ka nav atrodama pieeja ne prāta, ne jūtu ceļā. Reizēm viņš sprieda: «Viņa ir Indijas sastāvdaļa. Reiz, kad Indija modīsies, viņa atdzīvosies.» Bet tad viņš sev pašam teica, ka šī atmoda vēl tik tālu, ka viņiem abiem maz cerību to piedzīvot. Taču dažkārt, kad viņš bija viens un iereibis, viņš nicīgi nodomāja: «Viņā taču patiesībā nav itin nekā. Viņa ir tikai skaista, laiska un dumja.»

Viņa nekad nerunāja, ja nevajadzēja atbildēt uz kādu jautājumu, un garos klusēšanas brīžos sarunu laikā nebūt nejutās neveikli kā eiropiešu sievietes. Viņa mēdza sēdēt un klausīties vai arī likās nogrimusi šķietami nereālās pārdomās, ārēji vienaldzīga, tomēr mazāk garlaicīga nekā pārējie. Bija mirkļi, kad viņas melno acu stingais skatiens padarīja cilvēku izklaidīgu, it kā pietiktu vienīgi ar viņas klātieni, lai tā spētu traucēt sarunas un izjaukt klātesošo savstarpējo saskaņu.

Šovakar, juzdama, ka Ransems viņu vēro, viņa, galvu noliekdama, uzmeta viņam no savu garo skropstu aizēnotajām acīm augstprātīgu atpaziņas skatienu. Tad apsēdās uz kāda dīvāna, paņēma no nefrīta vāzes «paņu» — beteļpalmas lapā ietītu citrona šķēlīti un sāka zelēt. Vairums indiešu sieviešu Ransemam šādās reizēs atgādināja gremojošas govis, bet par misis Banerdži to nevarēja teikt. Viņu vērojot, Ransemu atkal pārņēma pazīstamais satraukums, kas viņam vienmēr uzvilnīja karstumu un aizžņaudza elpu. «Viņa ienīst mani, jo es neesmu indietis,» viņš nodomāja.

Un tad, visai šai mirdzošajai sabiedrībai saviļņojoties, ienāca Esketi. Viņa augstība lords, sarkans kā uguns, šaurajā frakā bezmaz vai slāpdams nost, raudzījās drūmi kā saniknots bullis. Laulātā draudzene viņam blakus izskatījās neizsakāmi trausla un bāla. Tātad tā bija Edvīna pēc gandrīz piecpadsmit gadiem! Viņa, tāpat kā maharane, bija tērpusies viscaur baltā, bet izgreznojusies ar dimanta, smaragda un rubīna rotas lietām īpatnējā sakārtojumā, kuras lieliskuma ziņā daudz neatpalika no maharanes dārgakmeņiem.

Pret sienu tumšo zilumu, kristāla lustras apspīdēta, viņa savā sudrabbaltajā un bāli zeltainajā mirdzumā, protams, bija tikpat skaista kā misis Banerdži, tomēr pretstats bija neiedomājams. Indiešu sieviešu skatienos, pat vēsos kā marmors, varēja samanīt gruzdošu liesmu, bet, Edvīnu Esketi uzlūkojot, tūlīt varēja ievērot, ka viņā kvēle apdzisusi uz visiem laikiem, ja vispār kādreiz ir liesmojusi. Viņas dzīves apnika tūlīt dūrās acīs — nedzīvums, ar kādu viņa reaģēja uz apkārtni, it kā būtu pieredzējusi jau pārāk daudz un viņu vairs nekas nespētu interesēt, varbūt vienīgi tualetes un dārgakmeņi. Kad viņa uzsmaidīja maharanei, viņas sejā atspoguļojās gurdas skumjas, bet ne aiz līdzjūtības pret sevi pašu. Smaids bija tikpat vecs kā pārdzīvots vēstures laikmets.

Viņa teica: — Jūsu augstība, jūs bijāt tik laipna. Es tiešām nezinu, kā jums pateikties. — Viņas balss bija dīvaini gurda un zema.

Maharane iesmējās skaļi un dobji: — Tas taču nav nekas. Mēs priecājamies, ja varam kaut ko darīt vicekaraļa draugu labā.

Viņas acis zibsnīja, balss bija spēka pilna. «Gados viņa divreiz vecāka par Edvīnu, tomēr ir jaunāka no abām,» Ransems nodomāja.

Edvīna runāja ar nevainojamu pieklājību un grāciju, tikai šis apburošais izteiksmes gludenums likās mazliet pliekans un nobružāts, jo lietots jau gadsimtiem ilgi. Viņas vienmuļais gurdenums reizēm spēja aizvainot

Tad viņa apgriezās un ieraudzīja Ransemu. Sākumā viņa to vēroja mulsi, tad ar augošu vērību, jo palēnām sāka saprast, ka tā ir kāda seja no pagātnes, seja, kuru viņa kādreiz labi pazinusi. Mirkli viņa redzami atdzīvojās.

— Vai tiešām tu tas esi, Tom? Man jau stāstīja par kādu misteru Ransemu, kas dzīvojot šeit Randžipurā, bet es pat sapnī nevarēju iedomāties, ka tas varētu būt tu.

— Brīnos, ka tu mani vēl atceries.

— Jā, kur tie gadi! Droši vien kādi septiņi vai astoņi.

— Divreiz vairāk nekā desmit.

Viņa iesmējās. — Un pa to laiku mēs esam jau sasnieguši pusmūžu.

— Ne jau pilnīgi, bet gandrīz.

Šķita, ka saruna viņu atdzīvinātu, it kā ieskats pagātnē liktu viņas sirdij pukstēt straujāk. Tā bija bijusi šaura un draudzīga pasaule, jautra un izlaidīga, reizēm pat līdz izmisumam, bet, mazākais, šaura un saticīga, bez šo svešo, garlaicīgo, uzpūtīgo, ļoti svarīgo cilvēku bara, kurus kopš apprecēšanās ar Esketu viņai vajadzēja sastapt uz īsu brīdi, lai vairs nekad tos neredzētu.

— Ko tad tu šeit labu dari?

Brīdi viņš vilcinājās. Vēl neviens līdz šim nebija viņam tā jautājis, un viņam bija grūti tūlīt atbildēt. — Neko sevišķu, — viņš teica. — Reizēm pagleznoju, reizēm iedzeru vai arī klejoju apkārt.

— Tas neizklausās vilinoši.

— Nav jau arī.

— Es tevī iepazīstināšu ar Albertu.

— Esmu jau senāk pāris reižu ticies ar viņu tad, kad biju nodomājis kļūt liels veikalnieks. Viņš laikam mani vairs neatceras.

Lords Eskets tiešām viņu vairs neatcerējās, jo bija paradis atcerēties tikai tādus cilvēkus, no kuriem varēja sagaidīt kādu labumu. Tas bija neliels bariņš, kas ar katru gadu kļuva mazāks, līdz atlika vairs saujiņa baņķieru, karaliskā ģimene, grupa negodīgu politiķu un divi vai trīs varas vīri, kurus viņš atzina, jo tie bija vēl bagātāki par viņu. Izņemot šīs izcilās personas, pret pārējiem viņš neatrada par vajadzīgu ievērot kaut mazāko pieklājību.

Tad ieradās ģenerālis, un drīz pēc viņa — pārāk ātri, viņam likās, ievērojot viņa augsto stāvokli, — parādījās misters Džobnekers ar kundzi — neaizskaramie, kuri šajā mirdzošajā sabiedrībā izskatījās neparastāki par baltām pelēm. Ģenerālis pazina Esketu, tomēr tie nelikās viens otru redzam, jo neviens negribēja piekāpties savā uzpūtībā un patmīlībā.

«Viņi abi ir āmurgalvas,» nodomāja Ransems. «Bet viens no viņiem ir ļauns un bīstams. Ģenerālis varbūt kādreiz ir bijis krietns virsnieks un tagad dzīvo no savas pagātnes. Impērija ir uzcelta. Tai viņš vairs nav vajadzīgs. Tagad viņi ļauj to sagraut tādiem kā Eskets.»

25

«Mazā», baltā ēdamistaba, kurā ieveda viesus, bija milzīga telpa ar lieliem, velvētiem logiem abās pusēs, kas, tāpat kā zilajā istabā, bija aizsegti ar tīkliem, kuros šad un tad sapinās kāds liels sikspārnis, ko pēc mežonīgas cīņas un klusas pīkstēšanas atsvabināja kāds no kalpotājiem. Vienā pusē caur logiem pavērās skats uz kādu pagalmu, no kurienes atplūda strūklakas irdzoņa. Caur pretējiem logiem bija redzams parks un tālāk lielā ūdens tvertne un laukums ar veco pili un kinoteātri. Lietus tagad uz brīdi bija mitējies. Laukuma laternu spuldzes atspoguļojās ūdens tvertnē.

Galdā pasniedza indiešu ēdienus, jo Eskets tā bija vēlējies; tie bija pagatavoti pēc sevišķas Randžipuras receptes, kas bija slavena ar savām vēžu pastētēm, cukurotajām guavām un palmu serdēm. Uz kāda attālāka pils spārna jumta spēlēja orķestris. Pretēji pieņemtajām tradīcijām, kas atļāva spēlēt tikai diviem vai trim mūziķiem reizē, maharane bija likusi sastādīt trīsdesmit vīru lielu orķestri. Tur bija kokles, bungas, Indijas vijoles un flautas, gludi izdobtas akmens bumbas, kuras skanēja, kad ūdens tanīs cēlās uz augšu un leju. Arī maigā melodiona tur netrūka, kas sen jau reizē ar misionāriem bija ieviesies Indijā korāļu pavadīšanai. Kopš tā laika tas bija kļuvis tradicionāls instruments dejotājām un Krišnas un Šivas himnām. Tālās skaņas viļņoja pār bezgaldaudzajiem pils torņainajiem jumtiem un ieplūda baltajā marmora ēdamistabā.

Ransemam bija ierādīta vieta starp misis Banerdži un Džobnekeri, tā ka Edvīna Eskete un vecais maharadža sēdēja viņam šķērsām iepretim. Skaistās indietes tuvums viņu mazliet satrauca, bet viņam kā parasti nebija nekādu panākumu. Viņa bija mazrunīga un ēda ar lielu piemīlīgumu un ievērojamu ēstgribu. Sabiedrībai viņa nepievērsa uzmanību. Viņas skaistās rokas rosīgi kustējās, reizēm iegrimdamas rīsos, reizēm vēžu mērcē; arī kokosriekstu saldais ēdiens viņu ļoti nodarbināja. Misis Džobnekera bija patīkama un runīga, tikai klusējošā galda biedrene otrā pusē, un liekulīgie pretimsēdētāji padarīja Ransemu izklaidīgu, tā ka viņam bija ārkārtīgi jāpiepūlas, ja misis Džobnekera viņam ko jautāja un viņš gribēja saprātīgi atbildēt. Kad viņi kādu laiku bija ēduši, Ransems pamanīja, ka Edvīna reizēm paslepus viņā paskatās, bet, tiklīdz viņš paraugās pāri uz viņas pusi, tūlīt atkal pievēršas maharadžam.

Viņš ļāva domām aizmaldīties tālajā pagātnē un atkal redzēja Edvīnu tādu, kāda tā ieradās no Saseksas muižas. Toreiz viņa bija tāda pati zeltmataina skaistule porcelāna baltumā, bet dzīva, nevaldāma, pārkairināta dzīvesprieka pilna, it kā baidītos, ka pietrūks laika izbaudīt visu mīlas un dēku pārpilnību. Un atkal viņš nodomāja: «Viņa ir tieši tāda, kādu es viņu biju iedomājies.» Tā bija Edvīnas un viņa traģēdija, ka viņi savas miesas un dvēseles kvēlei bija likuši liesmot pārāk karsti un neapdomīgi. Tagad uz pēdējā jaunības sliekšņa vairs nenieka nebija palicis pāri, kas kvēlotu un sildītu.

Viņi bija alkuši lielisku baudu, bet (vecs stāsts) guvuši tikai vilšanos un jutušies piekrāpti. Visam, ko viņi bija darījuši un kā darījuši, trūka romantikas. To viņš tagad saprata, bet bija jau par vēlu. Viņi abi nekad nebija pazinuši īstu mīlestību, jo bez romantikas, bez reibinošu jūtu paliem nav mīlestības, ir tikai ziņkāre, jutekliska dziņa un mirkļa apmierinājums. Lai mīlētu, lai padarītu mīlestību ilgstošu, vajadzēja apreibināties ar kaut ko tādu, kas varbūt patiesībā nemaz neeksistēja. Vai nu jūs šo līdzekli ņemat labprātīgi no dabas, vai ar nolūku, sevi hipnotizēdami, apreibināties, kā varbūt šādā naktī, ar barbarisku mūziku, kas plūst pāri jumtiem, strūklaku čalām zem palmām, sikspārņu pīkstēšanu logu tīklos. Viņš ar rūgtumu nodomāja: «Mums nav bijis laimes, nedz Edvīnai, nedz man. Visu romantiku, visu jūtu svētlaimi mēs bijām jau nozākājuši, pirms satikāmies.»

Ne reizi viņš tik skaidri nebija skatījis savas dzīves postu: viņš atgriezās no kara sarūgtināts un nelaimīgs, viņš alka sievietes, izpriecas un dēkas, it kā tādējādi būtu iespējams atgūt trīs viņa jaunības labākos gadus. Neviens nespēja viņam tos atdot, neviens nevarēja viņu nosodīt, ka viņš mēģināja atgūt to, kas viņam piederēja; viņš metās izpriecās un dēkās, vienmēr slimīgas iedomas apsēsts, ka dzīve ir pārāk īsa un tās labākā tiesa jau zaudēta. Vecie to nekad nebija izjutuši, un jaunie to nekad neizjutīs. Bet viņi ar Edvīnu to zināja, ievainojumi gurnā un mugurā nebija nekas; miesa bija atkal sadzijusi. Taču gars to vairs nespēja. Kādā franču autora grāmatā viņš bija lasījis:

«Pats par sevi lāsts vēl nav nekas; lāsta posts ir tas, ka cilvēks aizvien dziļāk stieg netikumā un noziegumā, dvēselei aizvien vairāk nocietinoties, aizvien vairāk panīkstot un ar matemātisku pareizību aizvien dziļāk pazūdot ļaunumā.»

Tā tas bija ar viņiem — ar Edvīnu un viņu pašu.

Pēkšņi cauri sarunu čalai un tālīnās mūzikas skaņām viņš izdzirda Esketa balsi. Tā pārspēja arī mazās misis Džobnekeras laipno pļāpāšanu, kurā viņš klausījās ar vienu ausi. Eskets kliedza uz maharani, un Ransems nodomāja, ka viņa laikam būs to tāpat izāzējusi, kā mēdza darīt ar ģenerāli.

— Tas ir nejēdzīgs apvainojums! — cienītais kungs ierēcās. Vecās dāmas melnās acis nodevīgi iedzirkstījās. Ransemam bija skaidrs, ka arī Eskets velti nopūlēsies, cenzdamies viņu iebiedēt. Paņēmienam, kādu viņš lietoja Eiropā, vienīgais panākums varēja būt tāds, ka tas uzjautrinās viņas augstību.

Esketa seja likās uzpampusi, un Ransems nodomāja: «Viņš ir slims. Neviens vesels cilvēks tā nerēks. Vai arī Edvīnai viņš sarīko tādus skatus? Ar viņu kaut kas nav kārtībā.» Esketa zilās acis likās drūmas, it kā aizplīvurotas.

Tad pēkšņi dineja bija beigusies. Maharane pavadīja savus viesus citās telpās. Viņas mahrātu sari garais trēns kā čūska vijās viņai ap kājām. Viss ap viņu vijās, mirdzēja, zaigoja daudzo smaragdu vizmā, kas bija savākti no visām pasaules malām.

26

Istabā ar zilajām sienām tērzēšana bija jau sākusies. Uz neliela paaugstinājuma, muguru pret milzīgā loga velvi atspiedusi, sēdēja Lakšmi Bai — viena no ievērojamākām Indijas dziedātājām. Viņa bija tērpusies baltā, ar sudrabu cauraustā sari un sēdēja sakrustotām kājām. Viņa nebija ne skaista, ne neglīta, arī jauna vairs ne, bet viņas priekšnesuma laikā neviens nedomāja nedz par viņas vecumu, nedz par ārieni. Klausītāju acu priekšā nebija sieviete, bija mākslas darbs, katrs sīkums bija domāts visa veselā papildināšanai un iedarbei: purpursārtās lūpas, lakotie nagi, dārgakmeņu iemirdzēšanās uz kāju pirkstiem, bet it sevišķi izmeklēti skaistas roku kustības, kokles stīgas skarot. Neviena eiropiete nespētu ar rokām izteikt tādu maigumu un izjūtu bagātību. Rokas vairāk par visu apbūra Ransemu un arī Edvīnu, kas, tagad sēdēdama viņam blakus, likās sajūsmināta par šo būtni, kura savā pusdekadentiskā maigumā šķita viņai loti līdzīga.

Tikai viņi abi sēdēja klusēdami un klausījās, jo indieši mūziku uzskata par fonu savai tērzēšanai un sarunājas savā starpā, bet ģenerālim un Esketam nebija ne mazākās intereses par šādām lietām. Ransems visos sīkumos izprata Edvīnas izsmalcinātību un pilnību, viņas apvaldītās kustības, gaumīgo tualeti, dārgakmeņus, matu sakārtojumu, viņas—pozu, kad viņa laiski, tomēr graciozi atliecās atpakaļ. Sēžot viņai blakus, viņam pēkšņi likās, ka viņš nupat atklājis viņas būtības patieso satvaru. Viņs nodomāja: «Viņa ir pēdējā pārstāve rasei, kura drīz izzudīs no pasaules, jo tā kļuvusi lieka un nevajadzīga, tās laiks ir pagājis.» Viņa nav tāda kā Eskets, kas gluži, kā milzīgs, bezveidīgs polips vienā naktī izdīdzis no sava laikmeta mēsliem un netīrumiem; viņai aiz muguras ir simtiem gadu, viņu veidojusi dīka patapa privilēģijas un atbildība, kas pārgāja no paaudzes uz paaudzi. Bet tagad tai civilizācijai, tam laikmetam, kuram viņa piederēja, pienācis gals. Viņai vairs nav vietas — un arī viņam ne. Viņus abus skāris sabrukums. Tas viņā iezīdies tik dziļi, līdz pat kauliem, ka viņu nespēj glābt pat iedzimtība no Lielrivjēras un varenās, daudztorņainās mājas senčiem. Un pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka tas ir Eskets ar saviem rupjajiem elkiem, kas viņus iznīcinājis.

Kad Lakšmi Bai bija beigusi dziedāt, ienāca orķestris un atsēdās paaugstinājuma priekšā. Dziedātāja pazuda, un ienāca divas dejotājas. Tās, tāpat kā dziedātāja, nebija vairs jaunas, un viena no tām bija krietni veca. Tās bija māte ar meitu, jau sen no Tandžuras tempļa pārnākušas pie maharadžas. Bet ne viņu vecums, ne vienkāršais izskats nemazināja dejas skaistumu. «Ja viņas būtu jaunas un skaistas,» domāja Ransems, «viņu skaistums neļautu skatītājiem koncentrēties. Tad vairāk vērotu .dejotāju augumus nekā gadu tūkstošos sasniegto dejas figūru pilnību un izsmalcinātību.» Atkal Ransems un Edvīna bija vienīgie skatītāji. Dejotājas, pamanījušas viņu sevišķo interesi, ielika savās kustībās vairāk uguns. Viņas dejā attēloja Krišna un Gopis leģendu un nostāstu par Ramu un Situ. Viņu dejā nebija ne mazākā reālisma, jo katra ķustība, katra poza gadu ritējumā bija pārvērtusies stingrā formā, kļuvusi paraugs, izmeklēti skaists pats—par sevi, bet neko neizteicošs. Tā bija tīrā māksla, par kuru pārāks nekas vairs nevarēja būt, vienīgi sabrukums, panīkšana vai jaunrade.

Kad dejotājas, beigušas dejot, pazuda kopā ar mūziķiem, Edvīna brīdi sēdēja aizvērtām acīm, atpakaj atliekusies. Tad Ransems ievaicājās: — Kad jūs domājat braukt projām?

— Nedēļas beigās. Mēs no Bombejas izbraucam ar «Viktoriju».

— Žēl, ka tūlīt jāšķiras, tikko satiekas.

Viņa klusi iesmējās, bet šie smiekli reizē izskanēja kā nopūta. — Jā, tāda ir mūsdienu dzīve.

Viņa stāstīja par savu ceļojumu pa Indiju, ka viņi Kathiavāras zirgu dēļ ieradušies Randžipurā, stāstīja par karstumu, putekļiem, mokām un par garlaikošanos oficiālajos ielūgumos.

— Nesaprotu, kā tu pēc visa tā vari izskatīties tik lieliski, it kā sezonas vidū būtu iznākusi no sava dzīvokļa Londonā.

Viņa atkal iesmējās. — Tas ir ārkārtīgi vienkārši. Tas ir tikai naudas jautājums. Man ir divas kalpotājas — un viena no tām lieliska friziere. Tagad nav vairs tā kā toreiz. Tad man pašai vajadzēja sakārtot savus matus, tikai reizi mēnesī, es varēju aiziet pie friziera.

— Tu toreiz biji tikpat skaista.

— Biju jaunāka. Tad sīkumi nebija tik svarīgi.

— Arī tagad tiem nav nozīmes.

Viņa Ransemu viltīgi uzlūkoja, tad iesmējās un teica: — Tomēr man labāk patīk tā kā tagad. Tieksme pēc greznības man iedzimta. Man patīk viss, kas pērkams par naudu.

Viņš labprāt būtu jautājis: «Vai tiešām viss?» — bet viņam pietrūka drosmes. Vecie pamati vēl nebija pietiekami nostiprināti, lai iedrošinātos uzdot tik intīmu jautājumu.

Tomēr viņš zināja, ka Edvīna ne ar vienu šeit nav tā runājusi kā ar viņu. Viņus saistīja kopēja apziņa, ka viņi abi pieder pie kādas šauras, mirstošas pasaules, kuru viņi kopīgi aizstāvēs līdz pat galam, arī tad, ja cits nekas nebūs sagaidāms kā sabrukums un bojāeja. Pārējie šajās telpās nevarēja nojaust, kas saista viņus abus. Palēnām viņu satrauca Edvīnas tuvums un doma, ka viņam blakus atrodas cilvēks, kuram nevajag neko paskaidrot, nevajag taisnoties, cilvēks, kas pilnīgi saprot, cik izmisis, lieks, pazudis var justies,

— Tev kādā pēcpusdienā vajadzētu atbrīvoties un iedzert pie manis tēju, — viņš teica. — Es dzīvoju kādā mitrā, piepelējušā Džordža stila mājā, un reizēm, kad uznāk patika, pagleznoju. Pie manis gan ir liela nekārtība, bet varbūt tu atnāksi joka pēc.

— Kāpēc tu musona laikā paliki šeit?

Viņš pasmaidīja un, plecus paraustīdams, atbildēja:

— Nezinu. Es tikpat labi varēju palikt šeit kā citur.

— Es mēģināšu aiziet. Būs kaut kā jāizmānās. Mums vēl jāpiedalās tik daudzos sarīkojumos. — Runādama viņa tā raudzījās Ransemā, it kā domādama: «Vai mums vairs būtu vērts visu atkal sākt no gala? Vai mums jebkad iespējams atgūt visu to, ko mēs esam zaudējuši?»

Ransems neteica: «Paņem savu vīru līdzi,» — jo nevēlējās redzēt Esketu pie sevis. Viņa nepacietīgā garlaikošanās traucētu Edvīnas jaunās izjūtas.

— Atnāc ceturtdien, — viņš teica.

— Ceturtdien... — viņa atkārtoja un aizkūpināja cigareti. — Vai tu nebūsi misis Banerdži mielastā?

— Parīt? Jā. — Ar gandarījumu viņš vēroja, ka Edvīna kļuva jautrāka.

— Kāds tev liekas šis misters Banerdži? — viņa jautāja. — Es domāju — pēc būtības. Cik varu vērot, viņš ir diezgan viltīgs un veikls, mazs vīrelis un atgādina ķīnieti.

— Man vajadzētu sarakstīt par viņu veselu grāmatu. Tas ir indietis, kas svārstās starp Austrumiem un Rietumiem.

Viņa brīdi klusēja. Tad ievaicājās: — Kas tas par vīrieti tur iepretim? Viņš atgādina bronzas Apolonu.

Nemaz nepaskatījies, Ransems tūlīt zināja, ko viņa domā, jo šāds apzīmējums varēja attiekties tikai uz majoru. Tas patlaban sarunājās ar maharani, turklāt aiz pienākuma, cik Ransemam bija zināms, lai viņa negarlaikotos.

Kad viņš Edvīnai stāstīja par majoru, viņa klausījās tikai pa pusei, visu laiku no majora acis nenovērsdama. Viņš slavēja majora labās īpašības, bet drīz vien nomanīja, ka viņa vārdi tagad kļuvuši tikpat nenozīmīgi, it kā viņš tos teiktu misis Banerdži.

Ransems redzēja, ka tie nav majora labie tikumi, kas Edvīnu tā saista. Viņas zilajās acīs bija tik sasprindzināta izteiksme, it kā viņa pamatīgi novērtētu glīto, kulturālo brahmaņu ārstu. Un Ransemā pēkšņi pamodās greizsirdība, ka Edvīna tik ātri izslīdējusi viņam no rokām. «Nevarēju iedomāties, ka viņa ir tik samaitāta,» viņš nosprieda.

— Viņš liekas ļoti romantisks, — Edvīna piemetināja.

— Nemaz ne. Viņš ir—ķirurgs un zinātnieks. Neviens nav aukstasinīgāks par viņu. — Tad Ransems brutāli iedzēla:—Mīlestība viņam ir tikai kopošanās — kaut kas tāds, ko viņš uztver ar zinātnieka aukstasinību. — Bet tai pašā mirklī Ransems saprata, ka pateicis visnepiemērotāko, ko vien varēja sacīt, ja gribēja mazināt viņas interesi par majoru, un nodomāja: «Padauza tāda!»

Viņas atbildi uz saviem vārdiem viņš nesaklausīja, to nomāca pēkšņa lietus gāze; vesela ūdens jūra pludoja pār pils jumtiem. Atkal bija sācis stipri līt.

Viņa iesmējās un, lietus šalkoņu pārspējot, ierunājās: — Tas ir pavisam kas cits, nevis tāds omulīgs Anglijas lietutiņš. Vai mēs nevarētu pāriet kādā citā istabā? Briesmīgi ir te sēdēt un kliegt, lai varētu kaut ko sadzirdēt.

— Iesim apskatīt citas telpas. Tās tevi noteikti interesēs. Viņas augstībai nebūs nekas pretim. Es palūgšu atļauju.

Maharane patlaban ar finanšu ministru runāja par jauno piebūvi meiteņu skolai. Kad Ransems viņai lūdza atļauju parādīt lēdijai Esketei apakšējās telpas, viņa strauji iesmējās un teica: — Protams! Ejiet, kurp jums tīk! — Un apgriezdamās piebilda: — Labu izdošanos! — un tūlīt atsāka pārtraukto sarunu.

Ransemu šī piezīme pēkšņi samulsināja. Viņa it kā bija gribējusi teikt: «Es pazīstu šīs sugas anglietes — juteklīgas, izvirtušas, saltas, neapdomīgas.» Tas viņu kaitināja kā apvainojums Edvīnai. Bet tad viņš atzina, ka vecajai lēdijai ir taisnība, un varbūt tas būs tikai patīkami, ja notiks tā, kā viņa pareģoja. Jā, tas būtu ne tikai patīkami, tas ir nepieciešami. Tam vajadzēja notikt.

Un tad viņš adjutantam pateica, ka zinot ceļu un pavadīt neesot vajadzīgs.

27

Viņi izgāja cauri daudzām pamestām telpām apakšstāvā, nonāca lielajā zelta plāksnēm un sandala koka paneļiem apšūtajā pieņemamā zālē un tālāk garām lietus pārplūdinātajiem pagalmiem mazākās istabās, kur mākslas darbi un visādi bezgaumīgi atdarinājumi bija sakrauti cieši blakus cits citam. Sākumā viņš jutās nedrošs un satraukts, it kā būtu nevis daudz pieredzējis vīrietis, bet zaļš puika, kurš biklā neizpratnē jauž savu pirmo iekāres pamošanos. Viņu saruna kļuva aizvien gausāka, it kā lietus gāzes šņākoņa to būtu padarījusi smagu un grūtu. Beidzot viņi gāja, pilnīgi klusēdami, tikai Ransems izmeta dažas neasprātīgas piezīmes par kādu sevišķi retu mākslas priekšmetu vai pretīgu darinājumu. Tālākajā pils galā viņi nonāca kādā mazā istabā tieši zem tām telpām, kur pirms īsa brīža bija spēlējis maharanes orķestris.

Edvīna teļca: — Apsēdīsimies šeit un izsmēķēsim pa cigaretei. Karstums mani galīgi nogurdinājis.

Tad viņi abi apsēdās uz dīvāna. Aizkūpinājuši cigaretes, viņi atkal klusēja, šoreiz tik ilgi, ka kļuva nepanesami, līdz Ransems teica: — Vai tu tagad domā to pašu, ko es?

Viņa iesmējās un atbildēja: — Nu, protams, muļķis tāds!

Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem viņu pārņēma romantiska izjūta. — Tu esi ļoti skaista, — viņš teica, — vēl skaistāka nekā toreiz.

— Tas ir garš ceļš no Tiptona fermas līdz šejienei. Pa to laiku mums abiem gājis ļoti raibi.

— Vai tev nešķiet, ka tam tā vajadzētu notikt? Ka mēs abi atkal satiekamies šeit, maharadžas pilī. Viss vakars tādas burvības pilns — mūzika, dejotājas, lietus. Man sāk vai galva griezties.

Viņa iesmējās: — Gluži kā Elinoras Glinas romānā.

— Tā nerunā.

— Pat tīģerādas netrūkst, — viņa piemetināja, ar kurpes purnu ādu pasperdama.

— Tu gan esi samaitāta, — viņš teica. — Starp citu, tā ir panteras āda. — Bet viņa satraukums aizvien pieauga.

Viņa atkal iesmējās un atbildēja: — Pašā musonā, — karstumā un lietū. Tas viss kairina un satrauc,

Viņš piecēlās, aizvēra durvis, aizvilka tām priekšā kādu lādi un izslēdza gaismu. Tad, tumsā taustīdamies, gāja uz viņas pusi,

— Pagaidi taču, — viņa teica. — Ne tik strauji Man ir cigarete!

28

Augšā kādā mazākā istabā Eskets kaulējās ar veco maharadžu par vienu Kathiavāras ērzeli un trim ķēvēm, un viņam nemaz lāgā neveicās.

Jau zēna gados viņā bija pamodusies kaislība uz zirgiem, viņš nebija izlaidis nevienu Grand National zirgu skriešanas sacīksti, gaidpilns stāvējis pūli, lai vērotu bagāto un vareno vīru ierašanos. Brīvdienās viņš jūdzēm tālu bija dzinies uz divriteņa, lai tikai pa gabalu varētu paskatīties uz sarkansvārčiem, redzēt, kā tie lido pāri šķēršļiem. Vēlāk, kad viņš jau bija pieaudzis un viņam Tālajos Austrumos piederēja dzelzs izstrādājumu un sīkpreču tirgotava, viņu vienmēr mudināja tikt uz priekšu vēlēšanās iegūt pašam savus zirgus, jo tie bija savā ziņā apliecinājums un izkārtne, ko neviens Simpsons līdz šim nebija varējis izkārt, cik ilgi vien pastāvēja Simpsonu dzimta. Kādā jaukā dienā viņam vajadzēja kļūt liela sacīkšu zirgu staļļa un kāda pusduča medību suņu īpašniekam un apprecēt skaistāko un elegantāko sievieti, kāda vien Anglijā atrodama. Taču, lai to visu iegūtu, vajadzēja būt ļoti bagātam.

Tagad viņam tas viss piederēja— medību suņi, zirgi un arī sieva, kurai iznesības, izcelsmes un elegances ziņā nebija līdzīgas visā Britānijas impērijā. Viņam, Albertam Simpsonam no Liverpūles, bija garš ceļš aiz muguras. Viņš bija nopircis medību suņus un sacīkšu zirgus, sievu un titulu un tagad nodomājis nopirkt visskaistākos Kathiavāras zirgus, kādi vien atrodami.

Taču likās, ka vecais maharadža no veikaliem nekā nesaprot, vismaz tādā veidā ne, kā to Eskets pirms daudziem gadiem bija mācījies, kad viņš savas dzelzs preces pārdeva ķīniešiem. Maharadža bija ar mieru pārdot trīs Kathiavāras ķēves un vienu ērzeli, bet ne tos, kurus augstais lords pēc vairākkārtīgas maharadžas staļļu apskates bija izraudzījies. Eskets, kā jau labs zirgu pazinējs, bija izvēlējies skaistāko ērzeli, kāds vien pasaulē atrodams. Tagad viņš bija saniknots, jo vienošanās nenotika pēc viņa prāta, un viņam šķita, ka viņš ir apmuļķots un izsmiets, jo to, ko viņš bija apņēmies iegūt, nevarēja dabūt, pat maksājot vairāk. Sarunājoties ar maharadžu, viņa dusmas arvien pieauga, jo viņš pārliecinājās pair savas naudas bezspēcību.

Viņš vienmēr jutās pazemots, saticis kādu, kas ir bagātāks par viņu, un divkārt tādās reizēs, kad viņam ar šādu cilvēku iznāca tirgošanās. Viņš ļoti labi apzinājās, ka šis lēnīgais, vecais kungs viņu varētu nopirkt ar visu viņa džutu, gumiju, laikrakstiem, kuģniecības akcijām uņ munīcijas fabrikām, turklāt maksājot skaidrā naudā un nejūtot nekādu lielu robu savā budžetā. Viņu augstākā mērā kaitināja arī tas, ka šī vecā indieša bagātība bija tepat ar roku satverama, nevis kredītu un vērtspapīru veidā ieguldīta kādā sarežģītā, grūti pārskatāmā veikalu sistēmā, tā ka Eskets pats reizēm to nespēja pārredzēt. Viņa bagātība šodien varēja pieaugt par miljonu mārciņu, bet rīt bez kādas lielas jēgas un iemesla viņš varēja zaudēt divus miljonus. Taču šis vecais džentlmenis palika saimniecisko krīžu, spekulāciju un finansiālo krahu neskarts, jo bija pilnīgi neatkarīgs no milzīgās, neveiklās un blēdīgās iekārtas, ko Rietumos sauca par lielo biznesu. Bija tā, it kā viņš ķildotos ar vecu, stūrgalvīgu zemnieku, kurš ļoti mīl savu zemi un kuram cisās vesela zeķe pilna naudas. Taču Eskets nebija tas vīrs, kas pieklājīgi spētu panest padotības sajūtu; tas padarīja viņu slimu.

Turpretī viņa augstība nedauzīja galvu ar dūri un arī nerēca, nekļuva nedz nikns, nedz arī daudzkārtīgi pārspīlēja savu zirgu vērtību. Viņš nezaudēja apvaldu un cieņu, izturējās laipni, draudzīgi un cienīgi. Viņš vispār nerunāja par savu zirgu vērtību, jo tie patiesībā bija nesamaksājami.

— Es jums nevaru pārdot ērzeli un ķēves, — viņš teica, — jo esmu tiem ļoti pieķēries. Es pats tos esmu uzaudzējis. Ja es jums tos pārdodu, es zaudēju piecdesmit gadu darba un audzēšanas panākumu. Tie ir skaistākie Kathiavāras zirgi pasaulē, varbūt skaistākie zirgi vispār. Tādi tie liekas man un tāpat manam draugam Muhamedam Begam, kurš manus staļļus pārzina jau trīsdesmit gadus. Ja es tos aizdotu projām, es salauztu viņa sirdi. Un to es nekādā ziņā negribu darīt.

Eskets aizmeta savu cigāru ar niknu žestu, kam vajadzēja paust: «Pie velna jūsu draugu Muhamedu Begu! Pie velna jūs pašu!» Skaļi viņš pateica: — Es juma samaksāšu, cik jūs prasīsiet. Es jums uzbūvēšu kādu skolu vai veselu dzelzceļa tīklu. Es parūpēšos par jūsu trūkumcietējiem.

— Mums vairs nav trūkumcietēju.

— Es jums samaksāšu, cik jūs prasīsiet! — Viņa kaislība uz zirgiem aizvien vairāk iedegās pret skaisto ērzeli Ašoku un trim ķēvēm, it kā viņš vairs nespēs dzīvot, ja tie viņam nepiederēs.

— Tas nav naudas jautājums. Jums, lord Esket, pašam ir ķēvnīca, tāpēc jums vajag saprast, ko es domāju.

— Es nevēlos ņemt līdzi uz Angliju baru otrās šķiras zirgu.

Maharadža nezaudēja apvaldu. — Manos staļļos nemaz nav otrās šķiras zirgu. No tā jums nav jābaidās. Ja jūs paņemat uz Angliju līdzi tos zirgus, kurus es jums gribu pārdot, tie aizvien vēl būs tikpat labi kā labākie zirgi Anglijā.

Eskets bija jau nolēmis maharadžam nikni, uzkliegt, bet tad apdomājās un atrada labāku izeju, jo šī vīra priekšā nejutās pilnīgi drošs. Savā attapībā viņš noprata, ka maharadža ir drošs pats par sevi. Viņš nomanīja arī, ka vecajam džentlmenim zināms par viņu itin viss, kas jāzina, varbūt pat vairāk nekā Edvīnai un pat viņam pašam, Zināmas tādas lietas, kurām labāk bija palikt apslēptām.

Tāpēc viņš teica: — Tātad man jāpērk tās ķēves un ērzelis, ko jūsu augstība man piedāvā, un jābūt apmierinātam.

— Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs būsiet apmierināts. Tie ir brīnišķīgi un skaisti dzīvnieki — gudri un ārkārtīgi izturīgi. Būtu ļoti interesanti tos sakrustot ar jūsu labākajiem sugas zirgiem. Lūdzu, paziņojiet man, kad un kā jūs domājat tos pārsūtīt. Muhameds par to parūpēsies. Tikai es jūs lūgtu nepārsūtīt zirgus karstajā laikā. Tas tiem būtu par grūtu.

— Tātad vairāk nekā nav ko piebilst?

— Nē. Esmu gatavs jums pakalpot. Man ļoti žēl, ka nevaru dot jums Ašoku, bet es Muhamedam salauztu sirdi. — Tad viņš steidzīgi piebilda: — Lūdzu, atļaujiet man jums uzdāvināt to otru ērzeli un ķēves. Tas man sagādātu lielu prieku.

Esketam asinis saskrēja sejā. Pēkšņā dusmu uzplūdā viņš varētu iekliegties: «Paturiet savus sasodītos zirgus un ejiet ellē! Es nepieņemu nekādas dāvanas no nolādēta indieša!» Taču viņš nebija īsti pārliecināts, vai maharadža to teicis patiesā augstsirdībā, vai piedāvājums domāts kā apvainojums, kā, piemēram, kāda prinča laipna piekāpība veikalniekam. Viņa juceklīgās un nespēcīgās dusmas uzjundīja ne tikai vecā maharadžas laipnību vien, bet arī atmiņas par kādu vīru, kas jau sen bija miris. Edvīnas tēvs, izputējis muižnieks, bija vienmēr izturējies pret viņu tikpat piekāpīgi laipni, un reizēm arī Edvīna izturējās tāpat — Edvīna, kurai bija jāpateicas viņam par visu, kuras parādus viņš bija samaksājis, kad viņš to apprecēja.

— Paldies, — viņš teica. — Šādu dāvinājumu es nevaru pieņemt. Jūs jau tā esat pārāk daudz nācis man pretī.

— Kā vēlaties, — maharadža laipni atbildēja. — Bet mans piedāvājums bija sirsnīgi domāts.

Pēkšņi Eskets juta, ka maharadžas izturēšanās un balss skaņa liek viņam saprast, ka, atraidīdams piedāvājumu, viņš uzvedies nepieklājīgi. Nelielā sadursmē viņš bija tēlojis niecīga sīktirgotāja vai augļotāja lomu, kurš dzīvē visu vērtē šiliņos un feniņos. Pats sev viņš pēkšņi likās rupjš, lempīgs zeņķis.

29

Otrai Esketa misijai nebija lielāku panākumu.

Finanšu ministrs bija ārkārtīgi vecs vīrs ar lielisku baltu bārdu; viņš ģērbās vienmēr baltās drēbēs un atgādināja teiksmainos vecās derības patriarhus. Neviens nevarēja noteikt viņa vecumu, bet jau piecdesmit gadus viņam Indijas politikā bija ievērojama loma, un vēl tagad viņš bija loti rosīgs un spēcīgs. Pirms piecdesmit gadiem maharane, saceldama lielu brēku, bija padzinusi brahmaņu finanšu ministru, un kopš tā laika viņš jau divdesmit piecus gadus bija maharadžas ministru prezidents Randžipurā. Viņš to atbalstīja reformās un celtniecībā, tāpat rūpēs par tautas labklājību, mieru un kārtību valstī. Vecais maharadža pastāvīgi rīkojās vienkārši un taisnīgi, turpretī finanšu ministrs bija makiavellists. Ievērodams lozungu, ka mērķis attaisno līdzekļus, viņš ar viltu un izlocīšanos panāca to, ko maharadža savā sirds vientiesībā bija uzskatījis par neiespējamu. Kā lepns Indijas nacionālists viņš tiecās pēc tiem pašiem cēlajiem mērķiem kā viņa pavēlnieks, bet viņam trūka maharadžas ticības cilvēku godīgumam, gribējās vērpt intrigas pašu .intrigu dēļ. Tā piecdesmit gadu laikā, pastāvīgi lielas lietas veicot, viņam bija gadījušies arī lieli joki.

Pēc ticības viņš bija dievbijīgs induss, tomēr par ortodoksālo indusu viņu nevarēja saukt, drīzāk viņš savā ticībā bija atgriezies pie reliģijas pirmsākumiem vispār — līdz tiem laikiem, kad tā vēl bija vienkārša, spēcīga un laba, kad to vēl nebija sagandējusi māņticība, pašiznīcināšanās kults un daudzi elku dievi, sākot ar Višnu un beidzot ar falliskiem simboliem, kuri vecos relikviju šķirstos bija izlikti visos ielu krustojumos. Viņš neēda gaļu un dzīvoja vienkārši, dienu pēc seno grieķu parauga sadalījis darba un atpūtas cēlienos. Visiem bija zināms viņa paradums bez kādām ierunām atstāt politiskas sanāksmes, ja apspriedes sāka ieilgt un bija pienācis brīdis, kad viņš gribēja palikt viens ar savām domām. Tādējādi viņš savā lielajā vecumā vēl bija izturīgs, žirgts un asprātīgs.

Eskets viņam bija vienīgi jaunu intrigu objekts. Tiklīdz anglis ieminējās par Bombejas vērptuvēm, finanšu ministrs skaidri zināja, kurp tas tēmē. Taču viņš likās neko nesaprotam un tā piespieda Esketu mest visu daiļrunību pie malas un likt kārtis galdā. Vecais finanšu ministrs bija daudz labāk informēts par vērptuvēm nekā Eskets ar visām savām iepriekšējām aptaujām, bet viņš apgalvoja, ka vispār par tām neko nezinot, un izlikās pārsteigts, dzirdot, ka japāņi gribot sarīkot Indijas tirgū dempingu. Viņš piespieda Esketu pie sienas, līdz tam paspruka, ka tas gribot viņu lūgt izmantot savu ietekmi pie khodžām un parsiem Bombejā, lai tie savās prasībās kļūtu piekāpīgāki.

Vecais patriarhs klausījās, viegli smīnēdams, kad Eskets paskaidroja — ja viņš pārņems vērptuves un tās moderni ierīkos, tās, bez šaubām, atmaksāsies.

— Tās sagādās tūkstošiem Indijas vērptuvju strādniekiem darbu un maizi, — teica Eskets. Bet es negribu ķerties pie šīs lietas, ja nevaru vērptuves dabūt par pienācīgu cenu.

Vecais finanšu ministrs piekrita visiem Esketa pierādījumiem, pat draudiem, bet neko neapsolīja un nepiedāvāja nekādu atbalstu, līdz Eskets pēc daudziem aplinkiem teica: — Varbūt jūs esat ieinteresēts sadarboties ar mani. Es gādāšu, lai jūs nepaliktu tukšā.

— Un kā? — jautāja finanšu ministrs.

— Varbūt kādu dividendi vērptuvēs vai tamlīdzīgi.

Tieši to vecais džentlmenis bija gribējis no Esketa izvilkt. Šo vareno rietumu miljonāru viņš kā noplukušu paunu tirgotāju bija piespiedis piedāvāt kukuli. Melnajām acīm iedzirkstoties, viņš teica: — Nē, redzat, mans stāvoklis liedz man ielaisties veikalos. —. Taču viņa smīns likās sakām: «Es labprāt ielaistos kādā veikalā, bet. tas, ko jūs man piedāvājat, ir apšaubāmi. Man ir tūkstošreiz labākas un drošākas iespējas un izredzes.»

— Tātad jūs nevēlaties man izpalīdzēt?

— Ja radīsies izdevība bilst kādu vārdu jūsu labā, es to nepalaidīšu garām.

Taču Eskets saprata, ka neko nav panācis, tāpat kā pie maharadžas. Jau otrreiz viņam neizdevās nopirkt to, ko viņš gribēja. Tūkstošiem kilometru viņš bija nobraucis, karstumā un putekļos gandrīz vai nosmakdams, lai nokļūtu Randžipurā, tomēr nebija neko ieguvis.

Viņš bija vissliktākajā omā, kad atgriezās atpakaļ zilajā istabā, kur maharane patlaban atvadījās no saviem viesiem. Edvīna un Ransems ienāca gandrīz abi reizē, un, viņus ieraudzīdams, Eskets nodomāja: «Ahā, viņa atradusi vienu no savas sugas! Tas maksās ellīgu naudu! Tagad viņa atkal daudzas dienas gribēs būt lieliska!»

Viņš piegāja viņai klāt un, Ransemam ne vārda nebilzdams, teica: — Tagad mēs iesim.

— Es varu kaut tūlīt doties projām.

Pirms viņi bija izgājuši, Ransems atrada izdevību viņai pateikt: — Tu taču atnāksi pie manis ceturtdien uz tēju?

— Ja man izdosies iekārtoties, — viņa smaidīdama atbildēja. — Nenāksies viegli.

Viņa bija vingra un mundra, atkal visa baltā un zeltainā porcelāna mirdzumā, it kā nekas nebūtu atgadījies.

Kad Ransems atvadījās no maharanes, tā viņā mirkli pavērās un tās acīs iegailējās jautras uguntiņas, tieši tiki ilgi, lai bez vārdiem varētu pateikt: «Es zinu, ko jūs tur apakšā darījāt.» Un viņš ļoti sakaunējās, jo šajos daiļrunīgajos acu zibšņos šķita vēl ko nolasām: «Uz mata kā lubu romānā, un tu tas novazātais varonis.»

30

Kad viesi bija aizgājuši, viņas augstība atlaida adjutantus, galma dāmas un abas savas vecās draudzenes — Bevanagaras princeses; brīdi viņa palika ar vīru divatā. Tas bija viens no tiem retajiem mirkļiem, kad viņi vairs nebija karalis un karaliene, bet vīrs ar sievu, vienkārši mirstīgie, kuri būtu varējuši dzīvot pāriju kvartālā. Vecā, lepnā dāma bija pēkšņi atmetusi visu savu tikko tēloto majestātiskumu.

Viņi tagad sarunājās mahrātu valodā, ko savā tālajā jaunībā bija runājuši saules svelmes svilinātajos Dekānas ciematos.

— Kā tev ar ģikti? — viņa jautāja.

— Šovakar mazliet labāk, — viņš atbildēja. Tomēr viņš apsēdās, lai atvieglotu sāpes ceļgalos un kājās.

— Mums jaunnedēļas beigās jādodas uz Karlsbādi. Tu nedrīksti ilgāk palikt šai mitrajā karstumā.

— Ja lietus turpināsies, mēs varam braukt.

— Tu nepadevies darījumā ar zirgiem?

— Nē. Es nepadevos.

— Vicekaralis mums reizēm uzsūta visādus ērmus.

— Viņam ir pienākums. Viņš citādi nevar.

— Sen nav redzēts tāds preteklis kā šis Eskets.

Vecais vīrs brīdi klusēja, tad domīgi teica: — Viņš nav sevišķi laimīgs.

Maharane ņirdzīgi iesmējās. — Kamēr viņš ar tevi tirgojās kā bunja, viņa sieva lejā uzvedās kā kuce suņu laikā.

Maharadža kļuva redzami jautrs.

— Ar ko? — viņš jautāja.

— Ar Ransemu.

— Ransems! Viņš arī nav visai laimīgs. Nu, ja tas viņu aplaimojis...

Maharane atkal ņirdzīgi iesmējās. — Tas nav noticis, — viņa teica.

Tad viņi devās katrs uz saviem apartamentiem. Zilā istaba palika tukša un klusa, bija dzirdama tikai lietus nevaldāmā plīkšķēšana un bišu sanoņa kristāla lustrā. Beidzot ienāca kāds pāriju zēns, atbrīvoja lielu sikspārni, kas bija sapinies loga tīklā, un nodzēsa gaismu.

31

Gaitenī maharadžu sagaidīja slimo kopējs Bauers ar stumjamo krēslu. Tas bija apmēram trīsdesmit piecus gadus vecs liels, gaišmatains vīrietis, kas jau piecus gadus kalpoja viņa augstībai. Maharadža bija redzējis, kā Bauers strādā par peldēšanas skolotāju kādā Šveices kūrortā, un tūlīt piedāvājis viņam darbu; kā jau indietis, viņš deva priekšroku skaistumam un spēkam. Viņš vēlējās savā tuvumā laipnu un glītu kopēju, nevis drūmu un vārgulīgu. Bauers bija nosvērts, apzinīgs un laipns, un viņa skaistums maharadžam likās tāds pats kā ērzeļa Ašoka skaistums. Viņš visu laiku bija apzinīgi veicis savus pienākumus; tikai maharadža reizēm baidījās, ka kopējs šeit Randžipurā varētu garlaikoties, jo viņš lāgā nevarēja saprast, kā Bauers spēj iedzīvoties šai šaurajā, savrupajā pasaulē.

Bauers viņu stūma no gaiteņa gaitenī, līdz viņi nonāca tai pils spārnā, no kurienes pavērās skats uz pilsētu. Šeit priekšistabā gaidīja majors Sefti un Rašids Ali Khans, musulmanis un brahmanis, draudzīgi blakus sēdēdami, smēķēdami cigārus un tērzēdami. Viņa augstība tos sveicināja un teica: — Ja jūs, kungi, brītiņu uzgaidītu, es likšu Baueram novietot mani gultā un tad ar jums parunāšos. Jūs redzat — esmu mazliet saguris.

Sudraba gultu piebīdīja pie loga, lai maharadža varētu redzēt parku un pilsētu. Kad šveicietis bija maharadžu novietojis un pār logiem un gultu pārvilcis tīklus, viņš jautāja: — Vai tas būtu viss, augstība?

— Jā, Bauer. Esiet, lūdzu, tik laipns un pasakiet doktoram, lai viņš ienāk.

— Arlabunakti, augstība !

— Arlabunakti!

Tūlīt pēc Bauera ienāca majors Sefti. — Nu, augstība, — viņš teica, — šovakar, liekas, ģikts jūs tik ļoti nemoka.

— Jā, ceļgali ir labāki.

— Jums nevajadzēja visu vakaru stāvēt kājās.

— Es stāvēju tikai tāpēc, ka tas bija vajadzīgs. Ir zināmi pienākumi, ar kuriem jārēķinās.

— Pareizi, tomēr augstība varēja rīkoties pēc savas patikas.

Vecais džentlmenis iesmējās — Tik viegli tas nav. To jūs drīz vien dabūtu just, doktor, ja mēs kādreiz apmainītos lomām... — Viņš viegli un izteiksmīgi pamāja ar roku. — Bet tas nav iespējams. Jūs gan varētu uzņemties manus pienākumus, bet es jūsējos ne.

— Jūsu augstībai nepieciešama gaisa pārmaiņa. Jums jābrauc uz Karlsbādi.

— To es darīšu, tiklīdz būs iespējams.

Kad majors bija beidzis izmeklēšanu un pārliecinājies, ka viņa parakstītie ārstniecības līdzekļi kārtīgi novietoti uz lakotā galdiņa blakus gultai, viņš palocījās un pagriezās uz iešanu.

— Pagaidiet vēl, doktor!

— Lūdzu, augstībai

— Apsēdietiesl Es gribu brītiņu parunāties ar jums.

— Jā, augstība.

— Runa būs par nopietnu jautājumu.

— Lūdzu, augstība!

— Kāpēc jūs vēl neesat apprecējies, doktor?

Majors Sefti pasmaidīja. — Es nezinu. — Mirkli viņš likās diezgan pārsteigts, it kā nekad par to līdz šim nebūtu domājis. — Kad es biju Anglijā, — viņš turpināja, — es tur neatradu īstās un, kad atgriezos šeit, sākumā biju tik aizņemts, ka par to nemaz neiedomājos, un tagad esmu pieradis dzīvot neprecējies.

— Bet kā tad jūs varat iztikt? Aizkūpiniet cigāru, tā jūs jutīsieties omulīgāk!

Majors Sefti atkal pasmaidīja. — Pateicos, augstība! — Viņš aizsmēķēja cigāru un tad teica: — Nu, sākumā gāja grūti, bet nu jau ilgāku laiku esmu iekārtojies. Sākumā tas mani traucēja darbā, bet tad es atradu kādu meiču.; Nu jau būs trīs gadi. Kopš tā laika viss ir labākajā kārtībā.

Maharadža gaidīja, un majors Sefti nojauta, ka tas kļuvis ziņkārs. — Tā ir Natara Devi, — viņš paskaidroja — Kāda mūzikas skolas dejotāja. Augstība viņu pazīst — šo mazo no ziemeļiem — zilām acīm un ogļmelniem matiem.

Maharadža pasmaidīja un teica: — Viņa ir ļoti skaista. Bet dejotājas dārgi izmaksā. Jums jākrāj nauda viņas vecumdienām.

Šoreiz pasmaidīja majors, mazliet sakaunējies. Viņa no manis daudz neprasa — kādu mazu dāvanu šad un tad. Man liekas, augstība, ka viņa ir manī iemīlējusies.

— Vai jūs arī mīlat viņu?

Majors mirkli padomāja. — Neesmu to vēl apsvēris. Nē... domāju, ka ne. Viņa ir tikai jauka meiča.

— Tad jums nebūs grūti no viņas šķirties.

— Nē, viņa nav man nepieciešama... nav svarīgi, lai tā būtu tieši Natara Devi. Katra glīta, labas dabas sieviete man patiktu tāpat.

— Ja nu es jums atrastu piemērotu sievu, vai jums būtu kādi iebildumi?

— Nē, nekādi, ja viņa man patiktu. Taču tas nebūs tik viegli. Esmu brahmanis, tomēr ne ortodoksāls. Es vispār neesmu reliģiozs. Mana māte bieži ir runājusi ar mani par precēšanos, bet viņai nav izdevies atrast man piemērotu meiteni. Vienmēr kaut kas nesaderējās. Redzat, es nekad nevarēšu satikt ar ortodoksālu sievu un arī negribu viņu lūgt, lai viņa mēģina sadzīvot ar mani. Man ir pārāk daudz tādu uzskatu, kuri vairumam indiešu sieviešu un viņu ģimenēm nav pieņemami.

— Jā, tas ir skaidrs, — teica maharadža. — Bet es pazīstu kādu jaunavu, kas būtu piemērota. Viņas tēvs ir mans draugs. Tas ir ievērojams zinātnieks Bombejā, un viņas māte ir amerikāniete no Sanfrancisko. Viņi iepazinušies, kad viņš tur strādājis muzejā. Arī jaunavai grūti atrast piemērotu vīru, jo viņa nav nedz indiete, nedz amerikāniete.

— Vai viņa ir skaista? — jautāja majors.

— Ļoti skaista. Viņa būtu jums īstā.

— Labi, augstība. Man nav nekādu iebildumu, ja tikai es viņai patiktu. Mani ļoti viegli apmierināt.

— Tad es rakstīšu viņas tēvam. Rudenī, kad atgriezīšos, es jūs visus ielūgšu pie sevis.

— Ļoti jauki, augstība. — Majors Sefti piecēlās. — Jūs varat paļauties uz mani.

— Jūs taču saprotat, kāpēc es par to interesējos?

— Domāju gan, augstība.

— Mums vajadzīgs vairāk tādu indiešu kā jūs. Ceru, ka jums būs vesels bars bērnu.

Majors pasmaidīja: — Es arī ceru. Neredzu nekāda iemesla, kāpēc lai man nebūtu bērni.

— Vai jūs tagad nepalūgtu Rašidu ienākt pie manis? Arlabunakti, doktor! Es jums pateicos par visu, ko esat darījis manis labad.

Majora seja pirmo reizi kļuva nopietna. — Tas ir mans pienākums, augstība. Svarīgāks par visu ir tas, lai jūs būtu vesels visu mūžu Randžipuras un... Indijas labā.

— Arlabunakti! Es zinu, jūs neesat bagāts. Arī jaunava, par kuru es runāju, nav bagāta. Bet es par to padomāšu.

Tad majors Sefti aizgāja, un, kad viņš soļoja pa bezgalīgajiem gaiteņiem, dīvainā kārtā viņa domas saistīja nevis Natara Devi, bet vienkāršā, pavecā mis Makdeide. Ja viņš apprecētos, tas viņu sāpinātu, un viņam mis Makdeide ļoti patika. Viņa zināja par majora sakaru ar Nataru Devi un, likās, par to nemaz neuztraucās, varbūt tāpēc, ka ļoti labi pazina un saprata Austrumus. Taču laulība bija pavisam kas cits. Nabaga vecmeita kļūtu greizsirdīga un nomocītos, lai to slēptu. Viņu sadarbība kļūtu aizvien grūtāka. Taču viņu darbs bija svarīgāks par visu, lai kas ar viņiem abiem atgadītos. Tad bez kādas liekas prātošanas viņam uzreiz radās savāda doma — visus precību nodomus viņš jau ilgu laiku nobīdījis pie malas mis Makdeides dēļ. Varbūt viņa tomēr sapratīs, viņš domīgi sev jautāja, ka viņš precas tikai tādēļ, lai viņam būtu bērni, liels bars bērnu, lai arī tādējādi veicinātu viņu lielā, kopējā mērķa, sasniegšanu. Tā viņa droši vien vieglāk varētu samierināties ar viņa laulību. Braukdams savā mašīnā, lietum līstot, viņš nolēma, ka viņam izdevīgā brīdī mis Makdeidei tas jāpaskaidro.

Majora bangelo Natara Devi viņu jau gaidīja; tā bija maza, brūngana, slaida meiča, ar augumu kā mīlas poēma, un tās skavās majors uz vienu vai divām stundām pilnīgi aizmirsa Indiju, mis Makdeidi, maharadžu un neaizskaramos. Šīs stundas nepiederēja majoram Sefti, ķirurgam vai politiskam līderim, bet vīrietim, kurš bija jauns un spēcīgs, kurš mīlēja dzīvi ar visiem tās īslaicīgajiem priekiem, kurš apzinājās, ka par tām sāpēm, kādas vīrietim sagādā viņa miesa, tā viņam parādā lielu mēru baudas. Pie Nataras Devi viņš aizmirsās tā, kā nespēja pat miegā.

Tikai gaismai austot, viņa atstāja majoru un aizbrauca mazā, sarkanā tongā, kas bija izgreznota dubļiem aptašķītām spalvām ūn maziem spogulīšiem, cauri lietum uz savu māju netālu no mūzikas skolas.

32

Ilgāku laiku maharadža indusu valodā apspriedās ar savu policijas ministru par valsts lietām, par nodomātajām pārmaiņām ieslodzīto nometnē un par plāniem, kā nevaldāmās kalnu ciltis nometināt valstij piederošos īpašumos. Vecais džentlmenis jau sen bija radis uzticēties Rašida Ali Khana godīgumam un apvaicāties pēc vina padoma, kas reizēm gan likās varmācības un ietiepības pilns, bet vienmēr prātīgs. Viņš zināja, ka Rašids, kā jau arābs, afgānis un turks, nekad nesapratīs, ka Indijā viss jārealizē palēnām, reizēm pat līdz izmisumam lēni un apdomīgi. Bet tur, kur viņa padomnieki indusi ar visu savu apstākļu pārzināšanu kaitēja virzībai tieši ar saviem rūdīti viltīgajiem plāniem, Rašids vienmēr atrada ceļu, kā iespaidīgi un enerģiski izdarīt kādu reformu. Tieši šo līdzsvaru starp musulmaņa straujumu un savu indusu sarežģītajiem paņēmieniem maharadža bija meklējis visu savu piecdesmit gadu valdīšanas laikā. Tā nekādā ziņā nebija jauna formula. Akbars, kas bija valdījis Indijā labi un gudri, to bija atklājis jau pirms trīssimt gadiem.

Un, kamēr Rašids, varens un liels trauslā, apzeltītā krēslā sēdēdams, risināja savus plānus par kalnu ciltīm, maharadža nonāca pie izšķirīgā punkta.

— Redzat, — viņš teica — es esmu ļoti slims, slimāks, nekā jebkurš to varētu iedomāties, vienīgi majors, un, ja neies uz labo pusi, man jānokārto savas pēcnāves lietas.

— Nē, augstība, jums vēl nekādas briesmas nedraud.

— Tomēr, Rašid, par to jāpadomā. Mums ir tikai viens pēctecis — piecpadsmit gadus vecs zēns. Par to es šodien gribēju ar jums parunāt. Viņas augstība būs reģente. Es ceru, ka viņa vēl ilgi dzīvos. Viņa ir laimīgāka par mani. Viņa ir vienmēr pratusi darīt dzīvi sev patīkamu. Savā ziņā viņa vēl ir tikpat jauna kā tad, kad es viņu apprecēju. Mans nolūks ir atstāt valsti viņai. Viņai labāk par kuru katru zināmi mani centieni, un tie ir arī viņas centieni. Bet nepieciešamā piepūle ietu pāri viņas spēkiem, lai cik izturīga viņa būtu. Viņai būs vajadzīga palīdzība, un es šim nolūkam esmu izvēlējiem divus cilvēkus. Viens ir finanšu ministrs...

Viņa augstība pamanīja, ka musulmaņa godīgajā sejā pavīd netīksmes ēna. Viņi abi ar finanšu ministru juta nepatiku viens pret otru. To vecais džentlmenis loti labi zināja un tieši šajā abpusējā antipātijā saskatīja līdzsvara iespēju spriedumos, to realizēšanā un valdīšanas paņēmienos. Viņas augstība būs samierinātāja starp viņiem abiem. Viņš bija nolēmis dot viņai pietiekami lielu varu, lai viņa varētu valdīt pār abu vīru domstarpībām un strīdiem — pār finanšu ministra viltību un Rašida netaktisko vaļsirdību.

— ... otrs esat jūs, — maharadža turpināja. — Jūs visi trīs gādāsiet par to, lai Randžipurā būtu laba un droša valdība. Vai jūs vēlaties pieņemt šo amatu?

Rašids Ali Khans sarauca pieri. — Vecā finanšu ministra metodes man nemaz nepatīk, — viņš teica.

Maharadža smīnēja. — Arī viņas augstībai tās nepatīk, — viņš atbildēja. — Šai ziņā viņa būs jūsu pusē.

— Bet viņas augstībai ir ļoti straujš raksturs.

— Tāpat kā jums, Rašid. Finanšu ministram vajadzēs stingrāk pievilkt grožus.

— Protams, jūsu augstība, es to pieņemu, bet man jāapsver visas grūtības.

Vecais džentlmenis iesmējās: — Grūtību būs atliku likām. Tomēr ar manu mazdēlu nebūs nekādu grūtumu. Esmu pārliecināts, ka viņš jau tagad vēl Randžipurai to pašu, ko viņas augstība un ko es pats vienmēr esmu vēlējies. Divdesmit viena gada vecumā viņam jāpārņem valdīšana savās rokās, un es vēlos, lai pirms tam viņš būtu ar visu pietiekami iepazinies. Viņam jābūt par visu pareizi informētam. Viņam jāzina, cik Randžipura ir mazsvarīga un reizē svarīga. Un es gribu, lai viņš iepazīstas ar visādiem ļaudīm, visu rasu, visu ādas krāsu cilvēkiem. Varbūt jūs varētu viņu pavadīt?

— Ja jūsu augstība to vēlas.

Maharadža, cīnīdamies ar sāpēm kājā, brīdi klusēja. Tad viņš teica: — Ļoti labi. Sīkumus mēs pārrunāsim vēlāk, varbūt rīt... teiksim, ap četriem, ja jums būs laiks.

— Es būšu brīvs, augstība.

Sāpēs vecais džentlmenis piecēlās gultā sēdus. Tad viņš teica: — Panāciet šurp, ņemiet manu roku! — Rašids Ali Khans piegāja gultai tuvāk un pacēla moskītu tīklu. Maharadža satvēra viņa roku un teica: — Pateicos jums, Rašid, par visu, ko esat darījis Randžipuras labā. — Tas nebija indusu žests. Vienkāršajā maharadžas sirdi nebija nekādu kastu, ticības vai rasu aizspriedumu. Viņš un Rašids strādāja kopējas lietas labā, un tādējādi Rašids bija viņa brālis. Vai Rašids ir musulmanis, kristietis, induss, budists vai pagāns, tam viņa acis nebija ne mazākās nozīmes.

Rašids Ali Khans sastapa savu sievu lielajā gaiteni viņu gaidām; viņa sēdēja lielā renesanses stila krēslā; lai gan mazā, lēnā sieviete turējās taisni, viņa pilnīgi pazuda lielajā krēslā. Viņa bija bikla un vienmēr mazliet izbijusies, ka ir tik ievērojama un nesavaldīga vīra sieva. Viņa dievināja savu vīru un savus septiņus bērnus. Kad viņi, lietum līstot, mazajā, sarkanajā tongā brauca mājup, viņš pastāstīja, ka viņa augstība nolēmis viņu kopā ar maharani un finanšu ministru iecelt par līdzreģentiem. — Tu tomēr vēl būsi liels vīrs, Rašid, — viņa teica. Tad viņi sāka runāt par viesībām un Esketiem, kuri viņiem abiem likās pārāk mīklaini. Viņiem mājas dārza vārtos iegriežoties, sieva teica: — Kamēr es gaidīju, es redzēju, ka viņas augstības krieviete izgāja cauri visām istabām apakšstāvā. Viņa nepamanīja, ka es sēžu gaitenī. Viņa gāja no vienas istabas otrā, it kā kaut ko pētīdama. Kā tu domā, ko tas varētu nozīmēt?

Rašids smiedamies atteica: — Nezinu, tam būs kāds sakars ar veco lēdiju.

Viens palicis, maharadža negulēja. Sēdus gultā viņs cīnījās ar sāpēm, līdz, ieņēmis morfiju, iegrima gurdā snaudā.

Lai gan viņš plašajā guļamistabā bija viens pats, nāves tuvums viņu nebiedēja. Savā vārgumā viņš to gandrīz apsveica, kā nogurušais apsveic miegu. Viņu nemocīja nekādi sirdsapziņas pārmetumi. Viņš bija labs un vienkāršs cilvēks un savā vienkāršībā sevi redzēja tieši tādu, kāds bija, — bez slavas mirdzuma, bez ārkārtīgām gara spējām, kā cilvēku, kas, cik spēja atcerēties, bija pūlējies darīt savai tautai visu labāko. Raudzīdamies guļošajai pilsētai pāri, viņš skaidri apzinājās, ka visu viņa milzīgo bagātību, viņa absolūto varu, pasaules cieņu viņam bija piešķīrusi vienkārša apstākļu sagadīšanās, nevis kādas .viņa personiskas izcilas spējas. Bez šīs sagadīšanās viņš tagad droši vien būtu nepazīstams, labdarīgs laucinieks kādā putekļainā Dekanas ciematā.

Taču, ja nu viņam bija piešķirta bagātība, vara un augsts stāvoklis, viņš bija pratis pareizi rīkoties. Bagātību viņš bija izlietojis, lai Randžipurā uzceltu skolas, bibliotēkas un slimnīcas, lai novērstu plūdu briesmas un bada postu, ierīkotu fabrikas un darbnīcas, kas veicināja tautas labklājību. Varu viņš bija izlietojis, lai apkarotu vecos aizspriedumus, kas kā pūžņojošas vātis gandēja Indijas milzīgo ķermeni, lai aizdzītu blēdīgos priesterus un liekēžus brahmaņus un izpestītu neaizskaramos no viņu nožēlojamiem mitekļiem. Viņš nekad nebija bijis varmācīgs, fanātisks vai nenormāls, lai gan liktenis viņam bija piešķīris visādas priekšrocības. Arī liekulis viņš nebija. Savu darbu viņš bija darījis nevis kā reliģiju atzinējs, bet kā noliedzējs. Kāds anglis viņu jaunībā bija mācījis atmest māņticību, korupciju, sīkmanību, atteikties no visādām sektām un pievērsties augstākai ticībai, kas nav meklējama pie elkiem vai neredzamiem dieviem, bet ir tāda kā lielā Akbara ticība, kuras dievs bija cilvēce pati.

Viņam bija bijuši krietni draugi, viņš bija iepazinies ar daudziem lieliskiem un izglītotiem cilvēkiem. Starp tiem bija Rašids, mis Makdeide, jaunais doktors, Smaili un misters Džobnekers. Tie visi daudzas reizes bija atalgojuši viņa ticību un paļāvību. Maharadža atcerējās arī abas viņam tik svešās anglietes — mis Derksi un mis Hodži, kuras, tik vientuļi un nesievišķīgi dzīvodamas, klausīdamas viņām gandrīz neizprotamam pienākumam, visu savu mūžu bija ziedojušas vienīgam mērķim — palīdzēt viņam viņa darbā. Lai gan viņš visu divdesmit piecu gadu laikā, kamēr bija Randžipurā, labi ja pāris vārdu bija ar viņām pārmijis, viņas tomēr saprata viņa nolūkus un darbojās viņam līdzi.

Un vienmēr viņas augstība bija bijusi kopā ar viņu; viņš jau pašā sākumā pārliecinājās, ka viņa ir daudz lieliskāka un apdāvinātāka, bet arī daudz straujāka un neobjektīvāka par viņu pašu. Aiz viņas piemīlīguma, aiz pašapzinīgā skaistuma tomēr vēl vienmēr slēpās daļa mežonīgas nesavaldības. Viņi bija ķildojušies bez gala, jo viņa bija neiecietīga un ietiepīga, bet nekad nebija varējuši iztikt viens bez otra. Jau gandrīz piecdesmit gadus viņi bija turējušies kopā, dalīdamies pazemojumos un sarūgtinājumos, gandarījumos un triumfos, bija pieredzējuši savu dēlu traģisko nāvi, kuri, Rietumu audzināšanas samaitāti, aizgāja bojā viens pēc otra. Vienmēr viņi ar apbrīnojamu mērķtiecību bija strādājuši kopējas lietas labā, viņš tāpēc, ka viņu daudzus gadus Džons Lorenss bija mācījis būt krietnam valdniekam, un viņa tāpēc, ka aizvainotā nacionālā lepnumā ticēja, ka Indija modīsies un atkal iestāsies neaizmirstamie Ašoka un Akbara laiki. Tādēļ viņa bija cīnījusies, lai Randžipuras sievietes glābtu no tumsības un māņticības, tādēļ viņa, lai gan reliģioza sieviete, bija atteikusies no savas ticības, lai atbrīvotu neaizskaramos. Viņš zināja, ka viņa tagad vecumā bija atradusi ticību, kas bija lielāka un stiprāka nekā ticība elkiem, rituāliem un māņiem.

Tagad, atskatoties uz piecdesmit kopā nodzīvotajiem gadiem, viņam savas sievas dzīve un raksturs likās izprotami. Viņš to atkal redzēja tādu, kāda tā bija trīspadsmit gadu vecumā, kad atnāca no kalniem, lai apprecētos ar viņu, — augstprātīga, bikla un nevaldāma kā jauna pantera, patiesībā vēl bērns, kas runāja tikai mahrātu valodā un neprata nedz lasīt, nedz rakstīt. Vēl tagad gadījās brīzi, kad viņa bija augstprātīga un nevaldāma, tikai bikla un nedroša gan vairs nebija. Viņš tagad mīlēja viņu nevis viņas skaistuma vai lieliskuma dēļ, bet viņas cilvēciskuma dēļ, mīlēja tāpēc, ka viņā bija tik daudz ziņkāres, tik daudz draiskulības un niķīguma, ka reizēm viņš nevarēja vien beigt smieties par viņu, arī tādos gadījumos, kad viņš nemaz nebūtu smējies, jo viņa bija uz visiem laikiem palikusi neticami jauna. Viņš priecājās, ka viņam lemts nomirt pirmajam, jo bez viņas dzīvei vairs nebūtu nekādas smaržas.

Klausoties, kā šalc lietus, kas atnesa viņa zemei auglību un glābiņu, atmiņā iznira pagātnes sejas un zināmā sakarībā paslīdēja garām vēl skaidrākā skatījumā nekā zēna gados — to vīru sejas, kuri viņam bija kalpojuši, labas un ļaunas, muļķīgas un gudras, uzticīgas un nodevīgas sejas. Arī sava priekšgājēja — netaisnā maharadžas sievas skumjā seja, šai izcilajai un gudrajai sievietei bija nolaupīta visa vara un bagātība, ko viņa varbūt nebūtu sliktāk izlietojusi kā tagad viņš. Viņš redzēja arī savus mirušos dēlus, tik nevaldāmus un lieliskus, kurus bija pazudinājusi rietumu civilizācija. Bet visskaidrāk viņš redzēja sava vecā audzinātāja Džona Lorensa seju; šo audzinātāju viņam bija atsūtījuši angļi, kad viņš bija divpadsmit gadus vecs zēns, kas neprata nedz lasīt, nedz rakstīt un runāja tikai mahrātu valodā.

Tā bija šaura, labsirdīga seja ar ļoti gaišām acīm un garām, spurainām ūsām. Tagad vecumā viņš ļoti labi atcerējās, kā bija juties, tikko ieradies no kalniem, kur ganījis govis un kazas. Cik viņš bija bijis bikls, nedrošs un spītīgs! Viņa skrandainās gana drēbes apmainīja pret zīda un brokāta apģērbu, un viņš dzīvoja vecajā, greznajā pilī, nevis savā māla būdā. Kautrīgumā un spītā iņš bija domājis: «Esmu cēlies no kareivīgiem vīriem un pats esmu kareivis. Man jācīnās ar šo bālādaino vīru no aizjūras,» — jo toreiz viņš par Eiropu neko vēl nebija dzirdējis, tikai neskaidri zināja, ka aiz Indijas robežām atrodas milzīga jūra, tik milzīga, ka viņš to nemaz nespēja iedomāties. Un viņš bija bijis arī drūms un neuzticīgs, bija vērojis baltos vīrus ēdam, runājam un kustamies un domājis: «Esmu karalis un kareivis. Es nedrīkstu pieļaut, ka tie mani apkauno.» Divas reizes viņu bija sagrābušas mežonīgas ilgas bēgt projām no šā gūsta un atkal ganīt govis kailajā, putekļainajā kalnu apgabalā. Tas bija Džons Lorenss, kas viņu bija pasargājis no sarūgtinājuma, spītības un vēl daudz kā ļaunāka. Ja nebūtu Lorensa — tagad tā bija viņa pārliecība — viņš ļoti viegli būtu kļuvis līdzīgs tiem Indijas valdniekiem, kādu tur netrūka, — izšķērdīgs, varmācīgs, ekstravagants un dulls. Kad svešo seju vidū parādījās gudrā angļa seja, mežonīgais zēns tūlīt bija nojautis, ka viņš var tam uzticēties uz visiem laikiem.

33

Tas bija Džons Lorenss, kas iemācīja viņu lasīt un rakstīt, arī runāt indusu, angļu un franču valodā. Tas bija Džons Lorenss, kas viņam bija atvēris pasaules grāmatu. Anglis bija skatījis pasauli objektīvi un augstasinīgi; to viņš tagad zināja. Nevis kā anglis vai kāds cits eiropietis, bet kā neatkarīgs cilvēks viņš indiešu zēnu iepazīstināja ar pusmežonīgās Dekanas robežām, paplašināja viņa šauro redzesloku, stāstīdams par lielvalstu, tautu un valdību tikumiem un trūkumiem, tā ka viņam kļuva skaidrs, kas ir labs un ļauns. Tas bija Džons Lorenss, kas viņam lika saprast, ka viņš ir tāds pats vienkāršs mirstīgais kā visi pārējie, vienīgi liktenis viņam uzļicis lielu atbildību. Savā inteliģencē, labsirdībā un godīgumā Lorenss bija zēnam iepotējis arī cilvēcību, godīgumu un labsirdību, zēnam, kuram reiz vajadzēja kļūt neaprobežotam valdniekam pār divpadsmit miljoniem cilvēku. Viņš bija tam atklājis, ka reliģijas pa lielākai daļai dibinātas uz māņticību, radušās no zemākiem cilvēku impulsiem, no cilvēces bailēm un nevarības. Zēnam par paraugu viņš bija izvēlējies lielo Akbaru — musulmani, gudru un taisnīgu valdnieku, kurš bija sapņojis par tādiem savas tautas sasniegumiem, kas atradās ārpus tās iespēju robežām.

Nomodā sapņodams, viņš tagad skaidri iedomājās savu audzinātāju kā dzīvu, redzēja to sēžam pie liela galda vecajā pilī vai arī savas mājas dārzā, šai mājā tagad dzīvoja Ransems, bet toreiz bija apmeties Lorenss ar savu apaļīgo sievu un astoņiem bērniem. Viņam likās, ka tagad no Rietumiem vairs nebrauc šurp tādi vīri kā Lorenss. Tagad tie visi bija līdzīgi Esketam, mantkāri, rupji, nežēlīgi un samaitāti, vai arī tādi kā Ransems — sarūgtināti, nederīgi un dzīvi apnikuši. Viņš labi zināja, ka Ransema slimība bija visas Eiropas slimība. Taču Eskets bija kaitīgs, un viņam bija cita kaite, kas arī nāca no Eiropas.

Tagad viņš zināja, ka Lorensam bijis tāds pats sapnis kā mis Makdeidei un visiem viņa tuvajiem draugiem, sapnis, ko audzinātājs bija uzticējis savām audzēknim. Lorenss mīlēja Indiju. Viņš, tāpat kā mis Makdeide, bija atkal atgriezies Anglijā, bet viņa sirds bija palikusi Austrumos. Mūža beigās viņš bija atgriezies atpakaļ, lai nomirtu namā, kur tagad dzīvoja Ransems. Tagad vecais džentlmenis izprata visu lietu sakarību. Džons Lorenss bija saskatījis — no divpadsmit gadus vecā, pusmežonīgā zēna iznāks lietas koks. Indiju mīlēdams, viņš bija šo zēnu izveidojis un noslīpējis par vīru un valdnieku, lai tas saglabātu viņa sapni un nestu to labu gabalu tālāk pa piepildīšanas ceļu. Mirkli viņš bija gatavs smieties. Tādi angļi kā Eskets, kurus interesēja tikai Indijas izlaupīšana, bija pieļāvuši lielu kļūdu, atsūtīdami viņam tādu audzinātāju kā Lorenss.

Nopūzdamies viņš domāja par to, kāpēc Anglija vairs nesūta šurp tādus vīrus kā Lorenss, bet varbūt tur tādu vairs nemaz nav. Cik daudz sarūgtinājumu, cik daudz sadursmju un kļūdu tad nebūtu bijis! Tai dienā, kad Indija atmostos, tā varētu būt Anglijas labākā sabiedrotā. Taču šī cerība tagad bija izgaisusi uz visiem laikiem cilvēku šaursirdības dēļ;

Morfijs viņam radīja smagu nogurumu. Viņš vēlētos vēl dzīvot, tikai viena iemesla dēļ — lai redzētu Indiju kā varenu nāciju, apvienotu un lepnu, atbrīvotu no nabadzības, māņticības un tumsības. Taču tad vajadzētu nodzīvot vēl vairāku paaudžu mūžus, bet viņš bija vecs un vārgs, brīžiem arī mazdūšīgs.

Jau pa pusei aizmidzis, viņš pastiepa roku, lai piezvanītu Baueram, bet tad viņam ienāca prātā, ka šveicietis varbūt jau vairākas stundas guļ ciešā miegā. Sirds viņam neļāva to modināt.

Taču Bauers negulēja. .Viņš pat nebija savā istabā. Pēc brīža, pulksten trijos no rīta, vēl apģērbies, viņš klusām pavēra durvis, lai pārliecinātos, vai ar veco džentlmeni viss kārtībā, un tad aizgāja.

34

Krieviete, ko Rašida sieva bija redzējusi staigājam pa pils apakšējā stāva istabām, bija kāda Maskavas profesora meita. Viņai pie maharanes bija neoficiāls postenis gan kā maharanes sevišķu uzdevumu pilnvarotai, laika kavētājai un pasakaino dārgakmeņu un tērpu sargātājai, gan arī kā tulkam un starpniecei. Maharane viņu bija sastapusi Karlsbādes dziedniecības iestādes parkā, kad viņa bija ieradusies īsi pēc revolūcijas — bez līdzekļiem un izmisusi. Vecās lēdijas ziņkāre un cilvēcība bija viņas abas ātri tuvinājušas. Viņas augstība gribēja iegūt drošas sīkākas ziņas par revolūciju un par dzīvi pie padomju valdības. Par lielisku maltīti un pudeli šampanieša Marija Lišinska viņai visu bija attēlojusi, lai gan mazliet pavirši, jo tas bija viņas dabā. Taču mielasts vēl nebija beidzies, kad Marija dabūja maharanes piedāvājumu. Sarūgtinājums pārgāja satraukumā un beidzot īsti krieviskā, neviltotā jautrībā.

Šās jautrības dēļ Marija maharanei it sevišķi iepatikās. Tā bija jautrība, kas savienota ar vienaldzības filozofiju (ja šodien nav ko ēst, tad būs rīt, gan jau kaut kā iztiks). Vēl maharanei patika viņas neatkarība un ciniskais humors. Viņa bija arī saprātīga. Kad bija nepieciešami, citu klātienē Marija prata glaimot viņas augstībai visverdziskākā kārtā, tēlodama dziļu padevību, bet pēc mirkļa, kad viņas bija divatā, viņa varēja būt vienkārša draudzene, humora un niķu pilna, ar tieksmi uz intrigām un ciniskiem jokiem. Viņas augstība bija atradusi eiropieti, kuru viņa spēja saprast,

Marija Lišinska nebija tāda kā vairums Eiropas un Amerikas sieviešu — visas pēc viena parauga. Viņa nebija nedz godkāres, nedz baudkāres, nedz rijības, jūtelības vai uzticības iemiesojums vai arī divu vai trīs šo īpašību mistrs. No visām tām viņai piemita kaut kas, viņa bija mainīga un pretrunīga un tieši tāpēc nelikās garlaicīga viņas augstībai. Vienā mirklī viņa .varēja būt mežonīga, bet nākamajā pārsmalcināta, brīžiem pilnīgi atklāta, brīžiem tikpat noslēpumaina, reizēm pilnīgi uzticama, reizēm blēdīga, te ciniska humora pilna, te sentimentāli un romantiski grūtsirdīga. Savos sirds dziļumos viņa nemaz nebija eiropiete, viņa bija īsta aziāte. Maharane bija viņā atradusi jau trīsdesmit gadu meklēto kompanjoni, kas viņu pavadīja uz teātriem; spēļu namiem un naktsklubiem, kad viņa uzturējās rietumos, un dalījās ar viņu nošķirtībā no pasaules, kad viņas dzīvoja vientuļajā Randžipuras pilī. Šeit viņai bija kāds, ar ko sirsnīgi parunāties naktīs karaliskajā guļamistabā, kāds, kas vienlīdz labi pazina eiropiešu un indiešu īpatnības. Rietumos Marijai bija jāpaskaidro maharanei, kāpēc reizēm eiropieši rīkojas tā vai citādi, un jākārto darījumi, jākaulējas ar viesnīcu pārziņiem, juvelieriem un šuvējām. Marija Lišinska pazina austrumnieku patiku tirgoties un aizrautīgi nodevās šai rotaļai. Lai gan viņa zināja, ka viselegantākos hoteļus, kuros viņas mēdza apmesties uz pāris nedēļām, maharane spētu nopirkt, nemaz roba savā makā nemanīdama, viņa zināja arī to, ka viņas augstībai patika pakaulēties par istabas cenu vai atrast kādu kļūdu rēķinā. Tā maharane reiz uzsāka kaut ko līdzīgu karagājienam kādā juvelieru veikalā Parīzē, un Marija Lišinska it kā nejauši to veicināja, tā ka juvelieris pārdeva savus retākos dārgakmeņus par lētu cenu vienai no bagātākajām sievietēm pasaulē, nemaz nespēdams atjēgties, kad tas jau bija noticis. Marijai bija arī neticami sīkstā austrumnieku vitalitāte. Tāpat kā maharane, viņa varēja visu nakti pavadīt kazino un tūlīt pēc tam līdz pat pusdienas laikam staigāt pa veikaliem iepirkdamās, neizrādīdama ne mazākās sliktas omas vai noguruma pazīmes.

Reizēm vecajai lēdijai bija arī ērti, ka Marija tepat pa rokai, kad viņas nervi bija pārāk saspringti un viņai radās vēlēšanās kādu paspīdzināt.

Kad maharane atgriezās savā istabā, Marija gulēja uz dīvāna un lasīja franču romānu. Viņa bija trīsdesmit piecus gadus veca, nedz glīta, nedz neglīta, bet skaistu, lokanu augumu un pelēkzaļām acīm, kas bija mazliet iešķības kā tatārietei. Maharanei šķita, ka lāgiem Marijai ir liela līdzība ar Rašidu Ali Khanu. Reiz viņa Marijai teica: «Jūsu senči būs aizgājuši uz Krieviju gar vienu pusi Himalajiem, kad Rašida senči gar otru pusi ieradās Indijā.» Taču tā arī bija visa līdzība, jo Marijai Lišinskai nebija nekā no Rašida ticības un viņa dzīves mērķiem. Viņa neticēja nekam. Arī tēvijai vai citai kādai zemei viņas acīs nebija nekādas nozīmes.

Kad maharane ienāca, krieviete nolika grāmatu, piecēlās, nožāvājās un vaicāja: — Nu?

— Kaut kas šausmīgs... šausmīgs! — viņas augstība atbildēja franciski.

— Un Esketi?

— Šausmīgi... šausmīgi!

Neaizskaramo meitenes sāka maharani izģērbt, masēt viņai seju un ieziest viņas melnos matus ar eļļu. Veca lēdija atvēra kādu zelta kārbu un sāka košļāt beteļu palmu riekstus.

Marija Lišinska palīdzēja maharanei noņemt lielos smaragdus. Citu pēc cita viņa tos novietoja kādā kārbā.

— Kāpēc šausmīgi? — viņa jautāja.

— Viņš ir liels naudas karalis un rupjš bullis, un viņa ir... viena no šīm modernajām angļu slampām. Viņa nozuda ar misteru Ransemu. Lielāko daļu vakara viņi bija projām. Viņi teicās apakšstāvā apskatīt telpas,

— Tiešām? — Marija teica, kļūdama jautrāka. — Kas tad notika tālāk?

— Un kā jūs domājat? — jautāja maharane. — Vismaz es līdz šim neesmu dzirdējusi, ka to sauc par istabu aplūkošanu.

— Man atkal vienmēr šķita, ka Ransems par sievietēm nemaz neinteresējas.

— Ko jūs ar to domājat? — Maharane paraudzījās viņā bargi. Viņa cienīja Ransemu. Taču Marija Lišinska bija uz Ransemu greizsirdīga, tāpat kā uz kuru katru, kam viņas augstība parādīja labvēlību.

— Ai, neko... itin neko! — Redzēdama, ka viņas mēģinājums kaut ko vairāk izdibināt radījis īgnumu, viņa aprāvās.

Viņu rotaļīgā saruna turpinājās.

— Viņš ir paguris, — maharane teica.

— Man arī tā liekas, — Marija strauji atbildēja.— Viņam viss apnicis.

— Varbūt.

Vecajai lēdijai nepalika apslēpts, ka Mariju tas mazliet satrauc. Viņa zināja, ka krievietes dvēseles saviļņojums, ja tas sācies, nedos tai mieru, kairinādams tās iztēli līdz neiespējamībai.

— Vai jums Ransems patīk? — viņa jautāja.

— Es nezinu, — Marija atbildēja. — Es viņu ļoti maz pazīstu. Viņš ir glīts... ļoti īpatnējs. Vai jūs zināt, augstība, ka tas tiešām noticis?

— Kā es to varu skaidri zināt? To var skaidri zināt tikai tad, ja palien pagultē.

— Bet vai tad jūs viņu nenovērojāt, kad viņš atgriezās?

— Angļiem to nevar manīt. Tad jau varētu manīt arī to, vai vīrietis izdzēris glāzi ūdens vai ne. Kāpēc jūs neejat lejā un nepārliecinieties pati? Ja tas ir noticis, tad kādā no apakšstāva istabām.

— Ai nē, es to nevarētu!

Taču viņas augstība nešaubījās, ka pēc tam, kad viņa būs apgūlusies, Marija nokāps pa kāpnēm lejā un ies no vienas istabas otrā, lai pārliecinātos. Viņa nodomāja: «Ko viņa iesāks, ja Baueram būs jāaiziet?»

Marija iejautājās: — Vai jūsu augstībai zināms, kad mēs brauksim uz Karlsbādi?

Vecā lēdija zināja, ka viņi droši vien aizbrauks nedēļas beigās, bet viņai nebija nekādas vēlēšanās, lai Marija Lišinska to zinātu. Esketa ēna vēl lidinājās viņai apkārt un radīja viņā savādu niknumu. Tāpēc viņa atbildējai — Tas atkarīgs no lietus. Ja tas pieturēsies tāpat kā tagad, mēs varēsim braukt drīz. Viņa augstība negrib braukt projām, kamēr lietus nebūs sācis pamatīgi līt.

Marija domāja: «Ja tikai Harijs būs kopā ar mani Eirppā, gan es viņu piedabūšu salaulāties. Tad viņš no maniem nagiem vairs neizspruks un mūsu nākotne pie viņu augstībām ir nodrošināta. Viņi mums gādās darbu visam mūžam.» Viņai bieži gadījās tādi mirkļi kā tagad, kad viņu biedēja viņas nākotnes nedrošība un neziņa. Skaļi viņa pateica:

— Man liekas, jūsu augstība šovakar vēlēsies agri doties pie miera?

— Es nejūtos nogurusi, — maharane atbildēja un reizē nodomāja: «Šī būs viena no Bauera naktīm.» Viņai uzmācās kārdinājums Mariju Lišinsku ar visu tās satraukumu un atklātību aizkavēt vēl kādu laiku pie sevis un likt tai palasīt ko priekšā.

— Jūs varētu man vēl drusciņ palasīt kaut ko, — viņa teica. Viņa pamanīja vilšanos Marijas sejā un sāka justies mazliet labāk. Iepriekš nolēmusi Mariju pārāk ilgi neaizturēt, viņa teica: Varat lasīt franču grāmatu, kādu klasiķi.

— Vai «Bīstamos sakarus»?

— Jā, tieši to. Mani vienmēr ir interesējis, kā franči uztver šādas lietas. Viņi ļoti līdzīgi ķīniešiem. Es bieži par to esmu domājusi. Viņi visam atraduši savu formu un vietu.

Kad maharane, ieziesta ar dažādām eļļām un ziedēm gulēja gultā, Marija Lišinska nosēdās viņai blakus un sāka lasīt «Bīstamos sakarus». Lietum klusi un vienmuļi līstot, viņa lasīja un lasīja lappusi pēc lappuses par satraucošo mīlas un iekāres analīzi, par intrigām, greizsirdību un izlīgumiem, tas viss bija smalki aprakstīts, apdomājot katru vārdu, pat katru komatu, lai kairinātu jutekļus. Maharane ar baudu un gandarījumu vēroja Mariju Lišinsku. Viņa manīja, ka tās elpa kļūst aizvien ātrāka un īsāka. Beidzot Marija trakā steigā it kā aprija rindu pēc rindas. Sviedru lāses parādījās uz viņas brūnganās pieres. Bija skaidrs, ka Marija vairs tikko saprot lasāmā saturu. Alkas pēc Bauera baltā atlēta auguma samulsināja viņu galīgi. «Viņš ir glīts,» nodomāja maharane, «viņam ir skaista miesa, bet gars truls.» Arī viņa vairs neklausījās vārdos, kas Mariju tā spīdzināja, augošā izbrīnā sev jautādama, kā gan iespējams būt šāda aprobežota un verdziska vīrieša mīļākai, lai cik glīts viņš bija. Ilgu laiku viņa domāja par to, cik tas ir šausmīgi, ja cilvēks kļuvis savas miesas vergs, ja cilvēkam tā jāmokās kā tagad šai krievietei alkās pēc Šveices peldēšanas skolotāja.

Tikko sadzirdēdama vārdus, kas mocīja Mariju Lišinsku, viņa to vēroja ar gandarījumu un ziņkāri. Pāciestie pazemojumi, sarūgtinājumi un vilšanās viņā bija veicinājuši tieksmi uz nežēlību. Kādā citā laikmetā viņa savu brāzmaino sirdi būtu atvieglojusi varbūt tādējādi, ka liktu atvest kādu vergu vai noziedznieku un pavēlētu to spīdzināt, kamēr viņas satrauktie nervi nomierinātos. Bet tagad tas vairs nebija iespējams un viņai bija jāizgudro aplinkus līdzekļi. Viņa zināja, ka nevarēs iemigt, kamēr nebūs paspīdzinājusi Mariju. Beidzot, kad Marija bija lasījusi jau kādu stundu, maharane tiešām kļuva miegaina un, pagriezdamās gultā, sacīja: — Pietiks, Marij! Mēs jau tāpat līdz galam netiksim.

— Jā, augstība. — Viņas balss bija vārga un gurda. Runājot viņa kabatas drāniņā nosusināja seju.

— Noejiet lejā, varbūt jums izdosies uziet to istabu un noskaidrot, vai tas tiešām noticis.

— Jā, augstība.

— Un nāciet atpakaļ man pastāstīt. Ja es būšu jau iemigusi, tad mani vairs nemodiniet.

— Jā, augstība.

Krieviete sēdēja bāla un nomocīta kā mirēja.

Pusaizvērtām acīm maharane redzēja viņu izejam laukā. Nabaga krievietei bez dzimtenes un piederīgajiem viņa bija drusciņ, tikai mazdrusciņ atriebusies par tiem sāpīgajiem pazemojumiem, ko viņas ievainotajam lepnumam piecdesmit gadu laikā bija sagādājuši eiropieši.

35

Grīļodamās, gandrīz vai nesamaņā, Marija Lišinska streipuļoja pa kāpnēm lejup. Viņa apskatīja istabu pēc istabas, nekā aizdomīga neatrazdama. — Tas būs noticis nākamajā, — viņa čukstēja, — pēc tam es varēšu iet pie Harija. Ak dievs, liec, lai tas būtu nākamajā, lai es drīzāk tieku pie viņa!

Veltīgi istabām cauri steidzoties, viņu pēkšņi sagrāba izbailes — ja viņa tūlīt negriezīsies atpakaļ, Baueram būs āpnicis gaidīt un viņš būs iegājis sava istabā, kur viņa neuzdrošinājās viņam sekot — Ak dievs, aizturi taču viņu! — viņa skaļi teica. — Šīs sasodītās tukšās zāles! Kāpēc galu galā es to daru? — Taču beidzot viņa tomēr nokļuva īstajā. Viņa ilgi neuzkavējās, jo pietika viena acu uzmetiena — dīvāns savandīts, panteras āda pabīdīta sānis, aizsmēķētā cigarete steigā samīdīta uz grīdas. — Slampa! — viņa, zobus griezdama, iesaucās. Sagādāt man tik daudz nepatikšanu! Viņi nav pat turējuši par vajadzīgu savest istabu kārtībā!

Gandrīz skriešus Marija devās atpakaļ cauri visai garajai istabu rindai un pa bezgalīgo gaiteni garām Rašida sievai, to nemaz nepamanīdama, kamēr sasniedza maharanes apartamentus. Durvis atvērusi, viņa sadzirdēja vecās lēdijas mierīgo elpu, un, pārliecināta, ka maharane aizmigusi, atkal tās aizvēra. Taču, mazliet pacēlusi garskropstainos plakstus, maharane viņu tomēr ieraudzīja. Kad durvis aizvērās, viņa tūdaļ iegrima miegā, jo tagad viņas sirds bija nomierinājusies.

36

Bauers vēl gaidīja. Viņš bija sapīcis, nepacietīgs un likās nelāga omā, bet, paldies dievam, viņš vēl gaidīja. Viņa sapīkumu Marija nemaz neievēroja, un, kad atkal bija atžirgusi un nomierinājusies, viņa aizmirsās tiktāl, ka sāka Baueru tirdīt ar precēšanās plāniem. Baueram blakus gulēdama, tā draudēja nogalināties, ja viņš to neprecēšot, bet Bauers, arī nomierinājies, tagad, citu vairs neko nevēlēdamies kā gulēt, žāvājās un nelikās Marijas asaras redzam.

Viņam nebija nolūka Mariju precēt, jo tā bija histēriska sieviete, kura viņam pastāvīgi draudēja ar pašnāvību un žēlojās, ka viņš tai nesagādājot pietiekami baudas. Viņam bija cits nodoms. Kad viņš šogad atgriezīsies Eiropā, viņš apprecēs Linu Storeli. Viņa bija īstā sieva — krietna, uzticama un taupīga. Un, kamēr viņš būs Eiropā, viņš aplaimos to ar pirmo bērnu un tad atgriezīsies atpakaļ ar viņa augstību. Vēl viens gads, un viņam pietiks naudas, ar ko nopirkt vīnadārzu augšpus Montrē. Tagad, juzdamies pilnīgi nomierinājies, viņš nicināja Mariju Lišinsku. Kā viņa nevarēja saprast, ka tas viņiem abiem vajadzīgs veselības labad, sevišķi tik karstā klimatā kā šeit? Kāpēc viņa pastāvīgi centās pārvērst to par mīlestības romānu vai ieganstu precībām?!

Bauers zināja, ko viņš grib. Viņš bija gluži tāds pats kā viņa vārds — zemniecisks un vienkāršs. Viņā nebija nekā ļauna, un arī civilizācijas viņā bija tikai maza drusciņa.

Kamēr viņš ģērbās, Marija šņukstēja vienā laidā un teicās mesties laukā pa logu. Bet viņš tam nepievērsa ne mazāko uzmanību un vienaldzīgi ģērbās tālāk. «Viņa taču nedarīs neko tādu,» viņš domāja, «kas sacels traci un apdraudēs viņas silto vietiņu.» Un viņš zināja arī, ka viņa būs klāt kā likts, tiklīdz viņš bildīs kaut vienu vārdu.

37

Braukdams pa parka līkumaino ceļu, Ransems tumsā, un blīvajā lietū apmaldījās. Vecās mašīnas starmeši noderēja, vienīgi lai ieraudzītu tieši priekšā kādu koka stumbru vai pielijušu puķu dobi. Pie tilta viņš bezmaz iebrauca mākslīgajā dīķī. Tas tagad palēnām pildījās ar ūdeni, un mazās apzeltītās un mirdzošās vizināšanās laiviņas vairs nebija apgāzušās uz sāniem, bet peldēja pa ūdeni. Lietus līdzinājās mīkstai, biezai sienai, kurai mašīna ar pūlēm spiedās cauri.

Viņš lēni virzījās uz priekšu, un viņam vēl atlika laika apsvērt, kur viņš nākamajā mirklī atradīsies — vai nu dīķī, vai arī kaut kam uzskries virsū. Bija tā, it kā viņš, neapgaismotajā kabīnē sēdēdams, vadītu mašīnu ienaidniekam pretī. Kad nelielās izbailes bija pārgājušas, viņam uzmācās smaga depresija, jau pazīstama no uzdzīves laikiem un nedēļām ilgā bezmiega. Tā bija savāda tukšuma un apnikuma sajūta; pagurusi bija ne tikai miesa vien, bet arī dvēsele.

Viņā pamodās kauns, bet tikai par .savu muļķīgo iedomu, ka viņš bija cerējis Edvīnas skavās atmodināt sevī un viņā senās jūtas. Tagad viņš zināja, ka viņi abi bija pārāk veci un pieredzējuši, lai pārdzīvotu šādu atdzimšanu. Viņos nebija palicis nekā no kvēles un bezrūpīgās aizrautības. Tā nebija jauneklīga aizrautība, darot kaut ko tādu, gar ko nevienam nebija daļas, arī pašam ne. Pāris kaisles mirkļu, dabiska tieksme, šīs dzīvnieciskās tieksmes apmierinājums, kas beidzās ar pretīguma sajūtu. Beigas bija sājas, muļķīgas un banālas. Kopš tā mirkļa, kad Edvīna parādījās zilajā istabā, bišu spietu aplidotās kristāla lustras mirdzumā, viņš zināja, ka viņa nav kļuvusi labāka, bet nebija varējis iedomāties, ka viņa ir tik salta.

Palēnām tālāk braukdams, viņš sāka manīt augošu pretīgumu un riebumu. Edvīna savā trulajā triviālajā izlaidībā viņam likās daudz vainīgāka nekā viņš pats. Taču viņš to negribēja atzīt un teica: «Tā ir maldīšanās. Vecā standartmorāle, kas vienmēr sevi atgādina īstajā laikā.» Tomēr viņam neizdevās sev to iestāstīt, jo viņa nojauta bija daudz patiesāka un dziļāka, lai to spētu apklusināt kaut kādi pierādījumi. Notikušais liecināja par sliktu vairāk viņai nekā viņam. Tā tam nevajadzētu būt, tomēr tas tā bija. Agri vai vēlu viņa kļūs sava netikuma upuris, ja viņa jau tagad tāda nebija. Viņš, baismās nodrebēdams, atrāvās no bezdibeņa, kurā tikko bija ieskatījies. Tagad viņš zināja, ka viņu tuvībā nav bijis īstu jūtu, varbūt tikai mazliet ziņkāres, varbūt tā bijusi vienīgi dzīvnieciska izdarība, vienkārša kopošanās, bet bez dabiskās nepieciešamības.

Šai dēkā maharanes tēls viņam tagad likās skaidrāks nekā Edvīnas. Domājot par maharani, viņam šķita, ka viņa par ikvienu zina itin visu, ne tikai to, ko viņai pienes tenkas un apmelojumi, bet tieši visapslēptākās domas un izjūtas. Viņš gan pazina maharani pie pokera galda un kā lielu karalieni, kura priekšzīmīgi veica savus pienākumus, bet viņā bija vēl kaut kas noslēpumains, mīklains, kaut kas primitīvs un neizskaidrojami intuitīvs. Reizēm, kad viņš ar maharani sarunājās, viņa no pilnīgi eiropeiskas un izprotamas dāmas pārvērtās senlaicīgā despotē, galīgi neizprotamā un spējīgā izdarīt visbriesmīgāko nežēlību. Šādos gadījumos viņa Ransemu reizē apbūra un darīja nemierīgu. Šonakt viņa nemiers bez jebkāda iemesla bija pārgājis gandrīz bailēs. Viņa vienīgā zināja, kas noticis apakšstāvā. Patlaban viņa šo gadījumu droši vien pārrunā ar nesimpātisko, iedomīgo krievieti. Ransema acīs tam nebija nozīmes, kurš to atklāja, un viņš zināja, ka Edvīnas acīs tam tikpat maza nozīme; tomēr domas, ka maharane visu zina, radīja viņā muļķīgu kauna un baiļu sajūtu, it kā viņš būtu noziedzies un pieķeršana nedarbā viņam draudētu ar visnepatīkamākām sekām.

«Varbūt es esmu slims,» viņš domāja. «Varbūt no katra piedzīvojuma, no katra cilvēka es sagaidu pārāk daudz, vairāk nekā tas spēj dot?»

Upes šņākoņa liecināja, ka viņš atrodas tilta tuvumā, un vienā mirklī vecā buika starmeši apgaismoja drukno karalienes Viktorijas statuju, kas vēl cieši turējās uz savas pamatnes; lietussargu un tīkloto somiņu dzelzs rokās sažņaugusi, tā likās svinīga un nesatricināma pat grēku plūdos. Tad viņš pabrauca garām mistera Banerdži mājai; Rašida miteklī ieraudzīja gaismas svītru un beidzot nokļuva pie sava dārza vārtiem, nodomādams, cik bēdīgi vienam pašam atgriezties šajā mitrajā mauzolejā. Ja viņa laulība būtu izdevusies, viņš tagad neatgrieztos vis tukšā mājā Randžipurā, bet daudztorņainajā vecmāmuļas pilī Lielrivjērā.

Iebraucot pa vārtiem, viņš savas guļamistabas logā ieraudzīja gaismu, lai gan Džonam cieši bija piekodināts moskītu dēļ turēt māju tumsā; viņš negāja mājā iekšā pa galvenajām durvīm, bet tumsā pa garo verandu aizkļuva līdz savas istabas logam.

Tur viņš savā ērtajā krēslā ieraudzīja sēžam kādu sievieti, ģērbušos lētā lietus mētelī, galīgi izmirkušu cepuri galvā. Viņa sēdēja ar muguru pret logu, jo, izdzirdusi motora dūkoņu, bija atlikusi pie malas žurnālu, ko bija lasījusi, un tagad vēroja durvis.

38

Pie vecās vasaras pils lords un lēdija Esketi izkāpa no tumšsārtā rolroisa un pa sarkano paklāju, kas sedza marmora kāpnes, devās augšup. Augšā viņi šķīrās, lai dotos katrs uz savu istabu. Lēdija Eskete neviļus apgriezās un teica: — Arlabunakti, — un vēl piebilda: — Kā tu jūties? Vai neesi sasirdzis?

Viņš atbildēja: — Viss kārtībā. Tikai šis elles karstums un tas sasodītais indietis māc mani nost. Es gribu braukt projām jau rīt. Bombejā nevar būt ļaunāk. Tur vismaz būs eiropeiskāk. Te jau ir īstais trako nams.

— Kā vēlies, — viņa teica. — Man arī Indija apnikusi. Es nekad vairs nevēlētos to redzēt.

Tā bija taisnība, ka Indija viņai apnikusi. Izģērbdamās viņa kūtri par to prātoja, ļaudama domām vaļu. Beidzot viņa nolēma, ka būtu varējusi tikpat labi palikt Anglijā. Vienīgās atmiņas par Indiju būs nepatīkamas — karstums,— putekļi, pretīgās smakas, garlaicīgi ierēdņi, viņu vēl garlaicīgākās sievas un neinteresantās meitas. Viņa domāja, ka vajadzētu gan būt tādai Indijai, kura spētu satraukt viņas gurdenās ilgas, bet, kur tāda rodama, to viņa nezināja. Kaut kam Indijā tomēr vajadzēja būt, ja tā tik gudru, nemierīgu vīrieti kā Toms Ransems turēja gūstā jau piecus gadus. Šad tad viņai uz mirkli bija pavīdējusi neskaidra nojauta par šādu Indiju, bet ikreiz, kad viņa mēģināja tai tuvoties, tā likās bēgam no viņas. Kad viņa sarunājās ar indiešiem — no tā viņa piepūles dēļ iespējami izvairījās—, vienmēr izrādījās, ka tie bijuši Oksfordā un centās slēpt viņai visu, kam vien kāds sakars ar Indiju. Tie bija kļuvuši eiropieši, runāja par kriketu, naktsklubiem un zirgiem tik eiropeiski, kā varēja runāt tikai eiropieši. Viņa jutās pārsteigta, atklājusi, ka ne tikai Indijā, bet gandrīz viss viņas dzīvē viņai pašai bija palicis pa pusei neskaidrs. Viņai šķita, ka viņu vienmēr ir sargājušas konvencijas, luksuss un manieres un tikai tāpēc, ka viņai bija privilēģija — saukties par Edvīnu Donkesteri un vēlāk par Edvīnu Esketi. Lai gan viņai veselu pusmūžu nebija bijis naudas, viņas izcelsme viņu bija pasargājusi no trūkuma, jo vienmēr gadījušies cilvēki, kas viņai piešķīra kredītu un darīja visu, pat apgādāja viņu ar naudu, kuru nemaz necerēja saņemt atpakaļ.

Savā trulumā mirkli viņa apskauda tos daudzos sīkpilsoņus, uz kuru pleciem balstījās Indijas pārvalde, apskauda pat ierēdņu ģimenes īrētās kazarmās visas pasaules lielpilsētās. Viņu dzīve nevarēja būt daudz trulāka un nožēlojamāka par viņas, bet tas bija cits trulums. Pēkšņi viņa jutās neizsakāmi vientuļa, šķirta no pasaules kā gars — drīzāk gan ēna nekā gars. Viņa zaudēja visus sakarus ar apkārtni un jutās ieslēgta sava ķermeņa šaurajā aplī, patikā to kopt un saglabāt jaunu, lai modinātu iekāri.

Domas par iekāri lika viņai atkal atcerēties Ransemu. Viņa Ransemu apbrīnoja, jo toreiz, sasniedzis tās dzīves kalngalu, kurai bija radīts, viņš pagrieza tai muguru un mēģināja atrast kaut ko jaunu. Ko viņš atradis un vai vispār ko atradis, viņa nezināja, bet viņš vismaz bija mēģinājis atrast, un tas jau bija kaut kas. Viņai tagad bija jau par vēlu aizbēgt, pat tad, ja šī vēlēšanās neizgaistu līdz rītam. Viņai par sevi pašu nebija nekādu ilūziju; labāk viņa turpinās tādu pašu dzīvi un pacietīs Esketu nekā uzņemsies pūles atraisīties. Tad viņa atcerējās, ka apakšstāvā Toms viņai kaut ko bija teicis amerikāņu izloksnē, bet, tā kā viņa neko nebija sapratusi, viņam bija vajadzējis viņai paskaidrot.

— Ak dievs, — viņš bija piezīmējis, — tu taču esi auksta kā zivs!

Apvilkusi peņuāru, viņa savas aproces nodeva kalpotājai un teica: — Arlabunakti, Pārker! Šai dienai pietiks.

— Milēdija izskatās sagurusi.

— Jā, tā ir. Tas no karstuma un mitruma. Es priecājos, ka drīz tikšu Kannās.

Kad kalpotāja aizgāja, viņu pēkšņi bez kāda jaušama iemesla sagrāba bailes. Tās bija iedvesusi Indija savā varenībā un plašumā, tā uzgūlās viņai kā lietuvēns ar savu karstumu, putekļiem, miljoniem cilvēku un dzīvnieku, šakāļiem, lijām un naidu, ko viņa juta sev visapkārt, — dzīvniekos, cilvēkos, klimatā un pašā dabā. Viņu bija sabiedējusi neticami spējā lietus šalkoņa, tas sāka pludot pār pils jumtu un milzīgām straumēm gāzās lejā pār noteku malām. Kas ar viņu notiks, ja kaut kas aizkavēs prombraukšanu? Kas notiks, ja viņai uz visiem laikiem vajadzēs palikt šai briesmīgajā zemē? Mirkli viņai šķita, ka viņas nervi galīgi sabrukuši. Viņai uznāca vēlēšanās kliegt un krist gar zemi. Gribējās tūlīt mesties laukā no pils un doties projām uz Bombeju, kas tomēr mazliet atgādināja Eiropu —— garlaicīgo, pagurušo Eiropu, kas tā atšķīrās no Indijas un vismaz nešausmināja.

Tad viņa sakoda zobus un nodomāja: «Jūtos bezgala nogurusi. Tas laikam aiz karstuma. Tā es nekad vēl neesmu jutusies.» Viņa piegāja pie ceļasomas un paņēma miegazāles. Ieņēmusi divreiz vairāk nekā parasti, viņa iegūlās gultā un pārvilka sev pāri moskītu tīklu. Viņa tūlīt jutās mierīgāka. Zāles padarīja viņu miegainu un alkatīgu. Viņai vairs negribējās braukt nākamajā dienā projām. Tagad viņa vēlējās palikt līdz nedēļas beigām, lai ceturtdien varētu ierasties pie Toma uz tēju. Gultā izlaidusies, viņa ļāvās kairiem sapņiem.

Viņai patika Ransema kalsnais vingrums, viņa kuplie, tumšie mati un bedrīte skaustā. «Viņš ir īpatnējs,» viņa nodomāja. «Viņam ir inteliģence un reizē fizisks skaistums. Kā tas nākas, ka vairums atlētu ir lieli muļķi un vairums gudro ir resnvēderi?» Taču par Toma garīgo satvaru viņai nebija ne mazākā priekšstata. Viņš tai bija pilnīga mīkla. Toms Ransems, ko viņa šonakt bija sastapusi, viņai likās tas pats Toms, kuru viņa reiz pazinusi Londonā. Viņi bija runājuši vienīgi par veciem laikiem un veciem paziņām. Ja viņš paliktu tikpat patīkams un laipns, kā likās tagad, tad atmaksātos dēku turpināt, jo tad varbūt viņai izdotos atklāt noslēpumu, kas slēpās viņā, lai gan līdz šim viņa nebija to nedz atradusi, nedz nākusi tam uz pēdām. «Varbūt tā ir mana kļūda,» viņa teica pati sev, «varbūt man to nekad nav izdevies atrast tāpēc, ka es nekad neesmu mēģinājusi iedziļināties.»

Viņa nodomāja: «Varbūt es ar Tomu varētu kļūt laimīga?» — jo laimes un nelaimes jēdzienu viņa saprata vairāk fiziskā nozīmē. Viņa nevīla pati sevi. Ja viņa vēl kaut kur varēja atrast laimi, tad šādos ātri gaistošos aizrautības mirkļos kā šonakt, kad viņa pretīgā oficiālā mielasta gaidās bija aizbraukusi uz pili, tur satikusi Ransemu un piedzīvojusi īso dēku mazajā apakšstāva istabā. Varbūt vienīgais, kas viņu vilināja ielaisties šādās dēkās, sastopot pievilcīgu vīrieti, bija perversais prieks, kurš viņu vienmēr pārņēma, kad viņa bija piekrāpusi Esketu. Viņa aukstasinīgi pati sev atzinās: «Esmu izlaidusies sieviete, īsta mauka. Bet ko lai es iesāku? Es tur nekā nevaru darīt.»

Reti gadījās, kad pēc šādas dēkas viņa vēlējās sastapt savu partneri, bet, ja atkal sastapa, tad sevī nomāca mazāko vēlēšanos turpināt intīmo tuvību. Tā bija laime, ja izrādījās, ka šis vīrietis ir tik pievilcīgs, ka viņa vēl ilgojās to sastapt. Tagad viņa vēlējās sastapt Tomu ne tikai baudas dēļ, kādu tas viņai bija sagādājis kā mīļākais, bet arī nepilnības sajūtas dēļ, ko viņai radīja tā tuvums. Viņa nezināja, ko Toms domā par viņu un ko jūt pret viņu. Varbūt šai mirklī tas viņu uzskatīja vienīgi par neķītru sievieti, jo viņa zināja, ka tam ir pasmags raksturs ar tieksmi uz pašpārmetumiem un tikumības lēkmēm, bet tas viss viņai tomēr patika. Viņa bija pārsteigta, ka izjuta kaut ko līdzīgu kaunam līdz ar vēlēšanos Tomu atkal sastapt, lai mazliet attaisnotos vai nopriecātos par tā domām.

Tad viņa pēkšņi pamanīja, ka Esketa istabas durvis ir vaļā un caur tām ieplūst gaisma. Durvīs parādījās Eskets naktssvārkos, kurus viņa nevarēja ciest. Nemaz nevēlēdamās, lai tie viņam patiktu, viņa pirms četriem gadiem bija viņam tos uzdāvinājusi uz ziemassvētkiem, bet Esketam tie bija ļoti patikuši. Tie bija mazgāti neskaitāmas reizes, novalkāti un noplukuši, bet viņš no tiem negribēja šķirties. Vienmēr, kad viņa ieteica tos mest projām, viņš apgalvoja, ka tie viņam atnesot laimi. Tie bija izrotāti zirgiem — sacīkšu zirgiem, kuri lec pār žogiem un grāvjiem, zirgiem, kuri saslējušies pakaļkājās, un zirgiem, kuri tiecas sasniegt mērķi.

Ne vārda neteikdams, viņš pienāca pie viņas gultas, pacēla moskītu tīklu un apsēdās kājgalī. Viņa jau grasījās teikt: «Ej projām, liec mani, lūdzu, šonakt mierā,» — bet nākamajā mirklī noprata, ka viņš nedomā ilgi uzkavēties. Viņš izskatījās slims un sadrūmis. Viņa mutes kaktiņos bija savilkušies mazi muskuļu mezgliņi, kas tur vienmēr parādījās, kad viņš gatavojās viņai sarīkot scēnu.

— Edvīn, kas tas par Ransemu?

— Vai tad tu viņu nepazīsti? Viņš taču ir Nolhema brālis. Tu pat kādreiz esi ar viņu ticies.

Viņai nemaz neienāca prātā, ka Eskets spētu nojaust visu patiesību, jo scēnas tas viņai sarīkoja pastāvīgi tādu vīriešu dēļ kā Ransems, kuri tam radīja mazvērtības sajūtu, turpretim viņas draudzībai ar sportistiem tas nepievērsa ne mazāko uzmanību. Tas bija viņa mūžīgais snobisms, niknums par to, ka citiem jau no dzimšanas pieder kaut kas tāds, ko viņš vienmēr bija centies sasniegt, bet bez panākumiem. «Tā,» viņa domāja, «pie mums izpaužas kastu sistēma.»

— Tu laikam ar viņu esi lielos draugos?

— Es viņu pazinu ļoti labi. Mēs draudzējāmies Londonā tūlīt pēc kara. Nebiju viņu redzējusi gandrīz piecpadsmit gadu.

Mezgli mutes kaktiņos kļuva vēl redzamāki, kad viņš ievaicājās: — Kur tad viņš bijis visu šo laiku?

— Nezinu. Klejojis pa pasauli. Tagad viņš dzīvo šeit.

— Vai viņam tas nepieciešami?

— Labprātīgi.

— Tad viņam jābūt sasodītam muļķim.

— Man liekas, ne. Viņš šeit mēģina atkal atjēgties.

— Kas tad viņam lēcies? No kā tad viņam jāatjēdzas?

— Tur nav nekā interesanta. Tas tevi garlaikos.

Viņš paņēma cigareti un aizkūpināja. Viņai gribējās teikt: «Lūdzu, nesmēķē šeit,» — bet viņa tūlīt apdomājās: «Ja es viņam to atļaušu, tad viņš drīzāk aizies.» Pēkšņi viņai sāka uzmākties miegs.

— Viens no šiem nožēlojamiem radikāļiem, vai ne?

— Var jau viņu nosaukt arī tā.

— Viņa pienākums būtu doties mājup un atbalstīt savus domubiedrus. Kāpēc tu vienmēr uzmeklē tikai šādus ēzeļus?

Edvīna iesmējās, bet tie bija apslēpti smiekli par viņa stulbumu. Nevarēja teikt, ka viņai sevišķi patiktu radikāļi vai intelektuāļi, vai vispār kāda zināma vīriešu suga. Tie viņu nesaistīja ne savu ideju, ne gara dāvanu dēļ. Viss bija daudz vienkāršāk. «Cik jocīgi,» viņa nodomāja, «ka vīrs vienmēr pats pēdējais uzzina patiesību.»

Viņa jutās nogurusi nevis fiziski, bet garīgi, jo šādas ķildas atgadījās ļoti bieži. Visi jautājumi un atbildes viņai jau iepriekš bija zināmi, tāpēc šādos izskaidrošanās brīžos viņa bija daudz apķērīgāka nekā viņš.

Eskets nerimās ķengāties, bet viņa sākumā neturēja par piepūles vērtu to uzklausīt un risināja tālāk savas domas. «Kā būtu, ja es pamēģinātu ar šo indieti? Vai tur kas iznāktu?» Un, kamēr Esketš runāja, viņa visu laiku domāja par to. Viņa diezgan skaidri atcerējās šo majoru — galveno Randžipuras ārstu, kā teica Ransems. Jā, viņa platie pleci, gaišā ādas krāsa un zilās acis viņai ļoti patika. Viņa sāka prātot, vai mīlas sakars ar indieti varētu būt interesants. Tad viņa atkal pamanīja Esketu un ievēroja, ka vīra platā seja kļuvusi vēža sarkanumā un acis it kā aizmiglojušās. Sākumā viņai ienāca prātā, ka viņš būs mazliet vairāk iedzēris, bet tad viņa atcerējās, ka dzērumā viņš nekad tāds neizskatījās. Acīmredzot runāšana viņam sagādāja lielu piepūli. Viņa atkal ieraudzīja pretīgos naktssvārkus, un pussnaudā viņai pēkšņi likās, ka zirgi visu laiku atrodas nedabiski drudžainā trauksmē, ar krampjainu neatlaidību lēkdami un traukdamies šurpu turpu, līdz viņai sāks reibt galva.

Viņš vēl negāja projām, bet Edvīna šādās reizēs nekad nezaudēja apvaldu un vairījās runāt pretī. Šoreiz patiesībā tas nebija Eskets, kas viņu saniknoja, tie bija naktssvārki ar zirgiem. Viņa dzirdēja sevi sakām: — Ko tu vienmēr piesienies tādiem vīriešiem kā Ransems? Vai tāpēc, ka ienīsti visus džentlmeņus? Tāpēc, ka zini, ka viņi ir labāki par tevi?

Pāris mirkļu viņš raudzījās viņai acīs. Viņa platā mute bija pusatvērta, izbrīnā viņam bija pietrūcis vārdu. Tad viņš jautāja: — Ko tu ar to domā?

— Neko sevišķu.

— Neiedomājies nekādas muļķības! Jūtos lepns, ka esmu Alberts Simpsons. Es lepojos ar savu mūža gaitu, jā, ar visiem saviem sasniegumiem. Tas ir daudz pārāks par to, ko iespēj kāds no taviem nožēlojamiem džentlmeņiem.

Un atkal viņa to pārsteidza, teikdama: — Jā, tas ir tiesa — ja to tu vērtē visaugstāk. — Un, pirms viņš paspēja kaut ko atbildēt, viņa turpināja: — Ko tu galu galā gribi no manis, Albert? Ja tev nepatīk, ka vīrieši sarunājas ar tavu sievu, tad tev vajadzēja apprecēt vienkāršu, cienījamu vidusšķiras sievieti, nevis mani. Reizēm es domāju, ka tu mani esi apprecējis vienīgi tāpēc, ka es biju Edvīna Donkestere. Tu gribēji pierādīt pasaulei, ka vari sev atļauties itin visu. Es biju savā ziņā slavenība ar lētu popularitāti ilustrētos nedējas žurnālos. Tu gribēji ar mani palepoties. Es pati biju tev pilnīgi vienaldzīga. Mums nekad nav bijis nē mazākās saprašanās, ne simpātiju vienam pret otru. Tev bija vajadzīgs tikai jēdziens par mani. Tajā laikā, kad tu mani apprecēji, neviens džentlmenis nekādā gadījumā nebūtu mani ņēmis.

Brīdi viņš vēroja savu cigāra galu, neteikdams ne vārda. Viņa zināja, kas norisinājās viņā. Viņš saguma, noskaitīja varbūt līdz desmit, pirms sāka runāt, lai nepateiktu kaut ko nelabojamu. Viņš bija viltīgs veikalnieks. To viņai reizēm bija nācies vērot, kad viņš sarunājās ar veikalniekiem. Taču viņš nebija tikai viltīgs, reizēm viņam piemita arī dziļākas spriešanas spējas, vismaz tagad, kad viņa smadzenes, smagas kā svins, bija satrauktas. Viņš saprata, ka pirmo reizi pēc apprecēšanās viņam radušies iespēja uzzināt patiesību, un tas viņu biedēja. Mirkli viņš vilcinājās, pats sev jautādams, vai nebūtu labāk dzīvot neziņā un šaubās. Tomēr tūlīt kā peldētājs, kas baidās lēkt ūdenī, viņš sakoda zobus un ielēca. — Kāpēc tad tu nāci pie manis?

— Tāpēc, ka mans tēvs un es atradāmies sēklī un mums bija milzums parādu. Tu piedāvāji man lielu personisku kapitālu, un es domāju, ka justies milzīgi bagātam ir jauki, un laulības man daudz neko nenozīmēja. — Brīdi viņa domīgi klusēja, tad piebilda: — Man šķiet, ka izšķīrējs bija personiskais nodrošinājums. Tas nozīmēja, ka es visos gadījumos varēšu justies neatkarīga.

Viņš raudzījās viņā, it kā gribēdams iespiesties viņas būtības visslēptākajā stūrītī, un tagad tikai pamanīja tās sievietes, kuru viņš bija apprecējis, bezgalīgo cietsirdību. Tad viņš klusēdams piecēlās un saspieda līdz pusei izsmēķētā cigāra galu pret vecmodīgā Viktorijas stila galda marmora plāksni. Tas bija ārkārtīgi varmācīgs žests, un viņa nodomāja: «Tā viņš labprāt būtu izrēķinājies ar mani, bet viņš baidās. Tagad viņš vairs nav lielais, trokšņainais lords Eskets. Viņš atkal ir nabaga lempīgais Alberts Simpsons, kuram bailes no aristokrātijas.»

Viņš mitējās runāt, vienīgi izmeta: — Arlabunakti! — Viņš izgāja no istabas, un viņa tagad zināja, ka tomēr ir ievainojusi viņu, lai arī līdz šim uzskatījusi par neievainojamu. Viņa bija atradusi lorda Esketa viegli ievainojamo vietu un to nenožēloja. Viņa bija atriebusies par daudz ko — par viņa rupjību un uzpūtību, par viņa zemiskumu un smalkjūtības trūkumu, par viņa brutālo, pretīgo kaisli, jo tuvības mirkļos viņš izturējās tā, it kā tas būtu tikpat kā izdzert glāzi konjaka — ātri, bez maiguma, bez glāstiem, bez mazākās vēlēšanās saprast viņu. Varbūt turpmāk viņš liks viņu pilnīgi mierā. Katrā gadījumā viņas personiskais īpašums viņai nodrošināja pietiekamu iztiku.

Miegazāļu iedarbe bija izgaisusi. Viņa iededza gaismu un laiciņu mēģināja lasīt grāmatu «Saskaldītā Indija», kuras reklāmā bija teikts, ka tur par Indiju pateikts viss. Taču grāmata viņai likās tik tukša un garlaicīga, ka viņa izlasīja veselas lappuses, nenieka nesaprazdama. Iespiestos vārdus sāka aizsegt slaidais indiešu ārsta tēls — ideāli skaists un pievilcīgs vīrietis ar zilām acīm un lieliskiem, baltiem zobiem. Ja tāds būtu Alberts!

Beidzot viņa nolika grāmatu pie malas, ieņēma vēl dažas tabletes miegazāļu un izsmēķēja pēdējo cigareti. Kad viņa atkal bija sasniegusi gultu, pie durvīm kāds pieklauvēja, un viņa iesaucās: — Kas tur ir?

— Es tas esmu, milēdij, Bētss.

— Ienāciet!

Karstumā sulaiņa seja izskatījās neparasti bāla. Acīmredzot arī viņu nomāca klimats. Viņš ienāca godbijīgi un diezgan pazemīgi.

— Kas noticis? — viņa jautāja.

— Lūdzu piedošanu par traucējumu, milēdij, bet man šķiet, ka ar cienīto kungu kaut kas nav lāgā. Viņš nejūtas labi.

— Kas tad noticis, Bēts?

— Man nav ne mazākās jausmas, milēdij, bet viņu laikam krata drudzis. Es gribēju izmērīt viņam temperatūru, bet viņš liedzās. Jūs jau viņu gan pazīstat. Viņš nekad negrib pieļaut domu, ka varētu būt slims.

— Būs jāpasauc ārsts.

— Viņš par to negrib ne dzirdēt. Starp indiešiem neesot neviena laba ārsta. — Bētsa sejā pavīdēja smīns, kad viņš piebilda: — Viņš lietoja daudz stiprākus vārdus, bet apmēram tā tas bija domāts.

Šis Bētsa sarunas veids viņai ļoti nepatika. Likās, it kā ar savu ņirgāšanos viņš teiktu: «Jūs un es, mēs abi pazīstam šo veco riebekli.» Viņi abi varēja Esketu nicināt, bet, kamēr atradās tā tuvumā, viņi nedrīkstēja to izrādīt viens otram.

Brīdi viņa klusēja, dažādu nejaušu domu pārņemta. Tad viņa teica: — Pateicos, Bēts! Ja rīt agri viņam nebūs labāk, vajadzēs ataicināt ārstu. Es ceru, man izdosies viņu pierunāt.

— Pateicos, milēdij! Arlabunakti!

— Arlabunakti, Bēts!

Kad viņš bija izgājis, Edvīna secināja, ka Bētss ir slikts kalpotājs, ne jau tāpēc, ka būtu neizveicīgs vai muļķis, bet tāpēc, ka viņam vairāk interesē pašlabums. «Viņš laikam ir paslepens komunists», viņa nodomāja. «Viņš pieder to kalpotāju sugai, kādi darbojas kriminālromānos.» Viņš centās atstāt vislielākā noslēpuma glabātāja iespaidu, bet viņas instinkts teica, ka viņam nedrīkst uzticēties ne mirkli. Saruna bija radījusi viņā vislielāko saīgumu, it kā Bētsam būtu izdevies padarīt viņu par savu līdzzinātāju. Viņš sevi nekādi nebija s nodevis — ne ar skatienu, ne vārdiem, pat ne ar balss noskaņu, tomēr viņa zināja, ka viņš domās ar lielāko labpatiku ir apsvēris Esketa nāves gadījumu, un zināja, ka arī viņa jau ir par to domājusi.

Viņa nevēlējās Esketa nāvi, nevēlējās, lai viņš mirtu, tomēr viņu neatstāja doma, cik daudz vieglāka kļūtu viņas dzīve pēc Esketa nāves. Cik daudz patīkamāk būtu dzīvot lielajā bagātībā, kas viņai paliktu vēl bez viņas personiskā īpašuma.

Viņa atkal nodzēsa gaismu, tomēr aizvien vēl nevarēja iemigt. Skaļā lietus plīkšķēšana un kukaiņu dūkšana, kuri balto moskītu tīklu noklāja gluži melnu, mocīja viņu; pusmiegā, pusnomodā guļot, viņu jau otrreiz uz mirkli sagrāba histēriskas bailes no Indijas. Kad viņai beidzot izdevās iemigt, sapnī viņa izmisusi kaut ko meklēja, pati nezinādama, ko. Šausmīgās bailēs viņa klīda pa bezgalīgu, tuksnešainu klajumu, tad pa smirdošām ielām un beidzot pa tropu džungļiem, kur it kā dzirdēja augam kokus, papardes, liānas, tie kupli riesās viņai visapkārt un cieši vijās ap viņas stāvu. Un taisni tai mirklī, kad šķita atradusi meklēto aiz tuvākā paugura, viņa iekliegdamās pamodās.

39

Kamēr Ransems stāvēja verandā un raudzījās pa logu iekšā, viņam atmiņā paslīdēja garām vesela procesija dažādu sieviešu un jaunavu no viņa bēdīgi neapdomīgās pagātnes, kad viņš bez kādas izvēles bija meties dažādās mīlas dēkās, kur tik vien radusies izdevība. Kura no tām, viņš pats sev jautāja, būtu pašā musona vidū ieradusies Randžipurā, lai piespiestu viņu pie sienas? Kurai tas būtu licies tik nepieciešami? Kura no tām būtu turējusi viņu savu ilgu vērtu? Ar nepatiku viņš atcerējās plantatora sievu Malajā, kura bija kritusi histērijā, kad viņš brauca projām, skarbo krievieti Šanhajā, kura bija solījusies viņu nekad neatstāt, anglieti Kolombo, kurai bija iespējams uzzināt, ka viņš beidzis ceļot apkārt un apmeties Randžipurā. Tā varētu būt viena no viņām vai arī kāda no pusduča citu, kuras viņš tagad vairs tikko varēja atcerēties, un viņš nespēja iedomāties, ko viņam ar šo sievieti iesākt šaurajā Randžipuras pasaulē, vienīgi apprecēt, bet to viņš nekādā gadījumā negribēja darīt. Tas viss norisinājās kādā sekundē — atmiņu uzplūdi, apsvērums un pat ātrais lēmums, ka no visa sieviešu bara viņam vispatīkamāk būtu atkal tikties ar krievieti, tomēr ne šeit, Randžipurā.

Tad viņš atvēra durvis. Sieviete apgriezās apkārt, un viņš atviegloti uzelpoja, ieraudzījis Fērnu Saimenu.

Viņa bija viscaur izmirkusi, viņas apģērbs pilēja. Vecā tenisa kleita zem atpogātā mēteļa bija galīgi pielipusi pie auguma, un viņš tagad redzēja, ka Fērnai bija ne tikai skaista sejiņa, bet arī ārkārtīgi skaists augums.

Viņa kaunīgi smaidīja un nevērīgi noteica: — Hallo! — it kā būtu labāko aprindu dāma, kas ieradusies uz satikšanos. Tomēr viņas balss skanēja nedroši.

— Hallo! — viņš atbildēja. — Ko tad jūs te darāt?

— Es aizbēgu no mājām. Es nekad vairs neiešu atpakaļ.

Viņš viegli pasmīnēja un nodomāja: «Tas tik ir jauks numurs!» Skaļi viņš teica: — To jūs nedrīkstat darīt.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka es nevaru uzņemties atbildību pār jums. — Tagad viņš redzēja, ka viņa izmisīgi cenšas savaldīt trīsas un zobu klaboņu, lai arī bija tveicīgs karstums.

Izbailēs, ka viņai uznācis drudzis, viņš teica: — Jums tūlīt jādodas mājās. Es jūs aizvedīšu.

Viņa nepakustējās. Viņa pat ciešāk piespieda kājas grīdai, tās mazliet izplezdama, it kā taisīdamās aizstāvēties ar spēku, ja izrādītos, ka tas ir nepieciešami.

Viņas spītīgā apņēmība Ransemu iesmīdināja, bet vienlaikus viņam uzmācās šaubas, vai tiešām viņa ir tik vieglprātīgs skuķis, kā viņš domāja. Visa viņas izturēšanās likās apliecinām, ka, tiklīdz viņš mēģinās viņu piespiest, viņa metīsies gar zemi un sāks kliegt kā bērns.

— Vispirms apvelciet sausas drēbes, — viņš teica. — Tā ilgāk jūs nedrīkstat sēdēt. Jūs jau drebat kā drudzī.

— Ko tad lai es uzģērbju?

— Jums būs jāuzģērbj kāds no maniem uzvalkiem. Sieviešu drēbju jau man nav.

Viņa neiebilda. Viņas kautrīgums bija jau mazliet pārgājis. Viņa jau atkal jutās pilnīgi savā lomā kā Blaita Somerfīlde, Orienta pērle.

Pārģērbšanās dos viņai iespēju atjēgties, un tā bija tiešām spoža filmas ideja — uzvilkt mīļotā vīrieša drēbes un nākamajā ainā parādīties apģērbtai kā zēnam. Viņa sēdēja, gaidīdama, kamēr Ransems paņem dvieli, īsas bikses un kreklu.

— Tagad ejiet vannas istabā, — viņš teica Fērnai kā mazam bērnam, — un pamatīgi noslaukieties, cieši noberzieties un apģērbiet šīs drēbes, un tad es jūs aizvedīšu mājās. Jūs līdz šim vēl neesat slimojusi ar malāriju, vai ne? — viņš, to nopietni uzlūkodams, jautāja. — Jums taču patlaban drudža nav?

— Nē... Es nezinu, kāpēc tā drebēju. Man tiešām it nemaz nav auksti. — Bet Ransems nodomāja: «Žēlīgais dievs, šāds bērns taču nevar jau drebēt cita iemesla dēļ!»

Kamēr viņas nebija istabā, Ransems sameklēja pudeli konjaka un divas glāzes, tad pakāra veco lietus mēteli un galīgi saburzīto cepuri, ko Fērna bija pametusi istabā. Un visu laiku viņš klusiņām smējās. «Jaunava un kārībnieks!» Viņam pēkšņi radās traka vēlēšanās, kaut Edvīna zinājusi, kas šeit patlaban notiek. Tas viņai sagādātu lielu uzjautrinājumu. Bet tad viņam prātā iešāvās Džons, un mirklī visa viņa jautrība bija izgaisusi. Ja Džonam bija zināms, ka meitene atrodas pie viņa, tad šo vēsti tas nekādā ziņā nepaturēs pie sevis. Džona pļāpīgie muzicēšanas draugi to pastāstīs tālāk saviem draugiem, un agri vai vēlu to zinās visa Randžipura.

Viņš novietoja pudeli un glāzes, izgāja verandā un paraudzījās pāri uz dārza mājiņu, kur gulēja Džons. Tumsā nebija manāma ne mazākā dzīvības zīme. «Viņš guļ kā dzīvnieks un par šo apciemojumu neko nezina.» Mirkli Ransems apsvēra, vai viņam nevajadzētu pārliecināties, bet, tā kā šo pāris soļu dārzā turp un atpakaļ pietiktu, lai viņš izmirktu līdz ādai, viņš šo domu atmeta un iegāja atpakaļ mājā. «Parauj viņu jods!» viņš nosprieda.

Iznākusi no vannas istabas, Fērna vairs nedrebēja. Tenisa krekls viņai bija par platu, bet bikses derēja lieliski, jo Ransemam bija šauri gumi. Uzvalks viņai piešķīra īpatnēju jaunavīgu svaigumu, kas vāji bija nomanāms, kad viņa bija kādā modernā kleitā. Uzreiz viņa vairs nebija lāgā neizdevusies misionāra meita ar vidusšķiras uzskatiem. Viņai bija nenoliedzamas neaprobežotas iespējamības. Bet tūlīt viņš pats sevi apsauca: «Tagad mierīgi... mierīgi!»

Skaļi viņš teica: — Te būs tabletes, ieņemiet tās un mājās ieņemiet vēl divas un no rīta atkal. Ielieciet kārbiņu krekla kabatā.

Viņa paņēma konjaka glāzi un teica: — Man taču nekas nekaiš. Hinīna garšu es nevaru ciest.

— Tomēr dariet tā, kā es saku. — Viņas dzidri zilās acis izbrīnā mirkli pavērās viņā. Tad viņa kā paklausīgs bērns norija abas tabletes, uzdzēra konjaku un ūdeni virsū un savieba seju.

— Es taču neesmu bērns, — viņa teica.

— Neviens to nesaka. Jums jābaidās no drudža.

— Man nav ne mazāko drudža pazīmju. Pirmīt es drebēju no uztraukuma.

— Un tagad jums jādodas mājās, — viņš teica, pārlikdams viņas mēteli un cepuri sev pār roku. Taču Fērna Saimena pēkšņi apsēdās un atbildēja: — Es neiešu mājās. Es nevaru... Es nekad vairs neatgriezīšos mājās.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka es atstāju vēstuli, kurā pateikts, ka es nekad vairs neatgriezīšos. Es tagad nedrīkstu iet atpakaļ. Es nevaru rādīties mātei acīs.

Viņš klusi iesmējās un teica: — Jums nekad nevajag atstāt tādas vēstules, jo nav izslēgts, ka jūs nepārdomājat citādi.

— Nezobojieties par mani!

— To es nedaru. Starp citu, vēstule nesagādās nekādas grūtības. Līdz rītam to neviens neuzies. Jūs varat to saplēst, kamēr vēl neviens nav to ieraudzījis.

Pēkšņi viņa sāka raudāt tāpat kā tai pēcpusdienā verandā. — Es nevaru, — viņa šņukstēja, — es nevaru atgriezties mājās. Esmu galā ar šo pretīgo dzīvi tur.

Viņas skaļie šņuksti padarīja Ransemu nemierīgu, bet viņš nolēma, ka tie nevar izlauzties lietus šalkoņai cauri līdz Džona ausīm. Raudoša sieviete vienmēr viņu atmaidzināja. Vienīgo glābiņu viņš pa lielākai daļai atrada bēgšanā. To viņš bija darījis daudzas reizes, kad sievietes bija kļuvušas jūtelīgas un prasījušas no viņa vairāk, nekā viņš bija gribējis dot. Šoreiz viņš bija bez vainas. Viņam vispār nebija nekas jādod, varbūt vienīgi padoms, un viņš arī nedomāja bēgt no Randžipuras — ļaut sevi aizdzīt meitenei, kas viņam vispār neko nenozīmēja.

— Mana māte grib, lai es precos ar Hariju Louderu, — viņa šņukstēja, — bet es negribu.

Ransems ļāva «jauniešiem» aizslīdēt atmiņā garām, lai iedomātos Hariju Louderu. Tad viņš to atcerējās. Tas bija lielais, gaļīgais puisis, pretīgākais no visiem. Ļoti iedomīgs un dzēra pārāk daudz. Tātad viņai jāprecas ar Hariju Louderu! Šī vēsts Ransemu pārsteidza — vai Louders savā snoba iedomībā noslīdējis tik zemu, ka nodomājis precēt misionāra meitu? Nu, bet viņam likās, ka iemesls viegli saskatāms. Viņa bija skaistākā šejienes un varbūt pat visas Indijas eiropiete, Louders būs pārliecinājies, ka laulība ir vienīgā iespēja viņu iegūt. Kad tā viņam būs apnikusi, viņš drīz vien dabūs sev citu sievieti un nekad neaizmirsīs, nedz arī ļaus Fērnai aizmirst, ka viņš tai parādījis lielu žēlastību, to apprecēdams. Tas Indijā bija gluži parasts gadījums. Nē, viņa nedrīkstēja precēties ar Hariju Louderu. Par to nevarēja būt ne runa.

Ransema jauneklīgais bruņnieciskums, kas sen jau viņā bija iesnaudies, pēkšņi atmodās. Kādreiz viņš to bija pārspīlējis un tāpēc nokļuvis dažādās grūtībās, tāpēc tagad nolēma būt apdomīgāks. Patiesībā bruņnieciskumam pasaulē vairs nebija vietas. Pa lielākai daļai beigās šāds bruņinieks, kā izrādījās, bija apmuļķots.

— Nē, — viņš teica, — protams, jūs nevarat precēties ar Hariju Louderu. Vai viņš jūs ir bildinājis... nopietni, es domāju?

— Jā, viņš mani bildināja un ir runājis arī ar manu māti. Tā viņa dabūja to zināt. Bet tagad ir ļaunāk nekā jebkad.

Ransems atkal kļuva piesardzīgāks un teica: — Diemžēl nezinu, ko es tur varētu līdzēt. Tā nav mana darīšana.

Viņa mitējās raudāt un paskatījās viņā ar tādu apņēmību, kas viņu bija ietekmējusi jau senāk. Tomēr jūs varētu kaut ko darīt, — viņa teica un novērsdamās piebilda: — Ja jūs būtu pietiekami augstsirdīgs, šurp nākdama, es tam ticēju.

Viņam atkal nāca smiekli, bet viņš tikai ievaicājās: — Kā jūs to domājat?

— Ja jūs man šonakt atļautu palikt šeit... ja mani rīt no rīta atrastu šeit un visiem tas kļūtu zināms, tad Harijs Louders mani vairs neprecētu, un tenku dēļ manai mātei vajadzētu sūtīt mani projām. Vai jūs mani saprotat? Tad es tiktu projām un varētu dzīvot savu pašas dzīvi. Es nekad vairs neatgrieztos. — Pēc brītiņa viņa piebilda: — Ko cilvēki par mani runā, tas man vienalga.

Bija skaidrs, ka viņa zināja, ko gribēja. Ransema jautrība ātri vien izgaisa, jo viņš sāka apbrīnot viņas gribas spēku. — Un es? — viņš vaicāja.

Viņa nekavējās atbildēt, un viņam tūdaļ kļuva skaidrs, ka. viņa ilgāku laiku jau visu pārdomājusi. Nebija jautājuma, kuru viņa nebūtu apsvērusi. — Tas jums neko nekaitēs, — viņa teica. — Jūs esat tik daudz pieredzējis. Tas jūsu slavai nekaitēs. Es nesaprotu, kāpēc jūs tā jautājāt.

Tas, ko viņa pateica, un pārliecība, kas skanēja viņas balsī, viņam pēkšņi skaidri apliecināja, kā viņu novērtē šaurā, viņa nicinātā pasaule. Savā derdzīgajā snobismā tie sirds dziļumos viņu turēja par kārībnieku un izšķērdētāju, par pazudušu dienas zagli, kas spējīgs uz katru zemisku soli; kādreiz tie būs tā runājuši Fērnas klātienē. Tomēr tie labprāt vēlējās ar viņu saieties, pat skrēja viņam pakaļ, ja viņš tiem dāvāja kaut niecīgu smaidu.

Pēkšņi viņam uznāca svētas dusmas, tomēr ne uz šo meiteni, bet drīzāk uz sabiedrību, pie kuras viņa piederēja. «Sasodītie līdēji! Kā viņi drīkst mani tiesāt?»

— Kāpēc jūs tā domājat? — viņš jautāja.

Fērnas atbilde viņu samulsināja un mazināja viņa dusmas: — Nu, es domāju, ka jūs nepievēršat uzmanību tādām muļķībām kā pieklājīgums jeb kā to sauc un arī tam, ko ļaudis par jums runā. Jūs taču neesat tāds kā viņi: Vai tad jums nešķiet, ka jūs izdarītu labu darbu?

— Vai jūs to visu esat kaut kur lasījusi?

— Nē, to es izdomāju pati. — Savā možumā viņa bija piemirsusi asaras. — Redzat, es jūs pazīstu. Es zinu, kāds jūs patiesībā esat. Jūs nīstat to dzīvi, ko dzīvojat, un es arī. Es gribētu būt tā, kas. es esmu. Es gribētu ņemt no dzīves visu, ko tā var sniegt. Es neraizējos par to, vai tas ir pieklājīgi vai tikumīgi.

Tātad šādi ieskati šai meitenei bija par viņu. Jā, reiz tas tiešām tā bija, bet labi sen. Viņš pēkšņi sakaunējās sava pagurušā truluma dēļ.

— Tas viss ir ļoti skaisti, — viņš teica, — bet nav viegli. Jums vajag būt stiprai... Iespējams, ka neviens nav pietiekami stiprs.

— Man nepatīk lietas, kas viegli iegūstamas.

— Kāpēc jūs griežaties tieši pie manis? Ja tas ir viss, ko jūs vēlaties, jūs varējāt iet pie kura katra... piemēram, pie kāda no «jauniešiem».

Viņa paliecās uz priekšu, paņēma no galda cigareti un gribēja aizsmēķēt. Sērkociņš bija samircis, viņa veltīgi pūlējās to uzraut un tad salauza. Pie tam viņas seja apjukumā stipri pietvīka. Taču viņa neatlaidās, ar otro sērkociņu viņai palaimējās, un viņa neveikli sāka vilkt dūmus un paukšķināt kā vecmeita, kas smēķē pirmo reizi. Ransems, viņas atbildi gaidīdams, vēroja viņu gandrīz aizkustināts un apburts, jo viņa bija tik jauna.

— Jūs esat vienīgais, pie kura es varēju griezties, jo es zinu, ka jūs vienīgais mani saprotat un neizmantosiet manu neapskaužamo stāvokli. — Brīdi klusējusi, viņa piebilda: — Un vēl tāpēc, ka jūs man patīkat. Reizēm man likās, ka jūs esat vienīgais cilvēks šeit, kuru es neienīstu. — Tagad viņš arī noprata, ka viņa tāpēc aizkūpinājusi cigareti, lai justos kā sabiedrības dāma un iegūtu vairāk drosmes.

— Bet jūs taču mani nepazīstat.

— Pazīstu gan.

Viņš klusi iesmējās. — Lielais, stiprais vīrs... noslēpumains klusētājs, atturīgs un dīvains, — viņš zobojās.

— Nezobojieties par mani! Neapejieties ar mani kā ar bērnu! Es negribu būt bērns! Gribu būt sieviete.

Brīdi viņš svārstījās. — Jūs nekad neesat likusi man saprast, ka es jums patīku, — viņš teica. — Jūs neesat ar mani pat lāgā runājusi. — Bet tad viņš aprāvās, jo manīja, ka šādā novirzienā draud briesmas.

Viņas mati bija izžuvuši sausi, tagad viņas galvu klāja gaišas cirtiņas. Par spīti savai apņēmībai, viņam nebija iespējams neredzēt viņas augumu, jaunavīgo grāciju, garās, slaidās kājas un mazās potītes. Stāvoklis sāka palikt grotesks — no visiem vīriešiem tieši viņam vajadzēja turēties pretī tādam jaunavības svaigumam, tādam kārdinājumam, kas bija nolikts priekšā kā uz šķīvja. Viņš izdzēra vēl vienu glāzi un pēkšņi jutās apreibis. «Varbūt,» viņš domāja, «šoreiz nāk par labu tas, kas man atgadījies ar Edvīnu, varbūt tas mani tagad pasargā no aizraušanās ar šo meiteni. Jocīgi, kā gan dažreiz dzīvē sagadās!» Viņš pats sev teica, ka tagad viņam Fērna jāpiespiež aiziet, bet viņš nejutās pietiekami spēcīgs. Kārdinājums bija jauks un satraucošs pat tad, ja viņš nedomāja tam padoties. Viņš jutās tā, kā sen nebija juties, — jauns un ilgu pilns pēc kaut kā, kam nebija nekā kopēja ar juteklības apmierinājuma mirkli.

Tad viņš ieraudzīja, ka viņa izdzērusi visu glāzi konjaka, ko viņš bija ielējis, un viņam ienāca prātā, ka tā varbūt bijusi pirmā glāze viņas mūžā un ka viņam nevajadzēja tik daudz dot.

Viņa teica: — Jūs man patīkat jau sen. Esmu jūs novērojusi uz ielas. Katru sestdienu esmu gaidījusi pie loga, lai jūs redzētu, kad jūs gājāt pie Smailiem. Jūs man vienmēr esat paticis, tikai jūs ar mani apejaties kā ar bērnu. Jūs ne reizi nenolaidāties līdz sarunai ar mani.

«Viņa tiešām zina, ko grib,» Ransems domāja, «un nekas viņu neatturēs.» Pēc otras glāzes viņš mazliet mainīja savu viedokli. «Kāpēc gan ne?» viņš pats sev vaicāja. «Galu galā kas tur liels? Dzīve taču ir tik īsa un tik skopa.»

Taču skaļi viņš teica: — Tagad ejiet mājās, kamēr vēl nav par vēlu! — Viņš bija sēdējis, atspiedies pret galdu. Tagad viņš piecēlās un nolika glāzi, lai padarītu savus vārdus iespaidīgākus.

— Nedzeniet mani projām! Ludzu, ļaujiet man palikt!

Viņš atkal atspiedās pret galdu. — Un, ja jūs paliekat, ko jūs darīsiet pēc tam? Es taču netaisos jūs precēt.

— Es to arī nevēlos. Es negribu saistīties.

— Bet kas tad tur galu galā iznāks?

Atkal viņai atbilde bija gatava apbrīnojami ātri: — Man visādā ziņā būs jāaizbrauc no Randžipuras, vai nu mana māte to vēlas vai ne. Es gribu doties uz Ameriku, kur man ir izredzes. Es varētu braukt uz Holivudu. Es zinu, ka tur tikšu uz priekšu.

— Tas nav viegli. Atrast pareizo ceļu ir ārkārtīgi grūti.

— Es darīšu visu.

Viņš to cieši uzlūkoja, neteikdams ne vārda. No viņa skatiena vairīdamās, tā turpināja: — Jā, visu. Es tiešām domāju — visu, ja ar to var iegūt brīvību... klausīt savam aicinājumam. Tam taču nemaz nevar būt tik liela nozīme. Tas viss norisināsies vienā minūtē. Galu galā miesa vēl nav viss.

Atkal viņam sāka reibt galva: «Tas nav iespējams,» viņš domāja. «Es laikam būšu pārklausījies. Savādi, ka arī man kādreiz bija tādi paši ieskati.»

— Tur var iznākt kaut kas šausmīgs, — viņš teica. — Jums nav ne mazākās jausmas, cik vīrieši var būt briesmīgi.

— Tāpēc jau es atnācu šurp. — Viņa vilcinājās, it kā viņai būtu pietrūcis drosmes. — Tāpēc jau es gribēju, lai jūs būtu tas — pirmo reizi. Es zinu, ka jūs nebūsiet tāds, un pirmo reizi man gribējās būt kopā ar tādu, kurš man patīk. Vai jūs to varat saprast? Kas notiks ar mani pēc tam, tas vairs nebūs tik svarīgi. Es jau nelūdzu jums pārāk daudz.

Viegli drebēdams, viņš domāja: «Žēlīgais dievs, kaut kas tāds svētajam Antonijam nav rādījies pat sapņos!» Skaļi viņš teica: — Jā, es saprotu... tikai pārāk labi.. Un tāpēc jums tagad jāiet. Ja jūs neiesiet, būs jāiet man un jāataicina jūsu māte. — Viņš piegāja viņai klāt, turēdams rokās mitro mēteli. — Nāciet! — viņš teica.

Taču viņa nepakustējās. Viņa atkal sāka raudāt.

— Nē, lūdzu, ļaujiet man palikt šeit! Nedzeniet mani projām!

Tad pēkšņi viņš jutās noguris. Viņš atkal iekrita atpakaļ savā nevarībā. Nu viņš atkal sāks ielaisties kompromisos, vilcināsies un apsolīs kaut ko tādu, ko nekad nepildīs. Arī tai pēcpusdienā Saimenu verandā viņš bija tā rīkojies un sagādājis viņai tikai sašutumu.

— Jums jādod man mazliet laika to visu apdomāt, — viņš dzirdēja sevi sakām.

— Es nevaru tagad atgriezties mājās. Mana māte var pamosties un jautāt, kur esmu bijusi. Viņa var sadzirdēt motora rūkoņu.

Taču viņam atbilde bija jau sagatavota: — Nē, mums nemaz nav vajadzīgs piebraukt mājai tik tuvu. Es apturēšu labu gabalu no mājām un aizvedīšu jūs pie Smailiem. Tur jūs varat pārnakšņot un no rīta agri ielavīties savā mājā. Jums vēl atliks laika saplēst vēstuli, pirms to kāds būs atradis.

— Es negribu pie Smailiem. Misis Smaila mani ienīst.

— Jūs nepazīstat misis Smailu. Viņa neienīst nevienu. Tam viņai neatliek laika.

Fērna bija piecēlusies un teica, aizvien vēl raudādama: — Nedzeniet mani projām! Es negribu iet! Es negribu, kamēr jūs neapsolāt satikties vēl ar mani un būt laipns pret mani!

— Es apsolu.

— Un jums jāpalīdz man!

— Jā, es gribu jums palīdzēt.

— Patiesībā tas nebija taisnība, ko es teicu. Nav tiesa, ka jūs man patīkat vien. Ir kaut kas vairāk. — Viņa .vairs nepretojās un uzvilka mēteli. — Man šķiet, ka es jūs mīlu. Ja tas nebūtu tā, es tagad neietu projām.

— Ak dievs!

40

Ūdens straumes plūda gar ielas malām, un kādā vietā bija izvērties neliels ezers pašā ceļa vidū; kad vecais buiks tam gāzelēdamies brauca cauri, viņus abus apšļāca ūdens šaltis. Viņi sēdēja blakus un klusēja. Viņas atzīšanās bija novilkusi zināmu robežu viņu starpā. Iedzimta kautrība paralizēja viņu mēles. Tagad jokiem vairs nebija vietas. Tā vairs nebija rotaļa, kurā viņš bija uzņēmies veca, godīga vīra lomu. Viņš saprata, ka Fēma vairs neko netēlo, bet ir ārkārtīgi nopietna. Viņam, protams, nekas nebija zināms par Blaitu Somerfīldi, Orienta pērli, bet viņš bija manījis, ka Fērna ieradusies pie viņa ar labi iestudētu lomu un tagad to atmetusi.

Labu laiku viņš nopūlējās pateikt kaut ko piemērotu, cerēdams ar nepiespiestu sarunu ievirzīt viņu attiecības parastajās sliedēs, bet viņam neienāca prātā nekas tāds, kas neliktos novazāts un smieklīgs, lai nenodotu viņa nolūkus, jo tagad viņš zināja, ka šī meitene nav nekāda muļķe. Viņas drosmīgajā atklātībā slēpās kaut kas tāds, kas tukšu tērgošanu padarīja neiespējamu. Fēma sēdēja, atrāvusies no viņa, skumīgi sakņupusi, un, lai gan viņš meiteni neuzlūkoja, viņš skaidri redzēja to savā apnēsātajā tenisa krelā un īsajās linaudekla biksēs – kairu un vingru, un mazliet nesavaldīgu. Bija dīvaini, cik skaidri tā viņam tagad tēlojās, bet vēl pirms dažām stundām viņš nebūtu varējis neko pateikt par tās izskatu, ja kāds viņam to jautātu.

n

Gabaliņu aiz spirta rūpnīcas viņš apturēja mašīnu un teica: — Labāk kāpsim ārā šeit, lai neviens nedzird motora rūkoņu.

— Es varu iet viena, — viņa atbildēja. — Jūs galīgi samirksiet.

— Tas nekas. Es jau tūlīt braukšu atpakaļ. Kā ar jūsu saaukstēšanos?

— Es nemaz neesmu saaukstējusies. Man vispār nekas nav bijis.

«Tad tāda viņa ir,» viņš nodomāja; «Varbūt es esmu muļķis » Kad viņi abi brida pa ūdeni viens otram blakus, kā spējš zibens viņu izbiedēja atziņa, ka viena viņa būtības daļa visu laiku, kamēr viņi bijuši kopā, aukstasinīgi novērtējusi Fērnu — viņas kaklu, krūtis, gurnus un gaišos matus. «Esmu jau pārāk vecs,» viņš domāja, «sabrucis vecs netiklis. Esmu pilnīgi piemirsis domāt par viņas garīgo būtni, it kā viņa būtu gaļas gabals. Man ir tikai trīsdesmit astoņi gadi, bet vienīgi sievietes miesa vairs spēj mani satraukt. Tā nedrikst būt.»

Smailu mājā valdīja pilnīga tumsa, tomēr viņi bez kādām grūtībām atrada durvis, tikai Ransems sadauzīja galvu pret krustmātes Fībes gaisā pakārto puķu podu. Smaili nekad neslēdza ciet durvis un arī logus turēja vaļā. Dienā un naktī varēja netraucēti ieiet viņu mājā. Sākumā pāris reižu bija ieradušies nelūgti ciemiņi, bet drīz vien pārtraukuši savus negaidītos apmeklējumus, jo pie Smailiem nekā nebija ko zagt.

Ransems zināja ceļu tumsā. Viņš lika Fērnai pastāvēt priekšnamā un, uzšķīlis šķiltavas, nokļuva līdz Smailu guļamistabas durvīm. Tur viņš pieklauvēja. Viņš nebaidījās Smailus iztraucēt, jo viņi bija apraduši ar to, ka viņus modina kurā katrā nakts stundā; slimības vai nāves gadījumos pāriji bija paraduši to darīt. Viņš divas reizes pieklauvēja, tad mistera Smaila miegainā balss atsaucās: — Hallo, kas tur ir?

— Ransems, — viņš atbildēja. — Vai es nevarētu brītiņu ar jums parunāt?

Tūdaļ misters Smails pilnīgi atmodies un mundrs iesaucās: — Protams, acumirklīti!

Durvis atvērās, un iznāca misters Smails kokvilnas pidžamā. Sieva sekoja viņam uz pēdām. Viņa bija apvilkusi kimono un matus saspraudusi mezglā galvas vidū.

Kad misters Smails bija iededzis gaismu, Ransems smaidīdams viņam teica: — Man ļoti nepatīkami jūs traucēt, bet apstākļi ir mazliet neparasti.

Tad viņš paskaidroja Fērnas bēgšanas iemeslus un arī to, kāpēc viņa negrib atgriezties mājās un labāk pārnakšņotu šeit. Viņš pastāstīja tieši tik daudz, cik bija nepieciešams, lai nostāsts iznāktu ticams, un lika viņiem saprast, ka viņi sarunājušies nevis viņa guļamistabā, bet lietū staigādami pa ielu. Smaili nelikās pārsteigti. Arī tad, kad viņi gaiteņa galā ieraudzīja mazliet satraukto un Ransema drēbēs tērpušos Fērnu.

— Hallo, Fērna! — iesaucās misis Smaila, meitenei tuvodamās. Labākā draudzene viņu nebūtu apsveikusi sirsnīgāk. Fērna jutās ļoti neveikli, jo viņa vienmēr uz Smailiem bija raudzījusies ar izsmieklu — kā uz svētuļiem un darba lopiņiem. Taču misis Smailai, kura varbūt nemaz nebija ievērojusi Fērnas bērnišķīgo vīzdegunību, viss iznāca tik dabiski un vienkārši, it kā Fērna nupat būtu pārskrējusi pāri ielai aizņemties karoti cepamā pulvera.

— Jūs varat gulēt šeit blakus istabā, — viņa teica. — Tad jums nebūs bailes.

— Man nav bailes, — Fērna atbildēja, un Ransems atkal redzēja, ka viņa tomēr ir vēl bērns.

Smaili lūdza viņu palikt vēl brītiņu un mazliet iekost. Ransemam likās, it kā viņš būtu apmaldījies ceļinieks, kas trakojošā negaisā atradis ceļā viesmīlīgo Smailu būdu. Viņi nebrīnījās, neko neiztaujāja un sirsnīgi priecājās par negaidīto nakts apciemojumu. Tad lejā pavērās kādas durvis un parādījās krustmātes Fībes galva.

— Kas noticis? — viņa jautāja. — Vai es nevaru ko palīdzēt?

— Nē, — atbildēja misis Smaila, — viss kārtībā.

Taču krustmāte Fībe bija jau pamanījusi Ransemu un «salona misionāres» meitu, kas neticamā kārtā bija ģērbusies īsās biksēs. Krustmāte Fībe pienāca klāt, kā no gultas cēlusies, lai pārliecinātos, kas īsti te notiek. Viņa bija naktskreklā ar augstu apkakli un garām piedurknēm. Viņas plānie, baltie mati bija vienos cirtu papīrīšos; Un Ransems, noraizējies, ka viņa neatturēsies no kutelīgiem jautājumiem, atstāja kaujas lauku. Taču pirms promiešanas viņš novēlēja Fērnai saldu dusu. Meitene cieši paraudzījās viņam acīs, tik cieši, ka viņš labu mirkli jutās neērti un pateica: — Paldies. — Viņš tomēr noprata, ka ar skatienu viņa pūlējās viņam pasacīt, ka starp viņiem vēl viss nav galā un ka nav labi viņu mierināt tikai ar solījumiem.

41

Kad Ransems samircis un nomākts tuvojās dārza vārtiem, viņš skaidri apzinājās, ka bezmaz būtu izdarījis kaut ko tādu, ka būtu spiests uz visiem laikiem atstāt Randžipuru.

Noberzies sauss un izdzēris atlikušo konjaku, viņš visu pārredzēja vēl skaidrāk un atcerējās savu pārdzīvojumu atsevišķās fāzes — kā viņš sācis kļūt nesavaldīgāks un satrauktāks un domājis: «Velns parāvis! Tas taču ir vienīgais, kāpēc vērts dzīvot. Ja es to nedarīšu, es nožēlošu, kad būšu vecs kraķis.»

Viņš apzinājās, ka vienīgais, ko viņš savā mūžā nožēloja, attiecās uz laba vai ļauna jēdzienu viņa rīcībā, ko viņš būtu varējis darīt, bet nebija darījis. Viņš savu dzīvi varēja salīdzināt ar audeklu, kur rūpīgs vērpējs saskatītu daudzus caurumus. Tie bojāja auduma labo izskatu, un nekādi vairs nebija iespējams caurumus aizlāpīt. Elementiem, kas tagad likās tik svarīgi — pieklājībai, bailēm no tenkām, atbildības pienākumam —, ar laiku vairs nebūs nekādas nozīmes. «Varbūt,» viņš domāja, «stiprie cilvēki ir tieši tie, kuri zina to visu, tomēr rīkojas bez žēlastības.» Viņš nejutās stiprs nedz tagad, nedz arī kaut mazu brītiņu Fērnas kairajā tuvumā. Kad visi šie traucēkļi kādā dienā būs zaudējuši nozīmi, viņam atliks tikai rūgta nožēla, ka laupījis sev piedzīvojumu, kas varbūt sniegtu brīnišķīgus laimes mirkļus. Tādējādi viņš bija ļoti tuvu majora Sefti filozofijai — ka miesa, kas sagādā tik daudz sāpju, mums parādā milzumu juteklisku baudu.

«Sasodīts,» viņš dzērumā domāja. «Mani vienmēr pamostas džentlmenis un morālists un mani paralizē, visu pārvēršot farsā.» Pat trakās, aukstasinīgi meklētās uzdzīves, kurām. viņš senāk bija nodevies, lai apdzēstu liesmaino kvēli sevī, nebija spējušas neko grozīt. Tā nemitējās gruzdēt un pēkšņi uzliesmoja tad, kad viņš to vēlējās vismazāk.

Kad viņš bija nodzēsis gaismu un ielīdis gultā zem moskītu tīkla, viņš prātoja: «Es nekad neesmu neapdomīgi un brutāli sagādājis sev mīlas priekus kā vairums vīriešu. Nekad neesmu zaudējis sajēgu. Esmu vienmēr stāvējis mazliet nomaļus, pats sevi vērodams un atzīdams, ka esmu nevarīgs, bikls un smieklīgs.» Varbūt pienāks diena, kad viņš beidzot būs pārvarējis visus šos traucēkļus un atradis taisno ceļu; taču šis ceļš, to viņš apzinājās pat dzērumā, nebūs tikai viņa miesas atbrīvošana, bet reizē arī viņa «es» nāve.

Cīnīdamies ar bezmiegu un karstumu, tūkstošiem kukaiņu dūkšanas mocīts, viņš pat neizjuta apmierinājumu par savu augstsirdību, jo bija pietiekami godīgs, lai atzītu, ka tas bija Edvīnas, nevis viņa nopelns, ka Fērna palika virgo intacta.

«Smieklīgi,» viņš domāja, «ka šī saltā, samaitātā Edvīna varbūt ir izglābusi Fērnu, pati to nemaz nezinādama.» — «Bet no kā?» atbalsojās viņa smadzenēs. No tā, no kā viņa tomēr neizbēgs un droši vien drīzā laikā. «Es vismaz,» viņš nodomāja, «būtu varējis padarīt viņai to patīkamāku.»

Tad viņa domas kaut kas iztraucēja, jo viņš manīja kādu lienam gar verandas logu. Patiesībā viņš neredzēja ne cilvēka tumšo stāvu, ne arī dzirdēja baso kāju plakšķus. Karstumā un nemierīgumā viņa nervi nojauta tā klātieni. Izlēcis no gultas, viņš paķēra kabatas bateriju un aizstreipuļoja līdz verandai. Lai gan gaismu mazināja lietus aizsegs, tomēr tās pietika, lai viņš saskatītu kailu tumšbrūnu stāvu, kas skrēja dārza mājiņas virzienā.

— Sasodīts! — Ransems skaļi iesaucās. Atkal atgūlies, viņš iesmējās un nodomāja: «Es varēju arī to darīt. Tāpat agri vai vēlu man par to uzvels visu atbildību.»

Nebija nekādas nozīmes Džonam ,draudēt vai mēģināt viņu piekukuļot. Nekāds atalgojums vai sods nekā nelīdzētu, ja Džonu vilināja tik trekns kumoss viņa mūzikas biedru tenkām. Katrā jaunā versijā viss tiks aizvien vairāk izpušķots un pieņemsies krāsās un plašumā kā viļņu apļi, ko izraisa klusos ūdeņos iesviests akmens. Jaunā vēsts ies no viena kalpotāja mutes otrā, beidzot nokļūs līdz misis Hogitei-Igberei, un tad krūze līs pāri malām. Viņš Randžipuru pazina labi. Tiklīdz baumas būs nokļuvušas līdz «Puka Lilī», viņš būs Fērnu galīgi piedzirdījis un pēc tam izvarojis.

«Sasodīts! Es varēju to tiešām darīt! Atkal izrādās...» Bet, kas izrādās, to viņš vairs nespēja pierādīt, jo sāka justies kā miglā, galīgi apskurbis. Viņam šķita, ka nakts, kura sākās ar Edvīnas ierašanos zilajā istabā, joprojām mirdzēt mirdz gan sudraboti balta un dzestra, gan zeltaina un kvēla.

Mirkli pirms iemigšanas viņš mazliet pacēla galvu un sāka ausīties. Šoreiz tā nebija viņa iedoma, bija dzirdams troksnis. Tas spiedās pat cauri lietus gāzēm. Upe bija sākusi dunēt.

Vēlreiz viņš iedomājās Edvīnu: «Jā, man tiešām liekas, ka tādām lietām labāk noder slampas.»

42

Pie Smailiem Fērna bikli vēroja, kā namamāte un krustmāte Fībe pagādā viņai palagus un naktskreklu, lai viņa justos ērtāk. Viņas runāja par lietu un par to, cik grūti šādā mitrumā saglabāt palagus pilnīgi sausus, bet nebilda ne vārda par Ransemu vai Fērnas dīvaino apģērbu, ne arī par to, kā viņa nonākusi tiktāl, ka pusnaktī skraida apkārt pa ielām. Krustmāte Fībe dažas reizes cieši viņā pavērās, bet šie skatieni nebija ne naidīgi, ne nosodoši, drīzāk ziņkāri un mazliet—vērojoši. Tajos varēja manīt arī apbrīnu. Šķita, ka vecā dāma gribētu teikt: «To es nebūtu ticējusi, ka jums ir tik liela dūša.»

Krustmāte Fībe atnesa pudeli ar ūdeni un nolika to uz galdiņa blakus gultai. Misis Smaila pārvilka moskītu tīklu gultas vietai, nemitīgi runādama par to, ka moskītu tīkli, kolīdz tie kārtīgi salāpīti, tūlīt atkal saplīstot. Viņa aizsūtīja krustmāti Fībi pēc adatas un diegiem, lai savilktu caurumus, kas bija radušies kopš pēdējās lietošanas reizes.

Mulsuma un bikluma paralizēta, Fērna nevarīgi raudzījās, kā abas sievietes rūpējas viņas labā.

Viņa tikai vienā Jaidā atkārtoja: — Ai, pateicos, misis Smaila! Būs jau labi, nepūlieties tik daudz manis dēļ! Es jau pati varu, ļaujiet man! — Un viņa ieraudzīja misis Smailu gluži citā gaismā.

Misis Smaila viņai vairs nelikās nožēlojams misionāru dzīves simbols un pastāvīgs atgādinājums kaimiņmājās, ka viņa, lai cēla kādas gaisa pilis celdama, galu galā ir tikai misionāra meita, kurai lemts dzīvot «misionāru atmosfērā». Tagad viņa pēkšņi ieraudzīja, ka misis Smaila ir ļoti rosīgs, izpalīdzīgs cilvēks, kam varbūt nav svešas tādas pašas kaislības, vājības un nomāktība kā viņai. Savas jaunības dēļ visu neizprazdama, Fērna domāja, ka misis Smailas kaislības un vilšanās jau sen iztirzātas un nokārtotas.. Neskaidri viņa nojauta arī, ka misis Smaila ir kaut kā atbrīvojusies no dzīves kārdinājumiem un noskaidrojusi visus sarežģītos jautājumus. «Vajag būt jauki justies tik mundrai un mierīgai,» Fērna domāja. To varēja manīt itin visur, lai ko misis Smaila darīja vai runāja: kā viņa kustējās, kā uzsmaidīja, cik veikli klāja gultu un lāpīja moskītu tīklu.

Tieši šais mirkļos, kad jūtas bija satrauktas un saasinātas, Fērna skaidri saprata, kas viņu izdzinis no mājām. Viņa nebija gājusi pie Ransema tāpēc, ka būtu samaitāta vai netikle, arī aiz ziņkāres nebija to darījusi, nedz arī bija nopietni iemīlējusies, kā savā romantiskajā jūsmā iedomājusies. Viņai vajadzēja izrauties no tās neīstās pasaules, kuru radījuši viņas vecāki, jo viņa tur jutās nožēlojama un pazemota. Gribēdama uzveikt šos melus, viņa bija atradusi tikai vienu izeju — aizbēgt pie Ransema un ļaut, lai notiek tas, kam jānotiek ar katru sievieti, pirms tā iepazīstas ar dzīves draudīgiem bezdibeņiem un tās jaukumu pilnību.

Kad abas sievietes bija aizgājušas un Fērna misis Smailas naktskreklā gulēja tumsā, viņa ilgi nevarēja iemigt. Konjaks un satraukums lika viņas domām darboties tik ātri un skaidri kā vēl nekad. Visu pārdomādama, viņa pamazām noprata, ka gājusi pie Ransema aiz dažādiem iemesliem, tikai ne aiz mīlestības, bet tagad šī dēka uzreiz ieguva citu nozīmi. Viņas romantiskā iedoma kļuva par realitāti. Piecēlusies gultā sēdus, viņa domājat «Es viņu mīlu. Tātad šādi jūtas, ja kādu mīl.» Tam nebija ne mazākās līdzības ar to, ko viņa bija lasījusi filmu žurnālos vai redzējusi filmās.

Fērna zināja, ka ir iemīlējusies, jo viņa jutās «citādi». Ne tikai attiecībā pret Ransemu, bet arī pret sevi pašu. Viņa redzēja, ka Ransems nemaz nav tas, par ko viņa to bija turējusi, dēkains varonis, kluss, drūms un noslēpumains, kurš runā tā kā vīrieši filmās vai romānos. Ransems sarunājās ar viņu vienkārši un atklāti un, kā izrādījās, bija daudz atsaucīgāks, daudz «patīkamāks», nekā viņa iedomājusies, steigdamās lietū uz viņa māju. Tagad Fērna saprata, ka neviens vēl līdz šim nav tā ar viņu runājis, it kā viņa būtu jau pieaudzis un nobriedis cilvēks. Viņai vispār neienāca prātā cits, kas vēl tā varētu runāt, jo tie visi centās vairīties un kaut ko slēpt no viņas, tāpēc viss, ko tie runāja, bija neīsts un maldinošs. Tagad viņai šķita, ka pārējie dzīvo pastāvīgās bailēs, bailēs no trūkuma un tenkām, bailēs par savu labo slavu, par savu iedomīgo pārākumu un tūkstoš nederīgām lietām, tā ka viss, ko tie darīja vai domāja, bija iemācīts, sagrozīts un kaitīgs. Tagad Fērna saprata arī, ka viņa pati, tēlodama Blaitu Somerfīldi, atradusi pasauli, kas ir tikpat neīsta kā viņas mātes vai misis Hogites-Igberes, vai «jauniešu» pasaule. Arī Ransemu viņa bija iztēlojusies noslēpumainu, cinisku un mazliet varmācīgu, bet tas nebija tiesa. Tagad viena pati tumsā viņa sarka gan savu izdomu dēļ, gan arī tāpēc, ka bija sarunājusi viņam visādas aplamības, jo daudz kas pašreiz viņai likās nepatiess un smieklīgs.

Viņa zināja arī, ja būtu noticis tas, ko viņa bija vēlējusies, viņu tagad nemocītu ne sirdsapziņas pārmetumi, ne grēcīguma sajūta, jo tas viņai liktos pareizi un dabiski, lai gan viņa nevarēja sev pilnīgi izskaidrot, kāpēc. «Tā ir mīlestība,» viņa atkal nodomāja, «redz, kā tas ir.» Tagad viņa jutās daudz jaukāk, daudz siltāk, daudz burvīgāk nekā tad, kad bija izfantazējusi visas tās muļķības.

Ransems vairs nebija nekāda mistiska būtne, kuru bīstas vai apbrīno. Tagad viņa Ransemu pazina. Fērna gluži neapzināti bija izpētījusi viņa vaibstus, zināja, kā viņa kuplie, tumšie mati krīt pār saulē iedegušo pieri, pazina viņa kluso, skumjo smīnu, kas viņam runājot reizēm pavīdēja sejā, un vissmalkāko viņa balss noskaņu, šo maigo, lēno balsi, kuru šķita dzirdam pilnīgi skaidri, guļot svešas mājās klusumā un tumsā. Viņa pazina arī Ransema skaistās rokas, redzēja tās viegli drebam, kad viņš pacēla savu glāzi.

Mirkli viņu vēlreiz pārņēma Blaitas Somerfīldes gars, un viņa dzirdēja sevi pusbalsī sakām: «Viņa rokas, viņa mīļās rokas!» Bet tūlīt viņa piesarka tumsā un sakaunējās, jo bija palikusi neuzticīga savāi jaunatrastajai patiesībai.

Taču visvairāk viņu Ransemam tuvināja atziņa, par kuru senāk viņai nebija ne jausmas, — viņš ir tikpat nelaimīgs kā viņa.

Tagad viņa saprata, kāpēc viņš draudzējas ar Smailiem un apciemo tos tik bieži, turpretim viņas māti tik reti. Viņa saprata, ka tas nemaz nebija viņš pats, kas reizēm ieradās viņas vecāku mājās. Viņš ieradās kā atvietotājs — laipns un pieklājīgs un izlikās ticam tai nejēdzīgajai pasaulei, kas tur pastāvēja. Viņa domāja: «Viņam un Smailiem zināmas lietas, par kurām mums tur, viņpus ielas, nav ne jausmas.» Viņa tagad juta, kur viņa piederējās, un nojauta to pasauli, kur ciešanām bija dziļums, godkārei — lielums un baudām — saturs.

Viņa vairs nebija maza meitene. Kad viņa beidzot sāka iemigt, viņai šķita, ka pirmo reizi ir kaut ko piedzīvojusi. Viņa bija atklājusi, ka dzīve nerit pulksteņa rādītā laika vienmērībā — sekundēs, minūtēs un stundās. Reizēm tā dienām, varbūt pat gadiem stāv uz vietas, un tad pēkšņi gadus var pārdzīvot vienā vai divās stundās. Tas bija dīvaini, ļoti dīvaini.

43

Kad misis Smaila iegāja savā istabā, tur vēl dega uguns, bet misters Smails savā divguļu gultas pusē bija jau iemidzis; viņa to nemodināja, jo zināja, ka tam dārga katra minūte miega. Uzmanīgi viņa palīda zem tīkla, lai vecais matracis nečīkstētu un viņu netraucētu. Viņai nebija lielas vēlēšanās vīru modināt un pārrunāt par Fērnu, jo viņa jau visu zināja par šo meiteni, pat tās nodomus, un bija pilnīgi pārliecināta, ka viņas vīrs arī zina. Tā būtu veltīga laika kavēšana, pilnīgi nevajadzīgi bija visu iztirzāt, prātot un izdarīt secinājumus. Viņa ļoti labi zināja, ka Fērna jūtas nelaimīga, un arī to, kāpēc tas tā ir. Viņa to jau sen bija zinājusi, viņa saprata, kāpēc Fērna bēgusi tieši pie Ransema, zināja arī, ka viņš nav tai nodarījis neko ļaunu, jo Ransems, lai ko viņš arī runātu un domātu, nav uz to spējīgs.

Lai gan viņa pati savā mūžā nebija piedzīvojusi daudz uzbudinājumu, viņai bija pareiza nojauta par šādām lietām, jo viņa tiešām bija dzimusi, lai izprastu cilvēku muļķības un ciešanas.

Iemesls tam varbūt slēpās tai apstāklī, ka misis Smailai vispār nebija pašai sava «es»; viņai trūka jēguma pašai par sevi, viņa tikko pazina savu ārieni, jo viņai nekad nebija iznācis laika to pētīt. Spoguli viņa lietoja tieši tik ilgi, cik bija vajadzīgs sasukai, lai mati nekristu acīs, un pat spogulī viņa neraudzījās savā sejā, bet redzēja tikai rokas un matus, it kā tie, ja tā varētu teikt, būtu mazsvarīgi viņas mājturības piederumi. Jau bērnībā viņa nebija pazinusi savu «es», viņai likās iedzimta pazemība un necilība, ko sevišķi veicināja un attīstīja arī tas, ka viņas ģimenē bija deviņi bērni. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka pret viņu kāds izturētos nevērīgi, nicīgi vai augstprātīgi. Siderfelsā viņa jutās pilnīgi apmierināta, kad pārējās meitenes, skaistākas, izveicīgākas vai pašapzinīgākas, nostūma viņu pie malas. Jā, viņai sagādāja pat baudu klusi vērot un klausīties, un viņa jutās laimīga, redzot citas priecīgas un laimīgas. Tādējādi visi, ar kuriem viņai gadījās satikties, viņai uzticējās pilnīgi, un jau jaunībā viņa vairs ne par ko sevišķi neuztraucās un nebrīnījās. Viņai drīz vien bija vairāk dzīves gudrības nekā vairumam to, kuri dzīvoja izlaidīgu, kaislību pilnu dzīvi un vienmēr no jauna krita tais pašos grēkos, kļūdījās un pievīlās. Lai gan viņa neprata saistīt pielūdzējus, viņa tāpēc neskuma, jo vienmēr bija aizņemta un sirsnīgi juta līdzi citu likteņiem. Gadījās brīži, kad viņu pārņēma dziļa līdzcietība pret skaistākiem un pievilcīgākiem cilvēkiem nekā viņa pati, jo viņai šķita, ka to fiziskais pārākums un visas dotības tiem sagādā tikai nelaimi un ciešanas. Dzīvodama klusi un mierīgi kā pelīte savā alā, viņa nekad nebija pazinusi ne naidu, ne skaudību, ne ļaunumu, ne vilšanos un jutās laimīgāka par citiem.

Un tad parādījās misters Smails — neievērojams, pieticīgs, viņas ģimenes neieraudzīts, jo viņš bija tikai baptists un iedrošinājās bildināt kongregacionālista meitu – šis naivais, sirdsskaidrais misters Smails ar savu biklo sirsnību, vienīgais vīrietis, kas lietas un cilvēkus uzlūkoja ar viņas acīm. Tomēr, par spīti visam, viņa ar misteru Smailu apprecējās, kļuva baptiste un misionāre un devās viņam līdzi uz Indiju. Viņa to nedarīja aiz reliģiozitātes vai kādu māņu dēj, bet tāpēc, ka tas viņiem abiem bija vispiemērotākais, ka šāds dzīves veids visvairāk atbilda viņu tieksmēm, deva iespēju pilnībā izpausties viņu raksturiem. Viņi nedzinās pēc mantas, ko varēja nozagt, viņiem nebija nedz lepnuma, ko varēja ievainot, nedz godkāres, kuru varēja pārspēt, bet viņi pilnīgi ziedojās citiem. Tas bija tas noslēpums, kuru Ransems pamazām bija atklājis.

Viņa nekad neiedomājās, ka viņi apprecējušies aiz kaislīgas mīlestības, un zināja, ka viņiem abiem nav tieksmju pēc šādām baudām. Viņi bija apprecējušies tāpēc, ka saprata viens otru, raudzījās uz cilvēkiem vienādi un augstāko laimi atrada, kalpojot citiem. Miesīgas baudas viņai bija pilnīgi svešas, un viņa pat nemēģināja tās iedomāties, bet misters Smails bija pret viņu maigs, mierinošs un sirsnīgs.

Brīdi viņa palika vēl nomodā, prātodama, kā izpalīdzēt Fērnai Saimenai. Viņai jau sen bija zināms, ka meitene jūtas vientuļa un nelaimīga, tikai viņa bija pārliecinājusi sevi, ka nebūtu nozīmes iet pie viņas. Tagad, kad Fērna bija atnākusi pati vai arī Ransems viņu atvedis, viss būs daudz vieglāk.

Beidzot viņa iemiga, bet pamodās jau mazā gaismiņā, jo kāds mistera Smaila skolnieks klauvēja pie durvīm. Tas bija no podnieku kastas un atnācis paziņot, ka viņa māte un brālis saslimuši ar tīfu. Viņš paziņoja vēl par četriem saslimšanas gadījumiem podnieka dzīvoklī.

Viņa žigli apģērbās, lai dotos zēnam līdzi, bet mazliet sapīkusi nodomāja: «Tie atkal atkrituši atpakaļ netīrībā. Kur tīfs, tur noteikti vajag būt arī utīm.» No jauna viņiem vajadzēs uzsākt karagājienu pret netīrību, un to viņi bija darījuši jau tik daudzas reizes, ka viņai mirkli sāka uzmākties šaubas, vai tikai visi viņu smagie pūliņi nav veltīgi. Un viņai bija iemesls uztraukties. Četri jauni saslimšanas gadījumi vienā dzīvoklī vienā naktī — tas bija par daudz!

Pirms aiziešanas viņa uzmodināja Fērnu un aizsūtīja mājās pāri ielai.

44

Apbrīnojami īsā laikā lietus bija pārvērtis apkārtni un visu dzīvi Randžipurā. Dažās stundās Ransema dārzā vītēņi bija izdzinuši garas, maigas, pavasarīgi zaļas atvases, kuru zelšanas spars un neatlaidība bija pilnīgā pretstatā ar to maigumu. Tās visur izlauza sev ceļu — gan māla un mūra žogu plaisās, gan novadcaurulēs, pat caur vaļējiem logiem. Augšanas un plaukšanas nevaldāmībā tās stiepās un vijās ap visu, kas vien sasniedzams, ap stabiem un dārza krēsliem, ap vecajiem banjaniem, ap sūkni pie dziļās akas. Dobēs un nule pilnīgi kailo ceļu vidū dīga maigi asni, siltā lietus izvilināti. Pat panīkušās kliņģerītes un kāršu rozes atkal atdzīvojās un dzina svaigas lapas un pumpurus. Vecais banjans un varenie mango koki atkal atmirdzēja savā tumšzaļajā krāšņumā, jo putekļi bija noskaloti un lapas vairs nebija dzeltenas un savītušas.

Maharadžas parkā mazais, izsusējušais ezers pildījās līdz malām, vieglās izpriecu laiviņas, purpurā un zeltā mirdzēdamas, atstāja cementēto krastu un jautri šūpojās pa ezera virsmu. Lielās puķu dobes, pirms nedēļas vēl putekļainas un nokaltušas, pēkšņi kļuva krāšņākas un daudzkrāsainākas par dobēm jebkurā mitrās Anglijas dārzā. No Džobnekera mājas logiem varēja redzēt tālos kukurūzas un prosas laukus, kas vairs nebija zeltaini brūni, bet mirdzēja smaragda zaļumā, it kā visu ainavu segtu plats mētelis, kas pletās no pāriju kvartāla līdz pat Abana burvju kalnam un senajai Elkautaras pilsētai. Un amerikāņu misijas dārzā krustmātes Fībes «gaisa dārzi» — petūnijas, orhidejas, ģerānijas savos skārda podos tā sāka zelt un ziedēt, ka vecā dāma lietus mētelī skraidīja zem pilošiem kokiem, ar lentmēru izmērīja atvašu garumu un noteica, cik tās diennaktī izaugušas, lai varētu papildināt statistiku savā gadskārtējā musona aprakstā. Katru gadu viņa tad rakstīja uz Siderfelsu: «Es nepārspīlēju, es pati to izmērīju. Divdesmit četrās stundās viss pastiepies par divpadsmit centimetriem,» — bet viņa vienmēr pāris centimetru pielika klāt. Savrupmājā, kurā dzīvoja mis Derkse un mis Hodže, iepretim lielajiem pils vārtiem, lietus atdzīvinātie vīteņi stiepās tieši šķērsām pāri logiem, pārvērzdami ieplūstošo gaismu gaiši zaļu, tā ka abas vecmeitas šķita divas nāras, kuraš ūdenī mājoja, ēda, gulēja, adīja un laboja skolēnu burtnīcas.

Čūskas izlīda no savām paslēptuvēm — pitoni un kobras, paragudas un odzes — sākumā laiskas, tad pieņemdamās kārībā. Tās ņudzēja tīrumos un dārzos, un upes krastos, un drīz vien mis Makdeidei slimnīcā bija darba pilnas rokas ar čūsku sadzelto ārstēšanu — koduma vieta bija jāizgriež un jāiešlircina serums. Cilvēkus, kurus bija sakodušas kobras un odzes, izdevās glābt, ja tiem bija vesela sirds, bet pret bīstamās mazās paragudas kodieniem nebija nekādu pretlīdzekļu.

Mājās un milzīgajā pilī pie sienām parādījās lieli pelējuma plankumi, un visu dienu bija jākurina uguns, lai izžāvētu palagus, kas naktīs galīgi samirka. Kukaiņi savairojās miljardiem, naktīs pamostoties un iededzot gaismu, atklājās, ka moskītu tīkls ir melns no insektiem, it kā pār gultu būtu pārmesta bieza, melna sega, kas pilnīgi apklāja gulētājus. Dienās tie bariem blīvējās aiz gleznām un zem mēbelēm, sagādādami bagātīgu mielastu mazām, spiedzošām ķirzakām, kas mitinājās niedru jumtos.

Tirgus laukumos un lielajā laukumā pie vecās pils bija pazuduši visi saldumu un saldējumu pārdevēji. Tagad veikalot zem klajas debess vairs nevarēja, tirgoņi bija pārvākušies tumšās, alām līdzīgās šaurās telpās ar spiedīgu, smacējošu gaisu. Lielās ūdens tvertnes pakāpieni tagad bija tukši, pāris stundu, kad lietus bija mitējies, laukumu pildīja veļas mazgātāji, kas ieradās ar netīro veļu un sāka velēties.

Lietus gāzās aumaļām un ar tādu spēku, ka upe un ūdens tvertnes četrās vai piecās dienās galīgi pārplūda. Arī vecāki Randžipuras iedzīvotāji nevarēja atcerēties tik milzīgas lietus gāzes. Tās bija tik spēcīgas, ka vēl nebija pārgājis prieka satraukums par to iestāšanos, kad sākās vispārējs uztraukums un runas par leģendārajiem ūdens plūdiem, kas bija izcēlušies ļaunā, cietsirdīgā maharadžas valdīšanas laikā.

Taču upes gultnes iztaisno jums darīja savu. Upe tagad strauji plūda cauri pilsētai un tālāk pāri zaļajiem līdzenumiem uz pakalniem viņpus Abana kalna. Krišnas tempļa pakāpieni bija pazuduši zem dzeltenās straumes, un pie tempļa mētājās nolauzti zari, beigti dzīvnieki un dažādas grabažas, tā ka Rašids Ali Khans, to pamanījis, lika mēzējiem dienu un nakti ar garu kārti iegrūst mēslus atpakaļ upē. Bija dīvaini, ka indusi paši tam nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību, bet musulmanis Rašids rūpējās par to, lai indusu templi neapgānītu mēsli un dzīvnieku līķi.

Visas ievērojamākās personas cita pēc citas aizbrauca kalnos, kur pie sienām neradās pelējumi un nebija ne čūsku, ne kukaiņu, — ģenerālis, vietējais komandants ar ģimeni, misters Berdžiss no bankas ar savu sievu, tās krustmāti un māsu, finanšu ministrs ar visu savu patriarhālo namturību, savu māsu un saviem diviem māsēņiem, to diviem dēliem, četriem dēladēliem, to sievām un vēl septiņiem bērnu bērniem. Pilī Marija Lišinska un maharane prātoja, kādi viņas augstības dārgakmeņi un sari noderēs Karlsbādē, Londonā un Parīzē, un maharadža aizceļošanu beidzot nolika uz sestdienu ar «Viktoriju» no Bombejas. Taču viņam nebija ne mazākās vēlēšanās doties projām, jo viņu nekas nevilināja tālē. Viņš jutās vārgs un slims un vēlējās nomirt tepat Randžipurā starp savējiem. Maharane un majors bija viņu pierunājuši aizceļot. Viņi nepiekāpās un smējās, kad viņš tiem teica — viņa horoskopā esot rakstīts, ka viņš šo gadu vairs nepārdzīvošot. Viņš arī smējās, bet viņš zināja.

Ransems stūrgalvīgi palika savā mitrajā, vecajā mājā. Viņš to darīja labprāt, jo musons viņu vienmēr no jauna valdzināja. Pamodies otrā dienā pēc dinejas pilī, viņš jutās slims un nelaimīgs, un pagāja labs laiciņš, kamēr viņš atcerējās visus nakts notikumus. «Negribu redzēt nevienu,» bija viņa pirmā doma, «ne Edvīnu, ne Fērnu, ne Džonu.» Kad Džons atnesa tēju, neko nevarēja nomanīt, ka tas kaut ko zinātu. Tas klusēja kā parasti, un Ransems tam nekā nejautāja, jo, pēc viņa domām, labāk bija par šo atgadījumu neminēt ne vārda, lai Džonam notikušais neliktos nekas ārkārtīgs un tas varbūt sāktu ticēt, ka visas eiropietes uzvedas tā kā Fērna Saimena.

Padzēris tēju, noskuvies un apģērbies, Ransems sāka apdomāt savu dienas kārtību. Viņam gribējās vienam pašam izbraukt tālu laukā uz drupu pilsētu Elkautaru. Tā bija vienīgā iespēja izbēgt no sabiedrības. Lai gan viņš bija īsts savrupnieks, arī viņam Randžipurā nebija iespējams dzīvot vientulībā. Viņa mājā pastāvīgi nāca un gāja cilvēki. Uz ielām nebija iespējams izvairīties no draugiem un paziņām. Durvis un logi visur bija atvērti. Musona laikā nebija iespējams noslēgties vientulībā.

Lords Eskets nespēja izpildīt savus draudus — aizceļot no Randžipuras nākamajā rītā, jo, kad pienāca rīts, viņš gulēja smagi slims.

Astoņos no rīta viņa sievu Bētss ar pūlēm uzmodināja un teica — cienītais kungs jūtoties tik slikti, ka vairs nespējot apgalvot, ka viņam nekas nekaiš. Gurda, lielās miegazāju devas apreibināta, viņa klausījās Bētsa vārdos; viņai vajadzēja stipri saņemties, lai atjēgtos, vai viņa tiešām atrodas Randžipurā vai vēl savā dzīvoklī Hilstrītā.

Bētss stāstīja, ka cienītais kungs neesot lāgā pamodies. — Viņš guļ pilnīgi bez dzīvības, — teica Bētss. Tā kā Eskets vairs nespējis pretoties, Bētsam bija izdevies izmērīt viņam temperatūru, un tā bija stipri paaugstināta.

— Vai tikai viņam nebūs tropu drudzis, milēdij, par to es baidos, — teica Bētss.

«Jūs nu gan nebaidāties,» viņai gribējās atbildēt, «jūs cerat.» Tomēr viņa, ārkārtīgi savaldīdamās, pateica: — Mums tūlīt jāataicina ārsts, tikai es nezinu, kur un pie kā vislabāk griezties.

— Varbūt milēdija uzrakstītu pāris vārdu viņas augstībai. Es varētu aizsūtīt ar kādu zēnu.

— Vispirms man jāieiet pie viņa un jāparaugās. Tagad ejiet, Bēts! Es tūlīt būšu.

Uzsvaidzinājusi seju, sakārtojusi matus un apvilkusi peņuāru, viņa sāka justies mazliet labāk, tikai smadzenēs bija tirpoņas sajūta, tās likās ievīstītas vatē, un, kad viņa pacēla roku, tā šķita svina pilna un pamirusi, it kā nemaz nebūtu viņas roka.

Viņa pirmo reizi iegāja Esketa istabā, un, ieraugot Esketu milzīgā, sarkaniem paklājiem greznotā Viktorijas stila guļamistabā, viņai bezmaz uznāca smieklu lēkme. Viņš gulēja ārkārtīgi lielā tika koka gultā ar perlamutra ornamentiem. Skats bija dīvains, un, ilgāk vērojot, viņa sāka just augošu pretīgumu un šausmas. Viņai šķita, ka līdz šim nav lāgā ievērojusi, cik smags un resns viņš ir, jo tagad, kad viņš gulēja pusnesamaņā, bija zudis dzīvīgums un spēks, kas sprindzināja šo lempīgo ķermeni, un palikusi pretīga, ļengana gaļas masa.

Viņa tagad neskaidri atcerējās pagājušās nakts dēku pilī un pēc tam ķildu viņas guļamistabā, un pēkšņi viņai sametās kauns un riebums par sevi pašu. Ne jau Ransema dēļ vai arī tā dēļ, ka viņai laulības dzīvē bijušas tik daudzas dēkas, bet tāpēc, ka viņa gandrīz desmit gadus dzīvojusi ar šo rupjo gaļas blāķi, kurš tagad gulēja perlamutra ornamentiem izdaiļotā, greznā gultā, ka viņa pastāvīgi vienaldzīgi atdevusies Esketam. Visi pārējie vīrieši — visi bez izņēmuma — bija bijuši savā ziņā skaisti. Cik nesalīdzināmi atšķirīgs bija Ransems, viņai tūlīt iešāvās prātā, cik slaids un vingrs viņa augums, par spīti dzeršanai un uzdzīvei. Esketā raudzīdamās, viņa apņēmās: «Vai nu viņš paliek dzīvs, vai nomirst, es nekad vairs negulēšu ar viņu.» Tagad viņa bezsirdīgi vēlējās, lai viņš mirtu, jo, kamēr viņš dzīvotu, viņai vienmēr vajadzēs redzēt viņu tādu — slimības sakropļotu, lempīgu un resnu, sarkanu seju un pavērtu muti. Katrreiz, to ieraugot,, viņai būs jāatceras, ka viņa tam nemitīgi pārdevusies, atdevusi savu skaisto, maigo augumu. Tikai ar viņu, savu vīru, viņa bija bijusi pērkama sieviete. Ar visiem pārējiem viņa bija jutusi baudu un reizēm pat mīlestību. Vienīgi Eskets katru reizi bija viņu pircis.

Pārliekusies pār gultu, viņa zināja, ka Bētss viņu vēro nekaunīgā ziņkārē, glūnīgi pēta, kā viņa izturēsies. Tagad bija jāmēģina izlikties, lai gan droši vien viņai neizdosies Bētsu piemānīt un likt saviem labajiem nolūkiem noticēt. Viņai nebija šaubu, ka tas jau zina par viņu pārāk daudz.

— Albert! Albert! Es tā esmu, Edvīna, — viņa teica, it kā būtu padevīga sieva. Nespodrās, bālgani zilās acis mazliet pavērās, bet tās raudzījās tukšumā, tālu viņai garām, nekā neredzēdamas. Viņš klusi ievaidējās un atkal aizvēra acis. Viņa pamēģināja otrreiz ar tikpat vājiem panākumiem, tad teica: — Es tūlīt uzrakstīšu, Bēts, mums vēstule steidzīgi jānosūta. Es jums to atnesīšu. Jūs labāk palieciet šeit un uzmaniet!

Savā istabā viņa paņēma rakstāmpiederumus un pudeli ar ožamo sāli un sāka rakstīt, tomēr, netikusi tālāk par vārdiem «Jūsu augstība», viņa pēkšņi nolēma, ka viņai jāgriežas nevis pie maharanes, bet pie Ransema. Viņa nevarēja pateikt, kāpēc, bet uzreiz viņai sametās bail no vecās lēdijas. Maharani atcerēdamās, viņa jutās nelāgi. Vecās lēdijas manieres, apbrīnojami dabiskais cēlums, nopietnais, skadrais skatiens, ciets kā tērauds,, lika viņai justies neērti. Skats, kā maharane stāvēja zem kristāla lustras, bija neaizmirstams. «Viņa zināja, kas mums prātā,» domāja Edvīna, «pirms mēs paši. to apzinājāmies.» Vecās lēdijas tumšajās acīs bija neticami skaidrs izsmiekls, it kā viņa tiem būtu gribējusi teikt: «Jūs esat dzimuši pienākumiem un atbildībai. Jūs ieņemat dzīvē zināmu stāvokli un piederat pie tās civilizācijas balstiem, kuru jūsu senči palīdzējuši radīt, taču jūs to sagandējat, sagandējat arī paši sevi un velkat citus sev līdzi. Jums bija savs uzdevums, bet jūs to esat sabradājuši kājām.»

Edvīna uzreiz pilnīgi saprata, ko. maharane domā par viņu — anglieti no iekarotāju un tirgotāju rases. Nē, viņa nevar viņai rakstīt un lūgt, lai atsūta apburošo indiešu majoru. Viņas augstība tūlīt sapratīs visu. Smīnēdama viņa lasīs vēstuli un iedomāsies lēdiju Esketi kā pīsli pie savām zolēm. Turpretim Ransemam viņa varēja lūgt, ko vien vēlējās. Viņš arī visu izmanīs, bet tas nebija nekas, jo viņš, tāpat kā viņa, vairs neticēja cēlākām jūtām. Viņš sapratīs viņu visādā ziņā. Un viņš nebija indietis.

Viņa bija par inteliģentu un samaitātu, lai viņai būtu kaut kādi aizspriedumi pret indiešiem, bet visi tie viņai likās ārkārtīgi dīvaini un neizprotami. Ja viņa vispār par to kādreiz domāja, tad viņai šķita, ka šī sajūta laikam būs palieka no pasaciņas par britu pārākumu, ko Eskets vienmēr bija centies viņai iepotēt. «Varbūt,» viņa domāja, «ar laiku visi angļi būs tādi paši kā es, un to var tikai vēlēties.» Un, cenzdamās sevi attaisnot, viņa pievienoja vēl šādas domas: «Varbūt majors dos man iespēju iepazīt Indiju. Iespējams, ka viņš manī iznīcina pēdējās aizspriedumu paliekas.» Ransemam viņa rakstīja:

«Dārgais Tom,

Alberts šorīt nopietni saslimis, un nepieciešams labs ārsts. Vakar pilī bija kāds glīts cilvēks, kāds majors, kurš, kā man teica, esot lielisks ārsts. (Vajag izklausīties tā, lai nerastos nekādas aizdomas!) Vai Tu nevarētu viņam paziņot un lūgt ierasties?

Tā bija liela muļķība, ka mēs bijām nolēmusi jau šodien doties uz Bombeju. Es biju piemirsusi, ka Tev tas nav zināms. Vakar es Tev nemeloju. Mēs to nolēmām tikai pēc tam, kad pārnācām mājās. Tagad laikam nokavēsim «Viktoriju», un dievs vien zina kad varēsim tikt projām no šejienes.

Ja Tev atliek kāds brīvs bridis priekš manis, tad atnāc. Man nepieciešams mazliet izklaidēties. Tu droši vien atradīsi mani gultā. Ko gan citu šādā laikā lai dara? Esmu jau redzējusi hidrotehnisko ierīci, cietumu, garīgi slimo patversmi un tā tālāk... Vēl labāk — Tu pabrokastosi pie manis. Pavārs nav slikts. Katrā ziņā es ceru Tevi sastapt rītvakar dinejā pie mistera Banerdži. Es domāju aiziet, ja Alberts nebūs pārāk slims. Tas ir interesantāk nekā sēdēt šeit un lasīt grāmatas par Indiju. Un tagad es katrā ziņā varēšu ceturtdien aiziet pie Tevis.

Edvīna»

Vēstuli pabeigusi, viņa to nemaz nepārlasīja, ielika aploksnē un aizzīmogoja sevišķi rūpīgi, nodrošinādamās ne tikai pret Bētsa spiegošanu, bet, atcerēdamās draudīgus nostāstus, ko bija dzirdējusi Simlā, arī pret indiešu ziņkāri, kuru rokās vēstule varēja nokļūt.

45

Ransems patlaban grasījās sēsties savā mašīnā, lai brauktu uz Elkautaru, kad piesteidzās zēns ar Edvīnas vēstuli. Izlasījis to, viņš zēnam iedeva dzeramnaudu un aizsūtīja atpakaļ ar vēstuli, ka viņš tūlīt ieradīšoties. Taču viņš nedomāja atlikt braucienu uz Elkautaru. Viņam negribējās apciemot Edvīnu un palikt pie viņas brokastot. Pagājušajā naktī viņš bija priecājies par viņas ierašanos un labprātīgi atkal nodevies jaunības grēkiem un izjūtām, bet patlaban to nepavisam vairs nevēlējās. Lielais konjaka daudzums, ko viņš bija izdzēris, sagādāja viņam paģiras, un tām vēl pievienojās pretrunīgas izjūtas, pa daļai aiz gandarījuma par savu izturēšanos pret Fērnu. Šīs pretrunas bija jāizkliedē, visu ar skaidru saprātu apsverot, lai viņš atkal varētu justies mierīgi. Atgadījums ar Fērnu, tik daudz viņš tūlīt saprata, ļoti lielā mērā mazināja viņa interesi par Edvīnu, it kā tā būtu veca pasaka, kas jau daudzreiz dzirdēta.

Kā jau Edvīna bija paredzējusi, viņš tūlīt manīja viņas it kā nejaušo majora Sefti pieminējumu un saprata arī viņas pa pusei netīšo mājienu, ka viņa negrib lasīt par Indiju, bet to izpazīt. Vēstule viņu ļoti kaitināja. Lai gan Edvīnas nekaunība viņam bija vienaldzīga, viņš nekādā ziņā negribēja pieļaut, ka viņa ielaužas majora Sefti dzīvē. Viņš ticēja savam draugam, bet no pieredzējumiem arī zināja, ka indietis viegli zaudē galvu, ja eiropiete, sevišķi tik skaista sieviete kā Edvīna, izrāda tam labvēlību, protams, ar vienīgo nolūku drīzāk raisīties vaļā, tiklīdz tas viņai būs apnicis. Viņš iedomājās arī nabaga mis Makdeidi. Ja majors pieņems Edvīnas izaicinājumu, necietīs tikai viņa darbs vien, bet arī mis Makdeidi tas iedzīs izmisuma.

Tad viņš atcerējās pērtiķus dārzā, pasmīnēja un nodomāja: «Nē! Rokas nost! Es taču vairs nevaru tēlot Jehovu ar «kaķeni» rokā.»

Viņš patiešām neko nevarēja darīt. Randžipurā, pat visā Indijā nebija veiklāka ārsta par majoru, un būtu pilnīgi neiespējami nelaist viņu pie tik ievērojamas personas kā Eskets. Lielā industrijas karaļa veselību nedrīkstēja uzticēt tik necilam ārstam kā Pindars, majora asistents. Vēstuli saplēsdams, Ransems domāja: «Edvīnai nevajadzēja braukt uz Indiju. Viņa šeit neiederas. Viņa saceļ tikai nemieru. Galu galā tas viss tomēr beigsies ar skandālu. Tas ir tāpat, it kā saskartos nesaderīgas ķimikālijas.»

Ne majora, ne mis Makdeides nebija slimnīcā. Viņi bija aizgājuši uz vecajām kazarmām pie cietuma, lai tās iekārtotu holeras un tīfa slimniekiem. Tur viņš tos atrada otrā stāva garajā gaitenī; lielam baram kalpotāju tie deva skaļus norādījumus par tīrīšanu, dezinficēšanu un gultu novietošanu. Viņš tūlīt manīja, ka tie abi ir vislabākajā omā, un nojauta iemeslu. Viņi bija ierosmes pilni, gatavodamies intensīvai darbībai dienām un naktīm, kas nebija atgadījies jau gadiem. Un mis Makdeide priecājās, jo bija pārliecināta — kamēr vien turpināsies epidēmija, majors piederēs viņai vienai, jo tādos gadījumos viņš gulēja slimnīcā un aizmirsa pat Nataru Devi. Majoram mutē bija resns cigārs, viņš smējās un bija ļoti runīgs. To visu vērodams, Ransems juta spēju naida uzplūdu.

Kad viņš tiem paskaidroja sava nāciena iemeslu, majors teica: — Es tūlīt iešu jums līdzi. Mis Makdeide var šeit nokārtot visu viena pati. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka tik liels dūzis kā Eskets saslimst un nomirst šeit Randžipurā. Viņa augstība un vicekaralis mums nekad nepiedos, ka mēs esam aizmirsuši akcionārus.

— Es nezināju, ka ar epidēmiju ir tik ļauni, — teica Ransems.

— Vēl jau nav tik ļauni, — teica mis Makdeide, — bet šorīt mums bija vienpadsmit jaunu saslimšanas gadījumu, un vienīgā iespēja to likvidēt ir — sakampt to tūlīt aiz rīkles. — Viņa griezās pie majora: — Man šķiet, ka viņam būs vajadzīga kopēja.

— Viņam droši vien vajadzēs kādas divas vai trīs.

Mis Makdeide sarauca pieri. — Pašreizējos apstākļos viņam vajadzēs iztikt ar vienu, — viņa atbildēja. — Man liekas, vislabāk būtu, ja mēs sūtītu mis de Suzu. Viņa ļoti labi runā angliski.

— Es viņai pateikšu, lai viņa paņem savas mantas un iet turp.

— Bez šaubām, tā ir lieka nasta, — teica mis Makdeide. — Mums jau tā darba pietiek. Labāk viņš būtu saslimis Bombejā.

Vasaras pilī majors pieteicās Bētsam, bet Ransems palika gaidām vestibilā, nosēzdamies pretī kādam galīgi appelējušam maharadžas portretam, ko bija gleznojis kāds Bombejas mākslas akadēmijas audzēknis. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās tikties ar Edvīnu, jo viņš ļoti labi zināja, ka viņai nav vajadzīgs mierinājums un nav arī par ko skumt, varbūt vienīgi par to, ka viņa neapšaubāmi nokavēs kuģi atpakaļbraucienam uz Eiropu. Pagāja divdesmit minūtes, tad vēl vesela pusstunda. «Viņa laikam būs sastapusies ar jauno ārstu!» viņš īgni nodomāja; uzmācīgais portrets visu laiku bojāja viņam nervus. Tas bija bezgaumīgs ražojums, kur indiešu stila izjūta bija uzkrītoši centusies pielāgoties tam, ko mākslinieks bija izpratis kā eiropiešu glezniecību. «Šī glezna ļoti līdzinās misteram Banerdži,» Ransems domāja. «Viņš nav pārliecināts nedz par savu ticību, nedz piederību, tāpēc ir tik grotesks un bērnišķīgs.»

Ransems vēl pētīja portretu, kad atvērās durvis un ienāca Edvīna. Gaišzaļā peņuārā viņa likās svaiga un skaista.

— Kāpēc tu nenāc iekšā? — viņa jautāja. — Es tikko uzzināju, ka tu esi šeit.

— Domāju, ka tā nav mana darīšana. Vai viņš ir ļoti slims?

— Jā. Majors Sefti vēl nezina, kas viņam kaiš.

Tātad viņa jau iegaumējusi majora vārdu. Labas sekmes! Nu viņš vairs nebija bezvārda majors. Padauza tāda!

Pēc brīža viņš teica: — Tīrais posts. Tagad tu, protams, tik drīz netiksi projām.

— Katrā ziņā ne ātrāk par divām vai trim nedēļām.

— Tagad tu nu redzēsi, ko nozīmē musons, — viņš teica ar tikko jaušamu ironiju.

— Vai brokastosi kopā ar mani?

— Nē.

— Kāpēc ne?

— Nejūtos lāga omā. (Vai tad viņai nepietika ar majoru mirkļa apmierinājumam?)

— Tu man izdarītu pakalpojumu. Man vajag mazliet izklaidēties.

— Nē, es nevaru.

— Vai tev kāds sevišķs iemesls? Es apsolu uzvesties, pieklājīgi.

«Velns parāvis, kāpēc Edvīna nevar likt mani mierā?! Kāpēc viņa pastāvīgi mani traucē un izsauc pagātnes rēgus? Kāds nelabais viņu atdzinis šurp?»

— Nē, nekāda sevišķa iemesla man nav, tikai ārkārtīgi nepieciešami atpūtināt nervus un pabūt vienatnē.

— Es varu tev piedāvāt kaut ko iedzert.

Viņš īgni paraudzījās Edvīnā. — Vai tad tu nesaproti, ko es teicu? Es nejūtos labi. Esmu galīgi nekam nederīgs cilvēks un gribu justies viens. Es nesaprotu, kāpēc tu vispār esi ieradusies šeit.

— Es arī nesaprotu. Nekad neesmu gribējusi braukt šurp. Negribu tevi ilgāk apgrūtināt. Kad tu jutīsies labākā omā un tev liksies, ka vari mani paciest, tad paziņo. Tagad es šausmīgi garlaikošos.

Viņš bezmaz būtu teicis: «O, tu nekādā ziņā negarlaikosies ar šo lielisko vīrišķības iemiesojumu — majoru Sefti, kurš tagad pastāvīgi nāks pie tevis. Es zinu, kas tev prātā.»

Taču viņš savaldījās, aizsmēķēja cigareti un sacīja: — Es tev paziņošu. Rīt es droši vien jutīšos atkal labi.

— Vai tu nevari aizdot man dažas grāmatas?

— Atsūti kādu pakaļ, ņem, kādas gribi.

— Paldies!

Edvīna aizgāja, un Ransems sāka pārdomāt viņu dīvaino sarunas veidu. Viss, ko tie viens otram bija teikuši, likās stipri nenozīmīgi. «Mēs saprotamies sasodīti labi. Saprotamies tāpēc, ka abi esam beigti cilvēki,» viņš nodomāja.

Mirkli pēc viņas aiziešanas iznāca majors. Ransems paraudzījās viņā skadru skatienu kā domu lasītājs, lai varbūt atklātu, vai Edvīnai bijuši kādi panākumi. Taču majora seja neko tādu nepauda. — Nu? — Ransems jautāja.

— Es nezinu, ar ko viņš saslimis. Vēl par agru uzstādīt pareizu diagnozi. Ir kādas divas trīs varbūtības.

— Nopietnas?

— Jā, ļoti — malārija, tīfa drudzis, tīfs vai pat mēris.

— Kur tad viņš saķēris šādas slimības?

Majors pasmīnēja un atteica: — Pat lielos angļu lordus būs sakodušas blusas. — Viņš paņēma cigāru un piebilda: — Vai jums zināms kaut kas par viņu?

— Nē, nekas.

— Viņš acīmredzot ir alkoholiķis. Tas, protams, nenāk par labu.

Lietus uz brīdi bija mitējies. Kad Ransems brauca garām kinoteātrim, lielais laukums pēkšņi atdzīvojās. Ļaudis steidzās ārā no veikaliem un namiem, lai izmantotu īso brītiņu. Kalpotāji un kalpotājas ar saviem uzdevumiem, sievietes steidzās uz tirgu, tirgoņi kaulējās, veļas mazgātāji skrēja uz ūdens tvertni, visi pēkšņi bija kājās. Taču tūlīt atkal sāka gāzt lietus, it kā debesīs būtu atvērušās milzīgas slūžas. Netālu pa labi Ransems tagad ieraudzīja mis Derksi, kura gumijas mētelī, filca platmali galvā slāja pāri peļķēm. «Būs jāaptur,» viņš domāja, «un jāpavaicā nabaga vecmeitai, vai drīkstu viņu gabaliņu aizvest. Ja viņa atteiksies, es nekad vairs otrreiz viņai to nepiedāvāšu.»

Viņa laikam bija dziļi nogrimusi pati savās domās, viena pati lietū smagi soļodama, jo, kad Ransems piebrauca blakus un viņu uzrunāja, viņa likās izbijusies un tūlīt viņu nemaz nepazina.

— Vai drīkstu jūs aizvest kādu gabaliņu? — viņš jautāja.

Viņa nepasmaidīja. Tikai teica: — Labrīt! .Nē, pateicos! Es labprāt eju kājām. Man jau ir tik maz izdevības izkustēties.

«Nu labi, tad ej vien! Es būtu jucis, ja es tev vēl kādreiz piedāvātos!»

Runājot viņas seja neparasti piesārta, un Ransems pats sev jautāja, vai saruna ar vīrieti vienmēr izraisa viņā šādu tvīkumu. Viņš jau bija uzlicis kāju uz startera, lai beidzot nokļūtu Elkautarā, kad viņa ierunājās:

— Jocīgi, — viņa teica, — es tikko par jums domāju. — Tad viņa ieklepojās un piebilda: — Vai es šodien pēcpusdienā drīkstētu jūs apciemot?

Ransems pirmajā mirklī vēlējās kaut kā izvairīties, bet līdzjūtība un ziņkāre to nepieļāva. Pēkšņi viņš sāka justies kā īsts anglis. Viņš apzinājās tautisko brālību ar šo skarbo vecmeitu, sāka just viņai līdzi viņas vientulībā šai lietus piegāztajā pilsētā, kur viss bija citāds, nekā likās. Viņš redzēja, ka viņi abi katrs savā veidā izraidīti no dzimtenes, kas viņiem bijusi ļoti mīļa.

— Protams, — viņš teica. — Bet es varētu jums aiztaupīt ceļu. Es varētu aiziet pie jums.

Taču viņa strauji iebilda: — Nē, labāk būs pie jums. Pie manis mājās mēs nebūsim divatā... — Viņa atkal iekāsējās. — Redzat, lieta ir stipri personiskas dabas.

— Nu labi... kā jums tīk. Cikos? Vai jūs neatnāksiet uz tēju?

— Jā. Tas būtu ļoti jauki. Es jau ātrāk netikšu projām no skolas.

— Tad es jūs gaidīšu piecos.

Sārtums viņas sejā bija pēkšņi pazudis, tā tagad bija nāves bālumā. — Tas ļoti laipni no jums! — Viņa strauji apgriezās un turpināja savu ceļu.

Ceļš uz Abana kalnu bija ļoti dubļains, un zem jaunajiem tiltiem, kurus bija cēlis šveiciešu inženieris, dzeltenās straumes līmenis bija vairs tikai dažus centimetrus atstatumā. «Tiltu lokus vajadzeja celt augstākus,» Ransems nodomāja. «Ja ūdens līmenis vēl celsies, tad tilti pārvērtīsies dambjos.»

Viņam palēnām pa ceļu uz priekšu braucot, lietū iznira kalns kā varena piramīda lēzenajā līdzenumā. Tagad, kad bija iestājies musons, vairs nebija redzami lielie svētceļnieku bari, un garajā kāpņu ceļā, kas veda no līdzenuma tempļiem vaiņagotajā kalngalā, vairs nedrūzmējās džainistu dievlūdzēji, kas parasti, nākdami no dažādām Indijas daļām, kāpa augšup un lejup raibotraibā gājienā. Šinī gadalaikā priesteri dzīvoja vientuļu dzīvi kalna virsotnē. «Brīnišķīgu dzīvi,» domāja Ransems, «ja varētu justies kā vienīgais priesteris.»

Aiz lieliem dubļiem un bailēm noslīdēt no ceļa viņš bija spiests braukt palēnām un tikai pēc divām stundām nokļuva pie Elkautaras milzīgajiem, sabrukušajiem vārtiem. Tie bija no sarkana smilšakmens, mākslinieciskām freskām apgleznoti, kuras pa daļai sedza dažādi vīteņi. Mirusī, izpostītā pilsēta atradās tieši kalna pakājē. Gar tās biezajiem mūriem stiepās sagruvis, tagad ar ūdeni pilns cietokšņa grāvis, un Ransems mirkli centās iedomāties, kā izskatījusies pilsēta, kad tās laukumos un mošejās drūzmējušies kareivji un tirgotāji, bajadēras un dejotājas, zirgi un ziloņi. Taču ilūzija ātri izgaisa. Tā bija neapdzīvota drupu pilsēta, ko zeme bija paņēmusi atpakaļ kā savu piederumu.

Starp drupām cauri ielām un laukumiem bija ierīkots ceļš, pietiekami plats, lai rati varētu izbraukt cauri. Ransems brauca palēnām, vairīdamies no dziļajām lāmām, kas vietvietām spīdēja. Pagalmos un pils mūru iekšpusē auga meža vīģes koki un banjani. Tie bija nostūmuši pie malas vai salauzuši ķieģeļus, kas pirms daudziem gadiem bija atvesti no ziemeļiem — no Deli, Agras un Lahoras.

Pēc Indijas vēstures ziņām, pilsēta nebija nekāda senā. Nevarēja būt vairāk par simt piecdesmit gadiem, kad pēdējais Mogula pavalstnieks bija raudzījies atpakaļ uz tās pamestajiem mūriem. Taču tagad tā bija zudusi, iznīkusi kopā ar savu vēsturi. Neviens vairs nezināja pateikt, kāpēc tā pamesta un aizgājusi bojā. «Tāda ir Indija,» domāja Ransems. «Tā aprij visu, cilvēku godkāri un ticību, pilsētas un iekarotājus, vārdus un slavu. Tikai Akbars un tā pēcteči pārdzīvojuši savu laiku. Pēc Austrumu pagājušo laiku izpratnes likās, ka tie valdījuši vēl vakar. Ašoka, lielais Aleksandrs un pārējie kļuvuši jau teiku varoņi, puscilvēki, pusdievi — kā Rama un Krišna.»

Tukšajos pagalmos koki bija pilni sikspārņiem, kas gaidīja vakaru, lai tad veseliem mākoņiem lidotu pāri līdzenumam uz Randžipuras pusi. No drupām, kur kāda jumta palieka vēl sagādāja paslēptuvi, viņu reizēm skāra aši, drūmi skatieni, parēgojās mežonīgas, spīdīgi melniem matiem ierāmētas sejas. Tie blenza viņā no iedobumiem un aiz akmens drupām, tā ka ceļā caur izpostītajām ielām viņš jutās pastāvīgi novērots. Tie bija bhiļi, senie kalnāju iedzīvotāji viņpus Abana kalna, kuri, musonam iestājoties, sagruvušajās mošejās un tempļos meklēja pajumti saviem bērniem un kazām.

Piebraucis pie lielā laukuma, Ransems apturēja mašīnu pie kādas mošejas milzīgām drupām un nosēdēja tur ilgu laiku, juzdams, ka viņu pārņem miers un nelāgā sajūta pāriet. Šai vientulībā viņš jutās skumji un juta ļaunu prieku, raugoties pilsētas ainavā, kas likās sakām: «Redzi, kādreiz te bija bagāta un varena, pilsēta. Tai klājies tāpat, kā klāsies visām pārējām, kas tai sekos.» Šķita, ka pilsēta paustu visai pasaulei — diktatoriem, politiķiem, baņķieriem, visiem pasaules varenajiem: «Redzat! Tāda pati bojāeja sagaida arī jūs ar jūsu rijību, muļķību un ļaunumu. Kādā dienā viss, ko esat cēluši, sagrūs, un drupās mitināsies sikspārņi, kaķi un mežoņi.»

46

Apģērbusies un palikusi viena, Edvīna iegāja Esketa istabā, apsēdās un iegrima pārdomās. Viņa neapsēdās pie gultas, bet kādā patālākā krēslā, kur varēja savu vīru mierīgi novērot, nejuzdama ar to nekā kopēja. Viņai ienākot, tas nepakustējās un nelikās manām viņas tuvumu. Viņš gulēja tur smags un uzpampis, vēl sarkanāku seju nekā pirms pāris stundām. Majors Sefti bija viņai teicis, ka viņa nedrīkstot iet Esketa istabā, kamēr slimība nav galīgi noskaidrota. Ja izrādīšoties, ka tas ir mēris, tas varot būt viņai ārkārtīgi bīstami. Taču viņa no briesmām nebaidījās, jo bija fatāliste, pārliecināta, ka mērim neizbēgs, ja tas viņai būs nolemts.

Kāda dīvaina tieksme šausmināties bijā atdzinusi viņu atpakaļ Esketa istabā. Varbūt tas sagādāja viņai arī slimīgu apmierinājumu, pirmo reizi redzot Esketu nespēcīgu un satriektu. Tur sēdēdama, viņa domāja: «Te nu tu guli — un vairs neesi varenais, lielīgais lords Eskets, kurš visur uzkundzējas, nekaunīgi iespiežas un nopērk par naudu visu, kas iepatīkas, bet vienkāršs zemas kārtas Alberts Simpsons, niecīga būvuzņēmēja dēls, kurš izsities uz augšu. Tu nekad nevienam neesi darījis labu, ja tas nesolīja tev pašlabumu un slavu. Tu esi izpostījis vīrus un sievas, kas tev uzticējušies tavas varas un naudas dēļ. Ak jā, tu esi izdevis daudz naudas labdarīgiem mērķiem, bet katrreiz tavās avīzēs par to bijuši plaši ziņojumi. Tev tas nekad neko nav maksājis. Tu to nenožēloji, un cilvēki, kas tevi nepazina, domāja, ka tu esi to darījis augstsirdībā, bet tas tev noderēja, lai sevi mazgātu baltu, lai apslēptu daudzas blēdības un atbruņotu savus ienaidniekus. Tu būtu nodevis savu dzimteni, ja nodevība kaut mazliet noderētu tavas varas stiprināšanai. Pirms gadiem tu pārdevi ieročus un granātas turkiem, lai tie nogalinātu tavus paša tautiešus, vīrus, kas bija daudz labāki par tevi, kas gāja nāvē, kamēr tu sēdēji mājās, iedzīvojies no savas tautas traģēdijas un posta kapitālā un savās avīzēs iespiedi ievadrakstus, lai veicinātu karu. Vēl nupat pirms divām nedēļām tu sacerēji Esketa avīžu koncerna laikrakstiem ievadrakstu, vienīgi lai radītu nesaskaņas un saspīlējumu un sakūdītu otram pasaules karam. Tas tev izmaksāja smuku naudiņu — pa telegrāfu nosūtīt ievadrakstu no Deli uz Angliju, bet tas tev neko nenozīmēja, jo tu ieguldīji to nākamajā karā, kas tev tūkstoškārtīgi atdos tavu naudu atpakaļ. Tu nepamanīji, ka es rakstu pirms nosūtīšanas izlasīju, tomēr es to darīju. Tev daudz kas par mani nav zināms, turpretī man par tevi zināms viss. Mēs ar Bētsu varētu sarakstīt par tevi biogrāfiju, kas tevi novestu cietumā vai trako namā. Jā, tu esi ļoti apķērīgs, tu liec lietā laikrakstus, raktuves, fabrikas, kuģus — katru īstā laikā un vietā, lai bezgalīgā ķēdē sevi atbalstītu un stiprinātu, un tādējādi gūsti sev labumu uz strādnieku, akcionāru un cilvēcības rēķina. Tev nekad nav bijis neviena drauga, kuru tu nebūtu nopircis. Tu esi nopircis par naudu pat savu sievu, bet tas bija neizdevīgs darījums, varbūt visneizdevīgākais no visiem taviem darījumiem. Kas tevi tāds slēpjas, ka varbūt jau bērnībā tu esi sācis tiekties tikai pēc tādām lietām, par kurām tev bija jāsamaksā ar cieņu un godu? Vai tu savus riebīgos nolūkus loloji jau tad, kad Malajā vēl tirgojies ar lētiem nažiem un pulksteņiem? Kas tevi samaitājis? Kas tev iedvesis tādas domas, ka vara un nauda ir vienīgās vērtības pasaulē? Kā tu varēji tam ticēt, ka mīlestība, uzticība, cieņa un labas manieres pērkami par naudu? Kāda ir tava iekšējā būtība? Kāda gan tā var būt tādam kā tev? Kā gan var justies cilvēks, kurš ir tik rupjš un nežēlīgs, tik ļauns, tik vientuļš, kurš nīst ikvienu, kas nelaiza tam zābakus? To tu nemaz nevari pateikt, jo tu pats to nemaz neapzinies. To tu nekad neesi zinājis. Kā lai tu to zinātu, ja tavs augums jau no dzimšanas ir kropls, šausmīgi izplūdis, un tu nemaz nespēj iedomāties, kā jūtas tad, kad ir slaids, jauns un skaists. Tavām smadzenēm, tavai dvēselei jābūt briesmīgi kroplām, kas ir jo briesmīgāk tāpēc, ka tās nav redzamas. Tev vajadzēja būt zvērīgam bērnam, kas kampa visu sev un prātoja, kā izplēst vairāk naudas pat savai mātei. Bet tagad tev ir beigas. Tu esi beigts vīrs, Albert Smpson. Tu esi kļuvis pats sev par nastu, jo tevi samīdījis koloss, kuru tu esi uzcēlis ar tik daudziem viltus paņēmieniem. Tagad tu nomirsi Indijā, kuru tu ienīsti, nomirsi ar pretīgu slimību. Neviens pēc tevis nesēros, neviens vienīgs cilvēks visā pasaulē — ne tava sieva, ne tavs sulainis, ne tavs sekretārs, kuru tu jau aizsūtīji uz Bombeju. Lieliskais privātais salonvagons, ar kuru tu lepojies, lai izliktos varenāks, tagad atgriezīsies mājās ar tavu līķi. Varbūt tu gribēji atgriezties greznā okeāna tvaikonī? Bet tagad tev ir beigas. Lai dievs tevi soda! Tagad tu vairs nekad nenāksi savā kustoniskajā iekārē gulēt atkal pie manis kā dzīvnieks. Tu nekad vairs nekliegsi uz kalpotājiem kā uz suņiem. Man nekad vairs nebūs jākaunas sabiedrībā tevis dēļ. Tu esi šausmīgi kropļojis manu dvēseli. Ai, tik ļoti maz bija vajadzīgs, lai mani glābtu, bet tu to neredzēji! Tev nekad neatlika laika. Tu vienmēr centies atlīdzināt man visu ar naudu. Jā, tev nu ir beigas. Tu nomirsi un sapūsi un pēc gadiem pieciem neviens pat vairs neatcerēsies, ka tu kādreiz esi dzīvojis. Tu neatstāj neviena pēcnācēja. Es priecājos, ka tavas netīrās asinis nav pārgājušas citos, jo es tev neesmu dzemdējusi bērnu. Tu iznīksi, un neviens par to neuztrauksies. Nosprāgsti kā kraupains, pretīgs liels dzīvnieks! Bija brīži, kad tu domāji, ka tev izdosies salauzt manu lepnumu un padarīt mani zemisku, kāds esi tu pats, bet tas tev neizdevās. Beigās uzvarēju es. Pat pēdējā naktī es uzvarēju, kad tevi izraidīju no savas istabas. Tev nebija ne labsirdības, ne morāles, tāpēc tevi neviens cits nespēja aizskart, vienīgi es, jo es zināju tavu visvieglāk ievainojamo vietu. Tu mani piespiedi to darīt. Es nenožēloju. Ai, ja tu zinātu, cik ilgi es tevi jau krāpju, un visi vīrieši bija daudz labāki par tevi — maigāki, sirsnīgāki, daudz pieklājīgāki, daudz skaistāki! Jā, ikkurš no tiem bija daudz patīkamāks mīļākais nekā tu. Cilvēki tevi novērtēs, Albert. Tu biji cūka, un tu izturējies kā cūka, vārtīdamies pats savos mēslos. Jā, tagad tu mirsi. Tas ir tavs gals, un visa pasaule — pat mazi bērni Indijas un Ķīnas pilsētu ielās — kļūs laimīgāki un varēs dzīvot labāk, ja tu būsi miris.»

Un pēkšņi viņai radās traka vēlēšanās pāriet pāri istabai un uzspļaut viņam, bet viņa to nedarīja, jo tūlīt apķērās, ka šāds skats būtu ārkārtīgi smieklīgs.

«Kas ar mani notiek?» viņa pati sev jautāja. «Varbūt es arī esmu jau slima? Man nevajadzēja nākt viņa istabā. Bet, ja man arī pieliptu viņa slimība, kas tur sevišķs? Es sevi vairs netaupu. Un kāpēc man uzreiz tā vajadzēja uztraukties par Alberta neģēlībām? Varbūt tā ir histērija?»

Viņa izgāja no istabas, iekrita savā gultā un tūlīt manīja, ka nevaldāmi raud bez mazākā šņukstiena. Asaras plūda viņai pār seju un sakrājās mazā peļķītē uz sārtā krepdešīna spilvena. Viņa nezināja, par ko raud. Viņa neraudāja nedz Esketa dēj, nedz aiz bailēm no nāves. No nāves viņa nekad nebija īpaši baidījusies, daudz mazāk kā no novecošanas, savas maigās ādas un gaišo matu mirdzuma zaudēšanas. Viņa nevarēja atcerēties, kad būtu raudājusi kopš skolnieces gadiem, un šoreiz raudāja tāpat kā tolaik — aiz nervu sabrukuma, bez kāda iemesla.

«Bet man taču nervi vienmēr bijuši kārtībā,» viņa domāja. «Tur vainīga šī sasodītā zeme ar savu klimatu —. šausmīgais lietus, siltumnīcas sutoņa, un visas šīs mocības.»

Pēc brītiņa viņa sāka justies labāk. Viņa piecēlās sēdus, paņēma spoguli un aplūkoja sevi. Mati bija izpūruši, acis sarkanas un aizpampušas. «Vai tiešām es tā esmu? Vai tas var būt?» viņa sev jautāja, ieraudzījusi spogulī sievieti, kura vairs nebija nedz jauna, nedz eleganta, nedz skaista, bija nepievilcīga un sakritusies, vidējos gados. Izbijusies viņa nosvieda spoguli.

«Ja nu es netieku no šejienes projām? Ja nu man jāpaliek šai pretīgajā zemē? Ja mana pievilcība gaist, ko tad lai es piedāvāju vīrietim? Nē,» viņa domāja, «man jāpasteidzas. Jātver, kamēr vien var.»

Un viņa sāka prātot, vai majoram Sefti viņa likusies tāda pati kā patlaban spogulī. Viņa bija tā pūlējusies, lai izskatītos tik valdzinoša, cik vien iespējams. Izrādījās, ka majors ir vēl skaistāks, nekā viņa iedomājusies. Nebūtu majora, viņa tūlīt sakravātu ceļasomas un brauktu projām. Kas .viņai šeit vēl meklējams? Velns lai parauj Albertu! Pie velna arī šo majoru!

Viņa pārliecās pār galdiņu, lai piezvanītu apkalpotājai. Bet, roku pa pusei pacēlusi, viņa apdomājās. To nedrīkstēja, pat Alberta dēļ to nedrīkstēja.

47

Mis Derkse ieradās uz tēju pavēlu nevis tāpēc, ka bija aizkavējusies skolā, bet tāpēc, ka pa ceļam iegriezusies veikalos, bibliotēkā un pat muzejā, kur apskatījusi paklāju metus, kas vajadzīgi viņas skolniecēm izšuvumiem un akvareļu gleznošanai. Pašā sākumā, kad viņa tikko bija ieradusies Randžipurā, visi cilvēki — pat indieši, kuri gandrīz nekad ne par ko nebrīnās, — bija apstājušies un skatījušies viņai pakaļ — ne jau viņas īpatnējās bezdzimuma ārienes dēļ vien, bet arī viņas nelokāmās pienākuma apziņas dēļ, jo tieši pienākuma apziņa bija vismazāk pazīstama un tikko atzīta īpašība Indijā. Taču tagad viņai neviens vairs nepievērsa uzmanību. Viņa iederējās Randžipurā apmēram tāpat kā karalienes Viktorijas čuguna statuja uz tilta pie zvēru dārza.

Viņai nebija viegli ierasties pie Ransema uz tēju. Vairākas reizes viņa gandrīz zaudēja uzņēmību un būtu griezusies pusceļā atpakaļ, ja viņai nebūtu tik spēcīga pienākuma apziņas izjūta. Ja jau viņa pati bija pieteikusies un misters Ransems viņu gaidīja, tad vārds jātur, lai vai caur uguni un ūdeni, karu un mēri ejot.

Pirmo reizi divdesmit piecu gadu laikā viņa apciemoja eiropieti un pirmo reizi savā mūžā apciemoja vīrieti. Pirms pāris gadiem, kad viņa jutās vēl vesela un spēcīga, tas būtu bijis vieglāk. Tagad savā vājumā un sagurumā viņa izjuta tādu pašu vēlēšanos kā zvēri: ielīst bambuskoku biezoknī un tur mierīgi nomirt, lai tad pasaule pati tiek galā ar visām tām lietām, kas viņu tagad nomocīja; nogulties zemē lietū un nobeigties kā vecs, uzticams zirgs, kas nespēj vairs paspert ne soli. Savos smagajos zābakos pa dubļiem brienot, viņa juta, ka šī vēlēšanās sāk viņu mocīt, pārvēršas vilinošā tieksmē, kuras apmierinājumu viņa cerēja iegūt tikai debesīs. Viņas domas aizlidoja tālu, tālu projām cauri ilgajiem vientulības gadiem līdz pat bērnībai, it kā viņa būtu jau veca sieva, tik veca, ka sākusi aizmirst pat to, kas noticis vakar, un atcerētos vairs tikai jaunības laikus. Viņā vairs nebija nekā no priekšzīmīgās un spējīgās meiteņu vidusskolas direktrises, kas veica ārkārtīgus pienākumus ļoti grūtos apstākļos, viņa bija atkal vienkāršā, neveiklā Zāra Derkse, sīktirgotāja meita Nolhemā, kura reizi gadā piedalījās bazārā par labu bāreņiem.

Domājot par viesošanos pie Ransema, šīs piecdesmit gadus vecās padzīvojušās sievietes sirdi mulsināja tā pati godbijība, tas pats biklums, kas toreiz septiņpadsmit gadu vecumā. Apbrīnojami skaidri viņai tēlojās visa pils ainava ar parku, plašo laukumu un mazajām teltīm visapkārt. Brīžiem lietus pārtrauca šo lauciniecisko jautrību. Pašā vidū rosīgi, tomēr bez kāda noteikta plāna rīkojās lēdija Nolhema, Ransema māte. Savā greznajā mežģīņu kleitā, ziediem greznotu vasaras cepuri galvā viņa tomēr palika sveša pilsētiņas iedzīvotājiem. Viņa atcerējās arī četrus gadus veco zēnu — jaunāko ģimenē, kurš bija pieķēries mātei pie rokas, uzkrītoši glīto zēnu tumšiem, cirtainiem matiem, kurš tagad saucas Toms Ransems.

«Būtu muļķīgi, ja es uztrauktos šī apmeklējuma dēļ,» viņa domāja. «Es taču varētu būt gandrīz Ransema māte.» Taču nekādi pierādījumi nespētu viņu atbrīvot no senā mulsuma. Viņa vēl vienmēr bija toreizējā bālā, neievērojamā ciemata sīktirgotāja meita, kas reizi gadā godbijīgi ieradās gadskārtējā bazārā un dārzkopības izstādē pils parkā.

Beidzot pussešos viņa ieradās spēji pukstošu sirdi.

Ransems, viņu gaidīdams, sēdēja verandā pie glāzes viskija. «Viņš atgādina savu tēvu,» nodomāja mis Derkse. «Bet stipri var manīt, ka viņš dzēris.» Ransems viņai likās saguris un priekšlaicīgi novecojis. Tieksmi uz dzeršanu viņš laikam bija mantojis no mātes. Pēdējā vēstulē, ko viņa bija saņēmusi no Nolhemas, māsa bija rakstījusi, ka esot dzirdējusi — lēdija Nolhema nejūtoties laimīga un esot paslepeni nodevusies dzeršanai.

Mirkli viņai likās, ka nepietiks spēka uzkāpt sešus kāpienus augšup līdz verandai — ne tik daudz aiz vārguma un slimības kā aiz atmiņu uzplūdiem, kas viņu pārņēma, Ransemu ieraugot.

Viņš izturējās pret viņu ļoti laipni un, pakāris viņas mēteli, savu mīkstāko spilvenu novietoja atzveltnes krēslā, kur viņai sēdēt. Visu to viņš darīja ļoti jauki, ar sirsnīgu laipnību. «Viņi vienmēr bijuši lieli džentlmeņi,» viņa nodomāja. «Viņš to dara tieši tāpat, kā viņa tēvs. būtu darījis.» Viņa ļoti labi atcerējās veco lordu Nolhemu, tas reizēm ieradās pie viņas tēva veikalā parunāt pāris vārdu. Viņam arī sejā bija lasāma tā pati klusā atteikšanās. Viņa atcerējās, ka viņš bijis ļoti skaists vīrietis ar vaigubārdu kā lordam Lonsdelam.

Viņa teica: — Ceru, ka jūs pārāk neapgrūtināšu. — Izdzirdot pašai savu balsi, viņas pašpaļāvība mazliet pieauga.

Viņš laipni pasmaidīja, un kļuva redzami viņa baltie zobi. Viņai uzmācās domas, cik gan tas bēdīgi, kad tik stalts un skaists jauns vīrietis acīmredzot aiziet bojā dzeršanas dēļ.

— Man jau nav nekas jādara, — viņš teica. — Man nekad nekā nav ko darīt. Dzīve Randžipurā vispār ļoti vienkārša, sevišķi man.

Džons ienesa tēju. Viņa lielās, tumšās dzīvnieka acis vērīgi raudzījās apkārt.

— Vai drīkstu ieliet? — jautāja mis Derkse.

— Lūdzu! Nē, pateicos, es nedzeršu.

Viņa ielēja tēju sev pašai, un viņas lielās, kaulainās rokas trīcēja vārgumā un satraukumā.

— Esmu dzirdējusi, ka jūs gleznojat, — viņa teica, un viņš atkal tīkami pasmaidīja.

— Nē, ne visai nopietni. Man nav talanta. Es to daru aiz gara laika.

Sākumā saruna nevedās, viņi abi minstinājās, un reizēm iestājās ilgāki klusuma brīži. Mis Derkse satraukumā sāka stostīties un krekšķināt, tā ka reizēm viņam bija grūti saprast vārdus. Abi jutās diezgan nelāgi, jo abi kaut ka gaidīja. Mis Derkse gaidīja izdevīgu brīdi pateikt savas ierašanās iemeslu un Ransems — drīzāk to atklāt. Viņi runāja par lietu un holeru, par skolu un maharadžas gaidāmo ceļojumu, un drīz Ransemam šī lieta sāka jau apnikt. Mis Derkse sēdēja taisni un cienīgi, it kā veselas klases priekšā. Viņš vēroja, ka reizēm viņas sejas muskuļi krampjaini saraujas un viņa kļūst bāla kā līķis.

Beidzot Džons novāca galdu, un tūdaļ mis Derkse saņēmās un jautāja:

— Cik sen tas būs, kad jūs pēdējo reizi bijāt Nolhemā?

Dzirdot pieminam šo vārdu, Ransems spēji nolika glāzi.

— Nolhemā? O, mazākais, desmit gadiui. Ko tad jūs zināt par Nolhemu?

— Vai jūs atceraties sīktirgotāju Derksu?

— Veco Deiziju Derksu? Nu protams! Ā, es saprotu, jūs esat viņam radiniece, vai ne?

— Esmu viņa meita. Viņam bija divas meitas. Mana māsa vēl tagad dzīvo Nolhemā. Viņa pārņēma veikalu.

Tagad ledus bija lauzts. Pēkšņi viņa jutās atvieglota. Uzreiz bija tā, it kā viņi būtu jau veci draugi. Laimē un skumjās mis Derkse varētu vai raudāt.

— Kāpēc tad jūs to nekad neesat stāstījusi?

— Nu, redzat, es jau jūs tikko pazinu.. Es nevarēju iedomāties, ka tam jūsu acīs būtu kāda nozīme, vai nav tiesa? Man likās, tas būtu... — Viņa bikli apklusa, tad teica: — Man likās, tas būtu uzmācīgi.

— Jums to vajadzēja man pateikt. Man šie vārdi nekad neienāca reizē prātā — jūsējais un Nolhema. Es to vienkārši nebiju uztvēris. Jūsu tēvs arī nomira jau tais laikos, kad es vēl biju zēns, un es ne reizi neesmu bijis Nolhemā, kopš to pārņēma mans brālis.

— Nu jau būs divdesmit viens gads kopš mana tēva nāves.

— Pareizi. Man toreiz varēja būt ap astoņpadsmit Es atceros viņa bēres. Mēs piedalījāmies abi ar tēvu. Es toreiz biju atvaļinājumā.

— Jā, viņš nomira pēc tam, kad es biju jau Randžipurā.

— Ko labu dzird par Nolhemu?

Vecmeitas neglītajā sejā pavīdēja ēna. — Daudz neko nedzird, — viņa atbildēja. — Esmu gandrīz atradinājusies rakstīt uz mājām. Jau vairākus gadus neesmu saņēmusi nevienu vēstuli. — Pēc divdesmit pieciem gadiem viņa vēl domāja par Nolhemu — savu dzimteni, par tās zaļajām pļavām un mazo strautu ar garām niedrēm abos krastos.

— Es zinu, — viņš atbildēja, — ar laiku zaudē kontaktu. Būs jau kādi trīs vai četri gadi, kamēr es no turienes saņēmu pēdējās vēstis. Pēdējā vēstule bija no bankas pārvaldnieka sakarā ar mantojuma lietām pēc tēva nāves.

— Taču ne no vecā Morgana bankas? Viņš jau ir miris.

— Nē, no viņa brāļadēla... Vai atceraties to sarkanmataino?

Tagad viņiem uzreiz radās laba saskaņa. Brīnišķīgā kārtā viņi sāka atcerēties senos, jaukos jaunības laikus dzimtajā ciematā, no kura jau sen bija atsvešinājušies. Nekas nebija mainījies viņu pils un ciemata izjūtās. Bija gluži tāpat, it kā viņi nekad nebūtu Nolhemu atstājuši un tagad nejauši satikušies tējnīcā «Pie pāva», nevis kādas Randžipuras mājas verandā.

Viņi runāja par vietējiem iedzīvotājiem, par pārmaiņām pēc viņu aizceļošanas. Mis Derkses možumā slēpās kaut kas tāds, kas Ransemu neizsakāmi skumdināja. Viņa piesarka un, vēl aizvien satraukumā drebēdama, atzinās: — Jūs nezināt, kā es vienmēr esmu ilgojusies parunāt ar jums par Nolhemu, bet nekad neuzdrošinājos. Elizabete — es domāju mis Hodži — jau nekad nav Nolhemā bijusi. Viņa dzimusi Birmingemā. Viņa nekad nesapratīs, kas ir Nolhema.

Labu brīdi viņa bija pilnīgi piemirsusi savas nākšanas galveno iemeslu, bet nu uzreiz tas viņai sāka mākt sirdi un, ātri saņēmusies, nopietnu seju viņa teica: — Bet, taisnību sakot, es neesmu nākusi šurp, lai runātu ar jums par Nolhemu. Es gribēju parunāt ar jums par kaut ko citu — gribēju aprunāties ar jums par majoru Sefti.

— Viņš man ir labs draugs.

— Jā. Taisni tāpēc. Es jau vairākus mēnešus jūtos nevesela. — Viņa nosarka, piebilzdama: — Man šķiet, ka man nepieciešama operācija. Tāpēc es gribēju lūgt jūsu padomu.

— Indijā nav labāka ķirurga.

Atkal viegls sārtums pavīdēja viņas sejā. — To es zinu ļoti labi. Es tikai vēlētos zināt, kāds viņš ir kā cilvēks.

Tikai pamazām viņam kļuva skaidra viņas dīvainā uztvere. Sākumā viņu sagrāba mulsa dziņa smieties, bet viņam izdevās savaldīties un nomierinoši pasmaidīt.

— Viņš ir jauks cilvēks, — viņš teica, — viens no jaukākiem, kādus esmu pazinis. Apburošs un arī cilvēcīgs. — Un, lai liktu viņai labi saprast, viņš piebilda: — Viņš ir ārkārtīgs sava aroda lietpratējs. Uz šādām lietām viņš raugās no dziļi zinātniska un profesionāla viedokļa.

— Tātad jūs man ieteiktu griezties pie viņa?

— Man šķiet, viņš ir vienīgais, pie kura Indijā varētu griezties. Jums nevajag baidīties viņa klātienē. Nē, man šķiet, viņš pats to nemaz nepieļauj.

«Žēlīgais dievs! Nu man vēl būs jākļūst par padomdevēju vecmeitām sieviešu slimībās!»

— Nu, man jāatzīst, — atbildēja mis Derkse, — es par viņu neko ļaunu neesmu dzirdējusi. Vienīgā vaina ir tā, ka viņš ir indietis. Es nekad nevaru pilnīgi tikt vaļā no sajūtas, ka indietis ir mazliet svešādāks.

— Viņš cēlies no tās pašas rases kā jūs un es. Viņam pat ir zilas acis.

— Es zinu... zinu, — teica mis Derkse, — tomēr viņi liekas citādi.

Viņš domāja, ka tagad mis Derkse atvadīsies, bet viņa vēl vilcinājās un sāka rimāt par šo un par to. Beidzot viņa teica: — Man vēl pie jums kāds jautājums... tas attiecas uz mis Hodži.

— Ja varēšu kaut kā jums izpalīdzēt, būšu ļoti priecīgs.

Mis Derkse atkal piesarka. — Mēs draudzējamies jau ilgus gadus, un viņa kļūst aizvien atkarīgāka no manis, pat pārāk atkarīga. Viņai nenāk ne prātā padomāt par savu nākotni, vienīgi... — Viņa mazliet vilcinājās izteikt savu domu, tad drosmīgi turpināja: — Vienīgi dusmu brīžos, kad viņa zaudē savaldīšanos un spriešanas spējas. Tad viņa atgādina cilvēku, kas ilgus gadus nogulējis gultā un pirmo reizi mēģina piecelties un staigāt. — Vecā jaunkundze paknibinājās ap nonēsāto rokas somiņu klēpī un raudzījās viņam garām. — Pēdējā laikā ar viņu ir vēl ļaunāk. Reizēm pat liekas, it kā viņa būtu mazliet... nu, zaudējusi līdzsvaru. — Tad viņa lielā steigā turpināja: — Redzat, man visi sakari ar radiem un draugiem pārtrūkuši un viņai tāpat. Ja nu mani operē un ar mani notiek kaut kas...

Acīs viņai pēkšņi sariesās asaras, bet neritēja. Smeldzošās sāpes un nespēks lika viņai raudāt. Ar ārkārtīgu piespiešanos viņa savaldīja asaras, tikko tās bija parādījušās. «Kaut nu reiz viņa saņemtos un aizietu.» Bet bija jau par vēlu. Viņa bija paralizēta tāpat kā mis Hodže, tikai citādā veidā.

— Redzat, — viņa turpināja, — ja ar mani kas notiktu, Elizabete paliktu viena pati visā pasaulē. Savu naudu es atstātu viņai. Nav jau daudz, bet pietiekami, lai viņa varētu turpmāk ērti iztikt, — man nelielu summiņu izmaksāja māsa no manas daļas veikalā Nolhemā, un es pati esmu drusku ietaupījusi. Mēs jau bijām tikai divas vien, un tēvs veikalu atstāja mums abām. Mana māsa... viņa apprecējās ar Tomu Atvudu, aptiekāra dēlu. Varbūt jūs atceraties?

— Protams. Ļoti labi.

— Nu, viņa labprāt vēlējās atpirkt manu daļu, un tā es viņai to atstāju... Bet es nevaru iedomāties, kā Elizabete varēs šeit dzīvot viena pati. Viņa taču ir tik nervoza un nepastāvīga. Es šodien gribēju jums pajautāt, vai jums nebūtu zināms kāds, kas varētu pārzināt viņas naudu un parūpēties par to, lai viņa nenokļūtu grūtībās. Es atnācu pie jums, jo man cits neviens nav zināms. Mums jau šeit nav neviena, kas varētu mūs saprast. Ja ar mani kas notiktu, man labāk gribētos, lai Elizabete atgrieztos dzimtenē, Anglijā. Ceru, ka tas nav pārāk uzbāzīgi... Ceru...

— Pats gan es to nevarētu uzņemties, — atbildēja Ransems. — Neesmu tas, ko sauc par uzticamu cilvēku. Man, piemēram, kādā dienā varētu ienākt prātā pēkšņi aizceļot no Randžipuras. Bet es varētu palūgt savas ģimenes pilnvaroto uzņemties šo lietu. Viņš to labprāt uzņemsies manis dēļ, un jūs varēsiet būt droša, ka jūsu nauda nokļuvusi visuzticamākās rokās.

Atkal viņas blāvi zilajās acīs sariesās asaras. — Tas ir tik laipni no jums. Jūs nezināt, kādu lielu atvieglojumu tas man sagādā. Redzat, es jūtos atbildīga par Elizabeti. Man tagad šķiet, ka manas vainas dēļ nabadzīte paliks viena, atrauta no dzimtenes. Es vienmēr biju stiprākā, un man vienmēr bijusi apbrīnojama veselība. Es nekad nedomāju, ka ar mani pirmo varētu kaut kas notikt. Nekad neiedomājos, ka es varētu nokļūt šādā stāvoklī. Tas no jums ļoti laipni. Tas daudz ko atvieglo.

— Šim vīram jūs varat uzticēties. Viņš labi zinās, kas darāms.

— Daļa naudas noguldīta pie Loida Bombejā un pārējā Anglijā. Šeit būs pietiekama summa, lai viņa varētu atgriezties dzimtenē. — Atkal viņa mirkli vilcinājās. — Bet, protams, tas viss nav tik vienkārši. Ja ar mani kaut kas notiek, var gadīties, ka Elizabete pilnīgi zaudē līdzsvaru, vismaz uz kādu laiku. Es gribētu jūs vēl palūgt, vai jūs nevarētu viņu mazliet uzraudzīt, lai pret viņu izturas labi un lai viņa ērti nokļūtu Anglijā. Es zinu, ka jūs pārāk apgrūtinu, bet man nav neviena cita, pie kā varētu griezties. Tas viss mani nomocīja jau ilgu laiku, un tad man ienāca prātā Nolhema...

Viņš teica: — Esmu pārliecināts, ka ar jums nekas ļauns nenotiks. Noteikti viss atkal būs pilnīgā kārtībā, it īpaši, ja jūs uzticēsieties majoram. Jūs varat uz viņu pilnīgi paļauties.

Viņam likās, ka viņš zina, ko viņa domā, lai gan viņa savas domas pilnīgi neizteica, varbūt tāpēc, ka viņai pašai trūka pilnīgas skaidrības un vārdu, lai izteiktos. Savā nelaimē viņa bija spērusi ārkārtējus soļus. Viņa bija devusies ceļā no ciemata uz pili, un likteņa ironija bija likusi viņai griezties pie viņa — atkritēja, kurš liedzās uzņemties savas kārtas atbildīgumu. Tomēr tagad viņš jutās patīkami aizgrābjts, ka viņa bija griezusies pie viņa, bet reizē arī kaunējās no savas pusfeodālās pārākuma apziņas. Bija glaimojoši un reizē neērti justies patriarhāla pilskunga lomā.

— Man šķiet, — teica mis Derkse, — ka mēs varbūt neesam rīkojušās pareizi, tā norobežodamās no pārējiem. Reizēm Elizabete izteica vēlēšanos kādu apciemot vai ielūgt, bet tas tomēr nekad netika darīts, un tā nu mēs tagad esam palikušas pilnīgi vientuļas.

Viņai runājot, Ransems atcerējās savu vecmāmuļu Lielrivjērā, cik izpalīdzīgi un ar kādu prieku viņa būtu uzņēmusies aizbildnes lomu. Pēc tam viņš, gluži dabiski, iedomājās krustmāti Fībi un uzticamos Smailus. Tie viņam pēkšņi likās kā radīti, lai uzņemtos aizgādību pār mis Hodži, ja ar mis Derksi kaut kas atgadītos. Viņš labi zināja, ka Smaili nemaz nemanīs, vai tiem viena nasta vairāk vai mazāk. Un viņi to darīs tik vienkārši un laipni, it kā mis Hodže būtu viņu kaimiņiene, kas saslimusi. «Kāpēc ne, vēl jau visam atliek laika,» viņš sev teica domās nogrimis. — Varbūt tas vispareizākais — iepazīstināt mis Hodži ar pāris jaukiem cilvēkiem. — Viņš ievēroja, ka pie vārdiem «jaukiem cilvēkiem» mis Derkse mazliet sarāvās, bet viņš turpināja: — Esmu pārliecināts, ka jums nekas ļauns nenotiks, bet, ja tiešām kas atgadītos, viņa tad nebūs pilnīgi viena. Kā būtu, ja es sarīkotu tējas viesības? Vai jūs atnāktu un paņemtu mis Hodži līdzi?

Viņa tūlīt neatbildēja, jo katrreiz, kad runa bija par sastapšanos ar svešiem cilvēkiem, viņu sagrāba bailes. Beidzot viņa teica: Tas būtu loti jauki no jums. — Bet tūlīt krunkainā, nopietnā seja kļuva pilnīgi bāla un viņa piebilda: — Es tomēr baidos, ka tas nebūs iespējams. Redzat, daudzi nemaz neieradīsies, ja uzzinās, ka mēs arī esam ielūgtas.

— Ai nē, to jūs tikai iedomājaties.

Viņa pētīgi paraudzījās Ransemam acīs, it kā gribēdama pārliecināties, vai viņš būs spējīgs saprast to, kas viņai sakāms. Tad, gluži tāpat kā Fērna Saimena, atradusi Ransema sejā kaut ko tādu, kas viņu iedrošināja, viņa ātri pateica: — Daži cilvēki izplatījuši par mis Hodži un mani neglītas tenkas.

Viņš pasmīnēja un atbildēja: — Ai nē, es nedomāju aicināt šos cilvēkus. Es ar tiem nekad netiekos. Biju nolēmis ielūgt pie sevis savus draugus — Smailus un viņu krustmāti, mis Makdeidi, majoru Sefti un varbūt Rašidu Ali Khanu un viņa sievu. Rašids varētu būt mis Hodžei ļoti noderīgs.

Bālums mis Derkses sejā izzuda. Brīdi viņa vilcinājās ar atbildi, laikam indieša dēļ, kā Ransemam likās. Tad viņa teica: — Jā, tas būtu ļoti jauki. Un pēc tam varbūt mēs varētu ielūgt nelielu sabiedrību pie sevis. Man šķiet, ka Elizabete jutīsies gluži laimīga. Jau gadiem ilgi viņa vēlējusies parādīt cilvēkiem savu māju, cik jauki tur viss iekārtots.

— Tātad norunāts. Es to nokārtošu, un jums man jāpasaka, kurā dienā jūs varat ierasties.

Viņa piecēlās un paņēma mēteli. Kad Ransems palīdzēja viņai mēteli uzvilkt, viņš manīja, ka no lielās piepūles, ko viņai sagādājis šis apciemojums, viņa drebēja no galvas līdz kājām.

— Es tūlīt parunāšu ar savu draugu majoru, lai viņš jūs izmeklē. Jums nevajag no viņa baidīties. Viņš ir jauks cilvēks un ļoti saprātīgs.

— Tas būtu ļoti laipni no jums. Jūs man šodien tik daudz esat izpalīdzējis..

— Daudz neko es jums neesmu varējis līdzēt. Citreiz mēs parunāsim vairāk par Nolhemu. Tagad man arī pamodušās ilgas pēc dzimtenes. — Tai pašā brīdī viņš manīja, ka nav runājis patiesību, jo viņš bija uzbūris vecās pilsētas ainavu, pie kuras viņa pastāvīgi kavējās savās domās, bet kuru viņai vairs neredzēt. Trīcēdama viņa atbildēja: — Jā, brīžiem man uznāk lielas ilgas pēc dzimtenes, pēc skaistajām pļavām un upes un tēva veikala.

Viņa arī tagad negribēja pieļaut, ka Ransems viņu aizved mājās savā mašīnā. Viņa aizgāja viena pati lietū pa ielu un atstāja Ransemu pie viskija glāzes. Kad viņi bija atvadījušies, viņš domās atgriezās pie Nolhemas, kas tagad ārkārtīgi dzīvi tēlojās viņa gara acīm. Saruna par veco Derksu, par Morgana banku, par aptiekāru Tomu Atvudu lika viņu tēliem atdzīvināt pilsētu, tirgus laukumu un viesnīcu; viņi nekad nebija atstājuši tās šaurās robežas. Bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai viņš varētu aizmirst visu to, ko tur bija nīdis, — sava tēva viktoriānisko aizgādības garu, brāļa uzpūtību, mātes mulso grūtsirdību, kuras naudu Nolhems šķieda bez aprēķina, visur izjūtamo un paralizējošo nedabiskumu un izlikšanos, kas viņu pastāvīgi nomāca, kad viņš atgriezās no Lielrivjēras brīvās dzīves, angļu kastu garu, kurš bija iespiedies visur, pat virtuvē. Visas šīs lietas tagad likās nenozīmīgas. Patlabanējā jūtelībā viņš redzēja tikai šīs sistēmas labās puses — tās stabilitāti, savstarpēju pienākuma apziņu, kāda bija iesakņojusies starp pilskungiem un ciematniekiem. Bet tagad tas viss sāka jau pagaist Ciematniekus tagad aizstāvēja parlamenta locekļi un zemi pārdeva gabalu pēc gabala, kamēr palika vairs tikai pāris saimniecību un plašais, nelietderīgais parks ap pili. Pat viņa mātes īpašums Amerikā — zelta raktuvju paliekas Nevadas kalnos bija pārdots.

No visiem zēnības laikiem vecā Deizija Derksa tēls visdzīvāk bija iespiedies Ransema atmiņā; viņā vienmēr bija slēpies kaut kas drūms un draudīgs, kad viņš savos mūžam garajos svārkos ar balto kaklasaiti bija stāvējis savas aptiekas durvīs un saīdzis raudzījies pāri tirgus laukumam uz traktieri «Zaķis un krūze», kur tik daudzi jauni vīrieši bija aizgājuši bojā. «Cik apbrīnojami pareizi es tai pēcpusdienā pie Džobnekera biju iedomājies apstākļus, kādos uzaugusi mis Derkse, — turklāt nenieka vēl nezinādams no patiesības.»

Vecais Deizijs bija Plimutas brālībā. Viņš savās mājās necieta jautrību, un telpas aiz aptiekas droši vien izskatījās tikpat drūmas, bez mazākā saules stara kā pati aptieka. Svētdienās valdīja vienīgi bībele. Viņa meitas gandrīz nedabūja redzēt sava vecuma jaunekļus, un viņām bija iestāstīts, ka visi vīrieši, izņemot pašu Deiziju, ir alkatīgi radījumi un mīlestība nav nekas vairāk kā nelaimīga nepieciešamība, apmēram kaut kas tāds kā vajadzība aiziet uz mazo mājiņu aiz dārza. Šādā cietumā mis Derkse bija taustījusies pēc izejas, gandrīz sevi sakropļodama, bija izrāvusies laukā, lai beidzot nomirtu Indijā, otrā pasaules malā, tālu no klusās, zaļās Nolhemas, nepazīdama nekādu baudu, vienīgi tirānisko pienākuma apziņu.

Viņai tiešām nāve stāvēja aiz muguras. Par to Ransems pārliecinājās, sarunādamies ar viņu pie tējas galda. Tikai viņš maldījās, domādams, ka viņa pati to nezina.

48

Mis Hodže, steidzīgi šķērsodama laukumu gar kinoteātri, domāja, cik dīvaini, ka Zāra neko nav viņai aizrādījusi, kad viņa pēcpusdienā bijusi skolā, tērpusies jaunaja fulāra kleitā. Varbūt Zāra to nemaz nebija pamanījusi, jo pēdējā laikā viņa daudz ko nepamanīja. Bet tieši šajā skaistajā kleitā, ko viņa bija pirkusi pirms trim gadiem Bombejā un uzvilkusi tikai trīs reizes — reizi pie maharanes audiencē un divas reizes — skolas svētkos... Nē, tas bija vienlaikus kaut kas ārkārtīgs un laimīga sagadīšanās.

Kad mis Derkse uz laukuma šķirās no viņas, teikdama, ka viņai vēl jānokārto dažas darīšanas un pirms sešiem viņa mājās nebūšot, mis Hodže jautri bija turpinājusi ceļu inženieru skolas virzienā, kamēr draudzene izzuda no redzesloka. Tad, kā indiānis pēdas slēpdams, bija pagriezusies tās ielas virzienā, kas veda cauri tirgum.

Viņai atkal bija uznākuši untumi. Šoreiz viņa tādā mērā spītēja Zāras aizbildniecībai, ka bija pat apģērbusi savu labāko kleitu, lai Zāra to ievērotu. Un, ja Zāra būtu to pamanījusi, viņa tomēr nebūtu nobijusies un gājusi. Viņa taču nebija vairs bērns un nekādā ziņā nebija Zāras verdzene. Viņa bija noilgojusies pēc cilvēkiem, pēc sabiedrības, ko Zāra nekad viņai nebija novēlējusi, un tagad Randžipurā saradušies tik daudz interesantu cilvēku.

No tirgus laukuma viņa nogriezās pa ielu gar mošeju un nokļuva uz vecās vasaras pils vārtu ceļa. Garām diviem skaistiem sikhiem purpurā un zeltā, kurus viņa nekad agrāk nebija redzējusi, viņa izgāja vārtiem cauri un sāka soļot pa lietus izmiekšēto piebraucamo ceļu. Pusceļā uz portālu viņas satraukumu izgaisināja pēkšņi radies sarežģītais jautājums, kurš viņai vēl ne reizi nebija ienācis prātā. Kā vispār jārīkojas, ja grib apmeklēt kādu, kas dzīvo pilī? Audiencē pie maharanes bija bijis gluži vienkārši. Tur vajadzēja nostāties rindā un ieiet iekšā. Bet tāds neparasts apciemojums kā šis, šāda pēkšņa ierašanās... ierašanās, turklāt pilī, tas nebija tik vienkārši. Vai bija jāklauvē vai jāpiezvana? Vai arī jāpieteicas? Mirkli viņa jau nolēma griezties atpakaļ, bet, redzēdama, ka ilgāka prātošana draud viņai ar galīgu samirkšanu, pagājās uz priekšu līdz durvju sarga nojumei. Šeit viņai izlemšanu atviegloja kāds kalpotājs purpura un zelta livrejā, kurš viņu godbijīgi sveicināja un jautāja, kā «memsahibai» varot pakalpot.

Sarkdama un trīcēdama viņa devās pa kāpnēm augšā; tomēr, kad viņa atvēra savu somiņu, lai paņemtu vizītkartes, viņas rokas drebēja tik stipri, ka somiņa nokrita zemē un tās saturs izbira laukā. Kalpotājs pacēla somiņu, un tagad atradās arī kartītes. Sadūšojusies viņa iedeva tam divas un teica: — Lēdijai Esketei, lūdzu!

Divdesmit piecu gadu laikā viņa nebija lietojusi nevienu vizītkarti, un, kad viņai radās «izlēciena» plāns, viņa tūlīt sāka domāt par vizītkartēm, kuras toreiz bija pasūtījusi pie Stebaina Birmingemā, un labi atcerējās, kur tās noglabājusi — ozola lādē kopā ar dienasgrāmatām un apcerējumiem par Dominionu, par kuru septiņpadsmit gadu vecumā viņai bija piešķirta godalga. Bet, atvērusi lādi, viņa ar šausmām ieraudzīja, ka vizītkartes sadzeltējušas un appelējušas divdesmit piecu Indijas musonu mitrumā. Laimīgā kārtā viņa vizītkartes bija ielikusi atsevišķā kastītē, un apakšējās bija uzglabājušās labāk nekā virsējās. Tādējādi viņa atrada pāris veselu, bez pelējuma, tikai mazliet iedzeltenām malām. Tās, pēc viņas domām, izskatījās kā ar nolūku tā pagatavotas. Ziloņkaula dzeltens ar baltu. Tur bija iespiests: «Mis Elizabete Hodže, Hītedžas skola.» Viņa izstrīpoja «Hītedžas skola» un uzrakstīja: «Direktrises vietniece meiteņu vidusskolā Randžipurā.»

Hītedžas sķolu viņa vairs nebija redzējusi kopš tiem šausmīgajiem laikiem, kad viņām ar Zāru bija paslepeni jāizlemj, ko darīt, un, ieraugot šo vārdu, viņā atmodās toreizējā ģīboņa un rūgta apvainojuma atskaņas, kas viņu bija pārņēmušas, kad mis Hilere, direktrise, bija viņas abas atlaidusi no savas skolas. Vēl šodien viņa lāgā nezināja, kāpēc īsti viņas bija atlaistas. Zāra viņi to nekad nebija pamatīgāk paskaidrojusi. Lai viņa neuzmācoties ar muļķīgiem jautājumiem, Zāra bija teikusi, svarīgāk esot saglabāt savu cieņu, nevis vietu, kurā viņa vairs neesot vēlējusies palikt. Tomēr satraukums sakarā ar vizīti ātri vien izgaisināja šos atmiņu uzplūdus.

Kad mis Hodže apsēdās lielajā pieņemamā istabā ieejas durvju tuvumā, viņai neienāca prātā, ka lēdijas Esketes varbūt nemaz nav mājās vai tā nevar viņu pieņemt, jo mis Hodže dzīvoja iedomu pasaulē, kur nekādas neizdošanās nebija paredzētas. Šinī izdomu pasaulē viņai gadījās neiedomājamas dēkas, kas ilgos vientulības gados bija kļuvušas nepieciešamas viņas sabiedriskajam raksturam. Viņa vismīļāk mēdza uzburt tādus gadījumus, kur viņa dzīvi sanmājās ar bīskapiem un hercogienēm, pati sacerēdama sarunas un iztēlodamās ainas, kurās viņa bija apburoša un dziļi ietekmēja ievērojamās personas. Pēc tam kad viņa šādu sabiedrību bija atstājusi, bīskaps, piemēram, griezās pie hercogienes un jautāja: «Kas bija šī inteliģentā un labi informētā sieviete, kura tik daudz zināja pastāstīt par Indiju?» Un tad sākās gari dialogi, kuros nemitīgi atkārtojās: «Es teicu» un «Tad hercogiene man teica». Tādējādi viņu nemāca nekādas bažas, kad viņa apsēdās, apkalpotājam vizītkartes nodevusi. Visu apmeklējumu viņa bija jau iepriekš pārdzīvojusi un zināja visos sīkumos, kā tas norisināsies. Apkārtne ievērojami stiprināja viņas paļāvību — ugunssārtais paklājs, sarkanās plīša mēbeles, appelējušās, samirkušās ainavas zeltītās āplodās, palmas uz tīka koka statņiem. Viss bija tieši tāpat kā Svētās Mērijas biedrības namā Birmingemā.

49

Lēdija Eskete bija pabrokastojusi gultā — sutinātu, savircotu jēra gaļu ar glīzdainiem kartupeļiem, šķiedrainus burkānus krējuma mērcē, bezkrāsainu, mazliet līmīgu pudiņu, papajas, kas garšoja pēc melonēm, un beidzot vāju kafiju. Kopš viņa bija atstājusi vīra istabu, vispār nekas nebija atgadījies, tikai ieradusies kopēja — neglīta, tumsnēja sieviete no Gones, portugāliete, kas runāja ļoti melodiskā, mazliet nepareizā angļu valodā. Pēc pirmā iespaida spriežot, viņa bija ārkārtīgi garlaicīga un saucās mis de Suza; šo vārdu viņa, likās, bija patapinājusi no kādas amerikāņu rēviju gerlas. Zēns, ko Edvīna bija aizsūtījusi pie Ransema pēc grāmatām, laikam lietū bija pazudis, un savā izmisumā viņa bija ķērusies pie veselas kaudzes grāmatu, ko no Esketa istabas viņai bija atnesis Bētss: «Atmaskotā Indija», «Impērijas problēma», «Indijas jukas». Taču beigās viņa tās atlika pie malas citu pēc citas, jo nevienā neatrada to, ko vēlējās uzzināt. Tur nekas netika paskaidrots, kādi patiesībā ir indieši, vienīgi izklāstīts kāda anglosakšu profesora apgalvojums, kādiem tiem vajadzētu būt. Un tas viss bija aprakts statistikas haosā, kas viņas kūtrajam, nekomplicētajam prātam pierādīja vienīgi to, ka Indija vairs nav nekāda izdevīgā zeme kapitāla ieguldīšanai. Un pēc viņas izpratnes šķita, ka viens rakstnieks pastāvīgi būtu pretrunā ar otru. Katrs Indiju tēloja pēc sava paša iedomas.

Dusmās grāmatas citu pēc citas nosviedusi uz grīdas, viņa mēģināja uz brītiņu iemigt, lai kaut kā nosistu gausi ritošo laiku, bet arī tas viņai neizdevās. Pēc kādas stundas viņa piecēlās .un sāka staigāt paistabu, domādama: «Tagad es saprotu, kāpēc zvēru dārzā zvēri pastāvīgi skraidelē no viena gala uz otru.» Pa logu pavērās vienmuļš skats uz nelielo parku ap pili: tur bija redzamas tikai dažas koku rindas, kupli sazēluši vīteņi un zemi, apcirpti krūmi. Tikai zelšanas priekam nodevušies stādi, bet neviena paša cilvēka, kaut vai kūlija vai veļas mazgātāja, kuri atdzīvinātu ainavu. Pēkšņi viņa pamanīja, ka sasvīdusi tikai no staigāšanas pa istabu. Viņa, vienmēr tik vēsa un nevainojama, tagad mirka sviedros.

Ap pieciem viņa pasauca savu kalponi. Vienīgi aiz vēlēšanās kaut ko darīt viņa sāka ģērbties. Viņai gribējās iet laukā un skriet pa Randžipuras ielām kaut vai vistrakākajā lietus gāzē. Viņa varēja kaut ko nopirkt, varēja tērēt naudu, ko darīja labprāt, kad garlaikojās; tikai viņa neatcerējās, kas Randžipuras veikalos būtu iekārojams. Mēģinot atcerēties, ko viņa tur būtu ieraudzījusi, viņai ienāca prātā lētie mākslīgā zīda audumi un kokvilnas lakati un vienkāršās sudraba un nefrīta rotas lietas, kas bija atrodamas visās malās. Taču viņai nebija piemērotu drēbju. Šajā musona laikā bija nepieciešams kārtīgs lietus mētelis un vīriešu zābaki, bet viņai bija tikai viegls impregnēts zīda mētelis un pāris modemu sporta kurpju. Kalpone negribīgi tos izņēma no ceļasomas, bet lēdija Eskete palika pie sava lēmuma. Ja viņai pat vajadzētu kailai iziet uz ielas — tas viņai nemaz nelikās tik neiespējami —, viņa tagad būtu gatava to darīt, lai tikai izbēgtu no šā briesmīgā viktoriāniskā stila krāšņuma bezdvēselīgā tukšuma.

Taču tieši tai mirklī, kad viņa bija sagatavojusies iziešanai, kāds kalpotājs pieteica mis Hodži. Mirkli viņa neapņēmīgi vērās abās mazsološajās meiteņu vidusskolas direktrises vietnieces vizītkartēs, tomēr tūlīt iedomājās: «Katrā ziņā tas ir labāk kā nekas,» — un lika kalpotājam palūgt mis Hodži augšā salonā. Kad kalpotājs bija izgājis, viņa jutās viegli satraukta. Viņa lika kalponei pagādāt tēju un izgāja laukā.

Edvīnai ienākot, mis Hodže sēdēja uz kāda plīša dīvāna malas. Savā fulāra kleitā, kas pirkta kareivju un jūrnieku veikalā Bombejā, viņa izskatījās lempīga un laucinieciska. Viņas tuvredzīgās acis vēroja mēbeles, gleznas un fantastisko dažnedažādu greznumlietiņu kolekciju, kas bija savākta visās pasaules malās. Izdzirdusi veramies durvis, viņa žigli piecēlās un sarkdama un drebēdama gāja pretim lēdijai Esketei.

— Es esmu mis Hodže, — viņa teica, — no. meiteņu vidusskolas.

Edvīna atbildēja: — Ļoti priecājos. Es esmu lēdija Eskete. Lūdzu, sēdieties!

— Jā, — teica mis Hodže, tagad jau mazliet drošāk apsēzdamās uz dīvāna. — Esmu jūs pāris reižu redzējusi automašīnā. Es jūs visur pazītu pēc attēliem žurnālos. — Viņa iekāsējās un turpināja: — Ceru, ka neapgrūtināšu jūs ar savu negaidīto apciemojumu. Bet šodien, atgriežoties no skolas, man ienāca prātā, ka jūs varbūt labprāt satiktos ar pāris tautiešiem. Es zinu, ka viņa augstības viesi reti sastopas ar kādu no angļu kolonijas. Tad es sev teicu: «Varbūt lēdijai Esketei rodas vēlēšanās iepazīties arī ar Randžipuras pretējo pusi.» — Šo runu viņa bez mitēšanās bija atkārtojusi, lietū šurp nākdama, un tā viņai izdevās apbrīnojami tekoši, vienā elpas vilcienā kā bērna nobērts dzejolis.

— Tas ir ļoti laipni no jums, — teica Edvīna. — Taisnību sakot, es biju nolēmusi iziet... — Mis Hodže salēcās, it kā taisīdamās tūlīt iet projām. — Ai nē, — lēdija Eskete nomierinoši teica, — nedomājiet, ka jūs mani aizturat. Es gribēju iziet tikai tāpēc, ka šeit briesmīgi garlaikojos un nezināju, ko iesākt.

— Varbūt būtu bijis labāk, ja es jums atrakstītu?

— Tas no jums ļoti laipni, ka jūs vispār esat mani atcerējusies.

Mis Hodže, knibinājās ap rokas somiņu, nezinādama, kas nu tagad būtu jāsaka, tad viņai ienāca prātā laiks. — Jūs droši vien piedzīvojat musonu pirmo reizi, — viņa teica.

— Jā, protams, esmu pirmo reizi Indijā.

— Droši vien jums tas šķiet ļoti interesanti?

Edvīna gandrīz būtu pateikusi: «Nē, tas ir kaut kas nepanesams,» — bet vēl laikā pamanīja, ka šai vecmeitai nedrīkst to sacīt. Viņa varēja to sacīt kādā dinejā Londonā, pat Indijas ģenerāliem un vicekaralim, tikai šai vecmeitai ne, kurai Indija varbūt nozīmēja visu. Tāpēc viņa atbildēja: — Jā, tikai es vēl neesmu pietiekami ar to iepazinusies. Tas droši vien ir ļoti interesanti, ja iepazīstas tuvāk. Bet šī iepazīšanās liekas ļoti grūta.

— Ceru, ka hidrotehnisko ierīci jūs esat jau apskatījusi, — mis Hodže viņu pārtrauca. — Tā ir labākā visā Indijā. Jūs...

— Jā, un garīgi slimo patversmi, cietumu un spirta rūpnīcu; bet tas nav tas, kas mani interesē. Es labprāt gribētu zināt, kā dzīvo paši indieši, ko viņi domā un jūt. — To teikdama, viņa iedomājās majoru Sefti. Garlaicīgās pēcpusdienas pavaļā viņa bija daudz tīksminājusies par majoru, un tagad viņu kutināja smiekli, kad viņa iedomājās, cik labi, ka šī tikumīgā vecmeita nevar ieskatīties viņas iekšienē un atklāt, ka atnākusi viesos pie Mesalīnas.

Sākumā mis Hodže gribēja atbildēt: «Jāatzīstas, ka man pašai nav vēl izdevies izpētīt indiešus. Es par viņiem nezinu vairāk kā pirmajā dienā, kad pirms divdesmit pieciem gadiem ierados šeit.» Taču no viņas būtnes dziļumiem negaidot iznira cita mis Hodže, veikla oportūniste, gadījuma tvērēja, kas runāja pārsteidzošas, viņu pašu mulsinošas lietas: — Varbūt es varētu jums izpalīdzēt. Redzat, mēs pazīstam daudzas mūsu skolnieču ģimenes — mis Derkse un es. Viņa ir direktrise un man ļoti tuva draudzene. Mēs jau divdesmit piecus gadus dzīvojam šeit; tādējādi mums, protams, ir ļoti plašas zināšanas par šo zemi un ļaudīm — kā šeit cilvēki dzīvo, ko tie domā un jūt.

— Divdesmit piecus gadus? Cik interesanti! Jūs droši vien bieži braucat uz dzimteni?

— Nē, mēs ne reizi neesam apmeklējušas dzimteni. — Tagad mis Hodže pilnīgi ieslīdēja savā fantāzijas sarunā ar bīskapiem un hercogienēm, — šādas sarunas viņa pastāvīgi gudroja, vannā sēdēdama vai vakaros gultā gulēdama. — Mums šad tad ir bijusi vēlēšanās apciemot dzimteni, bet pēdējā laikā mēs vairs nebijām spējīgas izrauties no Indijas burvīguma. Ja Austrumi kādam pārgājuši asinīs, tie viņu tur ciet. Tie ir tik burvīgi, tik neredzēti krāšņi, dīvaini un brīnišķīgi.

(Un tagad bīskaps sajūsmināts pagriezās pret hercogieni un teica: «Kas ir šī interesantā dāma, kura liekas tik pamatīgi pazīstam Indiju?»)

— Jums vajag justies ļoti laimīgai, — teica lēdija Eskete, — ka jūs Indiju pazīstat no šīs puses. Viss, ko es šeit esmu redzējusi, bija neomulīgas oficiālas dinejas, hidrotehniskā ierīce un tamlīdzīgas lietas. Es vispār esmu iepazinusies tikai ar dažiem indiešiem — ar misteru Rašidu un jūsu ārstu — majoru Sefti.

— Ā, protams, — teica mis Hodže. — Brīnišķīgs cilvēks un lielisks ķirurgs! Mēs esam ļoti laimīgi, ka mums Randžipurā ir tāds ārsts.

— Majors Sefti šorīt bija šeit pie mana vīra. Viņš ir saslimis.

— Kopš pagājušās nakts? — jautāja mis Hodže, jo visa Randžipura jau zināja, ka Esketi bijuši pilī uz dineju, zināja, kas tur runāts un cikos viesības beigušās. — Pēc tam kad jūs atgriezāties no dinejas?

— Jā. Viņam ir kaut kas līdzīgs drudzim.

— Žēlīgais dievs! Cerēsim, ka nebūs nekas nopietns! Šeit reizēm plosās tik briesmīgas slimības.

Edvīna domāja: «Cerēsim, ka tas ir tik nopietni un briesmīgi, cik vien iespējams,» —— un atkal viņu gandrīz līdz krampjiem sāka kutināt smiekli. Skaļi viņa teica: — Majors Sefti vēl nezina, kas tā par slimību. Mēs bijām nolēmuši šovakar braukt uz Bombeju, bet tagad vēl nemaz nav nosakāms, kad mēs to varēsim.

Mis Hodžes sirds aiz prieka sāka pukstēt straujāk. Varbūt lēdija Eskete aizkavēsies šeit vairākas nedēļas. Varbūt atgadīsies tā, ka viņas iepazīsies ļoti tuvu. Viņa bija tik apburoša, pie viņas varēja justies tik omulīgi. Varbūt... tagad varēja cerēt visu ko...

— Jā, — viņa teica, — reizēm šādas slimības ilgst mēnešiem.

«Tādā gadījumā es noteikti braukšu atpakaļ uz Angliju,» Edvīna nodomāja. Skaļi viņa teica: — Būtu ļoti laipni, ja jūs man parādītu šo un to. Es labprāt apskatītu jūsu skolu un iepazītos ar jums pazīstamiem indiešiem.

— Protams, daži no viņiem vispār angliski nemaz neprot.

— Tātad jūs runājat viņu valodā?

— Jā, — mis Hodže kautri .teica. — Es runāju indusu un mazliet gudžerātu valodā. Indusu valoda Indijā ir vispārēja, bet gudžerātu valodā runā Randžipuras iedzīvotāji.

— Cik jums vajag būt gudrai!

Tad pēkšņi iestājās klusums. Mis Hodže pati sev likās sēklī izmesta valzivs, kas nespēcīgi cīnās un plāta muti pēc gaisa, un arī Edvīna juta, ka sarunu loks ļoti ierobežots. Viņa jau gadiem nebija tā spīdējusi ar labu uzvešanos, un šī piepūle viņu mazliet nogurdināja. Bija tā, it kā viņa piedalītos labdarības bazāra atklāšanā Londonā. Viņa pamanīja, ka viņas apmeklētājai ir tieksme novadīt sarunu strupceļā un akli iedrāzties ar galvu sienā. Tomēr tā bija viņu ieinteresējusi, daudz vairāk ieinteresējusi, nekā varēja iedomāties. Mazā, lempīgā mis Hodže savā fulāra kleitā viņai pēkšņi likās tikpat neparasta kā indiete. Viņai nebija ne mazākās jausmas par mis Hodžes dzīves veidu, domām vai jūtām, kas slēpās aiz nepareizi veidotiem sejas pantiem. Skaudība, ko viņa pagājušajā naktī bija izjutusi pret šauri ierobežotiem dzīves apstākļiem, tagad viņu pārņēma spēcīgāk nekā jebkad. Mis Hodže droši vien dzīvoja laimīgu dzīvi kā putniņš ligzdā, un katra diena viņai laikam sniedza brīnišķīgi mierīgu līdzsvaru. Savas pašas eksistences tukšo nekārtīgumu apnikusi, Edvīna vēlējās uz īsu laiciņu pārvērsties par mis Hodži.

Kāds zēns ienesa tēju, kas viņu sarunu atdzīvināja kā lietus tuksnesi.

— Vai drīkstu piedāvāt jums cigareti? — jautāja lēdija Eskete, sniegdama viņai zelta etviju ar platīna strīpām. Mis Hodže, kas savu mūžu nebija smēķējusi, paņēma vienu cigareti, jo cita nekā nezināja iesākt. Viņa jutās tā, it kā viņu piespiestu ar varu. Atturībniece mis Hodže no meiteņu vidusskolas bija satriekta un aizvainota. Bet, kad cigarete bija paņemta, viņa pēkšņi jutās samulsusi un nevarīga. — Es to izsmēķēšu, kad būšu padzērusi tēju, — viņa teica, nolikdama cigareti uz galda.

— Es labprāt smēķēju, dzerot tēju, — teica lēdija Eskete. Man patīk dūmu piegarša pie maizes un sviesta. — Tad viņa atvainojās tējas dēļ un piebilda: — Man šķiet, ka labu tēju var dabūt tikai Anglijas mājās.

— Es jums labprāt pagatavotu tasi labas tējas, — teica mis Hodže, — ar plānu, plānu sviestmaizīti. Mums ir lieliska maize, ko cep kāda indiešu meitene. To viņa iemācījusies no misis Smailas. Tā ir viena amerikāņu misionāra sieva.

— Tad es noteikti jūs apciemošu, — teica lēdija Eskete. — Kamēr atrodos Indijā, neesmu ēdusi garšīgu maizi.

Mis Hodže dzirdēja sevi sakām kā sapnī: — Ai, vai tiešām jūs atnāksiet? Es jutīšos aizgrābta, lēdij Esket!

Viņa nesaprata, kā tas bija noticis, bet, pirms viņa paspēja izrunāt pēdējos vārdus, viņai ienāca prātā mis Derkse, un viņa izbijās. Tikai lēdijas Esketes valdzinājums spēja uz brīdi šīs bailes mazināt. Viss viņai likās kā burvīgā pasakā. Pēc tik ilgiem gaidpilniem gadiem tas nu reiz piepildīsies; viņa varēs parādīt, cik jauki un omulīgi iekārtots viņas bangelo un cik garšīgu tēju viņa prot pagatavot. Tas nu beidzot piepildās, un lēdija Eskete būs viņas viešņa! Viss pārējais zaudēja nozīmi, pat Zāra kļuva tikai ēna.

— Ceru, ka jūs atļausiet man drīz vien ierasties pie jums, — teica lēdija Eskete.

— Protams, kad vien jūs vēlaties, lēdij, — atbildēja mis Hodže, vēl vienmēr kā apburta.

— Es varētu ierasties vai nu rīt, vai piektdien.

Atkal piespiesta pie sienas un spēju baiļu pārņemta,. mis Hodže atbildēja: — Varbūt piektdien būtu visizdevīgāk. Ceturtdien mums skolā godalgu izdalīšanas diena, tad mēs stipri vēlu pārnāksim mājās. — Piektdiena tomēr bija vienu dienu vēlāk. Viņai vēl atliks laika pierunāt Zāru.

— Jā, piektdien būtu jauki.

Tēja tagad bija padzerta un mis Hodžei bija skaidrs, ka pienācis laiks atvadīties, bet savā satraukumā un bailēs no mis Derkses viņa nekādi nespēja saņemties, lai sarunu spoži nobeigtu un sagādātu sev jauku atvadīšanos. Edvīna, kurai viešņas neveiklums nepalika gluži apslēpts, iztaujāja viņu par dažādām lietām — par skolu, par angļu koloniju un par maharani, tā ka saruna mis Hodžei izvērtās it kā nopratinājumā. Kad lēdija Eskete sāka justies jau galīgi nogurusi, pie durvīm pieklauvēja un ienāca viņas kalpone pateikt, ka atkal ieradies ārsts. Mis Hodže, ļoti atvieglota par šādu traucējumu piecēlās un teica: — Nu, tad es labāk iešu. Ir jau arī laiks doties mājās.

Edvīna, graciozi mehāniskā Edvīna teica: — Tas ļoti mīļi, ka jūs mani atcerējāties.

— Tātad mēs drīkstam jūs gaidīt piektdien piecos?

— Protams, — atbildēja Edvīna. — Un jums jāiekārto tā, lai ierastos arī pāris indiešu... es domāju — īsti indieši, nevis tādi, kas bijuši Oksfordā.

— Jā... jā, — teica mis Hodže, — es to nokārtošu.— Bet, kā to izdarīt, viņai nebija ne mazākās jēgas.

— Uz redzēšanos! — Mis Hodže pietvīkusi, satraukumā drebēdama, devās ārā pa durvīm. Tagad vairs nebija iespējams izvairīties. Viņai būs jāpacīnās ar Zāru. Toties viņai pagāja secen mokas ar cigaretes smēķēšanu. Tā vēl tagad atrodas turpat uz galda. Lēdija Eskete laikam nemaz nebija to ievērojusi.

50

Lai arī stipri lija, mis Hodže, ejot mājup, izvēlējās garāko ceļu, gāja nevis pāri tirgus laukumam, bet gar neaizskaramo kvartālu. Tagad viņai bija vienalga, ka viņas fulāra kleita tiek galīgi sagandēta. Viņa bija redzējusi dzīvu lēdiju Esketi, sarunājusies ar to, un tā gribēja ierasties pie viņām uz tēju viņu bangelo, — lēdija Eskete, par kuru viņa katru nedēļu bija lasījusi žurnālā «Court and Society» jau kopš tiem laikiem, kad milēdija bija vēl maza meitene, kas devās uz Vindzoru, lai padzīvotu pie savas krustmātes — labās, vecās karalienes. Lēdija Eskete bija izturējusies tik laipni un sirsnīgi, bija runājusies ar viņu tā, it kā viņa būtu kāda kaimiņiene Birmingemā. «Nē,» mis Hodže pastāvīgi pati sev apgalvoja, «pasaulē nav nekā cēlāka par angļu aristokrāti.»

Tagad viņai Randžipura vairs nelikās galīgi apnikusi. Viņa vairs nepaļāja lietu, karstumu, savas dzīves vienmuļo garlaicību. Beidzot viņa bija kaut ko piedzīvojusi, kaut ko līdzīgu neprātīgajiem sapņiem, kas viņai radās, ieraugot sikhus un klausoties to orķestra skaņās. Tagad, kad viņa bija izrāvusies no sava gūsta, viss kļūs citādi. Viņas bangelo drīz sāks apmeklēt vislieliskākie un visapburošākie cilvēki. Galu galā Zāra viņai vēl pateiksies, ka viņai bijis tik daudz uzņēmības. Arī Zārai patiesībā bija vajadzīga vienīgi pārmaiņa. Viņa par daudz ilgi dzīvojusi vientulībā, tāpēc kļuvusi pārāk stūrgalvīga, bet nu viss kļūs citādi.

Pa ceļam mis Hodže pēcpusdienas viesības pārdzīvoja jau iepriekš, redzēja sevi ielejam tēju, un Zāra sēdēja turpat blakus, sajūsmināta par lēdijas pievilcību. Un pēkšņi izrādījās, ka Zāra ir spējīga tērzēt tikpat dzīvi kā viņa pati. Zāra sēdēja tur kā dižciltīga laiska namamāte. Jā, cigaretes, nedrīkst piemirst rīt nopirkt dažas paciņas cigarešu. Viņa, protams, uzklās arī savu labāko mežģīņu galdadrānu, galdā būs visplānākās maizes šķēlītes ar svaigu sviestu un arī Rītindijas kompānijas porcelāna servīze. Zāra teiks, ka tas iznāks par dārgu, bet gan jau viņai izdosies Zāru pārliecināt. Viņa traukus vēlāk pati nomazgās, nevis ļaus kalponei to darīt.

Iegriežoties pēc tam Inženieru skolas ielā, viņas priecīgais satraukums saplaka un žņaudzošs nemiers sāka augtin augt.

«Kā lai es Zārai to pasaku?» Šis jautājums nelika viņai miera. Tuvojoties verandai, viņa redzēja, ka Zāra bija pārnākusi. Zāra sēdēja pie sava darba galda, lasīja un novērtēja sacensības darbus par tematu «Kas man patīk Randžipurā». Nolikusi mēteli un cepuri priekšnamā, mis Hodže iegāja iekšā. Viņa pūlējās izturēties tā, it kā nekas nebūtu atgadījies. Paceldama galvu no darba, Zāra jautāja: — Kur tu biji tik ilgi?

Mis Hodže bija nodomājusi atbildēt: «Viesos pie lēdijas Esketes,» — un Zāru tūlīt pilnīgi atbruņot, tomēr viņa vienīgi sacīja: — Biju pastaigāties, — un tad mazliet neiecietīgi piebilda: — Man apnicis sēdēt mūžīgi šeit kā ieslodzītai.

— Bet tu jau esi galīgi samirkusi.

— Ak, tas nav nekas!

— Tomēr ej tūlīt vannā un apvelc sausas drēbes!

— To es arī darīšu.

Viņa centās izturēties brīvi un pašapzinīgi, apmēram tā kā lēdija Eskete, bet sirds dziļumos viņu māca šaubas, vai tik Zāra nav visu jau uzminējusi. Tāpat samirkusi viņa apsēdās, par spīti Zāras jautājošam skatienam,— paņēma «Morning Post» un sāka to pētīt. Paslēpusies aiz laikraksta, viņa zināja, ka Zāra izliekas, it kā lasītu skolnieču domrakstus, jo vairs nebija spējīga strādāt. Viņa manīja, ka Zāra brīžiem paskatās uz viņas pusi, gribēdama ieraudzīt viņas seju, un cenšas uzminēt, kas viņai lēcies. Tas viņai sagādāja triumfa sajūtu. Un, aizsteigdamās notikumiem tālu priekšā, viņa jau tagad dzīvi iztēlojās, kā viņas vārds parādīsies žurnālā «Court and Society» apmēram tā: «Mis Elizabete Hodže Randžipurā, Indijā, ir viesojusies pie lorda un lēdijas Esketiem maharadžas pilī.»

Taču pašā aizsapņošanās vidū atskanēja Zāras balss:

— Dari, ko es tev lieku, Elizabet! Ej un apģērb sausas drēbes un paskaties virtuvē, vai meitene tiks galā ar vakariņām! Man vēl šeit jāpabeidz darbs.

Mis Hodže tumši piesarka; nosviedusi laikrakstu uz galda, viņa piecēlās un lepni izgāja no istabas virtuvē. Zāra gan varēja brītiņu atstāt viņu mierā, nevis likt viņai skraidīt apkārt, it kā viņa būtu bērns vai kāda nenozīmīga skolotāja, kurai jāpārzina virtuve. Nu labi, viņa nevilks slapjās drēbes nost, dabūs malāriju, un tad Zārai būs viņas žēl. Virtuvē viņa atrada visu labākajā kārtībā. Ņemdama no pieliekamā skapja cukuru, tēju un dažādus sīkumus, viņa nolēma pie vakariņām, kad Zāra būs mazliet atpūtusies un labākā omā, pārsteigt draudzeni ar savu vēsti. Slēdzot skapi ciet, viņa ieraudzīja kādu zēnu nākam pa dārza celiņu un tūlīt pazina Ransema kalpotāju; viņas sirds sāka pukstēt mazliet straujāk. Kas viņam būtu vajadzīgs? Vai iespējams, ka viņš nāktu ar mistera Ransema ielūgumu? Šodien jau tik daudz jaunu notikumu. Ja tas būtu ielūgums, viņa nolēma Zārai iespītēt un aiziet viena pati.

Satraukumā drebēdama, viņa steigšus izgāja no virtuves un vēl laikā nokļuva verandā, lai sastaptos ar kalpotāju. Godbijīgi sveicinādams viņu, tas nodeva viņai mis Derksei adresētu vēstuli, teikdams, ka tam jāuzgaida atbilde. Tur varēja palikt vai traks, ka viņa nedrīkstēja atplēst vēstuli, bet Zāra šādās reizēs bija smieklīga. Kad viņa Zārai nodeva vēstuli, Zāra tīšām turēja to tā, ka viņa nevarēja pār plecu neko izlasīt. Tad Zāra piecēlās ar vēstuli rokā, piegāja pie durvīm un teica kalpotājam: — Jā, pasakiet misteram Ransemam, ka viss kārtībā.

Viņa atgriezās atkal istabā un, stipri nobālusi, teica mis Hodžei: — Misters Ransems ielūdzis mūs uz tēju, — un mis Hodže iesaucās kā bērns: — Ai, Zāra, es gribu iet!

— Protams, — atbildēja mis Derkse, — mēs iesim abas. — Uz brīdi mis Hodže zaudēja valodu, negribēdama ticēt savām ausim. Zāra bija runājusi tā, it kā tāds ielūgums būtu ļoti parasts, it kā viņas divas trīs reizes nedēļā būtu radušas iet viesībās, varbūt katru nedēļu divdesmit piecu gadu laikā. Mis Derkse atkal apsēdās pie skolnieču domrakstiem un, uz mis Hodži nepaskatīdamās, paskaidroja: — Viņš ielūdzis arī Smailus un mis Makdeidi, un misteru Rašidu ar kundzi, un Džobnekerus.

— Kurā dienā?

— Piektdien, — atbildēja mis Derkse, joprojām uz viņu nepaskatīdamās.

— Piektdien... šo piektdien?

— Jā, parīt.

Mis Hodžei sāka reibt galva. Viņa nebija spējīga pateikt ne vārda. Tad mis Derkse pacēla acis no darba un teica: — Kas tad tev lēcies? Ko tu tā stāvi un blenz manī?

— Es nevaru piektdien iet, — atbildēja mis Hodže.

— Žēlīgais dievs, kāpēc tad tu nevari iet? — Mis Derkses pacietība bija galā. Viņa apsēdās taisni un stingrā balsī turpināja: — Dieva dēļ, kas tev atkal prātā? Kas tev lēcies? Ko tu skraidelē apkārt slapjās drēbēs un ar tādu seju, it kā vardi norijusi? — Mis Hodže raudzījās viņā mēma, pārakmeņojusies, pavērtu muti. — Kāpēc tu nevari? Vai esi kurlmēma?

— Tāpēc, ka esmu ielūgusi lēdiju Esketi uz tēju.

— Kā tā? Tev laikam nav galvā viss kārtībā, Elizabet. Tu taču viņu nemaz nepazīsti.

— Pazīstu gan. Es viņu šodien pēcpusdienā apciemoju. Viņa ir tik burvīga. — Un pēkšņi mis Hodže sāka raudāt. No Zāras bargajām acīm viņa noprata, ka padarījusi sevi smieklīgu. Tas bija neciešami sāpīgs dūriens viņas izmisumā un mokās.

— Dieva dēļ, kā tu nāci uz šādām domām?

— Es ļoti gribēju viņu redzēt. Tu nemaz nevari iedomāties, cik viņa bija jauka un laipna.

— Nu, tev būs viņai jāatsaka.

— Es nevaru atteikt lēdijai Esketei.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc, ka es nevaru. Tas ir pilnīgi neiespējami.

— Bet tev būs jāvar.

— Saki tu misteram Ransemam, lai viņš sarīko viesības citā dienā.

— To es nevaru.

— Kāpēc ne? Viņš vienmēr ir bijis tik laipns un pieklājīgs. Tas viņam neko nenozīmēs.

— Tas nav iespējams, jo es pati viņu lūdzu sarīkot šīs viesības.

— Tu viņu lūdzi!... — Izbrīnā mis Hodže uz mirkli mitējās raudāt.

— Jā, es domāju, ka mums biežāk jāsastopas ar cilvēkiem.

Izbrīnā par otru šādu paziņojumu mis Hodže no jauna zaudēja valodu. Mis Derkse turpināja: — Sēdies tūlīt pie galda un uzraksti lēdijai Esketei paskaidrojumu! Gan viņa sapratīs. Saki viņai, lai viņa atnāk citā dienā... jebkurā citā dienā. Tas viņai neko nenozīmēs. Divas vecmeitas nevar būt viņas acīs tik ievērojamas.

— Tev nevajag viņu nolikt. Es nekādā gadījumā nevaru viņai rakstīt.

— Kāpēc ne?

Mis Hodže redzēja, ka draudzene aizvien vairāk zaudē apvaldu, un viņu sagrāba bailes. Zāra ļoti reti zaudēja apvaldu. Tas bija atgadījies tikai divas vai trīs reizes, kamēr viņas dzīvoja kopā, bet, kad tas notika, Zāra varēja būt šausmīgi nežēlīga, jo bija gudrākā un pārākā.

— Viņa ir tik vientuļa un ļoti garlaikojas, — mis Hodže atbildēja raudulīgā balsī. |

Zāra iesmējās rūgtus, ļaunus smieklus,.— Lēdija Eskete esot vientuļa un garlaikojoties? Elizabet, tu laikam no tiesas būsi zaudējuši prātu. Tu laikam nopietni esi iedomājusies, ka viņai būs ļoti interesanti atnākt pie divām nožēlojamām vecmeitām uz tēju! Tiešām es vairs neko nesaprotu, kas ar tevi notiek pēdējā laikā.

— Es negribu atteikt lēdijai Esketei pāris indiešu un misionāru dēļ.

Brīdi Zāra raudzījās viņā pilnīgi mierīgi. Viņas skatiens bija tik salts un urbīgs, ka mis Hodže bija tuvu ģībonim. Tas bija saprātīga, pieredzējuša cilvēka atklāts skatiens, kas radies vientulības brīžos ilgās pēc draudzības, kas divdesmit piecus gadus raudzījies pāri sievietes aušībām, muļķībām un vieglprātībai un tagad atmodies saltā piktumā.

Visus divdesmit piecus gadus pēc skandāla Anglijā Zāra bija izturējusies laipni pret mis Hodži, bija viņu aizstāvējusi, bija pacietusi visas viņas muļķīgās iedomas, bet tagad vairs ilgāk to nespēja.

— Ej tūlīt pie rakstāmgaldā un uzraksti vēstuli lēdijai Esketei! — viņa teica skarbi, pavēlošā balsī. — Es jau sen zinu, ka tu esi muļķe un ākstīga, bet nekad nebūtu ticējusi, ka tu esi arī snobe un roklaiža.

Mis Hodže pēkšņi zaudēja galvu. Mirkli viņa raudzījās mis Derksē kā hipnotizēta. Viņas zilās acis šausmās plati iepletās, mute vairākas reizes atvērās un aizvērās. Tad viņa sāka kliegt: Snobe, roklaiža! Es neesmu snobe, es neesmu roklaiža! Man prātā nenāk viņai atteikt! Tagad es zinu, ka tu mani ienīsti! Tu mani ienīsti! Tu vienmēr esi ienīdusi mani!

Kliegdama viņa izskrēja laukā pa durvīm. Viņa nešņukstēja apspiesti kā mis Derkse savā nervu satraukumā. Viņa ķērca. Viņa gribēja, lai visi dzird, kā ar viņu apietas, kā viņa cieš, cik briesmīga var būt mis Derkse. Viņa gribēja, lai to dabū zināt pāriju meitenes virtuvē un sikhi pāri ielai.

Kad mis Hodže bija izgājusi, mis Derkse piecēlās un aizvēra durvis un logus, lai garāmgājēji nedzirdētu kliedzienus. Tad viņa atkal apsēdās un aizklāja seju ar rokām. Viņa drebēja no galvas līdz kājām. Viņa vēlējās mirt tūlīt, uz vietas, jo viņai šķita, ka pietrūcis spēka dzīvot tālāk. Un rīt viņai jāiet uz slimnīcu, jāizģērbjas un jāļauj, lai majors Sefti viņu izmeklē.

51

Tai pašā mirklī, kad viņas kalpone pieteica ārstu, Edvīna piemirsa visu, kam bija sakars ar mis Hodži. Pat pēdējos atvadu vārdus viņa izrunāja tīri mehāniski, ar paviršību, kāda parasta saskarē ar apkalpotājiem un padotajiem. Viņa domāja vairs tikai par majoru Sefti, iztēlojās to možu, omulīgu, gudru un spēcīgu. Blakus šim tēlam mis Hodže bija nobālusi vienā mirklī. Visu pēcpusdienu karstumā gultā no vieniem sāniem uz otriem grozīdamās, viņa ar garlaicības radītu netiklu aizrautību bija domājusi par majoru, kamēr tas viņas iedomās kļuva pavedinošāks, noslēpumaināks un kairinošāks, nekā vispār iespējams būt dzīvam cilvēkam. Lietum monotoni pret jumtu un bambusa aizsargiem logu priekšā bungojot, viņa bija tam piešķīrusi tādas īpašības, kas spēja izsaukt dziļu kaisli, pēc kā viņa vienmēr bija neapzinīgi ilgojusies. Viņa to iztēloja sev kā pārcilvēcisku mīļāko, tikpat stipru garā, cik izcilu fiziskā pārākumā; tāpat sevi viņa iedomājās citādu, daudz pārāku par īsto Edvīnu, sievieti, kurā miesa un gars saplūda mirdzumā un ekstāzes kvēlē.

Kad durvis atvērās un ienāca majors, viņa izjuta vilšanos kā sāpīgu dūrienu, jo viņš tomēr pilnīgi neatbilda visām viņam piedēvētajām lieliskajām īpašībām un vispār neatgādināja mīļāko, bet drīzāk mājas ārstu, kurš apmeklē slima vīra sievu. Edvīnu sarūgtināja arī tas, ka viņam nav ne mazākās jausmas par to, kas noticis garajās stundās, kad viņa pussnaudā gulēja savā gultā. Un viņa, tikpat samaitāta kā Ransems, pēkšņā iekāres uzplūdā nodomāja: «Ja es viņu neiegūšu, tad visu mūžu to nožēlošu.»

Majors neapsēdās. — Varu uzkavēties tikai īsu brītiņu, — viņš teica. — Es vēl vienmēr nevaru galīgi noteikt jūsu laulātā drauga slimību, bet, lai kas tā būtu, tā ir ļoti nopietna. Jūs nedrīkstat uzturēties viņa tuvumā. Slimība ir tik nopietna, ka pat kopējai jāapklāj seja, kamēr mēs nebūsim galīgi pārliecinājušies. Esmu aizsūtījis asinis uz Bombejas institūtu analīzei. Līdz rītvakaram mēs uzzināsim analīzes rezultātu. Es lūdzu man telegrafēt.

— Kā jūs, major, domājat, kas tā varētu būt par slimību? — viņa jautāja un, tāpat kā Bētsa klātienē, pūlējās tēlot līdzjūtību, lai gan tādu nejuta; viņa labi zināja, ka šis majors ir ideālists. To viņa noprata no viņa sejas, juta no viņa balss, cilvēcības un laipnības. Viņa noprata, ka viņš nedrīkst būt sliktās domās par viņu. Ar majoru runājot, viņai ienāca prātā dīvaini pārspīlēta, viņai maz piemērota doma: «Varbūt viņš ir tas vienīgais. Varbūt viņš spēj mani glābt.»

Majors neizteica nekādas aizdomas. — Es negribu jūs uztraukt bez vajadzības, — viņš paskaidroja. — Katrā gadījumā skaidrs ir viens, ka jūsu laulātais draugs vairākas nedēļas nebūs spējīgs aizceļot.

— Cik nedējas? — Viņa, lai arī vēl nesen vai mira nost aiz garlaicības, tagad vēlējās, lai tās nebūtu nedēļas, bet būtu mēneši. Karstums, lietus, vienmuļība — nekas viņu vairs nemocīja.

— Vismaz četras vai piecas, — majors atbildēja. Raudzīdamies viņai tieši acīs, viņš piebilda: — Man tiešām jūs ļoti žēl, Randžipura jums droši vien liekas šausmīga.

Pēkšņi viņa jutās ļoti jauna un ļoti laimīga. — Ai nē, nekādā ziņā! — viņa teica.

— Tagad man jāiet. Mis Makdeide gaida mani barakās.

— Vai jūs nevēlaties kaut ko iedzert, vismaz tasi tējas? — viņa steidzīgi iejautājās. Viņš nedrīkst tūlīt aiziet, ne tik steidzīgi kā bezpersonisks, aizņemts ārsts. Kaut kā visu tūlīt vajadzēja padarīt citādu. Visam vajadzēja piešķirt citu noskaņu.

Tad viņš pirmo reizi pasmaidīja un viņa labsirdīgā rakstura burvīgums Edvīnu pēkšņi padarīja nevarīgu. — Ja jums tēja gatava, jūs varat iedot man vienu tasi.

— Tā patlaban ir atdzisusi. Es likšu pagatavot svaigu.

— Tas nekas. Es būšu mierā ar tādu pašu. Man nav laika gaidīt.

No majora smaida un skatiena Edvīna savas plašās pieredzes un instinkta dēļ noprata, ka uz mirkli viņš aizmirsis, ka ir ārsts. Mirkli viņš to bija uzlūkojis kā sievieti. Un viņa teica sev pašai: «Tu nedrīksti pārāk steigties. Tu neesi Eiropā, un viņš ir no tiem vīriešiem, kurus tu vēl nepazīsti. Tu nedrīksti skriet uz pirmo svilpienu. Lai viņš tevi vērtē daudz augstāk, nekā tu to pelni. Lai viņš tevi tur par pieklājīgu sievieti.»

Tādējādi viņa apvaldīja savu balsi un acis, ielēja viņam tasi remdenas tējas un pati arī izdzēra tasi, lai gan pašreiz viņai nekas nebija tik pretīgs kā tēja. Tad viņi patērzēja kādas piecas minūtes patīkami un viegli, jo majora ārkārtīgais rosīgums padarīja viņu par tīkamu sarunu biedru. Visu laiku viņa to pamatīgi novēroja, aplūkoja lielās, nervozās rokas, platos, muskuļainos plecus, skaisto galvu, lieliski veidoto degunu un pilnīgās lūpas. Edvīna visu sīki iegaumēja, lai tad, kad viņš būs aizgājis, visas viņa būtnes atsevišķās īpašības varētu apvienot kopējā tēlā un atkal nevajadzētu paļauties uz savu neskaidro fantāziju.

Tēju padzēris, viņš paņēma cigareti, ko bija atstājusi mis Hodže, un teica: — Tagad man jāsteidzas. Rīt agri es atkal atnākšu slimnieku apraudzīt. Esmu darījis visu iespējamo, lai pazeminātu jūsu laulātā drauga temperatūru. Tagad atliek vienīgi nogaidīt, kamēr simptomi kļus skaidrāki.

Viņš aizgāja, Edvīnai nepateicis, ko tai rītā bija atklājis: žurkas maharadžas staļļos nobeidzas bariem kā mušas, un viens no staļļa puišiem līdz vakaram vairs nenodzīvos, jo tam visi dziedzeri briesmīgi uzpampuši, mēle no drausmīgā drudža izkaltusi un viss ķermenis deg kā ugunīs.

52

Kad Fērna rīta agrumā aizgāja no Smailiem, viņa savu istabu atrada pilnīgi neskartu un vēstuli tai pašā vietā, kur bija to atstājusi, — piespraustu pie spilvena, kā bija novērojusi filmās. Viņai sametās kauns pašai no sevis, jo viņai šķita, ka vēstuli piespraudis muļķīgs bērns un tad spītēdams izskrējis laukā lietū, bērns, kuru viņa redzēja pilnīgi atšķirti no sevis, it kā tagad viņa būtu pavisam cits cilvēks. Turpretim to Fērnu, kura nupat pa logu bija ielīdusi mājā, viņa vispār nebija spējīga kritizēt. Tik ļoti Fērna vēl nebija mainījusies; tas bija vēl tikai sākums, un viņa juta, ka ar viņu notiek kaut kas sevišķs. Pirms «aiziešanas uz visiem laikiem» viņa bija domājusi tikai par sevi. Viņa pati bija visa sākums un gals. Nekas viņu nebija ietekmējis, kam nebija tiešs sakars ar viņu, bet tagad viņa brīžiem sāka jau atraisīties no sava «es» šaurā apļa. Tā bija lepna, pieauguša cilvēka pašapziņa, kurš spējīgs atzīt un izprast arī citus cilvēkus; viņa sāka saprast, cik akla bijusi līdz šim, cik miglaini un nepareizi vērojusi pasauli. Ransemā un Smailos viņa bija atradusi īstus cilvēkus un tagad arī pārējos cilvēkos meklēs to pašu.

Fērna iemiga gandrīz tūlīt un pamodusies dzirdēja māti aicinām viņu brokastīs. Viņa atsaucās, bet tad, pārmetusi roku pāri galvai, iespieda seju spilvenā un atkal aizmiga.

Apakšā viņas vecāki ar Hēzli sēdēja pie brokastu galda, visi trīs vēl puslīdz samiegojušies, jo modās tikai palēnām. Misis Saimena pavēstīja, ka Fērnai atkal uznākuši «untumi», kā viņai liekoties, «dēļ šīs Harija Loudera lietas». Taču, kad Fērna parādījās īsi pirms brokastīm, viņa nelikās vairs ne sliktā omā, ne untumaina. Un, kad viņas māte paziņoja, ka misters Saimens domājot, ka viņām sestdien jādodas ceļā uz Pūni, Fērna teica pilnīgi mierīgi: — Tad jau mums jāsāk kravāties.

Visu pēcpusdienu un vakaru, līdz pat gulētiešanai, viņa bija apbrīnojami maiga; viņa bija tik laipna un lēnīga, ka misis Saimena atkal sāka kalt precību plānus, kad viņi visi sēdēja kopā kā vienota un laimīga ģimene. Tikai bilst par to viņa vēl neiedrošinājās, lai Fērnu atkal nesakaitinātu. Vienīgi tad, kad viņa jau gulēja gultā vīram blakus, Fērnas lēnība viņai sāka likties aizdomīga. Un nākamajā rītā, kad Fērna viņai palīdzēja salocīt vilnas segas un linu palagus, viņa pārliecinājās, ka viņas aizdomas bijušas pamatotas. Fērna pēkšņi pārtrauca darbu un pateica: — Mamma, man negribas braukt uz Pūni.

— Tu negribi braukt līdzi uz Pūni? Dieva dēļ, kas tev atkal prātā?

— Es gribu palikt mājās. Es neciešu Pūni.

— Palikt šeit tik šausmīgā lietū? Neviens pats taču musona laikā nepaliek Randžipurā.

Fērna varētu pateikt, ka Randžipurā paliek divpadsmit miljoni cilvēku, starp tiem arī daži eiropieši, tādi kā Ransems, mis Makdeide un Smaili, bet viņa klusēja, jo bija nolēmusi panākt savu. Viņa negribēja sagādāt mātei ne mazākā iemesla strīdam, kam nebija sakara ar pašu galveno.

— Saki, lūdzama, — kāpēc tu negribi—braukt uz Pūni? Vai tur mēs vienmēr nesastopam visjaukākos cilvēkus? Vai kāds pret tevi tur neizturas laipni? Kāpēc tad Hēzlei tur patīk?

— Man gribētos palikt mājās. Pūnē man viss ir pretīgs.

Māte brītiņu vēroja Fērnu pilnīgi samulsusi. Tad viņa teica: — Nesaprotu, no kurienes tev šīs vienkāršās tieksmes. Kā tu vispār izsakies! It kā Pūnē būtu kaut kas tāds, kas izglītotam cilvēkam varētu riebties. — Tā kā viņai vienīgie inteliģences un kultūras pārstāvji likās Harijs Louders un misis Hogite-Igbere, Fērna nekādā ziņā nevarēja cerēt, ka māte kādreiz sapratīs viņas jūtas.

Fērna tikai pateica: — Man maza bēda, vai tie cilvēki mani tur par vienkāršu vai ne.

— Bet es to daru un tāpat tavs tēvs. Mēs abi esam centušies audzināt tevi pieklājības garā. Bet no tā nekas nav iznācis. Kāpēc tu nevari būt tikpat laipna un patīkama kā Hēzle?

— Tāpēc, ka es neesmu tāda kā Hēzle. — Ar to viņa bija gribējusi sacīt: «Es neesmu dzimusi nevīža. Es neesmu gļēvulīga un labsirdīga.»

— Hēzle, — turpināja viņas māte, — nekad nav mēģinājusi jaukt mūsu ģimenes laimi.

Laime — kur tā bija? Fērna tagad zināja, ka viņu ģimenē nekad nav valdījusi laime. Protams, viņa nebija laimīga tāpat kā viņas vientiesīgais, gļēvais tēvs, kurš visur padevās savai sievai, un arī Hēzle, ja negribēja apgalvot, ka govis ir laimīgas. Un viņas māte ar savu naidu un skaudību, un aizvainoto godkāri bija vismazāk laimīga.

— Es nemaz nespēju iedomāties atstāt tevi vienu pašu šeit, — turpināja māte. — Meitene tavos gados viena pati šeit Randžipurā! Ko gan domās Harijs Louders?

— Es zinu, ko domās Harijs Louders.

— Ko tad?

— Vai viņš pie manis panāks to, ko vēlas, ja viņš mani apprecēs.

— Harijs Louders ir džentlmenis.

— Tad es nezinu, kas ir džentlmenis. Es tev saku, es ar viņu neprecēšos, lai viņš būtu vai vienīgais vīrietis pasaulē. — Un garā viņa nostādīja to blakus Ransemam — nolaizīto, pašapmierināto lielībnieku blakus labsirdīgajam, pieredzējušam vīrietim ar skumjo smaidu. «Es esmu viņam vajadzīga,» viņa domāja. «Esmu spējīga sniegt viņam ļoti daudz.»

— Bez tam, — viņa teica, — es te nemaz nebūšu viena.

— Kā tad ne? Visi mūsu paziņas brauc projām.

— Nebūt ne. Smaili nekur nebrauc. Es varu palikt pie viņiem.

— Smaili! — Mātei izkrita no rokām sega, ko viņa patlaban bija salocījusi, un viņa nokrita ceļos, it kā triecienu dabūjusi. — Smaili! Tu vienkārši esi zaudējusi prātu! Es jau domāju, ka ar tevi nebūs labi, jo visu dienu tev nebija uznākuši tavi «untumi».

— Es neesmu prātu zaudējusi. Smailiem tas nesagādās daudz rūpju.

— Viņi taču mūs ienīst, šie Smailil

Un Fērna viņai atbildēja ar Ransema vārdiem:

— Smaili nenīst nevienu. Viņiem neatliek laika ienīst.

Misis Saimenas seja tumši pietvīka. Tā bija ļauna zīme, un Fērna to zināja. Senāk Fērnu tas bija darījis nemierīgu un pat baidījis, bet tagad viņa tam nepievērsa uzmanību. Savas sirds dziļumos viņa jutās stipra un apzinājās, ka vismaz Ransems viņu sapratīs. Misis Saimenas acis sāka valgi mirdzēt. Drīz vien viņa izplūdīs asarās, metīsies uz tuvākā dīvāna un žēlosies, ka neviens viņu nemīl, ka viņas vīrs ir muļķis un viņas bērni — nepateicīgi. Viņa vairs nebūs nobriedusi sieviete, bet kļūs slikti audzināts, gražīgs bērns.

— Tu nostājies Smailu pusē pret savu māti! — viņa kliedza. — Tu turies kopā ar šo sievieti pret savu māti, kas tevi dzemdējusi!

— Es neturos kopā ne ar vienu. Tur nav nekādas nostājas. Smailiem nav ienaidnieku.

Māte mitējās vaimanāt un paraudzījās viņā neuzticīgi. — Kur tu ņēmi tādas ziņas par Smailiem?

— Es sāku viņus vērot un pārdomāt. To var viegli redzēt.

— Jā, tu esi ļoti gudra. Gudrāka par saviem vecākiem un par kuru katru. Bet es tev teikšu, bērns, ka varu pastāstīt tādas lietas par Smailiem...

— Ko tad? — Fērna jautāja.

— Nebūšu nekaunīga. Bet man zināmas tādas lietas... par vēstulēm, ko viņi mums aiz muguras sūtījuši uz pārvaldi. Viņi mūs skauž, jo mēs saejamies ar patīkamiem cilvēkiem. — Viņa sāka atkal raudāt: — Un tu turies kopā ar viņiem pēc visiem tiem pazemojumiem, ko viņi mums sagādājuši!

— Viņi nekad nav mūs pazemojuši. Viņi nekad nav dāvājuši mums savu ievērību.

— Nerunā tāpat kā tavs stulbais tēvs. Ko teiks misis Hogite-Igbere, ja tu paliksi pie Smailiem? Pēc visa tā. ko es tevis labā esmu darījusi?

Šoreiz Fērna klusēja. Viņa joprojām locīja linu palagus un vilnas segas, jo zināja, ka nevarēja neko nedz darīt, nedz pateikt, kas spētu novērst šo dusmu uzliesmojumu, jo viņas māte pati gribēja tam nodoties pilnīgi. Jebkādas pūles to novērst būtu bez panākumiem un visu padarītu vēl ļaunāku. Tādās reizēs misis Saimena bija nepiekāpīga. Vienmēr viņas pretīgā jūtelība pielipa arī citiem, un bēdīgo uzvaru beigās tomēr guva misis Saimena. Brīdi Fērna nožēloja, ka nebija darījusi visu iespējamo, lai paliktu pie Ransema. Tagad viņa zināja, ka viņai nav bijis nekādas izejas, bet viss bijis labāks par viņas pašreizējo stāvokli. Jā, pat laulība ar Hariju Louderu, un viņai pārskrēja saltas trīsas, iedomājoties, ka varbūt aiz vājuma un apnikuma viņa tomēr kādā dienā būtu devusi «jā» vārdu Harijam Louderam, ja nebūtu aizbēgusi pie Ransema un iepazinusies ar Smailiem. Nē, tagad tas vairs nebija iespējams!

Viņa neskatījās uz savu māti. Viņai bija pretīgi redzēt tās bālo, uzpampušo seju un sarkanās, saraudātās acis, taču bija jāklausās tās elsās un deguna šņaukāšanā. Tagad viņai kļuva skaidrs, ka viņa ienīst. māti, bija ienīdusi vienmēr, jau bērnībā, pati to nemaz neapzinādamās. Ja viņa, maza meitene būdama, pati sev bija teikusi: «Es negribu būt tāda kā mamma,» — tad tas liecināja, ka viņas bērnišķīgā intuīcija bija jau nojautusi, cik muļķīga, savtīga un liekulīga ir viņas māte. Bija drausmīgi nīst savu māti, bet vēl drausmīgāk būtu kaunēties mātes dēļ. Ja viņa kādā dienā aizbēgtu, pat ja apprecētos ar tādu vīrieti kā Ransems, māte vienmēr jauktos pa vidu, nekaunīgi visur iespiestos.

Tā kā Fērna joprojām klusēja, misis Saimena, acīmredzot sāpīgu dusmu pārņemta, sabruka uz dīvāna. Taču Fērna joprojām strādāja, it kā atrastos istabā viena pati, jo darbs deva viņai sparu. Beidzot māte piecēlās un izgāja laukā, durvis ar tādu sparu aizcirzdama, ka no griestiem nokrita appelējuši apmetuma gabali.

Fērna zināja, kurp viņa iet. Tas jau sen viņai bija kļuvis par negrozāmu paradumu — šādos gadījumos ieslēgties savā guļamistabā, nolaist aizkarus un izlikties saslimušai ar «migrēnu», kā misis Hogite-Igbere smalki mēdza dēvēt galvassāpes. Tad viņa ēdienreizēs nenāca lejā un visu dienu nebija redzama, tikai vēlu naktī atslēdza durvis un ielaida savu vīru, lai pieņemtu tā iepriecinājumu.

Pārliekusies pār atvilktni, Fērna domāja: «Mēs viņu vairs visu dienu neredzēsim.» Viņa sāka klusi raudāt, bet ne aiz līdzcietības pret sevi vai savu māti, viņa raudāja tāpēc, ka viņu bija nomocījusi dzīve, ko viņas māte, misis Hogite-Igbere. un visi pārejie bija padarījuši tik nejēdzīgu. Lielas asaras ritēja viņai pār vaigiem un krita uz veļas gabaliem, ko viņa locīja.

Azaids bija ļoti drūms. Lietus lāses nemitīgi bungoja pa rūtīm. No sutīgā karstuma zem logiem pacēlās garaiņi. Fērna nerunāja ne vārda, un Hēzle visu laiku tikko valdīja asaras kā vienmēr, kad mātei uznāca lēkme. Saimens izlikās, it kā nekas nebūtu noticis, jo kaunējās savas sievas untumu dēļ. Viņš lasīja «Misionāru Vēstnesi». Maltīte nebija mazāk saticīga kā parasti gadu no gada un diendienā, tomēr misis Saimenas prombūtne bija stipri jūtama. Viņai bija sevišķa māka turēt visu ģimeni vienkop, radīt šķietamu savstarpēju simpātiju atmosfēru. Viņa «radīja» tērzēšanu, kas bieži vien bija nepanesamāka par pilnīgu klusēšanu. Turklāt viņa nemitīgi skubināja visu ģimeni ēst. Kaut kad savā Misisipi pagātnē viņa bija dzirdējusi, ka ēdienreizēs jācenšas izturēties iespējami «eleganti» un svinīgi, jo tās esot tikpat svinīga ceremonija kā kāzas un bēres, kur noturot svinīgas runas. Tā kā viņa pati pret ēšanu bija vienaldzīga, tad maz ko saprata no galdā pasniegto ēdienu labuma, bet uzskatīja par smalkas uzvedības pazīmi izlikšanos, it kā ēdieni būtu lieliski, un bija pārliecināta, ka tērzēšana ir nepieciešama, vai nu ir kas ko teikt vai nav. Pļāpāšana maltītes laikā misis Saimenai bija tikpat nepieciešama kā sāls un pipari. Tāpēc viņiem tās tagad pietrūka un viņi jutās nomākti un nevarīgi, jo neviens no viņiem nebija spējīgs namamāti atvietot.

Kad maltīte bija ieturēta, Fērna iegāja savā istabā un atgūlās gultā. Pēc satraukuma pēdējās divdesmit četrās stundās viņa tūlīt iemiga. Ap sešiem viņu uzmodināja motora rūkoņa. Tā kā visas Randžipuras automašīnas varēja saskaitīt uz pirkstiem, viņa piecēlās un piegāja pie loga. Viņa domāja, ka varbūt Ransems ir atbraucis pie Smailiem, un cerēja uztvert kaut vienu viņa skatienu, bet ieraudzīja misis Hogites-Igberes mašīnu, no kuras tā patlaban kāpa ārā. Mašīna bija maza, tik maza, ka viņa pati drīzāk varētu ietilpināt mašīnu sevī, bet, tā kā Randžipurā bija ļoti maz automašīnu, tad arī tāda noderēja viņas cieņas veicināšanai. Un viņa, mašīnai briesmīgi kratoties un līgojoties, katrreiz izkāpa no tās tik svinīgi kā hercogiene no sava rolroisa.

Pa augšstāva logu raudzīdamās, Fērna nodomāja: «Kāds viņai pastāstījis.»

Lejā pēc neilgas gaidīšanas misis Hogiti-Igberi aicināja misis Saimenas guļamistabā. Visā Randžipurā viņa bija vienīgā, kuru misis Saimena pieņēma arī savu lēkmju laikā.

53

Fērna sēdēja uz gultas malas un prātoja, ko viņai darīt, jo misis Hogite-Igbere būs mātei visu pastāstījusi. Tagad viņa nebaidījās. Viņa jutās puslīdz stipra un vienaldzīga. Tad viņa vispār aizmirsa misis Hogiti-Igberi un nolēma rakstīt vēstuli māsīcai uz Bloksu, jo šoreiz varēja paziņot arī kaut ko satraucošu, kā māsīca mēdza vienmēr rakstīt viņai — par piknikiem, ekskursijām un jauniem cilvēkiem, kas Fērnai līdz šim bija likušies pavisam citādi nekā Randžipuras «jaunieši».

Viņa iesāka vēstuli ar vārdiem «Dārgā Estere», bet nebija vēl uzrakstījusi ne pāris rindiņu, kad manīja, ka nekas neiznāk. Tas, ko viņa bija uzrakstījusi, nekādā ziņā neatbilda viņas piedzīvojumam ar Ransemu. Vēlreiz pārlasījusi, viņa pārliecinājās, ka tas izklausās muļķīgi un skolnieciski. Jā, un tā tas nemaz nebija bijis. Pat Ransema apraksts un viņas jūtas pret to neatbilda patiesībai. Ransemam bija piedzejotas romantiska varoņa īpašības, un viņas jūtas atgādināja tos aizrautīgos tēlojumus, kurus Estere viņai sūtīja ikreiz pēc sastapšanās ar kādu glītu, jaunu vīrieti. Viņas aprobežotajā vārdu krājumā pietrūka vārdu jauno izjūtu, lepnās pašapziņas un vēl tikko jaušamās brīvības un neatkarības izteiksmei. Tagad viņa redzēja savu māti tieši tādu, kāda tā bija, un apzinājās kādu slepenu varu pār to, tiklīdz viņas abas atradās vienā istabā. To visu viņa nevarēja māsīcai rakstīt, jo uz papīra tas iznāca muļķīgi un nesaprotami. Viņa tagad jutās vecāka, vairāk nobriedusi un pārāka par māsīcu. Estere savus paziņas — jaunos vīriešus dēvēja par «glītiem», «pievilcīgiem» vai «interesantiem». Bija tieši apbrīnojami, cik daudziem viņa piedēvēja šīs īpašības. Taču neviens no šiem apzīmējumiem nederēja Ransemam, un tagad Fērna sāka šaubīties, vai Estere vispār sapratīs citus apzīmējumus. Tagad viņa atskārta, ka ir daudz vairāk nobriedusi nekā Estere. Tam viņai bija jāpateicas stingri noslēgtai, nedabiskai dzīvei Randžipurā. Un Ransems bija vīrietis, nevis zēns, par kādiem rakstīja Estere.

Pēc vairākiem mēģinājumiem Fērna atmeta domu rakstīt Esterei par savu mīlestību. Vēl pirms pāris dienām viņai liktos interesanti — paziņot māsīcai, ka viņa saņēmusi bildinājumu, kaut vai no Harija Loudera, bet tagad par to negribējās pat atcerēties.

Vēstules uzmetumus viņa saplēsa mazos gabaliņos, lai māte nevarētu salikt tos kopā un izlasīt. Tad pie durvīm pieklauvēja un kāda no kalponēm paziņoja, ka memsahiba lūdzot Fērnu savā guļamistabā.

Ieejot pustumšajā istabā, Fērna acumirklī zināja, ka mātei, kaut kas samelsts. Misis Saimena, aptinusi slapju dvieli ap galvu, sēdēja gultā un vārgi kunkstēja. Fērna klusēja. Viegli trīcēdama, viņa apsēdās un gaidīja.

Māte teica: — Fērna, tev jāsaka man patiesība.

— Jā.

— Vai tas tiesa, ko misis Hogite-Igbere man nupat stāstīja?

— Es nezinu, ko viņa tev stāstījusi.

— Tu esot bijusi Ransema mājā naktī... tumsā!

Fērna mirkli vilcinājās. Viņa tūlīt redzēja, ka notikušais bagātīgi izpušķots un ir pilnīgi veltīgi to noliegt. Nebūtu labi apgalvot, ka viņa bijusi tur tikai vakarā un ka nekas nav noticis, jo tagadējam mātes noskaņojumam tas nesagādātu nekādu gandarījumu. Tāpēc viņa mierīgi pateica: — Jā, tas ir tiesa.

Misis Saimena iesaucās: — Ak dievs! — un sāka atkal kunkstēt. — Kā tu varēji darīt kaut ko tādu? Ar vīrieti, kam tāda slava! Tagad visa Randžipura dabūs to zināt.

Fērna domāja: «Viņa nemaz nedomā par mani. Viņa domā tikai par savām ciešanām.» Skaļi viņa teica: — Jā, misis Hogite-Igbere par to parūpēsies.

— Kā tu drīksti vēl pārmest kaut ko Lilī Hogitei-Igberei! Viņa rīkojās pareizi, ierazdamās pie manis un yisu pateikdama.

— Kā tad viņa to uzzinājusi?

— Dzirdējusi no kalpotājiem, bet tam nav nekādas nozīmes, kā viņa to uzzinājusi.

Tā bija pirmā reize, kad misis Saimena. savu draudzeni misis Hogiti-Igberi nosauca par Lilī. No šiem diviem balsieniem Fērna visdziļāk izprata mātes zemisko snobismu. Uzreiz Fērnai kļuva skaidrs, ka abas sievietes noslēgušas sazvērestību. Divas novītušas skaistules savas gaistošās varas apziņā bija greizsirdīgas uz viņu, jo viņa bija skaistāka un divdesmit gadus jaunāka par tām. Mirkļa apskaidrotībā Fērna redzēja māti sarunājamies ar Ransemu, purinām savas mākslīgās cirtas, raidām mīļus skatienus un runājam pārspīlētā Dienvidamerikas izloksnē, un tagad Fērnai kļuva skaidrs, ka māte visu laiku vēlējusies, lai Ransems jūsmotu par viņu pašu. Un viņa redzēja vairāk, gandrīz par daudz viņas jaunajiem nerviem, ka māte visu laiku nav ievērojusi to atturību, kāda pienācās misionāra sievai nelielā pilsētā. Viņa redzēja māti un misis Hogiti-Igberi kopā sabāztām galvām. Satraukti, perversi un ļauni viņas sačukstējās par viņu un Ransemu. Viņai kļuva baismi ap sirdi un radās traka vēlēšanās tās sāpīgi aizskart. Viņa gribēja tās abas ievainot, jo tagad zināja, kā to izdarīt.

Viņa dzirdēja sevi sakām: — Jā, tas ir tiesa. Tas viss ir tiesa! Es esmu jau bieži bijusi kopā ar Tomu Ransemu. Viņš mīl mani, un es mīlu viņu!

Tas iedarbojās! Ieraugot sekas, viņa nožēloja, ka arī misis Hogites-Igberes nav klāt.

Māte skaļi iekliedzās, nosvieda slapjo dvieli zemē un apsēdās uz gultas malas. Mežģīnēm rotātā sārtā naktskreklā, izpūrušiem un vēl mitriem matiem viņai bija ārkārtīga līdzība ar padzīvojušu kurtizāni, kādas Fērna bija redzējusi filmās.

— Tagad mums būs jāatstāj Randžipura, mums visiem! Tu esi izpostījusi sava tēva un savas māsas Hēzles dzīvi un laupījusi godu savai mātei, kas tevi dzemdējusi, kas tev ziedojusi visu savu mūžu, kas tevi gribējusi pieklājīgi izprecināt godīgam vīrietim!

Fērna neteica, nekā. Viņa sēdēja, izbailēs viegli drebēdama. «Tagad es to esmu izdarījusi,» viņa domāja. «Kā es izkulšos no visa tā?»

Māte brīdi šņukstēja, tad pēkšņi apklusa un jautāja: — Kā tad tu tiki no mājas laukā un atkal iekša?

— Es aizgāju pēc tam, kad jūs bijāt apgūlušies, un... — Mirkli viņa vilcinājās, tad turpināja: — Es paliku pie Smailiem un pārnācu no rīta agri pāri ielai, kad neviens vēl nebija pamodies.

Kamēr Fērna vēl runāja, viņa ieraudzīja mātes pelēko, tomēr vēl skaisto seju pārvēršamies. Lūpas— mazliet pavērās, atsedzot pārāk sīkus zobus.

— Smaili! — viņa teica. — Tad tāda tā lieta! Misis Smaila kā savedēja, ko? Man vienmēr tā likās. Dievs vien zina kādas tik tur nenotiek orģijas kopā ar tiem netīrajiem indiešiem. O, par indiešiem un viņu tikumiem es esmu diezgan dzirdējusi... Tava māte nemaz nav tik vientiesīga, ķā tu varbūt iedomājies.

Vēl tikko vārgā misis Saimena pēkšņi likās spara pārpilna. Viņa naktskreklā skraidīja pa istabu uz priekšu un atpakaļ. Tad viņa pēkšņi mitējās, novilka kreklu pār galvu un mirkli stāvēja nekaunīgi kaila, meklēdama zeķes un veļu.

— Es zinu, ko darīšu. Es pati iešu pie Ransema. Ir tikai viens ceļš, kā šo lietu godīgi nokārtot. Viņam vajadzēs tevi apprecēt.

Fērna pielēca kājās. — Nē, nē! Es negribu precēties ar viņu, un viņš arī negrib precēt mani! Viņš man to pateica. Tu nedrīksti iet pie viņa! Nedrīksti!

Misis Saimena, tagad jau zeķes un kreklu uzvilkusi, paskatījās uz Fērnu. — Tu negribi precēties ar viņu, ko? Labi, gan mēs redzēsim. Kādu meitu īsti es esmu uzaudzinājusi... Kādu...

— Jā, — Fērna iesaucās, — padauzu!

Misis Saimena atkal sāka steidzīgi ģērbties, kliegdama: — Es tūlīt eju pie Ransema, un gan es tos Smailus piespiedīšu pie sienas! — Viņas lūpas sakniebās, acis kļuva stingākas nekā jebkad, iedomājoties, ka tagad Smaili ir pilnīgi viņas varā.

Fērna sāka raudāt. — Lūdzu, nedari to! Lūdzu! Tur nav ne vārda patiesības. Es meloju.

— O, tik viegli tu man vaļā netiksi, meitiņ! Viņam vajag tevi apprecēt! Atstāj šo lietu manā ziņā!

Meitene nokrita ceļos un mēģināja apskaut mātes kājas, bet tā viņu atgrūda.

— Nedari to! —Fērna iesaucās. — Es darīšu visu. Es tev visu apsolu!

— Tagad vairs ne vārda! Man vispār vajadzētu izdzīt tevi no mājas, bet es to nedarīšu, ai nē! Tad jau tu nokļūsi tieši uz ielas.

Fērna tagad raudādama gulēja ar seju pret grīdu, bet māte, lielā steigā un niknumā gribēdama uzvilkt kleitu pāri galvai, iebāza roku kakla izgriezumā, nevis piedurknē un sapinās pati savās drēbēs; vārdi cauri drānai skanēja apslāpēti un neskaidri.

Tad Fērna mierīgi notupās uz grīdas, vērodama, kā māte sēž spoguļa priekšā un apdomīgi skaistinās ar grimu. Šis skats iedvesa viņai kaut ko līdzīgu šausmām. Viņa varēja saņemties tikai ar trulu mieru un cieņu. Sieviete, kas tur spoguļa priekšā pūderēja degunu, bija tagad viņai sveša, gar kuru viņai nebija nekādas daļas. Šīs domās viņu gandrīz vai atviegloja. Visam tagad bija beigas, viņām nekad vairs nevajadzēs izlikties, ka viņas mīl viena otru.

Viņa piecēlās un teica neskanīgā balsī: — Labi. Dari, kā zini. Man viss vienalga. Es tevi ienīstu! — Bet savā šausmās sastingušajā sirdī viņa juta, ka nekādi draudi,, itin nekas neatturēs māti. Viņa, pati to nemaz neapzinādamās, bija pilnīgi nokļuvusi mātes varā.

Taču misis Saimena domāja: «Tagad Ransemam Fērna jāprec. Salīdzinājumā ar viņu Harijs Louders nav nekas. Viņa brālis var nomirt, un viņš tad būs grāfs un man — brīnišķīgas vecumdienas. Grāfienes māte! Par kaut ko tik jauku es neesmu pat sapņojusi.»

Arī Fērna sāka tagad saprast, kāpēc mātes dusmām visu laiku bijusi tāda kā triumfa pieskaņa.

Ne vārda vairs neteikusi, viņa devās laukā no istabas, lai tūlīt steigtos pie Ransema un to brīdinātu. Viņa bija guvusi jaunu, rūgtu atziņu — mātes mīlestība var būt viltojums, tā var noderēt kā maska patmīlībai un ļaunprātībai. Viņa noprata, ka tikusi krāpta, krāpta veselus divdesmit gadus.

Misis Saimena tikko pamanīja meitas aiziešanu. Cepuri vēl neuzlikusi, viņa apsēdās pie rakstāmgalda un uzrakstīja ziņojumu misijas pārvaldei par Smailiem. Šis ziņojums noteikti panāks viņu atcelšanu no amata un viņus pazudinās. Tad viņa iesēdās mašīnā un brauca uz staciju, kur pati nodeva vēstuli, lai tā ar Bombejas vilcienu laikā nokļūtu uz Dženovas tvaikoni jau sestdien; viņai nebija ne jausmas, ka paies vairākas nedēļas, kamēr no Randžipuras tiks nosūtīts kāds pasta sūtījums.

54

Ģērbdamies dinejai, Ransems izdzēra otro glāzi viskija. Bija grūti, it īpaši svešiem zināt, kad viņš ir iereibis. Vajadzēja viņu pazīt ļoti labi, lai pamanītu to mirkli, kad viņš kļuva pārāk pieklājīgs, pārāk zobgalīgs, pārāk rosīgs un pārāk ieinteresēts sarunu biedrs. Tas bija stāvoklis, kad izgaisa mūžīgā grūtsirdība un depresija, brīdis, kad viņš vairs nejutās nespējīgs rīkoties vai pieņemt lēmumus, jo viņā pamodās apziņa, ka nevienam lēmumam, nevienai rīcībai nav lielas nozīmes. Lai gan dzeršana nestiprināja viņā ne gribas spēku, ne pašpaļāvību, toties šādu īpašību trūkums tādās reizēs viņam likās nenozīmīgs. Dzeršana pārvērta pasauli jautru un bezrūpīgu, kur nevajadzēja mocīties, jo skumjām un ciešanām vairs nebija nozīmes. Pārmaiņa iestājās pamazām. Parastais drūmums, ironija, sarkasms, sirdssāpes, kas viņu pastāvīgi turēja gūstā, lēnām izgaisa, un iestājās bezrūpība, kas likās tik valdzinoša, ka pielipa citiem un tāpēc bija ļoti bīstama. Iereibis viņš jutās laimīgs, un tas bija viņa vienīgais dzeršanas iegansts.

Siedams kaklasaiti, viņš manīja, ka ir iereibis, un bija laimīgs, ka pie mistera Banerdži nekādā ziņā nejutīsies garlaicīgi, nebūs nedz sarūgtināts, nedz īdzīgs. Tur pasniedza kokteiļus, jo tas bija smalki un eiropeiski, bet mājastēvs pats tos nekad nedzēra aiz reliģiskiem motīviem un tādējādi nekad neuzzināja, ka viņa kokteiļi atgādināja mutes skalojamo ūdeni ar mazu alkohola piedevu un ka ar tiem nekad nebija pietiekami. Domas, ka viņam jāiet pie Banerdži, viņu vienmēr patīkami satrauca, jo bagātajā namā valdīja misis Banerdži marmorvēsais skaistums. Arī tas, ka tur ieradīsies lēdija Eskete, nebija viņam gluži vienaldzīgi. Ar savu garlaikoto eiropietes stāju viņa visā sabiedrībā radīs zināmu vēsumu.

Viņš nebija Edvīnu redzējis jau divas dienas kopš tā brīža pils gaitenī, pirms sava brauciena uz Elkautaru. Tagad reibumā viņš labi zināja, kāpēc vairījies no tās. Tā viņu satrauca. Tā viņam bija pretīga, jo pat tās klātiene radīja viņā apniku; ja viņš būtu juties tās tuvumā pilnīgi vienaldzīgs, tā viņu netraucētu. Edvīnas bezkaislīgā atdošanās, tās jaukā izlaidība un elegantas sievietes pilnība vienmēr bija viņu saistījušas. Kādreiz viņas daiļums, asprātība un nesavaldība vismaz uz laiku bija viņu atbrīvojusi no grūtsirdības. Tas tagad bija pagājis. Pat viskijam, ko viņš dzēra, bija lielāka vara pār viņu. Tomēr viņas klātiene, viņas balss, viņas gurdais smaids vēl vienmēr viņu satrauca. Ja tagad viņš Edvīnu ienīda, tad tikai kā sevis paša atspoguļojumu. Un tieši tāpēc tā viņam iedvesa šausmas. Depresija, kas sekoja īsajai dēkai pili, bija likusi viņam ieskatīties tādos tukšuma un izmisuma bezdibeņos, ka dzeršana, narkotika, pat nāve šķita labākas; noderēja katrs līdzeklis, kas apmigloja apziņu un deva iespēju aizmirst savu sabrukumu.

Pat reibumā viņš tagad nožēloja, ka nav atteicies no dinejas. Džons karstuma dēļ gandrīz pilnīgi kails, tikai ar gurnu jostu, skraidelēja šurpu turpu, pasniedza viņam drēbes, tīrīja neredzamus traipus un paslepus viņu vēroja. Ransems manīja, ka aina, kā viņa kungs pamazām piedzeras, Džonu ļoti interesē.

Džons bija ļoti veikls novērotājs. Ne reizi Ransemam neizdevās to pieķert tai mirklī, kad tas cieši viņā raudzījās, lai gan Ransems ar nolūku reizēm strauji pagriezās uz Džona pusi; tomēr viņš manīja, ka Džons smalki izseko katrai viņa kustībai, katram vaibstam. Viņš juta Džona skatienu pievērstu savai mugurai, un viņu kaitināja neziņa, ko īsti Džons viņā redz un kas norisinās tā apaļajā, melnajā galvā. Pēkšņi viņš pagriezās nost no spoguļa un jautāja: — Ko īsti tu redzi? Ko tu tā blenz vienā laidā?

Taču Džonu nevarēja vis tik viegli pieķert. Viņa seja kļuva vēsa un neizteiksmīga. Savā dīvainajā franču valodā viņš atbildēja: — Es nesaprotu. Es redzu tikai jūs, sahib.

— Bet ko tad tu manī saskati? Vai es esmu citāds nekā parasti? Ko tu tā glūni?

— Kur nu citāds, — atbildēja Džons. Un Ransems pārliecinājās, ka pilnīgi neiespējami uzzināt, kas norisinās viņa kalpotāja smadzenēs. Varbūt Džonu vienīgi interesē pats dzeršanas process. Varbūt viņš priecājas par to vai pat skumst. Varbūt viņš Džonam likās nožēlojamāks, nekā viņš pats sev bija licies visļaunākajās izmisuma lēkmēs, un tas redzēja viņā tikai salauztu, nederīgu cilvēku, kam pakļāvies vienīgi tāpēc, ka vieta pie viņa bija ļoti laba, ērta un ienesīga. Varbūt Džons domāja: «Atkal viens eiropietis aiziet to pašu ceļu kā pārējie. Atkal vienam drīz būs beigas.» Jau piecus gadus viņi bija nodzīvojuši kopā, tomēr Ransemam nebija ne mazākās nojēgas, ko viņa kalpotājs domā par viņu... un pēkšņi viņam sametās kauns pašam no sevis.

Beidzot viņš bija apģērbies un, apgriezdamies, lai uzvilktu žaketi, ieraudzīja durvīs stāvam Fērnu. Viņai bija mugurā tas pats vecais lietus mētelis un galvā filca cepure, un, lai gan viņa bija steigusies šurp, tomēr nelikās sakarsusi, bet bija bāla un samulsusi. Ransemam tūlīt bija skaidrs, ka Fērnas klātiene sagādā viņam prieku, un viņa apmiglotajās smadzenēs pazibēja doma, ka būtu.daudz patīkamāk pavadīt vakaru šeit Fērnas sabiedrībā, tomēr viņš tūlīt saprata — kaut kas tamlīdzīgs Randžipurā ir pilnīgi neiespējams.

— Hallo! — viņš iesaucās. — Nāciet iekšā! — Džonam viņš teica: — Šodien pietiek! — Kalpotājs pagāja Fērnai garām un cauri verandai un dārzam aizskrēja uz savu dārza mājiņu.

— Noticis kaut kas šausmīgs, — teica Fērna. Viņa vairs neraudāja, kā bija darījusi visu laiku pa ceļam.

— Kas tad?

— Mana māte visu atklājusi.

Viņš iesmējās. Viņa tagadējā stāvoklī tas neko nenozīmēja.

— Es jau to sagaidīju, — viņš atbildēja, — tikai nedomāju, ka tik drīz.

— Misis Hogite-Igbere mātei to pastāstījusi. Viņa to uzzinājusi no kalpotājiem.

«Melnais velns!». nodomāja Ransems. «Nav kavējies ne mirkli.»

Pat cauri skurbuma miglai viņš redzēja, ka Fērna pārvērtusies. Viņa likās vecāka. Arī vaigu apaļums, drīzāk patīkams nekā skaists, bija izzudis.

— Tas vēl nav tas ļaunākais. Mums bija briesmīga ķilda. Es biju pilnīgi kā bez prāta un teicu mātei, ka tas ir tiesa un ka es jau daudzreiz esmu bijusi šeit un esmu ar jums dzīvojusi.

Atkal viņam uzmācās smiekli, jo viņš tūlīt izprata viņu ķildu un arī to, kāpēc Fērna atzinusies tādās lietās, kas nekad,nav notikušas. Viņa smadzenes darbojās ļoti spraigi.

— Vai jūsu tēvam ir kāds šaujamais ierocis?

Viņa mulsi paraudzījās uz Ransemu un teica: — Viņš nav tāds. To viņš nekad nedarīs.

— Ak tā! Tad jūsu māte šoreiz iet uzbrukumā. — Un tagad viņš sāka skaļi smieties.

— Tur nav nekā smieklīga, — teica Fērna. — Tas ir šausmīgi.

— Es smējos tikai tāpēc, ka iedomājos, kā tas izskatītos, ja jūsu māte ierastos ar šauteni. Mēs taču abi zinām, ka tas nav tiesa.

— Tam nav nekādas nozīmes. Jūs varat man ticēt, ka viņa pat vēlas, lai tas būtu tiesa.

— Kāpēc?

— Jums tad vajadzētu mani precēt. Vai jūs tagad saprotat?

Viņš saprata. Viņai nemaz nevajadzēja tādēļ pazemoties, lai paskaidrotu, kāda ir viņas māte, — tai nekas nav patīkamāks kā meitas pavešana, ja vainīgais ir grāfa brālis.

— Viņa Hariju Louderu jau pilnīgi aizmirsusi.

— Jā, — viņš lietišķi atbildēja. — Kandidāti ir visai atšķirīgi, un man šķiet, viņai ir taisnība.

— Būtu labi, ja jūs drīzāk aizietu no mājas. Viņa ir ceļā uz šejieni.

Ransems apsēdās un sāka smieties. Skurbumā viņš nespēja savaldīties. Fērnai saskrēja asaras acis.

— Nesmejieties... lūdzu... nesmejieties! — Viņas balsī skanēja lūgums. Tas tūlīt mazināja Ransema skurbo jautrību. — Tur nav nekā smieklīga, — viņa savaldīgi teica. — Vai tad jūs neredzat, ka tur nav nekā smieklīga? Jums tas iznāk tik šausmīgi.

— Jā, — viņš teica, — tur nav nekā smieklīga. Man ļoti žēl. Esmu...

— Es zinu, — Fērna viņu strauji pārtrauca. — Bet, lūdzu, steidzieties projām! Lūdzu, brauciet jau šonakt uz Bombeju!

— Un jūs?

— Nebēdājiet par mani! Gan es pati tikšu galā.

Viņas vārdos Ransems saklausīja sev vieglu pārmetumu.

— Ko jūs iesāksiet?

— Lai notiek kas notikdams. Man vienalga.

Pāris mirkļu viņš klusēja, vēlēdamies, kaut viņš nebūtu piedzēries. Tad viņš teica: — Ja nu mēs tiešām apprecētos?

— Es neprecētos ar jums pat par miljonu dolāru.

— Ak tā?

Taču tagad viņa pēkšņi noprata, ka Ransems pārāk iereibis, lai viņu saprastu pilnīgi pareizi. No Ransema sejas Fērna noprata, ka viņš jūtas apvainots un domā — viņa negrib precēties ar viņu tāpēc, ka viņš ir dzērājs un nav viņai piemērots. Viņa gribēja paskaidrot, ka teikusi to aiz lepnuma, bet tas pats lepnums neļāva viņai to pateikt. Viņa nevarēja sevi piespiest.

— Klausieties, — teica Ransems, — jūs nedrīkstat atgriezties mājās. Tas ir pilnīgi neiespējami. Jūs vēlreiz tādu ķildu neizturēsiet.

— Ja tikai man būtu mazdrusciņ naudas, es varētu darīt, ko gribu.

— Tas tiesa. Žēl gan... Nē, bet mājās atgriezties jūs nevarat. Ejiet pie Smailiem!

— Tas gan nav iespējams. Viņiem jau tā būs diezgan nepatikšanu manis dēļ. Es mātei pateicu, ka pārnakšņoju pie viņiem.

Viņš atkal iesmējās: — Tas nebija pārāk prātīgi.

— Es neaptvēru, ko daru.

— Es nevaru jūs lūgt, lai paliekat šeit. Tas visu padarīs vēl ļaunāku, — Ransems domīgi teica. Tad viņam kaut kas ienāca prātā. — Jūs varētu iet pie Rašidiem

— Tas neder. Es jau viņus nemaz nepazīstu.

— Toties es pazīstu. Policijas priekšnieks, viņam ir sieva un septiņi bērni. Nekas nevarētu būt pieklājīgāk.

— Bet viņš ir indietis.

— Kāda tam nozīme? Viņš ir jauks cilvēks.

Viņa atcerējās, ko māte bija teikusi par «netīrajiem» indiešiem, kuri ejot pie Smailiem, un atbildēja: — Manās acīs tam nav nekādas nozīmes, bet tas mātei dotu ieganstu darīt vistrakākās lietas. Jūs viņu nepazīstat. Varbūt viņa grieztos pat Deli pie paša vicekaraļa. Uz to viņa ir spējīga.

Jā, Ransems saprata, ko viņa domāja, un atkal viņš varētu smieties. Tas bija tik nejēdzīgi, ka pilnīgi nevainīgs romantiski noskaņotas skolas meitenes untums varēja kļūt par ārkārtīgi svarīgu lietu un tagad draudēja pat pārvērsties «incidentā», kas varētu kaitēt Indijas mieram, starptautiska mēroga skandālā, kurš varēja kļūt vēsturisks.

Tātad tāds bija Indijas mīklas noslēpums, ka neskaitāmos sarežģījumus radīja visniecīgākie cilvēciņi, nožēlojami plukatas un nelieši, kuriem sava nenovīdība, šaursirdība un baiļošanās bija svarīgāka par visu. Tagad, lai arī iereibis, Ransems saprata, kā jājūtas indiešiem šādos apstākļos. Pirmo reizi viņš saprata visus tos pazemojumus un apvainojumus, kādus izraisa tādi otrās šķiras cilvēki kā misis Hogite-Igbere un misis Saimena. Meitene, kuras senči dzīvojuši Eiropā, nedrīkstēja meklēt patvērumu cienījamākā un godīgākā cilvēka mājā tikai tāpēc, ka tas ir indietis.

— Jā, — viņš drūmi atbildēja, — tā ir nožēlojama pasaule — utaina—pasaule.

Taču Fērna bija vaļsirdīga un praktiska; politika un filozofija viņu neinteresēja. — Nē, ir tikai viena izeja. Es iešu atkal atpakaļ uz mājām. Es tagad vairs nebaidos. Drīzāk viņa baidās no manis. Es pat esmu pārliecināta par to. Bet jums jādodas projām. Tūlīt uz vietas! Vai tad jūs to nesaprotat?

Viņš redzēja vienīgi to, ka Fērnai vairs nebija ne mazākās uzticības pret viņu. Viņa bija atnākusi cerībā, ka viņš palīdzēs, bet viņš itin neko nespēja darīt viņas labā, jo bija piedzēries un nebija pie pilna prāta, šai mirklī viņam, taisnību sakot, viss likās vienaldzīgs, viņš, kā parasti, negribēja uzņemties nekādu atbildību, viņam vispār vairs nekas nelikās svarīgs, tikai smieklīgs, neizsakāmi smieklīgs.

— Es nezinu, — viņš nedroši atbildēja. — Ejiet mājās... rīt... kad viss būs citādi...

— Gan jau viss būs labi. Neuztraucieties! Es viena pati esmu vainīga pie visa. Es pati vairs nesaprotu, kā tas atgadījās, droši vien esmu bijusi jukusi. Man ļoti žēl, ka biju tik dumja.

Viņš labu laiciņu cieši raudzījās Fērnā un pat cauri reibuma miglai redzēja, cik viņa jauna, burvīga un nopietna. Viņš redzēja arī, ka Fērna vairs nelūdz palīdzību. Tagad viss bija otrādi. — Nē, jūs nebijāt jukusi, — viņš tad teica. — Jūs nekādā ziņā nebijāt jukusi. — Viņš domāja: «Es vēlētos, lai jūs pie manis paliktu uz visiem laikiem.» Bet tagad bija par vēlu.

Fērna strauji pateica: — Sveiki! — un izgāja laukā lietū. Viņš brīdi nosēdēja atzveltnī pretī durvīm līdz viņam ienāca prātā mistera Banerdži dineja. Viņš piecēlās, izdzēra vēl vienu glāzi, lai aizdzītu drūmās domas, kas atkal bija uzmākušās, un lai saņemtos aiziet līdz dārza mājiņai un padzīt Džonu, kas bija tenkojis un nodevis savu kungu. Tas bija ļoti nepatīkams uzdevums, un, lai gan viņam nebija ne jausmas, kas Džons īsti ir par cilvēku, viņam bija jāatzīstas, ka viņš pie tā pieradis un pat to iemīļojis. Taču, sasniedzis dārza mājiņu, viņš atrada to tukšu. Kalpotājs bija aizgājis, lai arī ne uz visiem laikiem, jo pāris viņa lietu un koka lāde bija vēl turpat. «Viņš mani pazīst labāk, nekā es biju iedomājies,» Ransems nodomāja. «Viņš pazudis, jo labi zina, ka rīt es viņu vairs netrenkšu projām, jo negribēšu uzņemties pūles sameklēt jaunu kalpotāju, un ka rīt viņa pļāpāšana man liksies nenozīmīga un cilvēcīga. Viņš zina, ka rīt visā nelaimē es vainošu nevis viņu, bet misis Saimenu, Puku Lilī un tām līdzīgus cilvēkus.

55

Misis Saimena ieradās Ransema mājā piecas minūtes pēc viņa aiziešanas un atrada māju galīgi tukšu. Visas taisnās dusmas, kuras viņa pa ceļam uz staciju un atpakaļ rūpīgi bija sakrājusi, pārmāca nevaldāma ziņkāre. Jau trīs gadus viņa bija kārot kārojusi redzēt šīs mājas iekšieni, un tagad viņa šo vēlēšanos apmierināja, iedama no istabas istabā, pat Ransema guļamistabā, kur, ieraugot sukas, pīpes un gultu, viņa juta pamostamies iekāres satraukumu, ko vēlāk vajadzēs apmierināt misteram Saimenam. Ransema māja viņai sagādāja vilšanos, jo tā bija pārāk vienkārša un ne mazākā mērā neatbilda viņas iztēlotai angļu džentlmeņa mājai un šādu kungu mājām filmās. Arī ar misis Hogites-Igberes māju tai nebija nekādas līdzības.

Visu apskatījusi, misis Saimena devās tieši pie Smailiem un sarīkoja tur briesmīgu traci, lai uzlabotu savu slikto omu, ko viņai bija sagādājusi vilšanās. Smaili bija ļoti izbijušies un sākumā mēģināja piekļūt viņai ar vienkāršas cilvēcības vārdiem. Bet pēc īsa brīža kļuva skaidrs, ka ar vienkāršu cilvēcību pie misis Saimenas nekas nav panākams, un viņi abi apklusa. Vienīgi krustmāte Fībe viņai beigās noturēja runu savā īpatnējā valodā. Kad viņa misis Saimenas ķengāšanos vairs ilgāk nevarēja panest, viņa to nosauca par «nožēlojamo balto smerdeli» un teica, lai drīzāk vācoties projām pāri ielai un nekad vairs nesperot kāju pār viņu slieksni.

OTRĀ DAĻA

.

1

Mistera Banerdži māja bija Randžipuras brīnums, māja, būvēta no latām un ģipša javas. Katrā ziņā tā bija dīvaina celtne. Pirms septiņdesmit pieciem gadiem, vēl ļaunā, cietsirdīgā maharadžas laikā, tā bija celta pēc lēdijas Strītingemas — rezidenta ekscentriskās sievas ieceres ar tādu aprēķinu, lai tā neizmaksātu dārgi un tajā varētu uzņemt viņas daudzos viesus. Kā jau sabiedriska un bagāta dāma, kas apprecējusies ar garlaicīgu vīru un tā posteņa dēļ aizdzīta trimdā uz barbarisku zemi, viņa bija paradusi ielūgt pie sevis ikkatru, ko sastapa, turklāt uz neaprobežotu laiku, cik ilgi vien tam patika.. Tādējādi bija uzcelts nams, kas drīzāk atgādināja viesnīcu nekā dzīvojamo māju, ar daudzām vieglām piebūvēm kalpotājiem.

Pati māja varbūt savas neparastās formas dēļ bija dīvaini pievilcīga. Tā bija astoņstūraina, ar verandu apakšstāvā un galeriju visapkārt. Uz lēzeno jumtu veda kāpnes, tā ka viesi pēc austrumnieku paražas varēja to izmantot un karstajās naktīs gulēt uz jumta zem zvaigžņotā tropu debesjuma. Pakaļpusē kā neveikla aste bija piebūvēts kazarmu atgādinošs spārns tādam gadījumam, kad galvenā ēka būtu par šauru, lai ievietotu visus dēkaiņus un bankrotierus, kuri sarastos pēc rezidenta bagātās sievas ielūguma. Māja drīz vien pārvērtās paputējušu cilvēku patversmē, līdz dabūja sliktu slavu, kas bija iemesls rezidenta atsaukšanai. Savā laikā tā bija mazinājusi eiropiešu cieņu Randžipurā tādā mērā, ka nekā līdzīga nevarēja atrast visā valsts vēsturē. Aizdomīgie lēdijas Strītingemas viesi verandā, baumas par orģijām un dzeršanām, kas notika mājā, kāda kalpotāja un beidzot arī kāda viesa noslepkavošana un kāda cita pašnāvība — tas viss un vēl daudz kas cits bija sacēlis tādu neslavu, ka vēl pēc gadiem, kaii mājā bija jau pamesta un ilgi stāvēja neapdzīvota, pat visnožēlojamākais kūlijs nepagāja tai garām nicīgi plecus neparaustījis. Randžipuras iedzīvotāji teica, ka šī māja bijusi īsts Eiropas civilizācijas paraugs.

Toreiz pagāja ilgs laiks, kamēr vēsts no Randžipuras cauri visai Indijai nokļuva valdības namā Kalkutā, un pagāja vēl ilgāks laiks, kamēr valdība pārliecinājās, ka notikumi rezidenta mājā tiešām tik ļauni, kā ziņots. Tikai slepkavība un pašnāvība beidzot darīja galu rezidenta, viņa sievas un viesu mājas nejēdzībām. Taču ļaunums bija jau nodarīts, un vēl pēc trīsdesmit gadiem mājas sliktā slava nebija aizmirsta un Randžipuras valsts divpadsmit miljonu iedzīvotāju acīs mazināja eiropiešu prestižu. Randžipura kļuva visgrūtāk pārvaldāmais apgabals, kur pastāvīgi valdīja nemiera un sacelšanās noskaņojums. Tomēr viesu mājas neslava dīvainā kārtā bija nākusi talkā vecajam maharadžam. Viņam bija vieglāk apgaismot savu tautu, likt tai atgūt pašpaļāvību un pašcieņu, jo noslēpumainais ierocis, ko eiropieši dēvēja par «prestižu», bija kļuvis truls, un Randžipuras iedzīvotāji vairs tik krasi neizjuta kastu starpību. Tas vājināja arī centrālās pārvaldes autoritāti, kura nesen bija atklājusi, ka lēdijas Strītingemas viesi Randžipuras tautas pārvaldīšanu padarījuši ļoti grūtu. Tādējādi tā drīz vien atļāva maharadžam brīvu rīcību. Miera labad centrālā pārvalde atzina par labāku neiejaukties un atļaut Randžipurai iet savu ceļu.

Māja bija jau sākusi sabrukt, kad maharadža lika tur iekārtot dzīvokli savam bibliotekāram Banerdži. Rakstura ziņā bibliotekārs daudz neko neatšķīrās no lēdijas Strītingemas, viņš bija ārkārtīgi viesmīlīgs un šai ziņā ļoti neizvēlīgs. Par laimi, viņa gaume bija noteiktāka. Rezidenta sieva vispār nepievērsa nekādu uzmanību tam, kas bija viņas viesis, ja tikai viņam bija cilvēka izskats, ja prata runāt un bija pietiekami skaidrā prātā, lai varētu spēlēt ar viņu vista partiju. Misters Banerdži turpretim izturējās kā profesionāls viesnīcas īpašnieks. Viņš atradās sabiedrības priekšgalā, kas nebija ne indiska, ne eiropeiska, bet abu mistrojums. Misters Banerdži bija snobs. Viņš bija izglītojies Oksfordā un tur vairāk ar novērošanu un instinktu nekā tiešā saskarē bija piesavinājies angļu snobismu. Šis snobisms bija kā tumšs traips viņa indieša raksturā. Tā kā viņš atradās Randžipuras kosmopolitiķu priekšgalā, tad ievērojamākos maharadžas viesus sūtīja pie viņa uz dineju vai tenisa partiju. Britu kolonija, kurā valdīja Lilija Hogite-Igbere, izlikās, it kā raudzītos uz viņu ar izsmieklu, bet patiesībā vai plīsa aiz dusmām un skaudības, ka izcilākie viesi, tādi kā lords un lēdija Esketi, vienmēr gāja pie mistera Banerdži, turpretī viņa labi ja dabūja tos redzēt pa gabalu. No otras puses, indieši neuzticējās Banerdži un viņa oksfordieša manierēm un nicināja viņu, jo viņš nekad nevarēja izšķirties, kādai pusei īsti pievienoties. Taču misters Banerdži bija radījis savu īpatnēju pasauli, kurā viņam bija svarīga loma, pasauli, kura reizēm likās mazliet līdzīga lēdijas Stritingemas aprindām šai namā. To sauca par «mistera Banerdži izlasi», kas lika viņam justies lepnam un turēt galvu augstu. Viņš bija bagāts, kā jau tas pienākas sabiedrības pīlāram, jo vecais misters Banerdži, viņa tēvs, izstādamies no ārkārtīgi ienesīgas apdrošināšanas sabiedrības Kalkutā, lai sāktu svētulīgu dzīvi, visu savu mantu bija atdevis dēlam. Misteram Banerdži bija arī skaista sieva, ievērojams stāvoklis, cieņa, un vara, bet viņš nebija laimīgs. Viņam daudz kas bija jāslēpj no pasaules acīm.

Viņa vājais, nenosvērtais raksturs bija sašķelts divās daļās. Taču pat gaišredzīgais ar pūlēm pamanītu šo nesaskaņu viņa raksturā. Redzot laipni smaidošo, mazliet iedomīgo Banerdži kungu, kas pēc tenisa partijas piedāvāja kokteiļus un tērzēja par Londonas teātriem un Parīzes rikšošanas sacīkstēm, neviens neticētu, ka viņš rītausmā izlavās no savas astoņstūrainās, milzīgās mājas un zogas uz visattālāko sava īpašuma galu cauri sagruvušo piebūvju labirintam, lai drausmīgās, simtiem upuru asiņu aptraipītās Kali statujas priekšā nogrieztu kazai galvu. Un tikai viņam vienam bija zināms par tiem šausmīgajiem mirkļiem, kurus viņš pārdzīvoja reiz kosmopolītiskā dinejā, kad ieraudzīja kādam viesim virs galvas parādāmies Kali—Postītāju, lai viņu apsūdzētu, jo viņš bija nodevis savas asinis, savu rasi, savu ticību. Tikai Kali viena to zināja, ka viņam nav bērnu nevis tāpēc, ka viņa skaistā sieva būtu neauglīga, bet ka viņas klusā nicināšana bija pārāk liela un viņam jau pašā sākumā laupījusi drosmi izlietot savas vīra tiesības. Viņa nekad ar vīru nebija runājusi par to. Viņa runāja ar viņu gandrīz tikpat maz kā ar saviem viesiem eiropiešiem, kuriem viņa reizēm, raugoties pēc apstākļiem, apsēdās blakus. Šī klusā nicināšana bija tā pati, ko Ransems nebeidza vērot un kas viņā bija modinājusi vēlēšanos šo sievieti pazemot. Taču misteram Banerdži tā laupīja dzimumspējas.

2

Ransems mēdza bieži apciemot Banerdži namu, jo reizēm tur sastapa cilvēkus, kas pacēlās pāri vidusmēram. Šad tad Randžipurā ieradās kāds zinātnieks, rakstnieks, arhitekts vai kāds cits, kas interesējās par indiešu mūziku, glezniecību vai vēsturi. Pirms trīspadsmit gadiem, kad Banerdži ieradās Randžipurā, vecais maharadža bija domājis, ka viņa oficiālie viesi Banerdži mājā varēs iepazīties ar patiesu indiešu dzīvi, lai gan tas, ko tie atrada Banerdži mājā, nebija ne indietisks, ne eiropeisks, drīzāk tur varēja redzēt vienkāršu mistera Banerdži mazliet pārspīlētu karaļa Edvarda Septītā laikmeta kluba izrādi Pārklēnā.

Taču Ransems juta pret misteru Banerdži tādu kā patiku un līdzjūtību, jo tā svārstīgais raksturs un ciešanas daudz neatšķīrās no viņējām. Un, protams, tur sava loma bija arī misis Banerdži, vēsai un daiļai, kura zelēja savu «paņu», tērzēja ar draudzeni, parasti kādā kaktā sēdēdama, irgodama un viņu satraukdama, bet ne reizi neizrādīdama vēlēšanos atsaukties uz viņa jūtām. Tomēr viņš nejutās laimīgs šinī namā un nevarēja atcerēties, ka šais sanāksmēs kādreiz būtu juties labi. Tiklīdz viņš iegāja Banerdži mājā, viņu sāka kaut kas nomākt, viņš jutās nebrīvi un neveikli. Viņa sabiedriskums un drosme izgaisa. Un, jo biežāk viņš to novēroja, jo mīklaināk viņam tas likās. Kas īsti viņu nomāca, viņš nespēja noteikti pasacīt. Sākumā viņš sev teica, ka tur vainojama noslēpumainā mājas atmosfēra sakarā ar kādreizējām slepkavībām, dzeršanu un orģijām. Arī misis Banerdži personībai un rūgtās laulības nelaimes atmosfērai tur varbūt bija sava nozīme, tāpat apziņai, ka pavisam tuvu aiz kādas sienas vai pat aizsega glūn vecais Banerdži, kuru neviens cits Randžipurā nebija redzējis, vienīgi majors un pāris kalpotāju.

Divas reizes Ransemam bija izdevies pamanīt viņa balto tērpu dārzā, kas, augstu mūri iežogots, atradās aiz mājas. Misis Banerdži tur turēja savus mīluļus, un veca vīra apģērbs pazibēja starp putekļainiem krūmiem, bet ne seju, ne augumu Ransems nedabūja redzēt. Reizēm dēls gluži nejauši ieminējās par to, it kā tur nebūtu nekā noslēpumaina, tomēr Banerdži sejā vienmēr pavīdēja godbijība, kad viņš runāja par savu tēvu. Viņš stāstīja Ransemam, ka vecais Banerdži lielā vecuma dēļ atteicies no visiem pasaulīgiem priekiem, lai nodotos apcerei un sagatavotos citai dzīvei. Godbijība dēla balsī stipri iespaidoja Ransemu ne jau tāpēc, ka viņam būtu sevišķa bijība pret indusu ticību, bet bija ārkārtīgi dīvaini, ka tāds pasaulīgs cilvēks kā misters Banerdži likās tik dziļi aizgrābts no vecā vīra dievbijības. Un reiz, tikai vienu reizi Ransems mazliet neiecietīgi bija ievaicājies: «Kas tas ir, ko viņš apcer un kas nav pieejams mūsu prātam? Kāpēc viņš nevar to pārdomāt, atrazdamies pārējo cilvēku vidū?»

Pieklājīgi, bet ar zināmu vēsumu misters Banerdži bija atbildējis: «To grūti paskaidrot. Tas ir kaut kas tāds, ko jūs nevarēsiet saprast, ja jau jūs to pats neredzat.» Un tūlīt viņš veikli mainīja sarunas tematu. Tomēr Ransems pamanīja, ka Banerdži bija stipri satrūcies. Tas atgādināja vajātu zaķi — seja krampjaini sašķobījās, un skatiens vairījās no Ransema skatiena.

Ransems nepieļāva domu, ka mājas noslēpumainajai atmosfērai būtu kāds sakars ar slepeniem upuriem un orģijām, kā apgalvoja paviršie žurnālisti, runājot par indusu rituāliem. Taisnību sakot, viņš bija pārliecināts, ka tai nav tik svarīgi un ievērojami cēloņi. Tomēr viņš juta aizvien vairāk un vairāk, ka tur šis «kaut kas» bija pilnīgi reāls un gandrīz tverams. Tas bija tur. Cilvēkam ar asiem jutekļiem un modru prātu vajadzēja to sajust, tiklīdz iegāja namā. Tas lidinājās kā smalka, neveselīga smarža ap misteru Banerdži un viņa sievu. To manīja visās telpās. Mirkļiem to skaidri varēja nojaust kādā vārda uzsvērumā, kādā baiļpilnā skatienā, reizēm pārmaiņā, kāda pēkšņi notika ar misis Banerdži, kad tā no vēsa un atturīga, tomēr gandrīz draudzīga cilvēka pārvērtās pusmežonīgā, izbaiļu pilnā būtnē. Šo parādību Ransems bija novērojis ne tikai Banerdži ģimenē, bet arī daudzas reizes pirms tam pie citiem indiešiem. Pat sarunājoties ar maharani, lepno, neatkarīgo sievieti, viņš bija novērojis to pašu spējo pārmaiņu. Tikai Banerdži mājā tas bija skaidrāk saskatāms, jo mistera Banerdži pūles tēlot izglītotu indieti ar visizmeklētāko eiropieša stāju vairāk izcēla pretstatu un noslēpumu padarīja divkārt jaušamāku.

Un Ransemā lēnām nobrieda pārliecība, ka tieši šeit slēpjas iemesls, kurš šķir vairumu indiešu no eiropiešiem, kurš izslēdz mazāko sirsnību, kurš bieži vien izjauc jau noslēgtas draudzības, atstājot eiropiešos šaubas un neuzticību. Tas bija tas, ko daudzi rakstnieki bija paraduši saukt par «Indijas noslēpumu», taču Ransems bija pārāk saprātīgs, lai tam ticētu vairāk nekā faķīru trikiem. Viņš vispār neatzina mistiku, jo galu galā vienmēr bija izrādījies, ka pat visdziļākajiem indusu noslēpumiem bija ļoti vienkārši izskaidrojumi.

Pēc kāda laika viņš sāka iztaujāt dažādus indiešus, bet ar ļoti vājiem panākumiem, un beidzot griezās pie majora Sefti. Kā viņš drīz vien pārliecinājās, nebija nozīmes iztaujāt Rašidu. Neviens musulmanis to nesaprata. Straujajam un krietnajam Rašidain bija tāds ieskats, ka tas esot tāds noslēpums, kas indusu padarot gļēvu, nodevīgu un neuzticamu, un šeit slēpjoties galvenais iegansts nesaskaņām starp musulmaņiem un indusiem. Tomēr likās, ka musulmanis daudz vairāk uztraucas par visu to nekā Ransems.

Taču majors Sefti bija induss, brahmanis, kas bija «brīvs», ko varbūt jau atbrīvojuši viņa senči, kuri nevis padevās mistikai un tās ietekmei, bet tai pretojās. Arī ticība zinātnei un cilvēka prāta varai pār dabas viltību darīja viņa skatu brīvu un neatkarīgu.

— Tas ir, — viņš teica, — lielākais Indijas ļaunums. To varētu nosaukt arī par indusu slimību. Tā aplipina un paralizē visu. Tā līdzinās smirdoņai, kas mēra vai baku sērgas laikā izplatās trūcīgo kvartālā.

Viņi bieži mēdza runāt par to reizēm Ransema mājas verandā, reizēm majora istabā slimnīcā, kur tad brīžiem ienāca arī mis Makdeide, paklausīdamās vai nicīgi piebilzdama, ka visai viņu spriedelēšanai neesot ne mazākās jēgas. Vienīgais, kas Indijai vajadzīgs, viņa mēdza teikt, esot izglītība, tīrība un pietiekams uzturs.

Majoram patika pārrunāt šo jautājumu, it kā viņam pašam tas kļūtu aizvien skaidrāks. Un arī Ransems sāka izprast to arvien labāk.

— Lai visu šo mīklu atrisinātu, — teica majors, jums jāiepazīstas ar indusu reliģijas vēsturi un arī jāizprot tās izcelšanās, uzplaukums un sabrukums. Pasaules vēsturē man nekas līdzīgs nav zināms, vienīgi varbūt dīvainā, pārspīlētā viduslaiku ticība, kad vientuļnieki aizgāja dzīvot alās, lai nodotos apcerei, kā vecais blēdis Banerdži tēvs. Gudri vīri iestājās klosteros, jo tās bija vienīgās vietas, kur vēl kvēloja un sildīja kultūras un civilizācijas liesma. Tais laikos Eiropu klāja it kā mākonis, ko varēja dēvēt par ticību vai reliģiju, par spīti zemiskumam un māņticībai. Kristietība toreiz bija kļuvusi Kristus mācības mistrojums ar druīdu pagānismu un māņiem, kuri sen pirms tam radušies ģermāņu purvos un kuriem piejauktas dažas grieķu un romiešu idejas un māņi. Tā ieviesās katrā mājā un katra cilvēka dzīvē, tikai klosteri noslēdzās pret to un tie nedaudzie, kuri kā dzīvnieki mitinājās vientuļās alās. Pat visinteliģentākie cilvēki baidījās no raganām, dēmoniem un lietuvēniem, tie šausminājās un drīzāk ticēja ļaunam nekā labam. Tas sakrita reizē ar lielas impērijas un veselas civilizācijas sabrukumu.

Redzat, pat tāds panākumiem bagāts apdrošināšanas biedrības aģents kā vecais Banerdži pēkšņi jūtas baiļu mākts un atsakās no visa, lai kļūtu svēts, jo visa viņa līdzšinējā dzīve nekādā ziņā nav bijusi svēta. Visa nauda, ko viņš sarausis, acīmredzot nav radusies, pārāk svētu dzīvi dzīvojot, un tagad viņam iedveš bailes, kuras viņš lāgā neizprot, bet katrā ziņā viņš baidās. Un Banerdži pats arī baidās. Neraugoties uz viņa labajām manierēm un cēlajām runām, viņš ir zaķapastala, un lāgiem viņu pārņem šausmas par daudzajām šīs pasaules neizprotamajām lietām.

Viņš pēkšņi iesmējās un piebilda: — Pat veco maharani reizēm pārņem bailes. Man nācies redzēt, ka viņa aizmirst savu izglītību un to, ka nodibinājusi vidusskolu meitenēm un atvieglojusi indusu sievām laulības šķiršanos. Tās viņai uznāk pēkšņi un pārvērš viņu atkal māņticīgā, pusmežonīgā radījumā, kā tais laikos, kad viņa ieradās no kalnu apgabala. Tā klājas pār Indiju kā tumšs mākonis... šī reliģija, kura nekad nav pazinusi reformāciju, reliģija, kuras pirmsākumi, tāpat kā visām pārējām ticībām, meklējami dabas parādību neizpratnē; kādreiz tā bija sasniegusi lielus augstumus, bet tagad tā ir sagandēta un kļuvusi sekla, noslīdējusi līdz mežoņu reliģijas līmenim ar elkiem un tabu priekšrakstiem, pārvērzdamās kultā, kas ļauno un postošo pielūdz tāpat kā labo un radošo. Varbūt indusu reliģija savās izteiksmes formās ir rupjāka un spējīga vēl vairāk atbaidīt nekā pagāniskā kristietība tumsības laikmetā, bet to nerada vienīgi tautu atšķirība. Drīzāk iemesls meklējams Indijas dabā, saulē, debesīs, pašā dzīvē, kas ir nežēlīgas un nepielūdzamas. Tā ir saules svelmes, izkaltušu līdzenumu un trakojošu negaisu zeme, kur nav atrodams ne pilnīgs miers, ne maigs zaļums, zeme, kur pati dzīvība savā nevaldāmā vairošanās tieksmē rada briesmas un postījumus, — zeme, kur mudžēt mudž čūskas un plēsīgi zvēri, kur daba naidīgāka nekā citur, uzsūtīdama plūdus, sausumu un zemestrīces. Tomēr tā ir dzīvības pārpilnības zeme... tikpat apdzīvota, tikpat pārmērīgi auglīga, cik Āfrika tukša un mirusi.

Tad majors pēkšņi kļuva nopietns un nopūzdamies teica: — Jā, redzat, tā ir mūsu Indija. Tāpēc tās mocības nekad nebeidzas... Tāpēc tās valdnieki vienmēr ir bijuši neticami barbariski un dzīvojuši neticami grezni. Tāpēc Indijas posts un ciešanas pārspēj visu citu tautu postu. Tā ir dīvainu pārspīlējumu zeme, kur nežēlība nežēlīgāka nekā jebkur citur un skaistums skaistāks, un no šejienes radusies visuaptverošā ticība, kas pacēlusies dižos augstumos un beidzot noslīdējusi līdz zemai elku dievībai. Visur pasaulē daba ir ienaidniece, kamēr to nesavalda cilvēka roka un gudrība, bet Indijā daba ir nezvērs, kuru mēs vēl neesam spējīgi savaldīt. Man šķiet, ka tā šeit jāpielūdz Kali tēlā, jo nekas cits nebūtu loģiski. Mis Makdeidei pa daļai taisnība. Mēs varam Indiju audzināt. Mēs varam rūpēties par piemērotu uzturu bērniem, varam mēģināt arī iznīdēt slimības, tomēr galu galā daba vienmēr uzvarēs. Mēs Randžipurā esam stipri progresējuši, tomēr galu galā Indija var mūs atkal uzveikt, Indija kā kontinents, kā neuzvaramā.

Banerdži baiļu iemesls nav tikai šie neskaidrie dievu simboli, tas ir daudz dziļāks. Viņš baidās no pašas Indijas. Dievi ir tikai ēnas. Taču mēris, musons, tīfs, sausums, zemestrīces — tas viss var iedvest šausmas. Tomēr Banerdži nav pietiekami inteliģents, un, lai arī guvis anglisku izglītību un pļāpā par Londonu un Parīzi, viņš vienmēr apzinās, ka ir indietis un nekad nespēt atraisīties no Indijas.

Atkal viņš nopūtās un turpināja: — Varbūt mums būs jāpadodas. Es neticu, ka tas ir tik vienkārši, kā domā mis Makdeide. Tomēr mēs mēģināsim. Taču mūsu darbu ārkārtīgi smagu padara tas, ka visa tauta ir baiļu, nevis ticības pārņemta. Jūs tur Eiropā iznīcināt sevi tāpēc, ka jūs nekam neticat un ne no kā nebīstaties, bet reizēm man šķiet, ka neticība ir labāka par mūsu ticību. Mēs esam padevušies bailēm, pašaizliedzībai un noliegšanai. Tāpēc mūsu draugi musulmaņi vienmēr būs pārāki par mums. Viņi nebīstas ne no kā — nedz no zemes, nedz debesu spēkiem, arī no Indijas ne. Drīzāk viņi būtu spējīgi tos uzveikt, bet arī viņiem būs jāpadodas. Indiju nekad neviens nav īsti iekarojis — un brjti jau vismazāk. Pagaidām tos vēl pacieš, bet kādā dienā Indija ar visu, kas tanī labs un ļauns, modīsies ar milzīgu troksni no sava miega. Un tad tie aizripos tenteriski kā Ašoka un Aleksandrs, moguli, tatāri un ķīnieši.

Majora balsī un acīs bija skumjas, tā pati grūtsirdība, ko Ransems bija novērojis tik daudzu indiešu acīs, bet viņa skatienā kvēloja arī triumfs, varbūt aiz apziņas, ka viņš ir daļa no šā neuzvaramā, traģiskā kontinenta. Viņam nebija nedz Rašida Ali Khana sīkstā optimisma, kurš savās dzīslās vēl juta strāvojam iekarotāju asinis, nedz Džobnekera jauneklīgā mundruma, kas tikko bija atraisījies no tūkstošgadu verdzības un nomāktības. Majors bija inteliģentāks un neatkarīgāks par tiem abiem, un viņam piemita tādas rases un kastas instinkts un smalkjūtība, kuru vecums nemaz nebija nosakāms.

Pie Banerdži Ransems devās kājām, jo jutās iereibis un cerēja, kā lietus straumes noskalos depresiju, ko viņā bija radījis Fērnas stāsts. Cauri vecajam lietus mētelim un filca cepurei lietus viņu nomazgās tīru. «Tīrība man tagad vajadzīga visvairāk,» viņš pusbalsī teica pats sev.

«Majors paņems mani sev līdzi, ja līs pārāk stipri,» viņš domāja.

Viņš nevēlējās, lai Edvīna viņu aizvestu mājās. Viņš nevēlējās pat pāris minūtes būt kopā ar viņu mašīnā. Viņš zināja, ka Edvīna gribēs ienākt pie viņa iekšā. Viņa būs satraukta un varbūt kāros vēl kaut ko dzert, jo viņa bia nakts tauriņš, kas gulēja dienā, nevis naktī; pirms saules rieta viņa nekad nebija īsti pamodusies. Dienasgaismā viņa parasti izskatījās bāla un neievērojama, bet naktī likās svaiga un pievilcīga. Likās, it kā tumsa viņu modinātu dzīvei. Edvīna ienāks viņa mājā un vēlēsies patērzēt, un viņš zināja, kā tas beigsies. Viņi iedzers un tērzēs, līdz runāšana viņiem apniks. Tā pati vara, kas radās no pārsātinājuma un gurduma, ierautu viņus vienotra skavās. Atkārtotos tas pats, kas tonakt pilī. Un nākamajā rītā viņš atkal justos nožēlojams un pazemots. Vēl iereibis, lietū soļodams, viņš skaidrāk nekā jebkad izprata tos spēkus, kas viņus pievilka vienu pie otra. Tur bija arī sava tiesa spīta un izaicinājuma. Kā izlaisti bērni viņi rādīja pasaulei savas nejaukākās īpašības. Bija tā, it kā tai naktī pilī viņi būtu nekaunīgi nostājušies kaili visu priekšā un pieteikuši karu. Lai ko arī viņi darītu, par vieņu viņš jau iepriekš bija pārliecināts — viņus abus pasaule vienmēr uzņemtu savā vidū, jo viņi abi bija pievilcīgi un pārējie pa lielākai daļai tik pretīgi un maziski kā misis Hogite-Igbere un Fērnas briesmīgā māte. Pat Edvīnas pārsātinātajā samaitātībā pamirdzēja kaut kas gaišs, skaidrs... jā... pat tīrs. Un tieši tas viņas pievilcību darīja tik bīstamu. Dievs viņai jau pašā sākumā bija devis pārāk daudz.

Pusceļā līdz Banerdži mājai lietus gandrīz mitējās. Aizplīvurotā saule uz mirkli parādījās pašā debesu pamalē un aplēja visu ar spilgtu gaismu, dzeltenu kā sērs. Tā apmirdzēja pat ēkas, mūrus un svaigo koku lapotni, kas to atstaroja atpakaļ. Tā bija gaisma, kuru dievs izraudzījies, lai pavēstītu pasaules galu, nedabiski dzeltena, ar šausmu un iznīcības atspulgu. Tā plūsmoja pār Banerdži astoņstūraino namu un apvizēja arī viesus, kuri atradās atvērto logu tuvumā. Un sajūta, ka šai mājai uzglūn ļauni spēki, viņā pamodās stiprāk nekā jebkad. Viņam likās, ka tas ir īstais Banerdži mājas apgaismojums.

Taču Ransems nebija nogājis vēl ne pusi dubļainās alejas, kad saule ātri nogrima aiz apvāršņa, pamezdama klusu, smagu un tvanīgu gaisu. Zilganzaļi mirdzošo mijkrēsli pildīja spiedīga auglības smarža. Gaiss likās tik bagātīgi piesātināts, tik biezs, it kā koki un stādi pārtiktu un gūtu spēkus vienīgi no gaisa un saknes tiem būtu pilnīgi liekas. Kad viņš sasniedza verandu, dzeltenā gaisma bija nodzisusi un vecā māja grima tumsā; tās logi pārvērtās gaišos rombos, un Ransems ieraudzīja Banerdži, Edvīnas, mis Makdeides, majora Sefti un mis Mergatroides stāvus; visi tērzēja savā starpā unr dzēra kokteiļus.

Kāpdams pa lieveni augšup, Ransems ievēroja, ka aizkaltušie gumijkoki un aspidistras tagad saziedējušas brīnišķiem ziediem. Kā burvju varas izsaukti caur tumšzaļām lapām mirdzēja ciniju, kāršu rožu, kliņģerīšu, begoniju un neļķu ziedi spilgtā krāsu bagātībā. Ransema dārznieka gaume nepieļāva šādu neprātīgu Indijas ziedu krāšņuma pārspīlējumu, bet viņam tūdaļ viss kļuva skaidrs. Šāds dīvains raibojums varēja būt tikai vecā Banerdži darbs, kurš acīmredzot šo dineju uzskatīja par sava dēla vissvinīgākām viesībām. Svinīgiem vakariem viņš vienmēr mēdza kailos gumijkokus un aspidistras izrotāt krāšņiem ziediem, tos rūpīgi piesiedams ar diegiem. «Šoreiz viņš licis lietā visu savu mākslu Edvīnai par godu,» nodomāja Ransems. Izrādījās, ka vecais Banerdži savā mūka dzīvē tomēr bija snobs.

Viesu pieteikšana Banerdži namā bija pilnīgi lieka. Pietika ieiet verandā, lai saceltos vesels rūkšanas, spiegšanas, ķērkšanas un šņākšanas koncerts. Iesāka misis Banerdži Pekinas sunīši, tiem tūdaļ piebiedrojās visa papagaiļu, kakadū un pērtiķīšu menažērija no būrīšiem un laktām, kas pildīja plašo verandu; šis skaņu jūklis, līdzīgi sērgai, izplatījās līdz pat visattālākajai piebūvei, pielipdams putniem, dzīvniekiem un bērniem, jo Banerdži nams atgādināja miniatūru Indiju, kur visās malās ņudzēja un vairojās trokšņaina dzīvība.

Nama iekšienē misters Banerdži, ģērbies elegantā, baltā tērpā, patlaban lēja kokteiļus Edvīnas, mis Makdeides un majora glāzēs. Kādā kaktā, mazliet savrup no viesiem, misis Banerdži sēdēja uz dīvāna kopā ar savu draudzeni mis Mergatroidi. Acīmredzot viņas abas bija norobežojušās no pārējiem ne tikai telpiskā, bet arī garīgā ziņā, it kā viņu stūrīti neredzama robeža pārvērstu neaizskaramā Indijas daļā.

Mis Mergatroide bija kalsna, neliela auguma sieviete, krietni pāri trisdesmitiem, kura strādāja bibliotēkā par mistera Banerdži asistenti. Viņa bija eirāziete un nepiederēja ne Randžipuras indiešu, ne eiropiešu pasaulei. Viņa nebija precējusies, jo ar savu nepievilcīgo ārieni un diezgan trūcīgo materiālo stāvokli citu nevarētu atrast kā eirāzieti, bet mis Mergatroide uz visiem eirāziešiem reizēm arī uz sevi pašu raudzījās ar nicināšanu. Lai gan viņas noslēpumu zināja visa Randžipura, lai gan katram pazinējam tas tūlīt dūrās acīs, lai gan viņu nodeva dīvainā matu krāsa, nespodrā āda, dzeltenīgie acu baltumi un tievās, trauslās indietes rokas, mis Mergatroide loloja nesatricināmu pārliecību, ka nevienam tas nav zināms. Viņa mēdza stāstīt, ka viņas vecāki miruši un tēvs bijis ierēdnis Madrasas provincē. Viņa pastāvīgi ģērbās eiropiešu drēbēs, kas viņai nemaz nepiestāvēja un vērta viņu vēl neglītāku. Ja viņa valkātu sari, tad varētu uzdoties par indieti, tas liktos ticamāk un sagādātu viņai lielāku cieņu, bet eiropiešu drēbēs viņa šķita kā smieklīgā masku kostīmā tērpusies. Iespaids bija tāds pats, it kā anglosakšu vecmeita būtu tērpusies sari, izgreznojusies ar auskariem un ieradusies masku ballē. Bez tam viņa neprata izvēlēties tādus tērpus, kas viņai piestāvētu. Tagad, sēdēdama blakus skaistajai, savdabīgajai misis Banerdži, viņa atgādināja nepiedienīgi tērpušos eiropieti, jo bija uzvilkusi gaišzilu tafta kleitu, izgreznotu sīku ziediņu vītnēm un pušķiem.

Ransems viņu bija sastapis tikai bibliotēkā vai pie Banerdži; citur viņa acīmredzot nerādījās. Viņas biklā padevība Ransemam likās mazliet pretīga. Taču šo pretīgumu izraisīja ne vien mis Mergatroide, bet nejēdzīgie cilvēku aizspriedumi, kuri bija sakropļojuši visu viņas būtni un raksturu, tāpat kā slimība pamazām spēj sakropļot visu cilvēka ķermeni. Pret skaisto misis Banerdži viņa izturējās kā padevīga verdzene, kura tai glaimoja un kura patlaban paslepeni kaktā ņirgājās, ļaunā priekā piebalsodama misis Banerdži zobgalībām, ar kādām tā apveltīja savus viesus. Ransemam šķita, ka šādā veidā viņa atriebjas visiem — indiešiem un eiropiešiem, kuri viņu nicināja, it kā tikai ar misis Banerdži atbalstu viņa iegūtu pietiekami daudz pašcieņas, lai spētu dzīvot.

Ransems labi zināja, ka misis Banerdži nebija sevišķu simpātiju pret mis Mergatroidi, bet indietei viņa bija noderīga, un, no otras puses, mis Mergatroidei dzīve bez šīs draudzības kļūtu nepanesama. Pēc ilgākas novērošanas dažādos sarīkojumos Ransemam radās aizdomas, ka misis Banerdži, lepnā bengāliete, moka bailīgo mis Mergatroidi. Viņam šķita, ka tā ir misis Banerdži grēkāzis, pār kuru viņa izgāza visas savas dusmas uz eiropiešiem. Taču mis Mergatroide acīmredzot labprāt pacieta šo nežēlību un pat priecājās par to, jo tas viņas pelēkajai dzīvei piešķīra zināmu svarīgumu. Viņa dievināja misis Banerdži, tāpat kā neglīta un neapdāvināta skolniece dievina skaistāko un spējīgāko klases biedreni.

Kad Ransems piegāja pie dīvāna, misis Banerdži tikai viegli sakustējās, bet mis Mergatroide uzlēca kājās un izplūda vārdu straumē:

— O, labvakar, mister Ransem! Tik sen neesam tikušies. Es jau nospriedu, ka jūs arī būsiet aizbraucis kalnos.

— Nē, — Ransems atbildēja, — es vairs netaisos nekur aizceļot.

Pat skurbumā Ransems juta parasto pretīgumu pret šķielējošo, pārspīlēto mis Mergatroidi, kura atgādināja nenoteiktas sugas šuneli, kas, strupo asti luncinādams, lien klāt uz vēdera — draudzīgs, tomēr baiļpilns, ka nedabū kājas spērienu.

Ransems tomēr pastāvīgi bija jutis dziņu attaisnot mis Mergatroidi — nožēlojamu, visu nicinātu un atstumtu — un pastāvīgi bija izrādījis viņai mākslotu laipnību, it kā tiešām interesētos par viņu. Viņš tērzēja ar to, kad pārējie nelikās par vecmeitu ne zinis. Viņš nekad nepiemirsa atvadīties no tās, kad pārējie atstāja istabu, uz to pat nepaskatījušies. Viņš nekad nelika viņai saprast, ka tur viņu par eirāzieti, nekad neizrādīja viņai, ka viņa ir ārkārtīgi garlaicīga.

Misis Banerdži pateica labvakaru un nemitējās zelēt beteļa lapu, it ka gaidīdama, lai viņš drīzāk liek viņu mierā. Mis Mergatroide joprojām vāvuļoja, kamēr Ransems izmisis kaut ko nomurmināja par kokteili un griezās atpakaļ, lai tuvotos Edvīnai, kas stāvēja mazliet nomaļus un likās viņu gaidām.

— Vai tiešām tu gribi dzert vēl kokteili? — Edvīna jautāja.

— Kāpēc ne? — viņš teica, viegli pasmīnēdams. — Viens kokteilis vairāk vai mazāk neko nenozīmē.

— Kādā jaukā dienā tu iedzersi tieši vēl vienu un liksies garšļaukus, un tad cilvēki sāks manīt, ka tu dzer. Katrā ziņā man patīkamāk sarunāties ar tevi, kad tu esi skaidrā prātā.

— Vai tad ar mani tik bēdīgi?

Viņiem sarunājoties, Ransems saklausīja, ka sačukstēšanās un ņirgāšanās Edvīnai aiz muguras kļūst aizvien skaļāka, un tūdaļ noprata — abas draudzenes aprunā Edvīnu un viņu, Viņam nebija šaubu, ka tās zina par notikumu pils apakšstāvā. Būtu muļķīgi iedomāties, ka notikums Randžipurā nebūs zināms divdesmit četru stundu laikā. Līdz rītam pilsētu būs aplidojusi arī vēsts par otru notikumu, tas pārspīlēts un izpušķots beidzot būs pārvērsts melodrāmā — ar Fērnas Saimenas izvarošanu. Joprojām tērzēdams ar Edvīnu, viņš domāja: «Varbūt Fērnai ir taisnība. Varbūt es rīkotos pareizi, atstādams Randžipuru.» Un pēkšņi Randžipura ar savām mazpilsētiņas tenkām viņam sāka likties nepanesama — vēl nepanesamāka nekā Lielrivjēra, kad viņa laulība ar Mēriju sāka irt.

Skaļi viņš ievaicājās Edvīnai: — Kā klājas tavam vīram?

— Tāpat pa vecam — viņš murgo. Man gan labāk vajadzēja palikt pie viņa, tikai majors man noliedza sēdēt pie viņa gultas. Es arī vairs nevaru to izturēt, ja mums šeit jāpaliek vēl vairākas nedēļas.

Tagad viņš jutās pietiekami piedzēries, lai iedrošinātos viņai jautāt to, ko bija gribējis vaicāt pašā sākumā. — Vai tev tas sagādā lielas raizes?

Viņa veikli izvairījās no atbildes. — Ka man jāpaliek šeit? Nē, esmu jau samierinājusies. Būs kaut kas interesants, ko londoniešiem pastāstīt.

Viņš manīja, ka viņa pratusi izvairīties, bet bija nolēmis jautājumu tā nepamest. — Nē, es nerunāju par to, — viņš teica. — Es tev jautāju, vai tu esi stipri noraizējusies sava vīra dēļ.

— Nē.

— Man arī tā šķita.

— Es jau arī nemaz neizlikos, vai ne?

Viņš iesmējās. — Nē, bet tu varbūt liktos cilvēcīgāka, ja to būtu darījusi.

— Kas tev noticis? Kāpēc tu esi tik nelāgā omā? Parasti dzērumā tu biji daudz laipnāks.

Runājot ar Edvīnu, viņš sadzirdēja arī mistera Banerdži, mis Makdeides un majora balsis, kuri sprieda par holeru un ārkārtīgi straujo ūdens celšanos upē. Misis Banerdži un mis Mergatroide atkal sačukstējās un ņirgājās sava kaktā, it kā viņām gar viesībām nebūtu nekādas daļas. Arī vienmuļā lietus plīkšķēšana un tālā upes šņākoņa, kam piebalsoja lauvu gari stieptā rēkšana zvēru dārzā, nemitīgi griezās Ransemam ausīs.

— Un ārsts? — viņš beidzot vaicāja, neatbildējis uz viņas pārmetumu.

— Liekas, viņš savu arodu prot labi.

Edvīnu nenodeva nedz balss, nedz acis. Tad Ransems, acu no viņas nenolaizdams, teica: — Vai tu tagad mēģini iepazīties ar Indiju tieši, nevis tikai lasīt par to?

Viņa tūlīt neatbildēja, bet tad cieši pavērās viņam acīs un jautāja: — Kāpēc tu tā izturies?

— Kā?

— Laikam tāpēc, ka esi iereibis. Tagad atklājas viss, kas tevī neglīts un untumains.

— Atvaino!

— Un neizturies tik pārgudri un ironiski. Tu taču nebūsi greizsirdīgs?

— Nē... jā... varbūt tomēr.

— Nē... tā nav tieši greizsirdība. Viss ir daudz sarežģītāk.

— Jā, tas iespējams.

— Ja es kaut ko saprotu, tad tieši šādas lietas.

Par atbildi Ransems atkal viegli pasmīnēja. Edvīna uzlika savu roku uz Ransema rokas un teica: — Klausies, Tom! Mēs abi tikko nepiekrāpām visu pasauli. Mums nevajag nostāties vienam pret otru. — Pat cauri skurbuma miglai viņš noprata, ka Edvīna viņu lūdzas, ka viņas parastais vēsums uz mirkli izgaisis. Viņš domāja: «Edvīna, starojošā, laimīgā, cietsirdīgā un pašapmierinātā Edvīna jūtas izbijusies.»

Skaļi viņš teica: — Jā, labāk turēsimies kopā. Mums jau abiem vairāk neviena nav.

— Ļauj man pajautrināties! Neļaunojies!

— Labi! Dari, kā tev tīk. Man viss vienalga. Es neraizējos tevis dēļ. Tu vari sakravāt savas ceļasomas un aizceļot, un visam būs beigas. Es tikai domāju par to ļaunumu, ko tu varbūt būsi nodarījusi.

— Tu reizēm vari būt neciešams.

— Varbūt tā ir mana īstā loma.

Viņa gatavojās strauji kaut ko pateikt, bet tad nolēma klusēt Viņš gaidīja, bet, tā kā viņa joprojām klusēja, tad jautāja: — Ko tu gribēji sacīt?

— Nē, es to nevaru pateikt. Tu mani nesapratīsi. Pārvērtīsi visu jokā un noturēsi mani par sentimentālu. Es pati sevi nesaprotu.

Tagad pienāca klāt majors un Ransems izbrīnā vēroja, kā Edvīna pārmainījās. Vai nu viņa nespēja apslēpt iespaidu, kādu uz viņu atstāja majors, vai viņai nebija kauna. Droši vien pārējie nemaz neievēroja šīs pazīmes — viņas maigā, bālā āda piesarka, balss kļuva skanīgāka un maigāka. Vienīgi viņš spēja ievērot skaisto, zilo acu iedzirkstīšanos — acu, viņš ar rūgtumu domāja, kuras, par spīti visam, palika nevainīgas, it kā mūžīgās neiespējamā brīnuma gaidās. Un pēkšņi viņš kaut ko saprata, kas viņam senāk nekad nebija ienācis prātā, un viņu sagrāba grūtsirdība. Nekad viņš par Edvīnu nebija domājis šādi. Bet tūlīt viņš pats sevi apsauca un nodomāja: «Nē, nav nekādas jēgas kļūt sentimentālam. Tas mums vairs nelīdzēs.»

Tomēr izbēgt nebija iespējams. Galu galā viņš jutās Edvīnai tuvāks nekā jebkuram citam cilvēkam Randžipurā un vispār kādam visā savā dzīvē. Viņi abi bija saistīti nesaraujamām saitēm. Ransems baidījās majora dēļ, kuru mīlēja un cienīja, un greizsirdīgi sargāja, jo majors bija vienīgais vīrietis, kurā viņš vēl ne reizi nebija vīlies. Tomēr viņam vajadzēja turēties Edvīnas pusē. «Ja es nebūtu piedzēries,» viņš nodomāja, «es nekad nebūtu sapratis Edvīnas skatienu.»

Tad viņš ievēroja mis Makdeidi. Viņa sarunājās ar misteru Banerdži, bet acīmredzot nesaprata ne vārda, ko tas runā. Pāri viņa izveicīgajam, mazajam augumam viņa tieši raudzījās Edvīnā un majorā. Viņas vienkāršajā, vecīgajā sejā, kas bija uzkrāšļota pārāk spilgti, Ransems skaidri lasīja, ka viņa nojauš, kas starp tiem abiem patlaban norisinās, un briesmīgi cieš.

3

Ransemam šķita, ka mielasts nekad nebeigsies. Viņš vairs lāgā nesaprata, kāpēc šoreiz dzeršana uz viņu iedarbojas citādi nekā parasti. Lai gan viņam arī tagad vēl likās, ka nekam nav lielas nozīmes, bet šī pārliecība vairs neiepriecināja, tā drīzāk radīja izmisumu. Viņš bija tuvu pašnāvībai. Viņš jutās daudz nelāgāk nekā skaidrā prātā. Sēdēdams starp Edvīnu un mis Mergatroidi, viņš nedzirdēja nedz Edvīnas asprātīgās piezīmes, nedz vecmeitas bezgalīgo pļāpāšanu, bet nemitīgi klausījās lietus plīkšķēšanā un upes krākšanā. Šīs skaņas mocīja viņa dzirdi. Viņš domāja: «Laikam šoreiz esmu iedzēris pārāk daudz. Edvīnai varbūt taisnība. Iespējams, ka šādi sākas alkohola izraisīts delīrijs.» Cauri tālajai upes krākoņai atkal griezās ausīs lauvu rēkšana zvēru dārzā, šoreiz rēca četras vai piecas reizē, — lauvas ma haradžam bija uzdāvinājis Abesīnijas imperators. Šai rēkšanā bija kaut kas drausmīgs, tā viņu neizprotamā kārtā padarīja drūmu un nemierīgu. Dažu labu nakti viņš bija dzirdējis lauvas rēcam, bet tad vienmēr bija rēcis viens pats zvērs, augstākais, divi, taču nekad viņam nebija gadījies klausīties šādā aizsmakušā rēkšanas sacensībā, reizē skaistā un baismīgā.

Arī Edvīna viņam vairs nepievērsa uzmanību. Viņa pāri galdam sarunājās vai nu ar majoru, vai misteru Banerdži, kura sīkā nepālieša seja starot staroja, jo viņš sarunājās pats savās mājās ar vienu no izcilākajām Anglijas aristokrātēm. Un tad pēkšņi mielasts beidzās. Misis Banerdži piecēlās. Dāmas atstāja istabu. Ransems raudzījās kā caur miglu, sapīcis, ka dzeršana viņu novedusi šādā stāvoklī.

Kad viņš pieklājīgi pagriezās uz mistera Banerdži pusi, viņš pamanīja, ka namatēva seja pauž šausmas. Nekāda redzama iemesla šādām bailēm nebija. Tā bija mistera Banerdži pēkšņā noskaņas maiņa, kādu Ransems jau daudzreiz bija novērojis. Varbūt viņu biedēja lietus un upes šņākšana vai arī lauvu baigā rēkšana. Misters Banerdži vairs nebija izveicīgais, pieredzējušais džentlmenis, tērpies Bondstrītā iegādātā baltā uzvalkā. Pēkšņi viņš bija pārvērties tālās džungļu zemes Ziemeļbengālijas ciematniekā, kuram rādījās spoki.

Ransems pāri galdam paraudzījās majorā; tas smīnēja un klusā balsī teica: — Viņam nolikta satikšanās ar Kali. Viņam tā jānolūdzas lieso cāļu nāves dēļ, kurus mēs nupat apēdām.

Ransems ar lielam pūlēm saņēmās un nodomāja: «Tā nu ir pirmā reize manā mūžā, kad man pašam no sevis pamatīgs kauns. Tā ir pirmā reize, kad es sevī raugos ar cita acīm — ar majora Sefti acīm, Varu iedomāties, .cik tas viņam ir jauks skats!»

Majors pārliecās pāri galdam un smaidīdams teica: — Jūs neizskatāties labi. Es jums ieteiktu nedzert vairs konjaku.

— Es arī nejūtos labi, — Ransems sacīja. — Varbūt jums taisnība.

Iestājās klusums. Tad majors ierunājās: — Man gribas jums kaut ko pateikt, bet es lāgā nezinu, kā iesākt. — Ransems neatbildēja. Tad Sefti turpināja: — Man negribētos, ka jūs mani noturētu par uzmācīgu vai vīzdegunīgu. — Viņš pastiepa roku pāri galdam un aizskāra Ransema roku. Lēni, ļoti maigi viņš to saņēma savējā un tad teica: — Klausieties, vecais draugs, ja es kaut kā varu jums līdzēt, jums jāzina, ka esmu jūsu rīcībā. Es zinu, tas izklausās šausmīgi sentimentāli. Man bija pamatīgi jāsaņemas, lai varētu to pateikt, bet tagad tas ir izdarīts. Man tikai gribējās, lai jūs to zinātu.

Ransems vairījās no viņa skatiena, blenza savā glāzē un nomurmināja: — Tas ļoti mīļi no jums. Es saprotu. Bet jūs man neko nevarat līdzēt. Neviens nevar līdzēt. — Un vienlaikus ar rūgtumu nodomāja: «Kas tas būtu par lielisku skatu ģenerālim un visiem šiem zeņķiem, kuri pļāpā par prestižu! Es tos visus esmu nolicis gar zemi... visus. Prestižs — kādas muļķības!»

Tad majors atvilka roku atpakaļ, aizkūpināja cigāru un teica: — Man jums jāpavēsta divas nepatīkamas ziņas. Vai jūs tās varat panest tagad vai labāk atlikt līdz rītam?

— Es varu panest, — Ransems drūmi atbildēja. — Kādas tad?

— Viena attiecas uz mūsu nabaga draudzeni mis Derksi.

— Varu iedomāties, kā viņai klājas.

— Ir apstiprinājies ļaunākais, ko varēja iedomāties. Ja viņa būtu ieradusies pie manis dažus mēnēšus agrāk, es vēl varētu kaut ko darīt. Tagad viss par vēlu. Par operāciju nav ko domāt, ja negrib viņu nogalināt. Bet tas viņai būtu gandrīz tas labākais.

— Ak dievs! Nabaga mis Derkse! — teica Ransems un peksņi sāka smieties histēriski un nevaldāmi; tie tiešām neizklausījās pēc smiekliem, bet bija baismīgāki par vislielākām vaimanām. Smiedamies viņš acu priekšā skaidri redzēja mis Derksi — kā viņa bāla bija sēdējusi viņa verandā, slēpdama rokas klēpī zem jakas un spiezdama vēderu, kad sāpes kļuva nepanesamas. «Tātad nabaga drosmīgajai mis Derksei pienācis gals!» kāda balss viņā iekliedzās. «Vecā Deizija Derksa meita, kas nekad nav pazinusi nekādu baudu, apzinīgi dodas mokpilnā nāvē.» Viņš joprojām smējās, lai gan manīja, ka majors viņu novēro. Tas nelikās noraizējies un šķita saprotam viņa šausmīgo dzēruma jautrību. — Ak dievs, nabaga mis Derkse!

Tad pēkšņi lēkme beidzās. Drebēdams viņš izdzēra glāzi ūdens un trīcošā balsī pateica: — Piedodiet! Es nespēju savaldīties. Bet vai jūs arī zināt, kāpēc viņa neieradās pie jums agrāk?

— Man liekas gan.

— Jums taisnība. Tāpēc, ka viņa nebija spējīga vīrieša klātienē izģērbties kaila. Nabaga sieviete mirst tāpēc, ka Deizijs Derkss un visa šī pretīgā slaka paaudžu paaudzēs sprediķojuši, ka cilvēki ir netikli un ]auni un miesa kaut kas tāds, no kā jākaunas. Nabaga sieviete mirst lēnā, mokpilnā nāvē tūkstošiem nekrietnu, ķecerīgu Anglijas garīdznieku dēļ... tūkstošiem samaitātu kristīgo dēļ. — Tad viņš pēkšņi jutās pilnīgi atskurbis un piebilda: — Vai jūs viņai iedevāt kādu līdzekli pret sāpēm?

— Viņai vairs nebūs nekādu sāpju. Es viņai iedevu, kas nepieciešams, un vēl vairāk — lai viņa izpalīdzas pēc vajadzības.

— Tādā veidā viņa šo līdzekli nekad nelietos. Jā, iespējams, ka viņa vispār to nemaz nelietos. Viņa ir tāds cilvēks.

— Es zinu, — majors teica, — viņa ir loti angliska. Viņa jau vairākas nedēļas dienu un nakti būs cietusi visšausmīgākās sāpes.

— Kāda ziņa jums vēl būtu? — jautāja Ransems. — Tā nevar būt briesmīgāka par šo. — Atkal viņš dzirdēja lauvu aizsmakušos rēcienus. Tie skanēja tik draudīgi un tuvu, it kā lauvas atrastos tieši zem logiem.

— Nē, ziņa ir diezgan ļauna, tomēr ne tik ļauna. Eskets saslimis ar mēri.

Mirkli klusējis, Ransems jautāja: — Vai jūs esat pārliecināts?

— Vairs nav ne mazāko šaubu. Es aizsūtīju asinis analīzei uz Bombeju. Telegramma pienāca tieši pirms dinejas.

— Kur tad viņš varēja to dabūt?

Majors atbildēja tāpat kā torīt vecās vasaras pils gaitenī, tikai šoreiz nesmējās: — Pat augstos Anglijas lordus jau ir sakodušas blusas. — Tad viņš piebilda: — Viņam tas būs pielipis zirgu staļļos, kad viņš apskatīja viņa augstības zirgus. Žurkas tur nobeidzas bariem. Divi staļļu puiši jau miruši.

Brīdi Ransems pārdzīvoja tādas izjūtas, kurām vajadzēja būt ļoti līdzīgām mistera Banerdži bailēm, — šausmas no Indijas briesmīgās dabas. Tad viņš jautāja: — Vai jūs viņai to pateicāt?

— Nē. Man šķiet, kā labāk būs, ja viņa dabūs to zināt no jums kā no veca drauga.

Ransems vēl nebija pietiekami skaidrā prātā, lai apsvērtu savus vārdus. Kā caur miglu viņš noskārta, ka viņa atbilde spētu izjaukt visas Edvīnas uz majoru liktās cerības. Viņam vajadzēja tikai pateikt patiesību. Bet tagad viņa domās iejaucās Edvīnas balss. Viņš atkal dzirdēja to sakām: «Ļauj man pajautrināties... Mēs nedrīkstam nostāties viens pret otru.» Atkal viņš redzēja pārsteidzošo nevainības atspulgu viņas acīs. Un atkal viņš nodomāja: «Es nedrīkstu uzņemties dieva lomu.» Tagad, galīgi atskurbis, viņš atbildēja: — Es nezinu. Tas nav patīkams uzdevums. Eskets vienmēr bijis pret viņu diezgan rupjš. Laulības dzīvē viņa izcietusi daudz vairāk, nekā vairums sieviešu to varētu panest. Visā visumā man šķiet, ka viņa ir izturējusies pret Esketu ļoti pieklājīgi. Viņa...

Viņš nepaspēja pabeigt teikumu, jo pēkšņi galds sakustējās tik spēcīgi, ka visas glāzes džinkstēdamas sasitās kopā. Šķita, ka loga aizkarus būtu iepūtis iekšā vējš. Taču vēja nebija. Grīda līgojās. Divas persiešu miniatūras nokrita no sienas un liei apmetuma gabali no griestiem. Viņš nodomāja: «Vai tiešām nupat notiek tas?» Un tai pašā mirklī viņš ieraudzīja, ka majora seja pauž ārkārtīgu pārsteigumu. Tad nodzisa elektrība. Cauri papagaiļu ķērkšanai un sunīšu riešanai viņš izdzirda mis Mergatroides histērisko kliedzienu otrā istabā.

Majors saņēmās pirmais. Pāri galdam viņš uzsauca Ransemam: — Nāciet! Mums jādabū sievietes laukā no mājas!

Tumsā klupdams un streipuļodams, Ransems sekoja majoram uz viesistabu. Pa ceļam viņš uzkāpa virsū Mogulu gleznai, kas bija nokritusi no sienas. Kad viņa kāja iespieda stikla drumslas maigajā mākslas darbā, viņš palēcās sānis, it kā būtu uzminis čūskai.

Otrā istabā mis Mergatroide tumsā bija nokritusi ceļos. Viņa vairs nekliedza histēriski, tomēr tikpat skaļi, ar nelieliem starpbrīžiem, it kā bļaušana viņai sagādātu baudu. Mis Makdeide mēģināja uzraut viņu kājās un aizvilkt līdz samērā drošākai verandai, bet mis Mergatroide izturējās tā, it kā spēcīgā skotiete taisītos viņu stiept uz moku sola, ķepurojās pretī un joprojām kliedza. Vājajā apgaismojumā Ransems no durvīm varēja saskatīt viņu stāvu apveidus. Pēkšņi noplīkšķēja pļauka un mis Makdeide iesaucās vistrakākās dusmās: — Nāciet taču, stulbā aita! Vēl viens šāds grūdiens — un māja sabruks mums pār galvu!

Pļauka iedarbojās. Tagad mis Makdeide caur durvīm ievilka viņu verandā. Iestājās saspringts klusums. Vairs bija dzirdama tikai upes un lietus šņākoņa. Tad atkal lauvas sāka rēkt un piebūvju mudžeklī dārza galā atskanēja saucieni un vaimanas. Tas viss saplūda kopā vienā vienīgā šausmu un izmisuma kliedzienā.

Ar lielu piespiešanos Ransemam izdevās uzveikt neskaidro vēlēšanos vairs nevairīties no briesmām un mierīgi nogaidīt nākamo zemestrīces grūdienu, kas viņus visus iznīcinās. Viņš jutās tāpat kā mis Makdeide, cīnoties ar eirāzieti, — it kā viņš cīnītos ar sevi fiziski, lai atkal kļūtu saprātīgs un darbīgs.

Tumsā viņš sauca Edvīnu, un tumsā tā viņam atsaucās. Viņas balsī neskanēja bailes, jautās tikai ārkārtīgs spriegums.

— Vai viss kārtībā? — viņš jautāja.

— Jā, viņa atbildēja. — Tas bija ārkārtīgi dīvaini, vai ne?

— Varbūt tas vēl nav pārgājis.

— Ko tad mēs tagad iesāksim?

— Nezinu. Labāk atstāsim visu majora ziņā.

Majors bija visus sapulcinājis kopā, likdams pāriet no verandas aizsegtajā izbrauktuvē — vienīgā drošākā vietā, kur viņi jutās pasargāti arī no lietus. Pēkšņi viņš ievaicājās: — Kur tad abi Banerdži?

Neviens nezināja. Varbūt mis Mergatroide to zināja, bet nebija spējīga atbildēt. Viņa vairs nekliedza, bailēs tikai kunkstēja.

— Rimstieties jel, dieva dēļ! — uzbrēca mis Makdeide. — Pietiek jau, ka zvēri gaudo!

Majors viņu sapurināja un jautāja: — Kur ir misis Banerdži? — Taču viņa šņukstēdama varēja vienīgi pateikt: — Es nezinu. — Gandrīz tai pašā mirklī parādījās misis Banerdži. Vecmodīgu vējlukturi vienā rokā, uz otras turēdama spalvainos, mīkstos pekīniešus, kuri aiz karstuma elsoja, viņa graciozi kāpa lejup pa kāpnēm ar tādu nepiespiestu cieņu, it kā viņai nebūtu nekādas steigas. No apakšas plūstošā gaisma plastiskāk notēloja viņas sejas apveidus, izceldama augstos vaigu kaulus, mazliet iešķībās acis un glezni veidoto degunu, un pat šajā vislielākā apjukuma brīdī Ransems paguva viņu novērot. Viņam ienāca prātā mis Makdeides vārdi, ko tā reiz bija teikusi, — blakus indieša skaistumam pat visskaistākā eiropieša seja liekas bezveidīga, bāla mīkla.

Viņai lejup kāpjot, no mājas augšas atskanēja gaudīgs troksnis. Tās bija baiļpilnās vaimanas, mistera Banerdži lūgšana. Taču gandrīz tai pašā mirklī šīs skaņas pārspēja stiprāks troksnis. Šķita, ka ātri tuvojas dīvaina šņākšana, it kā šņāktu miljoniem čūsku, tā kļuva aizvien skaļāka un skaidrāka, piepildīdama visas malas, līdz izbrauktuvē stāvošie cilvēki neapšaubāmi pārliecinājās, ka tā ir ūdens šalkoņa. Tumsā varēja samanīt šauru, baltu putu svītru, tā it kā uztvēra šai biezajā tumsā visvājāko stariņu no mākoņiem klātā mēness, kas tagad meta dzeltenu, fosforisku gaismu. Putu svītra mutuļoja viņiem pretī. Māla žogs attālākajā dārza galā sagāzās, un šņākšana pārvērtās varenu bangu krākšanā, kas pārspēja vaimanas namā un daudzajās būdās, lauvu rēkšanu un suņu gaudošanu.

Ransems sev pa priekšu iebīdīja Edvīnu namā. Mis Makdeide rūpējās pati par sevi, bet majors pacēla mis Mergatroidi kā pelavu maisu, saukdams: — Ātrāk, ātrāk augšā pa trepēm! Tie ir plūdi! Aizsprosts pārrauts!

Ransems uzkāpa augšā pats pēdējais. Viņš sasniedza apakšējo pakāpienu tai pašā mirklī, kad ūdens atsitās pret veco māju. Sienas drebēja pāris mirkļu, it kā tās būtu satricinājis otrais zemestrīces grūdiens, un Ransems nodomāja: «Nu ir beigas. Māja to neizturēs.» Taču tā izturēja. Straume gāzās iekšā pa durvīm un logiem, uzšļākdamās līdz puskāpenēm un aizķerdama bēgļu kājas. Ārā plūdu straume vēlās pāri dārzam, aplenca piebūves un noslīcināja izmisuma kliedzienus reizē ar lūstosu baļķu brīkšķēšanu un sabrūkošo dakstiņu jumtu šķindoņu. Tad krākšana pamazām rimās un pārvērtās tālā šņākoņā un burbuļošanā. No pilsētas puses atskanēja šausmu kliedzieni, kliedza tie, kuri bija ieraudzījuši nāvi veļamies virsū šķērsām pāri lielajam laukumam vecās pils priekšā.

Kāpeņu augšgalā viss bija apklusis. Pat misis Banerdži sunīšus bailes bija padarījušas mēmus, un tie glaudās viņai pie kājām. Vēl vienmēr vējlukturi rokā turēdama, viņa stāvēja, atspiedusies pret sienu. Viņai blakus mis Mergatroide gulēja nesamaņā uz grīdas — bezveidīga zila tafta, puķu viju un pušķīšu masa. Majors un mis Makdeide raudzījās viens otrā. Viņi ausījās. Viņu sejās atspoguļojās visdziļākās šausmas. Taču Ransems zināja, ka viņi nedomā par sevi. Viņi domāja par slimnīcu un nevarīgajiem slimniekiem, par postījumu, kāds dažos mirkļos nodarīts viņu mūža darbam. Pretī misis Banerdži, pret sienu atspiedusies, stāvēja Edvīna. Viņa neraudzījās nevienā, šķita, ka viņas skatiens lūkotos pāri visam, cauri sienām. Zilajās acīs staroja dīvains mirdzums, Lūpu kaktiņi mazliet raustījās, it kā viņa smaidītu pati pret savu gribu.

Ransems tagad jutās pilnīgi atžirbis no skurbuma, galva bija galīgi skaidra, un pašā posta vidū viņu spēcīgi aizgrāba šīs neparastās ainas dramatiskais skaistums — misis Banerdži un Edvīna viena otrai pretī, viena tikpat tumša, cik otra gaiša un trausla, vienai pie kājām drebošie suņi, uz grīdas mis Mergatroides gaišzilā zīda mirdzums, majors un mis Makdeide šausniās sastingušām sejām — un pāri visam vecmodīgā vējluktura blāvā gaisma.

Ārā nakts bija atkal klusa, tikai lietus plīkšķēja un upe krāca. No pilsētas puses aiz tilta atlidoja vairs tikai atsevišķi tāli kliedzieni. Lauvas tagad bija apklusuši uz visiem laikiem, un Ransems nodomāja: «Nabaga zvēri! Noslīkuši savos būros!» Pēkšņā klusumā neiedomājamās nelaimes šausmas kļuva vēl nepanesamākas kā zemestrīces un plūdu troksnī un juceklī.

Mis Makdeide teica dīvaini neskanīgā balsī: — Ak dievs! Mums taču kaut kā jānokļūst līdz slimnīcai. — No augšējās verandas atkal atskanēja mistera Banerdži balss; viņš bengāļu valodā lūdzās indusu dievus.

Vēl ilgi pēc tam, kad Ransems reizēm atcerējās šo nakti, visas šīs ainas un notikumi viņam šķita nereāli. Nelaime bija iestājusies taisni tai mirklī, kad reibumā pasaulē viņam bija kļuvuši nereāla un fantastiska. Tā bija uzbrukusi tik pēkšņi, ka viņam nebija atlicis laika piemērot savu miesu un dvēseli spēcīgajiem iespaidiem. Apmiglotās smadzenes bija viņu pasargājušas vairāk nekā pārējos no spēcīgas iespaidu iedarbes, jo viss viņu skāra kā caur miglu. Starp pašu notikuma mirkli un uztveri bija pagājis īss brītiņš, kās palika arī viņa atmiņās. Tāpēc bailes viņu gandrīz nemaz nebija skārušas. Arī nāves bailes nebija izjutis vienīgi viņš no visa nelielā cilvēku pulciņa; drīzāk viņš bija bijis pārāk vienaldzīgs pret briesmām. Tādējādi zemestrīci, plūdus, izmisuma kliedzienus būdiņās aiz dārza viņš bija uztvēris gandrīz ar aukstasinīgu mieru, it kā tas viss piederētu kādai teātra izrādei, kurā viņš noskatās no liela attāluma. Tāpēc viņš arī vislielākā apjukuma brīdī bija šausmīgi sabijies, nejauši uzkāpdams virsū lieliskajai gleznai, kur bija attēlots Džehangirs ar saviem galminiekiem vanagu medībās. Tā paša iemesla dēļ viņu bija arī aizgrābis dramatiskās ainas skaistums kāpņu augšgalā. Tāpēc majoram vajadzēja rīkoties viņa vietā. Majors bija pratis ātri orientēties, bet viņš, tikai palēnām atjēgdamies, bija vienīgi paklausījis.

Tagad viņš juta — kāda roka skar viņa plecu. Tas bija majors. — Mēs ar mis Makdeidi gribam pamēģināt, vai nevaram nokļūt līdz slimnīcai, — viņš teica. — Jums tagad šeit būs jāuzrauga pārējie. Banerdži klājas ļoti ļauni.

— Labi, — atteica Ransems. — Bet jūs esat traki. Tas jums neizdosies. — Un viņš nodomāja: «Viņi nedrīkst ceļā aiziet bojā. Patlaban viņi abi Randžipurā ir visnepieciešamākie.» Skaļi viņš teica: — Jums nav tiesības riskēt ar savām dzīvībām.

— Mēs nemaz negribam riskēt. Lūdzu, palīdziet man ienest iekšā mis Mergatroidi! — Viņi piecēla to no grīdas un ienesa kādā istabā, kur nebija nekādu mēbeļu, tikai indiešu gulta un pāris dīvāna spilvenu. Edvīna sekoja viņam un aiz tās — mis Banerdži ar vējlukturi.

Tad Edvīna, visus pārsteigdama, teica: — Es palikšu pie viņas. — Un tad sacīja Ransemam: — Atnes man drusciņ ūdens un viskija, ja iespējams atrast.

Misis Banerdži, ar vējlukturi apgaismodama ceļu, veda viņu lejā pa kāpnēm, kad pēkšņi gaitenī parādījās kāds kalpotājs — gandrīz pilnīgi kails — drebēdams un vaimanādams. Misis Banerdži gudžerātu valodā pavēlēja viņam negaudot un atnest dažas sveces.

Viesistabā vēl aizvien ūdens turējās pēdas augstumā, un, kamēr tie, lejā pie kāpnēm stāvēdami, vēroja postažu, nāca jauns, šoreiz gan daudz mazāks vilnis un pēdas augstumā ievēlās pa durvīm.

— Jūs nevarat iet, — Ransems sparīgi teica.

— Bet mums vismaz jāmēģina, — sacīja mis Makdeide. — Ja ūdens vairs necelsies, man šķiet, mēs tiksim pāri tiltam.

Viņa sasprauda savu vakartērpu virs ceļiem un devās līdzi majoram. Ransems ar vējlukturi rokā sekoja, un tādējādi viņi nonāca līdz verandai. Izbrauktuvei viens stabs bija izrauts un aizskalots projām, aizsargjums tagad bija zemu nosvēries uz leju. Majora fords bija uzmests augšā verandā un zāles un dažādu drazu jūklī nogāzts uz sāniem. Aspidistru un gumijkoku vairs nebija, treliņos bija izlauzts liels robs.

Majors, ieraudzījis savu mašīnu, iesmējās un teica: — Trakas lietas!

— Es iešu jums līdzi, — teica Ransems.

— Nē, tas nozīmētu uzņemties lielu atbildību. Tam nebūtu arī nekādas jēgas.

Mis Makdeide dedzīgi iebilda, vienā laidā atkārtodama: — Nerunājiet muļķības! — Un Ransems noprata, ka viņa nevēlas, lai viņš iet līdzi, tāpēc ka tā ir tikai viņu abu darīšana — viņas un majora. Viņa baidījās, ka trešā cilvēka klātiene var visu sabojāt.

— Arī jums nebūtu sevišķas vajadzības nākt līdzi, — tagad majors teica mis Makdeidei.

— Nekas nespētu mani atturēt šeit! — viņa atcirta. — Ko tad jūs iesāksiet bez manis? — Viņas krunkainā seja kvēloja, zemajā balsī varēja manīt triumfa pieskaņu.

Ransems nodomāja: «Tagad nu majors pieder viņai vienai pašai. Šeit nav neviena cita, kas viņam varētu palīdzēt. Mis Makdeide majoram ir neaizstājama.»

Tad viņš noskatījās, kā viņi aiziet — majors ar vējlukturi pa priekšu, mis Makdeide aiz viņa augstu uzspraustiem, mezglā sasietiem svārkiem.

No verandas viņiem nopakaļ žēli skanēja mistera Banerdži vienmuļā balss, kas nerimās līdzīgi bišu sanoņai pils lielajā lustrā.

Dūņainais ūdens sniedzās abiem gājējiem pāri ceļiem. Viņiem vajadzēja cīnīties ar to, lai gan plūsmas tagad nebija gandrīz nemaz, tikai brīžiem pretim vēlās kāds neliels, balti putains vilnis, kas viņus katrreiz atsita soli atpakaļ. Ransems nogaidīja, kamēr vējlukturis pazūd aiz dārza žoga paliekām.

Kad Ransems atgriezās, misis Banerdži vēl aizvien stāvēja kāpenēs un blakus tai — kunkstošais kalpotājs, kas bija atnesis sveces un vējlukturi. — Konjaku vislabāk pameklējiet ēdamistabā, — viņa teica Ransemam. — Ja tas nav aizpeldējis, tad tam vajag būt skapī.

Ransems konjaku atrada, un, kad viņš atkal atgriezās, viņa teica: — Sadabūjiet arī bridža kārtis rakstāmgaldā. Tās ir augšējā atvilktnē. — Viņa runāja tik mierīgi, it kā nedz zemestrīces, nedz plūdu nemaz nebūtu bijis un viss norisinātos parastajā kārtībā.

Rakstāmgaldu ūdens spars bija apvēlis apkārt, bet tagad tas atkal stāvēja taisni; augšējā atvilktnē bija kārtis, ne pārāk samirkušas. «Es laikam vairs neesmu pie pilna prāta,» nodomāja Ransems. «Varbūt mēs visi esam jukuši.»

Viņš atdeva kārtis misis Banerdži un paņēma no kalpotāja vējlukturi, teikdams: — Es paiešos līdz piebūvēm. Varbūt tur ir kāds, kam vajadzīga palīdzība.

Brizdams cauri ūdenim verandā, viņš sāka domāt par vispārējo postu. Viņa raizes par šis mājas iemītniekiem pārsviedās uz visu smagi piemeklēto Randžipuru. Taču vispirms viņš iedomājās Fērnu un jutās laimīgs, ka viņa atgriezusies mājās, nevis gājusi pie Rašidiem. Misija bija nepilnu trīs jūdžu atstatumā un augstākā vietā, un plūdi varēja iet tikai upes virzienā. Viņa atradīsies drošībā, ja tikai zemestrīces laikā vecā baraka nebūs sagruvusi viņiem virsū. Tagad viņš saprata, ka mistera Banerdži māja izturējusi zemestrīci tāpēc, ka bija viegli būvēta un pa lielākai daļai no koka. Mūra nams droši viēn būtu sagruvis. Šīs domas viņu sabiedēja, un tūlīt viņš apzinājās, ka baiļojas tikai Fērnas dēļ. Domas, ka viņš Fērnu varbūt nekad vairs neredzēs, bija nepanesamas, un pēkšņi viņš nespēja iedomāties dzīvi Randžipurā bez Fērnas.

Ar pūlēm viņš aiztika līdz tam ēkas galam, kur bija blīvējušās piebūves. Viņš pacēla vējlukturi augstu pār galvu, mēģinādams saskatīt kādas zīmes, lai spētu orientēties, bet nevarēja neko ieraudzīt un sāka jau domāt, ka nonācis nepareizā vietā. Lielais banjans, kas bija audzis būdiņu mudžekļa vidū, vēl aizvien slējās turpat, taču no piebūvēm vairs nebija ne miņas, dūņainajā ūdenī nevarēja sataustīt pat ne viena staba, ne baļķa. Un tad viņš saprata, kas noticis. Plūdu vilnis aizslaucījis būdiņas ar visu, kas tajās atradās, — vīriem, sievām un bērniem, veselu mazu ciematiņu.

Šausmu pārņemts, viņš stāvēja pāri ceļiem brūnajā ūdenī un, vējlukturi gaisā turēdams, raudzījās nāves vietā. Nemitīgi lietus kapātā, gruvešiem un zariem klātā ūdens virsma vairs neliecināja, ka šeit nupat bijušas cilvēku mītnes. Tūlīt viņš ievēroja arī, ka mākoņi pār pilsētu kļuvuši dzeltenīgi. Lielā laukuma virzienā aiz mango koku lapotnes pletās ugunsgrēka blāzma.

Tai pašā mirklī viņš atcerējās Smailus un Rašidu, un Džobnekerus to trauslajā namiņā pilsētas lejasdaļā pie pāriju akas. Viņam ienāca prātā arī mis Derkse, kas viena savā mazajā bangelo cīnījās ar vēzi, un mēra mocītais Eskets vecajā vasaras pilī. Viņš iedomājās arī maharadžu un maharani milzīgajā pilī ar slaidajiem torņiem, pīlāriem un robotajiem jumtiem.

«Man jātiek no šejienes projām,» viņš domāja. «Man jāuzzina, kas ar viņiem visiem noticis.»

Un, sparīgi uz priekšu brizdams, viņš ar pūlēm tika atpakaļ līdz mājai. Dodoties pa lieveni augšup verandā, viņam ugunsgrēka gaismā atkal šķita, ka ūdens ceļas. Kāpnēs tas bija pacēlies augstāk par veselu pēdu nekā pirmīt. Viņš aizgāja līdz mājas priekšpusei un, vējlukturi vicinādams, sauca majoru un mis Makdeidi, bet nesaņēma nekādu atbildi. Biezais lietus aizkars nelaida viņa balsi tālāk par pāris soļiem.

4

Mazajā namiņā, kas bija celts pie paša aizsprosta; blakus drošības slūžām, nekad nebija vairāk par diviem sargiem, un nelaimes naktī tur bija bijis tikai viens. «Virsdžobedars» bija aizgājis uz pilsētu pavadīt nakti pie sievas un bērniem, bet tas viņam nebija glābis dzīvību, jo viņš noslīka kopā ar visu ģimeni, kad lielais vilnis apgāza.māju. Sargs, kas bija palicis aizsprosta namiņā, bija bailīgs melns, mazs vīrelis. Pirmajās izbailēs, zemestrīcei sākoties, viņš metās laukā un lietū sāka skriet gar aizsprosta malu. Tur viņš neatrada nekādu drošību, jo tūlīt izdzirda krācam ūdeni, kas, plūda caur izlauztajiem šķēršļiem. Kad viņš apgriezās apkārt un sāka skriet pretējā virzienā, viņam no tumsas plūda pretī tas pats troksnis. Pārbijies kā sagūstīts meža zvērs, viņš nokrita ar seju pie zemes un piesauca Šivu, Krišnu un Ramu, un pat Kali—Postītāju sev sargos. Ūdens virpulis viņu norāva kopā ar klintīm un zemes gabaliem veselus trīsdesmit metrus lejā virsū elektriskajai spēkstacijai. Tad drošības slūžas sāka līgoties un brīkšķēt, un pēkšņi divpadsmit kilometrus garš un pieci kilometri plats ezers, mežonīgi krākdams, sāka gāzties ielejā.

Spēkstaciju kopā ar trīsdesmit vienu vīru, kas tur strādāja, ūdens noslaucīja bez pēdām, tā ka tās vietā vēlāk atrada tikai lielu bedri.

Ūdens siena brāzās lejup pāri platajai, lēzenajai ielejai un aizmēza divus ciematus un simt lauku sētu, vīrus, sievas un bērnus, govis, ēzeļus, kazas un svētos pērtiķus — visu aizmēza trakojošais ūdens. Tas mutuļoja tālāk pārplūdušās upes virzienā, pārņemdams visu ieleju un abās malās augstu uzšļākdams krācošos viļņus. Sasniedzis pilsētas robežu, šļācās pāri skaisto, mis Hodžes apbrīnoto sikhu kazarmai un aizrāva līdzi visus, kas vēl bija palikuši dzīvi pēc zemestrīces. Plūdi kārīgi sagrāva spirta rūpnīcu un ķīmisko fabriku, iznīcinādami dārgo ierīci, ko maharadža bija pasūtījis Vācijā. Tagad tie, jau mazliet seklāki, jo vieta bija augstāka, straumoja pāri Saimenu tenisa laukumam un Smailu dārzam, aizraudami līdzi hiēnu un meža cūkas no aploka. Tie plūda pāri Inženieru skolas ielai, neskardami lielo pili un augstākās vietas, skalojās gar abu skolotāju bangelo sienām, aizvirzījās līdz ūdens tvertnei un pāri tai applūdināja lielo laukumu, kas bija pārpildīts izbiedētiem cilvēkiem — vīriem, sievām un bērniem, kuri bija tur meklējuši patvērumu, baidīdamies palikt nedrošajās mājās. Ūdens metās pāri tirgus laukumam, kur koka mājiņas sagruva cita pēc citas kā kāršu namiņi, virmuļoja cauri vecās vasaras pils pirmajam stāvam, kur gulēja lords Eskets uzpampis, mēra drudzī mocīdamies, cauri pāriju kvartālam, kur māla būdiņas noslaucīja kā smilšu graudiņus, cauri zvēru dārzam, kur zvēri noslīka savos būros, un tālāk līdz pat klajumam. Ūdens trakoja juku jukām ar drupām, līķiem un ar saknēm izrautiem kokiem.

Pāri līdzenumam ūdens masa līdz ar upi plūda uz Abana kalna pusi, tikai divās vietās tai ceļu uz īsu brīdi aizsprostoja tilti ar zemajiem spraišļiem, līdz tā beidzot sasniedza šauro aizu, kur upe lauzās cauri kalnu grēdai. Tur plūdu vilni aizturēja baismīgs dambis, sablīvēts no mēsliem un kokiem, no cilvēku un dzīvnieku līķiem, no visa tā, ko trīsdesmit piecu kilometru garajā ceļā plūdi bija rāvuši sev līdzi. Briesmīgā palieku kaudze blīvējās aizvien augstāka, līdz ūdens sāka atplūst. Tas tagad izpletās pa visu ieleju un, gāzmainā lietus un upes straumes papildināts, jau mierīgi plūsmoja atpakaļ uz izpostīto pilsētu, līdz pār applūdināto ieleju un sabrukušo pilsētu klājās nāves klusums.

5

Nelaimes brīdī maharane garlaikodamās, nemiera un karstuma mocīta, ar Mariju Lišinsku spēlēja beziku. Spēle neveicās, un maharanei šķita, ka viņas laika kavētāja ļauj sevi pārāk viegli uzveikt, tāpēc viņa spēlē nerada nekādu patiku. Viņu garlaikoja kāršu spēle, garlaikoja Randžipura, garlaikoja Marija Lišinska, kura, tāpat kā maharane, smagi cieta no musona, izskatījās bāla un slimīga un bija zaudējusi visu sayu asprātību.

«Varbūt,» vecā lēdija domāja, «ar Baueru viņai neiet vairs labi, bet varbūt viņa tiešām ir ļoti sagurusi.»

Taisnību sakot, Marija vairs nebija jauna. Maharane sāka domāt, cik veca tā varētu būt, taču nejautāja: «Cik jums gadu, Marij?» — jo zināja, ka uz šādu tiešu jautājumu tā atbildēs melīgi. Maharane it kā neviļus ievaicājās: — Cik jums bija gadu pasaules kara beigās? — un Marija, slazdā iekritusi, tūlīt atbildēja: — Divdesmit viens.

Tagad maharane ātri izrēķināja, ka Marijai vajadzējā būt trīsdesmit deviņus gadus vecai, un šādā vecumā sieviete vairs nevarēja justies pilnīgi jauna un svaiga, it īpaši, ja ir tāds dzīves veids kā Marijai. Maharane nosprieda, ka Marija izskatās ļoti dažādi — reizēm jaunāka, reizēm vecāka. Marijas būtnes aziātiskā puse bieži vien darīja to vecu, bailīgu un izmisušu.

— Vai man vēl kaut kas jāpalasa? — Marija jautāja.

— Nē, pateicos, tagad iešu gulēt.

Marija aizsmēķēja cigareti un sāka likt pasjansu, bet, viņai kārtis izliekot, pilī radās dīvaina pārmaiņa. Gaiss kļuva nepanesami smags un spiedīgs. Iestājās klusums, pilnīgs miers, it kā Zeme pēkšņi būtu mitējusies griezties. Marija klāja kārtis aizvien lēnāk, līdz, it kā tuvas briesmas nojauzdama, viņa ausīdamās paturēja vienu kārti rokā un baiļpilnu skatienu paraudzījās visapkārt. Viņas dzeltenīgā seja bija līķa bālumā. Maharane viņai pretim neapzinīgi pieķērās ar rokām pie sava krēsla.

Vecā lēdija zināja, kas gaidāms. Viņa pēkšņi jutās tāpat kā pirms piecdesmit gadiem mazajā, putekļainajā Dekanas ciematā, no kurienes bija ieradusies, lai kļūtu Randžipuras maharane. Viņa pazina šo baigo atmosfēru. Uzvilnīja šausmīgās atmiņas — vienā mirklī viss ciemats bija pārvērties gruvešu un putekļu virpulī. Viņa atkal dzirdēja zem sabrukušo māju gruvešiem aprakto izmisuma kliedzienus...

Tad šķita, ka grīda zem viņas kājām paceltos. Istaba salīgojās. No griestiem bira apmetums, un logiem priekšā aizvilktie tīkli, kuri atturēja sikspārņus, sāka plandīties. Pils torņi un izgreznojumi gāzās zemē cits pēc cita, spuldzes apdzisa. Tumsā sēdēdamas, viņas dzirdēja, kā torņi brīkšķēdami gāžas jumtam cauri. Marija Lišinska sāka nevaldāmi kliegt Viņa pārkliedza vaimanas, kas bija sākušās visās plašās pils telpās.

Maharane trakās dusmās viņai valdonīgi uzsauca: Beidziet šo nejēdzīgo kliegšanu! Ko jūs brēcat? Tas neko nelīdzēs! — Vecās maharanes balss reizē bija pavēloša un ironiska. Viņa juta tikai nicināšanu pret sievieti, kura nāves bailēs zaudē pašsavaldīšanos un cieņu un parāda, ka cilvēks var kļūt bailīgāks par zaķi.

Tad līgošanās un krītošo torņu brīkšķēšana mitējās, un pēc pāris mirkļiem maharane teica: — Tagad jau pāri. Pils izturējusi. Ejiet paņemiet manu kabatas bateriju! Neesiet muļķe!

Viņas vārdiem nesekoja nekāda atbilde, tomēr, lai arī tumsā neko nevarēja saredzēt, maharane bija pārliecināta, ka Marija Lišinska viņai paklausīs. Pēc mirkļa viņa ieraudzīja nelielo kabatas baterijas gaismas apli un krievietes jau mierīgo seju. Pa to laiku vaimanas pilī bija kļuvušas ritmiskas — te skaļākas, te klusākas, tomēr bija tik spēcīgas, ka pārspēja plūdu viļņu krākšanu, kuri tagad no pārrautā aizsprosta gāzās pilsētā.

Maharane paņēma no Marijas kabatas bateriju un teica: — Nāciet! Mums jāiet pie viņa augstības. — Marija tagad vairs nebaiļojās sevis dēļ, viņa lūdza dievu par Hariju, lai dievs ņemtu to savā aizsardzībā un paglābtu no visām briesmām.

Maharanes balss tērauda asums uz Mariju bija iedarbojies kā pļauka. Tas bija atbrīvojis viņu no bailēm. Pēkšņi viņa bija nomierinājusies un kļuvusi aziātiski padevīga. Iedama ar maharani pa gaiteni un kāpdama pāri griestu apmetuma gabaliem, stiklu drumslām pie augstajiem, spraišļotajiem logiem, viņa pēkšņi sevi ieraudzīja pilnīgi objektīvā apgaismojumā, varbūt pirmo reizi visā savas drūmās dzīves laikā. Viņa pati sev jautāja: «Kā es esmu nokļuvusi šeit? Es, Marija Lišinska, dzimusi Kijevā? Ko es šeit skrienu pakaļ kādai maharanei zemestrīces brīdī kādā indiešu pilī?» Tagad viņa vairs nebaiļojās, bet drosmīgāka arī nebija kļuvusi. Viņa jutās nogurusi, tik nogurusi, ka viņai nebija vairs ne mazākās vēlēšanās dzīvot tālāk. Bija izgaisusi arī viņas kaislība pret Hariju Baueru, viss viņai šķita pilnīgi vienaldzīgs, it kā viņa būtu jau mirusi. Viņai vairs nekas cits nebija atlicis, vienīgi miesa, kas tagad bija tikpat nolietota un nogurusi kā viņas gars.

Un šis Harijs Bauers, kas viņš bija, ka viņa tā zūdījās šā vīrieša dēļ? Viņa, Marija Lišinska, izglītota sieviete ar iedzimtu kultūru, kuras bērnība bija ritējusi izcilu cilvēku vidū, no kuriem ikviens raudzītos uz Hariju Baueru kā uz kalpojošu garu? Kas viņš bija? Nekas vairāk kā skaists ķermenis bez apgarotības, bez izjūtām, bez kultūras. Kliedzieni visapkārt viņai pēkšņi kļuva nenozīmīgi. Viņa jutās tik lepna un cēla, it kā visu, kas te izrisinās, redzētu filmā, sēdēdama blakus savam tēvam. Viņa atcerējās viņu skaisto dzīvokli Maskavā, apaļo galdu ar plūmju krāsas plīša segu, kas sniedzās gandrīz līdz grīdai. Uz galda bija lampa ar zaļu abažūru, un aiz tās viņa tagad redzēja sēžam savu tēvu. Viņa apaļā galva patlaban noliecās pār kādu grāmatu. Nikolajs Mihailovičs Lišinskis — vislielākā autoritāte Krievijā organiskās ķīmijas jautājumos. Un pēc brītiņa atvērsies durvis, viņas māte atgriezīsies no teātra un ienāks iekšā, lai apvaicātos, vai Leonīds labi nokļuvis galvenajā stacijā... Leonīds, kurš bija iesaukts karā un kritis Karpatos, jo viņa bataljons bija saņēmis patronas, kas nederēja viņu šautenēm, un durkļi, lai cik varonīgi mestos ar tiem uzbrukumā, bija nenozīmīgi pret Škodas granātām un vācu lielgabaliem... Leonīds, kuram vajadzēja kļūt viņas bērnu tēvam, kurš tāpat sēdētu pie omulīga galda un zaļas lampas kā viņas tēvs. Bet tagad viņas vecāki bija miruši. Vispirms nomira tēvs, tad māte. Māte nomira ar plaušu karsoni, jo tai trūka pietiekama uztura un ogļu, lai sasildītos...

Viņa bija pārdzīvojusi daudz. Lai arī viņa līdz šim bija draudējusi izdarīt pašnāvību, tomēr savā sirdī vienmēr bija apzinājusies, ka to nedarīs, Jo viņai nepietiktu nedz drosmes, nedz vienaldzības. Viņai nebija pieticis drosmes ne toreiz Prāgā, kad kāds resns, vecīgs apkārtceļojošs tirgotājs viņai bija iesitis ar pātagu, ne šausmu naktī kādā Leipcigas viesnīcas istabā ar spoguļiem un sarkanām plīša mēbelēm. Bet tagad viņa to varētu. Tas ir viegli, ja jūtas tik noguris, pārāk noguris, ka grūti ir sasniegt gaiteņa galu. Cik skaisti tomēr būtu, ja nekad vairs nebūtu jāatmostas, nekad vairs nevajadzētu sākt jaunu dienu — tikai gulēt, gulēt mūžīgā miegā, pilnīgā aizmirstībā.

Maharanes skaļā balss viņu iztraucēja no sapņiem. Viņu priekšā nelielajā gaismas aplī uz grīdas vaimanādamas gulēja divas pāriju meitenes. Saniknota un nicināšanas pilna maharane tām iespēra ar savu kailo, dārgakmeņiem greznoto kāju un uzkliedza gudžerātu valodā. Viena no tām pacēla galvu un, ieraudzījusi karalieni, aizmirsa izbailes, piegrūda biedrenei, un abas, ceļos uztrausušās, sāka godbijīgi klanīties.

Tālāk gaitenī ceļu bija aizsprostojusi liela gruvešu un akmeņu kaudze. Šai vietā kāds no torņiem bija izbrāzies jumtam cauri. Maharane, ilgi nevilcinādamās, pārkāpa tai pāri, un drīz vien viņas abas atradās galerijā, kas veda uz maharadžas apartamentiem. Tur maharane atgrūda priekšistabas durvis un pagāja garām sardzei, kas purpurā un zeltā vēl arvien stāvēja durvīm abās pusēs, it kā nekas nebūtu noticis. Iekšā maharadža sēdēja krēslā pie loga un raudzījās pāri pilsētai. Blakus viņam stāvēja Harijs Bauers, vecā džentlmeņa plecus apskāvis, viņu atbalstīdams. Kad kādreizējais peldēšanas skolotājs pagriezās pret durvīm un Marija Lišinska ieraudzīja tā skaisto seju un varenos plecus, viņa aizmirsa savas ilgas pēc nāves un visu, ko nupat bija domājusi, klusi nomurminādama: — Paldies dievam, viņš ir dzīvs! Paldies dievam!

Viņa vairs citu neko neredzēja kā tikai Baueru. Neredzēja nedz maharadžas seju, kas pavērsās uz viņu pusi, ne tā ciešanu un dziļu skumju pilno skatienu, nedz dzirdēja šausmu kliedzienus, kuri atlidoja no lielā laukuma, kad cilvēki bija ieraudzījuši nāves vilni veļamies virsū. Kas tagad bija briesmas, ko nozīmēja nāve? Marija nedzirdēja nedz maharadžas, nedz maharanes kliedzienu, kad vecais maharadža, lai arī Bauers viņu cieši turēja, saļima uz grīdas. Pusbalsī viņa dedzīgi murmināja: «Pateicos tev, žēlīgais dievs! Atsūti viņu pie manis šonakt šais šausmās un nelaimē, jo tas ir viss, ko tu man esi vēl atstājis.»

Uzreiz viņai kļuva skaidrs, ko viņa Bauerā atradusi. Tā nebija nedz kaisle, nedz seksuālo dziņu apmierinājums. Tas bija kaut kas daudz sarežģītāks un reizē daudz vienkāršāks. Baueram piemita nesamaitātība un neiznīcināmība, kūtrs, pirmatnējs spēks, kas bija tikpat vecs kā cilvēce, tomēr mūžīgi jauns. Viņš nesa sevī visu zemes spēku, visu tās vienkāršību un skaistumu. Viņš bija cēlies no zemes, lai atkal atgrieztos pie tās, ne šaubu mākts, ne teoriju un ideālu mocīts. Viņš bija pretstats bailēm un vājumam, jo viņš piederēja mūžīgajai zemei. Bez šā vīrieša viņa bija pazudusi, tikpat kā mirusi.

6

Kad pirmais plūdu uzbrukums bija pāri, mis Derkse savu biedreni aizvilka līdz dīvānam un tumsā aiztaustījās līdz virtuves skapim, kur glabājās pudele viskija. Kādas piecas minūtes mis Hodži maigi glāstījusi un ielējusi tai mutē mazliet viskija, viņa redzēja, ka mis Hodže atver acis, jautādama: — Kur es atrodos? — un tūlīt sāk raudāt. — Ar tevi viss kārtībā, — atbildēja mis Derkse. — Bija zemestrīce, un izcēlās plūdi. Laikam ar aizsprostu kaut kas noticis. Tagad vairs neraudi un mēģini saņemties.

— Es jau cenšos, cik spēju, — šņukstēja mis Hodže, — Tici man! Tas bija muļķīgi, ka es paģību.

— Nemaz ne. Bija jau iemesls paģībt. Ūdens vēl tagad apakšējās istabās pēdas augstumā.

— Vai nodarīti kādi zaudējumi? Varbūt sabojāts mūsu Austrumindijas kompānijas porcelāns?

— Nezinu, — atbildēja mis Derkse. — Paliec nu reiz mierīga! — Viņa joprojām glāstīja mis Hodžei galvu. Tā, acis aizvērdama, sākumā juta noreibumu, bet tad pamazām viņu pārņēma laimes sajūta, jo pēc ilgiem gadiem šī bija pirmā reize, kad Zāra izturējās tik maigi pret viņu. Viņa sāka justies kā bērns, kuru lolo un lutina, un pēc tā viņa sen bija ilgojusies. Tā tas turpinājās vairākas minūtes spirta lampiņas vājajā, zilajā gaismā, kuru mis Derkse lietoja saviem ķīmijas pētījumiem. Viņas abas bija izbēgušas no nāves briesmām sveikas un veselas. Šai dārgajā klusēšanas brīža vienprātībā viņas apzinājās, ka atkal tuvinājušās viena otrai. Visām nesaskaņām un ķildām, visiem satraukumiem, kurus mis Hodže vienmēr sakāpināja, visam maziskumam un jūtelībai, kas visu laiku gandējuši viņu draudzību, tagad bija beigas. Pēc brīža mis Hodže teica: — Kas tas par dīvainu troksni?

— Tās ir indiešu vaimanas, — atbildēja mis Derkse. — Tu jau zini, ka tie mazākā iemesla dēļ zaudē galvu. — Un pēc mirkļa piebilda, it kā nule šo jautājumu būtu pārdomājusi: — Tiem nav ne mazākās pašsavaldīšanās. Tie nav spējīgi turēties pretī. Tie ir pārāk mīkstčaulīgi. Vai tu jūties jau mazliet labāk?

— Jā, daudz labāk. Es biju tik muļķīga. Briesmu brīžos es esmu pilnīgi neizturama. Es vienmēr esmu bijusi par apgrūtinājumu. Visu savu mūžu es visiem esmu bijusi par nastu. — Un viņa sāka atkal raudāt.

Mis Derkse grasījās atbildēt, bet spēja sāpju lēkme padarīja viņu mēmu, un viņa vēl nebija paspējusi atžirgt, kad mis Hodže teica: — Man tev kaut kas jasaka, Zāra. Es tev to gribēju pateikt jau labu laiku. Man šausmīgs kauns par savu uzvedību... Tu jau zini. Es vēl šovakar aizrakstīšu vēstuli lēdijai Esketei un nodošu to vasaras pilī rīt ceļā uz skolu.

— Man šķiet, tam tagad nav nozīmes. Pēc šāda notikuma cilvēki nezin vai vairs domās par viesībām. Un es arī neticu, ka rīt skolā notiks mācības. Iespējams, ka vispār vairs nemaz nebūs skolas.

— Kāpēc? Vai tad ir tik ļauni?

— Mēs šeit atrodamies diezgan augstu, tomēr māja pa pusei ūdenī... un bez tam zemestrīce.

— Vai tad bija zemestrīce?

— Tu jau no tās zaudēji samaņu.

— Man gribētos zināt, cik ļauni patiesībā ir.

— Es tagad iziešu laukā pārliecināties.

— Mis Hodže pārbijusies sagrāba viņas roku. — Nē, nē, to tu nedari! Nepamet mani vienu!

Mis Derkse neko neatbildēja, tikai mazliet vēlāk teica: — Elizabet!

— Jā?

— Tu nekad neesi nožēlojusi, vai ne? Es domāju — ka esi atbraukusi man līdzi uz šejieni?

— Nē, Zāra, nē! Tagad šķiet, ka man bijusi daudz interesantāka dzīve, nekā es varēju iedomāties. Daudz interesantāka par dzīvi Birmingemā.

— Par to es nedomāju, bet par skarbiem vārdiem, ko es tev reizēm esmu teikusi.

— Zinu, zinu, mīļā.

— Mani nervi pēdējā laikā ir tik vāji. Es tev to gribēju pateikt.

— Es jau to zināju, — mis Hodže mierinādama atbildēja.

Mis Derkse saviļņota klusēja. Tikai pēc dažām minūtēm viņa bez aplinkiem sacīja: — Tagad es iziešu ārā.

— Nē, nē! Nepamet mani vienu!

— Neesi taču muļķīga, Elizabet! Es nevaru nomierināties, kamēr nezinu, kas noticis ar skolu un lieliskajām grāmatām no dzimtenes. Tas būtu šausmīgi, ja tās visas aizgājušas bojā, jo neviens tās nebūs uznesis augšstāvā.

— Man tādas bailes!

— Kas tur ko baidīties? Tu taču paliksi šeit. Pēc pusstundas es būšu atpakaļ.

— Skolā būs pilnīgi tumšs.

— Man ir savas atslēgas, un es pazīstu katru vietiņu.

— Es baidos tevis dēļ, — murmināja mis Hodže.

— Ja tu gribi man palīdzēt, tad tev jāsaņemas un mierīgi jāuzgaida, kamēr es atgriezīšos. Tagad vairs nedraud nekādas briesmas. Plūdi jau pārgājuši. — Tad viņa piecēlās apņēmībā, kuras viņai nekad nebija trūcis, un lietišķi teica: — Ja tev uznāk bailes, iedzer vēl mazliet viskija. Dzer, cik tev patīk. Jā, man šķiet, tas nemaz nekaitēs, ja tu šovakar apreibināsies.

Mis Hodže pielēca kājās un iesaucās: — Es iešu tev līdzi! Es nevaru nemaz iedomāties, ka tu iesi viena pati!

Mis Derkse jau taisījās vilkt mugurā savu novalkāto mēteli. — Nē, mīļā, — viņa noteikti atbildēja, — tu visu padarīsi vēl grūtāku. Tu vari atkal zaudēt samaņu, — un ko tad es ar tevi iesākšu?

Mis Hodžei atkal pēkšņi uznāca reibonis un vajadzēja atspiesties pret dīvānu. — Neej, neej! — viņa vairākas reizes atkārtoja. Mis Derkse lēnām ielēja viņai mutē veselu glāzi viskija un atkal sāka glāstīt viņai matus. Mis Hodže raudādama teica: — Zāra, piedod man, ka esmu bijusi pret tevi tik nekrietna!

— Tur vairāk nekā nav ko piedot, mīļā. Es jau visu saprotu. Tagad atkal atgulsties un jūties ērti. Es drīz vien būšu atpakaļ, tu nemaz nemanīsi, ka esmu bijusi projām. Mēģini aizmigt.

Un, pirms mis Hodže reibonī to apjauta, viņa bija jau aizgājusi. Mis Hodže mēģināja piecelties, bet nespēķā atslīga atpakaļ, iesaukdamās: — Zāra, Zāra! Pagaidi mani, pagaidi mani!

Otrreiz mēģinot, viņai izdevās piecelties. Mazliet streipuļodama, viņa taustīdamās izgāja mazajā priekšnamā, paņēma no vadža mēteli, uzvilka mugurā un pa bangelo lieveni kāpa lejā. Ūdens lēni cēlās viņai pāri ceļiem. Parasti naktī viņa baidījās no čūskām, bet steigā viņai šoreiz tās nemaz neienāca prātā.

— Zāra! — viņa kliedza tumsā. — Zāra! Pagaidi mani!

Vārtos viņa apstājās. Līdz pat jostasvietai viņa stāvēja ūdenī. Viņa klausījās, bet dzirdi neskāra neviena cita skaņa, tikai spokainās vaimanas pilī. Atkal viņa sāka kliegt, šoreiz patiesā izmisumā: — Zāra, kur tu esi? Pagaidi mani! Es esmu šeit, Elizabete! Pagaidi mani!

Taču no tumsas nenāca nekāda atbilde. Viņa uzmanīgi ausījās, sev pārmezdama nespēku, muļķību un neuzņēmību, bet dzirdēja tikai guldzam melno ūdeni, kas tagad bija sācis aizdambēties Abana kalna austrumpusē un cēlās pēdu pa pēdai. Debesis gaiši mirdzēja ugunsgrēka atblāzmā, jo iekšpilsētā kaut kur dega.

7

Vakarskolā aiz tirgus laukuma Smaili savāca kopā divdesmit septiņus savas klases zēnus un uzveda tos uz vienstāva mājas jumta. Eka bija jauna, celta no dzelzsbetona ar tērauda sijām, un tā, lai gan līgojās un tās sienās parādījās plaisas, tomēr noturējās. Uz jumta briesmas nedraudēja pat tad, ja pirmajam grūdienam sekotu otrais. Tur augšā viņi izdzirda plūstošā ūdens šņākoņu un izbaiļu kliedzienus vecās pils laukumā. Viņi dzirdēja ūdeni brāžamies pāri tirgus laukumam, veclaicīgās ēkas sev pa priekšu stumjot un apgāžot. Misis Smaila nokrita ceļos, aizvēra acis un sāka skaitīt lūgšanu. Viņa to nebija darījusi jau mēnešiem ilgi, jo viņai neatlika laika un viņa bija arī pārliecināta, ka dievs to sapratīs un piedos. Un tagad viņa lūdza nevis par sevi vai savu vīru, bet par divdesmit septiņiem zēniem, kuri samulsuši puicējās ap viņu, kuriem dzīve vēl bija priekšā, dzīve, kurai vajadzēja būt nesalīdzināmi labākai par viņu tēvu dzīvi, jo viņa ar savu vīru bija pūlējusies viņu visu labā. Viņa redzēja, ka viņus var glābt tikai dieva brīnums. Viņa tiešām ticēja dievam vai drīzāk neizprotamam pirmsākumam, kas beigu beigās vienmēr lika labam uzveikt ļauno.

Kad plūdu vilnis atsitās pret skolas namu, tas spēcīgi nodrebēja. Jumtā zem bēgļu kājām parādījās jaunas plaisas. Tumsā no visām pusēm skanēja lūstošu koku un baļķu brīkšķēšana un krītošu akmeņu būkšķi. Taču pati skola turējās stingri kā klints postažas vidū, dodama patvērumu divdesmit septiņiem zemāko kastu zēniem un Smailu laulātajam pārim no Siderfelsas Aijovā.

Kad plūdu trakošana bija mitējusies, misters Smails uzmanīgi pārliecās pār jumta margām, pūlēdamies saskatīt, kas vēl atlicis no pazīstamās ielas. Misis Smaila tikai pēc brītiņa pārliecinājās, ka brīnums noticis, piecēlās kājās un jautāja: — Homēr, ko mēs tagad iesāksim? — Un Homērā pamodās apslēpts instinkts, kāda dziņa, kas viņā bija snaudusi no pašas dzimšanas. To viņš izjuta gandrīz fiziski, kā pamostoties no dziļa miega, kad nejūtas vairs miegains un sapīcis, bet svaigs un paļāvības pilns. Pazemīgajā, lēnajā misterā Smailā pamodās viņa senču asinis, kuras viņš līdz šim brīdim nebija jutis... Džeds Smails, apstākļu uzvarētājs, Smaila vectēvs, kurš postažā bija ierīkojis lielisku fermu, un Morgans Dauns, Daniela Būna līdzgaitnieks dēkās Kentuki, tiem visiem ar to krietnajām sievām un norūdītajiem bērniem bija piemitusi pārcilvēciska izturība, tie bija pratuši ar visapbrīnojamāko veiklību izdzīvot vistrakākās briesmās un palīdzēt sev un savējiem ar nedzirdētu drosmi un neticamu izturību. Visas viņu īpašības bija Smaila asinīs, un tagad tās pamodās. Homēra Smaila pavītušajā ķermenī negaidot parādījās iedzimta varonības un dēkainības tieksme.

Varonības viņam nekad nebija trūcis — drūmās, neatlaidīgās, neievērojamās varonības, kas nepieciešama cīņā ar netīrību, gara tumsību un slimībām. Taču šīm jaunajām briesmām nepieciešama citāda varonība, un, sev par lielu prieku, Smails to atrada, nemaz nemeklēdams, — izcilo varonību, kura prasīja aukstasinīgu prātu, lai varētu rast izeju gandrīz pilnīgā bezizejā un pārvarēt vislielākos šķēršļus.

Viņa kalsnajā, sīkajā ķermenī asinis sāka ritēt straujāk; viņš jutās jauns un spēcīgs — daudz jaunāks un spēcīgāks nekā ap astoņpadsmit gadiem. Un, kad viņš cauri lietum un tumsai izdzirda savas sievas balsi, viņš zināja, ka nav viens. Viņš saklausīja šai balsī kādu pieskaņu, kas viņam pateica, ka viņas mazo, pagurušo augumu pārņēmis tas pats varoņgars. Kopā viņi abi spēs pretoties itin visam — zemestrīcei un plūdiem vai vēl kaut kam citam, ko viņiem uzsūtīs naidīgā daba. Viņš apzinājās, ka viņam tagad būtu vienaldzīgi, ja viņi aizietu bojā, jo viņi kristu; cīnīdamies abi reizē pilnīgā savstarpējā uzticībā. Un pirmo reizi savā mierīgajā dzīvē Smails juta kādu dvesmu, kaisles dvesmu, iepazina uzvaras mirdzuma satraucošo kvēli un tai sekojošo šķīstīšanu, savu iepriecinājuma pilno draudzeni Bertu Smails redzēja starojošā mirdzumā, tomēr tas nebija lirisks noskaņojums, bet kaut kas līdzīgs nevaldāmai sajūsmai. Tumsā un nelaimes šausmās viņam kļuva skaidrs, ka viņš ir pilnīgs vīrietis ar tādu pašu vīrietību kā skaļajam, spēcīgajam Rašidam vai glītajam, staltajam majoram. Tas bija brīdis, uz kuru viņš neapzināti bija gaidījis visu savu mūžu.

Viņš atbildējā savai sievai balsī, kura viņai likās svešāda un jauna, tā viņai apliecināja, ka viņa uz savu vīru var paļauties visās briesmās un nelaimē kā uz ceļvedi un aizstāvi.

Viņš teica: — Labāk iesim no šejienes projām kādā augstākā vietā. Es noiešu lejā paskatīties. Tu paliec šeit pie zēniem un uzmani, lai tie nedara muļķības.

Viņš atstāja tos vienus un nokāpa pa kāpenēm lejā. Apakšējās telpās ūdens bija vēl metra augstumā, bet patlaban briesmas nedraudēja. Atgriezies atpakaļ uz jumta, viņš teica: — Es paiešos tālāk, lai mazliet izlūkotu apkārtni.

(Tieši tā, it kā viņš kādā neizpētītā, bīstamā un mežonīgā apgabalā gatavotos izbrukumam no cietokšņa.)

Taču misis Smaila, gluži kā pioniera sieva, tam pretojās: — Tu vari aiziet pārāk tālu un netikt vairs atpakaļ, — viņa atbildēja. — Drošības ziņā ir vienalga, vai mes ejam tev līdzi vai paliekam šeit, bet mēs būsim visi kopā. — Viņai vajadzēja kliegt, lai pārspētu lietus šalkoņu un savu audzēkņu vaimanas.

Bija grūti piedabūt visus divdesmit septiņus zēnus kaut kur iet, jo bailes dažus no tiem bija galīgi paralizējušas, un tie nekustējās no vietas, līdz misis Smaila gudžerātu valodā piedraudēja pamest tos vienus pašus. Tas līdzēja, jo neviens no bailuļiem negribēja, ka to pamet šie jau pavecie, taču bezbailīgie baltie. Tad viņi visi devās pa kāpenēm lejā — misters Smails priekšgalā un viņa sieva kā uzticams ganu suns aizsardzē. Brizdami ūdenī līdz ceļiem, viņi meklēja ceļu izpostītajās ielās. Tumsā nebija iespējams redzēt vairāk par pāris soļiem, tomēr iešana bija vieglāka, nekā Smails iedomājās, jo vairumu māju un drupu plūdi bija pilnīgi noslaucījuši no zemes virsas. Nebija nozīmes iet tieši pa kādreizējām ielām. Ceļa rādītāju nebija, un, ja arī būtu, tos tumsā tik un tā nevarētu saskatīt. Tādējādi viņam vajadzēja paļauties uz savam orientēšanās spējām — uz dotībām, kuras līdz šim nebija vajadzējis likt lietā. Viņš skaidri zināja, kas tagad jādara. Vairīdamies no tās pilsētas daļas, kur bija tirgus laukums, viņš gribēja pusaplī apiet apkārt gar veco vasaras pili un meiteņu vidusskolu un, šķērsojot Inženieru ielu, nokļūt pakalnā, kur slējās lielā pils.

Mazais pulciņš tikai lēnām virzījās uz priekšu. Zēni klupa pār postījumu paliekām un reizēm iekrita bedrēs, pilnās ar ūdeni, bet daži bija tā apstulbuši, ka nācās grūti tos dabūt uz priekšu.

Reiz misis Smaila, baidīdamās pakrist, pieķērās kaut kam baltam un pārliecinājās, ka tas ir peldošs līķis, un viņas vīrs tikko nesakampa nelielu pitonu, kas bija apvijies ap peldošu baļķi. Brīdi pa brīdim misis Smaila skali izkliedza zēnu vārdus, lai pārliecinātos, vai kāds nav pazudis. Viņa uz zēniem nepaļāvās, jo ļoti labi pazina indusu padevību liktenim. Šausmās un izmisumā kādam no tiem varēja ienākt prātā kā nogurušam kamielim pēkšņi likties gar zemi un nomirt tikai tāpēc, ka nebija vairs vēlēšanās dzīvot. Izbailēs daudzi no tiem bija pārvērtušies nevarīgos, neapzinīgos bērnos, nebija vairs pusaudži, kuri pēc pāris gadiem kļūs pieauguši vīrieši. Viņa manīja, ka neviens no tiem nejūtas atbildīgs par pārējiem, toties viņa ar vīru jutās atbildīga par visām divdesmit septiņām dzīvībām. Tādējādi viņa mudināja zēnus iet uz priekšu, pati klupdama krizdama, izmirkusi un bez elpas, sauca tos vārdā un draudēja, kad tos pārņēma šausmas no peldošajiem līķiem vai čūskām.

Taču drīz viņai pulciņa priekšgalā izdzirda vīra balsi: — Viss kārtībā. Esmu palaidis garām vasaras pili, bet te ir meiteņu vidusskola. Tā vēl turas. — Tumsā rēgojās pa daļai sabrukušā celtne kādus pārdesmit soļus atstatu.

Kad viņi gāja tai garām, mis Derkse, uz lieveņa stāvēdama, dzirdēja misis Smailas draudus un uzmudinājumus — viņa jau vai desmito reizi izsauca zēnu vārdus. Tumsā tā stāvēdama, roku iemīļotās skolas durvju rokturim uzlikusi, mis Derkse jutās kā vecs, uzticams ganu suns, kas pamests mājās, un pēkšņi viņu sagrāba vēlēšanās piebiedroties viņiem un palīdzēt šo ganāmpulku nosargāt. Lai arī viņu mocīja smeldzošas sāpes, sirds viņai vēl bija pietiekami stipra, jo viņa apskauda Smailus un izjuta vēlēšanos, kaut viņa arī visas savas meitenes, no kurām tagad laikam puse bija noslīkusi, varētu paglābt un nogādāt drošībā tāpat kā Smaili savus pāriju zēnus. Mirkli viņai gribējās uzsaukt mazajam pulciņam, pievienoties tam ceļā uz drošāku patvertni, vēlreiz mesties dzīves straumē, sākt atkal celt no jauna, pēc tam kad viņas roku darbs tikko bija. izpostīts. Taču tūlīt viņa atskārta, ka ir veca un nogurusi, ka viņai vairs nepietiks nedz spēka, nedz izturības. «Kas man ienācis prātā?» viņa domāja. «Vai tad es neesmu nāvei nolemtā?»

Tad viņa savaldījās un, kļuvusi klusa un mierīga, atspiedās pret durvīm, it ka viņai vajadzētu slēpties no mazā pulciņa, kuru viņa vēl varēja sadzirdēt ejam, bet redzēt vairs neredzēja. Viņa domāja: «Nē, tā būs vislabāk. Elizabetei tā būs daudz vieglāk. Tā būs visātrāk un visvienkāršāk.» Vēl ausīdamās, sirds dziļumos joprojām vēlēdamās tiem pievienoties, viņa tumsā, nogaidīja, kamēr misis Smailas balss kļuva aizvien vājāka un vairs bija dzirdama tikai lietus un aizvien augstāk kāpjošo plūdu viļņu šalkoņa.

No meiteņu vidusskolas misters Smails, atkal apmetis lielu līkumu, iegriezās Inženieru skolas ielā. Viņš ievēroja, ka ūdens no jauna ceļas un ka viņi bezmaz būtu noslīkuši. Tumsā klupdams, viņš pēkšņi atdūrās pret parka mūri un tieši tai vietā, kur bija iedomājies, tā ka pats jutās pārsteigts par savu apķērību. Sākumā viņš vēl lāgā nezināja, kurā vietā tas varētu būt, tomēr tūlīt noprata, ka mazliet pa labi vajag atrasties pils lielajiem vārtiem, kur ik vakarus spēlēja maharadžas kara orķestris. Orientēšanās spējas viņu nebija vīlušas. Pēc tam kad viņi brīdi bija soļojuši gar mūri, viņu priekšā iznira melnie vārtu apveidi. Misters Smails indusu valodā sauca sardzi, bet viņa saucienam nesekoja nekāda atbilde. Vārtu nišas, kurās parasti stāvēja sikhi, bija tukšas. Viņš lika savam pulciņam brītiņu pastāvēt uz vietas un vēlreiz pats izsauca visus skolnieku vārdus, lai pārliecinātos, vai visi sveiki un veseli. Taču tieši tai mirklī, kad viņš ar visiem atkal gribēja doties tālāk, misis Smaila pēkšņi iesaucās: — Klau, tur kāds sauc! — Tumsā pāri ielai no kaut kurienes atskanēja sievietes balss: — Zāra! Pagaidi mani! Zāra, Zāra! — Un abi pazina mis Hodžes balsi.

Misis Smaila teica: — Vai mums nebūtu jāparaugās, kas tur notiek? — Tomēr viņas vīrs vienā mirklī pieņēma nežēlīgu lēmumu. Jau šai samērā augstā vietā ūdens viņam sniedzās līdz vēderam. Vēl piecas minūtes — un tas varbūt sniegsies zēniem pāri galvai. Tādējādi viņš skaļā balsī atbildēja: — Nē, vispirms mums zēni. jānogādā līdz pilij. Pēc tam es atgriezīšos atpakaļ un paraudzīšu, ko varu viņai palīdzēt. — Patlaban vecmeitas dzīvību vajadzēja upurēt divdesmit septiņu zemāko kastu zēnu dzīvību labā, kuri bija pašā dzīves rītausmā.

— Ātrāk! — viņš iesaucās gudžerātu valodā un dzina zēnus cauri vārtiem un tad lejup pa uzbrauktuvi, jo atlika vēl ap divsimt piecdesmit metru, līdz viņi nokļūs drošībā.

Viņiem tālāk brienot, mazākais zēns sāka kunkstēt un nogūlās zemē ūdenī, lai nomirtu. Misis Smaila to nebūtu pamanījusi, ja tuvākie biedri, kuriem tas bija turējies pie rokām; nebūtu sākuši kliegt. Cik ātri tumsā spēdama, viņa piesteidzās klāt un uzrāva zēnu kājās. Viņa tam viegli iesita, paņēma izmisušo, raudošo zēnu pie rokas un vilka pa ūdeni sev līdzi.

Beidzot ūdens līmenis sāka aizvien pazemināties, un drīz vien viņi gāja pa izmiekšķētu, bet no plūdiem brīvu zemi. Nebija viegli sazīmēt piebraucamā ceļa malas. Drīz pēc tam viņiem acu priekšā jau rēgojās milzīgais pils blīveklis ar nogāztiem torņiem un stabiem, to viņi pazina tikai tāpēc, ka tas bija vēl tumšāks nekā melnā nakts. Tad viņi nokļuva sagruvušās izbrauktuves nedrošajā patvertnē. Misters Smails veda viņus augšup pa audienču zāles kāpenēm. Taču viņš pagājās tikai dažus soļus, kad ceļu aizsprostoja akmeņu un gruvešu kaudzes. Viņš redzēja, kas noticis, — lielais tornis bija nogāzies lejā un sapostījis durbara mozaīkas, zelta plākšņu un sandelkoka sienu apšuvumus. Mitrajā gaisā bija jūtamā viegla, saplaisājuša sandelkoka smarža. No attālākajiem pils stūriem plūda šurp klusas vaimanas. Tad viņš cieši sev blakus izdzirdēja, varkšķēšanu un činkstēšanu. Bars pārbiedētu pērtiķu veikli aizmetās projām citās priekštelpās. Pēdējo reizi pārliecinājies, ka visi zēni sveiki un veseli, viņš teica sievai: — Es tagad iešu atpakaļ paraudzīties, ko varu līdzēt abām vecmeitām.

Misis Smaila spēji iekliedzās: — Nē, neej! Neej! Tur vairs neko nevar līdzēt! — Taču tikpat pēkšņi viņa apklusa un sakaunējās. Viņa noprata, ka vīram jāiet, ka nekas viņu nevar atturēt un viņai nav tiesības vīru nelaist. Jā, viņa jau vairs nevēlējās, lai viņš paliek šeit, jo tad jaunais mirdzums, ko viņš bija viņas acīs ieguvis kā glābējs un sargātājs, zaudētu savu spožumu. Viņas miesa, līdz šim tik pakļāvīga viņas garam, bija izkliegusi šo brīdinājuma saucienu. Garīgi viņa vienmēr bija mīlējusi misteru Smailu, bet tagad iekvēlojās visa viņas miesa un dvēsele, viņa mīlēja vīra uzņēmību, drosmi un noteiktību. Viņš bija kļuvis cits Homērs Smails, tāpat kā viņa kļuvusi cita Berta Smaila.. Viņa jutās dīvaini pacilāta. Lai arī visapkārt bija šausmas un apjukums, viss viņā skanēja un—gavilēja, jo viņi abi kopā bija uzveikuši zemestrīci, plūdus un visas šīs drausmīgās nakts briesmas. Viņa dzirdēja Smaila laipnīgo balsi: — Bet man taču jāiet, Berta! — un viņa pasteidzās atbildēt: — Jā, protams, tev jāiet. Bet esi uzmanīgs! — Runādama viņa juta, ka balss skan pārāk nepiedienīgi viņas iekšējām izjūtām.

Tad viņa manīja tumsā, ka vīrs viņu meklē. Viņa izstiepa roku, atrada viņējo un pievilka sev klāt. Mirkli viņi apskāvās, un tūlīt atkal viņus šķīra biezais lietus aizkars. Taču viņa skūpsts liecināja, ka viņš izjūt to pašu, ko viņa, un atkal viņu pārņēma līksme, kādu viņa līdz šim nebija pazinusi. Tad viņa sāka raudāt pateicībā par brīnumu, ka viņa kļuvusi sieva un nebija vairs vienkārša dieva radība. Ilgi viņa neraudāja. Pēc brītiņa viņa atkal nokrita ceļos, lai lūgtu dievu, šoreiz tikai par sava vīra paglābšanu no briesmām.

Viņa gaidīja veselas divas stundas, reizēm dievu lūgdama, reizēm zēnus pamācīdama un mierinādama. Tie gulēja ap viņu ciešā aplī, daži aizmiguši, daži vēl drebēdami un kunkstēdami. Lāgiem viņa gāja laukā pie pussagruvušās izbrauktnes un tumsā sauca sava vīra vārdu, ikreiz izbijusies, ka viņas balss apslāpst lietus šalkoņā. Vaimanas attālākajās pils malās pamazām bija aprimušas. Nakts bija klusa, tikai ūdens viegli guldzēja. Tas vēl aizvien kāpa, jo katrreiz, kad viņa izgāja laukā, tā līmenis uz lieveņa bija cēlies. Sandelkoka smarža joprojām vēdīja gaisā. Laiks ritēja, un, par spīti cerībām un ticībai, viņa beidzot sāka šaubīties, vai viņš atgriezīsies. Viņai jau uzmācās domas, kā viņa varēs dzīvot bez sava vīra, sevišķi tagad, kad viņš bija parādījies jaunā mirdzumā. Un tad viņa tumsā izdzirda vīra balsi, vāju un aizsmakušu: — Berta! Berta! — Aiz prieka viņa bezmaz zaudēja samaņu:

Līdz nāvei pārguris, viņš noslīga uz marmora grīdas un teica: — Es nekādi nevarēju aizkļūt līdz viņām. Tikai peldus tiku uz priekšu. Cik riebīgi, tagad ūdens mudžēt mudž no čūskām! — Tad viņš zaudēja samaņu. Berta satvēra viņa galvu un noguldīja sev klēpī. Tai pašā laikā izpostītajā zālē iestreipuļoja kāds cilvēks, kāds eiropietis, ko Berta nepazina. Zibens uzliesmojumā viņa ieraudzīja kalsnu, bālu seju, garu degunu un šauras acis un ievēroja, ka svešais ģērbies savādā uzvalkā, kādu valkāja britu ierēdņi, ierodoties audiencē pie maharadžas. Vīrs paklupa pār kādu guļošu zēnu, nogāzās gar zemi un vairs nemēģināja piecelties. Tas bija Bētss.

8

No Ransema mājas misis Saimena savā vecajā fordā brauca uz misis Hogites-Igberes bangelo. Viņu māca dusmas, atriebes alkas, triumfs un klusināta iekāre. Bangelo atradās gabaliņu aiz pilsētas, parādes laukuma malā. Misis Saimena sastapa savu draudzeni vienu pašu. Bez korsetes, tērpusies tikai mežģīnēm rotātā gaišzilā zīda peņuārā, viņa, milzīgā krēslā atlaidusies, pukojās par mistera Hogita-Igbera prombūtni un nevērību, kurš pa paradumam atkal viens pats bija aizbraucis uz Deli un pametis viņu Randžipuras sutoņā. Viņa patlaban nedzēra, jo, atgriezusies no misis Saimenas, tūlīt bija pasteigusies sasniegt savu reibuma kulmināciju. Un, kad šī kulminācija bija sasniegta, tālākā viskija baudīšana radīja viņai tikai sapīkumu un sliktu dūšu. Puse Randžipuras zināja, kad sasniegts šis kulminācijas punkts. Pēc tam viņa kļuva izlaidīga ūn ķildīga un pēkšņi atmeta savu angļu—indiešu jaukto žargonu — «puku», ko pati bija izgudrojusi, un sāka runāt kā koknejiete.

Lai arī nelāgā omā, viņa tomēr kļuva nedaudz jautrāka, kad ieraudzīja Mēriju Lū Saimenu izkāpjam no savas vecās mašīnas. Mazliet lūpas uzmetusi, it kā viņai būtu vēl deviņpadsmit gadu un pats jaunības plaukums, viņa tūdaļ teica: — Tev jāpaliek šeit un jāpakavē man laiks. Man ir šausmīga migrēna. — Misis Saimena nevilcinoties piekrita uzaicinājumam un aizsūtīja kādu kalpotāju pie mistera Saimena pateikt, lai viņu tik drīz negaida mājās. Viņa vienmēr jutās glaimota, kad Lilija Hogite-Igbere ilgojās pēc viņas sabiedrības, un šodien viņai bija tik daudz sabraucošu jaunu ziņu. Viņai bija ko stāstīt par Smailu nekrietnību un nedzirdēto Fērnas uzvešanos, par Ransema mājas iekārtu, par ko misis Hogite-Igbere jau sen bija vēlējusies kaut ko uzzināt, un par Fērnas apšaubāmajām precību izredzēm ar Ransemu. Tiešām viņa bija apgādājusies ar lieliskām vēstīm, kuras noteikti kairinās bankas ierēdņa sievas ziņkāri, vai nu tā bija sasniegusi savu reibuma kulminācijas punktu vai nebija.

Jau no pieciem pēcpusdienā misis Hogite-Igbere nepacietīgi bija kārojusi dzirdēt kaut ko tamlīdzīgu. Nepacietība bija viņu tā mocījusi, ka tikai viskijs spēja šīs mokas remdēt. Misis Saimena tūlīt ieteica doties viesistabā, kur viņas jaunumus tik viegli nevarētu noklausīties kāds baskājains kalpotājs.

Viesistaba bija tikpat pārblīvēta, cik Ransema telpas tukšas. Dažādi nieciņi, Benaresas misiņš, fotogrāfijas, spilveni un apšaubāmi mākslas priekšmeti klāja galdiņus un plauktiņus, un sienu greznoja namamātes fotogrāfija dabiskā lielumā pašos viņas ziedu laikos, kad viņa pirmo reizi bija kāpusi uz skatuves, tēlodama lugā «Runčis zābakos». Visi priekšmeti bija novietoti bez jebkādas kārtības. Patiesībā telpās valdīja tāds pats juceklis kā namamātes galvā, kad draudzene viņu sastapa verandā.

Šai žagatas ligzdā viņas sabāza galvas kopā un misis Saimena viņai izklāstīja visu, ko atklājusi tajās pāris stundās, kopš viņas bija šķīrušās. Šeit viņas pēc brīža ieraudzīja Harijs Louders. Misis Saimena patlaban stāstīja, ka viņa uz misijas pārvaldi Aijovā aizrakstījusi vēstuli, lai Smailus «dabūtu pie malas» uz visiem laikiem.

Louders bija drīzāk gaļīgs nekā muskuļains liela auguma vīrietis melniem matiem, brūnām acīm un ļoti veselīgs. Lai gan viņš dzēra diezgan daudz, viņam bija svaiga sejas krāsa, kas. uzkrītoši atšķīrās no pārējo Indijā dzīvojošo eiropiešu sejas krāsas. Viņa tīri dzīvnieciskā vitalitāte bija uzveikusi Indijas klimatu. Viņš bija loti vīrišķīgs un pilnasinīgs, aprobežots un rupjš. Viņa dzīvnieciskais skaistums valdzināja sievietes. Tāpēc viņas, to ieraudzīdamas, tūlīt pieņēma koķetas pozas. Šovakar viņš likās vēl pievilcīgāks, jo bija sakarsis, satraukts un vīrietības piesātināts.

Mazliet apvaldīdams savas rupjās manieres, viņš ienākdams teica: — Piedošanu par traucēšanu, bet man jārunā ar misis Saimenu. — Pagriezies pret misis Hogiti-Igberi, viņš teica: — Man ļoti žēl, bet lieta ļoti svarīga. — Viņas abas tūlīt noprata, ka arī viņš «to jau dzirdējis».

Misis Saimena viņam atbildēja: — Nekas, misis Hogitei-Igberei viss ir zināms.

Ieraugot Hariju Louderu, misis Saimena sāka šaubīties, vai viņas lēmums apprecināt Fērnu ar Ransemu ir pareizs. Kaut gan Louders nebija nedz tik bagāts, nedz arī no tik labas ģimenes, viņam tomēr bija zināmas priekšrocības. Viņu bija daudz vieglāk pavedināt. Viņa ļoti labprāt vēlētos iegūt viņu sev (to viņa atzinās tikai pati sev); bet, ja nu viņai pašai nelaimēsies... tad Fērnai..

— Runa ir par Fērnu, — viņš teica. Viņa nāsis izpletās, viņš smagi elsoja.

— Jā, par Fērnu, — viņa gausi atbildēja. — Misis Hogite-Igbere man to jau pastāstīja. — Viņa izvilka kabatas drāniņu un, lai gan acis viņai bija pilnīgi sausas, tēloja raudāšanu. Viņa satraucās, turklāt diezgan tīksmīgi, tikai tad, kad Harijs Louders iesaucas: — Es to nelieti nošaušu! Ko viņš iedrošinās!

— Nē, — piebilda misis Hogite-Igbere savā dzēruma attapībā, — to jūs nedrīkstat darīt.

— Kāpēc ne? — Louders viņai uzkliedza.

— Neaizmirstiet, kas viņš ir, — turpināja misis Hogite-Igbere, jau mazliet atskurbusi. — Viņš nav nekāds vienkāršs kareivis vai apakšvirsnieks.

— Jūs laikam domājat tāpēc, ka viņa brālis ir kaut kāds sasodīts grāfs?

— Kapteini Louder!

— Lūdzu, piedošanu, bet manas jūtas ir pārāk dziļas.

Misis Saimenu šā vīrišķības paraugeksemplāra greizsirdības izvirdums saviļņoja no jauna. Fērnu galīgi aizmirsusi, viņa teica: — Manā dzimtajā Dienvidamerikā šādus vīriešus dēvē par «nēģeriskiem mīlniekiem».

Un tad kā dieva sodība nāca virsū zemestrīce. Tā nāca ar skaļu rībbņu un graboņu, jo krita tik daudzi misiņa priekšmeti un dažādi krāmi. Abas sievietes sāka kliegt, un Harijs Louders iestiepa tās verandā, kur misis Hogite-Igbere tūlīt zaudēja samaņu. Kamēr Harijs Louders un draudzene noņēmās, paģībušo atdzīvinādami, pāri ielejai tuvojās plūdu vilnis — šņākdams un krākdams, pārspēdams attālos kliedzienus pilsētā. Kad misis Hogite-Igbere, raudulīgi vaidēdama, pacēla galvu, Harijam Louderam iešāvās prātā, ka tagad viņa vieta ir kazarmās, kur vajadzēja norisināties kaut kam šausmīgam, nevis šeit verandā kopā ar diviem histēriskiem sievišķiem.

Viņš misis Saimenai pateica: — Viņa jau atjēgusies. Man jābūt kazarmās.

Taču misis Saimena iekliedzās: — Nē, nē, jūs nedrīkstat mūs šeit pamest vienas!

— Man jābūt pie maniem ļaudīm. Palieciet šeit, es atgriezīšos, tiklīdz būs iespējams.

Tad misis Hogite-Igbere sāka vaimanāt, ka viņa nevarot palikt viena, turpretī misis Saimena, Loudera vīrišķīgās apņēmības savaldzināta, teica: — Nē, nē, lai viņš iet! — bet Louderam uzsauca: — Ejiet, ejiet! Izpildiet savu pienākumu!

Pēkšņi viņš bija pazudis. Misis Hogite-Igbere, izdzirdējusi savādo, drausmīgo troksni no iekšpilsētas, jautāja:

— Ko tas nozīmē?

— Tur vaimanā vienkāršā tauta, — atbildēja misis Saimena, atkal pagriezās uz to pusi, kur bija stāvējis Louders, un skaļi iesaucās: — Ejiet! Jūsu vieta ir kazarmās! —— taču viņš jau bija projām.

9

Gar plūdu malu Harijs Louders, lietum līstot, brauca savā vecajā, grabošajā mašīnā — reizēm pa ceļu, reizēm tieši pāri dubļainajiem laukiem. Viņš ceļu zināja labi, bet viņu bija sagrābušas šausmas. Nāves baiļu viņš nejuta, jo ne reizi vēl nebija skatījies nāvei tieši acīs, bet viņu māca smaga nomāktība, neizsakāmi baismas, dzīvnieciskas bailes, kādas pārņem meža biezokņos iztramdītus zvērus, bailes no kaut kā neizprotama. «Tas ir šis sasodītais, nemitīgais lietus,» viņš domāja, «drudzis un čūskas.» Tomēr viņš skaidri nezināja pateikt savu baiļu iemeslu. Viņš juta sev visapkārt naidu. Šais mirkļos viņam bija bail pat no saviem indiešu kareivjiem, kuri zem viņa dzelžainās dūres bija tik rāmi un paklausīgi un tomēr paslepus vienmēr loloja atriebības domas. Viņu biedēja visa šī zeme, kura tagad pletās viņa acu priekšā kā krācošs ūdens klajs, tās milzīgie koki, kuru zari starmešu dzeltenīgajā gaismas aplī nokarājās lejup un it kā grasījās viņu sagrābt.

Viņš tagad saprata, ka labu laiku bijis ļoti nervozs, atcerējās, ka jau pirms trim gadiem viņam bija uznākušas šādas lēkmes. Varbūt tas sācies jau viņa ierašanās brīdī Indijā, jo viņu tūlīt bija pārņēmusi nepatika pret tās pretīgajām smakām, pat pret jasmīnu smaržu un pret Indijas garšvielām, kuras citi eiropieši slavēja, lai gan viņu veselība jau sen bija sagandēta. Viņš ienīda visu šo sasodīto zemi, sevišķi indiešus pašus. Viņš nevarēja iedomāties neviena, ar ko būtu vērts draudzēties. Viņš nespēja indiešus saprast. Induss vai musulmanis — abi, pēc viņa domām, bija vienā maisā bāžami. Ja pret tiem izturējās laipni, tie kļuva nekaunīgi un neciešami; ja ar tiem apgājās, kā kareivji to pelnījuši, tad šie viltīgie velni prata izturēties tā, ka cilvēks jutās pazemots, it kā viņš būtu kāds nezvērs. Desmit gadu viņš nu jau bija pacietis šo riebumu pret šausmīgo Indiju un ilgas pēc dzimtās Devonšīras. Visu laiku viņš bija vēlējies nokļūt Birmā, kur vismaz bija svaigums un zaļums, vai Šanhajā, vai kādā citā vietā, tikai ne Indijā. Veselība, kas citiem eiropiešiem bija visvieglāk sagandējama, viņam nebija cietusi. Indija viņam bija viltīgi uzbrukusi no mugurpuses, gribēdama iedragāt nervu sistēmu tādam vīram, kuram, likās, nervu nemaz nebija. Nedz meža cūku, nedz panteru medības, nedz arī patika nogalināt, kas viņam bija iedzimta, prieks ietriekt šķēpu dzīvā miesā vai izdarīt meistaršāvienu nespēja atsvērt nepatīkamo sajūtu, neizprotamās bailes, kādas jau ilgu laiku viņu tirdīja. Reiz Abana kalnājos panteru medībās viņš bija saslimis un viegla drudža lēkmē redzējis briesmīgu sapni. Viņš piedalījies drausmīgās medībās, šāvis panteras, neskaitāmas panteras citu pēc citas bez kādām pūlēm, kamēr viņa priekšā sakrājusies liela kaudze līķu un nogurušās, sāpošās rokas vairs nav spējušas noturēt šauteni. Taču nākušas klāt arvien jaunas panteras, beidzot, kad viņam galīgi pietrūcis spēka šaut, viena viņam uzbrukusi un notriekusi gar zemi. Un šī pantera viņam likās Indijas simbols.

Braukšanas ātrumu aizvien palielinot, viņš juta, ka bailes pārvar pat dusmas uz Ransemu par to, ka tas pirmais ieguvis Fērnu Saimenu. Greizsirdība un aizvainotā uzpūtība bija jau pārtapusi par apsmietu godu un aizskartu tikumību, — tā bieži mēdz pārspīlēt un paši sevi apmānīt cilvēki, kas dzīvo pēc gataviem priekšrakstiem. Savā liekulīgajā svētulībā viņš bija aizmirsis, ka viņam bijuši tādi paši nolūki kā šim šķietamajam nelietim Ransemam un ka tas nebija noticis tikai tāpēc, ka meitene viņam nepadevās. Savā klīrībā yiņs izjuta gandrīz fiziskas sāpes, kā vienkārša misionāra meita devusi priekšroku tādam nožēlojamam dzērājam kā Ransems, jo viņš bija radis, ka vairums sieviešu viņam padodas uzreiz. Taču, par spīti savām dusmām nn bailēm, viņš saprata, ka misis Hogitei-Igberei ir taisnība. Viņš nedrīkstēja Ransemu nošaut. Ransems nebija to vērts un tā mazā gnīda jau nu ne tik! Viņam vajadzēja domāt pašam par savu nākotni, un, kas notiek ar Fērnu, tas nebija svarīgi. Tagad viņš meiteni vairs neiekāroja, tikai viņa ievainotā uzpūtība prasīja gandarījumu. Nē, viņš Ransemu nenošaus, bet pirmajā izdevīgajā gadījumā piekaus līdz nāvei.

Tad starmešu gaismā viņš ieraudzīja sporta laukuma iežogojuma stūra stabu. Tātad līdz kazarmām vairs nebija tālu. Tai pašā mirklī viņš izdzirdēja kliedzienus un satrauktus palīgā saucienus. Paralizējošās, neizprotamās bailes atkal sagrāba viņu pilnīgi savā varā. Viņš nodomāja: «Varbūt viņi sadumpojušies! Būs vēl nogalinājuši visus virsniekus!» Nākamajā mirklī starmešu gaisma apspīdēja vietu,. kur vajadzēja būt kazarmām, bet kazarmu tur vairs nebija, slējās tikai liela gruvešu kaudze, kurā rēgoja sadragāti un salauzīti baļķi. Viņš dzirdēja indiešu kareivju kliedzienus, tie lietū skraidīja apkārt kā skudras, vākdami nost gruvešus. «Tur bija ēdnīca,» viņš tūlīt nodomāja. «Viņi būs nosisti, vakariņas ēdot. Viņi visi guļ tur apakšā... Krukšenks un Kulbertsens, Beilijs un Sampsons.» Tad kareivji pieskrēja viņam klāt, apžilbināti blenza uz starmešiem un kaut ko kliedza, bet viņš neko nesaprata. «Šī sasodītā zeme!» viņš nodomāja. «Šī dieva nolādētā, drausmīgā zeme!» Un viņš sāka šņukstēt.

Motoru neizslēdzis, viņš izlēca no mašīnas un indusu valodā uzsauca: — Kur leitnants Beilijs? Kur virsnieki?

Kareivji klusēja. Tie bija apstājuši mašīnu pusaplī un nebilda ne vārda, līdz seržants Pašats Singhs indusu valodā drūmi pateica: — Tie guļ tur apakšā. Visi sahibi guļ tur apakšā. Māja uzgāzās tiem virsū. — Tad kareivji izdvesa nesaprotamas skaņas un nemilitārā stājā sāka klanīties vienā laidā, it kā justos atbildīgi notikušajā nelaimē.

Louders uzkliedza: — Tūlīt pie darba, nožēlojamie izdzimteņi! Pie darba! Rociet viņus laukā! — Viņš rēca unlādējās, lai apvaldītu raudas, jo kareivji nedrīkstēja manīt, ka britu kareivis šņukst, bet viņš nespēja raudas apturēt, lai gan, visus spēkus saņemdams, sasprindzināja katru muskuli. Šņuksti pārgāja krampjos, kas viņu kratīja no galvas līdz kājām. «Dievs, palīdzi man saņemties!» viņš izmisis lūdzās. Viņš nekad tā nebija juties kopš bērnības, kad viņu, četrus gadus vecu zēnu, pārbiedēja suns, kas viņa tēvoča mājā Sarijā pusnaktī ielēca pie viņa gultā.

Pieskrējis pie gruvešu kaudzes, viņš pārliecinājās, ka nav nekādas jēgas steidzināt atrakšanu... Krukšenks un Beilijs, un Kulbertsens, un Samsons... neviens no viņiem nevarēja būt palicis dzīvs zem šīs milzīgās akmeņu, baļķu un apmetuma kaudzes. Viņš nekad vairs neredzēs tos dzīvus.

Kopā ar Pašatu Singhu viņš nikni sāka rakņāties pa drupām. Drīz vien viņi uzdūrās uz klavierēm, karstuma un mitruma galīgi sabojātām, kuras vakaros mēdza spēlēt Krukšenks. «Varbūt viņš sēdējis tieši pie klavierēm,» Louders nodomāja, «varbūt mēs viņu tur atradīsim.» Un tiešām — viņi to atrada zem sadauzītajām klavierēm — asiņainu, sakropļotu un bez dzīvības zīmēm. Louders sažņaudza abas dūres, kratīja tās pret lietus pilnajām debesīm un kliedza: — Nolādētā zeme! Nolādētā, briesmīgā zeme!

10

Vēl labu brīdi pēc Harija Loudera aiziešanas abas sievietes čurnēja verandā uz grīdas, misis Hogite-Igbere histēriski šņukstēdama, misis Saimena nopūlēdamās viņu nomierināt. Beidzot viņas abas pagurušas apklusa un nu sēdēja, uzmanīgi ausīdamās, it kā no tālajiem, šausminošajiem trokšņiem, kuri, lietus šalkoņas klusināti, plūda no pilsētas puses, varēta noprast, kas īsti noticis.

Tad misis Saimena klusā balsī teica: — Diezin kas ar viņiem noticis — ar Hēzli un manu vīru.

Un misis Hogite-Igbere sacīja: — Paldies dievam, ka Herberta nav šeit. Viņa nervi to neizturētu.

— Man tagad jābrauc mājās. Ar mašīnu es droši vien tikšu cauri.

Pēc šiem draudzenes vārdiem misis Hogite-Igbere atkal sāka vaimanāt: — Neatstāj mani! Tu nedrīksti atstāt mani vienu!

— Dod man savu šoferi!

— Es nespēju pakustēties. Nevaru piecelties. Pasauc to pati! Pasauc boju!

Misis Saimena sasita plaukstas, bet neviebs nenāca. Tad viņa sāka saukt kalpotāju vārdā — sākuma paklusi, tad, bailēm pieaugot, aizvien skaļāk un skaļāk.

— Daldži! — viņa sauca. — Daldži! — atkal un atkal, un, kad neviens neatbildēja, vinu pārņēma bailes. Pat zemestrīce nebija viņu vairāk izbiedējusi kā šis bezpalīdzīgais stāvoklis. Viņai blakus «hercogiene» — bankas direktora sieva, cēlusies no Šropšīras zemniekiem, tagad aizmirsa pašizgudroto sabuldurējumu un šoreiz sāka runāt vienkāršā laucinieku dialektā. Viņa vairs nebija nekāda «hercogiene», bet parasta paglīta lauku meita, kādu viņu kaislē, vājumā un neziņā bija apprecējis Herberts Hogits-Igbers. Viņš bija sabojājis visu savu karjeru un tagad pametis sievu Randžipurā, jo Deli viņš kaunējās viņas dēļ. Abas noziedējušās sievietes, viena no Junitipointas Misisipi štatā, otra no Šropšīras, spiedās klāt viena otrai — pamestas, izbijušās un aizmirstas.

11

Vecajā vasaras pilī biezās sienas sāka krakšķēt līdz ar pirmo zemestrīces grūdienu. Pāris mirkļu tās vēl saturēja pašu milzīgais svars, tad tās sāka līgoties un gāzties — austrumpuse uz iekšu, rietumpuse uz āru — pāri greznajai izbrauktuvei un puķu dobēm. Austrumsiena apraka mis de Suzu, slimo kopēju, abas lēdijas Esketes istabenes un četrus indiešu kalpotājus, rietumsiena nosita abus sikhus un vārtsargu. Kalpotāji, kas bija palikuši sveiki, skrēja caur parku tirgus laukumu virzienā, bet tur tos pārsteidza plūdu vilnis un aizrāva līdzi kopā ar gruvešiem un līķiem. Pils paliekās tīkkoka gultā ar perlamutra izrotājumiem viens pats vēl dzīvs gulēja lords Eskets. Viena siena un daļa jumta ielūza. Musona lietus sāka gāzties iekšā, slapināja viņa seju, samērcēja palagus un mirkļiem atžirbināja viņu no nesamaņas un murgiem. Viņš, gultā valstīdamies, mocījās jau četrpadsmit stundu, reizēm cīnījās ar murgu tēliem, kas viņam uzmācās, reizēm, aiz sāpēm un karsoņa vai prātu zaudējis, slējās augšā un mēģināja mesties laukā no gultas uz grīdas. Divas stundas pirms zemestrīces bija sācies cirkšņu dziedzeru pampums, un padusēs un kaklā bija radušies bīstamie buboņi, tā ka pat morfijs, ko majors bija parakstījis, nespēja vairs remdēt šausmīgās mokas.

Brīžiem, vēso lietus gāžu atmodināts, atguvis mazliet samaņu, viņš sākumā nodomāja, ka atrodas savā greznajā namā Hilstrītā un ka augšstāvā pārplīsis ūdensvads. Viņš mēģināja saukt Bētsu, bet viņu atkal pārņēma drudža skurbums un sāka mocīt šausmīgu rēgu mutulis. Ar katru šādu īsu nomoda brīdi viņa prāts mazliet noskaidrojās, un ar katru nākamo reizi šis nomoda brīdis kļuva garāks, līdz ugunsgrēka blāzmā viņš pārliecinājās, ka atrodas svešā zemē, izpostītā mājā un ūdens, kas līst viņam virsū, rodas nevis no pārplīsuša ūdensvada, bet tieši no debesīm, mākoņainām debesīm, kurās atspīd degošo ēku liesmas. Viņam šķita, ka kvēlojoši mākoņi slīgst viņam pāri spokaini tuvu. Šausmīgās sāpes cirkšņos un padusēs svilināja kā ugunīs. Tālie kliedzieni skanēja kā spīdzinātu dvēseļu vaimanas.

Atkal viņš mēģināja saukt Bētsu, bet šoreiz manīja, ka no mutes nenāk ne mazākā skaņa. Tā bija galīgi pilna, kā aizbāzta, un, tikko viņš mēģināja runāt, šis aizbāznis slāpēja viņu nost. Tikai pamazām viņš sāka apjēgt, ka tas, kas draudēja viņu noslāpēt, ir viņa paša mēle, tagad tik šausmīgi sapampusi, ka piepildīja visu muti. Pusnomodā, pa daļai drudža murgos viņš nodomāja: «Es laikam esmu jau miris, nokļuvis ellē.» Un šausmas viņu galīgi sagrāba savā varā.

Vēl vairākas reizes viņš te iekrita nemaņā, te uz brīdi atmodās, līdz ap pusnakti morfija iedarbe galīgi izbeidzās un viņš atguva pilnīgu samaņu. Trakā niknumā viņš tagad cīnījās ar šausmīgajām mokām un svaidīja rokas, it ka gribēdams noraut sev locekli pēc locekļa, lai tikai rastu mieru. Taču līdzi viņa spēcīgās sirds pukstiem smeldza un pulsēja arī viņa sāpes, un palēnām viņš sāka saprast, kur atrodas un kā šeit nokļuvis. «Kur jūs esat?» viņš gribēja kliegt. «Kāpēc jūs mani pametāt vienu pašu šai ellē?» Un tad viņš atcerējās kaulēšanos ar maharadžu zirgu dēļ un sarunu ar finanšu ministru par vērptuvēm. Taču visskaidrāk viņš atcerējās ķildu ar Edvīnu. «Viņa nevar mani tā pamest šeit vienu pašu!» viņš izmisumā domāja. «Tik šausmīgi taču viņa mani neienīst! Tā viņa nekad nerīkosies!» Atkal viņa rīkle aizžņaudzās un žokļu muskuļi sāka krampjaini raustīties, bet, sapampusī mēle nepakustējās, un pār lūpām nenāca neviena skaņa.

Drudža kratīts, tomēr pilnīgi skaidrā prātā viņš redzēja gara acu priekšā visu savu dzīves gājumu, sākot ar senseniem laikiem, kad viņš vēl zēna gados brīvlaikā uz divriteņa bija nobraucis tālus gabalus, lai paraudzītos, kā muižkungi spilgti sarkanos svārkos jāj pār šķēršļiem un grāvjiem. Viņš atcerējās strīdu ar vecākiem, kā pēc tam aizbēdzis uz Londonu un nekad viņus vairs nav redzējis, atcerējās Madagaskarā, Borneo un Malajas salās pavadīto laiku, kad viņš pēc noteikta plāna bija cēlis savu nākotni, vērīgi pētīdams cilvēkus, kuriem viņš pārdeva lētus pulksteņus un dzelzs izstrādājumus. Neciešamu sāpju un murgu starpbrīžos viņš atkal pārdzīvoja ar nicināšanu jauktu triumfa sajūtu, kas viņā spēcīgi uzliesmoja ikreiz, kad viņš bija kādu piekrāpis un izdarījis veiklu gājienu. Tādējādi viņš beidzot aiztika līdz šim pēdējam ceļojumam uz ienīsto Indiju, šo kādreiz daudzsološo zemi, kura tagad vairs nederēja izdevīgiem veikaliem, jo koloniju pārvaldē sēdēja aprobežoti cilvēki, kas vilcinājās ciešāk piežmiegt indiešus, — tos, kurus grib izmantot, vienmēr vajag pamatīgi apspiest — ienīsto Indiju, kur valdīja tādi vīri kā maharadža un viltīgais finanšu ministrs. Tas viss juceklīgi atainojās viņa smadzenēs, kamēr viņš mocījās sāpēs un, lietū mirkdams, drebinājās aiz aukstuma. Un pēkšņas apskaidrības mirklī viņš domāja: «Es nedrīkstu mirt, kamēr neesmu paveicis visu, ko gribējis... kamēr neesmu ieguvis visu, ko šī sasodītā pasaule man ir parādā...» Ne ātrāk, kamēr nav sasniegta vēl lielāka bagātība un vara, kamēr viņa laikrakstos nav parādījušies visi pārliecinošie raksti, kam jāsatriec visi nejēgas un mīkstčauļi, kuri aizstāv mieru. Kāpēc vajadzīgs miers? Kam sagādā peļņu miers? Lūk, šai nolāpītajai Tautu Savienībai... Negantā niknumā viņš domāja: «Man jātiek no šejienes projām.... Man jātiek laukā!»

Visus spēkus saņemot, viņam izdevās piecelties sēdus, sapampusī mēle vēlreiz mēģināja pārvelt pār lūpām vārdu «Bēts». Beidzot viņs izmisumā noslīdēja no gultas uz grīdas, un simtiem sāpju adatu durstīja viņa gurnus, lai kā viņš grozījās un svaidījās. Tad sāpes rimās, un nu vairs tikai viņa spēcīgās vērša sirds varenie puksti neļāva viņam nomirt. Atkal viņā uzliesmoja vēlēšanās: «Man jātiek laukā no šīs šausmīgās istabas, no šīs drausmīgās zemes!» Četrrāpus viņš pa purpursārto paklāju līda uz durvju pusi.

Divas reizes viņš novēlās gar zemi, jo šie briesmīgie baciļi, riebīgās rijīgās sīkbūtnes, kas viņā bija ieperinājušās un grauza viņa dzīvo miesu, durstīja viņu neskaitāmiem sāpju asmeņiem. Tomēr beidzot viņam izdevās sasniegt durvis. Pēdējā savas ārkārtīgās vitalitātes uzliesmojumā viņš lēni piecēlās, satvēra apzeltīto durvju rokturi un sāka to raustīt. Taču durvis nekustējās, jo aiz tām blīvējās simtiem centneru nobrukušu akmeņu un baļķu, zem kuriem gulēja sakropļotie mis de Suzas un abu Edvīnas istabeņu līķi. Pēdējos spēkus saņēmis, viņš raustīja durvis, guldzīdamies un rīstīdamies, veltīgi pūlēdamies iekustināt sapampušo mēli, izkliegt vārdus, kas kvēloja viņa smadzenēs: «Palīdziet man! Glābiet mani! Es esmu lords Eskets... bagātais, varenais lords Eskets! Es maksāšu jums, cik jūs prasīsiet! Es atdošu jums visu, kas man pieder, tikai palīdziet man tikt laukā no šejienes! Palīdziet man! Glābiet mani!»

Taču viņa mēle nepakustējās, mute palika mēma. Mēle bija uzpampusi tik resna, ka viņš vairs nespēja paelpot. Viņa trakajos murgos tagad parādījās Bētsa seja — bāla un salta, naida un nicināšanas pilna. Pēkšņi durvju rokturis padevās un pēdējos sāpju krampjos viņa sāpēs kaistošā galva un viss smagais ķermenis atsitās pret Viktorijas stila marmora mazgājamā galda malu. Tad viņš žēlīgi bija atpestīts no visām sāpēm un drudža murgiem. Degošās pilsētas blāzmā viņš beidzot, musona lietus slacīts, klusi gulēja uz purpursarkanā paklāja.

12

Neaizskaramo kvartāls tika piemeklēts visbargāk, jo tas bija viszemākajā pilsētas daļā, vienā līmenī ar upes lēzeno krastu viņā pusē, un to ķēra pirmais plūdu jonis ar visu izrauto koku, gruvešu un līķu jūkli.

Zemestrīcei sākoties, Džobnekers ar sievu un saviem lellēm līdzīgajiem bērniem bija izsteidzies laukā, lai pievienotos pūlim, kas tur drūzmējās, bet, pirms viņš paguva bilst kādu vārdu, lai nomierinātu kaimiņus, tālumā atskanēja ūdens krākšana. Reizē ar to no pilsētas puses atlidoja klusināts izbaiļu kliedziens, šķita, ka kliedz nevis tūkstošiem šausmu pārņemtu cilvēku, bet viens vie nīgs, it kā visa pilsēta būtu ieraudzījusi tuvojošās nāves briesmas un iekliegusies vienā mutē.

Džobnekers, veiklākais, saprātīgākais un apķērīgākais no visiem, saprata kliedziena nozīmi.

— Plūdi! — viņš tūlīt iekliedzās. — Aizsprosts pārrauts! Visi uz jumtiem! Ātrāk, ātrāk!

Viņa sauciens izplatījās zibens ātrumā, un vienā mirklī laukums bija tukšs. Džobnekers pakampa abus vecākos bērnus, viņa sieva — jaunāko. Tādējādi viņi aizskrēja atpakaļ līdz sārtajam namiņam un pa kāpenēm devās augšā uz jumta. Kaimiņi sekoja viņiem uz pēdām, raudādami un šausmās kliegdami. Pārbiedēti cilvēki sadrūzmējās aiz viņiem uz lēzenā jumta, līdz tas kļuva tik pilns, ka ne adata nevarēja nokrist. Bērni pazuda vecākiem, un panikas trakumā tos samīdīja ar kājām.

Džobnekeram atlika laika vienīgi pievilkt sev klāt sievu un trīs kunkstošos bērnus, kad plūdu vilnis krākdams jau brāzās pāri laukumam un ar visām peldošām lietām — gruvešiem, kokiem un līķiem notrieca zemē māju pēc mājas. Džobnekers tūlīt saprata, ka vairs nav nekādu cerību. Sievu un trīs raudošos bērnus cieši apskāvis, viņš instinktīvi pagrieza muguru pret virsū plūstošo ūdeni. Kad vilnis atsitās pret māju, tā iebrīkšķejās un salīgojās. Pretējā puse no lielā pūļa svara sabruka vienā mirklī, un tad palēnām nogāzās arī otra puse — kā ievainots zvērs, kas noslīgst ceļos.

Un abi Džobnekeri kopā ar saviem pārbiedētajiem bērniem iekrita plūdu straumē. Kad ūdens pār viņu galvām bija sakļāvies, Džobnekers ciešāk pieglauda bērnus sev klāt, it kā gribēdams tos vēl mierināt un priecināt. Viņa pēdējā doma bija: «Es vēl nedrīkstu mirt, man priekšā milzums darba...»

Kad plūdu vilnis bija aizdrāzies tālāk līdz pat Abana līdzenumam, neaizskaramo kvartālā vairs nebija nevienas mājas.

13

Veselus divdesmit trīs gadus, kopš aizsprosts pabeigts un uzlūkots par vienu no Indijas brīnumiem, kļūda, nebija pamanīta. Veselus divdesmit trīs gadus godīgais maharadža,. viltīgais finanšu ministrs, krietnais policijas priekšnieks Rašids un visi ievērojamie un neievērojamie valstī bija paļāvušies uz aizsprostu. Viņi ticēja tā izturībai tāpat kā ticēja kalnu grēdas nesatricināmībai un baltajam templim, kas vainagoja Abana kalnu, paceļoties pret vara krāsas debesīm. Visās sirdīs, varbūt tikai vecā finanšu ministra sirdī ne, mājoja bērnišķīga ticība brīnumdarbiem, ko spējīgi veikt slavenie Rietumu inženieri... Lietas, kuras neviens indietis nebija spējīgs saprast, kur nu. vēl veikt. Vai šie inženieri nebija uzcēluši milzīgo Austrumu aizsprostu un varenos tiltus pār Gangas un Brahmaputras upēm? Un kurš vēl vairāk pelnīja uzticību kā laipnais un godīgais Aristids de Grots, kas, kā runāja, cēlis aizsprostus, tiltus un fabrikas Šveicē un Austrijā, Itālijā un Zviedrijā, Brazīlijā un Ķīnā!

Pēc tam kad plūdos bija gājuši bojā deviņi tūkstoši cilvēku, Randžipurā atradās tādi, kas atcerējās Aristidu de Grotu. Tagad viņi skaļi izteica savas aizdomas, kuras jau toreiz nebija slēpuši. Viņš nebija bijis nedz šveicietis, nedz vispār kāda tuvāk apzīmējama personība, bet cilvēks bez tēvijas, dēkainis un krāpnieks. Viņi atcerējās to — pazemīgu vīrieti melniem matiem, brūnām acīm un patumšu ādu, tas pārvaldīja jau kādu pusduci valodu un indusu un gudžerātu valodu iemācījās apbrīnojami īsā laikā. Viņš vispār likās uzticības cienīgs, bija ļoti sabiedrisks, bez kādiem rasu un reliģijas aizspriedumiem. Tagad apgalvoja, ka viņa mēle bijusi lunkana kā odze. Daži gudri cilvēki, tādi kā maharane un finanšu ministrs, tagad, pēc divdesmit trim gadiem, atcerējās, ka viņam bijušas dzedras, viltīgas čūskas acis. Taču izrādījās, viņa veiklā mēle tomēr bijusi spējīga pārliecināt inženiera mākslā ne tikai tādu vientiesīgu, labsirdīgu un paļāvīgu vīru kā vecais maharadža, bet arī pašu vicekarali.

Kad pirmā vēsts par lielo postu aizsniedza finanšu ministru, kas atpūtās Pūnē savu daudzo radu vidū, vecais vīrs ar savām kaulainajām rokām pabraucīja garo, balto bārdu un satriekts nodomāja: «Tātad aizsprostā būvē tomēr bijusi kļūda! Es tikko vairs varu atcerēties šo de Grotu, vienīgi acis man palikušas atmiņā. Šais acis slēpās visa eiropiešu nepiepildāmās rijības traģēdija.»

Vēsajā dārzā sēdēdams, viņš tagad domāja, ka toreiz viņam vajadzējis uzticēties savai nojautai, kas viņu ne reizi vēl nebija pievīlusi, bet tas tagad nebija nekāds mierinājums. Veselu dienu prātojis par šīm stingajām rāpuļa acīm, viņš nolēmis: «Šādus cilvēkus vajadzētu samīdīt ar kājām kā čūskas. Ja viņus nesamīdīs, Austrumiem būs beigas. Tie iznīcinās paši sevi.» — «Bet atmiņas par toreizējām šaubām,» viņš sarūgtināts nodomāja, «neuzmodinās no nāves nedz deviņus tūkstošus cilvēku, nedz arī atjaunos maharadžas grūti izcīnītos darba panākumus piecdesmit gados.»

Kļūda aizsprosta būvē nebija tik viegli pierādāma, sevišķi tiesā, kur Aristids de Grots ierastos ar slaveniem uzpērkamiem advokātiem. Un vienmēr varēja attaisnoties ar zemestrīci, kas bija notikusi pirms aizsprosta pārraušanas. Taču, kad plūdi bija rimušies un lielais rezervuārs stāvēja tukšs, varēja viegli pārliecināties, ka aizsprosts celts pārāk pavirši, nostiprinājumi un dzelzs balsti pārāk nedroši un būvē lietota jūras smilts, kas bija netīra un ar sāls piejaukumu un izmantota tikai tāpēc, ka tā bijusi pa rokai un lēta. Tomēr nebija iespējams pierādīt, ka nelaimē vainojams kāds no šiem apstākļiem. Visbargākais spriedums, kādu varētu sagaidīt, būtu tāds, ka Aristids bijis slikts būvinženieris, bet šāds spriedums de Grotam būtu diezgan vienaldzīgs, jo tagad viņš zvejoja citos ūdeņos. Droši vien viņš sen jau aizmirsis, ka reiz bijis būvinženieris.

Britu valdība atmaskoja slavenā Aristida de Grota žilbinošās karjeras gaitu kopš tiem samērā sliktajiem laikiem, kad viņš bija cēlis lielo aizsprostu Randžipurā. Izmeklēšanā atklājās, ka viņš vairs nav inženieris un patiesībā nekad arī nav bijis un ka jau sen pārtraucis darbošanos šai nozarē. Tagad viņš interesējās par naftu, ārējo tirdzniecību, ieroču fabrikām un vēl tumšākiem darījumiem. No nāciju posta un cilvēku bojāejas viņš bija ieguvis milzu kapitālu, kura lielums un avoti pat nebija galīgi noskaidrojami. Daļa šī kapitāla glabājās Ņujorkā, daļa — Londonā, arī Parīzē, Amsterdamā un Zviedrijā. Britu valdība atklāja, ka aiz kāda duča nelielu karu, revolūciju un nemieru vienmēr glūnējis šaubīgais cilvēks ar dzedrajām odzes acīm, vīrs, kuram bija dīvaina līdzība ar Hitleru un apbrīnojamas spējas radīt tirgu šautenēm, granātām un lielgabaliem. Tā atklāja arī, ka viņš savā laikā piekrāpis Ķīnas valdību par diviem miljoniem mārciņu, nepildīdams ieroču piegādes līgumu, ka viņš kontrabandas ceļā sūtījis ieročus uz Afganistānu un ir dalībnieks kādā milzīgā narkotisko vielu sindikātā.

Un gandrīz uzreiz Aristids de Grots kļuva slavenais «noslēpumainais vīrs», ko žurnālisti mūžīgi vajā. Zilām brillēm maskējies, viņš pazuda no savas pils Kompjenā, aizceļodams atvaļinājumā uz Peru. Šīs grūtības viņam nemaz nevajadzēja uzņemties, jo britu valdība pārliecinājās, ka pret Aristidu de Grotu nav nekādas nozīmes kaut ko uzsākt, jo starp viņa tuviem draugiem bija pārāk daudz «valstsvīru», senatoru un baņķieru visās Eiropas valstīs. Viņš bija nodrošinājies tik labi, cik vien iespējams. Britu valdība ar zināmu sašutumu pārliecinājās, ka četras vai piecas augsti stāvošas personas Londonā, starp tām lords Eskets un viņa pretinieks presē — lords Pakingstens, vairākkārt pavadījuši vīkendus kopā ar Aristidu de Grotu viņa jahtā, viņa pilī Kompjenā vai savrupmājā Biaricā. Tālāk valdība atklāja, ka Randžipuras traģēdija pieskaitāma pie de Grota niecīgākajiem noziegumiem. Tomēr pēc īsa laika viņš atgriezās no Peru, lai sastaptos ar savu sievu, ar kuru pirms dažiem gadiem bija iepazinies kādā prieka namā Triestā. Un netraucēti abi atkal atgriezīsies Luija XIII pilī netālu no tās vietas, kur kādreiz Žanna d'Arka bija saņemta gūstā.

Katrā ziņā kristīgās sabiedrības čūlājošām brūcēm tas daudz neko nekaitēja, ka deviņi tūkstoši pagānu pāris minūtēs nosisti vai noslīkuši vai ka Randžipura, vislabāk pārvaldītā Austrumu valsts, paralizēta uz ilgāku laiku. Tas viss bija pārāk tālu, lai gan vairs ne tik nenozīmīgs kā pirms gadiem piecdesmit. Tomēr tas bija vēl tik tālu, ka Randžipuras nelaime ne par matu neapgrūtināja jau tā pārāk smago Rietumu civilizācijas konferenču un draudu, pilsoņu karu un slepenu līgumu, intrigu, alkatības, liekulības un sarūgtinājumu nastu.

Izrādījās, ka aizsprosts savā ziņā ir simbols — Austrumu uzticības simbols Rietumu godīgumam un praktiskām zināšanām, organizatoriskām spējām un pārākumam, lai gan šī uzticība jau sen sagrauta tāpat kā lielais aizsprosts.

TREŠĀ DAĻA

.

1

Viegli būvētajā koka galerijā, kas stiepās visapkārt Banerdži mājas otrajam stāvam, Edvīna ar Ransemu gaidīja īso Indijas saullēktu. No turienes caur banjanu un vīģes koku lapotnes spraugām viņiem pavērās skats uz daļu pārplūdinātās pilsētas, kas atradās zemajā vietā starp viņiem un lielo pili. Vairumu ugunsgrēku bija apdzēsis lietus un plūdi, bet trīs lielas celtnes — Ransemam šķita, ka tās ir tirgus ēka, tiesas nams un valdības nams, — joprojām dega, svieda apmākušajās debesīs gaismas kūļus, izplatot smagu gruzduma smaku. Dīvaini vienmuļās vaimanas tagad bija mitējušās. Tikai retumis vēl atskanēja pa baiļu kliedzienam kaut kur tālumā. Tas atgādināja šakāļu gaudošanu, kad tie pa vakariem izlīda no biezokņiem, lai dotos medībās.

Ransems ierunājās: — Es tev pameklēšu kādu seģeni. Tu nedrīksti stāvēt šeit tik plānās drēbēs. Tu galīgi samirksi. Tu nezini, ko nozīmē musona lietus. Jumtiem nav nekādas nozīmes. Mitrums iespiežas visur. — Viņš runāja vienkārši, it kā vērotu nevis bojā gājušu pilsētu, bet skatītos filmu, tomēr savas balss skaņa viņu pašu mazliet samulsināja. Viņam likās, ka pašreiz runāšana vispār ir nevietā.

Viņš atrada kašmira seģeni, kas bija pārklāta pār kādu indiešu gultu, un, pārsedzis to pār Edvīnas pleciem, pār viņas balto tērpu un dārgakmeņiem, vairs nebilda ne vārda, un viņi klusēdami turpināja vērošanu. Mirklī, kad ugunsgrēka liesmas uzšāvās augstu gaisā, to atblāzma mākoņos apgaismoja ūdeni un atklāja visādus pretīgus priekšmetus, kas peldēja ūdenim pa virsu.

Ransems nodomāja: «Rīt sāksies smirdoņa. Rīt būs kaut kas šausmīgs un arī parīt un pēc tam — visu laiku lietus un sutoņa.» Taču šakāļiem, lijām un krokodiliem būs svētki; krokodili jau tagad bija izlīduši no sasmakušajām upes dūņām. Tie tagad varēja peldēt visās malās, pat pilsētas centrā.

Tad sacēlās vējš un mazliet iztrenkāja mākoņus. Pie samtaini melnajām debesīm no jauna parādījās nesalīdzināmi mirdzošās Indijas zvaigznes. Pēc brīža tās atkal pazuda, un nu debesis klāja zema mākoņu blīva, sarkana kā asinis. Mājā atkal sākās Banerdži vaimanas.

— Man gribētos, lai tas derdzīgais mazais vīrelis reiz mitētos gaudot, — teica Edvīna. — Tas ir pretīgāk par visu pārējo.

Viņa bija ieradusies Indijā, klusībā vēlēdamās kaut ko pārdzīvot, un tagad, galerijā stāvēdama, apzinājās, ka piedzīvojusi kaut ko ārkārtīgu, šausmīgu, kas pārspēja viņas vispārdrošākos fantāzijas lidojumus. Viņa nebija aizgājusi bojā, bet briesmas vēl bija tik drausmīgas, un turpmākajās dienās, jau šodien un kuru katru brīdi varēja gadīties vēl kaut kas tikpat briesmīgs. Viņa nekad nebija domājusi par māju būvi un izturību, bet Banerdži māja, lai cik sīksti tā bija turējusies pretī zemestrīcei un plūdiem, salīdzinājumā ar apkārtējo posta ainu viņai likās trausla un smieklīga. Domājot par šo māju, viņa iedomājās sevi pašu un pēkšņi sev likās tikpat trausla un nekam nederīga. Šķita smieklīgi turēties pretī tādai dabas katastrofai vieglā, baltā zīda tērpā un dārgakmeņu rotās. Viņas prāts, mazliet atdzīvojies, sāka pārlikt, kā vislabāk apģērbties šādam gadījumam. «Man šķiet, vislabāk būtu bikses un zīda krekls,» viņa prātoja. «Tas būtu eleganti un praktiski.»

Daudzas reizes Hilstrītā, Kannās vai citur, kur viņa, gultā gulēdama un garlaikodamās vai guļus lasīdama, alkatīgā ziņkārē bija prātojusi, kā būtu, ja vajadzētu skatīties nāvei acīs, apzinoties, ka dzīvot varbūt atlicis tikai dažas stundas. Domas tālāk risinādama, viņa sev pašai bija jautājusi, ko savā garlaicībā un vienaldzībā būtu iesākusi, ja vajadzētu doties nāvē kopā ar pievilcīgu vīrieti.

Viņa bija domājusi arī, ka mīlināties šādos apstākļos . būtu sevišķi aizrautīgi un burvīgi, ka iedzimtai dziņai briesmu brīdī vajadzētu atmosties ar divkāršu spēku. Tagad viņa zagšus paraudzījās Tomā Ransemā, viņš ar elkoni bija atbalstījies pret trauslajiem koka treliņiem un viņa profilu apspīdēja sārto mākoņu blāzma, «Viņš ir pievilcīgs vīrietis...» viņa domāja, «savā ziņā viens no pievilcīgākajiem,» kā jau agrāk par Ransemu bija domājusi. Taču dīvainā kārtā Ransema klātienē viņai tagad jutās pilnīgi vienaldzīga. Šeit nekas nevarēja traucēt viņus mīlināties. Taču tieksme, kurai viņa vēl pirms pāris dienām tik strauji bija padevusies pilī, tagad neradās. Viss bija gluži citādi, nekā viņa bija iedomājusies.

Pilnīgi loģiski viņa pati sev jautāja, vai kāds cits vīrietis nav apdzēsis viņas jūtas pret Ransemu. Taču savā raibajā pagātnē viņa nevarēja atrast neviena vīrieša, kas līdzīgos apstādos spētu viņu satraukt. Toms viņai vienmēr bija—paticis vairāk par visiem vīriešiem, un izrādījās, ka šīs jūtas ir pietiekami stipras, jo viņa tās bija saglabājusi, par spīti savai pārsātinātībai un bezdarbībai. Un atkal viņa teica sev pašai: «Varbūt man vajadzētu šķirties no Alberta un apprecēties ar Tomu? Varbūt tad mūsu abu dzīve iegūtu kādu jēgu.» Taču tūlīt viņa pārliecinājās, ka nav sagatavojusies laulībai parastajā nozīmē. Viņa vēl neilgojās pēc nokārtotas, mierīgas dzīves, vēl kāroja dēkas. Arī Tomu viņa nemīlēja. Viņš tikai viņai patika.

Uzreiz viņa pieķēra sevi pie domas, cik jauki būtu, ja Toms būtu aizgājis tumsā un plūdos kopā ar mis Makdeidi un šeit viņai blakus stāvētu majors. «Lūk, kur suns aprakts!» viņa izsmējīgi teica sev pašai. «Tātad tas ir mans piedzīvojums.» Kaisles uzplūdā viņa atkal redzēja majoru, iedomājās to tikpat dzīvi kā toreiz, mocoties ar garlaicību pirms mis Hodžes apciemojuma. Viņš bija tas vienīgais! «Ja es palikšu dzīva,» viņa domāja, «tad gribu justies pilnīgi brīva, vismaz kādu laiku. Šeit valdīs šausmīgs apjukums, neviens mani neievēros. Es vairs ilgāk nevēlos būt lēdija Eskete, gribu būt pilnīgi neievērojama sieviete. Uz laiku gribu iejusties vienkārša neievērojama ierēdņa sievas lomā.»

Viņas acu priekšā pēkšņi parādījās aina, kā majors savās spēcīgajās rokās nes pa kāpnēm augšā lempīgo, histēriski ķērcošo mis Mergatroidi. Viņa redzēja majora platos plecus, skaisto, tumšo seju un zilās acis, īpatnējo zēnisko smaidu, kas apliecināja spēka pārpilnību un nesalaužamu gara možumu. Turpretī Toms savā dzērumā bija kļuvis gļēvs.

Majors nekādā ziņā nedrīkstēja aiziet bojā, tikt ierauts plūdu vilnī kā vaimanājošie, apjukušie šejienes iedzīvotāji, jo viņai tas bija nepieciešams. «Tikai tāpēc es esmu šeit,» viņa teica sev gandrīz slimīgā iedomā, «tikai tāpēc es gandrīz pret pašas gribu, par spīti citu atrunām, esmu ieradusies Indijā. Tikai tāpēc esmu ieradusies visnelabvēlīgākos laika apstākļos, lai piepildītos tas, kam jāpiepildās.» Vēl pirms pāris dienām viņai bija gandrīz vienaldzīgi, vai viņa dzīvo vai mirst, bet tagad viņa neprātīgi vēlējās dzīvot, jo tagad vajadzēja piepildīties tam, pēc kā viņa visu mūžu ilgojusies, par ko vēl pirms pāris naktīm nodevusies neprātīgiem sapņiem. Nē, viņš nedrīkstēja mirt, jo viņš bija tas, kuram viņa jāglābj. Šai vīrietī viņai jāatrod tas, ko viņa meklējusi; un pēkšņi viņa atskārta, ka viņu nevaldzināja tikai majora skaistā āriene vien, nē, tas bija arī vēl kas cits: viņa apņēmība, spītīgā bezbailība, kuru viņš pierādīja, dodamies kopā ar mis Makdeidi plūdos. Majora sejā viņa lasīja visu, ko bija meklējusi, — iedzimtu labsirdību, apvienotu ar saprātu un spēku. Kādā citā vīrietī viņa nekad nebūtu atradusi šīs īpašības vai arī nekad nebūtu tās pamanījusi.

— Kā tu domā, vai viņi būs sveikā tikuši plūdiem cauri? — viņa čukstēja pēc ilgas klusēšanas.

Ransems tūlīt neatbildēja, un viņa nodomāja: «Viņš mani nicina, es liekos viņam pretīga. Viņš tur mani par nekaunīgu. Bet ir pavisam citādi, tikai es viņam nekad nevarētu iestāstīt, ka tas nav tas pats, kas senāk, tas ir kaut kas pilnīgi jauns, labāks...»

Tad Ransems atbildēja: — Ja viņiem izdevies nokļūt līdz slimnīcai un ja tā vēl stāv vecajā vietā, tad viņi ir drošībā. — Un pēc īsām pārdomām piebilda: — Tomēr šaubos, cerību ir ļoti maz, viens pret tūkstoti.

Īsi pirms saullēkta, kad atkal bija sācis līt, durvīs parādījās misis Banerdži — mierīga, skaistāka nekā jebkad un teica: — Manam vīratēvam uznākusi lēkme. Man liekas, viņš mirs.

Kad Ransems piedāvājās palīdzēt, viņa to noraidīja, teikdama: — Nē, jūs neko nevarat līdzēt, — un pēc tam paskaidroja: — Uztraukums bija pārāk spēcīgs. Viņš ir vecs vīrs. Ja majors Sefti būtu šeit, viņš gan varētu palīdzēt, bet tam tā jābūt. Viņa horoskopā rakstīts, ka viņš mirs kādas dabas katastrofas laikā. — Pāris mirkļu viņa klusēja, un tumsā Ransems manīja, ka viņa smīn. — Mans vīrs vaimanā par daudz, vai nav tiesa? .viņa teica. — Jums nevajag ņemt to nopietni. Tā viņam kļūst vieglāk.

Tad viņa aizgāja. Kad viņa bija projām, Ransemam likās, ka viņas balsī skanējis lepnums un triumfs, it kā viņa būtu gribējusi teikt: «Jūs neesat Indiju iekarojuši. Neviens to nekad nav spējis iekarot... Un jūs — bālie, nožēlojamie eiropieši vismazāk.» Te viņam ienāca prātā majora vārdi par Indijas šausmīgo nežēlību.

Kad austrumu pamale aiz mākoņiem sāka vērsties pelēcīga un rožaiņi sārta, Ransems pagriezās pret Edvīnu un teica: — Man šķiet, tev derētu mazliet pagulēt. Tuvākajā nākotne nav paredzams nekāds liels miers un ērtības.

— Nē, es tagad nevarētu gulēt... Man gribētos redzēt, kāda izskatīsies pilsēta, saulei lecot. Man gribētos. zināt, vai vasaras pils vēl ir savā vietā. — Viņa neskatījās uz Ransemu, jo baidījās, ka tas uzminēs viņas valšķību un sāks viņu kaunināt, jo patiesībā viņu ļoti maz interesēja, vai vasaras pils vēl stāv savā vietā vai ne. Viņa baiļojās vienīgi slimnīcas dēļ.

Atkal viņu pārņēma brīvības nojautas reibonis, baismīga un reizē līksma ticība, ka viss ved pie beigām. «Kaut šis zemes gabals uz visiem laikiem paliktu noslēgts! Kaut man nekad vairs nevajadzētu atgriezties Eiropā!»

Rītausmas palsajā gaismā Edvīna uzmeta Ransemam slepenu skatienu, un tai pēkšņi likās, ka viņa nopietnajā sejā ieviesusies smaga grūtsirdība, ko tā līdz šim nebija ievērojusi. Vairs nebija nekā no nicīgās ironijas, kas tik bieži jautās viņa vārdos: tas bija kaut kas dziļāks un daudz skumjāks, šķita, ka būtu sagandēts liels, skaidrs gars un ka viņš pats to apzinātos. Acīmredzot viņš šai mirklī cieta nevis sevis paša dēļ, bet izpostītās pilsētas iedzīvotāju dēļ, kurus viņš nepazina un varbūt nekad nebija pat redzējis. Viņai ienāca prātā, ka varbūt šis neparastais Ransema izskats nav nekas jauns, tikai viņa to nav ievērojusi, jo līdz šim nav bijusi spējīga to ieraudzīt. «Majors, kuru es tikko pazīstu;» viņa pārsteigta domāja, «atvēris man acis, padarījis mani redzīgu.» Ar kaunu viņa atcerējās, ka Toms ar viņu bija runājis tikai triviālā tonī, it kā turēdams viņu par necienīgu kaut kam labākam. Toma garīgā dzīve viņai vispār bija pilnīgi sveša. Viņa gandrīz neko nezināja par viņu. Viņu pēkšņi pārņēma karstu jūtu vilnis, dvēseles saviļņojums, kas bija dzidrs un tīrs un pilnīgi atšķīrās no līdzšinējām jūtām pret Tomu. Taču šīs izjūtas jaucās ar baigu nojautu. Toms un majors viņai tagad likās stāvam uz augstākas pakāpes, kuru viņa nespēja sasniegt, kuru tie neļāva viņai sasniegt. Viņai šķita, ka starp šiem abiem vīriešiem pastāv kaut kāda saprašanās, kura viņu izslēdz uz visiem laikiem. Tās priekšā viņas iedzimtajai pārākuma apziņai nebija nekādas nozīmes. Viņa kļuva pazemīga un izjuta bailes, daudz lielākas bailes nekā no zemestrīces un plūdiem, jo tās bija bailes no nezināmā, no neuzminamā, kas viņu gaidīja.

Ransems atkal pagriezās pret Edvīnu un teica: — Skaties, lielās pils torņu vairs nav.

Tagad jau bija pietiekami gaišs, varēja samanīt milzīgās celtnes apveidus uzkalnā upes pretējā krastā. Gaisma bija pelēka un drūma, zemie mākoņi atkal klājās pāri ainavai un aizsedza uzlecošās saules starus. Tomēr drīz kļuva tik gaišs, ka varēja saskatīt: pilsēta bija nozudusi. Tikai vietām vēl rēgojās pa lielākai ēkai ūdens vidū, bet arī tās bija pa pusei sagruvušas. No Banerdži nama galerijas viņi tālumā sazīmēja mūzikas skolas drupas, meiteņu vidusskolas un inženieru skolas sašķēlušos mūrus. Kad jau bija pilnīgi gaišs, Edvīna pamāja ar roku pelēkajā lietū un iejautājās: — Vai tā tur ir vasaras pils?

— Jā.

— Tā ir sagruvusi.

— Pilnīgi ne. Viņš vēl var būt dzīvs. — Tikai tagad Ransemam ienāca prātā tas, ko viņš visu nakti nebija atcerējies, — majors taču bija teicis, ka Eskets ir saslimis ar mēri. Un viņš nodomāja: «Labi būtu, ja pils būtu uzgāzusies Esketam virsū.» Tad viņš atcerējās nabaga mis Derksi un mirkli sev apjucis jautāja, vai tas viss nav lietuvēna murgi. Viņa atmiņas bija neskaidras, tās šķita kā dzēruma skurbulis. Nelikās ticami, ka tāds vīrs kā Eskets varētu saslimt ar mēri. Nelikās ticami arī, ka varēja notikt kaut kas tik cietsirdīgs kā pienākuma verdzenes mis Derkses lēnā nāve.

Tad viņš dzirdēja Edvīnu sakām: — Slimnīca... Kur ir slimnīca?

Un viņš atbildēja: — No šejienes to nevar saredzēt. Tā ir aiz kokiem. — Kad viņš paraudzījās uz Edvīnas pusi, viņa bija novērsusi seju.

2

Tad viņi labu laiku vēroja postažu, šausmīgā skata saistīti, — visapkārt ņudzēja čūskas, līķi un koki. Notikušā drausmīgumš bija. viņus jau notrulinājis. Ransems nodomājat «Tas ir tāpat kā karā. Šķiet, ka liela katastrofa iznīcina cilvēkā visu jūtīgumu.»

Aiz muguras viņi izdzirdēja kādu balsi: — Ak tu kungs, tur jau nekas nav palicis pāri, — un apgriezušies ieraudzīja miegā uzpampušo mis Mergatroides seju. Viņa vēl aizvien bija savā zilajā tafta tērpā ar gaišzilu rožu pumpuru vijām: tērps bija saburzīts un līdz pat ceļiem aptašķīts ar dūņām. Ransems ievēroja, ka viņas bailes bija pilnīgi izgaisušas. Novārgušajā, neglītajā sejā nebija jaušams ne mazākais saviļņojums.

— Vai jums tagad vairs nemaz nav bail? — viņš tai jautāja.

— Ak tu kungs, nē! Mēs noteikti visi paliksim sveiki. — Un dāvāja Ransemam savu pazīstamo muļķīgas apbrīnas pilno smaidu, kurš viņam pastāvīgi kuņģī radīja nelāgu sajūtu. Tagad viņa Edvīnai un Ransemam tēloja parasto lomu. Viņa tagad bija angliska, noslēpumaina augstākā ierēdņa meita Madrasā. Ransems labi saprata, ka viņas izlikšanās cēlonis bija vientulība un egoisms. Viņai vairs nebija bail, tagad viņa bija pilnīgi bezjūtīga pret lielo traģēdiju, jo viņa pati un misis Banerdži atradās drošībā. Varbūt viņa pieskaitīja klāt arī Ransemu, jo Ransems pret viņu vienmēr bija izturējies laipni. Tas bija viss, kas viņai piederēja visā pasaulē. Un šeit mistera Banerdži namā viņi visi trīs bija pasargāti no briesmām.

— Vecais misters Banerdži guļ pie nāves, — viņa moži teica, it kā šī jaunā vēsts kādu varētu interesēt.

— Zinu, — atbildēja Ransems. — Varbūt mēs misis Banerdži varam kaut kā palīdzēt?

— Ai nē! — atbildēja mis Mergatroide. — Viņa jau mani aizraidīja projām, sacīja, ka es viņai traucēšot.

Droši vien misis Banerdži nebija izteikusies tik pieklājīgi.

«Žēlīgais dievs,» Ransems nodomāja, «un viņa nolēmusi palikt pie mums!»

Edvīna pēkšņi teica: — Vai nevarētu uzvārīt tēju? Tā mūs mazliet uzmundrinātu.

Ransems paraudzījās uz mis Mergatroidi, kura labi pārzināja šīs mājas saimniecību.

— Man šķiet, ka tas izdosies, — viņa teica. — Misis Banerdži istabā ir prīmuss, uz kura tā naktī bieži vāra tēju. Es tūlīt paraudzīšos. — Apziņā, ka pēkšņi kļuvusi lielākā mērā svarīga un noderīga, viņa pazuda istabās.

— Ceru, ka vecais vīrs paliks dzīvs, — teica Ransems.

— Jā, viņa nāve sagādātu jaunas grūtības.

— Un kādas, vēl! Banerdži gribēs sadedzināt tēva līķi vēl pirms saulrieta, lai pelnus varētu iekaisīt upē. Vecais vīrs bija vēlējies nomirt Benaresā. Viņš bija nolēmis nākamajā mēnesī doties turp, sēdēt upes krastā un gaidīt nāvi. Viņam nav laimējies. Plūdi...

Edvīna iesmējās.

— Kāpēc tu smejies?

— Es zinu, tas nav smalkjūtīgi, bet vai nav smieklīgi, ka mēs stāvam šeit galerijā un lauzām galvas par to, kas notiks ar vecā Banerdži līķi?

Jaunā Banerdži vaimanas tagad vairs nebija tik skaļas, it kā viņš justos noguris no lielās piepūles visu cauru nakti. Tās bija pārgājušas klusās, vienmuļās gaudās un tikai reizēm sakāpinājās līdz vaidiem vai kļuva tikko dzirdamas, līdzīgas bišu spieta dūkšanai pils lielajā lustrā.

— Es daudz dotu par gleznu, kur tagad būtu attēlots Banerdži, es to ierāmētu un aizsūtītu Oksfordas savienībai, — teica Ransems. Viņu pašu tagad kutināja smiekli, gribējās sviest nāvei un šausmām sejā vieglprātīgas piezīmes. Tā bija reakcija pēc drausmīgajiem nakts pārdzīvojumiem. Pastāvīgais nervu spraigums prasīja izlīdzinājumu. Tagad, kad viskija iedarbe bija izgaisusi, viņam sāpēja galva un viņš sāka ilgoties pēc konjaka pudeles, ko bija izglābis pārplūdinātajā ēdamistabā. Tai pašā mirklī atgriezās mis Mergatroide.

— Prīmuss ir kārtībā, un te ir tēja, bet nav ūdens.

Ransems pārsteigts jautāja: — Ko jūs runājat? Nav ūdens?

Mis Mergatroide atbildēja:— Jūs gan zināt, ko es domāju — nav dzeramā ūdens. — Viņa parādīja uz plūdu ūdeni un piebilda: — Ja mēs lietosim to tur, tad dabūsim tīfu, holeru un vēl nezin ko.

— Atnesiet man katliņu, — viņš teica. Kad mis Mergatroide ar to bija atgriezusies, Ransems piegāja pie skārda notekas, kas novadīja ūdeni no jumta zemē, un izsita tajā robu. Dzidrs lietus ūdens sāka plūst laukā no caurules, un vienā mirklī katliņš bija pilns.

Viņš teica: — Te būs ūdens. Varbūt atradīsies arī kaut kas ēdams?

— Virtuve lejā ir applūdusi, taču misis Banerdži istabā vēl saglabājusies kārba ar biskvītiem.

— Labi, atnesiet to šurp, kad tēja būs gatava. Varbūt vecais vīrs arī labprāt iedzertu tēju?

— Par tādām lietām viņam vairs nav ko domāt, — atbildēja mis Mergatroide.

Līksmi viņa aizsteidzās saimniekot, ļoti apmierināta, ka var pakalpot abiem šiem iekarotāju rases piederīgajiem, jo lepojās, ka arī viņas dzīslās ir pilīte rases asiņu.

Edvīna pēkšņi iejautājās: — Vai šai mājai ir skārda jumts?

— Nē, tas ir no akmens plātnēm.

— Tad ir labi. Viņš var līķi sadedzināt uz jumta.

— Skārda jumts viņu neatturētu. Patlaban viņš tik apjucis, ka gatavs aizdedzināt māju, ja neatradīs citu izeju.

Tad pēkšņi Banerdži vaimanas kļuva skaļas un histēriskas, pat griezīgākas nekā plūdu sākumā. Brīdi Ransems klausījās, tad teica: — Vecais vīrs būs nomiris.

Durvīs parādījās mis Mergatroide, viņa atgādināja netīrīgu viesu apkalpotāju masku kostīmā. Viņa nesa paplāti ar tējkannu, divām tasēm un šķīvi ar biskvītiem.

— Vai jūs to nepaturētu, kamēr es atnesu galdu? — viņa Ransemam teica. Paklausīgi viņš paņēma paplāti un nodomāja: «Varbūt šis nabaga radījums tomēr kaut kam der.»

Viņa atnesa zemu bambuskoka galdu un, nolikusi uz tā paplāti, vaicāja, it kā nekas ārkārtīgs nebūtu atgadījies: — Vai cienītā kundze ar to ir mierā?

— Esmu mierā ar visu, — Edvīna atbildēja.

— Vecais misters Banerdži ir miris, — mis Mergatroide mundri paziņoja.

3

Visu dienu nerādījās nedz misters Banerdži, nedz viņa sieva, bet mis Mergatroide, sajūsmināta, ka ir kāds, kam pakalpot, skraidelēja no vieniem pie otriem un ziņoja par bēru ceremonijas norisi. Ap pusdienas laiku lēdija Eskete devās vienā no guļamistabām, lai atgultos, un arī Ransems, izdzēris atlikušo konjaku, iegāja citā istabā atgulties. Tādējādi viņš aizgainīja domas par izsalkumu, jo vairs nebija nekā ēdama. Pamodies viņš atkal izgāja galerijā. Ainava bija tāda pati, tikai daži ugunsgrēki apdzisuši. Ūdens plūda tikpat lēni kā pirmīt, tā virsmu vēl vienmēr klāja visādas drazas. Arī tagad visā plašajā apkārtnē nemanīja neviena cilvēka, nevienas dzīvas dvēseles, tikai reizēm varēja redzēt čūskas, kas bija aptinušās ap peldošajiem baļķiem, un tālumā saklausīt svēto pērtiķu dedināšanu kokos kaut kur Ransema mājas tuvumā.

Pēc laiciņa viņam piebiedrojās Edvīna. — Vai te, Randžipurā, nav nevienas laivas? — viņa Ransemam jautāja.

— Upmalā ir dažas, Droši vien plūdi tās būs aizrāvuši līdzi.

— Liekas, tas tevi nemaz neuztrauc.

— Mums vispār nav iespējams kaut ko darīt. Šeit nav Eiropa, kā tev zināms.

— Vai tad neviens cilvēks neko neuzsāks?

— Tam es negribētu ticēt. Viss atkarīgs no tā, cik cilvēku un kādi cilvēki vēl palikuši dzīvi. Jādomā, ka tie vēl aizņemti paši ar savām likstām. Mēs varam cerēt uz Rašidu un Indijas pulka virsniekiem un dažiem mahrātiem. Gudžerātiem es šādās reizēs daudz neuzticos. Ļoti ticams, ka tie izturēsies tāpat kā misters Banerdži vai mēģinās glābt tikai savu mantību.

— Es gribēju vienīgi teikt, ka tas viss kļūst pārāk garlaicīgs.

Ransems, kurš pats arī jau sāka zaudēt pacietību, atcerējās spēļu kārtis, kuras bija izglābusi misis Banerdži, pirms ūdens paspēja visu samērcēt. — Mēs varētu likt pasjansu, — viņš smiedamies teica.

— Tas ir slikts joks.

— Nē, es to domāju.nopietni. — Viņš atnesa kārtis, un kādu laiciņu viņi mēģināja likt pasjansu uz bambuskoka galda, ko bija atnesusi mis Mergatroide. Galds diviem klājieniem bija daudz par mazu, tas lāgā nederēja pat vienam klājienam, turklāt viņiem vajadzēja stāvēt kājās, jo nebija neviena krēsla.

Pēc brīža, kad Edvīna nemitīgi bija atkārtojusi: «Sarkanais kalps un melnais karalis,» — un: «Melnais astotnieks un sarkanais devītnieks,» — viņa pēkšņi, kārtis uz grīdas nosviedusi, teica: — Man apriebies būt tik pretīgi angliskai!

— Ko tu ar to domā?

— Izturēties tik aukstasinīgi, it kā nekas nebūtu atgadījies. Man gribētos zināt, kas noticis ar manām istabenēm, ar Albertu un arī ar Bētsu un majoru, un to māsu.

— Protams, es varētu aizpeldēt līdz vasaras pilij un atpakaļceļā iegriezties slimnīcā.

— Nerunā muļķības!

— Pasjanss, mana dārgā, ir liela spēle daudzējādā nozīmē.

— Es gan vēlētos, lai indiešu mājās būta vairāk mēbeļu. Mūžīgā gulēšana vai stāvēšana man bojā nervus. Vai tad tie neko citu nedara, tikai stāv vai guļ?

— Tie arī sēž, sēž uz grīdas. Bet apakšstāvā tiem ir daudz krēslu tādiem viesiem kā mēs.

Pēcpusdienas cēliens vilkās gausi, un Edvīnas oma kļuva aizvien nelāgāka. Beidzot viņa teica: — Vai tu esi galīgs necilvēks? Vai tu nemaz neraizējies par saviem draugiem?

Viņš nobālēdams atbildēja: — Nerunā tādas nejēdzības kā pēdējā muļķe!

Tad atkal ienāca mis Mergatroide ar svaigu tēju, un viņi no tā sprieda, ka pulkstenim vajag rādīt četri. Uz paplātes bija tikai pieci izmirkuši biskvīti.

— Mums vairāk nekā nav, — sacīja mis Mergatroide.

— Varbūt labāk būtu pāriet uz normētām devām, — ieteica Ransems.

— Gan jau ūdens aizplūdīs vai mums kāds kaut ko atnesīs, — teica mis Mergatroide nesatricināmā mierā, un Ransems pēkšņi atskārta, ka ir vēl viens iemesls, kāpēc viņa nav vairs nedz izbijusies, nedz nelāgā omā. Viņa bija kaut ko piedzīvojusi. Visā viņas vienmuļajā bibliotekāres dzīvē šis bija pirmais piedzīvojums.

— Vai jūs nedzersiet kopā ar mums? — Ransems jautāja.

— Nē, es jau padzēru ar misis Banerdži — Viņa pasniedza Ransemam vienu tasi un ar vieglu smieklu pieskaņu balsī teica: — Viņi tagad taisās sadedzināt veco misteru Banerdži uz jumta. Indusi tiešām ir spējīgi uz dīvainu izrīcību. — Ransemam atkal radās pretīguma sajūta. Tad mājas iekšienē atskanēja troksnis — krakšķēdami lūza dēļi. Ransems ausīdamies pagriezās pret durvīm.

— Misters Banerdži un mājkalpotājs uzplēš grīdu, lai pagādātu malku, — paskaidroja mis Mergatroide.

— Mājkalpotājs? — Ransems iejautājās. — Vai viņam bija arī ģimene?

— Jā, sieva un četri bērni.

— Kas noticis ar tiem?

— Tie bija piebūvēs aiz mājas.

Kad mis Mergatroide bija aizgājusi, vēl ilgi dzirdēja laužam un skaldām dēļus. Kad satumsa, šis troksnis mitējās, bet sākās basu kāju spokaina dipoņa, pa kāpnēm augšup un lejup skraidot. Tas tā turpinājās, kamēr ārā iestājās melna tumsa. Tad Banerdži uz jumta atsāka savas skaļās gaudas, un tūlīt parādījās uguns spīdums, kas apgaismoja apkārtējo koku lapotni; uguns spīdums kļuva aizvien spožāks, un atskanēja sprakšķēšana. Ransems nodomāja: «Man vajadzētu stāvēt tur blakus ar ūdeni, jo māja var aizdegties,» — bet viņš neko nedarīja. Viņš manīja, ķa viņu pārņēmusi apātija, kas visu pārvērtusi, pārgrozījusi visas vērtības un jebkuru cilvēka rīcību padarījusi veltīgu. Edvīna aizgāja, lai pamēģinātu iemigt. Viņš galerijā palika viens pats.

Vērojot apkārtni, viņš pārliecinājās, ka vecā Banerdži mirstīgās atliekas nav vienīgās, ko šovakar sadedzina. Vietvietām plūdu straumes malā, kur bija atrasti draugu, māšu, bērnu, sievu un tēvu līķi, pret vētrainajām debesīm uzliesmoja nelieli sārti, vājas māņticības vai arī ticības liesmiņas. Majoram un misis Banerdži bija taisnība. Nevienam nekad neizdosies Indiju iekarot.

Klausīdamies troksnī uz jumta, viņš pēkšņi ieraudzīja, ka uz lielās pils jumta gaisā uzšaujas liesma. Sākumā tā bija sīka uguns mēlīte, kas kļuva aizvien lielāka, līdz Ransems noprata, ka tur arī sadedzina līķi. Vējš pāri ūdens klajam atnesa dūmus, un pēkšņi Ransems sajuta gaisā sandelkoka smaržu. «Varbūt nomiris vecais džentlmenis,» viņš nodomāja. «Varbūt viņu nositis krītošs tornis. Tā būtu vislielākā nelaime no visām.» Tagad Randžipurai vairāk nekā jebkad bija nepieciešama vecā maharadžas labsirdība un drosme.

Ap desmitiem — Ransems nezināja pareizo laiku, jo viņa pulkstenis bija apstājies, — liesma uz jumta sāka apdzist. Māja nebija aizdegusies, varbūt tāpēc, ka akmens plātnēm, ko netikumīgā lēdija Strītingema pirms daudziem gadiem bija likusi atvest no svētā Abana kalna, piemita maģisks spēks. Arī vaimanas tagad bija mitējušās, varbūt tāpēc, kā misteram Banerdži bija galīgi aizsmakusi balss. Kad pilnīgi satumsa, Ransems iegāja mājā un klusām sauca Edvīnu. Viņa bija vēl nomodā un atsaucās no kādas istabas ar durvīm uz gaiteni.

— Nāc iekšā, — viņa teica. — Es neguļu. Es tikai nespēju vairs nostāvēt kājās. Ja tik mums izdotos dabūt gaismu un siltu tēju.

Viņš izgāja atpakaļ gaitenī un tikpat klusi sauca mis Mergatroidi, kura tūlīt iznira no biezās tumsas un, taustīdamās gar sienu, nāca viņam pretī.

— Vai mēs nevarētu dabūt siltu tēju?

— Mums vairs nav spirta.

— Bet varbūt ir kāda svece?

— Tās visas izbeigušās. Misters Banerdži visas izlietoja uguns iekuršanai.

— Nolādēts! — teica Ransems. Tumsā viņš. izdzirdēja Edvīnas apspiestos smieklus.

Visu nakti viņi pavadīja runādamies, snauzdami un vērodami. Ārā cits pēc cita apdzisa sārti, bēdīgā aina tuvojās beigām, un viņu acu priekšā drīz rēgoja tikai melnum melna nakts un vienmuļi šalca lietus. Rītam austot, atkal ūdenī bija redzamas tās pašas drupas, tikai vēl vairāk uguns izpostītas. Ap astoņiem Edvīna iesaucās:

— Skaties, skaties! Kas tad tas? — Un Ransems apgriezies ieraudzīja vienu no mazajām, grezni izrotātajām maharadžas izpriecu laiviņām, kas tuvojās, irdamās zem liela banjana zariem. Airētājs vēl nebija saredzams, jo laiviņas baldahīns bija aizķēries koka zaros, un viņš, pa pusei lapotnes aizsegts, centās to atbrīvot.

Tad pēkšņi laiviņa izšāvās no zarotnes un viņi ieraudzīja airētāju — eiropiešu zēnu īsās biksēs. Uz mirkli zēns zaudēja līdzsvaru un bezmaz iekrita duļķainajā ūdenī, bet, kad tas atkal piecēlās kājās un no jauna satvēra airus, abi redzēja, ka tas nemaz nav zēns.

Ransems iesaucās: — Ak dievs! Tā taču Fērna!

— Kāda Fērna?

Jautājums Rānsemu mirkli samulsināja, jo viņam likās, ka Edvīna uzturas Randžipurā jau nedēļām, pat mēnešiem ilgi un ka viņai jāzina, kas ir Fērna. Tad viņš pēkšņi apķērās, ka viņa Randžipurā pavadījusi tikai piecas dienas, un atbildēja:

— Viņa ir amerikāņu misionāra meita.

Laiviņa tagad bija pavisam tuvu. Viņi varēja saredzēt, ka viens airis ir sarkanzeltains un acīmredzot piederas laiviņai, bet otrs neveikli pagatavots no kārts un dēļa gabala. Ransems redzēja arī, ka Fērnai mugurā tās pašas drēbes, ko viņš bija viņai iedevis tajā naktī, kad viņa bija aizbēgusi no mājām. Fērna viņiem neuzsauca. Viņa pat nenolika airi, lai pamātu ar roku, tikai cītīgi airēja. Nelāgais airis vienā laidā traucēja, trauslā laiviņa tikai lēnītiņām īrās uz priekšu gausajā straumē.

— Viņa ir ļoti skaista, — teica Edvīna, — un ļoti jauna.

Ransems neko neatbildēja.

4

Atvadījusies no Ransema, Fērna nolēma braukt tieši mājup. Sapīkusi viņa izgāja laukā un devās uz izbrauktuves pusi, kur bija novietojusi savu divriteni, bet, jau uzsēdusies uz divriteņa, viņa pārliecinājās, ka pat divritenis viņu pametis ķezā. Viena riepa bija saplīsusi, un, to atklājusi, viņa sāka raudāt. Tātad viņai trīs kilometri jānoiet lietū kājām, ja viņa negribēja iet atpakaļ un palūgt Ransema kalpotāju riepu salabot. Taču viņa vairs nespēja atgriezties Ransema mājā. Viņai bija nepārvaramas bailes no vēlreizējas sastapšanās ar Ransemu. Viņa sev teica, ka nekad vairs nevēlas sastapt Ransemu, vienalga, kas arī atgadītos.

Stumdama divriteni sev blakus, viņa iznāca uz ceļa un tūlīt manīja, ka vairs nav saīgusi, vienīgi nomākta un nogurusi, tik nogurusi kā vēl nekad visā savā mūžā. Viņu bija pārņēmis dziļš apnikums — ne tikai pret Randžipuru, bet arī pret māti, tēvu un Hēzli, pret visiem paziņām, pat pret Ransemu. Un tāpēc, ka vēl bija tik jauna, viņa nodomāja: «Kaut es tagad varētu nomirt! Tas būtu tik viegli — nogulties te uz ceļa un sagaidīt nāvi.» Taču viņa zināja arī, ka varētu veselām dienām nogulēt Randžipuras siltajā, tvanīgajā musona gaisā bez kādām bīstamām sekām, turklāt ap šo laiku bija milzums čūsku, no kurām viņa šausmīgi baidījās. Tagad tās locījās visās malās. Naktī tās šad tad redzēja velkamies pāri ielai — pitonus, odzes, paragudas un kobras.

Klizma ar divriteni pēkšņi mainīja viņas noskaņu, dusmas uz Ransemu galīgi izgaisa. Viņai kļuva sevis žēl. Tagad viņai likās, ka Ransems jau pašā sākumā nav raudzījies uz viņu nopietni, un šovakar, kad viņa bija aizgāzjusi viņu brīdināt, izrādījās, ka viņš ir piedzēries un izturas pret viņu tā, it kā viņa būtu bērns vai arī mazliet jukusi. Līdz šim viņai ne reizi nebija gadījies redzēt galīgi piedzērušos vīrieti, viņas paziņas, tā saucamie «jaunieši», gan šad tad bija viegli iereibuši, bet tādās reizēs likās ļoti jautri un aušīgi. Taču Ransems dzērumā viņai iedvesa bailes un darīja viņu līdz nāvei nelaimīgu. Viņš Fērnai patiesībā nemaz nelikās piedzēries, bet drīzāk vājprātīgs, jo smējās par to, kas viņai iedvesa bailes. Viņa jutās ārkārtīgi nelaimīga, kad viņš skaļi smējās pat par iespējamo skandālu un paredzamo traci ar viņas māti, kurā taču viņš pats neizbēgami tiktu iepīts.

Kāpēc viņai vajadzēja tik briesmīgi melot? Kāpēc vajadzēja teikt, ka viņa mīlinājusies ar Ransemu? Viņa bija tikai nodevusi sevi mātes rokās, — ja viņa tagad mēģinātu to noliegt, viņu turētu par muļķa skuķi.

Ejot garām Rašida Ali Khana dārzam, viņai neviļus ienāca prātā, kā būtu, ja viņa tagad ieietu Rašida namā un tur paliktu. Tas māti un pārējos galīgi satracinātu. Taču tūlīt viņa atskārta, ka tas nav iespējams, jo viņa vislielākā mērā kaitētu Rašidam Ali Khanam, kas viņai nebija nodarījis neko ļaunu. Viņa to bija redzējusi tikai pa gabalu un nezināja, vai Rašids viņai patiktu vai ne. Viņa nevarēja pateikt, vai indieši vispār viņai patīk, jo nevienu indieti lāgā nepazina, bija redzējusi vienīgi kristītos pusmežonīgos bhiļus, kuri strādāja misijā. Taču tie vispār nebija nekādi īstie indieši. Tomēr viņa bija pārliecināta, ka Rašidi ir ļoti labi cilvēki, ja Ransems viņus tā cienīja; un, lai arī sašutusi un vīlusies, viņa augsti vērtēja Ransema spriedumu. Kaut gan Ransems tika uzskatīts par dzērāju, viņš Fērnai tomēr likās gudrākais starp visiem pazīstamiem vīriešiem. Tad, iedomādamās, ka Ransemu nekad vairs nedrīkst sastapt, viņa atkal sāka raudāt, un tagad viņai acis aizmigloja ne tikai ieslīpās lietus šaltis, bet arī viņas pašas asaras. Taču vienlaikus viņā atkal iezagās dīvaini siltās jūtas, kādas viņa bija izjutusi tai naktī pie Smailiem; un, lai arī viņa bija jauna un nepieredzējusi, viņas sirds nojauta, ka viņa Ransemu mīl, ka vienmēr to atcerēsies ar trīsām sirdī, arī tad vēl, kad būs jau veca.

Kad Fērna bija nokļuvusi pie spirta rūpnīcas stūra un pagriezās uz misijas māju pusi, viņa ieraudzīja tuvojamies pa ceļu kādu mašīnu iedegtiem starmešiem. Viņa tūlīt nodomāja: «Tā var būt tikai mamma, kas tagad atgriežas no pilsētas,» — un nevilcinādamās viņa izslēdza sava riteņa spuldzi un ielēca ceļmalas grāvī. Tagad viņa pārliecinājās, ka no čūskām viņai mazāk bail nekā no mātes. Droši vien māte bijusi pie Ransema. Laikam būs viņu sastapusi un teikusi, ka viņam jāprec viņas meita. Fēma izbijusies grāvī nogaidīja, kamēr auto pabrauc garām, aptašķīdams viņu ar dubļiem. Viņa pazina veco fordu, un tad viņa pēkšņi pilnīgi izprata sava nožēlojamā stāvokļa bezcerību.

Ceļu mehāniski turpinādama, viņa vēroja, ka ik solis viņu ved tuvāk mājām, tuvāk mātei, kura pa šo laiku visu būs pastāstījusi tēvam un Hēzlei. Gandrīz neapzinīgi viņa gāja uz priekšu tai pašā virzienā, jo nezināja neviena cita virziena, kurā varētu iet. Šņukstēdama viņa grīļīgi virzījās uz priekšu, kamēr caur lietus priekškaru ieraudzīja misijas ugunis, un nu viņai iešāvās prātā jauna doma. Viņa vispār negribēja vairs atgriezties mājās. Viņa nolēma iet pie Smailiem un lūgt patvērumu. Viņa jau bija tiem nodarījusi lielu ļaunumu. Šausmīgā vēstule ar riebīgiem apvainojumiem bija jau aizsūtīta. Kaut kas sliktāks par to vairs nevarēja notikt. Šis lēmums viņu nomierināja. Smaili viņu sapratīs. Vismaz dos viņai patveri tik ilgi, kamēr pēdējo stundu satraukums un nepatikšanas būs pāri.

5

Taču Smailu nebija mājās. Pienākusi pie durvīm, Fērna ieraudzīja krustmāti Fībi vienu pašu dzīvojamā istabā, un tad viņai ienāca prātā, ka Smaili ap šo laiku mēdz būt vakarskolā. Mirkli viņa šaubījās par savu lēmumu. Krustmāte Fībe iedvesa viņai mazliet bailes — nevis tāpēc, ka būtu nelaipna vai nepieejama, bet drīzāk gan tāpēc, ka sava lielā vecuma dēļ, kā Fērnai likās, nojauš ikkatru noslēpumu. Viņa baidījās, ka krustmāte Fībe varētu manīt kaut ko no Blaitas Somerfīldes, Orienta pērles, kas viņā vēl slēpās.

Taču arī tagad, tāpat kā pirmīt, ceļmalas grāvī guļot, viņa juta, ka labāk uzņemties diezin ko, lai tikai nebūtu jāsatiekas ar māti, un saprata, ka ir neiespējami visu nakti lietū staigāt apkārt. Viņa pieslēja divriteni pie verandas un pieklauvēja. Krustmāte Fībe pacēla acis no rokdarba un teica: — Iekšā!

Fērnu ieraugot, krustmātes Fībes gaišās acis pauda pārsteigumu, bet viņa to ātri pārvarēja, varbūt tāpēc, ka bija ievērojusi Fērnas aizpampušās acis un izmisuma pilno seju.

Fērna jutās ļoti samulsusi, tik samulsusi, ka bez jebkādiem paskaidrojumiem steidzīgi pateica: — Es vairs nevaru iet mājās. Vai drīkstu kādu laiciņu palikt šeit? — Līdzjūtībā pret sevi pašu, jo turēja sevi par bāreni bez pajumtes, viņa sāka raudāt.

— Žēlīgais dievs! — iesaucās krustmāte Fībe un žigli piecēlās no šūpuļkrēsla. — Kas noticis? — Viņa aplika roku Fērnai ap pleciem un teica: — Bet jūs taču esat galīgi samirkusi. Es tūlīt pagādāšu jums sausas drēbes, un tad jūs varēsiet man visu izstāstīt. — Kad viņa bija izgājusi, Fērna noslīga uz dīvāna un sāka skaļi, nevaldāmi raudāt.

Krustmāte Fībe atgriezās ar kādu misis Smailas kleitu, pāris veļas gabaliem un platu dvieli. Maigi viņa pieskārās Fērnas plecam un teica: — Tagad nāciet! Noberzieties sausa un apvelciet šīs Bertas drēbes! Un tad varēsiet man pastāstīt, kas noticis.

Fērnai nebija ne mazākās vēlēšanās nosusināties un pārģērbties. Viņai gribējās tikai raudāt un paturēt mitrās drēbes mugurā, lai dabūtu plaušu karsoni un nomirtu, bet mierīgās vecās lēdijas stājā bija kaut kas tāds, kam nevarēja pretoties. Pēkšņi viņa pati sev likās ļoti muļķīga un citu neko nespēja kā paklausīt.

Viņai pārģērbjoties, mitējās arī krampjainie šņukstiem, bet nu viņa noslēdzās sevī, mute bija kā aizzīmogota. Dūšīgā krustmāte Fībe tūlīt salauza Fērnas apņemšanos kluset. — Klausieties, mīļais bērns, — viņa teica. — Jums ir kaut kas uz sirds, un jums vajadzēs man to izstāstīt. Es jau apmēram varu iedomāties, kas tas varētu būt, bet, ko es vēl nezinu, to jūs man mierīgi varat pastāstīt. Diezin vai es varēšu jums kaut kā līdzēt, bet stāstīšana jūs noteikti atvieglos.

Tad Fērna dzirdēja sevi sakām: — Vai es drīkstu jums to stāstīt? Vai jūs gribat mani uzklausīt? —— Viņa vēl nejutās noskaņota tā, lai izkratītu sirdi, bet nu viņa atzina, ka visā Randžipurā varbūt tikai Smaili sapratīs, kāpēc viņa rīkojusies tik muļķīgi. Tikai Smaili viņu nenosodīs. Viņi neuzmāksies ar saviem padomiem un raudzīsies uz viņu nopietni. Bertas Smailas katūna kleita viņai nepatika, jo bija neglīti pašūta un pārāk gara, bet viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka, uzvilkdama šo tērpu, viņa iegūs Bertas Smailas īpašības. Un pēkšņi viņa sāka runāt. Viņa izstāstīja krustmātei Fībei visu, kā tas atgadījies, kāpēc viņa rīkojusies tieši tā, nevis citādi, atzinās pat, ka ienīstot savu māti, un pateica arī, kāpēc; un beidzot viņa pastāstīja par savu pēdējo apmeklējumu pie Ransema. Krustmāte Fībe viņu nepārtrauca, tikai reizēm it kā ieklukstējās, izrādīdama interesi vai arī nosodīdama dažus muļķīgus gadījumus.

Kad Fērna bija beigusi, krustmāte Fībe teica: — Man jāatzīst, ka Ransems nav izturējies kā īsts džentlmenis. Tas nemaz neizskatās pēc viņa. Varbūt tāpēc, ka viņš bijis piedzēries.

— Jā, — teica Fērna, mēģinādama Ransemu attaisnot. — Man nav šaubu, ka tā bija. Es vispār nedrīkstēju vairs nākt pie jums... pēc visām tām nepatikšanām, ko jums esmu jau nodarījusi, un pēc tam kad mana māte aizsūtījusi vēstuli uz misijas pārvaldi.

— Nieki, — atbildēja krustmāte Fībe. — Tā nav pirmā vēstule, ko viņa rakstījusi par mums uz misijas pārvaldi. Un katrā ziņā ļaunais nekad negūst virsroku pār labo. Es esmu veca un bieži esmu novērojusi, ka tas ir tiesa. Bēdīgākais ir tas, ka jūsu māte nepareizi audzināta, kā jau visas Dienvidamerikas sievietes. Viņas ir mācītas tikai nozvejot sev vīru. Nekas cits viņām nav prātā.

— Es tagad nezinu, ko man iesākt, — Fērna teica. — Kur palikt?

Krustmāte Fībe piecēlās. — Man šķiet, — viņa teica, vispareizākais būs, ja mēs tagad mazliet iekodīsim. Vakariņas gan jau ir paēstas un virtuves zēns būs aizgājis, bet es kaut ko sameklēšu. Es arī labprāt kaut ko iebaudītu. Esmu radusi sameklēt visādus krikumus, kad man iegribas ēst. Mēs pagatavosim sev labu kafiju, uzvārīsim pāris olu un uzcepsim dažas jamsa saknes.

Viņa paņēma Fērnu aiz rokas un ieveda virtuvē. Krustmātes Fībes roka bija tieva un raupja, sastrādāta gandrīz septiņdesmit gadu ilgā darbā. Tomēr Fērnai tā šķita maiga un mierinoša. Tas Fērnai likās tāds pieredzējums, kāds viņas īsajā mūžā vēl nebija atgadījies, un atkal viņa bija tuvu raudām.

Vecā krustmāte nemitējās pļāpāt, varbūt tādēļ, lai samulsušajai meitenei dotu iespēju klusēt. — Vaina ir tā, — viņa teica, — ka jūs neiederaties tādā vietā kā Randžipura. Jau vecākiem cilvēkiem diezgan neērtību sagādā netīrība, karstums, dubļi un putekļi. Man patiesībā Randžipura patīk labi, bet reizēm arī sāk bojāt nervus un padara mani pilnīgi, neizturamu, tā ka es sāku pat ķildoties ar Bertu un Homēru. Šis klimats nav mums īsti piemērots, tomēr te ir ārkārtīgi interesanti.

Krustmātei Fībei saimniekojot, Fērna viņai sāka palīdzēt, it kā noprazdama, ka vispareizākais jaunai meitenei ir kaut ko darīt. Tā Fērnas pārkairinātie nervi drīz nomierinājās un viņa kļuva tik atklāta, ka juta vēlēšanos pastāstīt vēl kaut ko, vissvarīgāko, ko bija noklusējusi, — ka viņa pirmo reizi mūžā ir iemīlējusies. Mēģinot iedomāties kādu, kam varētu atklāt savu noslēpumu, viņai neviens cits neienāca prātā kā krustmāte Fībe un varbūt vēl Berta Smaila. Tomēr viņa nebija droša, vai misis Smaila viņu sapratīs. Pret krustmāti Fībi, kura bija tik veca, viņa juta lielāku uzticību. Krustmātei Fībei aiz muguras bija tik gara dzīve, ka likās — viņa jau noslēgusi veselu apli un tagad kļuvusi otrreiz jauna.

Fērna juta dedzīgu vēlēšanos parunāt ar kādu par Ransemu. Mēģinājums uzticēties māsīcai Biloksā, kā izrādījās, bija aplamība, jo, pamatīgi pārdomājot, viņa redzēja, ka nevar gaidīt no māsīcas, lai tā viņu saprastu. Ja arī māsīcai bija kads nojēgums par to visu, tomēr Fērnai vajadzētu savas skaistās izjūtas banalizēt. Krustmātei Fībei turpretim bija skaidrs spriedums. Viņa neatzinīgi bija izteikusies, ka Dienvidamerikas sievietes tiekot audzinātas tikai vīru nozvejošanai. Tas liecināja par veselīgiem dzīves uzskatiem un novērošanas spējām. Atkal Fērnu pārņēma siltas jūtas. Viņas sirds vēlējās tikai labu. Viņa ilgojās palīdzēt Ransemam, glābt to no dzeršanas posta un izmisuma.

Kad viņas beidzot nosēdās pie uzkožamiem — olām, ceptām jamsa saknēm, grauzdētām maizītēm, kafijas un piparkūkām, acīmredzot viszinošā krustmāte Fībe teica:

— Žēl gan mistera Ransema. Viņš taču tik jauks cilvēks. Šausmīgi, ja kāds vīrietis sāk nodoties dzeršanai. Dažreiz tas nekas, ja cilvēks mazvērtīgs pats par sevi.: Man bija brālis, kas bija tāds — es domāju, kā Ransems — tas nomira no dzeršanas piecdesmit gadu vecumā.

Fērnas sirds iesila aizvien vairāk, un viņa patlaban taisījās visu izstāstīt vecajai krustmātei, kad pēkšņi vārdi iespriedās kaklā. Spiedīgajā gaisā valdīja žņaudzošs klusums .un aizrāva viņai elpu. Bija tā, it kā viņa būtu gatavojusies runāt un tad pārliecinājusies, ka pārtrauktu kādu svarīgāku runu, kādu pasludinājumu, kas domāts viņai un krustmātei Fībei. Viņa redzēja, ka veco, gudro sievieti pārņēmušas tās pašas izjūtas, bet nezināja, ko tas varētu nozīmēt. Viņa jutās tā, it kā istabā būtu ieradies kāds gars un pieprasītu, lai viņas tam velta visu uzmanību. Krustmāte Fībe pavēra muti, lai bilstu kādu vārdu, bet tad pēkšņi šķita, ka pasaule būtu izkustināta no pamatiem. Flīžu grīda zem viņu kājām brīkšķēdama sašķēlās, galds salīgojās, un kafija izlija pār tīro galdautu. Ķieģeļi un sienu apmetums čirkstēja un brakšķēja. Gaisma apdzisa, jo plūdi bija sagrāvuši spēkstaciju.

Tumsā Fērna izdzirdēja krustmātes Fībes dīvaini zemo balsi: — Man šķiet, tā būs zemestrīce.

Fērna sēdēja kā paralizēta un nekustējās. — Palieciet savā vietā, — teica krustmāte Fībe. — Trauku skapī vajag būt kabatas baterijai. — Tad Fērna izdzirdēja viņu grabināmies apkārt kā peli. Trauku skapja durvis čīkstot atvērās un aizvērās, un tad virtuvē atspīdēja gaisma — vāja kabatas baterijas gaisma, jo baterija bija gandrīz izdegusi. Krustmāte Fībe sāka meklēt sveces, tās viņa pastāvīgi turēja lielā vairumā, jo nekad neuzticējās elektrībai, kuru kāds neveikls indieša rokas pieskāriens varēja nodzēst bez kāda brīdinājuma.

— Mums laikam steigšus jāiet laukā no mājas, — teica krustmāte Fībe. — Mana māsa Dorisa stāstīja, ka viņi tā darījuši Longbīčā zemestrīces laikā. Bet es gan nemaz nekāroju samirkt lietū. Man šķiet, būs prātīgāk, ja mēs tagad paraudzīsimies, kas noticis ar māju. Spriežot pēc lielās kratīšanas un putekļiem, varētu domāt, ka visa tā būda sabrukusi.

Vecās sievietes aukstasinība, kura varbūt drīzāk radās no pašsavaldīšanās nekā no vienaldzības, ātri vien lika Fērnai atjēgties. «Kas noticis ar mūsu māju?» viņa sev jautāja. «Un ar Ransemu? Kur viņš tagad atrodas?» Tad viņai ienāca prātā, ka viņš aizgājis pie Banerdži uz dineju, un viņa ātri secināja: «Katrā ziņā tā nav mūra māja. Iespējams, ka zemestrīces laikā koka māja ir labāka.»

Smailu mājas priekšdaļa, kas atradās ielas pusē, bija sagruvusi. Veselas bija palikušas trīs guļamistabas un liela, tukša noliktava. Tā nebija iekārtota dzīvošanai, kad ēku no kazarmas pārvērta misijas mājā. Zemestrīce untumainā kārtā vienu daļu mājas bija sagrāvusi, otru tikai sakustinājusi un atstājusi veselu. Kad krustmāte Fībe kopā ar Fērnu apskatīja nodarīto postījumu, viņa atkal dīvaini ieklukstējās, sarūgtināta par izārdītajām telpām, kuras vienmēr bija centusies turēt priekšzīmīgā kārtībā.

Fērnai viņa teica: — Man liekas, tā bija mūsu laime, ka mēs sēdējām virtuvē, nevis dzīvojamā istabā. — Tai pašā mirklī viņas izdzirdēja savādu troksni no pilsētas puses, — ūdens šalkoņa un cilvēku kliedzieni no tālienes izklausījās kā neskaidras vaimanas un šņākšana. Katra turēdama rokā aizdegtu sveci, viņas — vecā sieviete un jaunā meitene — stāvēja un ausījās. Lēnie uzplūdi un briesmu tuvošanās likās daudz baigāki nekā daži īsi zemestrīces grūdieni. Nāca virsū kaut kas neizprotams un tādēļ jo baismīgāks.

Krustmāte Fībe attapās pirmā. — Dieva dēļ, kā jūs domājat, kas tas varētu būt? — viņa jautāja. — Ceru, ka Berta un Homērs būs drošībā. Skola ir jauna celtne, droša un stipra.

— Izklausās pēc kliedzieniem, — teica Fērna. — Es aiziešu līdz mūsmājai paraudzīties, kas tur noticis.

Viņai tagad kļuva baigi, jo no mājas pāri ielai nenāca nekāda skaņa. Ja tur būtu māte un Hēzle, tās tagad kliegtu, jo tas bija viņu dabā. Viena no viņām būtu pārskrējusi pāri ielai, vairs neievērojot lielo naidu pret Smailiem. Caur logu viņa tik melnā tumsā neko nevarēja saredzēt, vienīgi banjana varenie zari slējās pret melnajām debesīm.

Saimenu māja, tāpat kā pulka kazarma, bija sagruvusi, pārvērtusies baļķu, akmeņu un apmetuma kaudzē. Kad Fērna ar krustmāti Fībi piegāja tai klāt, lietus patlaban bija beidzis aizskalot putekļu mākoni, kas sacēlies, ēkai sagrūstot. Kabatas baterijas vājajā gaismā viņas staigāja apkārt drupu kaudzei, sauca klusās, drebošās balsīs un meklēja kādu dzīvības zīmi. Fērna pēkšņi juta, ka viņu pārņem drausmīgs miers, miers, kāds seko pārmērīgām šausmām. Visu viņa pēkšņi sāka redzēt nedabiski vienaldzīgi un skaidri. Šī aina viņai likās neīsta. Viņas apziņā tā šķita kaut kas spokains, kā lietuvēna, murgi, viņai likās neiedomājami, ka viņa ar krustmāti Fībi klīstu šeit ap drupām un meklētu viņas vecākus un Hēzli. Attālās vaimanas, kas tagad griezās viņai ausīs, arī nebija nekas cits kā smagi murgi.

Tad viņa iedomājās, ka vajag tikai pasaukt viņus un viņi iznirs no lietus apmiglotās tumsas vai parādīsies no tenisa laukuma puses vai tieši no ceļa, un drebošā balsī viņa sāka saukt: — Papa! Mamma! Hēzle! — Taču saucieni izgaisa lietū. Tikai spokainās vaimanas no pilsētas puses bija vienīgā atbilde.

Viņa dzirdēja krustmāti Fībi sakām: — Varbūt viņi nebija mājās. Iespējams, ka viņi ir kaut kur drošībā.

Taču Fērnu sagrāba baiga nojausma. «Varbūt viņi visi ir pagalam un es viena pati palikusi dzīva!» čukstēja viņas domas, un kauns viņu bezmaz smacēja nost. Vēl pēdējo reizi viņa tumsā iesaucās: — Hēzle! Hēzle! — Vienkāršā, klusā Hēzle taču nevarēja būt mirusi! Tad viņa pēkšņi juta zemi sakustamies zem kājām, briesmu nakts tumsa viņu apsedza un tūkstoš vaimanas kļuva aizvien vājākas un vājākas.

Kad Fērna atkal atguva samaņu, viņa gulēja virtuvē uz saplaisājušas flīžu grīdas, palagos ietīta. Mutē viņa juta degvīna garšu, tā viņai tūlīt lika atcerēties Ransemu un savu pirmo apciemojumu. Krustmāte Fībe bija noliekusies pār viņu un teica: — Viss būs labi, bērns. Jūs paģībāt, un es jūs ievilku šeit. Tas bija viss. Iedzeriet vēl kādu lāsīti! Man vienmēr kaut kas paglabāts šādiem gadījumiem.

Fērna, mazliet rīstīdamās, iedzēra stipro, lēto degvīnu un pamazām sāka atcerēties visu notikušo. Tas viss bija drausmīga patiesība. Tie nebija murgi. Bija notikusi zemestrīce, un viņas vecāki kopā ar Hēzli laikam bija nosisti. Viņai acīs saskrēja asaras un ritēja pār vaigiem. Lai kā viņa centās saņemties, tomēr nespēja apvaldīt šņukstus un elsas.

Krustmāte Fībe saņēma viņas roku. — Apmierinieties taču, — viņa teica. — Tas jau neko nelīdzēs. Labāk apģērbiet sausas drēbes. Es jums tās nevarēju uzvilkt. Jau tā man nenācās viegli iestiept jūs šeit un novilkt slapjās drēbes.

— Es tagad būšu mierīga. To es jums apsolu. Nezinu, kāpēc es esmu tik vāja.

Tad ārā viņas izdzirda vārgus saucienus. Tos klusināja lietus šalkoņa, tomēr likās, ka tie skan tepat tuvumā. Fērna piecēlās sēdus. Un, kad balss atskanēja otrreiz, tā bija griezīga un skaidra, tik skaidra, ka Fērna tūlīt pazina savas mātes balsi. Viņa apmeta palagu sev apkārt un uzlēca kājās. Tagad varēja dzirdēt misis Saimenu drudžainā uztraukumā saucam: — Elmer! Elmer! Hēzle! Fērna!

— Es iešu pēc viņas, — teica krustmāte Fībe. Fērna. viņai sekoja un izskrēja lietū, palagā ietinusies.

Viņas gāja sauciena virzienā, spīdinādamas vājo kabatas bateriju, un atrada misis Saimenu mazu gabaliņu no mājas. Piegājušas tuvāk, viņas redzēja, ka misis Saimena nav viena. Pret viņas plecu atspiedusies, stāvēja misis Hogite-Igbere — tik satriekta un nošļukusi, ka tā atgādināja putnu biedēkli.

Gaismu ieraudzījusi, misis Saimena histēriski iesaucās: — Kas tur ir? Elmer, vai tu? — Un Fērna atbildēja: — Es tā esmu, mamma.

— Kur jūs esat? Kur tavs tēvs? Kur Hēzle? Ak dievs, kas noticis?

Tad misis Saimena apskāva Fērnu un šņukstēdama iesaucās: — Ai, mans bērns! Es zinu, viņi ir pagalam! Es to zinu!

Misis Hogite-Igbere, balstu zaudējusi, noslīga zemē ceļa dubļos un palika sēžam. Savā samirkušajā, mežģīnēm rotātā gaišzilā zīda peņuārā viņa atgādināja žēli vaidošu nelaimes čupiņu.

6

Palikusi divatā ar misis Hogiti-Igberi bangelo verandā, misis Saimena bija gaidījusi ilgu laiku, klausīdamās savas baiļu pārņemtās draudzenes kunkstēšanā un dīvainajos trokšņos, kas atskanēja no pilsētas. Sākumā viņa pati nezināja, ko gaida, bet tad noprata, ka nevar šeit sēdēt veselu mūžību, ja neviens nenāk viņas glābt. Tikai pamazām viņai kļuva skaidrs, ka draudzene piedzērusies un neko nespēj palīdzēt. Reti viņai bija gadījies sastapt misis Hogiti-Igberi tik vēlu vakarā, un ne reizi tā nebija likusies tik nevarīga. Tas mazumiņš cieņas, kuru viņa nezaudēja pat dzērumā, tagad bija baiļu drudža pilnīgi iznīcināts. Mirkli misis Saimena juta pret draudzeni naidu, jo šādā briesmu brīdī tā bija nekam nederīga un uzvedās tik muļķīgi un bērnišķīgi, ka kļuva tikai par apgrūtinājumu. Instinkts viņai ieteica atstāt draudzeni turpat uz grīdas, bet pieklājība to neļāva. Pāris reižu viņa sapurināja apskurbušo, bet tā neatģidās, vienīgi sāka skaļāk kunkstēt un vaimanāt. Tad viņa satvēra draudzenes roku, aplika to sev ap pleciem un sāka vilkt draudzeni augšā, kā slīkoni glābdama.

— Saņemies, Lile! — viņa kliedza. — Mums jātiek no šejienes projām! — Taču misis Hogite-Igbere tikai kunkstēja un kā maiss smagi novēlās atkal uz grīdas. Misis Saimenas godbijība pret Randžipuras salona lauveni bija galīgi zudusi. Viņa vairs nebaidījās saukt to vienkārši par Lili, kā misis Hogiti-Igberi līdz šim bija dēvējusi tikai aiz muguras, jā, viņa tai teica vēl daudz ko citu. Tagad viņa vairs nemēģināja slēpt savu cietsirdību. — Nāc taču reiz, tu pietempusies muļķe! — viņa kliedza. — Man jābrauc mājās!

Cik misis Hogite-Igbere likās sabrukusi, tik mazā, sievišķīgā misis Saimena likās pieņemamies spēkos. Viņas pārspīlēti sievišķīgā vēlēšanās patikt tagad nebija manāma. Viņa pēkšņi pārvērtās sievietē ar dzelzs raksturu. Pusnešus, pusstumjot viņai izdevās draudzeni dabūt lejā pa lieveņa kāpnēm un iegrūst vecā forda kabīnē. Misis Hogite-Igbere iezvēlās mašīnā, atstādama nokarājamies ārpusē resnu kāju. Misis Saimena nikni iesvieda kāju iekšā un aizcirta durvis. Tad, acis atpakaļ nepametusi, sēdās pie stūres un sāka braukt.

Pa to laiku pilsētā bija uzliesmojuši ugunsgrēki. To atblāzma apgaismoja visu ceļu līdz spirta rūpnīcai. Šeit sākās slīpums un mašīna, šļakatas šķiezdama, iebrauca padziļā ūdenī. Ceļu vairs nevarēja saredzēt, bet misis Saimena vēroja ceļu pēc vīģes koku rindām abpus ceļa. Viņa lēni virzījās uz priekšu un nobrauca vēl vienu pusjūdzi — reizēm pa kailu ceļu, reizēm pa tekošu ūdens straumi, kas bezmaz sniedzās pāri riteņiem. «Kaut es varētu nokļūt līdz hipodroma ceļa stabam,» viņa nemitīgi domāja, «tad tikšu augstākā vietā.»

Taču nelielu gabaliņu no šā mērķa ūdens ieplūda motorā, un vecais fords apstājās.

Viņa neatlaidīgi mēģināja motoru iedarbināt no jauna, lādēdamās un lietodama tādus vārdus, kādus meitenes gados bija noklausījusies no dzērājiem, kad tie sēdēja viņas tēva viesnīcas verandā Misisipi mazpilsētā, vārdus, kuru nozīmi viņa zināja tikai pa daļai. Tai pašā brīdī viņa sāka raudāt, tomēr vairāk aiz izmisuma nekā aiz bailēm. «Mēs taču nevaram palikt šeit visu nakti,» viņa domāja. «Ūdens var celties. Man jātiek līdz misijai, bet jāstiepj līdzi šī piedzērusies mātīte. Tagad tā vairs nevarēs dižoties manā priekšā.»

Beidzot zaudējusi visas cerības iedarbināt motoru, viņa izkāpa laukā un šausmīgās bailēs no čūskām iebrida remdenajā ūdenī. Tas sniedzās viņai pāri ceļiem, bija duļķains un pretīgi oda. Mašīnas durvis atraudama, viņa uzkliedza: — Kāp ārā, stulbā aita!

Ugunsgrēka blāzmā viņa redzēja, ka misis Hogite-Igbere guļ tieši tādā pašā pozā, kā bija nokritusi, un tūlīt noprata, ka dabūs to laukā no mašīnas, vienīgi velkot aiz kājām. Visus spēkus saņēmusi, viņa grūstīja un dunkāja bankas direktora kundzi, līdz tā pietrausās sēdus, nokarinādama kājas ārpusē. «Nu jau iet uz labo pusi,» nodomāja misis Saimena un glaimīgā balsī, kā mazu bērnu uzrunādama, teica: — Tagad nu, Lile, papūlies pati arī mazdrusciņ. Liec kājas uz zemes un mēģini piecelties. — Kunkstēdama misis Hogite-Igbere paklausīja, bet strausa spalvām rotātās rīta kurpes papēdis aizķērās aiz mašīnas spārna, un viņa uz galvas iekrita ūdenī.

Izbīlis un varbūt bailes no slīkšanas viņu atskurbināja un atdeva mazliet gribas spēka, ko viņa galīgi bija zaudējusi savā piedzērušas sievietes izlaidībā. Ar pūlēm viņai izdevās pieslieties kājās, un viņa tūdaļ apjukusi iekliedzās: — Kur es atrodos? Kur es atrodos? Kā es nokļuvu šeit?

— Uz ceļa pie spirta rūpnīcas. Un tagad tev jāmēģina iet. Mašīna vairs neklausa.

Misis Saimenas atbalstīta, viņa tagad sāka soļot. Stenēdama un grīļodamās viņa kopā ar draudzeni sasniedza augstāku vietu. Tad viņa atkal sāka vaidēt un sabruka pēc katriem piecdesmit soļiem. Beidzot viņas pagāja garām ceļa stabam pie hipodroma un nokļuva misijas alejā. Šeit misis Saimena nogurusi un izmisusi bija sākusi vaimanāt, un viņas vaimanas bija izdzirdējušas Fērna un krustmāte Fībe Smailu virtuvē.

Visu gabalu no banjana līdz Banerdži mājai Fērna airēja, ne reizi acu nepaceldama. Mirklī, kad viņa tikko neapgāzās, atbrīvojot laivu no koka zarotnes, viņa bija ieraudzījusi Ransemu stāvam galerijā blakus kādai svešai sievietei. Viņa kautrējās ne tikai no Ransema, bet arī no šās svešās sievietes. «Var likties, ka es nemitīgi skrienu viņam pakaļ,» viņai iešāvās prātā. «Un varbūt viņš nemaz nevēlas, ka viņu glābj. Iespējams, ka viņš grib palikt šeit.» Uzmetusi skatienu svešiniecei, viņa pārliecinājās, ka tā ir ļoti skaista. Atklāti sakot, viņai nemaz prātā nebija ienācis glābt svešinieci vai Banerdži ģimeni. Ieraudzījusi mazo laiviņu peldam netālu no spirta rūpnīcas, viņa bija iedomājusies tikai Ransemu. Vienīgi Ranseina dēļ viņa bija iebridusi ūdenī pāri ceļiem un izvilkusi laiviņu malā; tikai par viņu domāja Fērna, kad no diviem dēļa gabaliem, kurus krustmāte Fībe viņai bija iedevusi, sameistaroja trūkstošo airi. Viņas māte bija saniknojusies par šo glābšanas pasākumu un, rokas žņaudzīdama, kliegusi: «Es tev aizliedzu braukt ar to smieklīgo laivu! Vai vēl neesam diezgan cietušas? Vai man vajadzēs zaudēt arī tevi?» Taču Fērna nebija likusies zinis, situsi naglas un tad ar pašas pagatavoto airi izgājusi no mājas, uzvilkusi drēbes, kuras Ransems viņai bija iedevis. Tās bija palikušas pie Smailiem pēc tur pārgulētās nakts.

Tātad viņa nebija brīva. Viņas māte vēl bija dzīva. Viņa nevarēja atraisīties no domām, ka labāk būtu gājusi bojā māte nekā tēvs un Hēzle. Taču kaut kas viņu tomēr bija atbrīvojis no mātes šai briesmu nakti. Viņa tagad zināja — lai arī viņas māte vēl bija dzīva, viņa tomēr bija atbrīvojusies no tās. Lēni viņā uzausa jauna dzīves gudrība — attālumam vai bēgšanai nav nekāda sakara ar brīvību. Brīvība mita cilvēkā pašā, vienalga, kur viņš būtu. Viņa nebija aizbēgusi, joprojām bija Randžipurā, tomēr jutās brīva, varbūt daudz brīvāka nekā tad, ja viņai būtu izdevies aizbēgt uz Holivudu un nepiedzīvot pagājušās nakts traģēdiju. Bija izrādījies, ka viņa ir stiprāka nekā viņas māte, jo viņa, lai gan arī bija baiļojusies, jutusies nožēlojama un vāja, tomēr nebija zaudējusi pašcieņu, turpretī viņas māte nelaimē bija zaudējusi visu pašcieņu, kas bija atlikusi tās ģeķīgajā, šaursirdīgajā snobismā.

Fērna palika pilnīgi mierīga, kad viņa, uzvilkusi Ransema īsās bikses un kreklu, ienāca istabā un viņas māte, it kā nāvīgi ievainota, stiepti iekliedzās; viņa uzskatīja, ka šādā pasākumā būtu muļķīgi ģērbt kaut ko citu, taču māte pat šādā posta laikā tomēr iesaucās: — Ko sacīs cilvēki, ieraudzījuši tevi šādās drēbēs? Ko sacīs iedzimtie? Mēs viņu acīs turpmāk būsim zaudējušas visu cieņu!

Fērna ievēroja, ka māte vairs neteica: «Ko sacīs misis Hogite-Igbere?»

Misis Hogite-Igbere vēl laiski uz muguras gulēja Smailu laulības gultā. Viņa bija kaila, palagos ietinusies. Mežģīnēm rotātais, gaišzilais peņuārs, dubļiem aptašķīts, bija pārklāts pār kādu krēslu virtuvē, lai izžūtu pavarda siltumā, un misis Hogite-Igbere izplūdusi un smieklīga krāca gultā. Nē, misis Saimenai viņa vairs nekādā ziņā nenoderēja par paraugu.

Un tieši tai mirklī, kad Fērna bija nodomājusi doties savā ekspedīcijā, piebrida Rašids Ali Khans un Harijs Louders. Garais musulmanis bija ģērbies ietērpā, ko bija atradis, kad viņi drupās meklējuši «jauniešu» līķus. Bikses bija par šaurām, un vareno roku delmi lielu gabalu rēgojās laukā no kareivja svārku piedurknēm, kas likās darināti uz pusi mazākam augumam. Arī Harijs Louders vairs neizskatījās pēc Indijas armijas švītīgā dendija un polo spēlētāja. Pat viņa seja bija zaudējusi sārto, veselīgo krāsu, un viņš viegli drebēja, it kā būtu saaukstējies.

Misis Saimena bija izmisusi par šo pārmaiņu un sāka atkal raudāt. Taču krustmāte Fībe viņam teica: — Iedzeriet kādu malku degvīna. Tas jums nāks par labu.

— Jā, man arī tā liekas, — viņš atbildēja pilnīgi svešādā balsī. Kamēr krustmāte Fībe aizgāja pēc degvīna, viņš pastāstīja, ka visi pārējie «jaunieši» zemestrīcē nosisti un tos jau aprakuši pulka kareivji. Misis Saimena tūlīt sāka histēriski kliegt, uzstādāma, ka viņiem jāpalīdz atrakt viņas vīra un Hēzles līķi, bet Rašids viņai diezgan rupji atteica, ka mirušie varot pagaidīt, vispirms jāglābjot dzīvie, un tas, pēc viņas domām, bija kaut kas tāds, ko viņš nedrīkstēja atļauties eiropietei sacīt.

Tad atgriezās krustmāte Fībe. Degvīna pudeli viņa bija atradusi tukšu zem misis Hogites-Igberes gultas un teica, ka esot maldījusies. Viss degvīns esot izgājis. Diezgan dzīvi, bet gandrīz bez jebkāda saviļņojuma un sentimentalitātes viņi sāka klāstīt savus bēdīgos piedzīvojumus. Rašida sieva un bērni esot drošībā. Pēc amerikāņu parauga celtā māja zemestrīci izturējusi, tomēr viņus ieslēguši plūdi un sācis pietrūkt pārtikas. Mazā gaismiņā Rašids kails meties ūdenī un izpeldējis sausumā. Ģimeni viņš glābšot vēlāk, viņš teica. Kazarmas viņš bija sasniedzis pilnīgi kails kā ielu slaucītājs, tomēr vēl īsta ticīgā nesatricināmās cieņas apbruņots.

Vajagot sameklēt laivas vai sasiet plostus, viņš teica. Nekavējoties vajagot arī pārliecināties, kas radījis upes straumes aizdambējumu pie— Abana kalna.

Fērnai šķita, ka Hariju Louderu viņa redz pirmo reizi. Viņš vairs nebija lielīgais spēkavīrs, kas vienmēr mēģināja ievilināt viņu apslēptos kaktos, kur varētu viņu spaidīt un skūpstīt; tagad viņš bija vienīgi cilvēks, kas daudz cietis. Viņa klausījās runātājos, nebilzdama ne vārda, nestāstīdama arī par mazo laiviņu, kuru bija paslēpusi pa pusei applūdušajā augļu dārzā aiz spirta rūpnīcas, jo baidījās, ka viņai to varētu atņemt. Viņai tā bija vajadzīga, lai pārliecinātos, vai Ransems vēl dzīvs. Pēc tam viņi laiviņu varēja dabūt. Pēc tam viņi varēja dabūt no viņas visu, ko vien vēlējās. Tagad viņa no Harija vairs nebaidījās, pat nejuta nepatiku, bet viņš izlikās viņu vispār nemaz neredzam. Viņa tikai baidījās, ka kāds neizpauž viņas noslēpumu, bet krustmāte Fībe patlaban bija aizņemta ar virtuves zēnu, pāriju, kas tikko bija atgriezies. Viņa vārīja olas un grauzdēja maizītes abiem vīriešiem. Un misis Saimena vaimanāja vienā laidā, pati sevi hipnotizēdama ar savu nelaimi.

Rašids teica, ka došoties uz Filkānu pēc ziloņiem. Harija mašīna benzīna trūkuma dēļ bija apstājusies pusceļā starp kazarmām un misiju. Viņi bija mēģinājuši iedarbināt misis Saimenas mašīnu, bet arī tā bija nelietojama. Tanki kazarmās bija sagrauti, un lielie benzīna tanki pilsētā, ja arī nebija sagrauti, atradās zem ūdens. Tehniskā civilizācija bija viņus pametusi galīgā postā. Atlika vairs tikai ziloņi, kuru milzu stāvi līgojās Filkānas šaubīgajā patvertnē. Ziloņi varēja tikt cauri visur, pat peldus, ja bija vajadzīgs. Tikai kādam — Rašids domāja izdarīt to pats — vajadzēja nopeldēt veselu jūdzi vai vairāk, lai džobedaram dotu pavēli izvest ziloņus laukā. Uz ziloņu mugurām viņi varēja nokļūt pa ieleju līdz Abana kalnam, lai noskaidrotu, kas radījis ūdens aizturi. Harijs domāja, ka tas būšot gruvešu un līķu kalns. Pa to laiku, kamēr policijas šefs peldēšot uz Filkānu, Harijs pameklēšot armijas noliktavā dinamītu.

Tad brokastis bija gatavas. Rašids un Harijs Louders nosēdās pie galda un ēdot nerunāja gandrīz nemaz, tikai reizēm atbildēja uz kādu jautājumu. Krustmāte Fībe vēlējās dzirdēt kaut ko par slimnīcu un meiteņu vidusskolu. Taču par pilsētas pārupes daļu viņi zināja tikpat maz kā viņa pati.

Fērna baidījās vēl, ka māte varētu atjēgties un izstāstīt par viņas mazo laiviņu. Viņa vēroja, klausījās viņu valodās un brīnījās par Loudera lielo pārmaiņu. Tas ne reizi nebija palūkojies uz viņu, bet viņa skaidri manīja, ka Loudera skatiens, balss, visa būtne kļuvusi citāda. Aiz pieredzes trūkuma viņa šo pārmaiņu nevarēja apzīmēt tuvāk, bet Loudera seja pauda kaut ko līdzīgu apņēmībai, — tāda pati apņēmība bija lasāma skolotājas mis Derkses sejā, kad Fērnai bija gadījies viņu sastapt tirgū vai lielajā laukumā. Mis Derkse vienmēr izturējās tā, it kā viņai būtu jāpilda kāds augstāks uzdevums, un Fērnai viņa nekad nebija pievērsusi vairāk uzmanības kā kokam vai akmenim ceļmalā.

Brokastis bija ātri galā. Rašids piecēlās. Šaurie svārki un īsās bikses vērta viņu gandrīz smieklīgu, tomēr viņš šai mirklī iedvesa cieņu. Krustmāte Fībe nodomāja: «Tagad viņš valkā iekarotāju uniformu.» Harijs Louders teica: — Es atnākšu ar jaunām vēstīm, tiklīdz kaut ko dabūšu zināt. — Un krustmātei Fībei viņš jautāja: — Kā jums ar pārtiku?

— Dažas dienas—vēl varam iztikt. Pieliekamo kambari es nekad neesmu turējusi tukšu. Arī nākamo reizi varēšu jūs kārtīgi paēdināt.

Tad Harijs Louders pirmo reizi pavērās Fērnā. Taču viņa skatiens bija izklaidīgs, it kā neredzīgs. Tas tikai ātri pārslīdēja viņai pāri. — Labāk neskraidiet apkārt, — viņš teica. — Tagad policijas vairs nav. Jūs nemaz nezināt, kas var atgadīties. Iespējams pat, ka atnāk bhiļi no kalniem un sāk laupīt. Viņš griezās pie krustmātes Fībes kā pie vienīgās autoritātes un jautāja: — Vai jums ir kāds šaujamais?

— Nē, — viņa atbildēja. — Kam tad tas vajadzīgs?

— Randžipurā iestājies bads. Nevar zināt, kas notiek. — Viņš atsprādzēja revolveri, ko nēsāja zem karavīra svārkiem, un teica: — Ņemiet šo! Es jums atsūtīšu sardzi. — Mirkli viņš klusēja, raudzīdamies uz savām muskuļainajām rokām, kas vēl bija saskrambātas un asiņainas no rakņāšanās kazarmu gruvešos. Tad viņš piebilda: Bet diemžēl es nevaru paļauties uz saviem kareivjiem — tiem nedaudzajiem, kas vēl atlikuši.

Tad. misis Saimena atkal sāka nevaldāmi raudāt. — Ko tas viss nozīmē? — viņa kliedza. — Neaizejiet taču, nepametiet mūs šeit vienas! Mūs var vēl nogalināt...

Viņai atbildēja Rašids, nevis Harijs Louders. — Jums nekas ļauns nenotiks, cienītā kundze, — viņš teica ar diezgan uzsvērtu nicināšanu. — Jūs varat justies laimīga, ka jums nav darīšana ar kaut ko ļaunāku nekā gudžerāti.

Tad viņi izgāja laukā, un, kad viņi bija projām, krustmāte Fībe uzsprādzēja revolveri pāri priekšautam un sāka nokopt galdu, lai drīzāk ķertos pie savu pārtikas krājumu uzskaitīšanas. Meitenes gados viņai bija gadījies pāris reižu atrasties līdzīgos apstākļos, un viņa bija pietiekami daudz dzirdējusi par indiāņu uzbrukumiem un slepkavošanu sava tēva jaunības laikos. Viņa necerēja nekādu lielu palīdzību no Fērnas, misis Saimenas un galīgi piedzērušās misis Hogites-Igberes. Viņas pagurusī vecā sirds raizējās par Bertu un Homeru, bet nebija nozīmes runāt par to nedz ar histērisko misis Saimenu, nedz misis Hogiti-Igbēri, kas piedzērusies gulēja Bertas gultā, nedz arī ar Fērnu, kura beidzās vai nost kāda vīrieša — neglābjama dzērāja dēļ. Viņa zināja — vislabākās zāles bija neatlaidīgs darbs.

Kad laiviņa pabrauca zem galerijas, kur stāvēja Ransems, Fērna bija noraizējusies tikai par to, ka jau otrreiz kļuvusi smieklīga. Viņa neparko nevarēja piespiest sevi paraudzīties augšup, kad Ransems viņai uzsauca, norādīdams, kā labāk piestāt pie mājas. Viņš pārliecās pār margām un nosvieda viņai misis Banerdži rītasvārku jostu. Taču tagad, kad viņa bija atbraukusi šeit un veikusi nodomāto glābšanas darbu, viņa vairs nezināja, ko iesākt. Viņa vēlējās vienīgi pamest laivu un aiziet. Siedama jostu pie baldahīna rievotā, apzeltītā stabiņa, viņa jutās nožēlojama un niecīga tās sievietes priekšā, kura stāvēja viņam blakus baltā zīda tērpā, briljantiem un smaragdiem greznojusies, mirdzoši skaista citas pasaules sieviete, par kurām Fērna zināja vienīgi tik daudz, cik bija redzējusi filmās.

Šī sieviete piederēja pie tās pasaules. Kad Ransems ar viņu sarunājās, viņi laikam sapratās pat bez vārdiem. Viņu starpā nebija mokpilno klusēšanas brīžu un pārpratumu, kas lika viņam pēkšņi pasmaidīt, tā ka viņa tūdaļ piesarka un mīlēja viņu vēl vairāk, jo viņš centās izturēties pret viņu tik tēvišķīgi un viņai izpalīdzēt. Tikai šī sieviete, kuras tērps un dārgakmeņi bija pārāk izaicinoši, darīja viņu nemierīgu; tā viņai nelikās garlaicīga un pāri trīsdesmitiem, bet augstākā mērā lieliska un kaira. Viņai neienāca prātā, ka viņa pati, ģērbusies Ransema vecajās, īsajās biksēs un tenisa kreklā, bija pats svaiguma un daiļuma iemiesojums, pret ko ikviena sieviete būtu apmainījusi visus savus tērpus un dārgakmeņus.

Beidzot, kad laiviņa bija piestiprināta, viņa jutās spiesta pacelt acis augšup, jo Ransems viņai uzsauca, pastiepis roku, lai varētu viņu uzvilkt augšā otrā stāva galerijā. Viņa ieskatījās tam sejā, un tūlīt viņai sirds sāka pukstēt straujāk, jo viņa Ransema sejā ieraudzīja sirsnīgu prieku par viņas ierašanos. Viņa redzēja arī, ka Ransems lepojas ar viņu un ka dīvainā aina to uzjautrina. Lai gan Fērna nekad nebija mēģinājusi analizēt savas jūtas vai domas, viņa tagad saprata, kāpēc viņa Ransemu tik ļoti mīl. Ransema labsirdības dēļ, zēniskā smaida dēļ, kas tik aši un viegli pavīdēja viņa sejā un izgaisa kā gaisma, kas iespīd dvēseles dzīlēs, kuras Fērna nojauta, bet vēl neizprata.

Viņa roka bija spēcīga. Fērna nekad nebūtu ticējusi, ka tik slaidam vīrietim ir tik daudz spēka. Viņš uzvilka Fērnu līdz galerijas malai, tad tā strauji palaida viņa roku vaļā un mulsumā pārkāpa pāri margām.

— Jūs esat ļoti attapīga meitene, — teica Ransems. Tas atkal viņu sāpināja, jo viņa negribēja, ka pret viņu izturas kā pret bērnu, pie tam šīs sievietes klātienē, kurai bija tik dzedrs skatiens. Asaras viņai saskrēja acīs, bet ar lielu piespiešanos, kas būtu sāpju mocītās mis Derkses cienīga, viņa apvaldīja raudas. Līdzjūtības uzplūdā pret sevi pašu tēva un māsas nāve viņai pēkšņi kļuva drausmīga īstenība. Līdz šim domas par Ransemu bija aizmiglojušas nakts iespaidus, tagad tie kļuva reāli un šausmīgi. Šķita, ka tikai nupat viņa sākusi īsti apģist, ka savu tēvu un māsu nekad vairs neredzēs. Un Ransems iedrošinājās smieties un saukt viņu par attapīgu meiteni!

Tad viņš teica: — Tā ir lēdija Eskete, — un lēdija Eskete, apburoši laipni pavērsusies pret Fērnu, sacīja viņai: — Mēs esam jums daudz pateicības parādā. Tas no jūsu puses ir ļoti drošsirdīgi. Mēs šeit būtu nomiruši aiz bada un slāpēm.

— Kādā brīnišķā kārtā jūs tikāt pie laivas? — Ransems vaicāja.

— Es to atradu spirta rūpnīcas tuvumā. Krustmāte Fībe palīdzēja man iztaisīt airi. Viens bija pazudis. — Viņa pēkšņi jutās lepna un gandrīz laimīga. Tad parādījās mis Mergatroide dūņām aptašķītajā gaišzilā tafta vakarkleitā. Eirāzietes klātienei vajadzēja stiprināt katras sievietes pašapziņu, un arī Fērnu viņas ierašanās krietni nomierināja.

— Dieva dēļ, kā tad jūs šeit nokļuvāt? — mis Mergatroide moži iesaucās. Un, kad Fērna atbildēja: — Es sadabūju laivu, — tā apgriezās apkārt un ieskrēja iekšā mājā, saukdama: — Misis Banerdži, misis Banerdži! Mēs esam glābtas!

Kamēr mis Mergatroide aizskrēja ar jauno vēsti, Ransems un lēdija Eskete sāka Fērnu iztaujāt. Fērna pastāstīja par sava tēva un Hēzles nāvi un virsnieku galu, kazarmām sabrūkot. Ransema seja sastinga. Viņš satvēra Fērnas roku un teica: — Tas ir šausmīgi, mīļais bērns. Atkal viņai kļuva silti ap sirdi, un atkal viņa juta kaunu, ka var justies tik laimīga, kad viņas tēvs un māsa ir miruši un guļ zem misijas nama drupām.

Lēdija Eskete jautāja: — Kas noticis ar vasaras pili?

— Es nezinu.

— Un ar slimnīcu?

— Slimnīca vēl turoties. Tā stāstīja Rašids Ali Khans.

Tad Ransems jautāja: — Kur ir Rašids?

— Viņš atstājis savu māju peldus. Tagad viņš aizgāja ziloņiem pakaļ.

— Un viņa ģimene?

— Tā ir drošībā savā mājā.

— Un Smaili?

— Es nezinu. Krustmāte Fībe ir sveika un vesela.

Pēkšņi lēdija Eskete iejautājās: — Vai cilvēki slimnīcā vēl dzīvi?

— To es nezinu pateikt.

Ransems nojauta, ko Edvīna vēlējās uzzināt, un jautāja: — Un ārsts un mis Makdeide?

— Es neko par viņiem neesmu dzirdējusi.

— Viņi mēģināja no šejienes nokļūt līdz slimnīcai, kad plūdi bija jau sākušies.

Fērna klusēja un domāja: «Rīt vai parīt viss būs nežēlīga īstenība, tagad tas vēl šķiet biezā miglā tīts.» Viņa atkal jutās nevarīga un bikla.

— Mums katrā ziņā jāmēģina no šejienes aizkļūt līdz sauszemei, — Ransems teica.— Ja zemestrīce vēl atkārtojas, šī māja vairs neizturēs. — Viņš pagriezās pret Fērnu: — Un mana māja? Jūs taču braucāt tai garām.

— Veranda un virtuve ir sabrukušas. Pati māja ir pa pusei ūdenī, bet vēl turas. Jūsu bojs sēdēja uz jumta. (Tātad Džons nebija aizbēdzis, bet visu laiku slēpies mājā.) Jums vislabāk doties pie Smailiem, — piebilda Fērna. — Krustmāte Fībe mani lūdza jums to pateikt. Viņa ir ārkārtīgi laipna pret visiem. Tur patvērusies arī mana māte un misis Hogite-Igbere.

— Es paņemšu laivu, — teica Ransems. — Katru reizi varēs vest tikai vienu cilvēku. Vairākiem tur neiznāk vietas. Vai jūs esat kaut cik gulējusi?

— Drusciņ.

— Jums vajadzētu pagulēt. Es jūs aizvedīšu tad, kad citas sievietes būs jau novietotas drošībā.

— Es taču nevarēšu aizmigt.

— Bet tas nāks jums par labu, ja jūs mazliet atgulsieties. — Viņš paņēma Fērnu aiz rokas un teica: — Nāciet! Dariet, ko es saku! Vēl viss nav galā — nelaime vēl tikai sākusies.

Viņai nebija nekādas vēlēšanās atgulties. Viņa tagad nejutās nogurusi. Viņa bija tikai izbrīna pilna un tik satraukta, ka par miegu nemaz nevarēja domāt. Taču viņai patika, ka Ransems ir noraizējies par to, vai viņa jūtas nogurusi vai ne. Cik jauki, ka viņai bija izredzes palikt divatā ar Ransemu, kaut arī uz īsu brīdi, un ka viņa tiks vaļā no lēdijas Esketes un tās pārākuma. Pat viņas nenobriedušais instinkts viņai pauda, ka lēdijas Esketes valoda un izturēšanās bija neīstas, bet viņas laipnība — vienkāršs paradums un pieklājība. Likās, viss notikušais šo dāmu nemaz neinteresē, bet rūp vienīgi tas, kas atgadījies slimnīcā. Fērna nevarēja to nepamanīt.

Viņa atgūlās kādā cietā indiešu gultā, kas atradās istabā ar durvīm uz gaiteni. Ransems viņai teica: — Jūsu drēbes ir samirkušas. Tās vajag izžāvēt.

— Nav tik ļauni. Baldahīns mani paglāba no lietus.

— Es jums atnesīšu kādu šalli.

Viņš aizgāja, atstādams viņu laimīgu un mierīgu. Pēc brīža viņš ieradās ar divām kašmira šallēm, kurās Fērnu rūpīgi ievīstīja. Tad viņš uzlika roku viņai uz pieres un teica: — Jūs esat piedzīvojusi daudz smagu brīžu. Pamēģiniet gan iemigt. — Gluži neapzināti viņas roka pastiepās pēc viņējās, bet viņš savu ātri atrāva, it kā viņas rokas pieskāriens sagādātu viņam sāpes. — Tagad guliet kā laba, rātna meitene, — viņš teica, it kā viņa tiešām būtu bērns.

8

Edvīna vēl gaidīja galerijā. Viņa tūlīt teica: — Man gribētos uzzināt kaut ko vairāk.

Tas Ransemu sadusmoja, jo viņam likās, ka šie vārdi atklāj visus viņas patmīlības dziļumus. Tāpēc vipš īgni atbildēja: — Mēs uzzināsim vairāk, tiklīdz būsim tikuši no šejienes projām. Bet es nevaru iedomāties, kā lai mēs uzzinām kaut ko par majoru.

— To es nemaz nedomāju. No tavas puses ir zemiski tā domāt.

— Tu domāji gan, un tev vismaz vajadzēja kaunēties to atklāt. Vai tu gribi pirmā nokļūt uz sausas zemes?

— Man pilnīgi vienaldzīgi, kad es tur nokļūstu, vienīgi, ja tu vēlies drīzāk palikt divatā ar to skuķi.

— Ko tu ar to domā?

Viņa iesmējās. — Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka starp jums nekas nav bijis.

— Es vispār negribu neko iestāstīt, jo tu uzvedies kā Pikadillija padauza. Neiedomājies, ka visas pārējās sievietes dara tāpat.

— Ak tā! Nu labi. Bet tas jau katram redzams, ka tā meitene tevī iemīlējusies līdz ausīm. Un man šķiet, ka tev patīk, ja tevi dievina. — Tad atmaigusi, viņa samierinoši uzlika savu roku uz Ransema delma, un viņam likās, ka Edvīna viņa un varbūt visas pasaules acīs grib tīši izlikties daudz sliktāka, nekā patiesībā ir. — Ja tu vēl atceries, — viņa teica, — mēs toreiz izšķīrāmies tikai tāpēc, ka es pret tevi nekad neizturējos tā, it kā tu būtu dieveklis, bet tikpat slikti kā pret sevi pašu.

— Kādas iedomas!

Taču Ransems tagad kaunējās un savā kaunā atcerējās, ko pirms dažām dienām bija domājis — cik smieklīgs Edvīnai būtu licies Fērnas nolūks, lai viņš to paved, kā Edvīna. būtu smējusies par iedomu, ka viņa izglābusi Fērnas nevainību, tāpēc ka pirms tam viņi kādā pils apakšstāva istabā bija izbaudījuši bezkaislīgu tuvību. Tas viņam vairs nelikās komiski. Doma pastāstīt to Edvīnai viņam tagad likās pretīga. «Es laikam esmu vēl nekrietnāks, nekā biju iedomājies līdz šim,» viņš nosprieda. Taču viņš negribēja to atzīt, jo viņš mīlēja Fērnu. Tomēr šāda iespēja viņam likās neprātīga, tāpēc viņš sev teica: «Ja viņa mani mīl, tad jādara kaut kas, lai tā nebūtu.» Fērna patiešām pelnījusi labāku vīru nekā viņš, katrā ziņā svaigāku, jaunāku un tīrāku. Bet tagad viņu pārņēma dziļš nemiers, jo viņš vispār vairs netika nekādā skaidrībā par savām jūtām.

Tad viņš pēkšņi saprata, ka Fērna ieradusies vienīgi tādēļ, lai glābtu viņu. Viņa dēļ viņas abas ar krustmāti Fībi tik neveikli bija sameistarojušas trūkstošo airi. Nekādā ziņā ne jau pārējo dēļ, kurus viņa tikko pazina. «Tikai tā tas varētu būt,» viņš samulsis nodomāja. «Es visu laiku esmu bijis muļķis, pilnīgi akls.»

9

Pārējo dienas daļu Ransems pavadīja, braukādams starp Banerdži māju un spirta rūpnīcu. Nebija viegls uzdevums trauslajā laiviņā tikt cauri nemierīgi viļņojošai ūdens straumei, katrreiz viņam vajadzēja mest līkumu, lai izvairītos no koku stumbriem maharadžas pils parkā un no garās vīģu koku rindas gar ceļu pie spirta rūpnīcas. No izkāpšanas vietas caur banjanu zariem tālumā varēja saskatīt pussagruvušo misijas māju. Bēgļiem tā likās glābšanas osta, kurā valdīja krustmāte Fībe, kad tie gāja pa lielceļu un pāri dubļainajiem laukiem. Mis Mergatroidi Ransems aizveda pirmo, tad misis Banerdži, kura bija paņēmusi līdzi savus trīs pekīniešus, dažus dārgakmeņus un nepieciešamo zelta kārbiņu ar beteļlapām, beidzot lēdiju Esketi, kas vēl bija savā baltajā Parīzes tērpā, kašmira šalli ap pleciem.

Lietus tagad lija brīžiem, toties gāza jo brāzmaināk no zemiem, sagubojušiem mākoņiem. Tas apdraudēja vieglo laiviņu ne mazāk par vēju un ūdensplūsmu. Laiviņu, kura bija paredzēta braukšanai bengālisko uguņu gaismā pa ziedlapiņām piebārstīto seklo ezeru, tagad draudēja nogremdēt katrs niecīgākais ūdens virpulis, katrs zars, kas aizķēra apzeltīto baldahīnu.

Mis Mergatroide brauciena laikā diezgan bieži iespiedzās un sāka irgāties, tad Ransems viņai dusmīgi un ar parasto pretīguma sajūtu pavēlēja sēdēt mierīgi, ja viņa negribot pievienoties garām peldošajiem līķiem.

Misis Banerdži joprojām izturējās mierīgi un cienīgi. Viņa zelēja sakaltētās beteļlapas ar svētās govs rāmo vienaldzību un pašpaļāvību, it kā šī satriektā un smagi piemeklētā Indija būtu īstā Indija, kurai viņa piederēja, it kā tikai tagad, kad izslavētā modernā Randžipura bija izpostīta, viņa tai piederētu pilnīgi. Tikai pekīnieši uzvedās nelādzīgi, tie smilkstēja un rēja uz līķiem, čūskām un visādām paliekām, kas tiem lēni slīdēja garām.

Ransemam, sēžot viņai pretī, vairs nebija vēlēšanās viņu iekarot vai pazemot. Kad viņš redzēja misis Banerdži tik vienaldzīgi gremojam, viņš brīnījās, ka varējis jūsmot par viņu. Viņš vēl vienmēr apbrīnoja viņas mieru un vienaldzību, un arī humoru, ar kādu viņa bija izturējusies pret sava vīra vaimanām, bet viņš šo sievieti vairs neturēja iekāres vērtu. Viņa bija pārtapusi necilvēciskā bezdzimuma brīnumā. Viņas Īpatnējais smalkais daiļums — lielās, mirdzošās acis, ārkārtīgi skaisti veidotās rokas lakotiem nagiem — arī tagad neko nebija zaudējis, varbūt pat kļuvis izteiksmīgāks sakarā ar pārdzīvojumiem. Vēl vakar vakarā viņš bija šo sievieti iekārojis; bet šodien tā viņam bija sveša, pat mazliet atbaidoša, jo nelikās cilvēcīga.

Izkāpšanas vietā pie spirta rūpnīcas gaidīja uzticamā mis Mergatroide. Gaišzilā tafta kleita tagad bija samirkusi, apakšmala sarkaniem dubļiem aptašķīta. Galva viņai bija apsegta ar šalli. Kad Ransems viņu bija izsēdinājis malā, viņa izlikās, it kā dotos uz misijas namu, bet, tiklīdz viņš aizbrauca, tūlīt griezās atpakaļ, lai gaidītu savu mīļo un dārgo misis Banerdži.

Edvīna visu ceļu bija sliktā omā. Tagad, kad uztraukums bija pāri, viņu tirdīja nepacietība. Kamēr laiva slīdēja zem pilošiem kokiem, viņa lāgiem izmeta pāris vārdu, bet joprojām sapīkusi. Viņa īgņojās, ka apkārt tikai dūņas un ūdens, ka viņa līdz ādai izmirkusi un ka ne mazākās iespējas uzzināt, kas noticis slimnīcā. Un ar Ransemu viņa arī vairs nevarēja par to runāt, jo tas no viņas bija attālinājies pagājušajā naktī. Viņu zagšus vērodama, vairīdamās no viņa skatiena, Edvīna vairs nesazīmēja senāko Tomu, un arī tāds viņš vairs nebija kā dinejas vakarā maharadžas pilī. Pat viņa seja tagad likās citāda, tāda kā vājāka, un spītīgais zods bija kļuvis smailāks. Šī pārmaiņa viņu kaitināja, un sapīkusi viņa nodomāja: «Nu, ja tik majors būs palicis dzīvs, es viņu dabūšu, par spīti visam. Nevienam tagad gar mani nav daļas un neviens nedrīkst mani ierobežot. Es viņu dabūšu, un pēc tam redzēsim.» Jā, pēc tam viņai vajadzēs atgriezties tai pretīgajā dzīvē, no kuras viņa nāca. Taču vispirms viņai jāiegūst šis indietis, jo viņa tik daudzas stundas bija domājusi par to un centusies visu iztēloties. Ja izrādītos, ka viņš ir niecīgs un nožēlojams, gluži tāds pats kā kāds no viņas senākajiem mīļākajiem, pat tad viņai vajadzēja šo vīrieti iegūt, jo tas bija vienīgais pretlīdzeklis viņas perversajai, pašradītajai slimībai. Viņai vajadzēja ļaut, lai šis vīrietis viņu pazemo un salauž. «Tā būs kā šķīstīšanās,» viņa ciniski nodomāja. Pēc tām viņa jutīsies atbrīvota no sava maldu sapņa. Bet šīs domas viņai bija radušās gluži nejauši. Pēc brīža viņa sakaunējās pati no sevis un izmisusi sāka prātot, kā nokļuvusi šādā stāvoklī.

Ransems tagad teica: — Tev vajadzēja paņemt kādu no misis Banerdži tērpiem.

— Nē. Pat šis ģērbs ir labāks par sari. Es neciešu sev apkārt tik daudz drēbju. Es vēlētos nomazgāties un dabūt praktiskas drēbes... kreklu un īsās bikses kā tai meitenei.

— Vai tu domā Fērnu Saimenu?

— Jā, ja tā viņu sauc.

— Tu taču to zini.

— Labāk nesāksim atkal no gala.

Viņš smaidīdams atbildēja: — Vai tiešām tu esi greizsirdīga uz viņu? Tev uz to nav nekādu tiesību. Es tev neko neesmu pārmetis... pat tai naktī pilī ne.

— Un es arī ne.

— Ak, tas viss man tagad liekas šausmīgi muļķīgi! — Viņš pacēla airi un parādīja uz kailu līķi, kas ar galvu uz leju karājās kāda koka zemajos zaros. — Tam tur tas viss, protams, ir pilnīgi vienaldzīgi.

Tad viņš apķērās, ka pats bijis muļķīgs un mazliet melodramatisks. Ievērojot Edvīnas audzināšanu un visu to, ko viņa tagad pārdzīvojusi, zemāko kastu indieša līķim viņas acīs nevarēja būt lielākas nozīmes kā dzīvnieka līķim. Viņai taču bija ieaudzināts angļu kastu gars, tāpēc šī aina nevarēja viņu aizkustināt vairāk kā ortodoksālu brahmani. Senāk arī viņš būtu juties vienaldzīgs, jo kāda nabaga indieša dzīve un nāve atradās ārpus viņa apziņas loka. Šodien viņš līdzjūtībā domāja, vai šim vīram nāve nav labāka par dzīvošanu. Šā vīra nāve nevienam daudz neko nevarēja nozīmēt, viņam pašam vismazāk.

— Tava nelaime ir tā, ka tu esi nelabojami sentimentāls, — Edvīna teica. Un pēc īsām pārdomām piebilda: — Tev ir tāda veida sentimentalitāte, kāda uznāk, domājot par tautām, armijām un vēsturiskiem notikumiem. Ja tu būtu mazliet personiskāks, tu pastāvīgi tā nemocītos.

Viņš manīja, ka Edvīna runājusi pilnīgi instinktīvi, jo, lai gan bija inteliģenta, viņa tomēr nedomāja apzinīgi, ar intelektu kā vīrietis. Taču tas, ko viņa teica, bija taisnība. Tas meta spēju gaismu pār viņu un visu viņa dzīvi. Viņai bija taisnība. Viņš vienmēr bija bijis universālists. Pašā sākumā viņš bija iekritis Dekarta maldos. Viņš bija nošķīris cilvēci no atsevišķa indivīda, un tas cilvēku padarīja sentimentālu un piešķīra tam nožēlojamu cilvēcību.

Beidzot viņi pabrauca garām spirta rūpnīcas kailajam mūrim un mazā laivele atdūrās ar priekšgalu krastmalas sarkanajās smiltīs. Viņš izkāpa malā, pasniedza Edvīnai roku un sāka smieties.

— Kas tev liekas tik smieklīgs? ~ viņa jautāja.

— Mūsu abu izskats. Pasaule ir daudz brīnišķīgāka, nekā es biju iedomājies

— Jā, tā ir diezgan smieklīga. Tikai, man šķiet, šīs mums nav īsti piemērotas lomas.

— Kāpēc?

— Es domāju, ka mēs neprotam tajās iejusties.

Ransems palika atbildi parāda. Norādīdams uz misijas namu, viņš teica: — Tas ir tur pāri. Saki krustmātei Fībei, ka es nododu tevi viņas aizsardzībā. Es arī ieradīšos, tiklīdz būšu pārvedis pārējos.

Tad viņš atkal iekāpa laivā un, mazu gabaliņu paairējis, atskatījās. Edvīna bija novilkusi kurpes un basām kājām brida pa dubļiem. Notraipītā baltā krepdešīna tērpa apakšmalu viņa bija augstu pacēlusi un aizbāzusi aiz mākslīgo briljantu jostas. Viņas kājas bija kailas pāri ceļiem. Kašmira šalli viņa bija apmetusi ap galvu.

Smīnēdams viņš nodomāja: «Varbūt nevajadzēja viņu ieteikt krustmātei Fībei. Iespējams, ka vecā dāma izpratīs viņas neatlaidību...» Viņš turpināja savu domu: «Viņa ir personiska... Nudien viņa ir personiska.»

10

Tuvodamies mājai, Ransems redzēja, ka Banerdži jau stāv galerijā un viņu gaida. Tūlīt varēja vērot, ka viņš pārmainījies uz ļauno pusi. No Bondstrītas elegances vairs nebija ne miņas. Tagad misters Banerdži bija ģērbies baltā bengāļu dhoti, kas bija pārmests pār pleciem. Parasti matu ziedes ieziestie melnie mati vairs nespīdēja, tos klāja pelnu kārta. Padusē tam bija iežmiegta paliela lakota kaste, un Ransems tūdaļ noprata, ka tur glabājas vecā Banerdži pelni.

«Vecais džentlmenis,» nodomāja Ransems, «centīsies nokļūt līdz Gangai, jo pārplūdusī Randžipuras upe nebija pietiekami svēta, lai uzņemtu kādreizējā apdrošināšanas biedrības aģenta pelnus.»

Kad Banerdži ieraudzīja tuvojamies laivu, viņš atkal sāka vaimanāt, ar brīvo roku sev krūtis dauzīdams. Apģērbs viņam nepiestāvēja, jo kaut kur vidū starp Kalkutu un Oksfordu viņš bija aizmirsis to valkāt piedienīgi. Dhoti pastāvīgi slīdēja nost no tuklā pleca, tā ka, sitot sev pa krūtīm, viņam reizēm vajadzēja steigšus atbīdīt to atpakaļ. Bondstrītai bija labāk izdevies apslēpt Banerdži apaļīgumu nekā Hauraha bazāram. Ransems ievēroja, ka misteram Banerdži ir ļumīgi delmi kā noziedējušai primadonnai.

Taču, tiklīdz laivas baldahīns pieskārās galerijai, vaimanas un krūšu dauzīšana mitējās un misters Banerdži, it kā viņu vajātu dieves Kali atriebība, ar visu lakoto sķirstiņu pāri margām neveikli iezvēlās laivā.

— Lēnāk! — Ransems uzkliedza. — Jūs nogremdēsiet laivu! — Pēkšņi viņš tā pārskaitās, ka būtu devis misteram Banerdži pamatīgu spērienu pa sēžamvietu, ja šāda rīcība nedraudētu apgāzt laivu. Dusmas palīdzēja noskaidrot netīksmi, ko viņš sen jau juta pret misteru Banerdži. Viņš Ransemam nekad nebija paticis, jo bija smieklīgs un neiedvesa cieņu. Viņš bija reizē zaķpastala un muļķis. Kaitināja arī tas, ka Banerdži acīmredzot šai mirklī bezkaunīgi turēja Ransemu par vienkāršu viņa paša un viņa tēva pelnu pārcēlāju, it kā Ransems pats par sevi nebūtu nekas. Ģērbies kā angļu švīts, misters Banerdži bija padevīgs un reizēm verdziski iztapīgs. Tagad viņš atdarināja savas sievas lepnumu. Turklāt viņš bija tik pārbijies, ka pelnu pelēkajā sejā valbījās dzeltenīgie acu āboli. Tik gļēvulīgs cilvēks nedrīkstēja vienlaikus būt bezkaunīgs.

— Sēdiet mierīgi! — Ransems pavēlēja. — Ja jūs apgāzīsiet laivu, es jūs nevilkšu laukā. Ir pārāk daudz cita, ko darīt.

Banerdži neatbildēja. Šķita, ka bailes viņam laupījušas valodu. Ar vienu roku viņš bija pieķēries pie baldahīna stabiņa, otrā turēja šķirstiņu ar tēva pelniem. Kad viņi atstūmās no galerijas, viņš aizvēra acis un it kā iegrima transā. Ransems, viņu vērodams, atcerējās majora vārdus, ka bengāļi esot Indijas īri. Bija dīvaini, ka vienai un tai pašai rasei piederēja divi tik dažādi cilvēki kā misters Banerdži un misis Banerdži.

Kad viņš brauca garām Rašida Ali Khana mājai, vienā no platajiem augšstāva logiem parādījās Rašida sieva vesela bara dažāda vecuma bērnu ielenkta. Viņa Ransemam uzsauca, ka viņa un bērni vēl varot izturēt vienu dienu, un viņš atbildēja, ka atbrauks viņiem pakaļ vai nu šovakar, vai rīt agri. Kad viņš pēc tam brauca garām savam pārplūdušajam zemes īpašumam, viņš ieraudzīja Džonu sēžam uz ielūzušā jumta. Džons bija kails, čokurā sarāvies siltajā lietū. — Visi trauki ir veseli! — viņš Ransemam uzsauca savā melodiskajā franču valodā. — Tie ir pirmajā stāvā kopā ar sahiba drēbēm.

— Ej labāk iekšā! Es tev vēlāk atbraukšu pakaļ.

— Labi, sahib! — viņš franciski atbildēja, veikli kā pērtiķis nošļūca pa jumta noteku lejā un ielēca iekšā pa vaļējo logu.

Pie spirta rūpnīcas misters Banerdži, vēl aizvien sevī nogrimis, atvēra acis, lai pieceltos un izkāptu malā, kur viņš, ne paldies nepateicis, pat neizrādījis ne mazāko atzinību, ļepatoja projām uz misijas namu. Ransems pacēla airus un noraudzījās, kā tas basām kājām, šķirstiņu padusē iemiedzis, brida pa dubļiem.

Kad Ransems atgriezās atpakaļ pie Banerdži mājas, kalpotājs, kuru viņš nebija redzējis kopš brīža, kad tas pazuda ar vējlukturi, gaidīja viņu galerijā. Virs stāvēja mazliet iesānis, tā ka laivas tuvošanos tūliņ nepamanīja, un raudzījās uz applūdušo pilsētu. Kalpotājs — sīks, kalsens, neglīts vīrelis ļoti tumšu ādas krāsu šīs postažas vidū bija vienīgā dzīvā būtne, jo pat putni un svētie pērtiķi bija pametuši applūdušo platību, it kā nojauzdami, ka pati daba to nolādējusi.

Kalpotājs stāvēja kā pārakmeņojies. Viņš bija zaudējis visu — sievu, bērnus, vecākus un pat vecāku vecākus —, jo viņa dzimta bija apdzīvojusi veselu ciematu ar svētnīcām Kali, Šivam un Ramam. Vīrs iedvesa godbijību. Viņš šķita mazs, neglīts pacietības un izturības piemineklis zem tumšajām musona debesīm. Šis vīrs bija pati Indija vairāk nekā jebkurš no pārējiem, vairāk nekā Banerdži, majors vai Rašids, vai pat maharadža, tas bija mūžam dzīvā Indija, kura nemitīgi vairojās un bija neiznīcināma kā bišu spieti pie lielās pils marmora dzegām. Tas bija dzīvības pirmavots, kurš pēc badīgās bērnības sasniedz briedumu, kurš pazīst tikai dzīvnieciskus priekus un tic māņiem un kura tieksmes tikai ārkārtīgi maza mērā atšķīrās no trokšņaino, bezrūpīgo svēto pērtiķu dziņām.

Brīdi Ransems kā apburts sēdēja slīdošajā laiviņā, mēģinādams izdibināt, kas ir šis cilvēks — kādas ir tā vajadzības, kāda ir tā dvēsele, daba, visa būtība. Kas viņam pašam varētu būt kopējs ar šo kalseno, nekustīgo stāvu galerijā, cilvēku, kuram Britānijas impērija nenozīmēja neko, kura priekšstatība nesniedzās pāri izpostītās pilsētas robežām, varbūt pat nesasniedza vientuļo Elkautaru un svēto Abana kalnu. Tas nebija gluži dzīvnieks, jo tam bija cilvēka izskats. Ko tas domāja, vienā mirklī zaudējis savu ģimeni, pasaulē, kas tikko vēl likās droša un nesatricināma? Ko tas domāja patlaban, nekustīgi galerijā stāvēdams kā druknā karalienes Viktorijas statuja un raudzīdamies pāri mirušajai pilsētai? Kas tam bija īstenība, kas priekšstatība? Kā lai tuvojas šī tumšā, pusreālā cilvēka līdzinieka garam?

Ransemu pamazām pārņēma pašnoliegšanas gars. Bija tāpat kā tai naktī Beļģijā, kad sapņodams viņš sēdēja pie sašautās ēkas sienas. Tā bija dīvaina vēlēšanās, mazliet jūtelīga savā neskaidrībā, vēlēšanās atraisīties no sevis paša, kuru sauca — cienījamais Toms Ransems un kurš bija nelaimīgs, reizēm ieskurbis, patmīlīgs, inteliģents, saīdzis, neirastēnisks un izmisis. Tā bija vēlēšanās iejukt straumē, ko sauca par cilvēci, atraisīties no savas augsti kulturālās personības, kuru sauca par Tomu Ransemu; tā bija vēlēšanās, tikpat neatlaidīga kā slāpes, iepazīt šo vīru, kurš te stāvēja pret mākoņainajām debesīm, izjust viņa un viņam līdzīgo, vienalga, melno vai balto, dzelteno vai brūno, bezgalīgo pacietību un atsacīšanos. Mirkli viņam likās, ka tropu saule pamirdz starp zemajiem mākoņiem, it kā raidīdama pestīšanas un miera mājienu.

Tad pēkšņi vīzijas izgaisa, un tai pašā mirklī melnais vīrs galerijā sakustējās un gaismā, kas pamirdzēja pa mākoņu spraugu, raudzījās uz Ransemu. Apkārtējie koki zaudēja savu mirdzumu un kļuva atkal labi pazīstamie banjani, zem kuru zariem viņš tik daudzas reizes bija dzēris pliekanos kokteiļus Banerdži viesībās. Un svešais, brūnais neglītenis vairs nebija tuvs viņa sirdij — tik tuvs, ka viņš bezmaz būtu atklājis tā noslēpumu. Tagad tad bija mistera Banerdži gudžerātu kalpotājs, netīrs, kūtrs radījums, kas kļuva verdzisks, kad kungs to rāja.

Kad laiva piebrauca pie mājas, Ransems tam uzsauca: — Kur memsahiba?

Kalpotājs atbildēja gudžerātu valodā: — Memsahiba guļ, — turklāt gulēšanu atdarināja ar neaprakstāmi skaistu kustību.

Ransems nodomāja: «Lai mazā guļ. Viņa droši vien nebūs gulējusi kādas divas naktis,» — un pamāja vīram ar roku, lai kāpj laivā.

Sākumā tas vilcinājās. Tikai tad, kad Ransems tam bargi pavēlēja, tas nelabprāt iekāpa.

Jauktā valodā Ransems jautāja, vai tam nekā neesot, ko paņemt līdzi, bet sekoja athilde: — Nē, sahib, nekas... — Nekas, vienīgi skrandainais auts, kurš sedza viņa kaulainās gūžas.

Viņi sāka braukt, un pa ceļam Ransems, likdams lietā visas savas zināšanas gudžerātu valodā, mēģināja ar viņu sarunāties; bet kalpotājs, kā izrādījās, bija vai nu galīgi apjucis, vai plānprātīgs. No viņa neizdevās izspiest ne vārda, tikai dažus dzīvnieciskus žestus, kas Ransemam neko nepauda.

Pie spirta rūpnīcas viņš vīru izsēdināja malā. Tas nokrita ceļos un, pārspīlēti padevīgi klanīdamies, iespieda pieri sarkanajos dubļos.

— Kurp tu domā iet? — jautāja Ransems. Taču vīrs jautājumu nesaprata, un, tā kā saule jau rietēja, Ransems apgrieza laivu un ķērās pie airiem. Vīrs godbijīgi nogaidīja, kamēr Ransems bija aizīries kādus simt soļus atstatu. Tad viņš devās tieši pāri dubļainajam līdzenumam pretim sēra dzeltenajai gaismai, kas iemirdzējās apvāršņa malā. Laivai zem pusapslīkušajiem kokiem uz priekšu slīdot, sīkais, salīkušais stāvs bija vēl redzams, bet biedīgajā Indijas plašumā kļuva aizvien niecīgāks.

11

Ransems bija jau garām savai un Rašida Ali Khana mājai, kad pēkšņi iestājās tumsa. Šķita, ka mājas, koki un pazīstamie ceļa rādītāji būtu noslīkuši tumsā vai arī ūdens sacēlies neticami augstu un visu apklājis. Viņš uz mirkli nolika airus un teica pats sev: «Es nedrīkstu apmaldīties.»

Ja Fērna pamostos un redzētu, ka atstāta viena pati namā, viņa varbūt nobītos. Un, tāpat kā karā, viņš mēģināja koncentrēt visus savus spēkus uz vienu mērķi: atrast tumsā pareizo ceļu. Zvaigžņu nebija, pēc kā vadīties, un vairs nevarēja sazīmēt arī kokus, lai gan tas neko nelīdzētu, jo tie bija sastādīti bez kāda noteikta plāna. Viņš apķērās, ka Fērnas pašdarinātais airis laivu nerimtīgi dzen pa kreisi, un atkal sāka cītīgi airēt, pastāvīgi atpakaļ raudzīdamies, lai pārliecinātos, vai nav jau apmaldījies.

Lietus, kas bija mitējies īsi pirms saulrieta, tagad sāka gāzt strūklām pirksta resnumā un ūdens virsma pārklājās ar plānu miglas kārtu. Kādas desmit minūtes viņš īrās, aklas nevarības mākts, jo sestais prāts, kas viņam kaujas laikā bieži vien nāca talkā, viņu bija pametis šai ūdens trakošanas brīdī. Laiva pastāvīgi ķērās aiz koku zariem, un beidzot viņš saprata, ka, par spīti lielajai piepūlei, viņš nenokļūs pareizā virzienā. Viņš bija galīgi apmaldījies, vairs neatradās pārplūdumā, bet bija piebraucis tik tuvu upei, ka jau kļuva dzirdama tās brāzmainā krākšana. Mirkli viņam iešāvās prātā: «Esmu pagalam. Straume mani ieraus kā visus pārējos upurus.» Taču tagad viņam vairs negribējās mirt, viņš cīnījās ar niknu sparu, līdz pārliecinājās, ka airēšana ir veltīga, sevišķi tāpēc, ka viņš nezināja, uz kuru pusi griezt laivu, un katrs aira cilājiens varēja viņu tuvināt nāvei. Tālab viņš mitējās airēt un ļāva laivu nest viļņiem. — Labi, — viņš teica, lietum šņācot, — lai notiek, kam jānotiek, es tur neko nevaru grozīt. Varbūt tā būs labāk.

Tumsā viņš nevarēja saprast, vai laiva tiek nesta uz priekšu vai griezta apkārt straumes virpuļos, bet tad viņa sejai pārslīdēja lapots zars, viņš to satvēra un turējās klāt. Tagad ļaunākais bija jau pāri. Izmircis un noguris viņš šeit varēja pavadīt nakti un rītausmā noskaidrot, kur atrodas. Tad viņam ienāca prātā misis Banerdži rītasvārku josta. Taustoties viņš sameklēja laivā jostu un ar to piesēja laivu pie resna zara. Tagad viņš te tumsas aizsegā droši varēja pat gulēt, ūdens šalkoņas ieaijāts.

Kaut gan viņš nebija gulējis divas diennaktis, viņš nomodā skatījās melnajā tumsā. Viņš jutās izsalcis, un, lai arī bija sutīgs karstums, viņu sāka kratīt drebuļi. «Man kaut kā jānokļūst pie viņas,» viņš atkal domāja. «Ja viņa pamodīsies, tad līdz nāvei izbīsies svešajā, dīvainajā mājā, kurai senāk bijusi slikta slava un kuras tumšajos gaiteņos vēl spokojas vecā Banerdži gars. «Tā prātojot, viņu lēnām pārņēma izjūta, kādu viņš nebija vairs jautis kopš pasaules kara. Viņš juta sev visapkārt mirušo klātieni, kuri šeit tumsā zem šalcošajiem kokiem bija dabūjuši galu. Toreiz šī izjūta viņu bija šausminājusi daudz vairāk nekā granātas vai lodes, tā bija ielikusies viņā kā ledains ūdens, kas pamazām ceļas augstāk un pret viņa paša gribu sastindzina jūtas un domas. Toreiz viņš bija jutis tūkstošiem mirušo neredzamo, netveramo klātieni, kuru saplosītās, gabalos saraustītai miesas gulēja Flandrijas dubļainajā zemē. Viņš bija sastindzis šausmās, mati bija sacēlusies stāvus, jo šīs drausmas vēl pastiprinājis tas, ka toreiz tās it kā ņirgājās par viņa zēnisko nemirstības noliegšanu. Bija tā, it kā svešie, neredzamie gari pelēkajā miglā, kas klājās pār staignāju, viņu apsūdzētu, čukstēdami: «Mēs neesam miruši. Nāves nemaz nav.»

Taču tagad viņš šausmu nejuta, viņu bija pārņēmusi rāma sapratne. Viens pats sēdēdams šeit tumsā, viņš skaidri zināja, ka gari ir viņam visapkārt un ka tie nebūt nav viņa iedomu tēli, kā viņš toreiz bija centies sev iestāstīt, bet reāli, varbūt pat no kādas vielas, ko neviens nespēja nedz redzēt, nedz sajust ar cilvēka nožēlojamiem nepilnīgajiem maņu orgāniem.

Viņš vairs nezināja, cik ilgi drebinādamies bija sēdējis zvalstīgajā laivā, aiz pārmērīga noguruma nevarēdams aizmigt. Piķa melnajā naktī laika sajūta likās izgaisusi. Taču pēkšņi viņš ievēroja, ka tumsa pamazām atkāpjas kāda gaišuma priekšā, tas palēnām pildīja gaisu, apkārtējie koki kļuva rēgaini tumši. Tā bija gaisma, kas plūsmoja no mākoņiem, ugunsgrēka atblāzma, jo pilsētā atkal kaut kur bija sācis degt. Beidzot kļuva tik gaišs, ka viņš tieši pretī ieraudzīja bagātīgi izgreznoto fallisko Šivas tempļa jumtu un netālu — karalienes Viktorijas drukno čuguna statuju. Tā līdz kaklam stāvēja ūdenī. Laukā rēgojās tikai galva. Ap īso, resno kaklu bija sablīvējies zāļu un gružu vainags, ko piedzinusi ūdens straume. Lai gan pa pusei noslīkusi, tā spītīga un neuzvarēta stāvēja uz sadragātā tilta vidējā spraišļa.

Sārtā gaisma pieauga, un viņš gaišo debesu fonā ieraudzīja netālu slejamies veco Javas vīģes koku, kas auga netālu no Banerdži tenisa laukuma. Ja tik viņam izdotos to sasniegt, tad viss būtu labi. Airēšana šoreiz nelīdzēja, tāpēc viņš, laivu atsējis, stūmās uz priekšu no zara uz zaru gar banjaniem, kuri iezīmēja ceļu uz hipodromu. Laiva virzījās uz priekšu lēni, jo tās zeltītais baldahīns pastāvīgi ķērās zaros. Pēc kāda brīža, kas viņam likās vairākas stundas garš, viņš, sviedros pilēdams, apstājās zem kāda koka, lai mazliet atpūstos. Drebuļi viņu vairs nekratīja. Tad, pēdējos simt metrus irdamies, viņš ātri vien nokļuva pie pamestās mājas galerijas, pārkāpa pāri margām un ar misis Banerdži rītasvārku jostu piesēja laivu.

12

Mājā valdīja nāves klusums, tā ka sākumā viņš nodomāja, ka tur vairs nav nevienas dzīvas dvēseles. «Varbūt viņa ir jau projām. Varbūt kāds jau ieradies un aizvedis viņu drošībā,» viņš, sāpīgi vīlies, nodomāja. Lēni viņš taustījās gar gaiteņa sienām, līdz nokļuva pie tās istabas durvīm, kurā Fērnu bija atstājis.

Viņa nebija aizbraukusi. Viņa vēl gulēja zem tīkla, izstiepusies gultā kā bērns, roku pār galvu pārmetusi. Īsie, gaišie mati tvanainajā gaisā bija kļuvuši mitri un sīki sacirtojušies.

Lai arī noguris, viņš nostāvēja tur ilgu laiku un blāvajā gaismā, kas ieplūda pa logu, izbrīnījies raudzījās viņā. Pēkšņi viņa likās tāla un pieaugusi. Šis nobriedums šķita kā dārgs, vecs vīns. Viņš bija dziļi aizgrābts un aiz noguruma, izsalkuma un slāpēm juta kaklā žņaugas.Viņš kaunējās no sevis un apskauda viņas jaunību un šķīstību, kas apņēma viņu kā staru vainags. Viņš apskauda viņu arī mīlas romantikas dēļ, ko viņš pats nekad nebija pazinis. Īsu mirkli viņš nojauta, cik brīnišķīgi ir justies tik jaunam kā viņa un ticēt pasaulei kā viņa. Tas bija kaut kas tāds, ko viņš nekad nebija iepazinis un arī nekad vairs neiepazīs, jo bija jau par vēlu. Taču viņš redzēja arī traģiskumu, kāds slēpās viņas jaunībā, redzēja, kas viņu sagaida, apsvērdams, cik maz viņa pazīst pasauli, cik maz šī pasaule līdzinās tai, ko radījusi viņas iztēle no viņas šaurā redzesloka. Kas notiks ar viņu, kad viņa ieies no vienas pasaules otrā?

Viņu atkal sāka kratīt drebuļi. Viņš iegāja mistera Banerdži istabā un sāka tur pustumsā rakņāties, kamēr atrada kādu indiešu tērpu. Izģērbies un ar gultas pārklāju noberzies, viņš uzvilka dhoti un atgriezās istabā, kur gulēja Fērna. Tai pašā mirklī nodārdēja sprādziens, kas stipri sadrebināja pussagruvušo māju. Tam drīz vien sekoja vēl divi. No griestiem viņam uz galvas nokrita apmetuma gabali. «Tie būs Rašids un Harijs Louders,» viņš nodomāja, «kas uzspridzina sastrēgušās sanesas pie Abana kalna. Rīt agri plūdu ūdens būs jau aiztecējis.»

Meitene cietajā gultā zem tīkla sakustējās, bet nepamodās, un Ransems nodomāja: «Cik nogurusi gan viņa būs bijusi.»

Ugunsgrēka liesmas pilsētā pamazām apdzisa, un atblāzma izgaisa. No spilveniem viņš saklāja sev guļvietu uz grīdas, aptina dhoti ap galvu pēc to miljonu indiešu paraduma, kuri nakti pēc nakts pavada, gulēdami uz ielas, un nogūlās uz grīdas blakus viņas gultai, lai viņa pamodusies nebaiļotos.

Viņam neienāca prātā, ka palikšana naktī divatā ar Fērnu radīs jaunas tenkas. Tā vecā pasaule, tenku, zemiskas greizsirdības un mazisku centienu pasaule, klubu un «jauniešu», «Puka Lilī» un Saimenu tenispartiju pasaule bija noslaucīta, atstādama citu, kas vismaz kādu laiku būs mežonīga, pirmatnēja un izmisusi.

13

Misijas namā krustmāte Fībe ķērās pie sava darba.

Nebija neviena kalpotāja, kas viņai palīdzētu, jo vienīgo zēnu viņa agrā rītā atkal bija aizsūtījusi projām, kad tas bija atgriezies atpakaļ, neko neuzzinājis par Smailiem. Otrreiz tas bija gājis nelabprāt un vairs neatgriezās, bet starp bēgļiem viņai nebija palīgu. Kad viņa, aukstasinīgi vērtēdama, aplūkoja savus viesus, viņai bija skaidrs, ka misis Hogite-Igbere bija ne tikai iereibusi, bet arī ģeķīga un ka misis Saimena arī bija ģeķīga, tikai citādā nozīmē. Kad tā negulēja miegā, tā vienā laidā žņaudzīja rokas un vaimanāja par savu «zaudējumu», it kā savu vīru un meitu visu mūžu nebūtu spīdzinājusi un padarījusi nelaimīgus, sprieda krustmāte Fībe, tā ka nāve tiem bija gandrīz vai atpestīšana. Misis Banerdži savā mūžā nekad nebija strādājusi un neko neprata. Joga vienaldzībā viņa sēdēja un zelēja savas beteļlapas. Krustmātei Fībei tā nelikās skaista, viņa to turēja par laisku, bezjūtīgu sievieti. Mis Mergatroide, vairīdamās no savas pavēlnieces dzēlieniem un nežēlības, skraidelēja apkārt un cītīgi nopūlējās būt noderīga, bet viņa arī bija ģeķīga, varbūt ģeķīgāka no visām.

Tādējādi krustmāte Fībe nodomāja: «Prātīgākais ir turēties tālāk no viņām.» Taču viņas diemžēl negribēja to ievērot. It kā juzdamas, ka vecās sievietes tuvumā var justies drošāk, tās vienā laidā staigāja no guļamistabas un noliktavas telpām uz virtuvi. Te misis Hogitei-Igberei bija vajadzīgs aspirīns, te misis Saimenai — miega zāles.

Taču, par spīti visām šīm nepatikšanām, krustmāte Fībe jutās ļoti apmierināta. Kopš prēriju degšanas un viesuļvētras laikiem viņa ne reizi nebija jutusies savā elementā. Neziņa par Smailiem padarīja viņu nemierīgu, tomēr pārlieku viņa par to neuztraucās, jo viņai bija ticība, sevišķa, spēcīga ticība; tā stiprināja viņas paļāvību, ka dievs pasargās viņas māsasdēlu un tā sievu, un deva viņai arī pārliecību, ka dievam bijis savs īpašs nolūks, ja tas viņu pašu pasargājis no briesmām. Viņa bija sasniegusi tik lielu vecumu, dzīvodama vienkāršā tuvībā ar zemi, un astoņdesmit divu gadu vecumā ieguvusi tādu dzīves gudrību, ka neviens induss nespēja mēroties ar viņu. Viņa zināja, ka dabas norisēs Smailu vai viņas dzīvībai nebija lielas nozīmes. Galvenais bija tas, ka viņi godīgi nodzīvojuši savu mūžu un varēja mirt mierīgi, bez sirdsapziņas pārmetumiem. Šādai apziņai bija burvju spēks, lai nepadotos raizēm un izmisumam. Ja jau cilvēkiem bija lemts mirt, tad viņai vienīgi bija žēl, ka dievam nav labpaticis aizsaukt ģeķīgos un nederīgos, tādus kā misis Hogite-Igbere, misis Saimena un abi Banerdži.

Arī tāpēc viņa bija pilnīgi mierīga, ka viņai rokas bija darba pilnas un domas nodarbināja tūkstošiem dažādu sīkumu. Neviens labāk par viņu nepazina darba svētību un mierinājumu; visā savā mūžā viņai nebija atlicis laika domāt par sevi vai «tīksmināties» ap savām bēdām. Kopš ierašanās Randžipurā viņai reizēm bija gadījušies dīki brīži, un tad viņa bija jutusi kārdinājumu «pastrādāt» citādi. Šādā untumu mirklī viņa bija izlaidusi laukā veco, miermīlīgo hiēnu un reizēm arī ar nolūku kaitinājusi misis Saimenu, parādīdamās verandā ar savu šūpuļkrēslu, limonādes glāzi un palmu vēdekli. Vienīgais, kas viņai Randžipurā nepatika, bija tas, ka reizēm viņai pietrūka darba. Toties tagad viņai rokas bija darba pilnas, viņa pārlūkoja savus pārtikas krājumus, lai redzētu, cik ilgam laikam to vēl pietiks, tai pašā laikā gatavoja ēdienu un uzmanīja, lai neviens nedabūtu vairāk par savu pienācīgo daļu, meklēja aspirīnu misis Hogitei-Igberei un pagatavoja nervu nomierināšanas līdzekli misis Saimenai.

Strādājot viņai visu laiku pār priekšautu bija apsiets revolveris, ko bija iedevis Harijs Louders, — pa daļai tāpēc, ka viņa nezināja, kur to nolikt, pa daļai tāpēc, ka bija tik satraucoši iedomāties — varbūt nāksies to pielietot, Protams, viņa par to nedomāja nopietni līdz tam brīdim, kad pievakarē ieraudzīja trīs garus, melnus stāvus nākam pāri dubļainajam klajumam. Tie nāca tieši uz viņu māju, un viņa vēroja to tuvošanos tikpat mierīgi, kā bērnībā būtu vērojusi indiāņu tuvošanos prērijā. Viņa nejuta vajadzību saukt citus; viņa gribēja vispirms noskaidrot, kas šiem tēviņiem padomā.

Tie bija ieradušies no kalnājiem laupīšanas nolūkā un likās pārsteigti, kad mājas durvīs, kuru viņi turējuši par neapdzīvotu, ieraudzīja vecu sievieti ar revolveri rokā, jo krustmāte Fībe, tiem tuvojoties, revolveri bija izvilkusi no maksts. Viņa nesaprata to valodu, bet, kad tie ar zīmēm lika saprast, ka grib ieiet māiā, lai tur paēstu, viņa ar attiecīgiem izteiksmīgiem žestiem paskaidroja, ka par to nav ko domāt. Tie bija melnādaini un pietiekami draudīgu ārieni, skrandaini un kazādām aplikušies, melnie, spīdīgie mati nokarājās līdz pleciem. Šaujamo ieroču tiem nebija, tomēr rokā katrs turēja pa garam šķēpam.

Mirkli tie sačukstējās un laikam gan būtu mēģinājuši ielauzties mājā ar varu, ja apspriedes laikā virtuvē neparādītos misis Hogite-Igbere. Vīrus ieraudzījusi, viņa griezīgi iekliedzās, un nu parādījās pārējie bēgļi. Misis Hogite-Igbere, kura līdzīgi mūmijai bija ievīstīta palagos, jo krustmātes Fībes un Bertas Smailas drēbes viņai bija par šaurām, pārbiedēja laupītājus, un tie ņēma kājas pār pleciem. Dusmīgi burkšķēdami, tie apgriezās un pazuda pilsētas virzienā.

Misis Hogite-Igbere, tuvu otram ģībonim, sauca pēc konjaka, bet to viņa bija jau izdzērusi. Mis Mergatroide un misis Saimena sāka runāt abas reizē; pirmā teica, ka drausmīgie spoki nākuši viņas izvarot un spīdzināt, bet misis Saimena izsaucās: — Kas nu ar mums notiks? Es zinu, kas tie ir par nezvēriem, šie bhiļi. Es pazīstu tos, kas dzīvoja misijā. Tie to vien gaidīja, lai apgrieztu mums vislem kaklus. — Tad viņa pēkšņi atcerējās Fērnu un iekliedzās: — Kur Fērna? Ko tie viņai nodarījuši? Kāpēc viņa nav vēl atgriezusies?

Krustmāte Fībe īgni pavērās viņā un sacīja:

— Fērna ir drošībā. Fērnas dēļ neraizējieties. Viņai ir galva uz pleciem.

Tad pie vārtiem viņas pamanīja kādu parādību, kas likās ne mazāk dīvaina un svešāda kā bhiļi. Tā bija lēdija Eskete savā baltajā vakartērpā, kas bija uzsprausts virs ceļgaliem. Viņas kailās kājas klāja sarkani dubļi, bet dārgakmeņi vēl mirdzēja uz rokām. Mierīgā svinīgumā, kas likās smieklīgs, viņa teica: — Esmu lēdija Eskete, — un, pagriezusies pret krustmāti Fībi, turpināja: — Jūs droši vien esat krustmāte Fībe. Toms Ransems man teica, lai es griežos pie jums.

— Jā, — krustmāte Fībe, sajuzdama spēju biklumu, atbildēja, — tas tiesa. Lūdzu, nāciet taču iekšā! — Tad viņa atcerējās pieklājīgu uzvešanos un iepazīstināja Edvīnu ar misis Hogiti-Igberi un misis Saimenu.

— Labdien, — teica lēdija Eskete, tai pašā laikā aiz pusdārgakmeņu jostas aizbāzto tērpu izvilkdama un ļaudama tam krist uz leju.

Misis Hogiti-Igberi iepazīstināšana ietekmēja daudz spēcīgāk nekā konjaks vai kāds cits alkoholisks dzēriens. Beidzot viņa bija sastapusies ar lēdiju Esketi! Viss dzēruma skurbums pēkšņi bija izgaisis, un viņa piecēlās kājās kā karalienes klātienē. Viņa bija pirmā, kas atguva valodu.

Zilās acis plati iepletusi, viņa jautāja: — Vai jūs tos nesastapāt? Vai tie jums neuzbruka?

— Kas tad? — lēdija Eskete atvaicāja.

— Nu, bhiļi!

— Kas tie par bhiļiem?

— Šie mežoņi... melni vīri ar šķēpiem.

— Ak tie! Jā, es tos redzēju gan.

Tad valodā iekrita misis Saimena gluži bez elpas:

— Vai tiešām tie neuzbruka jums ar visiem jūsu dārgakmeņiem?

— Nē, tie mani neieraudzīja.

— Bet ko darīja jūsu... es domāju, ko tad jūs darījāt? — Misis Hogite-Igbere bezmaz paklupa. Šī brīža lielais satraukums viņā bija atmodinājis iedzimto godbijību, un viņa gandrīz būtu pateikusi: «Jūsu augstība.»

— Man nepatika to izskats, un es paslēpos grāvī, kamēr tie pagāja garām.

— Ak tā, — noteica misis Hogite-Igbere. — Tas bija ļoti prātīgi.

Krustmāte Fībe drīz noprata, ka jaunā viešņa viņai patiks. Viņai nepatika muļķīgi cilvēki, un viņa nebeidza brīnīties, cik daudz cilvēku palika muļķi līdz pat vecumam. Acīmredzot lēdija Eskete pie tiem nepiederēja.

— Labāk uzvelciet tūlīt sausas drēbes, — teica krustmāte Fībe.

— Jā, pateicos. Un ja varētu kaut kur nomazgāties...

— Te ir čati... — iejaucās misis Hogite-Igbere.

— Te ir akmens kubuls, pilns ar ūdeni, un smeļamais kauss, — paskaidroja krustmāte Fībe. — Nāciet man līdzi, es uzsildīšu ūdeni.

Misis Hogite-Igbere ieķiķinājās, jo pēkšņi atklāja, ka izskatās pēc mūmijas. — Mums te nevienam nav drēbju, — viņa teica. — Es biju savā negližē, kad mani pārsteidza zemestrīce. Tas tagad žūst, bet musona laikā drēbes ļoti grūti izžāvēt.

Misis Saimena pa to laiku šķita kļuvusi gluži mēma. Viņa stāvēja pilnīgi klusa, blenza uz lēdiju Esketi un viņas dārgakmeņu rokassprādzi. Lēdija Eskete viņai likās kā hercogienes sapņu tēls. Viņa aizmirsa pat zem akmeņiem un gruvešiem guļošos sava vīra un nabaga Hēzles līķus. Lēdija Eskete noņēma dārglietas un vaicāja: — Kur es tās lai nolieku?

— Dodiet man, — atbildēja krustmāte Fībe. — Es tās iebāzīšu savā zeķē. — Un viņas acīs iegailējās sātaniskas uguntiņas — tas bija tas pats skatiens, kuru Ransems pamanīja viņas mierīgajā sejā tai dienā, kad hiēna uzdzina misis Hogiti-Igberi uz lapenes jumta. Es domāju, ja tiešām kaut kas atgadīsies, — viņa viltīgi teica, — zem maniem brunčiem neviens nešaus roku.

Kad viņa bija aizgājusi un paņēmusi lēdiju Esketi sev līdzi, misis Saimena teica: — Kas tā par valodu? Te nu jūs redzat!

— Un vēl lēdijas Esketes klātienēl

— Kā viņa iedrošinās tā teikt, jo tiešām nezin kas var atgadīties.

Un tad vārtos parādījās misters Banerdži ar savu lakoto šķirstiņu. Ieraugot pelniem apbārstījušos misteru Banerdži, abas sievietes iebrēcās, bet, tiklīdz to bija pazinušas, pagrieza tam muguru un sāka taustīt misis Hogites-Igberes peņuāru, kas bija jau diezgan sauss. Jau eiropiešu drēbēs misters Banerdži nebija diez cik pievilcīgs, bet tagad, tērpies dhoti, pelniem apbārstījies, viņš atgādināja netīru klaidoni.

Gandrīz tūlīt viņš kļuva neciešams traucēklis, jo savā ortodoksālajā fanātismā pieprasīja sev vienū stūri pavarda un piedevām traukus un podus, kur gatavot ēdienus sev un savai sievai, lai tos neapgānītu neaizskaramās krustmātes Fībes rokas.

14

Mazgāšanās istabā pie čati krustmāte Fībe sāka saprasties ar lēdiju Esketi. Krustmāte Fībe atnesa kokvilnas veļu, ko lēdija Eskete nebija redzējusi kopš savām trūkumā pavadītajām dienām, kad viņa kopā ar bankrotējušo tēvu dzīvoja kādā Florences pansijā. Krustmāte Fībe iedeva viņai arī katūna kleitu, ko bija darinājis gudžerātu drēbnieks no diviem drānas gabaliem, kas bija sadiegti kopā; piedurkņu vietā augšgalā bija atstāti divi caurumi. Meistars, to šūdinādams, bija tupējis verandā uz grīdas.

Krustmāte Fībe atkal sāka justies nedroša, nevis tāpēc, ka lēdija Eskete bija eleganta dāma un karalienes krustmeita, bet gan tāpēc, ka viņu dēvēja par «lēdiju». Krustmāte Fībe visā savā mūžā vēl nevienu nebija godinājusi par lēdiju, un, lai gan viņa zināja, ka šāds tituls pastāv, viņai likās muļķīgi kādu dēvēt par lēdiju Esketi, lēdiju Smiti vai lēdiju Džounsu. Biklumu radīja tas, ka viņa nekādi nevarēja piespiesties un izrunāt vārdu «lēdija», tālab lēdiju Esketi uzrunāja vienkārši ar «jūs».

Lēdija Eskete drīz vien jautāja:

— Kas ir šīs abas dāmas virtuvē?

Un krustmāte Fībe atbildēja: — Tā, kura ietinusies palagos, ir misis Hogite-Igbere, bankas direktora sieva. Otra ir misis Saimena, otrā misionāra sieva.

— Vai tā ir Fērnas māte?

— Jā, — atbildēja krustmāte Fībe. — Nabaga sieviete zaudējusi vīru un otru meitu.

— Ai, cik bēdīgi!

Uz mirkli negribot atgriezās visas notikušās šausmas un lika abām klusēt. Pēc ilgākas klusuciešanas lēdija Eskete, kas pa to laiku nekautrēdamās bija izģērbusies un pilnīgi kaila stāvēja čati malā, teica: — Vai neesat dzirdējusi, kas noticis slimnīcā?

— Nē. Neviens nezina. Es aizsūtīju vienu no zēniem, bet tas nav vēl atgriezies.

— Es arī nezinu, vai mans vīrs vēl dzīvs vai miris. Viņš gulēja slims... vecajā vasaras pilī.

Krustmāte Fībe nodomāja: «Nabadzīte,» — bet tūlīt aptvēra, ka šāda piezīme būtu ļoti nepiemērota. Lai kas atgadītos šai svešajai sievietei, kas tur stāvēja pilnīgi kaila, aplaistīdamās ar aukstu ūdeni, tā nekad nebūs «nabadzīte». Tāpēc viņa teica: — Man šķiet, ka rīt jau viss būs labāk.

Tad krustmāte Fībe pameta viņu vienu. Pēc īsa brīža lēdija Eskete ieradās virtuvē katūna kleitā, un izbrīnā krustmāte Fībe nodomāja: «Tavu brīnumu, cik liela nozīme tam, kas valkā auduma gabalu!» Katūna kleitā, kas viņai pašai nemaz nepiestāvēja labāk kā misis Smailai, lēdija Eskete dīvainā kārtā izskatījās gandrīz eleganta — vismaz tādā nozīmē, kā krustmāte Fībe izprata vārdu «elegants». Šīm lietām viņa nekad nebija pievērsusi lielu uzmanību.

Lēdija Eskete teica: — Ja es varu jums kaut ko palīdzēt, tad pasakiet. Es neesmu pārāk izveicīga, bet labprāt gribētu kaut ko darīt.

Krustmāte Fībe taisījās viņai atbildēt, ka viena pati tiks galā ar visu un ka nav nekādas vajadzības bojāt viņas skaistās, baltās rokas un lakotos nagus, bet lēdija Eskete tūlīt turpināja: — Es tiešām tā domāju. Es gribētu kaut ko darīt un būt noderīga. — Viņas balsī un zilajās acīs jautās kaut kas tāds, ko krustmāte Fībe saprata un kas viņu pārsteidza. Brītiņu klusējusi, viņa teica: — Jā, jūs varat mizot jamsa saknes, — bet, kad viņa nolika tai priekšā bļodu un iedeva nazi, viņa redzēja, ka lēdijai Esketei nav nekādas jēgas, kā jāmizo jamsa bumbuļi. Viņa paņēma nazi savā sastrādātajā rokā un teica: —Redzat, tā!

Lēdija Eskete atbildēja: — Man ļoti žēl, bet tādās lietās es esmu liela muļķe. — Tad viņas sejā pavīdēja bērnišķīgs dabiskums, jā, gandrīz vai nevainība, tas pats, ko Ransems bija ievērojis savā skurbulī īsi pirms zemestrīces.

Krustmāte Fībe pievērsās pavardam un nodomāja: «Tātad viņa zina, kas viņai nāk par labu.» Jamsa sakņu mizošana sabojās viņas baltās rokas un ūdens padarīs nagus nespodrus, tomēr darbs viņai tagad bija nepieciešams.

Tādējādi viņas pagatavoja ēdienu mis Mergatroidei, misis Hogitei-Igberei un misis Saimenai. Otrā pavarda galā misters Banerdži gatavoja ēdienu no rīsiem un safrāna. Beidzot viņš savu lakoto šķirstiņu bija nolicis pie malas.

15

Lēdija Eskete un misis Saimena, apbruņojušās ar krustmātes Fībes revolveri, visu nakti stāvēja sardzē. Īsi pirms pusnakts sprādziena dārdiens pie Abana kalna satricināja māju un izdzina pārējos virtuvē, kur abas sievietes sveču gaismā sēdēja pie durvīm, kas bija aizbarikādētas ar galdiem un krēsliem. Krustmāte Fībe tūdaļ noprata, ka tas bijis sprādziena dārdiens, un nomierināja pārējos. Tonakt vairs nekas ievērojams neatgadījās. Bhiļi vairs nerādījās, un vienīgie trokšņi, kuri iespiedās mājā no dubļainā līdzenuma, bija nemitīgā lietus šalkoņa, šakāļu gaudošana un lāgiem kādas hiēnas rejas, kas atgādināja ārprātīgā smieklus.

Nakts vilkās gausi, un abas sievietes sāka sarunāties. Sākumā viņas apmainījās gadījuma piezīmēm, pieklājīgi, bet vienaldzīgi, jo misis Saimena vēl aizvien atradās veco aizspriedumu varā un lēdija Eskete garlaikojās un jutās nelaimīga. Mis Hodže jau nebija nekāda interesantā sarunu biedre, bet misis Saimena bija vēl neinteresantāka. Vecmeitas pielīšana un ākstība nebija nekas jauns. To viņa pazina gadiem ilgā pieredzē labdarības bazāros un dārzkopības izstādēs un zināja visus parastos jautājumus un atbildes, nedaudzās laipnās frāzes, kas tādas aprobežotas sievietes kā misis Hogite-Igbere un mis Hodže darīja svētlaimīgas. Taču misis Saimena bija citāda. Viņas amerikāniskajā uzpūtībā lēdija Eskete redzēja zināmu ķēmīgumu. Tā nebija nedz personības, nedz kādas veselas šķiras izpausme, tāpēc bija jo nepatīkamāka un dūrās acīs. Parastās atbildes, kas apmierināja mis Hodži, misis Saimenai likās nepietiekamas. Abas Edvīnai šķita ikdienišķas un garlaicīgas, bet viņa ne mirkli nešaubījās, ka misis Saimena ir pavisam citas sugas. Mis Hodže bija pateicīga par katru laipnu vārdu. Turpretī misis Saimena kāroja vairāk nekā vienkāršas pieklājības frāzes. Kā atalgojumu viņa gaidīja vienādu vaļsirdību no abām pusēm.

Lēdiju Esketi tas sāka nogurdināt aizvien vairāk. «Laikam gan mūsu viedoklis ir vislabākais. Mēs, mazākais, zinām savu vietu,» viņa nodomāja. Misis Saimena nevairījās viņu pilnīgi atklāti iztaujāt par viņas vīru un tā slimību, ko viņa domājot par Randžipuru, maharani un Ransemu. Taču misis Saimena negaidīja tikai atbildi, tā gaidīja to pašu sirsnīgo vaļsirdību, ko pati izrādīja pārsteidzošā atklātībā un vientiesībā.

Kad misis Saimena savā saraustītajā pļāpāšanā nonāca pie Ransema, savu upuri kā vēzis uzmanīgi sāņus turēdama, tā lika nojaust tuvību starp Ransemu un Fērnu, un Edvīna noprata, ka Ransems ar nolūku slēpis no viņas savas patiesās attiecības ar meiteni. Apbrīnojami vienaldzīgi misis Saimena sāka runāt par savu vīru un meitu Hēzli, teikdama: — Rīt mums vajadzēs viņus apbedīt.

Otrā pusē galdam, kura vidū dega svece, sēdēja lēdija Eskete klusās šausmās. Viņai, notrulinātai, samaitātai pasaules dāmai, «šī krietnā pilsoniskā sieva» pamazām sāka likties necilvēcīga. Šķita, ka nekam pasaulē, pat viņas mirušajam vīram un meitai, tāpat vēl dzīvajai meitai, nebija citas nozīmes kā tikai tik daudz, cik tas viss attiecās uz viņu pašu. Viņā klausoties, Edvīnai sāka likties, ka šī sieviete ir gandrīz pārliecināta, ka viņas nabaga .vīrs un meita apzinīgi devušies nāvē, lai viņai iespītētu. Sēžot te un lāgiem negribīgi izmetot «jā», «nē» vai «cik šausmīgi!», Edvīna sāka pārliecināties, cik maz viņa līdz šim pazinusi pasauli, par spīti savai pieredzei, cik maz viņai bijis pazīstams tās maziskums un cietsirdība, zemās tieksmes un skaudība. Viņa nebija ar to iepazinusies, jo, tiklīdz viņai gadījās ar to saskarties, viņa bija no tās novērsusies. Tagad gribot negribot viņa guva šādu atziņu, vērodama šo cietsirdīgo padzīvojušo sievieti, kas sveces gaismā sēdēja viņai pretī. Viņu pārņēma reizē pretīgums un līdzjūtība — pretīgums pret šās misionāra sievas zemiskumu un līdzjūtība pret tās aprobežotību. Viņa nojauta arī, ka cietsirdība misis Saimenai bija iedzimta.

Nevērīgi klausīdamās, viņa domāja par Albertu, un mirkli viņai šķita, ka viņš nemaz nav tik briesmīgs, kā viņa iedomājusies. Viņa netikumi, viņa noziegumi vismaz bija lieli, nodarītais ļaunums bija daudzpusīgs un plašs. Viņa godkārē, viņa patmīlā bija zināms drūms dižums. Tad viņa galīgi aizmirsa misis Saimenas klātieni. «Viņš droši vien būs miris... ja viņš nav nosists zemestrīces brīdī, tad viņu būs uzveikusi slimība. Es viņu vairs nekad neredzēšu un esmu brīva.» Un viņa prātoja tālāk: «Bet ko man iesākt ar savu brīvību? Kurp iet? Kāda jēga man dzīvot?»

Šakāļi atkal iegaudojās, tagad pavisam tuvu pie mājas dārza, un viņai ienāca prātā aplama doma, ka šis varētu būt romantisks un satraucošs pārdzīvojums, bet daudzu iemeslu dēļ tāds nebija; viņa garlaikodamās sēdēja parastu cilvēku vidū izpostītā mājā un pat par Tomu Ransemu nevarēja domāt ar klusu sirsnību. Viss, kas viņu sākumā satraucis un tikai mazliet iedvesis bailes, bija kļuvis pelēks un neinteresants. Viņai atlika vairs tikai domas par majoru, bet bija ļoti iespējams, ka arī viņš ir miris.

Tad viņa pamanīja, ka mazā, dīvainā sieviete viņai pretī raud. Tā nešņukstēja, bet raudāja klusi. Asaras ritēja pār neuzkrāšļotajiem vaigiem. Tai pašā laikā tā mierīgi runāja, nelikdamās zinis, vai lēdija Eskete klausās vai ne.

— Es varēju būt labāka pret viņu, — tā teica, — un laipnāka. Tagad tas vairs nav iespējams... nekad vairs... viņa vairs nav. — Lēdija Eskete redzēja, ka misis Saimenas seja vairs nebija cietsirdīga. Tā izskatījās nogurusi, un rīsa pūderis, sajaukdamies ar asarām, bija radījis plankumus un svītras. Pusbalsī viņa turpināja: — Reizēm es viņu paļāju. Arī Hēzli es paļāju, bet ne jau tā. Es vienmēr gribēju atkal visu vērst par labu... bet nu ir par vēlu. Es viņu reizēm piespiedu darīt to, ko viņš negribēja, un bieži viņš likās tik noguris. Es jau nemaz ļauni nedomāju. Es gribēju viņam palīdzēt. Viņš nebija tas vīrs, kas prot izlīdzēties pats saviem spēkiem. — Viņa noberzēja plankumaino seju kabatas drānā un piebilda: — Viņš bija vājš, bet labs vīrs. Es vēlētos, kaut jūs būtu viņu pazinusi.

Lēdijas Esketes riebums pieauga, uzklausot šo raudulīgo, patīgo atzīšanos. Viņa gribētu iet projām, pagriezt misis Saimenai muguru, sarunāties ar kādu citu. Viņa pat izbijās, jo reizēm likās, ka misis Saimenas valodā ieskanas kaut kas līdzīgs ārprātam. Taču viņai nebija iespējams nekur aiziet un nebija neviena cita, ar ko runāt. Pēkšņi viņai ienāca prātā, ka tagad viņa pilda zināmu pienākumu, un šīs domas viņu mazliet smīdināja. Viņa šeit sēdēja katūna kleitā, ar revolveri klēpī kā sargkareivis. Ārā bija vienīgi bezgalīgs, sarkaniem dubļiem klāts līdzenums ar šakāļiem un hiēnām, un varbūt tur klīda apkārt to mežoņu bari, kurus viņa pievakarē bija redzējusi. Pēkšņi viņa sadusmojās uz Ransemu, ka tas aizsūtījis viņu projām un nav palicis ar viņu divatā. Taču tad viņa iedomājās: «Bet viņš mani negrib. Viņš gribēja palikt divatā ar to meiteni. Kāpēc es nevaru dabūt savu skaisto majoru?»

Nepanesamā sieviete viņai pretim, šī ikdienišķā, vulgārā, sabrukusī radība, runāja bez mitas un stāstīja viņai lietas, par kurām viņa negribēja ne dzirdēt, lietas, gar kurām viņai nebija nekādas daļas, kuras viņā modināja savādas kauna jūtas.

Misis Saimena tagad teica: — Es nebiju tik laba pret viņu, kā man vajadzēja būt... viņš man tieši nekad to nelūdza, bet es zināju gan, ko viņam vajag, un reizēm es viņu atgrūdu.

Lēdija Eskete gribēja kliegt: «Kāda man tur daļa? Kāpēc jūs man visu to stāstāt?» Taču viņa nevarēja piespiest sevi runāt. Viņai gribējās teikt: «Es nedodu ne feniņa par.jūsu vīru, kuru es nemaz nepazīstu,» — bet viņa klusēja un vēroja izmocīto seju, kas vairs nebija koķeti vaigstīga un cietsirdīga, bet nogurusi un veca.

— Man nekad nav laimējies. Jūs nevarat iedomāties, ko nozīmē dzīvot Randžipurā... pastāvīgi... Tas padara cilvēku rupju, traku un riebīgu.

Tad misis Saimena caur asarām laikam ieraudzīja lēdijas Esketes sejā nepatikas ēnu, viņas diezgan noraidošo izteiksmi un teica: — Lūdzu, ļaujiet man runāt ar jums! Citādi man nav neviena paša, ar kuru es varētu runāt. — Un lēdija Eskete nodomāja: «Dzimtenē es droši vien viņai būtu pateikusi, ka viņa neievēro pienācīgo atturību... bet es neesmu Anglijā.» Nē, viņa sēdēja šeit Indijā, zemē, kas pēkšņi bija izpostīta un pilna šausmu.

— Tagad es sāku apjaust visu notikušo, — misis Saimena turpināja. — Agrāk es to nevarēju saprast; tas likās tik neiespējami. Tikai tagad es pilnīgi apzinos, ka viņš guļ tur zem drupām. Tikai tagad es pilnīgi apzinos, ka nekad vairs viņu neredzēšu.

Šakāļi kā sacenzdamies atkal uzsāka savas šausmīgās gaudas, un reizēm tos pārspēja hiēnas mežonīgie smiekli. «Mirušie,» nodomāja lēdija Eskete. «Visa apkārtne pilna mirušiem, un šakāļi un hiēnas plosa līķus.» Pēkšņi viņa atcerējās liju baru, ko bija iztālēm vērojusi no Banerdži mājas galerijas. No liela augstuma tas griezās aplī zemāk un zemāk, tomēr nešaudamies zemē bultveidīgi kā ērgļi un vanagi, bet kūtri un gausi, jo šo plēsoņu upuri bija beigti un nebija iemesla steigties. Viņa domāja: «Es pamodīšos un pārliecināšos, ka Indijā vispār nekad neesmu bijusi.»

Taču viņa zināja, ka šakāļu gaudas ir īstas, tikpat īstas kā lielās bēdas, kas izvaigstīja seju šai neciešamajai sievietei, kura kopā ar viņu atradās sargpostenī.

16

Misis Saimena bija runājusi taisnību. Nedz. katastrofa, nedz vīra un meitas nāve nebija likusies viņai īstenība, līdz izpostītās mājas virtuves klusumā nāve viņai parādīja savu īsto seju. Bija tā, it kā mirušie tikai palēnām mirtu savās gultās. Sākumā bailes un apjukums bija notrulinājuši apziņu un tā izkropļojuši apkārtni, ka viņas sīkstā izturība, glābjot misis Hogiti-Igberi, bija prasījusi visu viņas uzmanību, galīgi nobīdot pie malas pārējos iespaidus. Taču viņu bija pārvērtusi arī viņai pretī sēdošās anglietes acu izteiksme. Šais acīs bija tērauda saltums un godīgums, kas kārtu pa kārtai bija iznīcinājis viņas iedomību un slimīgo godkāri, līdz viņa bija sākusi klusi raudāt. Tās bija pirmās īstās asaras divdesmit gadu laikā. Raudot viņas sirds atvilga un viņu pārņēma vēl nepazīts miers. Viņa nelēja asaras vecīgā, paresnā vīra dēļ, kurš gulēja nosists zem drupām pāri ielai, nē, viņa apraudāja divdesmit vienu gadu vecu jaunekli un meiteni, kāda viņa reiz bija bijusi. Viņa lēja asaras arī par to, kas nebija bijis, bet varēja būt. Tagad, kad šausmas bija izgaisušas un iestājies miers, viņai uznāca vājums, kas viņu padarīja redzīgu. Viņa apraudāja savu neizdevušos dzīvi, jo pēkšņi redzēja, ka ir veca, vecāka par saviem gadiem, ka viņu novecinājusi maziskā godkāre un pastāvīgā nenovīdība, ka viņa ir veselus simt gadus vecāka par šo dzedro, skaisto sievieti viņai pretī, kura droši vien bija jaunāka par viņu tikai dažus gadus. Asarās un žēlabās viņa gaudās par savu likteni. «Tas nav taisnīgi, ka viņai dots viss, bet man nav vēlēts nekas.»

Lēdijai Esketei viņa teica: — Es nevaru citādi, man jārunā tieši ar jums. Ar ko tad es lai runāju šeit Randžipurā? — Par Liliju viņa vairs nedomāja. Viņa to bija atmaskojusi, tik pamatīgi izpazinusi, ka vairs nevarēja to nedz apskaust, nedz pat cienīt. Un arī tāpēc viņa raudāja. Viņa paslēpa seju plaukstās un noliecās pār galdu. Mirkli viņa jutās tuvu nesamaņai vai pat nāvei, bet tad sveces gaismā mierīgi iemiga.

«Paldies dievam!» nodomāja lēdija Eskete, bet tūlīt sakaunējās par savu cietsirdību.

Nakts vilkās tālāk. Ilgu laiku Edvīna sēdēja uz cietā koka krēsla, Harija Loudera pistoli sev priekšā uz galda turēdama. Misis Saimena, noliekusies pār galdu otrā pusē, bija iegrimusi nāvei līdzīgā miegā. Galvu viņa bija iespiedusi tuklajās rokās. Edvīnai miegs nenāca; viņa jutās tā, it kā būtu zaudējusi miegu uz visiem laikiem. Beidzot viņa piecēlās un sāka staigāt šurp turp pa krustmātes Fībes tīro un spodro virtuvi, atvēra skapjus un pieliekamos, apbrīnoja podus un dīvaino indiešu pavardu ar daudziem maziem caurumiem. Palēnām šī telpa pārvērtās viņas acīs brīnumā. Viss bija tik niecīgs un tīrs, tik jauks un pasakains kā leļļu virtuve. Tātad šī bija dīvainās, lietišķās un vēl ņiprās vecās sievietes pasaule. Tajā valdīja priekšzīmīga kārtība un acīmredzot viss bija ļoti labi nokārtots. Un tad Edvīna nodomāja: «Cik jauki, ja ir tāda virtuve, kas tev pieder pilnīgi, kur var valdīt kā karaliene, trīsreiz dienā pagādājot ģimenei sātīgas maltītes!»

Viņa atkal juta ilgas pēc miera šaurā, necilā dzīvē. Lai arī tā bija vienmuļa, tomēr viņai likās vērtīga, pat brīnišķīga. Viņa pēkšņi atskārta, ka visā savā dzīvē, pat grūtajos laikos Florencē, nav pazinusi dzīvi, kas būtu droša, kārtīga un patīkama. Pat toreiz, mitinoties trīs šaurās istabiņās ar skatu uz Arno, viņa ar tēvu bija lielākā vai mazākā mērā jutusies kā čigāni nometnē, vienmēr gaidot laimes rata pagriezienu, kas viņu atsvieda atpakaļ bezpersoniskā luksa pasaulē, kur bija zināms mirdzums un pat burvīgums, bet trūka drošības, kārtības un miera. «Tā tas ir,» viņa domāja, krustmātes Fībes priekšzīmīgo virtuvi aplūkodama, «manā dzīvē nekad nav bijis kārtības, cik vien es varu atcerēties.»

Edvīna bija radusi ticēt un pat just, ka viņai ir sevišķas priekšrocības, ka pasaulei uzlikts pienākums gādāt par to, lai viņai visu padarītu citi. Tādējādi viņa nekad nebija pazinusi pašiekaroto drošību un apmierinājumu, kādu izjuta krustmāte Fībe, pie kuras nelaimes brīdī bija meklējuši patvērumu gan indieši, gan eiropieši un amerikāņi. Un pēkšņi viņa saprata, kādu gandarījumu vajadzēja izbaudīt krustmātei Fībei, kas izpildījusi savu pienākumu un vēl vairāk. Viņa saprata arī, ka šī klusā laime izgaisina raizes, dzīves apnikumu un pat nāves bailes. Nē, to viņa nekad nebija pazinusi. Un viņa domāja: «Esmu gudra, esmu stipra kā zirgs, bet vēl nevienam neesmu bijusi kaut kādi noderīga. Es vēl varētu pamēģināt. Varbūt varētu atrast kaut ko daudz skaistāku par to, ko jebkad esmu pazinusi, Var gadīties, ka iegūstu to pašu mierīgo skatienu, kāds ir šai vecajai dāmai un tai smieklīgajai, nepatīkamajai skotietei, kura pārzina slimnīcu »

Viņa Smailu virtuves klusumā sāka celt gaisa pilis kā skolniece un domāt par jaunu dzīvi. Katastrofa bija izsitusi viņu no sliedēm. Apstākļi vēl reizi bija atdevuši viņai brīvību un sagādājuši izredzes, varbūt lieliskākas, nekā viņa varēja iedomāties. Alberts droši vien bija miris. Jau tai rītā, kurš tagad likās tālā pagātnē, viņa bija Albertu noturējusi par mirēju. Jā, viņš droši vien bija miris, — šīs domas viņu atstāja vēsu un nejūtīgu. Viņa bija brīva ne tikai no Alberta, bet arī no tās dzīves, kuras daļa viņa bija bijusi. Viņai vairs nebija nekādas vajadzības atgriezties Hilstrītas mājā vai vispār Anglijā. Viņa ies pie maharanes, pie krustmātes Fībes, pie mis Makdeides vai pie majora un teiks: «Šeit es esmu — stipra un vesela. Visā šajā postā taču arī es kaut ko varētu līdzēt. Sakiet man to, un es darīšu visu!»

Pēkšņi viņu pārņēma saviļņo jums, kādu viņa līdz šim nebija izjutusi. Jā, tā tas ir! Tagad viņai ir mērķis! Viņa strādās slimnīcā! Viņa strādās pie majora! Viņa gribēja pieķerties tām jūtām, tai mīlestībai, kādu, kā Toms bija stāstījis, citi lolojot pret Indiju, kurai jāatmostas un jāpaceļas savas varenības un cieņas augstumos. Viņa, kas vienmēr bijusi izlutināta, samaitāta un nekam nederīga, tādējādi varēja sevi vēl glābt. Telpa viņai pēkšņi kļuva tik šaura, ka varēja vai nosmakt. Viņa atvilka nost galdus un krēslus no ārdurvīm, atvēra tās un izgāja laukā Indijas naktī.

Debess uz mirkli bija noskaidrojusies. Skrejošo mākoņu starpās parādījās safīrzili ezeri ar spoži mirdzošām zvaigznēm. Bija kluss, tikai šad tad iegaudojās šakāļi, un no tālienes atplūda šņākoņa, kas viņu padarīja nemierīgu, jo varbūt vēstīja jaunas katastrofas sākumu. Viņas acu priekšā aiz kaktusu krūmiem un sabrukušā māla žoga pletās Indijas līdzenums, tas milzīgais klajums, kurš stiepās līdz Bengālijas līcim, apgabals, kurā pazustu Anglija, Francija, Vācija, pat puse Eiropas, to nepiepildot. Tālāk, vairāku jūdžu attālumā, tuvumā dambim, kuru tagad bija radījušas gruvešu un līķu kaudzes un kuru bija gatavojušies uzspridzināt Harijs Louders un Rašids, pacēlās tumšais Abana blīveklis un tā virsotnē — baltais Džeinas templis, kas blāvi vizēja Indijas naksnīgās debess gaismā. Tur stāvēdama, Edvīna pārvilka svītru savai nekārtīgajai, nemierīgajai pagātnei, aizmirsdamās ainavas lieliskumā. Viņa jutās pavisam niecīga un nenozīmīga, bet viņas sirdi bija pārņēmis miers. Šī ainava nomierināja viņas drudžaino garu kā pelde aukstā avota ūdenī.

Tad viņai aiz muguras atskanēja tāds kā šakāļa kliedziens. Tā bija misis Saimenas pārbiedētā balss.

— Lēdij Esket! Lēdij Esket! Kur jūs esat? Kur jūs esat? — Un sapņi, miers un vientulība bija pagalam. Edvīnu tas saniknoja un sarūgtināja. Nikni viņa čukstus uzsauca izplūdušajam stāvam, kas sveces gaismā parādījās durvīs: — Te es esmu! Apklustiet! Jūs uzmodināsiet pārējos!

— Ai, kā jūs mani pārbiedējāt! Es iedomājos, ka jūs aizvilkuši prom tie šausmīgie bhiļi!

Drīz vien debess apmācās, un atkal sāka līt. Tālā tempļa fosforiscējošais mirdzums apdzisa, un Edvīna iegāja atpakaļ pussagrautajā mājā, lai vēlreiz uzklausītu misis Saimenas nekautrīgo atzīšanos.

17

Misis Banerdži guļamistabā Fērna pamodās agrā rītausmā, kas sārtoja pār izpostīto pilsētu. Viņa bija gulējusi ilgā, ciešā miegā un, acis atvērusi, neaptvēra, kur atrodas. Labu laiku pusmiegā, pusnomodā guļot, viņai kļuva baigi no kaut kā nezināma. Tas bija murgains baigums, no kura viņa nevarēja atmosties. Tad blāvajā gaismā viņa ieraudzīja tīklu sev pāri, sajuta no virvēm vītā gultas rāmja cietās cisas. Viņa piecēlās sēdus, atsvieda tīklu sānis un tai pašā mirklī atcerējās visu notikušo — zemestrīci, braucienu sārti zeltainajā laivā, aso ķildu ar māti un strīdu ar Ransemu, kas savā skurbulī viņu bija izzobojis.

Pelēkajā gaismā viņa pamanīja kādu dhoti ievīstītu stāvu uz grīdas un, šausmīgi izbijusies, noturēja to par kāda svešinieka līķi. Kā sastingusi viņa brīdi blenza tajā un, pamanījusi, ka dhoti ievīstītais elpo un kustas, noliecās pie tā un ieraudzīja kailu roku, roku, ko viņa tik labi pazina, vienu no tām rokām, kuras viņai likās tik skaistas. Viņa baidījās zaudēt samaņu, bet saņēmās, nometās ceļos pie guļošā un viegli atvilka drēbi, lai paraudzītos tam sejā. Taču seju sedza saliektais elkonis, viņa to nevarēja saskatīt. Tomēr viņa pazina galvu, spēcīgo pakausi un melnos, cirtainos matus. Viņa tos pazina tik labi, lai gan apzinīgi tos nekad nebija vērojusi. Raudzīdamās guļošajā, Fērna varēja vai raudāt; klusi tā noslīdēja no gultas zemē pie viņa un atgūlās blakus, piespiezdama savu vaigu pie viņa matiem.

Pamodies viņš pagrieza galvu, un mulsā izbrīnā viņa tumšās acis raudzījās Fērnā. Tad pamazām viņa nogurušajā sejā atplauka zēniskais smaids, kas Fērnu vienmēr darīja vāju. Viņš to apskāva un pievilka sev klāt. Kad viņas vaigs pieskārās viņējam, Fērna manīja, ka viņš raud.

Ārā austošajā rīta gaismā aizdambētā upe atkal bija sākusi strauji plūst uz priekšu, jo Harijs Louders savu darbu bija veicis labi. Gruvešu un līķu kalns bija novākts.

19

Kad viņi atstāja istabu un izgāja koka galerijā, bija jau gaiša diena un plūdu ūdens nozudis. Zeltītā laiviņa, ar misis Banerdži jostu pie margām piesieta, līgojās kā piedzērusi. Tikai tagad viņi ieraudzīja, kādu postu nodarījuši plūdi. No ciematiņa zemes gabala attālākajā malā nebija vairs ne vēsts. Pie sagrautās mūra sētas gulēja trīs līķi — vīrietis, veca sieviete un bērns. Vēl viens līķis bija ieķēries lielā banjana zemajos zaros. To aizturēja lētās kokvilnas drānas, ko vīrietis bija valkājis, dzīvs būdams. Kādā cita kokā smieklīgā pozā karājās beigts ēzelis. Tuvākajā apkaimē neskarti bija palikuši tikai Šivas templis un karalienes Viktorijas čuguna statuja. Tilts pa pusei bija sabrucis, bet balsts, kas turēja lādzīgo karalieni, bija izturējis. Tā vēl stāvēja nesatricināma, lietussargu un tīklveida somiņu cieši rokās sažņaugusi. Ūdens zāles un zari ap viņas īso, resno kaklu bija izveidojuši kaut ko līdzīgu apkaklei.

— Tagad mēs varam iet, — teica Ransems. — Man šķiet, vislabāk mēs dosimies pie Smailiem. Pāri upei mēs netiksim.

Viņi nokāpa pa izpostītās mājas kāpenēm lejā, izgāja cauri verandai, kur bija apgāztā majora automašīna, un tad devās hipodroma ceļa virzienā. Visur bija drupas un sarkani dubļi, tik valkani, ka lipa pie kājām, it kā gribēdami vilkt viņus zemē pie līķiem. Ejot garām Rašida mājai, viņi ieraudzīja misis Rašidu un bērnus jau nesam samirkušās mēbeles ārā verandā. Ransema mājai jumts pa pusei bija sagāzies, un fasādē rēgojās milzīga plaisa. Tad viņi iznāca klajumā un iešana kļuva daudz vieglāka, jo plūdu ūdens šeit bija tecējis tikai pāri un atstājis šoseju pilnīgi tīru.

Viņi gāja klusēdami, abi vēl apskurbuši, negribēdami ticēt notikušajam. Ransems gandrīz nemaz neredzēja apkārtējo postažu. Likās, ka viņš kustētos bez kādas piepūles, it kā viņam nebūtu ne mazākās īstenības nomaņas; arī to viņš neredzēja, ka Fērna, ģērbusies viņa īsajās biksēs un tenisa kreklā, un viņš pats, tērpies mistera Banerdži bengāļu dhoti, atstāj grotesku iespaidu. Groteskais Indijā jau normālos apstākļos maz saistīja uzmanību, pašreiz tas pilnīgi bija izslēgts. Tagad viņš saprata, ko domā dzejnieki, rakstīdami par «sirds dziesmu». Tas, ko viņš visu savu mūžu bieži pavisam neapzināti bija meklējis, tagad bija atrasts, un viņš patlaban to pārdzīvoja. Uz kādu laiku viņš bija pazaudējis pats sevi — šo drausmīgo, sadrumstaloto, mokpilno «es», kas sagandēja katru baudu. Bet tagad tas bija noticis pats no sevis, bez jebkāda nodoma, gandrīz neapzināti, skaistā, visspēcīgā dabiskumā — kā zaļo asnu dīgšana pēc pirmās musona lietus gāzes. Uz mirkli vecais «es» atgriezās — un viņš labi zināja, ka tas atgriezīsies vēl bieži, kad šis jaunais noreibums būs pārgājis, — un šis vecais «es» teica: «Beidzot es esmu cilvēks, cilvēciska būtne, tāds kā tie, kurus dievs aplaimojis ar vienkāršību.» Nedz uzdzīve, nedz neprātīgā nodošanās savām juceklīgajām tieksmēm nebija viņu padarījušas par cilvēku, par vīru. Tas bija šis vienkāršais, brīnišķais pārdzīvojums, ko liktenis viņam bija piešķīris, pusmiegā, pusnomodā atrodoties bēdīgi slavenajā Banerdži mājā. Tā bija pilnīgi jauna izjūta, neaptverams līksmes un pašpaļāvības skurbums, kas ārkārtīgi spēcināja visu viņa miesu.

Fērna gāja viņam blakus, savijusi savus pirkstus ar viņējiem. Taču viņš neuzdrošinājās paraudzīties viņā, baidīdamies, ka skaistais un brīnišķais, kas viņam bija dāvāts, un arī pati Fērna varētu izgaist kā māņu tēls. Tā ejot, viņu pārņēma dievbijības jūtas, un viņš sacīja nevis skaļi, bet savās domās: «Pateicos tev, dievs, pateicos!» — jo dievs viņam bija piešķīris kaut ko tādu, ko piedzīvo tikai nedaudzi. Tā bija pilnības, piepildīšanās izjūta. Beidzot viņš bija īsts cilvēks, bet vairums nomira, to nekad neizjutuši, nezinādami, ko tas nozīmē. Un tas bija noticis vislielākā posta un nāves vidū.

Fērna viņam blakus nebeidza domāt: «Esmu laimīga! Esmu svētlaimīga! Es viņu mīlu!» Un arī viņa bez visas Ransema pieredzes zināja, ka pieskaitīta dieva izredzētajiem. Tagad viņa nedomāja par to, ka viņai jāsēro tēva, Hēzles un ceļmalā guļošo līķu dēļ. Visā izpostītajā pasaulē bija vairs tikai divi cilvēki — Toms Ransems un viņa.

Kad parādījās Smailu māja, viņi ieraudzīja rūsgani pelēkos ziloņu stāvus un Ransems teica: — Tur vajag būt Rašidam un Harijam Louderam. — Taču, kad viņi tuvojās mājai, Harijs Louders nebija redzams, tur bija tikai Rašids Ali Khans, vēl vienmēr ģērbies dīvainajā uniformā. Viņam visapkārt stāvēja pārējie — Edvīna, krustmāte Fībe, misis Saimena un misis Hogite-Igbere, abi Banerdži un kāds pusducis indusu, kas bija ieradušies nezin no kurienes. Viņš izskatījās noguris un novājējis un stāstīja par Harija Loudera nāvi.

Louderam bija izdevies ar dinamītu uzspridzināt aizdambējumu, bet bija noticis kāds misēklis, kas īsti, to Rašids nezināja. Tumsā viņš izšķirīgajā mirklī vairs nebija varējis atrast ceļu atpakaļ, un pēc eksplozijas, kad līķu un gruvešu blīveklis izšķīdis uz visām pusēm, Harijs Louders aizrauts līdzi šaurajā spraugā.

Milzīgais musulmanis notikumu attēloja vienkārši un, kad bija beidzis, piebilda: — Viņš atdeva savu dzīvību, lai glābtu daudzas citas. Viņš nebija inženieris. Tādās lietās viņš daudz neko nesaprata. Viņš rīkojās kā kareivis un varonis.

Tad iestājās klusums; Rašids — musulmanis, Britānijas impērijas ienaidnieks — piebilda gluži vienkārši: — Viņš bija anglis, kas izpildīja savu pienākumu.

Tagad Fērna pēkšņi saprata Harija Loudera skatienu, kad viņš pēdējo reizi stāvēja šajā pašā vietā, viņā lūkodamies un neko neredzēdams, it kā viņas tur nemaz nebūtu. Tas bija tas pats skatiens kas mis Derksei, kad viņa sēdēja Ransema verandā un dziļās ilgās runāja par Nolhemu, tāda cilvēka skatiens, kurš raugās nāvei acīs. Fērnai, protams, nekas nebija zināms par Harija Loudera lietuvēna murgiem, kādus viņš pirms dažiem gadiem bija redzējis kalnos, kad sapņos šāvis panteru pēc panteras, līdz viņa roka noslīdējusi nespēkā un viņam uzbrukusi pēdējā pantera, kurā viņš nojautis pašas Indijas šausmīgumu.

Tad misis Hogite-Igbere, tērpusies savā peņuārā, kas tagad bija izžuvis, lai gan vēl traipains, sāka raudāt un misis Saimena izveda viņu laukā no istabas. Viņas labi bija pazinušas Hariju Louderu. Viņa pilnasinīgais, veselīgais ķermenis bieži vien bija satraucis viņas abas. Un tagad viņš bija miris varoņa nāvē. Tagad viņu jutekliskās tieksmes klusēja; nu viņas kopā varēja apraudāt to, ko nekad nebija piedzīvojušas.

Kad viņas bija izgājušas, Rašids teica: — Es tagad došos pāri upei. — Un, pagriezdamies pret Ransemu, piebilda: — Jums vajadzētu nākt man līdzi. Viņas augstība droši vien vēlēsies runāt ar jums.

Taču krustmāte Fībe negribēja laist Ransemu projām, pirms viņš nebija iedzēris kafiju un apēdis grauzdētas maizītes un divas vēl atlikušās olas. — Nav labi, — viņa teica, — ja vīrietim jāstrādā tukšu vēderu.

Kamēr Rašids gaidīja, Ransems uzrakstīja Džonam pāris vārdu un kādu no zēniem uz krustmātes Fībes divriteņa aizsūtīja uz savu māju, lai tas atved viņam apģērbu. Misteru Banerdži ieraudzījis, viņš noprata, ka bengāļu dhoti tomēr izskatītos smieklīgs, bez tam tas viņam likās ārkārtīgi nepraktisks, jo tinās ap kājām un pastāvīgi slīdēja nost no pleciem. Tad viņš pirmo reizi ieraudzīja Edvīnu, kas, tērpusies misis Smailas katūna kleitā, sēdēja virtuves kaktā. Viņa pavērās Ransemā un gurdi pasmaidīja. «Viņa zina, kas ar mums noticis,» viņš tūdaļ nodomāja. Protams, viņa to zināja.

Jā, viņa zināja to, un arī krustmātē Fībe to zināja. Viņš tagad noprata, ka viņas to uzzinājušas, tai mirklī, kad viņš ar Fērnu reizē ienāca istabā. Viņš mēģināja pārbaudīt krustmātes Fībes skatienu, bet, kad viņš tai paskatījās acīs, tās likās vientiesīgas, pārāk vientiesīgas, lai kādu pārliecinātu.

Rašida vēstījums par Harija Loudera nāvi bija aiztaupījis Fērnai un viņam apmulsumu un smagu pārbaudījumu, sastopoties ar visas krustmātes Fībes raibās sabiedrības vienotiem skatieniem, viņiem istabā ienākot. Visi bija klausījušies Rašida vēstījumā un viņus tikko pamanījuši. Tie varbūt domātu visļaunāko, tomēr patiesību nenojaustu kā Edvīna un krustmāte Fībe. Ceļā no Banerdži mājas līdz šejienei viņš savā gara pacilātībā bija iedomājies, ka vecā tenku un zemiskuma pasaule tagad mirusi, bet nu pārliecinājās, ka tā vēl pastāv. Tā vēl pastāvēja visapkārt viņam, kamēr bija dzīvi tādi cilvēki kā Fērnas māte, misis Hogite-Igbere un mis Mergatroide. Šai pasaulei bija vara, stipra, nejēdzīga vara piešķirt visam, kas norisinājās tās apkārtnē, citu raksturu. Kad izmisums par Harija Loudera nāvi būs pārgājis, tās sāks spriedelēt, un šī spriedelēšana par lietām, kuras tās neizprata, visu izķēmos un saputros, liekulība un pieklājības murgi visu sagandēs. Viņš tagad atcerējās Fērnas apciemojumu pirms dinejas Banerdži namā, atcerējās viņas bēdas un atkal redzēja sevi ieskurbušu. Tagad tas viņam likās tik sen, it kā viņš pa šo laiku būtu pārvērties, kļuvis pavisam cits cilvēks.

Nogurums, tas nogurums, kas rodas pēc uzbudinājumiem un gribas sasprieguma, tagad bija pārņēmis visus. Misters un misis Banerdži, ne vārda neteikdami, pazuda reizē ar padevīgo, tagad arī apklusušo mis Mergatroidi. Virtuvē palika tikai Ransems, Rašids, Edvīna, Fērna un krustmāte Fībe, kura rosījās pie pavarda. Pat viņas kalsnais, nenogurstošais stāvs likās mazliet sadudzis. Viņi sēdēja klusēdami, kad Edvīna ieminējās: — Bet kā tev klājies? Tu mums vēl to neesi pastāstījis.

Ransems tūlīt neatbildēja. Viņš negribēja atbildēt, iekams nebija pārliecinājies, kā tas domāts, vai tur vēl neslēpjas kaut kas no vecās ļaunprātības, vai Edvīna nejautā tikai tādēļ, lai viņu un Fērnu nostādītu neveiklā situācijā. Pietika viena aša mirkļa, un viņš pārliecinājās, ka zilo acu skatiens bija atklāts.

— Ne pārāk labi, — viņš teica. — Atceļā iestājās tumsa, un es apmaldījos. Lielāko nakts daļu pavadīju laivā, ko piesēju pie kāda banjana zara.

Viņš vēroja krustmātes Fībes muguru. Viņa ne reizi nepagriezās no pavarda uz šo pusi, un tad viņš klusā izbrīnā manīja, ka viņa nenosoda to, kas noticis starp viņu un Fērnu. Viņam ienāca prātā vecāsmātes stāsts, kā viņa nebija gaidījusi garīdznieku un grūtniecības stāvoklī uz mūļa nojājusi trīssimt jūdžu cauri Nevadas kalniem, lai bērnam būtu likumīgs tēvs. Viņam šķita, ka abās šajās vecajās sievietēs, kurās rit Amerikas pionieru asinis, slēpjas spēks un dižums, kas mūsdienās vairs nav sastopams, kaut kas tāds, kas nav tik «moderns» un nepastāvīgs kā viņa, Edvīnas un viņiem līdzīgu cilvēku morāle, bet mūžīgs. Raugoties gudrajā krustmātē Fībē, kas cītīgi rīkojās ap pavardu, viņš pēkšņi sāka justies kā zēns, kas pieķerts nedarbā.

Ransems, Rašids un Fērna sāka ēst, un Ransems ārkārtīgi pārsteigts ieraudzīja Edvīnu pieceļamies no cietā koka krēsla un palīdzam krustmātei Fībei pasniegt olas un kafiju, — Edvīnu, kas gadiem nebija pirkstu pakustinājusi, lai pati apģērbtos. Viņš paraudzījās viņā un pamanīja viņas acīs smieklu dzirkstelītes. Viņa jutās pārāk nogurusi, viņas jauno bēdu nasta bija pārāk smaga, lai smaidītu, tomēr skatiens pauda — viņa saprot, ka Ransemam šī aina liekas smieklīga. Taču viņas ašajā skatienā bija lasāms arī lūgums. «Tu redzi, es varu būt arī noderīga,» teica skatiens, un viņš atcerējās, kā vakar viņa augsti uzspraustu tērpu bija bridusi pa sarkanajiem dubļiem. Viņu trāpīja pēkšņs sajūsmas zibens, jo izrādījās, ka daudzi cilvēki nelaimē ir labāki, nekā to varēja sagaidīt, — pat tādi cilvēki kā Edvīna un viņš.

Pēkšņi Rašids, kas sēdēja viņam pretī, iesaucās: — Skatieties! Tur nāk Homērs un Berta! — Pa atvērtajām durvīm viņi ieraudzīja no sikhu kazarmu puses nākam šurp nelielu pulciņu. Priekšgalā soļoja Homērs Smails, aiz viņa tenterēja divdesmit septiņi vakarskolas zēni, un pašās beigās kā ganu suns tecēja Berta Smaila.

Viņi atnāca ar jaunām ziņām, labām ziņām — viens tilts palicis vesels, dzelzs tilts pāri Randžipuras upei trīs jūdzes augšpus pilsētas; pār to gāja šaursliežu dzelzceļš. Spēcīgā straume un gruvešu triecieni gan izkustinājuši tā pamatus, bet tas bija vēl pietiekami izturīgs, lai noderētu kājnieku satiksmei starp abām pilsētas daļām.

Aiz priekiem, ka Smaili sveiki un veseli, mazais pulciņš uz mirkli aizmirsa lielo katastrofu. Apsveikumu saucienus izdzirduši, abi Banerdži, mis Mergatroide, misis Saimena un misis Hogite-Igbere atgriezās atpakaļ, un Ransems piedzīvoja kaut ko ārkārtīgu — misis Saimena apkrita Bertai Smailai ap kaklu un skūpstīja to, asarām pār vaigiem birstot. Tātad izrādījās, ka arī misis Saimena ir cilvēcīgāka, nekā viņš iedomājies.

Kad visi bija noklausījušies, kā Smailiem klājies katastrofas laikā, Rašids jautāja: — Kas jauns otrā pilsētas pusē?

— Maharadža ir miris, — atbildēja Homērs Smails. — Slimnīca vēl turas. Vasaras pils iebrukusi. Inženieru skola un tiesas nams nodeguši. Viņas augstība apmetusies teltī parkā. Viņa lika pateikt, ka vēloties runāt ar Rašidu un Ransemu, ja tie vēl esot pie dzīvības.

— Un majors? — jautāja Ransems, Edvīnā nepaskatīdamies.

— Majors un mis Makdeide abi ir dzīvi. Majors tikko nenoslīcis, bet dievs viņu izglābis brīnišķā kārtā. Vienīgi tikai dievs varējis izglābt vērtīgāko vīru Randžipurā.

Vēl Ransems neskatījās Edvīnā.

Pāriju zēns, kas bija aizgājis pēc viņa drēbēm, atgriezās ar ziņu, ka Džons palikšot sargāt māju. Bhiļi esot atnākuši no kalniem un sākuši izlaupīt pamestās mājas.

— Viņam nevajadzēja palikt, — teica Ransems. — Tur jau nekā nav ko sargāt. Manis dēļ, lai tie ņem, kas tiem patīk.

Tad viņš pārģērbās un reizē ar Rašidu devās ceļā. Viņi uz ziloņiem jāja dzelzceļa tilta virzienā. Kad viņi šķīrās no mazā pulciņa, kas tos pavadīja pirmos simt soļus, Ransemam kaut kas iešāvās prātā. Viņš pasauca Smailu un paklusām teica: — Kā būtu, ja zēniem liktu atrakt mistera Saimena un viņa meitas līķus? Jo ātrāk tos atrod šādā karstumā, jo mazāk šausmu tas sagādās.

19

Gandrīz piecus kilometrus Rašids un Ransems lietū nojāja pa izpostīto klajumu. Viņi sēdēja ziloņu mugurā — katrs aiz sava dzinēja. Tā bija garlaicīga un grūta virzīšanās uz priekšu pa sarkanajiem dubļiem, kas lipa pie milzīgo dzīvnieku kājām. Dzinēji, visi musulmaņi, likās pilnīgi vienaldzīgi pret visu notikušo. Lepni izslējušies, viņi sēdēja ziloņu mugurā, reizēm griezīgi iekliegdamies, dodot ziloņiem pavēles.

Kad viņi virzījās garām misis Hogites-Igberes mājai, parādījās četri mežonīgi bhiļi, apkrāvušies ar dažādiem saimniecības piederumiem un Benaresas misiņlietām. Laupītājus ieraudzījis, Rašids sāka skubināt ziloņus, lai tos panāktu, bet taukaini spīdošie mežoņi aizmuka uz upes pusi. Viens nesa mazu marmora Psihes statuju, otrs — divus izšūtus dīvānspilvenus, trešais — palielināto misis Hogites-Igberes fotogrāfiju no viņas jaunības laikiem.

Beidzot kļuva redzams tilts. Likās, ka. tas peldētu pa upi, jo ūdens virsma skāra sliedes. Tātad ziloņiem vajadzēs peldēt, jo tiem nebija iespējams iet pa kailām dzelzceļa sliedēm. Ransems un Rašids noslīdēja lejā gar lielo dzīvnieku sāniem un turpināja ceļu kājām. Otrpus upes viņi uzdūrās uz maza ciemata paliekām. Vietā, kur dzīvojuši ap simt cilvēku, atlikušas dažas sagrautas sienas un izpostīts ciemata templis.

Viņi gāja pa ceļu, kas veda no pilsētas uz pārrauto aizsprostu. Viņi mēģināja atrast ietvi starp gruvešiem un mēsliem, ko bija pametis aizplūdušais ūdens. Vietvietām zem salauzītiem kaktusiem ceļmalā gulēja izķēmoti, tvanīgajā karstumā uzpūsti līķi. Viņi gāja steidzīgi un klusēdami, un, tuvojoties pilsētai, pat cauri lietus plīvuram viņiem sitās nāsīs pretīgi salkanā smaka, kas Ransemā atmodināja senas atmiņas — atmiņas par dubļiem, sakropļotiem cilvēkiem un pūstošu miesu kādā citā pasaules daļā. Tagad viņš saprata, kāpēc Rašids tā steidzas, dodamies uz priekšu kā amoka skrējienā. Visa pilsēta pārvērtīsies sērgu perēklī, atskanēs izmisušu cilvēku vaimanas. Puse varas vīru, cilvēki ar profesionālām zināšanām vai organizatori, drīz vien kļūs epidēmiju upuri. Harijs Louders un «jaunieši» bija jau miruši. Finanšu ministrs atradās Pūnē. Maharadža bija miris. Katrā ziņā šos puvekļus, šīs līķu kaudzes, ko upe nebija aizrāvusi sev līdzi, vajadzēja novākt iespējami ātrāk, citādi sāksies epidēmijas — holera, tīfs vai pat mēris, neaprakstāmas mocības, ļaunākas par zemestrīci vai plūdiem. Un kaut kur zem vasaras pils drupām gulēja lielā un varenā lorda Esketa līķis, uzpūsts un pūstošs šai mitrajā karstumā. — Šo līķi, — teica Rašids, — vajag apglabāt ar pienācīgo godu, iekams maitu lijas to atrod.

Tās lidoja pāri viņu galvām un lēni laidās lejā klajumā un pilsētas nomalēs. Vietvietām netālu no ceļa tās ņūklī plēsās ap kādu līķi, negausīgi pierīdāmās. Ransems nebija varējis iedomāties, ka var būt tāds milzums liju. Tās bija atlidojušas no apkārtējiem ciematiem, no pakalniem, no izpostītās pilsētas Elkautaras. Aina tagad nelikās pretīga. Viņš vēlējās, kaut bijis vēl vairāk šo putnu, veseli miljoni, kuri uzreiz iznīcinātu visus līķus.

Pie pilsētas robežas viņi sastapa pirmos iedzīvotājus — kādu pusduci sievu, trīs vīrus un vienu bērnu, tie kādas mājas drupās meklēja malku līķu sadedzināšanai. Bērnam bija iedota rokā nūja, lai aizdzītu lijas. Tās lidinājās diezgan zemu par līķiem, kas glīti bija pieslieti pie kādas sienas paliekām. Mazais pulciņš stājās lasīt malku un blenza viņos, kamēr viens no vīriem pazina policijas priekšnieku, kurš tagad bija ģērbies iekarotāju uniformā. Tad tie visi metās gar zemi un klanīdamies spieda sejas dubļos.

Gabalu tālāk, kad viņi gāja garām kādai pussagruvušai mājai, kāda sieviete vaimanādama izskrēja laukā, apskāva Rašida ceļgalus, kaut ko murminādama gudžerātu valodā. Musulmanis mēģināja nobīdīt sievieti pie malas, bet tā raudādama neatlaidās.

— Viņas vīrs un bērns saslimuši, — teica Rašids. — Viņa lūdz palīdzību.

Tad Rašids kaut ko pateica sievietei, un tā, nemitīgi zemu klanīdamās, abus pieveda pie pussagruvušās mājas durvīm. Tur priekšnamā uz grīdas netīrumos gulēja vīrietis un bērns. Īsu brīdi Rašids vēroja slimniekus, tad noliecās pie bērna. Viņš atkal pateica sievietei dažus vārdus, un tā, ieraudādamās skaļāk nekā pirmīt, nokrita gar zemi.

Ātri Rašids novērsās. Viņa gaišajās acīs jautās šausmas.

— Tā ir holera, — viņš teica. — Bērns jau miris. Vīram vairs nevar līdzēt.

Turpinot ceļu lielās pils virzienā, Ransemu pārņēma bailes, kādas viņš bija izjutis tikai pirmajās dienās frontē. Tās bija bailes no nāves. Gandrīz fiziskas šausmas sagrāba viņu, ka šeit, šai izpostītajā pilsētā, mirušo un mirstošo vidū, varētu sist arī viņa stunda. Pārvarējis pirmās drausmas, viņš brīnījās pats par sevi, un vecais «es» viņam uzsauca: «Ko tu uzreiz tik traki baidies no nāves? Kāpēc?» Tad viņš saprata iemeslu, turklāt jutās tik brīnišķi jauns, it kā no jauna piedzimis. «Fērna,» viņš teica sev pašam, kaisles kvēlei uzliesmojot. «Man viņa jāsūta projām, ja tikai tas būtu kaut kā iespējams — tūlīt, šodien, rīt!»

Kraupains suns, kas gaudodams sēdēja uz pakaļkājām, pēkšņi mitējās, ošņājās gar viņu kājām un sāka viņiem sekot. Drīz vien tam pievienojās otrs izsalcis dzīvnieks, tad trešais, līdz saradās vesels bars. Pretīgā salkanā smaka kļuva spēcīgāka. No laukuma sagruvušās mūzikas skolas priekšā viņi tālumā ieraudzīja slimnīcu, kas izskatījās tikai viegli bojāta, un aiz tās — lielās pils vārtus, kuras torņi un pīlāri bija nozuduši. Tai vietā, kur bija audienču zāle, rēgojās milzīgs caurums.

20

Parkā kupli zēla puķes, krūmi un koki, siltajā musona lietū atdzimuši. Vīteņu atvases stiepās jau pāri alejai, it kā džungļi, kuriem šī zeme bija atkarota pirms gadu tūkstošiem, atkal gribētu atgūt to atpakaļ. Mazais ezers bija pārplūdis, bet greznās izpriecu laiviņas aizskalojis pirmais plūdu vilnis. Tam blakus atradās paviljons, kur maharane bija ierīkojusi savu galmu. Tā bija milzīga, strīpaina telts ar daudziem nodalījumiem, ko vecais maharadža bija lietojis, izbraukdams ar galminiekiem Kathiavāras kalnos tīģeru un panteru medībās. Tā bija novietota uz akmens pamatiem, uz kuriem mēdza uzcelt telti viesiem jubilejas, audienču un citos lielos valsts svētku gadījumos.

Pie ieejas stāvēja divi sikhi purpura un zelta uniformās, abi sastingušām sejām, it kā nekas nebūtu atgadījies, lai gan puse viņu biedru bija dabūjusi galu katastrofas laikā. Ieraudzījuši policijas priekšnieku, tie viņu sveica un atļāva viņam un Ransemam ieiet lielās telts priekštelpās. Tur piecēlās kāds adjutants un steidzās viņiem pretī. Viņa seja bija pelēka, acis skumjas.

— Viņas augstība gaida jūs jau no paša rīta, — viņš teica. — Pie viņas jau ir majors Sefti un misters Gupta, pilsētas inženieris.

Viņi izgāja cauri kādām telpām un tad iegāja vislielākajā nodalījumā. Šeit telts audums vienā malā bija mazliet pacelts uz augšu, lai ieplūstu gaisma. Puskrēslā Ransems tomēr ieraudzīja, ka maharane galīgi pārvērtusies, šķita, ka tai mirklī, kad viņi ar Rašidu izgāja cauri telts aizkariem, tie būtu pārnesti vairākus gadsimtus tālā senatnē, Akbara un Ašokas laikmetā.

Vecā lēdija bija galīgi atmetusi visu eiropeisko. Uz kāda paaugstinājuma maharane sakrustotām kājām sēdēja uz liela Benaresas brokāta spilvena, un viņai visapkārt uz zemes un pie sienām bija Mogulu laikmeta lūgšanas segas un seni persiešu paklāji. Viņa pati bija pelēkā tērpā, Randžipuras sēru krāsā, viņai nebija nevienas dārglietas, bet pusgaismā, kas iespraucās caur telts malu, viņa Rausemam likās skaistāka nekā jebkad. Viņa likās traģiskas cieņas un absolūtās varas apgarota. Visa aina bija senlaicīga, tomēr īsta. Tā atgādināja smalkās Mogulu miniatūras. «Viņa tiešām ir īsta mahrātu karaliene,» viņš nodomāja. «Viņa dzīvo teltī, ir uzņēmīga, valdonīga, nepakļāvīga.»

Kad viņi ar Rašidu tai tuvojās, Ransems paklanījās nevis pēc eiropiešu paraduma, kā līdz šim bija darījis, bet neviļus salika rokas kopā un zemu palocījās, kā to darīja Rašids. Tad viņš pamanīja, ka tur atrodas arī majors un misters Gupta, inženieris, un Nils Kants Rao, pils pārvaldnieks, uzticams mahrāts milzīgām ūsām. «Paldies dievam, ka viņš vēl dzīvs!» nodomāja Ransems, viņu ieraudzīdams, «viņš ir spējīgs vīrs.» Aiz maharanes sēdēja viena no vecajām Bevanagaras princesēm un tai blakus — krieviete neveikli sakrustotām kājām.

— Labi, ka jūs ierodaties, — teica maharane. — Mums loti daudz darba. Šeit nu ir visi, kas vēl atlikuši. Pārējie miruši vai pazuduši — tie, kas varētu būt noderīgi. Trūkst vienīgi pulkveža Randžita Singha. Viņš aizņemts ar bhiļu aiztrenkšanu.

Kad viņi ienāca, visi vīrieši, kas bija sēdējuši, piecēlās kājās, un, kad maharane bija beigusi runāt, Ransems ievēroja, ka majors virzās viņam tuvāk, un pēkšņi viņš juta, ka majors cieši saņem viņa roku savējā. Likās, ka šis indieša rokas spiediens teiktu: «Mēs visi esam šeit sapulcējušies, lai palīdzētu cits citam un glābtu mūsu tautu. Mēs jums uzticamies. Mēs paļaujamies uz jums.» Mirkli Ransems jutās ļoti pārsteigts, tad viņš atbildēja ar tādu pašu rokas spiedienu, tai pašā laikā juzdams rīklē žņaugas. Īsais lielās, maigās rokas spiediens bija pateicis ne tikai: «Esmu draugs,» — bet arī: «Jūs esat mūsējais. Tāpēc viņas augstība sevišķi vēlējās, lai jūs ierastos.»

Visā viņa vientulības laikā Randžipurā tie viņam ne reizi nebija to teikuši. Un tagad viņš juta, ka mīl visus šos cilvēkus — veco maharani, majoru un trokšņaino Rašidu, mīl tik ļoti, kā nekad nevienu cilvēku nav mīlējis.

Vecā lēdija lika kādam kalpotājam atnest krēslu Ransemam, bet, kad tas atgriezās, Ransems no krēsla atteicās: — Nē, esmu jau daudzreiz sēdējis uz grīdas. Es sēdēšu tāpat kā citi.

Tūlīt maharane sāka klāstīt savus plānus. Mazajam pulciņam vajagot sastādīt kara padomi. Klātesošie, viņa teica, esot vienīgie, kurus viņa izvēlējusies pēc ilgākām pārdomām. Viņi esot vienīgie, kuri kopā ar pulkvedi Randžitu Singhu spējīgi apkarot lielo postu, viņi, kas šeit sapulcējušies, un vēl Smaili un mis Makdeide, bet tā ne brīdi nevarot atstāt slimnīcu. Viņai esot darba pilnas rokas ar slimnieku ievietošanu un kopšanu. Pēc šī īsā paskaidrojuma Rašids teica: — Man šķiet, jūsu augstība, ka mums vispirms jānoskaidro patiesie apstākļi. Laika ārkārtīgi maz. Pilsētā jau plosās holera, sagaidāms arī tīfs.

Tādējādi katrs no klātesošajiem paziņoja visu, kas tam bija zināms, ko bija redzējis un dzirdējis. Tikai pēc tam pirmo reizi atklājās visa šausmīgā katastrofas aina, tik drausmīga, ka pārspēja visu iedomāto.

Nebija vairs ne tālruņa, ne telegrāfa, ne elektrības. Arī automašīnām vairs nebija nozīmes, jo pils garāžā vairs bija tikai neliels daudzums benzīna. Tramvaja sliedes, kas gāja līdztekus šaurajai ielejai un savienoja pilsētu ar nomalēm, bija aizskalojuši plūdi. Ceļi bija nelietojami, tālāk par Elkautaru un attāliem pakalniem, aiz kuriem sākās tuksnešains apgabals, nebija iespējams nokļūt. Bija atlikuši vēl karavānu ceļi, pa kuriem lēni un ar mokām varēja virzīties uz priekšu vēršu pajūgi un ziloņi. Labības noliktavas pilsētas centrā bija pa pusei sagrautas, rīsi, prosa un pārējie graudi sāka pelēt un pēc pāris dienām draudēja kļūt nelietojami. Akas, pār kurām vēlies pāri plūdu ūdens, bija pārvērtušās baciļu perinātavās, un vajadzēja aizliegt tautai lietot to ūdeni. Visās malās mētājās līķi, kas sāka jau trūdēt. Neievērojot reliģiskos aizspriedumus, tos vajadzēja savākt kopā un sadedzināt. Vajadzēja lietot varu, ja tas būtu nepieciešami.

Divas stundas apspriedās mazā sapulce — musulmaņi, mahrāti, induss un eiropietis, nopūlēdamies ievest kaut kādu kārtību šausmīgajā haosā. Tas bija tikai sākums, tikai paša svarīgākā nokārtošana. Misteram Guptam vajadzēja uzņemties tiltu un ielu izlabošanu, gruvešu un netīrumu novākšanu un malkas pagādāšanu līķu sadedzināšanai. Pulkvedim Randžitam Singham vajadzēja izmantot atlikušos sikhus un Rašida policistus, lai novērstu laupīšanas un apsargātu akas, tā brīdinot ļaudis no šo aku ūdens lietošanas, kas draudēja ar saindēšanos un lipīgām slimībām. Smailiem un krustmātei Fībei uzlika par pienākumu rūpēties par bāreņiem un zemāko kastu bērniem, lai tie būtu paēduši. Majoram un mis Makdeidei vajadzēja cīnīties ar epidēmiju draudiem, kas, kā ikvienam bija zināms, parādījās visās malās. Rašidam piekrita virspavēlnieka loma, tam vajadzēja raudzīties, lai visi rīkojumi tiktu izpildīti. Viņam bija jārūgējas par pārtikas līdzekļu piegādi no apkārtējiem ciemiem un par sakaru atjaunošanu ar ārpasauli, kas patlaban likās pilnīgi neizpildāms uzdevums. Ransema pienākums bija viņu atbalstīt, ierīkot kaut kur galveno punktu, kurā ievāktu ziņas un izdotu rīkojumus un kur varētu griezties trūkumcietēji un bezpajumtnieki. Viņam palīgā piekomandēja Nila Kanta Rao brāļadēlu par tulku un kādu pusduci pāriju zēnu. Ūsainajam mahrātam Nilam Kantam Rao uzdeva izdalīt nelielos rīsa un labības krājumus skopās devās bada cietējiem: Un pār viņiem visiem stāvēja maharane pati — diktatore, absolūta monarhe, kurai bija tiesības lemt par dzīvību un nāvi.

Pirms sanāksmes slēgšanas pašķīrās telts priekškari un ienāca pulkvedis Randžits Singhs. Viņam nebija daudz ko stāstīt. Viņš bija padzinis bhiļus no upes austrumdaļas. Divdesmit trīs no tiem viņš par brīdinājumu pārējiem bija nostādījis pie sagruvušās inženieru skolas sienas un licis nošaut. «Divdesmit trīs nabaga puskailus kalnu iedzīvotājus,» Ransems nodomāja. Tad viņš dzirdēja Randžitu Singhu indusu valodā sakām: — Es nožēloju šo gadījumu, jūsu augstība, bet tas bija nepieciešami. Viņus atrada meiteņu vidusskolā ar divām parsu meitenēm, kuras viņi tur bija ievilkuši. Meitenes tagad atrodas slimnīcā. Tās ir parsa Ginvallaha meitas; viņam pieder viesnīca Inženieru skolas ielā.

Ransems pēkšņi saprata visus patiesos apstākļus. Valsts bija nogriezta no pārējās pasaules. Visa izslavētā civilizācija bija izzudusi vienā naktī, it kā tās nemaz nebūtu bijis. Vecā maharane šeit savā teltī, Mogulu slavas pilnā laikmeta piemiņu vidū, bija pārvērtusies senlaiku despotē, tādas valsts reģentā, kura pēkšņi atgriezusies pirmatnējā stāvoklī. Un troņmantnieks, viņas dēladēls, atradās Ītonā, kur viņam bija jāpiesavinās džentlmeņa stāja.

21

Pārējiem aizejot, maharane pamāja Ransemam, lai viņš vēl paliek. Kad viņš piegāja tuvāk, viņa teica: — Vēl jāpārrunā par jūsu draugiem Esketiem.

— Viņa ir drošībā. Es nezinu, kas noticis ar Esketu pašu.

— Viņš ir miris, — teica maharane. — Tas jāpasaka viņai. Jāpadomā, ko darīt ar viņa mirstīgajām atliekām. Viņš ir svarīgs vīrs. Vēlāk viegli varētu izcelties kāds nepatīkams konflikts.

— Jā.

Vecā dāma paraudzījās viņā skadru skatienu. — Viņai jābrauc projām no šejienes.

— Man šķiet, viņa to labprāt darīs, jūsu augstība, tiklīdz radīsies iespēja.

— Man negribētos, ka viņa paliek šeit.

— Es saprotu.

Dažus mirkļus viņa domīgi klusēja, un viņš vēroja, ka viņas sejai pārslīd skumju ēna. Viņas miesa bija veca un nogurusi, bet melnajās acis vēl dzirkstīja viņas spēcīgais gars. «Viņa visu mūžu gaidījusi šo brīdi,» domāja Ransems. «Tagad viņa ir karaliene. Tagad viņa ir absolūta monarhe.» Tuvākajā nākotnē Britānijas impērijas roka nevarēja viņu aizsniegt. Ransems priecājās, ka viņa dāvājusi viņam uzticību, uzskatījusi viņu par cienīgu nostādīt blakus pārējiem — Rašidam, Nilam Kantam Rao un majoram. Bet kāpēc maharane viņam uzticējās? Kāpēc viņa ticēja, ka viņš ir kaut kas vairāk nekā izšķērdētājs un pazudis cilvēks? Viņai patika glīti vīrieši. Viņa vienmēr bija turējusi tādus savā apkārtnē. Viņš zināja, ka savā ziņā ir glīts, glītāks nekā misters Smails vai misters Saimens un vairums eiropiešu Randžipurā, bet tas nebija nekāds iemesls ticēt, ka tāpēc viņš varētu būt maharanes uzticības vērts.

— Un pārējiem eiropiešiem arī jāpazūd. Es nedomāju tādus kā mis Makdeide, mis Derkse vai Smaili... tikai pārējos, kas šeit neiederas.

— Tikai atliek vēl jautājums, kā. dabūt viņus projām. — «Tas ir apbrīnojami,» viņš domāja, «cik labi viņa pārzina visas lietas; viņa pazīst pat eiropiešus, kurus labi ja kādreiz redzējusi.»

— Gan mēs atradīsim iespēju,— teica maharane. — Viņi mums tikai par nastu un sagādās liekas raizes.

Viņš pēkšņi ieraudzīja krievietes dzeltenīgo seju maharanei aiz muguras. Viņam nepatika Marija Lišinska, lai gan viņš to tikko pazina, un tagad viņam nepatika tas, ka tā noklausījās, nepatika tās gaišzaļo acu pētīgā ziņkāre un jutekliski savilktās lūpas. Kaut kas izsalcis, gandrīz rijīgs visā viņas būtnē vienmēr radīja Ransemā pretīgumu.

It kā viņa domas lasīdama, maharane pār plecu pateica Marijai Lišinskai: — Lūdzu, atnesiet manu zelta kārbiņu, to ar rubīniem.

Kad krieviete bija izgājusi, maharane mazliet piemiedza melnās acis un negaidot sacīja: — Jūs esat labāks, nekā pats domājat.

Viņam nekas neienāca prātā, ko atbildēt uz šādu neparastu piezīmi, tāpēc viņš samulsis nomurmināja: — Varbūt.

— Jūs tagad varat mums palīdzēt.

— Es gribu palīdzēt, augstība.

— Ar to viss pateikts. Es vēlos, lai jūs zinātu, kāpēc es lūdzu jūsu palīdzību.

Viņš joprojām nezināja, kāpēc maharane izraudzījusies viņu, bet neuzdrošinājās to viņai jautāt. Viņa gan izturējās draudzīgi pret viņu, bet tieši tagad viņam vajadzēja būt lielākā mērā atturīgam. Tagad viņš nevarēja uzsākt ar viņu sirsnīgu sarunu, kā bieži vien bija darījis pie pokera galda. Tagad viss bija pārvērties, un šī pārmaiņa bija pilnīga, lai arī nenosakāma. Pagaidām viņš pietiekami ilgi bija uzkavējies greznajā teltī un apbrīnojis viņas jauno, cieņas pilno stāju. Viņš jutās kā senatnē atgriezies, kā Mogulu impērijas laikos pirms vairākiem gadsimtiem. Īsās biksēs un tenisa kreklā mahrātu karalienes priekšā stāvēdams, viņš pēkšņi likās pats sev smieklīgs.

— Jums droši vien bhiļu nošaušana liekas barbariska?

— Nē, — viņš pieklājīgi atbildēja, bet viņam neizdevās apslēpt maharanei savas patiesās domas.

— Tāda ir Indija, — viņa teica. — Mēs varam justies laimīgi, ka mums šeit darīšana ar gudžerātiem, labsirdīgu cilti. Sevišķi eiropieši var tādēļ justies laimīgi.

Tad atgriezās Marija Lišinska ar zelta kārbu. Maharane atvēra to, izņēma riekšavu kardamona sēklu un sāka košļāt.

— Varbūt jūs pamēģināsiet sameklēt mis Derksi, — viņa teica. —Viņa ir pazudusi.

— Un tā otra?

— Mis Hodže? To izglābuši sikhi. Viņa atrasta uz sava bangelo jumta. Bet viņa ir muļķīga un mums galīgi nenoderīga. Mis Derksei bija galva uz pleciem.

22

Amata pienākumu pildīšanai Ransemam ierādīja vārtsarga mitekli lielajos vārtos pretim abu skolotāju bangelo. Vārtu nišās vairs nesēdēja sikhi purpurā un zeltā savu melno zirgu mugurā; tie bija nepieciešami citur — lai apsargātu bīstamās akas, lai aizdzītu laupītājus bhiļus un sekotu, ka visi līķi tiek sadedzināti pēc majora norādījumiem. Mirkli Ransemam radās vēlēšanās pāriet ielai pāri un uzzināt, kas noticis ar mis Derksi un mis Hodži, bet, paraudzījies vēlreiz, viņš pārliecinājās, ka māja pamesta. Mazo verandu klāja bieza dubļu kārta, un pie vaļējiem logiem bēdīgi plandījās samirkuši aizkari.

Pēc brīža ieradās Nila Kanta Rao brāļadēls, spēcīgs pamazs mahrāts, apmēram divdesmit gadus vecs, kurš bija piesavinājies Bombejas policistu stāju. Viņš valkāja mahrātu turbānu diezgan pārdroši uz sāniem nošķiebtu, un tāda pati bija visa viņa stāja. Viņš bija mundrs zēns, izglītojies Bombejā: angļu un gudžerātu vaindas viņš pārvaldīja tikpat labi kā indusu un mahrātu valodas. Indijā vajadzēja prast daudzas valodas, ja gribēja dzīvē kaut ko sasniegt.

Viņa vārds esot Gopals Rao, viņš teica smaidīdams un parādīja savus baltos zobus; viņš labprāt darīšot visu. Nelaime acīmredzot nebija viņu satriekusi, drīzāk tā viņam likās satraukuma pilns pārdzīvojums, un Ransemam sāka patikt viņa nostāja. «Šie mahrāti ir ļoti izturīgi,» domāja Ransems. «Saules svilinātos tuksnešos tie rūdījušies paciest visu ko, pat vislielāko Indijas postu.» Turklāt šis mahrāts bija vēl tik jauns, šausmas tam vēl nelikās šausmīgas.

Viņiem nevajadzēja ilgi gaidīt. Jaunā vēsts, ka pie lielajiem vārtiem atvērta labdarības iestāde, indietiski noslēpumainā kārtā bija izplatījusies zibens ātrumā, un drīz vien Inženieru skolas ielā radās neliela rinda cilvēku, kuri bija izbēguši zemestrīcei un plūdiem. Vienam bija vajadzīga palīdzība, lai atrastu pazudušos tuviniekus un draugus; cits lūdza pajumti un pārtiku; kāds zeltkalis žēlojās, ka tā veikalu izlaupījis kāds policists. Tas bija bezgalgarš stāsts, kur tika minēta kāda prostitūta ar tās kaislību uz sudrablietām, un, kamēr viņš visu to izklāstīja, pārējie rindā kļuva nepacietīgi un sāka lamāties. Kāds bagāts parss piedāvāja savus labības krājumus, kas viņam bija mājās: graudi bija sausi un labi uzglabājušies, tie noderētu pilsētnieku pārtikai, kamēr sāktos pievedumi no plašākas apkārtnes, tikai vīrs gribēja, lai viņam apsola, ka viņa labība tiks izdalīta vienīgi parsu tautības iedzīvotājiem. Tieši tai mirklī, kad viņš ar savu priekšlikumu bija galā, caur restotiem logiem ieplūda ķildīgas balsis, un, kad Ransems ar Gopalu Rao izgāja laukā pārliecināties, viņi ievēroja, ka divi bunjas, atcerēdamies vecos laikus pirms labā maharadžas, rupji bija izgrūduši no rindas vienu podnieku un vienu mūrnieku. Tagad visi sapulcējušies uzsāka ķildu par vecām kastu priekšrocībām; izcēlās kautiņš, un drīz vien kāds bunja sāka vaimanāt, ka viņam nu vajadzēšot izpildīt visu šķīstīšanās rituālu, jo viņam esot iesitis mūrnieks.

Mahrāts Gopals Rao, nicinādams visas pārējās rases un kastu aizspriedumus, ātri vien ieveda kartību. Viņš uzbruka miera traucētājiem, lādēdams tos trijās valodās, un, kad beidzot iestājās klusums, viņš tiem pateica, ka maharadžas nāve nekādas pārmaiņas neradīšot, ka maharane vēl esot dzīva, lai pildītu viņa gribu, ka Randžipurā visi iedzīvotāji esot vienlīdzīgi un visiem esot vienādas tiesības stāvēt rindā. Tad viņš ar Ransemu atkal iegāja iekšā, bet bunja, kuram vajadzēja šķīstīties, nemitējās vaimanāt un žēloties, ka rituāls viņam izmaksāšot dārgi.

Ap pusdienas laiku Ransems pacēla acis no galda un ieraudzīja durvīs stāvam kādu ļoti dīvainu cilvēku, kas bija ģērbies Londonas sulaiņu livrejā. Tam bija bāla, iegarena seja, smails deguns, nespodri zilas acis un salmu dzelteni mati. Melnie vizītsvārki bija saburzīti un bikses dubļiem aptašķītas, rokā tas turēja metāla šķirstiņu.

Kad Ransems to uzrunāja, viņš ievēroja, ka nepazīstamais trīc. — Nāciet iekšā! — viņš uzsauca. — Ko es varu darīt jūsu labā?

— Esmu lorda Esketa kalpotājs, — viņš teica. — Mans vārds ir Bētss. Man teica, lai es griežoties pie jums, ser. Esmu izstaigājis visas malas, bet sastapis tikai indiešus, no kuriem neviens neko nezināja pateikt. Man šeit ir cienītās kundzes atstātās dārglietas un cienītā kunga papīri. Vai jūs nevarat ņemt tos uzglabāšanā, ser?

Viņš redzēja, ka vīrs jūtas ļoti noguris, ka varbūt ir izsalcis un kādas divas dienas pavadījis bez pajumtes. Tas reizē likās nožēlojams un smieklīgs. Ransems lūdza Gopalu turpināt pieņemšanu un noveda Bētsu kādā istabas stūrī.

Bētss tūlīt sāka klāstīt savas bēdas. Zemestrīces naktī viņš izgājis svaigā gaisā un nonācis gandrīz līdz inženieru skolai, kad pēkšņi pasaule sakustējusies pašos pamatos. Zemestrīces grūdiens notriecis viņu gar zemi, un, piecēlies kājās, viņš meties skriet, bet laimīgā kārtā tādā virzienā, ka izbēdzis plūdiem.

— Grūdiens, — viņš nemitīgi atkārtoja, — bija briesmīgs. — Un pārbiedētie cilvēki, kurus viņš sastapis, nevarējuši saprast viņa valodu, un viņš atkal nevarējis saprast tos. Stundām viņš maldījies apkārt un beidzot iemeimurojis kādā piebūvē ar kolonnām, kura, kā vēlāk izrādījies, bijusi lielais pils portiks. Tur viņš sastapis veselu baru indiešu zēnu un kādu amerikāņu misionāru ar sievu. Ar tiem viņš vismaz varējis.saprasties, bet tie bijuši mazrunīgi.

Nākamajā rītā viņš devies uzmeklēt cienīto kungu, bet plūdu dēļ nekādi nevarējis nokļūt līdz vasaras pilij, tāpēc meklējis patvertni inženieru skolas drupās, kur vismaz paglābies no šausmīgajām lietus gāzēm. Beidzot trešajā dienā, kad ūdens bijis aizplūdis, viņš aizgājis līdz vasaras pilij un, rāpjoties pa drupām, nokļuvis augšējā stāvā, kur atradis lorda augstību.

— Viņš bija miris, — Bētss drūmi teica, — gulēja viens pats guļamistabā uz grīdas. Viņam laikam bijis drudzis. Viņa miesā nebija nekādu ievainojumu, tikai galvā neliela skramba. Es nezinu, kas noticis ar kopēju un istabenēm. Iespējams, ka tās vēl dzīvas, bet varbūt arī guļ zem gruvešiem. Cienīto kungu šausmīgi uzskatīt, ser. Viņu vajadzētu apbedīt, bet es domāju, ka labāk būtu, ja es noietu pie cienītās kundzes, ja cienītā kundze vēl ir dzīva. — Viņš atvēra melno metāla šķirstiņu un piebilda: — Es nezinu, ko iesākt ar šīm lietām. Vai es nevarētu nodot tās jums, ser?

— Nē. Vislabāk jūs pats nododiet tās lēdijai Esketei. Viņa ir starp dzīvajiem. — Viņš brītiņu padomāja, tad teica: — Man šķiet, ka jums vajadzētu kaut ko iebaudīt.

— Es veselas divas dienas neesmu ēdis ne kumosa, ser.

— Vislabāk ejiet pie lēdijas Esketes. — Viņš pateica Bētsam, ka viņa ir amerikāņu misijā, sniedza tam norādījumus un uzmeta pat plānu, kā nokļūt pie dzelzceļa tilta. Bētss pateicās un tad, žēli sevi aplūkodams, sacīja: — Man liekas, mans izskats nav visai pieklājīgs, ser.

— Es par to daudz nebēdātu. Lēdija Eskete visu sapratīs.

Viņš taisījās jau iet, kad Ransems teica: — Pagaidiet! Es iedošu jums zīmīti lēdijai Esketei. — Viņš žigli uzrakstīja dažas rindas, salocīja lapiņu un iedeva Bētsam. Tad viņām vēl kaut kas ienāca prātā. — Acumirklīti! — viņš sacīja, piesēdās atkal pie galda un uzrakstīja arī Fērnai dažas rindas. — Nododiet šo tai jaunajai meitenei, kuru jūs sastapsiet misijā, — viņš teica Bētsam.

Tad viņš izveda Bētsu laukā un parādīja ceļu. Brīdi viņš noraudzījās pakaļ salīkušajam, nožēlojamam stāvam dubļiem aptašķītā uzvalkā. — Ko gan tas viss viņam nenozīmē? — viņš jautāja pats sev un bezmaz sāka smieties.

Atgriezies viņš atrada savu jauno palīgu dūšīgi strādājam; viņš atlaida apmeklētāju pēc apmeklētāja, tomēr, neraugoties uz visām viņu pūlēm, rinda aizvien kļuva garāka un garāka. Gopals Rao strādāja ar lielu centību un īstu noteiktību, un Ransems nodomāja: «Viņš labāk noder šim uzdevumam nekā es. Viņi izvēlējušies mani tikai tāpēc, ka esmu eiropietis, un eiropiešus viņi tur par spējīgiem.» Viņš nosēdās mahrātam blakus un teica: — Turpiniet vien tādā pašā garā! Es rakstīšu ziņojumus.

23

Tikai aiz dzelzce]a tilta Bētss sabruka. Trulā vienaldzībā viņš soļoja pa gludo šoseju cauri spokainiem maitu suņu un liju bariem, cauri nāvei, trūdiem un postažai. Vairākas reizes izmisuši cilvēki, pēc apģērba noturēdami viņu par britu ierēdni, skrēja laukā no sagruvušajām mājām vai izlēca no ceļmalas grāvjiem, metās viņa priekšā ar seju dubļos un lūdza izgādāt pārtiku un paspārni. Taču Bētss neko nesaprata no viņu buldurēšanas, viņš kā sastindzis turpināja ceļu, un, ja kada sieviete vaimanādama. apskāva viņa ceļgalus, viņš atbrīvojās ar kājas spērienu.

Aiz bada viņš jutās nespēcīgs, samirkušais uzvalks likās ārkārtīgi smags, bet viņš nevarēja sevi piespiest to novilkt. Lorda Esketa kalpotājs neskrēja kreklā, biksēs un bikšturos pa ielām, arī pa izpostītas pilsētas ielām ne. Un tā viņš ar visu šo smagumu streipuļoja tālāk, aizbiedēdams liju barus; tie mazliet pacēlās gaisā un tūlīt atgriezās pie sava mielasta, tiklīdz viņš bija pagājis garām.

Viņš gāja kā apstulbis, streipuļodams no vienas ceļa malas uz otru. Viņš atradās ārpus visām šausmām, tādā stāvoklī, kas bija tuvs drudža murgiem. Reizēm viņu pārņēma vēlēšanās mesties zemē ceļmalā, bet pierastā pienākuma apziņa nemitīgi dzina uz priekšu. Viņam vajadzēja atrast lēdiju Esketi un nodot šķirstiņu viņai rokās. Tikai pēc tam viņš atgulsies, atpūtīsies un gulēs, gulēs. Un, kad viņš pēc tam pamodīsies, varbūt izrādīsies, ka tas viss bijis tikai sapnis, lords Eskets nebūs pretīgs līķis, bet dzīvs, sarkans kā uguns un dusmīgs. Tad viņš aizvedīs to atpakaļ uz Angliju. Tad viņš varēs atgriezties Mančestrā un atlikušo mūža daļu pavadīt kopā ar māsu divģimeņu mājiņā. Un nekad viņš vairs Mančestru neatstās, nekad, tikai reizēm aizbrauks līdz Londonai. Streipuļodams uz priekšu, viņš redzēja divģimeņu māju ar «atsevišķām ieejām» tik skaidri, ka šai mirklī paradīze ar visiem tās jaukumiem viņu nevilināja vairāk.

Viņam vajadzēja aizbēgt no lorda pirms došanās ceļā uz šo briesmīgo zemi. Tagad viņš redzēja, ka viss iznācis otrādi. Viņam prātu bija sagrozījuši lieliski apraksti laikrakstos par Indijas romantiku un spilgto kolorītu, par šās impērijas vainaga skaistākās pērles neaprakstāmo krāšņumu. Neko tamlīdzīgu viņš nebija šeit atradis. Tikai putekļus un svelmi, kas lordu padarīja vēl niknāku un lēdiju — untumaināku. Valdības namā un viesnīcās nebija labāk. Nekur viņš nebija atradis piemērotas telpas kalpotājam, kurš pieradis pie ērtībām. Nekur nedz dušas, nedz ūdens klozeti nebija kārtībā.

Uz dzelzceļa tilta, ko skāra brāzmainās upes viļņi, viņš bezmaz pakrita. Ceļos notupies, viņš labu laiku turējās ar vienu roku pie sliedes, otrā šķirstiņu glabādams. Acu priekšā viss griezās .apkārt. Pēc brīža reibonis pārgāja, bet atlikušo tilta daļu viņš veica rāpus. Šķirstiņš bija jānodod un divģimeņu māja Mančestrā jāsasniedz.

Taču starp spirta rūpnīcu un sikhu kazarmām spēki viņu atstāja galīgi. Dubļos paslīdējis, viņš nogāzās uz sāniem un zaudēja samaņu. Tur viņu atrada Homērs Smails. Šķirstiņu Bētss bija sažņaudzis cieši rokās. Uz kāda logu slēģa Smails un divi zēni aiznesa viņu uz misijas māju. Tur bija pietrūcis degvīna, lai viņu atdzīvinātu, bet Smails novilka slapjās drēbes no viņa kaulainā ķermeņa un krustmāte Fībe ievīstīja viņu sasildītos palagos; pēc brīža viņš atvēra acis un iedzēra siltu kazas pienu. Tiklīdz viņš jutās spējīgs runāt, viņš palūdza savas drēbes. Viņš no bikšu kabatas izvilka pāris atslēgu un abas samirkušās vēstules un lūdza Smailu nodot vienu Fērnai. Tad viņš vēlējās parunāt ar lēdiju Esketi divatā. Pirms Smails bija izgājis laukā, viņš palūdza to nolikt šķirstiņu viņam blakus pie gultas.

Kad lēdija Eskete ienāca istabā, vēl aizvien ģērbusies Bertas Smailas katūna kleitā, viņa tūlīt manīja, ka Bētsam tas liekas nepiedienīgi. Senāk viņam izdotos apslēpt savas jūtas, bet tagad nespēkā katra izjūta atspoguļojās viņa sejā. «Viņš labāk redzētu mani dienas laikā vakartērpā ar visām dārglietām,» viņa nodomāja. Taču arī viņai nepatika Bētsa izskats. Viņai ienākot, tas bija piecēlies gultā sēdus un cieši turēja ap kaklu apmesto palagu ar savu kailo, izdilušo muskuļu mezgliem sakropļoto roku. Viņai bija pretīga arī tā bālā, neglīti seja, bet visvairāk — ļenganā, kaulainā roka.

Mēģinādama pasmaidīt, viņa teica: — Nu, Bēts?

— Šausmīgi, cienītā kundze... drausmīgi...

— Zinu, Bēts. Tomēr mums jājūtas laimīgiem, ka esam palikuši dzīvi.

— Cienītais kungs ir miris, milēdij.

— Jā, es zinu.

— Šeit būs cienītās kundzes dārgakmeņi. Man šķiet, ka tur ir visi. Būšu jums pateicīgs, ja jūs pārliecināsieties.

Atslēgu viņš jau bija iebāzis, viņai vajadzēja to tikai pagriezt un pacelt šķirstiņa vāku.

Tie bija visi tur šai mazajā šķirstiņā — briljanti, smaragdi un rubīni, kurus viņa bija paņēmusi ceļojumā līdzi, trūka vienīgi to, kurus krustmāte Fībe piesardzības dēļ bija iešuvusi savos apakšsvārkos. Raugoties dārgakmeņos, Edvīna pēkšņi nojauta to mirdzuma nelietderību un nereālumu. Ko viņai ar tiem iesākt šajā izpostītajā zemē? Tie noderēja ballēs Londonā, kazino Kannās un Letukē, tādās izpriecu vietās, kuras tagad likās atrodamies kaut kur uz citas planētas.

— Jā, — viņa teica, — tie visi ir tur.

— Kopēja arī ir mirusi, — viņš ziņoja tālāk, — tāpat abas istabenes. Droši vien viņas nemaz nesaprata, kas notiek.

Mirkli viņa ieraudzīja Bētsa sejā to pašu izteiksmi kā ķildas naktī ar Albertu, — viltīgo viszini Bētsu, kas ar skatieniem lika saprast, ka viņi abi varētu priecāties, ja Alberts būtu miris.

— Te būs arī vēstule no mistera Ransema, — viņš tagad teica un pasniedza viņai zīmīti. Tad nogurums spieda viņu atkal atgulties un viņš rūpīgi savilka palagu uz augšu līdz pat zodam. Šoreiz viņam izdevās apsegt savu neglīto roku.

— Es tagad iešu un ļaušu jums gulēt, — viņa teica. — Jūs šeit atrodaties labā kopšanā. Vecā misis Smaila rūpēsies par jums.

— Pateicos, — viņš vārgā balsī nomurmināja. — Man ļoti žēl, milēdij, ka nevaru būt noderīgs.

— Tādēļ neraizējieties, Bēts. Tiklīdz jūs atlabsiet, mēs jūs sūtīsim mājās.

— Mājās? — jautāja Bētss.

— Jā, uz Angliju.

— Un cienītā kundze?

— Es vēl nezinu, Bēts. Tagad nedomājiet par tādām lietām!

Viņš vēlreiz saņēmās. — Cienītā kunga papīri arī atrodas šķirstiņā. Visi, cik man izdevās atrast. Ceru, ka būs visi. — Mirkli Bētss paraudzījās viņā ar veco viltību. — Es paņēmu visus, — viņš teica, — tā, kā es tos atradu atvilktnē. Es nezināju, kuri būs svarīgi, kuri ne.

— Pateicos jums, Bēts!

Viņa pamēta Bētsu vienu pašu un izgāja otrā istabā, kur bija Smailu čīkstošā divguļu gulta. Ransema zīmīte bija īsa. Viņš rakstīja par savu nodarbību un jautāja, ko iesākt ar Alberta līķi. Tas jāizlemj līdz vakaram. Vai viņa vēloties to apglabāt zemē vai sadedzināt? Viņš atrunāja no apglabāšanas, jo neesot piemērotas kapa vietas. Kad līķis būšot sadedzināts, pelnus varēšot savākt un aizvest uz Angliju.

Tad viņa vēlreiz atvēra šķirstiņu, izņēma dārgakmeņus un zem tiem atrada papīrus, kārtīgi kopā sasietus. Saitīti raisot, viņai dūrās acīs kāds pazīstams vārds, kas bija rakstīts ar Alberta roku. Viņa izlasīja: «Anrī de Rošfors,» — un nodomāja: «Kā Alberts varēja kaut ko zināt par viņu?»

Viņa paņēma papīru rokā un redzēja, ka šis vārds ir kādā sarakstā pirmais. Viņa lasīja:

Anrī de Rošfors

Persijs Moultens

Franču bokseris (?)

Montekarlo austrietis

Toms Blašfords

Nolhema brālis (?)

Saraksta nozīme bija pārāk skaidra, tie visi bija viņas bijušie mīļākie. Bet kā Alberts visu uzzinājis?

Tas viņu ļoti pārsteidza, ka Alberts tik daudz bija zinājis un ne reizi nebija licis to manīt. Viņa pazina Albērtu pārāk labi, lai ticētu, ka viņš to darījis aiz lēnprātības. Tātad viņš bijis vēl snobiskāks, nekā viņa tai rītā iedomājusies, kad savā drudžainajā satraukumā un naidā bija viņu kritizējusi. Varbūt Alberts bija pazinis viņu daudz labāk, nekā viņa varēja iedomāties, daudz labāk nekā viņa pati, zinājis, ka viņa ir pazudusi un ka būtu neprāts mēģināt viņu labot.

«Varbūt,» viņa ar rūgtumu domāja, sēdēdama vecajā Smailu laulības gultā, «varbūt galu galā piekrāptā esmu es. Viņš varēja mani parādīt citiem un tad aizvest līdzi mājās, lai apmierinātu savu kaislību, nomierinātu nervus un atsvaidzinātu smadzenes.»

Šīs domas varēja padarīt viņu traku aiz dusmām, jo izrādījies, ka Alberts bijis viltīgāks par viņu, ka tomēr tonakt, kad viņi sastrīdējušies, uzvara bijusi viņa pusē. Un tagad viņš bija miris; viņa nekad neuzzinās patiesību, kas varbūt dziedētu viņas ievainoto pašlepnumu.

«Un tomēr,» viņa domāja, «esmu dabūjusi, ko pelnījusi. Viņam vajadzēja vai nu šķirties no manis, vai apieties ar mani tā, kā viņš to darīja.» Taču šķiršanos, kas saceltu vispārēju uzmanību, satricinātu viņa augsti vērtēto, tik lielām pūlēm iegūto stāvokli, viņš nebija gribējis. Arī uzpūtība lika viņam šķēršļus, jo tā viņam nekad neatļautu paskaidrot tiesai, ka viņš nav spējis apmierināt sievu, ko pircis pats par savu naudu. Iespējams, ka viņa aizdomas uz Ransemu bija pēdējais iegansts, kad viņš tai naktī pēc ķildas bija sācis apsvērt šķiršanos un sastādījis viņam zināmo vīriešu sarakstu. Šos vārdus uzrakstīdams, viņš būs secinājis, ka šķiršanās prāvas negods nevar būt ļaunāks par apziņu, ka puspasaulei šādā vai tādā ceļā zināms par viņas neuzticību un ka šie seši vīri viņu izzobojuši kā ragnesi. Viņš droši vien būs nojautis, ka viņai bijuši vēl citi mīļākie, par kuriem viņam nebija izdevies uzzināt.

Bētss, pēc viņas domām, bija viņam visu pastāstījis, un Bētss pazina viņu labāk un zināja daudz vairāk par viņu, nekā Albertam bija iespējams. Varbūt tai naktī viņš Bētsu bija piespiedis pie sienas, draudējis tam vai mēģinājis to uzpirkt, lai tas viņam izstāsta visu, ko zina. Varbūt tāpēc Bētss izlikās tik blēdīgs, gandrīz nekaunīgs, kad ienāca pateikt, ka Alberts esot slims. Ja Alberts būtu dzīvs, viņa tagad ietu pie Bētsa un mēģinātu uzzināt patiesību, bet tagad tam vairs nebija nekādas nozīmes; nebija vairs vērts tādēļ uztraukties. Bētss drīz vien atradīsies ceļā uz Angliju un pazudīs no viņas redzesloka.

Pēkšņi visa šī lieta viņai bija apnikusi, viņa saplēsa papīru sīkos gabaliņos un iebāza tos misis Smailas katūna kleitas kabatā. Tad viņavsāka pētīt pārējos papīrus. Vairums papīru bija nenozīmīgi — piezīmes kādam jaunam ievadrakstam Esketa laikrakstos. Viņa nemēģināja tajos pat ieskatīties, bet pētīja papīrus tālāk, līdz atrada testamentu.

Viņai tas likās dīvaini, ka Eskets testamentu vadājis sev līdzi. Varbūt, par spīti savai plātībai ar stipru veselību, viņš tomēr zinājis, ka ir slimīgs un, iespējams, nekad vairs neatgriezīsies Anglijā. Varbūt viņš bija nolēmis testamentu grozīt un viņai visu atņemt. Laulību līgumu viņš bija viltīgi sastādījis tā, ka savā nāves gadījumā viņš varētu arī viņai neko neatstāt. Jā, tā tas bija: tai pēdējā naktī viņš bija nolēmis šķirties no viņas un izslēgt viņu no sava testamenta. Vajadzēja pievienot tikai pāris rindu. Bētss vai kāda no istabenēm varētu būt liecinieki un apstiprināt parakstu. Lieciniekiem nemaz nevajadzēja zināt testamenta saturu. Turēdama papīru rokā, viņa domāja: «Varbūt viņš tā arī izdarījis.» Taču beigu teicienus vērīgi izlasījusi, viņa tur neatrada neko līdzīgu piezīmei. Steidzīgi viņa sāka testamentu lasīt.

Tas bija garš; ievērojamas summas bija novēlētas labdarības iestādēm, skolām un slimnīcām. Dzīvs būdams, viņš diezgan skopi bija atbalstījis šādas iestādes, ja viņam nebija licies, ka to prasa viņa cieņa. Tagad, tāpēc ka naudu nevarēja paņemt sev līdzi kapā, viņš neskopojās ar augstsirdību. Edvīna izlaida to vietu, kas attiecās uz rīkojumiem viņa laikrakstiem, un nonāca pie personiskiem novēlējumiem.

Savam brālim, kurš dzīvoja trūcīgos apstākļos un no kura viņš kaunējās un nebija ne reizi Edvīnu ar to iepazīstinājis, viņš atstāja pieci tūkstoši mārciņu, tūkstoš mārciņu novēlēja divām neprecētām dāmām, par kurām Edvīna neko nebija dzirdējusi, varbūt tās bija kādas radinieces, un pieci simti mārciņu Bētsam — Bētsam, kurš viņu bija nodevis, kurš par viņu ņirgājās un viņu ienīda.

Un viss pārējais — bagātības lielākā daļa — bija novēlēts viņai.

Viņa nekad tam nebūtu ticējusi. Viņa bija domājusi, ka Alberts viņai atstās mazliet, bet uz visu nekad nebija cerējusi, uz simttūkstoš mārciņām, varbūt pāris miljoniem, varbūt pat uz vēl lielāku summu. Testaments bija šeit viņai klēpī, un viņa skatījās tajā neaprakstāmās, savādās šausmās. Alberts bija viņu pārvērtis par bagātāko sievieti pasaulē, bet tas viņu nedarīja laimīgu, nespēja pat priecīgi satraukt.

«Man jau pietika ar procentiem,» viņa domāja. «Ko es iesākšu ar visu kapitālu?»

To viņai bija devis gadījums. Tikai daudz par vēlu! Viņa atcerējās Florences laikus, kad vienu reizi mēnesī varēja aiziet pie friziera, kad viņa bija valkājusi savu bagātāko draudzeņu atmestos tērpus. Kā toreiz šāds zelta lietus būtu pārvērtis viņas un tēva dzīvi! Viņa nekad nebūtu precējusies ar Albertu. Viņa būtu bijusi tikumīgāka, nekad ar tādu izmisīgu neapdomību nebūtu metusies uzdzīvē.

Viņa mēģināja iejusties toreizējā noskaņojumā, bet viņas pūliņi beidzās ar grūtsirdīgām nožēlām. Viņa vairs nevēlējās iegūt to, kas pērkams par naudu, tagad vairs ne.

«Man vajadzēja to nopelnīt,» viņa domāja. «Tagad man jāpadomā, ko ar to iesākt.»

Alberts bija nolēmis šķirties no viņas, bet lēmums bija pieņemts par vēlu. Šī briesmīgā zeme, šis nezvērs ar savām mocībām un šausmām, ar savu greznību un netīrību, savu viesmīlību un nežēlību bija nokāvis viņu pārāk drīz. Tad viņa saprata arī testamenta traģisko pusi — Albertam visā pasaulē nebija neviena, kam viņš būtu gribējis atstāt savu aiz godkāres un alkatības sarausto mantu, neviena, tikai viņa, kas viņu vienmēr bija nicinājusi, kas viņu pastāvīgi krāpusi jau no paša sākuma. Laiciņu viņa prātoja, vai tiešām nav neviena, kam viņš legāli varētu atstāt savu mantu, bet tāda viņa nezināja. Tagad viņa pārliecinājās, ka viņai bijusi taisnība; viņam nekad nav bijis neviena drauga.

«Bet es negribu!» viņa pēkšņi pusbalsī iesaucās, it kā Alberts vēl dzīvotu un būtu te istabā. «Ko es ar to iesākšu? Es nekad vairs neatgriezīšos Anglijā,» viņa domāja tālāk, un pēkšņi viņa sev atzinās, ka viņai pasaulē vairs ir tikai viena vēlēšanās. Bet tas bija kaut kas tāds, ko nevarēja nopirkt par naudu, kā viņa pirms gadiem bija nopirkusi bokseri Lūisu Saimenu.

Viņa atlika kārbiņā atpakaļ visas dārglietas un papīrus, aizslēdza to un atslēgu iebāza kabatā pie saplēstā saraksta. Tad viņa piegāja pie nespodrā spoguļa, pie kura Berta Smaila ik rītu mēdza sakārtot matus.

Tas nelīdzinājās viņas tualetes spogulim Hilstrītā, kuram bija sārta nokrāsa, lai viņai glaimotu. Dzīvsudrabs karstumā un mitrumā vietvietām bija nolobījies, radīdams plankumus un piešķirdams spogulim dzeltenīgu krāsu. Tanī ieskatījusies, viņa gandrīz pārbijās, jo ieraudzīja bālu, nogurušu sievieti, kas izskatījās vecāka par saviem gadiem; taisnās matu šķipsnas krita pār pieri un gar vaigiem.

«Vienā vai divās dienās,» viņa nodomāja, «viss matu mirdzums būs zudis. Man šķiet, šorīt es ar visu esmu galā.» Taču viņa nezināja, ar ko patiesībā bija galā.

Viņas nomāktajā noskaņojumā pēkšņi ielauzās kāds iespaids no ārienes. Viņa dzirdēja skaņas, pilnīgi neticamas skaņas — tur dziedāja korāli «Nu manas gaitas beigtas», tāpat kā viņa bērnībā bija dzirdējusi dziedam mazajā baznīciņā Anglijā blakus viņu mājai. Dziedāja tikai kādas trīs vai četras balsis mazu ērģeļu pavadījumā. «Varbūt es esmu sajukusi,» viņa sākumā nodomāja. «Varbūt man spokojas un es dzirdu noslēpumainas balsis?» Viņa piegāja pie loga, lai pārliecinātos, vai ir vēl pie pilna prāta, un ieraudzīja lietū zem kokiem dažus cilvēkus stāvam pie tikko izraktas bedres. Tie bija Smaili, krustmāte Fībe un jaunā meitene, kuru sauca par Fērnu. Tie dziedāja trīcošām balsīm melodeona pavadībā, kuru spēlēja kāds kristīts neaizskaramais. Un tad viņa saprata: tur apglabāja misionāra un viņa meitas mirstīgās atliekas.

24

Tenisa laukumā, kur kādreiz mēdza tenisu spēlēt «jaunieši», bija sakrauta liela kaudze baļķu un salauztu mēbeļu, ko Smails ar pāriju zēniem bija izvilkuši no Saimenu mājas drupām. Reverenda Saimena un viņa meitas līķus viņi atrada tur, kur bija ēdamistaba, jo viņi bija sēdējuši pie vakariņu galda, kamēr misis Saimena viesojās pie misis Hogites-Igberes un Fērna, no Ransema nākdama, stūma savu divriteni lietū un dubļos. Kad viņi to pateica misis Saimenai, tā kļuva histēriska, un tikai Bertas Smailas neatlaidīgie mierinājumi un krustmātes Fībes asie vārdi atturēja to skriet pāri ielai un mesties uz vīra un meitas līķiem. Kad misis Saimena bija mazliet nomierinājusies, Smails teica, ka viņi nolēmuši līķus sadedzināt un viņš pats noturēšot dievkalpojumu. Tas izsauca jaunu histērijas lēkmi, un viņa kliedza, ka līķu sadedzināšana esot pagāniska. Taču, kad Smails, viņai paskaidroja, ka Randžipurā zārki neesot dabūjami, neesot arī dēlu un zārku taisītāju un ka līķus vajagot novākt iespējami drīzāk, viņa atkal piekāpās un sāka klusi vaimanāt, nemitēdamās līdz pat vakaram. Tādējādi baptistu misionāra Saimena un nabaga Hēzles mirstīgās atliekas ievīstīja palagos un novietoja uz sārta. Misters Smails noguris un nomocījies noturēja īsu dievkalpojumu un pēc tam aizdedzināja saeļļotos kokus, atdodams liesmām baptistu misionāra un viņa meitas līķus, it kā tie būtu indusi. Lietus gāza straumēm, vējš trakoja, bet malka bija sausa un dega gaišām liesmām, tā ka pēc laiciņa atlika tikai kaudzīte lietū samirkušu pelnu. Tad misters Smails godbijīgi savāca pelnus divās stikla burkās, kuras krustmāte Fībe parasti lietoja augļu konservēšanai, un pēc otras īsas ceremonijas apraka tos savā dārzā zem kokiem, kuru zaros karājās podi ar orhidejām, petūnijām un ģerānijām.

Misis Saimena kunkstēja saliekamajā gultā pieliekamajā telpā, bet nepiedalījās nevienā ceremonijā, toties Fērna bija visur klāt un pat trīcošā balsī pievienojās korālim «Nu manas gaitas beigtas».

Misters Smails nebija ļāvis meitenei piedalīties vienīgi līķu sadedzināšanā, un Fērna viņam bija pateicīga par to. Viņa bija nodomājusi piedalīties arī tur. Kāpēc — to viņa nezināja pateikt; viņa bija neskaidri jutusi, ka nabaga Hēzle un tēvs nejutīsies tik vientuļi, ja viņa būs klāt. Smails savā laipnības pilnajā sirdī laikam bija nojautis viņas domas, jo bija teicis: «Jums, Fērna, nav nekāda iemesla tur piedalīties. Nekas nav atlicies no tā, kas bija jūsu tēvs un māsa. Palikuši vairs tikai pīšļi. Indusi to zina daudz labāk par mums.»

Viņš ar dažiem zēniem bija aizgājis veikt šo drūmo darbu un uzdevis Fērnai mierināt māti. Viņai nebija nekādas lielas vēlēšanās iet pie mātes, un viņa nezināja, ko tai sacīt. «Dīvaini,» viņa domāja, «ka misis Hogite-Igbere, mātes sirdsdraudzene, nav uzņēmusies mierinātājas lomu.» Viņa taču bija vienīgais cilvēks, kuru misis Saimena migrēnas lēkmes un cilvēku nīšanas brīžos bija vēlējusies redzēt; bet tagad misis Hogite-Igbere, traipainajā peņuārā ģērbusies, mazliet gorīgi steberēdama kurpēs ar augstajiem papēžiem, bija aizgājusi uz savu bangelo, lai paskatītos, kas ar to noticis; viņu pavadīja divi Smaila skolnieki.

Un tā Fērna iegāja pieliekamajā telpā, kur viņas māte, slapju dvieli ap galvu aptinusi, kunkstēdama gulēja saliekamajā gultā.

Fērna klusi atvēra durvis, cerēdama, ka māte varbūt gulēs miegā un viņai nevajadzēs uzņemties šis mocības, tomēr durvis iečīkstējās. Misis Saimena norāva dvieli nost un uz mirkli mitējās kunkstēt Viņa palūkojās, lai pārliecinātos, kas ienācis. Ieraudzījusi Fērnu, viņa teica: — Bērniņ, panāc šurp, apsēdies pie manis! — Negribīgi un neveikli Fērna viņai paklausīja.

Viņa apsēdās uz gultas malas tik tālu no mātes, cik vien iespējams. Misis Saimena vienmēr bija izskatījusies tik svaiga, ka Fērnai bieži vien bija nācies dzirdēt: «Jūs taču nevarat būt divdesmit vienu gadu vecas meitas māte!» Taču tie laiki nu bija garām. Māte bija sakritusi, sadugusi un novecojusi. Fērna nodomāja: «Tagad viņa palikusi pilnīgi viena, arī mani viņa zaudējusi. Ar papus nāvi viņa zaudējusi visu. Viņa vairs nav pat misionāre. Kas ar viņu notiks?»

Sākumā viņu izbiedēja domas, ka mātei, tik salauztai kā tagad, jāpaliek vienai pašai, bez cilvēkiem, kurus viņa varētu mocīt, tāpēc ka arī viņa vairs neļaus sevi mocīt; jāpaliek bez vīrieša, kas gulētu viņai blakus, jo tas, cik Fērna tagad noprata savā jaunajā pieredzē, mātei bija loti svarīgi, lai gan par to viņas klātienē nekas netika minēts. Ko māte tagad iesāks? Viņa vēl ilgi nebūs veca sieviete, viņai taču bija tikai četrdesmit divi gadi. Sēžot uz gultas malas, Fērna atcerējās kādu mātes sarunu ar misis Hogiti-Igberi, kuru viņa bija noklausījusies pirms dažiem gadiem. Viņa bija stāvējusi augšējā gaiteni, un mātes istabas durvis bija atstātas vaļā. Izdzirdusi abas balsis, viņa bija sākusi klausīties un dzirdējusi misis Hogites-Igberes vārdus: «Nē, Herbertam ir pašam sava istaba. Viņš nav man tuvojies jau kādus trīs gadus. Man liekas, viņš būs kļuvis nespējīgs, jo es nevaru iedomāties, ka viņam Randžipurā būtu cita sieviete. Ja viņam kāda būtu, gan jau kalpotāji kaut ko zinātu.»

Pēc tam bija iestājies klusums, tad viņas māte teikusi: «Protams, mūsu vīri ir loti dažādi. Bet es nevaru iedomāties, ka Elmers pieprasītu sev citu istabu. Es nezinu, ko es tad iesāktu. Es justos tik vientuļa.»

Toreiz Fērnai bija piecpadsmit gadu un viņa nebija sapratusi, ko abas sievietes ar to domāja; bet, pati nezinādama, kāpēc, viņa bija jutusi, ka tas ir kaut kas nepie klājīgs un rupjš. Tagad, pēc gadiem, viņa saprata šo sarunu un līdzjūtīgi sev jautāja, vai māte jebkad izjutusi kaut ko līdzīgu tam, ko viņa juta pret Ransemu. Cik tas būtu šausmīgi, ja ar Ransemu atgadītos kaut kas ļauns! Domājot par viņu, Fērna viņu nedēvēja par «Tomu», bet vienmēr par «Ransemu» un reizēm pat par «misteru Ransemu». Tās divas vai trīs reizes, kad viņa ar Ransemu bija tikusies, viņa nekad nebija uzrunājusi to vārdā. Šorīt, gulēdama viņam blakus uz grīdas mistera Banerdži mājā, viņa Ransemu bija saukusi par «mīļo» un «dārgo».

Tad māte viņai teica: — Mums tagad vajadzēs turēties kopā, lai notiktu kas notikdams. Tu tagad esi man viss.

Fērnu sagrāba šausmu drebuļi. Viņa bija iedomājusies, ka ir brīva, ne reizi nebija vēl padomājusi par to, kādas sekas zemestrīcei varētu būt viņas personiskajā dzīvē. Izvairīgi viņa atbildēja: — Tev taču vēl paliek misis Hogite-Igbere. Man liekas, viņa tagad turēsies kopā ar tevi.

— Nē, — atbildēja misis Saimena, tam nu ir beigas.

— Kas tad noticis?

— Zemestrīces naktī es viņu atradu viņas mājā galīgi piedzērušos.

Tad tādas lietas notika ar misis Hogiti-Igberi! Tāpēc viņa reizēm likās tik dīvaina un tāda kā apdullusi. Misis Hogite-Igbere paslepeni nodevās dzeršanai. Fērnai tagad likās neticami, cik naiva viņa toreiz bijusi līdz tai naktij, kad aizgājusi pie Ransema un gaidījusi viņu. Viņa bija bijusi galīga muļķe, un nebija ko brīnīties, ka Ransems pret viņu bija izturējies kā pret bērnu. Tagad viņa redzēja, ka misis Hogites-Igberes dzeršanas sērga bija tikai niecīgs pierādījums, cik neparedzi viņa uztvērusi apkārtējo pasauli. Viņas māte laikam bija zinājusi to jau labi sen, vienīgi aiz snobisma izlikusies to nezinām.

Tagad misis Saimena teica: — Tu nevari iedomāties, ko man viņas dēļ vajadzēja pārciest zemestrīces naktī. Es darīju visu iespējamo. Es viņai izglābu dzīvību, un viņa nav man pat paldies pateikusi.

Tad kāds pieklauvēja pie durvīm. Tā bija krustmāte Fībe ar Ransema vēstuli. Fērna to paņēma, aizvēra durvis un nogāja telpas malā, lai izlasītu. Taču viņa redzēja, ka šis paņēmiens nebija pareizs, jo viena dzedra, zila acs raudzījās viņā no dvieļa apakšas.

Vēstule bija īsa. Ransems vienkārši paziņoja, ar ko viņš, patlaban aizņemts, un tāpēc katru dienu tagad nevarēšot ierasties pie Smailiem, varbūt pat vairākas dienas ne. Viņš rakstīja, lai Fērna paliekot turpat misijas mājā. Pilsētā plosoties holera, tīfs un esot šausmīga smirdoņa. «Tu nedrīksti nemaz domāt par ierašanos pilsētā,» viņš rakstīja. «Ne tagad, mīlulīt, jo Tev nedrīkst notikt nekas ļauns.» Kad Fērna to bija izlasījusi, viņa juta tādu svētlaimi, kas izgaisināja visu pārējo, visas raizes, baiļošanos, apdomu.

— Kas noticis, Fērna? — jautāja misis Saimena otrā telpas malā.

— Man vēstule, — Fērna atbildēja.

— No kā?

Fērna ilgi nevilcinājās. «Es to pateikšu,» viņa domāja. «Esmu tagad brīva. Mana dzīve pieder man pašai.» Un skaļi viņa sacīja: — No mistera Ransema.

— Ā, — teica misis Saimena. — Kas tad viņam vajadzīgs?

— Viņš grib, lai es palieku te misijas namā un neeju uz pilsētu.

— Protams, viņam taisnība.

Fērna domāja: «Māte gatava uz visu. Viņa Ransemu uzskata jau par savu znotu.» Viņa piegāja pie gultas un teica: — Bet es nepalikšu šeit. Es iešu uz pilsētu.

— Tu laikam esi zaudējusi prātu! Tu nedrīksti pamest mani vienu pašu te pie Smailiem! Tu taču nedrīksti tagad doties briesmās, jo tu man esi viss, kas man vēl atlicis! Kā tu varēji iedomāties kaut ko tamlīdzīgu?

Fērna atbildēja pilnīgi mierīgi: — Es iešu, jo es varu būt kaut kur noderīga — slimnīcā vai citur. Un es gribu atrasties viņa tuvumā.

Pēc šiem vārdiem misis Saimena piecēlās gultā sēdus. — Vai tad es tev neesmu nekas? — viņa jautāja. — Vai tev par savu miesīgu māti nemaz nav jādomā?

Spējā triumfa uzplūdā Fērna nodomāja: «Viņa vairs nespēj mani aizkustināt. Es vairs nebaidos viņas un viņas untumu.» Jā, viņa bija brīva.

— Protams, es domāju par tevi, — viņa atbildēja. — Bet es tomēr iešu, jo mana vieta tagad ir pilsētā. Lai notiek kas notikdams, man jābūt viņa tuvumā. Viņš pats nezina, kā piesargāties.

— Vai tu labi apzinies, ko tu dari? Vai tu gribi, lai tevi pielīdzina ielas meitai?

— Tam nav nozīmes, ko domā cilvēki, — tie nedaudzie, kas vēl palikuši dzīvi. Laulības dokumentiem un tamlīdzīgām lietām tagad nav nekādas nozīmes. Varbūt ar laiku tas atkal atgriezīsies, bet ne tagad.

Māte grasījās atbildēt, bet Fērna savā jauniegūtajā pašpaļāvībā iekrita starpā un piebilda:

— Toreiz es meloju, teikdama tev, ka dzīvoju ar viņu.— Es meloju, jo jutos nelaimīga un izbiedēta. Bet tagad tie vairs nav meli. Tas ir noticis. Šorīt. Es viņu mīlu vairāk par visu pasaulē. Es darīšu visu viņa labā — visu!

Māte apslēpa seju plaukstās. Tagad viņa jutās pārāk nogurusi, lai sarīkotu traci, tikai pateica: — Fērna, bērniņ! Manu mazo meitenīt!

Ko viņa ar to domāja, Fērnai nebija skaidrs. Bet, tā kā viņa savu māti pazina, viņa saprata, ka tā uzskata notikušo par laulības pirmo soli, jo šāda laulība uzreiz atrisinātu visas problēmas. Māte būtu nodrošināta, viņas nākotne būtu spožāka par visiem viņas sapņiem.

— Nāc šurp, — viņa teica. — Pasēdi pie manis! — Un, kad Fērna negribīgi apsēdās uz gultas malas, misis Saimena saņēma viņas roku un teica: — Es gan to nebiju tā vēlējusies, bet ceru, ka tu būsi laimīga.

Fērna aizvien vairāk pārliecinājās, ka māte viņu vairs nemocīs. Kā no liela augstuma viņa nolūkojās mātē un redzēja, ka tā ir bērnišķīga un nenopietna. No šī brīža sākot, viņai bija jārūpējas par māti, jāsaka, kas tai jādara. Mātes kapitulācija, pēkšņais sabrukums bija nācis pārāk strauji. Jaunais stāvoklis padarīja Fēmu svārstīgu un mazliet bailīgu. Tad pēkšņi misis Saimena sāka raudāt — aiz bēdām, atvieglojuma vai apmierinājuma, to Fērna neizprata.

Šai mirklī misis Saimena nedomāja nedz par Fērnu, nedz Ransemu vai kaut ko, kas attiecās uz viņiem abiem. Viņa pēkšņi redzēja kādu sūnām apaugušu, dobuļainu ozolu mēnesnīcā un Misisipi sudrabainajā vizmā. Viņu jautrā pastaiga gāja uz beigām, un, mājup dodoties, viņi ar Elmeru bija pārkāpuši pāri kādam žogam un atgūlušies zem šī koka. Tur tas bija noticis visā klusībā: viņi nebija bilduši ne vārda. Tas bija noticis ātri, jaunības kaisles saviļņojumā, ko bija modinājusi pēcpusdienas burvība un attālās viļņu čalas. Dabas balss viņos bija spēcīgāka par baptistu baznīcu un tās mācībām. Viņus pēc tam neiznīcināja dieva dusmība; viņa bija dzīvojusi bailēs, ka dabūs bērnu, un tādējādi viņi drīz vien bija salaulājušies, daudz ātrāk, nekā bija domājuši sākumā. Neviens cits to nedabūja zināt, un ne reizi tas vairs nebija tā atkārtojies.

Pēkšņi viņa atņēma rokas no sejas un paraudzījās Fērnā. — Ja nu tu dabū bērnu? — viņa jautāja.

— Par to es vēl neesmu padomājusi. Var jau gadīties.

— Vislabāk būtu, ja jūs abi tūlīt salaulātos.

Fērna neatbildēja ne vārda, jo bija skaidrs, ka no mātes viņa nevarēja sagaidīt, lai tā uz to visu raudzītos ar viņas acīm. Lai kas notiktu, pat ja viņai piedzimtu bērns, viņa nekad nelūgtos Ransemu, lai tas viņu apprec. Viņa nevēlējās, lai viss nonāktu tiktāl. Viņai gribējās, lai visu skaisto, dabisko nekas nesagandētu. Tāpēc viņa mātei teica: — Tev vislabāk kādu brīdi mierīgi atpūsties. Mēģini aizmigt.

— Es nevaru aizmigt. Es nevaru ne acu aizvērt. — Bet, atgūlusies un brīdi pavaimanājusi, viņa pēkšņi apklusa, un Fērna redzēja, ka māte aizmigusi. Mīklainā kārtā Fērna vienā naktī bija kļuvusi vecāka un gudrāka par savu māti. Pēc brīža viņa piecēlās no gultas malas un apsēdās šūpuļkrēslā. Tad arī viņa aizvēra acis un aiz liela noguruma iegrima miegā.

Pēc laba brīža viņa juta, ka kāds viegli skar viņas plecu, un pamodusies redzēja, ka tas ir misters Smails.

— Man ļoti žēl jūs modināt, bērns, — viņš teica, — bet tagad mums jānotur apbedīšanas dievkalpojums. Pēc tam man jādodas uz skolu, un varbūt es neatgriezīšos drīzāk par rītdienu vai parītu. Vai jūsu māte arī vēlas piedalīties?

— Nē, — Fērna atbildēja. — Lai viņa guļ.

Tad viņi bija izgājuši laukā. Berta Smaila un krustmāte Fībe nesa stikla burkas ar pelniem, ko viņas apraka zem banjana. «Tam vairs ir tikai simboliska nozīme,» nodomāja Fērna, un misters Smails to veica tik svinīgi, tik jauki. Un tad Fērna nodomāja: «Vēl pirms pāris dienām viņi bija dzīvi. Pirms pāris dienām es ar viņiem vēl runāju.»

25

Homērs Smails viņas pavadīja uz pilsētu pāri klajumam, garām sikhu kazarmām un pāri pussagruvušajam tiltam, jo viņi visi gāja reizē — Fērna Saimena un lēdija Eskete, abas ietiepīgi spītēdamas nelielās sabiedrības protestam misijas namā, pat lēnīgā mistera Smaila protestam, kurš nevarēja saprast, kādējādi Fērna un lēdija Eskete varētu būt noderīgas izpostītajā pilsētā. Viņš pazina krustmātes Fībes stipro gribu un savas sievas noteiktību, bet ar tādu ietiepību, kādu izrādīja abas šīs jaunās sievietes, viņam vēl nebija gadījies sastapties, un viņš tūdaļ piekāpās.

Misis Saimenai, kura miegā atpūtās no noguruma un bēdām, neko neteica. Krustmāte Fībe apņēmās paciest viņas histēriju, kad viņa pamodusies atklās, ka Fērna aizgājusi uz sērgu apsēsto pilsētu.

Misters Smails brida pa sarkanajiem dubļiem, un abas sievietes sekoja viņam pa pēdām. Pie tilta viņi sastapa pirmos pretimnācējus. Tā bija misis Hogite-Igbere, kas pēkšņi parādījās aiz sikhu kazarmu drupām. Viņa soļoja diezgan grīļīgi savu miesassargu — skolas zēnu pavadībā. Viņa bija pārģērbusies — uzvilkusi īsu puķaina kretona kleitu un rokā turēja koši sarkana zīda lietussargu un izšūtu somu. Seja viņai bija tik svinīga, it kā patlaban, lietum gāžot, viņa būtu atklājusi dārzkopības izstādi. Lietussargs noderēja maz, jo vējš to locīja uz visām pusēm. Un musona lietus nežēlīgi kapāja puķoto tērpu. No somas rēgojās laukā konjaka pudeles kakls.

Ieraudzījis viņu, Smails sarauca pieri, bet ar mocekļa apņēmību nesatricināmi turpināja savu ceļu. Sākumā viņa pretimnācējus neievēroja, bet, tiklīdz visus trīs bija pazinusi, sāka raudāt un, pienākusi tuvāk, skaļi vaimanāt:.— Viņi mani galīgi apzaguši, aiznesuši pat šujmašīnu, manas cepures un manu palielināto portretu!

Aiz pieklājības šķietamu līdzjūtību izrādīdami, viņi palika lietū stāvam, bet viņa ņēmās uzskaitīt Benaresas misiņu, visādas drazas un izšūtos spilvenus, ko bhiļi viņai nolaupījuši.

— Man nāksies iesniegt valdībai lūgumu! — viņa piedzērusies kliedza. — Visas mantas, ko esmu gadiem vākusi, tagad pagalam! Vairs nav ne mazākās drošības! Tas ir kauns! Tas ir negods! Mans palielinātais portrets! Nu, pagaidiet tik, kad atbrauks Herberts!

Pāriju zēni stāvēja turpat un jautri viņu vēroja. Daži nespēja smieklus valdīt un iespurcās, un Smails lielākam zēnam pačukstēja: — Ja viņa pakrīt, jums vajadzēs viņu stiept. Līdz misijas namam būs krietns gabals.

Pēc tam Smails mēģināja misis Hogiti-Igberi nomierināt, bet lēdija Eskete kļuva nepacietīga un paklusi teica: — Mums taču pašiem savas darīšanas! Mēs nevaram te stāvēt visu dienu un runāt ar šo muļķīgo personu! — Pēc tam viņi pameta to stāvam ceļa vidū. Mazliet samulsusi, viņa noraudzījās tiem pakaļ, bet tad izbijās, atjēgusies, ka arī lēdija Eskete, kuru līdz šim nemaz nebija ievērojusi, bijusi to vidū. Lai savu kļūdu izlabotu, viņa saņēmās un krietnu brīdi māja ar roku mazajam pulciņam.

Otrā nejaušā tikšanās gadījās pēc tam, kad viņi bija veikuši bīstamo ceļagabalu pāri dzelzceļa tiltam. Viņi bija sadevušies rokās, lai tā justos droši, ja kādam sāktu reibt galva no brāzmainās straumes. Kad viņi bija laimīgi tikuši pāri un sāka atjēgties, viņu priekšā stāvēja mis Hodže, vesela bara pilsētas iemītnieku ielenkta, kuri vienā balsī kaut ko viņai stāstīja.

Savā apjukumā un izbailēs nabaga vecmeita neko nedzirdēja un nesaprata. Tie lūdza viņai pārtiku, ziņas par saviem piederīgajiem un patvērumu. Tie piederēja pie zemākajām kastām, ar kurām viņai bija maz sakaru, un runāja dažādās izloksnēs. Bet arī tad, ja tie runātu gudžerātu vai indusu valodās, viņa tos nebūtu sapratusi, jo viņu bija paralizējušas bailes un šausmas no visiem drausmīgajiem skatiem, ko viņa bija redzējusi pēc izbēgšanas no slimnīcas, no nedrošā tilta pār trakojošo upi, pār kuru viņai vajadzēja iet, ja viņa gribēja tikt pie savas dievinātās lēdijas Esketes.

Viņa nesaprata, ka netīrie cilvēki no atstumto kastas bija samainījuši viņu ar mis Derksi. Viņi zināja, ka mis Derksi nenāktos veltīgi lūgt pēc palīdzības, un mis Derkse un mis Hodže bija tik ilgi dzīvojušas kopā, ka viņi bija raduši uzskatīt viņas kā vienotu gribas izpausmi un vienu vienīgu izņēmuma parādību. Tādējādi tie nemitējās viņu lūgties, krizdami ar seju dubļos un apskaudami viņas ceļus, tiklīdz viņai bija izdevies no tiem atkratīties. Viņu acīs mis Hodže bija vienīgā redzamā Britānijas impērijas varas pārstāve. Taču mis Hodže bez .mis Derkses bija tik samulsusi un nevarīga kā zvirbulis, kas iekļuvis istabā un lidinās apkārt.

Jau četrdesmit astoņas stundas viņa nebija gulējusi un divdesmit no tām bija nočurnējusi uz sava vienstāva bangelo jumta lietū, raudzīdamās, kā aizvien augstāk kāpjošie plūdi nes viņai garām beigtus dzīvniekus, čūskas un līķus. Brīžiem viņa aizsmakušā balsī bija saukusi Zāru, bet no tumsas nebija nākusi nekāda atbilde. Agrā rītā viņa bija ieraudzījusi braucam uz viņas pusi kādu no parka ezera laiviņām, kurā sēdējis kāds no pils lieliskajiem sikhiem; kurš no viņiem, to viņa noteikti nezināja, jo viņi visi bija tik vienādi. Lai gan tas īrās viņai tieši klāt, viņa mēģināja tam uzsaukt, bet, kad viņa atvēra muti, nenāca neviena skaņa. Par spīti lielajam nogurumam un vājumam, viņu sagrāba satraukuma vilnis, tā satraukuma, kas bija jaucis viņas un Zāras vienmuļo mieru.

Viņš to uzrunāja indusu valodā, bet, mēģinot piecelties, tā nevarīgi atkrita atpakaļ. Tad slaidais sikhs bija pieliecies, viegli pacēlis viņu un iesēdinājis niecīgajā laiviņā. Aiz nespēka un satraukuma viņa gandrīz zaudēja samaņu, jo, kad viņas mīksto, vecīgo ķermeni skāra varenās sikha krūtis un muskuļainās, spēcīgās rokas to apskāva, viņa nonāca pilnīgā ekstāzē. Sirds viņai stājās pukstēt. Viņa aizvēra acis, un visa pasaule — plūdi, izpostītā pilsēta — viss sāka griezties. Pēc laiciņa, acis atvērusi, viņa sevi ieraudzīja guļam laiviņā. Sikha melnās acis raudzījās viņai pāri. Viņš īrās uz lielās pils pusi.

Tad notika kaut kas ārkārtīgs. Viņu sagrāba prostitūtas izjūtas. Viņa izlikās, ka guļ vēl nesamaņā, un caur pusaizvērtiem plakstiem sāka vīrieti novērot. Viņa raudzījās tā, kā vēl nekad nebija raudzījusies vīrietī, iekārē vērodama viņa melno bārdu, kvēlās acis, sārtās, jutekliskās lūpas. Viņa vēroja arī tā ķermeni, platos plecus, krūtis, muskuļainās rokas, kas skaidri izcēlās zem samirkušās uniformas. Un to, ko nevarēja saskatīt, viņa netikli mēģināja iedomāties. Kauns un iekāre sāka viņā cīņu, un iekāre uzvarēja. Viņas ķermenis, kas patlaban bija tik novārdzis kā vēl nekad, uzreiz viņai likās spēcīgs un neiedomājami skaists. Tomēr viņā vēl bija atlikusi drusciņa saprāta, un viņai atlika laiks arī tagad apsūdzēt Zāru. «Tā ir Zāras vaina!» kāda balss viņā kliedza. «Tā ir viņas vaina, ka es neko tamlīdzīgu ne reizi neesmu pārdzīvojusi. Viņa man nekad nav ļāvusi to iepazīt.»

Viņa vēlējās, lai brauciens nekad nebeigtos, jo viņas drudžainais satraukums aizvien pieņēmās. Taču laiva, viegli atsizdamās pret kaut ko cietu, apstājās. Sikhs, kas visu laiku nebija pievērsis viņai ne mazāko uzmanību, tagad indusu valodā pateica, ka viņi atrodas pie lielās pils. Viņa mēģināja piecelties, bet nespēja. Vēlreiz sikhs pacēla viņu savās spēcīgajās rokās, piespieda pie savām varenajām krūtīm, un vēlreiz izpostītā pasaule sāka griezties viņai acu priekšā. Tādu noreibumu viņa savā mūžā nebija vēl izjutusi.

26

Kad viņa atguva samaņu un atkal sāka apjaust reālo pasauli, viņa izdzirda Smailu laipnās balsis. Viņa atvēra acis un redzēja, ka tie noliekušies pār viņu un tiem visapkārt pustumšas sejas. Viņa jutās ļoti vīlusies, ka tas vairs nav sikhs vai vismaz lēdija Eskete, bet kalsenais misters Smails. Viņš tai deva dzert punšu, ko bija atradis pils virtuves drupās, un teica: — Plūdi jau plokas. Drīz vien jūs varēs novest slimnīcā.

Taču punšs viņai mazliet noskaidroja domas, un viņa atbildēja: — Es negribu uz slimnīcu. Kur ir Zāra Derkse? Es gribu atpakaļ uz mūsu bangelo.

Smails atbildēja, ka nezinot, kur ir mis Derkse, un tikai pamazām un neskaidri viņa sāka atcerēties, ka Zāra kā negudra bija izskrējusi laukā lietū un plūdos, lai glābtu dažas jaunas, no Anglijas pienākušas grāmatas. Viņas sajukušajās smadzenēs bija iegūlusi doma, ka Zāras bēgšana notikusi pirms vairākiem gadiem, tikpat sen kā viņu abu bēgšana no Anglijas, bet Smails nebeidza apgalvot, ka zemestrīce notikusi aizvakar.

Smails mierīgi viņā noklausījās un pacietīgi mēģināja paskaidrot viņai notikušo, bet, pats no savām domām kaunēdamies, visu laiku noskumis domāja, cik žēl, ka izglābta šī nožēlojamā, mīkstčaulīgā, muļķīgā sieviete, nevis mis Derkse, jo viņam tagad vairs nebija šaubu, ka mis Derkse aizgājusi bojā. Cik viņš varēja atcerēties, tas bija noticis tai laikā, kad viņi ar Bertu un zēniem bija nokļuvuši līdz parka žogam un mis Derkse no sava bangelo devusies uz meiteņu vidusskolu. Viņus pašus tikai brīnums bija paglābis no noslīkšanas aizvien augstāk kāpjošos plūdu ūdeņos. Mis Derkse ceļā uz iekšpilsētu nevarēja izglābties vienkāršiem cilvēka spēkiem,

Taču mis Hodžei viņš par to neko neteica. Viņš tikai secināja, ka vienmēr izglābjas vājie un nederīgie, jo vienmēr gadījās, ka kāds par tiem parūpējās, turpretī tādi cilvēki kā mis Derkse bija pienākuma fanātiķi un, dodamies briesmās, aizgāja bojā.

Kad ūdens bija noplacis, viņš sievai teica, ka aizvedīšot mis Hodži uz slimnīcu un ievākšot tur jaunas ziņas. Viņš atgriezīšoties iespējami drīzāk.

Tad mis Hodže ievaicājās, pieceldamās sēdus: — Kur ir lēdija Eskete?

— Nezinu. Viņa bija aizgājusi pie Banerdži uz dineju.

Mis Hodže raudādama sacīja: — Viņa taču gribēja ierasties pie mums uz tēju. Tagad viņa varbūt nemaz neatnāks. — Tad viņa atcerējās ķildu ar Zāru par vienā reizē noliktām viesībām un apmulsa galīgi. Kā apsēsta viņa nemitīgi atkārtoja, ka viņai jātiek atpakaļ savā bangelo, jo tur viņu patlaban gaidot lēdija Eskete.

Tieši tas Smailam lika apķerties, kā tikt ar viņu galā. Pacietīgi viņš vēlreiz viņai paskaidroja visus apstākļus un to, ka lēdijai Esketei neiespējami sasniegt viņu bangelo. Esot ļoti iespējams, ka viņa to sastapšot slimnīcā kopā ar mis Derksi.

Misters Smails nedomāja liegt slimajai mis Hodžei savu palīdzību, bet viņš pārāk labi apzinājās, cik daudz darba viņu gaida un ka viņam nav iespējams visur vilkt mis Hodži sev līdzi. Slimnīcā vismaz varēs viņu uzraudzīt.

Viņš tai iedeva vēl vienu glāzi punša, un, juzdamās spējīga piecelties, tā pateica, ka esot gatava iet viņam līdzi.

Slimnīcā viņi sastapa mis Makdeidi, kas savā māsas tērpā izskatījās diezgan svaiga un tīra.

Majors staigāja apkārt pārsietu galvu un skumji smaidīja. Lai gan galvenās ēkas apakšējā stāvā ūdens tikko bija izzudis, viņi ar izglābtā slimnīcas palīga līdzdalību jau mēģināja ievest tur kārtību. Slimnīca viena pati bija palikusi vesela visā pilsētas centrā; tai bija radušies bojājumi, tomēr tā vēl aizvien noderēja patvertnei. Visa tās apkārtne bija viena vienīga postaža; no vecās zemēs bija pilnīgi noslaucīta katra dzīvības pazīme, kas tur vēl kūsāja pirms dažām dienām.

Taču slimnīcā mis Hodžei nekļuva labāk. Izdzirdusi, ka par lēdiju Esketi un mis Derksi nav nekādu ziņu, viņa tūlīt gribēja doties projām, lai tās uzmeklētu. Viņa sāka raudāt, nemitīgi atkārtodama: — Bet lēdija Eskete taču gribēja viesoties pie mums. — Un tad pēkšņi sacīja: — Nē, mēs taču gribējām iet pie mistera Ransema. Jā, tā tas bija. Taisni tāpēc tik žēl, jo es Zāru biju tiktāl piedabūjusi, ka viņa jau gribēja iet viesos un ielūgt viesus pie sevis.

Tad mis Makdeides pacietības mērs bija pilns, viņa sagrāba mis Hodži aiz pleciem un spēcīgi sapurināja, lai tā atjēgtos. Pašreiz mis Makdeide nebija uzkrāšļojusies. Viņas seja bija pelēka un neglīta. Viņa izskatījās veca, bet moža un spēcīga.

— Negudrā! — viņa kliedza. — Mums tagad jādomā par citu, nevis par viesībām! — Un, pret majoru pagriezusies, piebilda: — Iedodiet viņai kaut ko, kas nomierina nervus! Es paņemšu viņu līdzi augšā savā istabā.

Majors iedeva nomierinātāju līdzekli, un pēc brīža viņiem izdevās dabūt mis Hodži augšā pa kāpnēm. Savā mazajā istabā, kur mis Makdeide mēdza pārgulēt, kad viņas klātiene naktī bija nepieciešama, viņa tai uzklāja guļvietu. Mis Makdeides gultā gulēja kāda zemāko kastu sieviete, kuru viņa vēl bija paspējusi izglābt plūdu sākumā un no dzemdību nodaļas novietojusi augšstāvā. Tagad tā gulēja ar jaunpiedzimušo pie krūts un raudzījās apkārt tumšu, mierīgu skatienu. Bērns bija zēns, dūšīgs un veselīgs. Tas mis Makdeidei bija pietiekams gandarījums.

Mis Hodže kādu laiku gulēja, bet pēcpusdienā pamodās; miega līdzeklis bija padarījis viņas galvu vēl neskaidrāku. Viņa nezināja, kur atrodas, kā šeit nokļuvusi un kas atgadījies. Kad viņa mēģināja sarunāties ar sievieti gultā, tā viņā klausījās izbijusies, jo runāja tikai savā izloksnē un ne vārda nesaprata no mis Hodžes indusu un gudžerātu valodām.

Tad notikušais viņas apziņā pamazām noskaidrojās. Tagad viņa nolēma, ka jāizdara divas lietas: jābēg projām no šīs mājas un tad jāuzmeklē lēdija Eskete. Lēdijai droši vien būs vajadzīga viņas palīdzība, tā nezinās, pie kā griezties Randžipurā, jo prata tikai angliski. Pēc brīža viņa piecēlās no guļvietas, atvēra durvis un devās projām pa gaiteni. Tas bijā tukšs. Arī priekšnamā nebija neviena, un tad pēkšņi viņa atradās brīvība starp māju, veikalu un tirgus ēku drupām. Tad viņa nonāca pie tilta hipodroma ceļa galā. Tiltam bija izrauts vidus posms, bet karalienes statuja un templis ar dārglietu šķirstu bija palikuši veseli.

Viņa gāja uz tiltu, kas veda no lielās pils uz sikhu kazarmām, bet arī tas bija sadragāts, un tā viņa turpināja savu ceļu gar upi, skaidri nezinādama, ko iesākt. Pilsētā neviens viņu neievēroja. Daļa izbēgušo pilsētas iedzīvotāju bija sākuši atgriezties atpakaļ no ciemiem un apkaimes, bet viņa nevienu no tiem nepazina, un tie izbrīnā blenza viņā. Tikai kad viņa sasniedza pilsētas nomali, kas atradās augstākā vietā, ļaudis viņu pazina, vaimanāja, žēlojās viņai un lūdza palīdzību un apkampa viņas ceļgalus. Atkal un atkal viņa mēģināja atkratīties no tiem un turpināt savu ceļu. Viņa nelikās redzam dubļos pakritušos un nedzirdēja to posta un izmisuma saucienus. Viņai vajadzēja atrast lēdiju Esketi, un, ja vien viņa izturētu, viņa atradīs vietu, kur šo briesmīgi krācošo upi pāriet. Viņas drēbes bija samirkušas, viņa bija aptašķīta sarkanām dūņām un dubļiem līdz pat viduklim, bet viņa nepagura un pēc kādas stundas gājiena ar pūlēm sasniedza dzelzceļa tiltu, pār kuru tomēr neuzdrošinājās iet pāri. Tur viņu apstāja desmitiem cilvēku, tie visi sauca pēc palīdzības; un tad viņa pēkšņi ievēroja, ka lēdija Eskete ir viņai blakus un runā ar viņu, tikai tā nav tā pati lēdija Eskete, kuru viņa apmeklējusi vasaras pilī, eleganta un sabiedriska, kāda bija ilustrētos žurnālos, bet katūna kleitā ģērbusies sveša sieviete, kura izskatījās daudz vecāka, nogurusi un nevīžīga. Mirkli mis Hodže skatījās Edvīnai sejā, un viņas sajukušajās smadzenēs pazibēja doma: «Tā ir tā pati sieviete, bet tā nav tā pati. Viņa ir pilnīgi pārvērtusies.» Tad pēkšņi viņa apmulsa tāpat kā tai pēcpusdienā vasaras pilī, kad bija paņēmusi cigareti un nezināja, ko ar to iesākt.

Viņa ievēroja, ka misters Smails kaut ko stāsta lēdijai Esketei, kautrība pazuda dusmu vilnī, un viņa sāka kliegt: — Neticiet nekam, ko viņš saka! Es zinu, ko viņš saka. Viņš saka, mēs nevaram aicināt jūs uz tēju, tāpēc ka mums jāiet pie mistera Ransema. Tā nav taisnība! Viņš melo! Viņš ir tikai misionārs. Un vienalga, Zāra ir mirusi, tā vairs nevar mani iebaidīt!

Tad lēdija Eskete aplika roku viņai ap pleciem un teica: — Es zinu, viņš melo. Jūs nāksiet man līdzi! Es iešu uz slimnīcu. Es par jums rūpēšos. Neraizējieties! Esiet bez raizēm!

Tumšsejainie, kuri drūzmējās viņiem visapkārt un bija uz mirkli apklusuši, redzot mis Hodžes lēkmi, atkal sāka vaimanāt un pat izspieda no mistera Smaila solījumu, ka tiem palīdzēs, un mazā procesija atkal devās tālāk pa ceļu, pa dubļiem un dūņām, starp sagrautām mājām, suņiem un maitu lijām.

27

Vārtsarga mājā Ransems un jaunais Gopals Rao strādāja bez mitas, pārtraukdami darbu, vienīgi lai ieēstu rīsus un kariju, kas viņiem bija atsūtīts no maharanes telts. Pat to viņiem vajadzēja ēst pa vienam, atsevišķi, jo likās, ka nebūs gala arvien pieaugošajai izsalkušo un bezpajumtnieku rindai aiz lielajiem vārtiem. Un Gopala Rao maltīte tika pastāvīgi pārtraukta, jo Ransemam, kurš zināja vienīgi indusu un mazliet gudžerātu valodu, bija jāaicina viņš pārtulkot. Viņi ēda mazā, tumšā telpa, strādnieka būdiņā, jo Ransems negribēja sagādāt mokas bada cietējiem, rādot viņiem ēdienu; tomēr viņam un Gopalam Rao vajadzēja ēst, tāpat kā bija jāēd mis Makdeidei un majoram, maharanei un Rašidam, un pulkvedim Randžitam Singham, un Smailam, jo viņi visi rūpējās par šiem nelaimīgajiem.

Posta piemeklēto cilvēku rinda virzījās garām mazajam galdam, un Ransemam likās, ka tai nebūs gala. Tur bija kathi un kolas, nagas un modhi, modži un pomlas, dodhiji un vazavas, un naikas, un pat trīs vai četri bhiļi, kuri bailīgi ienāca cerībā dabūt rīsus par brīvu. Katram no tiem Gopals Rao noprasīja vārdu un kastu; to visu Ransems pierakstīja mazā grāmatiņā, kāpēc īsti, viņš nezināja, varbūt tas radīja haosā zināmu kārtību, un viņš zināja, ka tas apmierinās kaislīgo statistiķi reģistratoru doktoru Mukdu. Taču viņš uzzināja lietas, par kurām viņam agrāk nebija ne jausmas, niecīgus sīkumus no to cilvēku dzīves, kuri vairojās kā ņudzoši tārpi, — nesaticību kastu starpā, neticamu daudzumu kastu un apakškastu, savādus reliģiskus ticējumus no deģenerējušās indusu ticības līdz bhiļu burvestībām. Un pamazām, kad diena izdzisa, viņš atskārta, cik neticami sarežģītu un grūtu uzdevumu veica tādi cilvēki kā vecais maharadža, majors un mis Makdeide, kuri cīnījās, lai nestu gaismu šiem ļaudīm.

Vairums bija slimi un rahītiski, ar mēmu, dzīvniecisku izmisumu un padošanos liktenim. Kad Ransems dzirdēja, kā Gopals Rao sarunājas ar tiem, viņš atklāja, ka tie nav nākuši šurp kāda noteikta nodoma vai cerību mudināti, bet tāpēc, ka lielie saracēņu vārti tiem bija vecā, labā maharadžas simbols. Bija izplatījušās, ziņas, ka viņu valdnieks esot sūtījis uz lielajiem vārtiem ļaudis, kuri par viņiem rūpēšoties, un tā viņi pūļiem kā izbiedēti bērni nāca šurp no visām izpostītās pilsētas daļām, pat no tuvākajiem ciematiem. Viņi neapjēdza, ko īsti grib, apzinājās vienīgi to, ka ir izbadējušies. Vēl tikai daži no viņiem zināja, ka vecais, labais maharadža ir miris.

Kad diena, sutīga kā tvaika pirts, bija galā un iestājās pievakare, Ransems arvien vairāk un vairāk aizrāvās, ilgāku laiku aizmirsdams Edvīnu, majoru, mis Makdeidi un pat Fērnu. Piecus gadus viņš bija dzīvojis Randžipurā, un piecus gadus šie ļaudis viņam nebija eksistējuši, ja viņš tos vispār bija ievērojis, tad vienīgi kā neparastus stāvus, kas atkāpās sānis, kad viņa mašīna brauca garām, nolūkodamies viņam pakaļ caur sarkanu putekļu mākoni melnām, izsalkumā un izmisumā degošām acīm. Viņš sāka saprast, ka viņa Randžipura bijusi neticami maza — pils un mistera Banerdži aprindas un nelielais cilvēku pulciņš, kuri bija veltījuši savu dzīvi Indijas atmodai. Tagad viņš pamazām sāka raudzīties dziļāk un nojaust to postu, kuru sedza tumsības, izsalkuma un māņticības slānis. Nožēlojamie, kas rindā gāja gar mazo galdu, ķildodamies un nozākādami cits citu savā steigā un šausmās, viņam kļuva cilvēcīgas būtnes.

Blakus viņam Gopals Rao — jaunais mahrāts veikli turpināja savu darbu; reizēm viņa melnajās acīs iegailējās nicīgas uguntiņas un sarkanās, pilnīgās lūpas savilkās nīgrā smīnā. Pirms simt gadiem viņš būtu vadījis mahrātu jātnieku pulku, kas dodas uzbrukumā no sava neauglīgā līdzenumā, lai izlaupītu pārējās Indijas dārgumus.

Ransems domāja: «Man jāiemācās labāk runāt gudžerātu valodā, jāmācās mahrātu un viena vai divas citas valodas.» Bet kas gan bija viena vai divas citas valodas, vai četras un piecas, vai pat ducis ņudzošajā Indijas tautu jūklī? Pat gudrais Gopals Rao ar pusduci valodu bieži vien atdūrās uz kādu nepazīstamu dialektu. Visiem šiem nožēlojamiem radījumiem bija nepieciešama izglītība un viena vai divas kopējas valodas, un viņš domāja par zēniem un meitenēm, kurus audzināja Smails, un par pārmaiņām, ko mācīšanās tajos radīja, — skolēnu acis mirdzēja, augumi kļuva taisni un stipri, tiem pārvērtās visa pasaule. Tomēr — kas gan bija viss Smaila un majora, un mis Makdeides, Rašida un mirušā, nogurušā vecā maharadžas darbs? Ņudzošās Indijas plašumā nekas vairāk kā jūrā iemests olis.

Pēkšņi viņš saprata to, par ko nebija līdz šim domājis: viņa zemapziņā, viņa dvēselē arvien bijusi klusa nojauta, ka viņš visu atlikušo mūža daļu nodzīvos Indijā, ka tagad Austrumi viņu pilnīgi sagūstījuši, tāpat kā tie savaldzinājuši mis Makdeidi agrā bērnībā. Eiropa viņam likās tāla, pusmirusi vai vismaz lēnām mirstoša. Eiropu viņš vairs nekad neredzēs un nejutīs. Un viņa sirdī nebija nožēlas.

Mehāniski viņš turpināja rakstīt mazajā grāmatiņā garu rindu zemāko kastu vārdus — fonētiski, tāpēc ka viņam nebija ne mazākās nojautas, kā tie rakstāmi eiropiešu rakstībā, šad tad Gopals Rao pavērsa pret viņu savas skadrās, melnās acis un angliski griezās pēc dažiem paskaidrojumiem. Rīt viņš varēs atstāt šo darbu jaunajam mahrātam un atradīs kaut ko tādu, kur būtu noderīgāks. Līdz rītam apķērīgais Gopals Rao zinās visas atbildes. Līdz rītam var kļūt vienīgi sliktāk, nevis labāk, vairāk būs izbadējušos cilvēku un mazāk pārtikas, līdz attīrīs kalnu ceļu, pa kuru varēs braukt smagās automašīnas. Simt vēršu pajūgu ratu jau bija izbraukuši un daži ziloņi bija ceļā, bet vēršu pajūgi un ziloņi iet lēni. Simtiem cilvēku cietīs badu un nomirs no holeras, pirms tie atgriezīsies.

Tad pamazām viņš ievēroja, ka pat viņa sīkstais ķermenis, kas nebija padevies vistrakākajos uzdzīves laikos, sāka just pagājušo triju dienu postu un grūtības, barības un miega trūkumu, šausmas un piepūli. Galva sāpēja, un mute bija izkaltusi, un viņu māca vēlēšanās nogulties zemē tepat vārtsarga būdiņā uz grīdas un gulēt bez atmodas. Viņš nekad nebija sajutis tādu nogurumu kā šo, kas likās iespiedies līdz pat kauliem.

Truli viņš domāja: «Varbūt tā ir holera vai tīfs, vai pat mēris. Varbūt es nomiršu.» Taču tagad viņš negribēja mirt, un doma par nāvi viņam atkal lika atcerēties Fērnu. Tagad, nogurumā, kad viss satraukums bija izzudis, viņš kaunējās par notikušo. Ko viņam iesākt ar Fērnu? Kādas tiesības viņam mainīt visu viņas dzīvi? Ja nu viņai gadās bērns? Neviens no viņiem nebija par to pat iedomājies.

— Pomlas, — viņš dzirdēja Gopalu Rao sakām. — Viņi pin grozus un sien slotas.

Ieejā zem lielās arkas ar milzīgo, iedragāto vara laternu Ransems ieraudzīja savādu grupu — Smailu un Fērnu, Edvīnu un mis Hodži. Viņi visi izskatījās tikpat netīri un dubļaini kā zemāko kastu ļaudis rindā. Edvīnas smalkie tērpi un dārgakmeņi, viņas rietumnieces pārākuma apziņa — kur tagad tas viss? Prestižs! Prestižs sakņojas sirdī un nav nekas tāds, ko varētu sev piekārt. Smails prestižu bija iemantojis labo darbu dēļ, un varbūt vēl mis Hodžei prestižs kaut ko nozīmēja, bet Fērnai un Edvīnai... Edvīna izskatījās saīgusi un nogurusi.

Tad viņš ievēroja kaut ko neticamu — Edvīna turēja mis Hodži aiz rokas, it kā tā būtu bērns. Edvīna un mis Hodže! Tieši viņas abas blakus!

Viņš piecēlās un gāja uz durvīm, teikdams Gopalam Rao: — Turpiniet! Es parūpēšos par tiem tur. — Jaunais mahrāts jautājoši pavērās viņā, taču melnajās acīs viņš ievēroja savādu, naidīgu izteiksmi, it kā tas sacītu: «Jā tie ir jūsējie, eiropieši. Tiem nevajag gaidīt rindā kā citiem.» Šis skatiens Ransemu pārsteidza. Viņš bija turējis Gopalu Rao par draugu, tāpat kā turēja visus sev līdzīgos indiešus par draugiem. Viņš gribēja teikt: «Tas tā nav! Ticiet man, tas tā nav!» — bet nebija laika. Rindā atkal bija izcēlusies ķilda, bet tagad tur bija mahrātu policists, kas rūpējās par kārtību. Tas gāja no viena rindas gala uz otru, uzriedams tiem kā uzbrucējs terjers. Tādas lietas tam patika.

28

Ransemam viņi sacīja, ka dodoties uz slimnīcu un esot ienākuši pie viņa, lai apjautātos pēc ziņām un pastāstītu savējās. Fērnai un Edvīnai viņš teica: — Jums abām nevajadzēja nākt. Jums vajadzēja palikt misijā.

— Mēs esam atnākušas, lai strādātu, — teica Fērna. — Tur misijā mums nekā nav ko darīt.

Ransemu pārsteidza, ka Fērna teica «mēs», jo starp viņu un Edvīnu taču pastāvēja tikai naidīgums. Viņš vienīgi iebilda: — Šeit nav droši. Misijā jūs būtu drošībā. — Pēkšņi viņš atcerējās majoru un mis Makdeidi, un viņu pārņēma bažas. Majors varbūt neteiks nekā, ja viņas strādās slimnīcā, bet mis Makdeide negribēs Edvīnu ne redzēt; to viņš bija lasījis vecākās māsas acīs mistera Banerdži viesībās.

Viņš paraudzījās uz Edvīnu. Viņa vēl arvien turēja mis Hodži aiz rokas, un skatiens, ar kādu viņa lūkojās pretī, pauda tādu kā izaicinājumu. Šādu izteiksmi viņš nekad nebija redzējis viņas acīs, un tā viņu sabiedēja. Tāpat kā mis Hodže, viņš domāja: «Kaut kas ar Edvīnu ir noticis,» — bet šis skatiens neizkliedēja viņa aizdomas, ka Edvīna dodas uz slimnīcu majora dēļ. Viņš jautāja mis Hodžei: — Vai ir kādas ziņas par mis Derksi? — bet mis Hodže tikai truli pablenza viņā un atkal pievērsa Edvīnai pielūgsmes pilnu skatienu.

Misters Smails atbildēja: — Viņa droši vien ir pazudusi. Viņa gāja uz skolu tieši tad, kad ūdens sāka celties otro reizi.

Edvīna, ar mājienu norādīdama uz mis Hodži, čukstēja: — Viņa nav pie pilna prāta. — Tad tā tas bija. Miss Derkse bija aizgājusi projām plūdos, varbūt dodamās pašnāvībā, zinādama, ka mis Hodže tad sajuks prātā. Un tagad viņam jārūpējas par mis Hodži.

— Vai tu viņu uzmanītu, — viņš jautāja Edvīnai, — kamēr man radīsies laiks parūpēties par viņu?

— Man jau būs tas jādara, — teica Edvīna. — Viņa seko man pa pēdām kā šunelis.

Tad viņi atkal aizgāja, bet pirms aiziešanas Edvīna teica, ka labāk būtu sadedzināt Esketa līķi nekā apbedīt. Projām ejot, Fērna pēkšņi satvēra Ransema roku un saspieda to. Viņa nebija Ransemam bildusi ne vārda. Tas bija savāds, dzestrs apciemojums, kas neko nenoskaidroja. Tikpat labi tas viss varēja būt arī nenoticis. Mirkli viņš stāvēja, nolūkodamies pakal netīrumiem aptašķītajai grupiņai. Kad viņš apgriezās, lai ietu iekšā sarga mājiņā, viņš ieraudzīja kādu ziloni rāmi soļojam starp postažas drazām, kas bija izsvaidītas pa Inženieru skolas ielu. Tas bija mirušā maharadžas lielais zilonis. Sēdekļa baldahīnu klāja sēru drāna; vecā maharane, sēdeklī sēdēdama, šūpojās līdzi ziloņa soļiem. Viņa atgriezās no izpostītās pilsētas apskates.

Piepeši viņam vairāk par visu pasaulē iegribējās kādu malku. Labs, stiprs konjaks atkal visu noskaidrotu, izkliedētu nogurumu un galvassāpes. Taču konjaka droši vien nebija nekur citur visā Randžipurā, tikai viņa paša mājā, bet varbūt pat tās pudeles bija saplīsušas.

29

Kad majors un mis Makdeide atstāja mistera Banerdži māju, viņi centās izlauzties cauri plūdiem uz tilta pusi, hipodroma ceļa galā; majors vienā rokā turēja vējlukturi augstu gaisā, bet ar otru roku bija satvēris mis Makdeidi aiz rokas. Tuvojoties tiltam, straume kļuva tik spēcīga, ka viņš bija spiests atlaist viņas roku, lai viņi abi varētu pārkāpt pāri tilta margām. Cauri krācošiem ūdeņiem un vaimanām, kas cēlās no posta piemeklētās pilsētas, viņiem vajadzēja kliegt vienam uz otru, lai vārdus varētu sadzirdēt. Soli pa solim viņi lauzās uz priekšu, devās gar karalienes Viktorijas statuju uz Šivas templi, un tieši tad, kad viņi bija sasnieguši otru krastu, majors iegāzās kādā ceļa bedrē, zaudēja līdzsvaru un, mezdamies uz priekšu, atrada vienīgi ūdeni zem sevis. Vējlukturis izdzisa, un mis Makdeide palika stāvot līdz pat jostas vietai mutuļojošā straumē.

— Major! — viņa kliedza. — Major! Kur jūs esat? — bet vienīgā atbilde bija ūdens krākšana un attālas vaimanas. Atkal viņa kliedza, un atkal nebija atbildes. Šķita, ka tumsā un brāzmainajā lietū majors būtu pārkāpis pār šīs zemes slieksni un iegājis bezgalībā.

Dažus mirkļus viņa juta šausmas, tādas šausmas, ka pilnīgi zaudēja spēkus, bet tad uzreiz atkal atguva aukstasinību un skaidru galvu. Pieķērusies pie tilta margām, viņa vēsu prātu domāja: «Viņš ir aizgājis! Viņš ir miris!» Mirkli viņai pazibēja doma: «Kāpēc man nesekot viņam?» Kas nebija iespējams dzīvē, būs iespējams nāvē. Viņa bija veca, un viņa jutās ļoti nogurusi — ne no lielās piepūles bīstamajā gājienā līdz tiltam, bet nogurusi no garajiem darba gadiem, no malārijas lēkmēm, no izmisuma, kas viņu bija sagrābis kopš zemestrīces brīža, kad viņa zināja, ka viss viņas mūža darbs izpostīts vienā vienīgā dabas elementu trakošanas mirklī; stāvēdama aizvērtām acīm virpuļojošajā ūdenī, viņa domāja: «Kāpēc man nepievienoties viņam? Kāpēc neiegūt mieru un atpūtu?» Tagad, skatoties nāvei acīs, viņa acumirklī apzinājās daudz ko tādu, par ko viņai nekad nebija iznācis laika padomāt, — to, ka viņa ir veca, jau pārāk nogurusi, lai atkal uzņemtos pagājušo divdesmit piecu gadu cīņu. Taču visskaidrāk viņa apzinājās to, ka dažus pēdējos gadus bija strādājusi dienu un nakti, sevi netaupot, ne vairs tā sapņa pamudināta, kas bija dzimis tai dienā, kad vecais maharadža atnāca pie viņas Bombejā, bet majora dēļ, lai būtu kopā ar viņu, lai redzētu viņa seju, smaidu, kas vispirms parādījās acīs un tad it kā pārņēma visu viņa augumu — viņa platos plecus, smalkās rokas, viņa taisnās kājas. Tikai majora dēļ viņa bija strādājusi pāri saviem spēkiem, nomocījusi sevi, iegūdama jaunas noguruma rievas sejā. Un tagad viss, ko viņa paveikusi, noslaucīts no zemes virsas, un arī majors ir miris.

«Kāpēc es nevarētu nomirt? Kāpēc es nevarētu iegūt mieru?»

Tas viss norisa ātri, dažos mirkļos. Ja viņa būtu sentimentāla, viņa būtu atlaidusi rokas no margām un ļāvusi, lai brāzmainais ūdens viņu aizrauj līdzi. Taču viņa tāda nebija. Viņa vienmēr apzinājās, ka ir vienkārša un spēcīga; viņa vienmēr bija sapratusi — lai arī viņas mīlestība uz majoru bija pati par sevi skaidra un īsta, šo jūtu ārējā izpausme bija smieklīga. Un tagad, kad kārdināšanas brīdis bija pāri, viņa labi zināja, ka viegla nāve (jo nāve noslīkstot ir viegla) nav viņai lemta. Viņai lemts darbs, mūžīgs, nebeidzams darbs. Un tad viņa iedomājās, kāda izskatīsies pilsēta, kad plūdi būs beigušies, iedomājās postu, slimības un nāvi. Majors bija miris, tagad vienīgi viņa spēja stāvēt starp Randžipuras ļaudīm un Indijas šausmīgo nežēlību. Šim uzdevumam viņa bija pat stiprāka nekā majors. Viņa pazina visus trikus, jo viņa bija spēlējusi šo spēli visu savu mūžu.

Un tā pēc maza laiciņa viņa palaida vaļā tilta margas un lauzās uz priekšu pa ielu, kas veda uz slimnīcu. Tālāk no tilta straume kļuva vājāka, bet pat tad viņa vairākkārt tika parauta gar zemi uz ceļa un mesta pret zooloģiskā dārza akmens žogu. Pēdu pa pēdai viņa virzījās uz priekšu, apzinādamās, ka ūdens atkal ceļas un viņai jāpasteidzas. Tagad nebija laika domāt par majoru. Pēkšņi viņa juta zemi paceļamies zem kājām, jo ūdens kļuva seklāks. Viņa pazina katru ceļa pēdu, katru koku, katru akmeni. Tumsā un lietū viņa gāja no viena zemēs izciļņa uz otru, līdz no tumsas iznira slimnīcas ēku melnā blīva; lielākā daļa bija palikusi vesela.

— Paldies dievam! — viņa skaļi teica un devās augšā pa platajām kāpnēm uz pazīstamo gaiteni. Tur viņa atrada krēslu un apsēdās, kāpjošais ūdens vēl arvien sniedzās viņai līdz potītēm; mazliet atguvusies, viņa sauca misis Guptu; tūlīt kāpņu galā viņa ieraudzīja blāvu sveces gaismu un dzirdēja tās balsi. Viņas palīdze steidzās lejā pa kāpnēm un, sasniegusi gaiteni, sāka stāstīt mis Makdeidei — tas esot liels brīnums, ka slimnīca palikusi vesela. Nekādu ievērojamu bojājumu nebija, tikai trūka gaismas. Slimnieki bija pārvākti augšējā stāvā. Kāda sieviete patlaban dzemdēja.

— Kur majors? — vaicāja misis Gupta. Mis Makdeide gribēja teikt: «Viņš ir aizkavējies,» — bet godīgums lika viņai sacīt: —Viņš pazuda pie hipodroma tilta. Viņš ir miris. — Tad tūlīt viņa jautāja: — Kur jūs novietojāt to sievieti? — Tagad nebija laika, nebija laika pat domāt par majoru. Viņa atkal bija iejūgusies darbā, viņa zināja, ka drudžainais darbs sniegs atvieglojumu. Nogurusi līdz nāvei, viņa tomēr steigšus piecēlās un sekoja misis Guptai augšā pa platajām, ērtajām kāpnēm.

30

Tās bija grūtas dzemdības, un šoreiz vajadzēja iztikt bez majora padoma un mākas. Kopā ar misis Guptu viņa pūlējās, līdz pirmā pelēkā gaisma parādījās pār pilsētu, un reizē ar to arī bērns ieradās pasaulē. Bet tūlīt mātei sākās asiņošana, un pūles kļuva vēl bezcerīgākas. Taču tur bija vēl citi slimnieki, vairāk nekā piecdesmit, kas sauca pēc barības un ūdens, pēc pārsējumiem un visvairāk pēc mis Makdeides vai kādas māsas klātienes, kura viņus iedrošinātu un atvieglotu viņu mokas. Visvairāk viņi vēlējās redzēt mis Makdeidi, kaut vienu viņas skatienu, kas viņus nomierināja, jo šķita, ka viņiem nav ne ticības, ne uzticības saviem tautiešiem. Nedz tās meitenes, kuras bija apmācītas slimnieku kopšanai, nedz pat misis Gupta nespēja izkliedēt viņu bailes un apklusināt vaimanas. Mis Makdeidei divas reizes vajadzēja atstāt asiņojošo slimnieci un iziet cauri telpām, lai parādītos baiļu pārņemtajiem slimniekiem.

Kad viņa gāja cauri nodaļām, iestājās dziļš klusums. Tas pletās tikpat tālu kā gaisma no sveces, ko viņa nesa vienā rokā. Kad viņa gāja garām, karstās, savandītās slimnieku gultas kļuva klusas: slimnieki sekoja viņai lielām, tumšām acīm, tikai reizēm šņukstēdami vai klusi sačukstēdamies; bet, kad viņa bija aizgājusi un sveces gaisma izzudusi gaitenī, bailes un vaimanas sākās no jauna.

Tagad, kad viņa rosījās starp slimniekiem, viņu aizkustināja slimnieku vienkāršā ticība viņas klātienei, un viņai bija kauns, kauns līdz nāvei, ka viņa tajā vājuma mirkli uz tilta bija domājusi tos pamest, lai iegūtu sev mūžīgu mieru. Tagad viņai bija kauns majora pieminas dēļ, un viņu pārņēma bailes, ka viņš vai viņa gars, vai kaut kas cits, kas no viņa bija pāri palicis, uzzinās par vājumu, kāds viņu sagrābis, un turēs viņu par necienīgu. Tādu vājumu viņš nebūtu varējis saprast. Nē, lai notiek kas notikdams, viņai vajadzēja turpināt darbu līdz kapa malai.

Kad viņa atgriezās, sievietei asiņošana bija beidzot apstājusies, bet tā bija zaudējusi tik daudz asiņu, kļuvusi bāla kā līķis.

Viņa tūlīt redzēja, ka slimnieces dzīvība karājas mata galā. Viņa aizsūtīja misis Guptu pēc spirta un šļirces, pati apsēdās uz gultas malas un, saņēmusi vājinieces mitro, vēso roku savējā, sāka to berzēt. Sieviete raustījās tik stipri, ka visa gulta trīcēja un brakšķēja.

Turēdama vārgo, izdēdējušo roku, viņa sāka runāt ar sievieti klusā balsī, izsacīdama gudžerātu vārdus lēni un skaidri, tā, lai sieviete, kura runāja vienīgi savas kastas dialektā, spētu viņu saprast. Tā viņa vienmēr bija cīnījusies pat pie holeras un mēra slimnieku gultas, bet tagad viņu vadīja savāds iekšējs dzenulis. Šai sievietei jādzivo. Ar savu gribas spēku un vitalitāti viņai jāpārspēj sievietes apātija, vēlēšanās mirt. Šai sievietei jādzivo, lai izdzēstu to vājības mirkli uz tilta pie vecās karalienes statujas. Ja viņa atsauks šo sievieti, kura jau bija gandrīz mirusi, atpakaļ dzīvē, tad viņai nekad vairs nevajadzēs kaunēties pašai no sevis.

Noliekusies pār sievieti, viņa teica gudžerātu valodā: — Tev ir lielisks dēls, skaists kā mēness, stiprs kā pantera, kas klejo pakalnos aiz svētā Abana kalna, žigls kā leopards un gudrs kā maharadžas lielais zilonis. Neaizmirsti sava vīra prieku par tik lielisku dēlu, iedomājies, kā viņš tevi godās un, kad nešķīstības laiks būs beidzies, pušķos vītnēm tavus plecus un spraudīs sārtos zīdkoka ziedus tavos melnajos matos. Un tu būsi godājamākā, visgodājamākā starp sievām. Nu, atver savas melnās acis un paraugies savā dēlā, kas tev sagādās godu, slavu un bagātību!

Lai arī bērns bija krunkains, neglītāks par pērtiķēnu, un vīrs varbūt pēc pāris mēnešiem šo sievieti nonicinās. Lai arī svētku mielastā būs tikai rīsi, safrāns un daži mušu aptraipīti, saldināti rīsu cepumi. Lai arī vītnes būs no sakaltušām kliņģerītēm un sažuvušiem jasmīniem un zīdkoka ziedi novītīs tvanīgajā karstumā. Lai arī šis kuslais bērns, izaudzis par vīru, piespiedīs savu māti atraitni, tāpat kā citi dēli, noskūt galvu un apklāt to pelniem un strādāt kā verdzenei viņa paša sievai. Šai sievietei tomēr jādzīvo! Tādēļ mis Makdeide bija atteikusies no visiem priekiem, baudām un šausmām, ko pazina citas sievietes;tādēļ viņa bija atgriezusies plašajos, dzīvības ņudzošajos Austrumos. Šai sievietei jādzīvo!

— Vai tu zini, — viņa teica, — ko tas nozīmē, ja ir lielisks dēls? Tavi tautieši zemu nolieksies, kad tu iesi pa ielu, tava vīra tēvs tevi godās. Tev par godu sitīs bungas un spēlēs cītaru un ciematā dejos un līksmos.

Zemāk un zemāk viņa noliecās pār mirstošo sievieti, vēlēdamās to atgūt dzīvei, vēlēdamās ieliet tās izdēdējušajā, pārpūlētajā ķermenī kaut cik no savas milzīgās vitalitātes, kura viņu pašu bija dzinusi uz priekšu cauri karstumam un intrigām, postam, ķildām un slimībām.

Patlaban sieviete lēnām atvēra dziļi iekritušās acis un vērās mis Makdeidē kā no liela tāluma, uz mirkli tās lūpas savilkās, un mis Makdeide zināja, ka tā mēģina smaidīt, smaidīt varbūt pirmo reizi savā mūžā, jo pazina tikai postu un badu. Tad sievietes stingās lūpas sakustējās un, lai gan tās neizdvesa nevienu skaņu, mis Makdeide zināja, ka tā savā izloksnē saka: «Mans dēls,» — un maigi viņa atlaida sievietes roku un pielika bērnu pie tās iedzeltenajām, ļenganajām krūtīm. Acis atkal nogurumā aizvērās, bet ap zilganajām lūpām rotājās vārgs smaida atspulgs, un mis Makdeide triumfā domāja: «Es esmu uzvarējusi. Tagad šī sieviete cīnīsies, lai dzīvotu.»

Apgriezdamās, lai paņemtu no misis Guptas šļirci un spirtu, viņa ieraudzīja, ka tā nav misis Gupta, kas stāv viņai blakus, bet tas ir majors, pilnīgi kails, tikai ar gurnu jostu un neveikli apsietu galvu. Viņš bija stāvējis ilgu laiku, klausīdamies, kā viņa, noliekusies pār zemākās kastas sievieti, vēlēdamās nedēļnieci atgūt dzīvei, runāja ar to dzejiskā valodā, kādu šī sieviete saprata. Viņa zilajās acīs bija dīvains izbrīns, it kā pirmo reizi viņš īsti apjaustu mis Makdeides lielumu.

Mis Makdeide nekad nebija majoru redzējusi kailu, un šis skats viņu vispirms sabiedēja un tad radīja kaklā it kā žņaugas. Gludais ķermenis, lieliskās krūtis, skaisti veidotie pleci, vēders, rokas zeltaini vizēja blāvajā sveces gaismā. Viņa tagad redzēja, cik skaista var but miesa, kas līdz šim bija bijusi vienīgi kaut kas tāds, ko ārstēja, aptaustīja vai graizīja. Šādu skaistumu viņa nekad vēl nebija redzējusi. Tas taču nebija nekas ļauns, nekas smieklīgs, ja mīlēja kaut ko tik skaistu. Taču tagad bija par vēlu mīlēt, jo viņa zināja, ka tas, ko viņa redz, nav no miesas un asinīm, tas ir gars, jo majors ir miris, plūdi viņu noskalojuši no tilta.

Pat tad, kad viņš viegli aizskāra viņas plecu, viņa nespēja ticēt savām acīm, viņai sāka reibt galva, un mirkli viņa domāja, ka viņa, mis Makdeide, īsts kaujas zirgs, zaudēs samaņu.

Viņš sāka stāstīt, kā viņam klājies, un klausoties viņa pamazām sāka ticēt, ka viņš ir dzīvs, pirmo reizi savā darbīgajā mūžā viņa sāka ticēt brīnumam, jo katrā ziņā tas, kas noticis, bija brīnums.

Viņš teica: — Es laikam būšu sasities pret zooloģiskā dārza žogu. Neatceros neko vairāk, tikai to, ka es atmodos kāda koka zaros.

Viņš bija apsējis galvas ievainojumu ar kreklu un, atguvis mazliet spēkus, devies uz slimnīcu kails — gan peldus, gan izlauzdams ceļu līdz krūtīm dziļajā ūdenī starp čūskām, līķiem un gruvešiem, kamēr beidzot, nokļuvis līdz mūzikas skolas drupām pret lielo ūdens tvertni, sapratis, kur atrodas.

— Es sastapu misis Guptu priekštelpā un steidzos taisni šurp. Man bija bail, ka jums būs kaut kas noticis. Es zināju, ja jūs būsiet dzīva, es jūs šeit atradīšu. — Tad viņš klusi teica: — Ejiet labāk un apstaigājiet nodaļas! Viņi apklusīs, jūs redzot. Es parūpēšos par šo sievieti.

— Labāk atļaujiet man kārtīgāk pārsiet jūsu galvu.

— Kad es būšu šeit beidzis.

Viņa atkal gāja pa nodaļām, šoreiz apstādamās pie katras gultas, no kuras atskanēja kunkstieni vai vaidi, nomierinādama bailes un atvieglodama sāpes, bet visu laiku viņa gandrīz neapzinājās, ko dara. Viņai šķita, ka viņa kustas mirdzuma jūrā. Tā tas bija — mirdzuma jūrā. Tur bija šie divi brīnumi — brīnums, kas izglābis viņa dzīvību, un brīnums par jauno, zeltaino ķermeni. Tagad viņa zināja, ko tāds skaistums nozīmē. Tā mirdzumā viss pārvērtās. Tā bija dīvaina, neprātīga dievināšanas pilna sajūta, bez iekāres. Tā atsvēra visu, ko viņa dzīvē bija zaudējusi, visu viņas pašaizliedzību un pazemojumus. Tas, ka viņa ir veca, vairs neko nenozīmēja, jo viņa vairs nebija smieklīga. Tagad viņai bija kaut kas, ko pielūgt; mīla, nenoteiktība, ilgas bija pieņēmušas kaut kādu cietu un noteiktu veidu, it kā mīlētais ķermenis nebūtu veidots no miesas, bet no zelta. Kad viņa, slimo vaidus klusinādama, pēc kārtas noliecās pār to gultām, viņa redzēja majoru tādu, kādu bija to ieraudzījusi, kad pagriezās, domādama ieraudzīt vienkāršo, bakurētaino, uzticīgo misis Guptu sev blakus. Viņa majoru redzēja kailu, sveces gaismā mirdzošu noliecamies pār viņu ar savādu, maigu skatienu zilajās brahmaņa acīs. Tas bija skatiens, kas viņai teica to, ko viņa tik sen bija vēlējusies dzirdēt, — viņš uzticējās viņai un godāja viņu, un, lai gan gadi un viņas neglītums padarīja mīlu viņu starpā smieklīgu, viņš pielūdza un mīlēja viņu ne mazāk. Un tagad, kad viņu apņēma šī mirdzuma jūra, viņas dvēselē ielija dziļš miers kā sievietei, kas beidzot aiziet no sava mīļotā apmierināta un miesā un garā atjaunināta.

31

Vēlu pēcpusdienā no augšstāva loga majors redzēja mazu pulciņu steidzamies šurp pa galveno ceļu starp dūņainajiem malvu krūmiem — vispirms Fērnu un tad mis Hodži kā bērnu pieķērušos pie rokas kādai sievietei, kuru viņš sākumā nepazina. Visa viņa uzmanība pievērsās šai sievietei katūna kleitā, un, kad viņa nāca tuvāk, viņš redzēja, ka tā ir lēdija Eskete, kuru viņš bija redzējis tikai mirdzošu, gludu kā porcelāns un dārgaknieņiem rotātu. Kādu mirkli viņš jutās sapīcis, ka viņi nāk uz slimnīcu, lai pievienotu vēl lieku nastu tām raizēm, kurām nebija paredzams gals. Slimnieks sekoja slimniekam, un pienāca arvien jaunas ziņas par tīfa un holeras gadījumiem. Slimie tagad gulēja visur, pat gaiteņos un rentgena kabinetā, cilvēki iedragātiem galvaskausiem, salauztiem locekļiem un ievainotiem ķermeņiem. Daudzi no tiem nomirs tāpēc, ka bija pārāk ilgi gulējuši bez palīdzības, bet, kamēr tie nebija miruši, par tiem vajadzēja rūpēties. Un neviens no šiem nācējiem nebūs noderīgi — nedz naivā misijas meitene, nedz nabaga vājprātīgā mis Hodže, nedz lēdija Eskete, izlutināta un pieradusi tikai pie greznības. Vienīgi Smails varētu būt noderīgs, bet tam pašam būs savas rūpes, nebeidzamas rūpes.

Taču majors domāja, ka būs labāk, ja viņš tos sagaidīs, nevis mis Makdeide, un viņš apgriezās un kāpa lejā, kad viņi jau naca caur gaiteni.

Tā bija jocīga sastapšanās. Mazais Smails negaidot apkampa stalto majoru un glāstīja viņu, it kā viņš būtu mazs, tikko atrasts, par mirušu turēts zēns. Majors apskāva Smailu, paceldams to no grīdas. Likās, ka Smailam nemaz nav svara. Tas bija viegls kā spalviņa, galīgi novārdzis un izdēdējis.

Tad Smails teica: — Lēdija Eskete ir atnākusi, lai aprunātos par sava vīra apbedīšanu. Un Fērna domā, ka varētu būt noderīga.

— Es arī varu strādāt, — teica lēdija Eskete. — Esmu loti stipra.

— Es arī, — piebalsoja mis Hodže, vēl arvien turēdamās lēdijai Esketei pie rokas. — Es esmu stipra kā vērsis.

Otru reizi majors skadri palūkojās lēdijā Esketē. Viņu acis sastapās, un viņš redzēja, ka viņa skatījās viņā izaicinādama, droši, it kā teikdama: «Jūs domājat, ka es esmu muļķe. Jūs domājat, ka esmu izlutināta, samaitāta sieviete. Nē, es neesmu tāda. Man ir tikpat skaists un stiprs ķermenis kā jūsējais. Un, ja es vēlos, varu būt tikpat gudra kā jūs.»

Skatiens, kura nozīme bija tik skaidra, majoru tā pārsteidza, ka mirkli viņš zaudēja valodu. Viņš nebija cerējis atrast viņā šo drošo pašpaļāvību, viņā vismazāk! Bija gluži dabiski, ja viņa ticēja, ka ir skaista, grezna un izvirtusi, tāpēc ka tas bija tiesa, bet apgalvot, ka viņa ir arī gudra un stipra, un spējīga! Viņa nogurusī seja kļuva pelēcīga, un viņš teica: — Es iešu sameklēt mis Makdeidi. Viņa ir tā, ar kuru jārunā. Es nevaru jums piedāvāt krēslus, jo te tādu nav. Tie visi aizvākti, lai atbrīvotu telpas.

Viņš atstāja viņus stāvam starp slimajiem un beidzot atrada mis Makdeidi dzemdību nodaļas attālākajā stūrī, kur viņa uz mirkli bija iegriezusies, lai ierādītu divām pāriju sievietēm, kā izslaucīt dubļus un padarīt telpas apdzīvojamas. Viņa klausījās, majorā neskatīdamās, vērodama abas sievietes, un, kad viņš bija pastāstījis jaunās ziņas, viņa, kā jau viņš bija paredzējis, pagriezās un strupi teica: — Šīs sievietes sagādās vairāk rūpju, nekā viņas ir vērtas. Vai kāda no viņām prot kaut ko? Labāk raidiet viņaš atpakaļ uz misiju.

Arī viņš tā sākumā bija domājis, bet tagad nejutās vairs īsti pārliecināts.

— Viņas nekā neprot — neviena, — mis Makdeide atkārtoja. — Neviena no viņām nerunā indusu valodu, varbūt vienīgi mis Hodže, bet tagad, kad mis Derkses vairs nav, viņa būs tikai par slogu.

Viņš vēl neatlaidās: — Mēs varētu ļaut viņām pamēģināt. Ja viņas kaut ko var darīt, pat izberzt grīdu vai atnest uz nodaļām ūdeni... Mums cilvēki ļoti vajadzīgi.

Viņa mazliet piekāpās: — Varbūt jums taisnība. Es tūlīt iešu jums līdzi. — Viņa pateica gudžerātu valodā kaut ko abām sievietēm, tad apgriezās un kopā ar viņu atstāja istabu. — Bet tā angliete man nepatīk. Tādas sievietes ir visnederīgākās pasaulē. — Un viņa zagšus paskatījās sāņus uz majoru. Viņa seja neko nenodeva.

32

Ap saulrietu Ransems un Smails, kuri pa to laiku bija apskatījuši neaizskaramo kvartāla šausmīgo postažu, ieradās slimnīcā, lai aizvestu lēdiju Esketi uz varenā lorda Esketa bērēm. Edvīna patlaban mazgāja vienu no kāda bunjas desmit bērniem, kuram majors bija izgriezis augoni divas dienas pirms plūdiem. Atnācēju ieraudzījusi, viņa paskatījās uz augšu un teica: — Es jau esmu gandrīz beigusi. Vēl tikai pāris minūtes.

Redzot šo skatu un dzirdot viņas balss skaņu, Ransems juta nevaldāmu, neloģisku vēlēšanos smieties. Nemaz nepagriezdamies, viņa teica: — Vai man jāiet katrā ziņā?

— Tas ilgs tikai īsu brīdi, — misters Smails atbildēja. — Jānotur tikai dievvārdi.

— Nu labi...

Edvīna atbīdīja melnos matus no bērna pieres un noslaucīja mitrā drēbē tā seju. Tad viņa piecēlās un, paņēmusi bļodu un dvieļus, teica: — Vai mēs varam iet?

Viņi gāja kopā pa izpostītajām bazāra ielām, gar lielo ūdens tvertni, līdz nonāca vecās, sagrautās vasaras pils parkā. Pilsēta tagad likās tukša. Vietvietām cilvēki, kuri bija izglābušies no nāves, vandījās un rakņājās pa savu veikalu drupām, meklēdami vērtslietas, sudraba zvaniņus un audeklus, kurus nebūtu nozaguši laupītāji bhiļi. Slimie un mirstošie vairs nevaimanāja sagruvušajās ejās. Visur starp drupām liesmas un dūmi cēlās augšup no lielajiem bēru sārtiem, kuros uzreiz sadedzināja divdesmit un piecdesmit līķu. Ap katru sārtu pulkvedis Randžits Singhs bija nostādījis sikhus sardzē, lai atturētu vaimanājošos tuviniekus mesties liesmās. Ransemam šie skati — līķi, liesmas, saliekti, vaimanājoši stāvi — atgādināja elli. Tas bija kā Dorē gleznā «Elle». Tagad vairs neoda pēc trūdiem, bet pēc degošas gaļas.

Rašids un Randžits Singhs bija rīkojušies ātri. Rūpes bija sagādājuši paši Rašida ļaudis, musulmaņi, jo viņu ticība nepieļāva līķu sadedzināšanu. Tā kā viņu nebija daudz, vecā maharane atvēlēja mirušo musulmaņu apbedīšanai kādu zemes gabalu parsu Klusuma torņa tuvumā. Pats tornis tagad bija aplipis gluži melns ar maitu lijām, kuras vicināja un tīrīja savus dubļainos spārnus; arī parsiem bija atļauta apbedīšanas ceremonija saskaņā ar viņu ticību, ja viņi līķus tūliņ nogādāja tornī.

Zem vasaras pils pussagruvušo vārtu velves no salauztām sijām, kas savāktas drupās, lordam Esketam bija uzcelts sārts, un, kad mazais pulciņš parādījās uz braucamā ceļa, kūliji jau gaidīja, lai lēdija Eskete pieliek sārtam uguni. Uz sārta gulēja līķis, tagad pēc Indijas paraduma ietīts līķautā. Ransems par to bija parūpējies, jo lorda mirstīgās atliekas nesagādātu nekādu skaistu skatu. Kad viņi pienāca tuvāk, Edvīna redzēja, ka līķauts bija sadiegts no sārtajiem krepdešīna palagiem, kurus viņa vienmēr ņēma līdzi ceļojumos. Liela izšūta monogramma «E. E.» bija skaidri saredzama abās pusēs. Īgni viņa nodomāja: «Tas viņam patīk — ka viņš ietīts manas gultas sārtajos palagos.»

Visai šai norisei bija lietišķa noskaņa, nebija sērotāju, tikai kūliji stāvēja apkārt, vērodami atraitni dzīvnieciskā ziņkārē. «Londonā,» Edvīna domāja, «būtu bijušas lielas bēru svinības ar dievkalpojumu Svētās Margaritas vai Svētā Džordža baznīcā, kuru apmeklētu visi tie, kuri no nelaiķa tā dzīves laikā bija guvuši labumus, visi tie, kuriem izkurtējušās liekulīgās sabiedrības dēļ vajadzēja piedalīties, lai izliktos ticam, ka lords Eskets pat miris ir svarīgs, godājams vīrs un britu valsts iekārtas pīlārs. Tie sēdētu baznīcas solos, savās sirdīs pārliecināti, ka viņš bijis traks cilvēks un noziedznieks, bet ne ar čukstu, ne skatu neizrādītu saviem blakus sēdētājiem to, ko zināja, jo ikviens no tiem savā ziņā spēlēja to pašu spēli, ko Eskets bija spēlējis visu mūžu, tikai veiklāk un sekmīgāk nekā tie.»

Pēkšņi viņa saprata, ka šī nejēdzīgā liekulība bija sava veida sistēma, angļu—sakšu sabiedrības mesli Rietumu civilizācijai, raksturīgi angliska nodeva. Viņi izlikās neredzam otra nepareizo rīcību, netikumus un trūkumus, lai tikai viņu pašu trūkumi netiktu atklāti.

Tik ilgi, kamēr jūs spēlējāt viņu spēli, jūs varējāt rīkoties pēc patikas, un tas bija viss. Pat Alberts neinteresējās, cik mīļāko viņai īsti bija, kamēr pasaule par to nesāka runāt. Virskārta sedza vairākus slāņus smirdošas samaitātības, tikai to ignorēja vai pagrieza galvu uz otru pusi. Un, ja jūs nespēlējāt šo spēli un bijāt godīgi, viņi jūs saplosīja gabalos, tā kā bija saplosījuši Baironu un Oskaru Vaildu, Šelliju un Hāstingu, un daudzus citus.

«Tāpēc es varēju netraucēti tik ilgi tā rīkoties,» Edvīna domāja. «Citur es tā nebūtu varējusi, nevienā citā zemē.» Šī liekulības milzīgā vara sakņojas cinismā, daudz dziļākā nekā tas, ko bija sapratuši un izgudrojuši asprātīgie franči. Visos Anglijas laikrakstos būs cildinājumi un fantastiski pēcnāves raksti, pat tajos, kas dzīvē Esketu bija apkarojuši un nīduši. Un Esketa preses izdevumos būs garu garās slejas un melni ierāmējumi un attēli un cildinošus aprakstus būs sacerējuši cilvēki, kurus viņš dzīvē bija apkrāpis un rīkojies netaisni pret viņiem, kuri nīda viņu tāpat kā viņa un Bētss. Vēl tikai viņi nezināja, ka viņš ir miris. Tad būtu lielas reklāmas: «Lords un lēdija Esketi pazuduši. Dabas katastrofa Randžipurā utt.» Bet viņi vēl nevarēja zināt. Vīrieši un sievietes, kas viņam strādāja, vēl nevarēja savās sirdīs priecāties, ka viņš ir miris. Viņi tikai varēja cerēt.

Mirkli viņas lūpas savilkās tādā kā smaidā, kad viņa domāja: «Kas tas būtu par dzīves aprakstu, ko mēs sarakstītu kopā ar Bētsu!» Un tad viņa domāja: «Pat tagad es esmu ieradusies tikai aiz pieklājības, vienīgi lai uzturētu ārējo cieņu,» — jo sirdī viņai bija vienalga, ko darīja ar šo trūdošo masu, kura ievīstīta viņas sārtajos palagos.

Šādi pīšļi ir parocīgi. Kad sārts būs izdedzis, viņi tos savāks, ieliks «Huntley and Palmer» biskvītu kārbā un aizsūtīs viņa brālim, kuru Eskets viņai nekad nebija rādījis, jo viņa bija elegantā lēdija Eskete un viņš nevēlējās, ka šī aristokrāte nojaustu viņa vienkāršo izcelšanos no vidusšķiras zemākajiem slāņiem.

Kamēr misters Smails lasīja svētos rakstus, viņa juta, ka Ransems saņem viņas roku. Tas, pēc viņas domām, bija skaists žests, tās īpatnēji rūgtās saskaņas simbols, kāda vienmēr viņu starpā bija pastāvējusi. Viņš mēģināja izrādīt līdzjūtību un iedvest viņai spēku, ne jau tāpēc, ka lords Eskets bija miris un viņa kļuvusi atraitne (viņa zināja, ka šai ziņā viņam nebija ilūziju), bet par tiem lieki izšķiestajiem gadiem, ko viņa ar Esketu nodzīvojusi, par visām muļķībām, ko bija izdarījusi, par visām nejēdzībām un visu liekulību viņas dzīvē. Un pēkšņi viņa saprata, ka Toms sen jau bija aizbēdzis no vecās dzīves, tāpēc ka viņš nevarēja tajā iekļauties, negribēja spēlēt liekulības spēli. Varbūt viņš bija vājš un neirastēniķis, žūpa un pesimists, bet viņš bija godīgs un ar asu uztveri. Viņš bija atteicies spēlēt viņu netīro spēli.

Kad misters Smails bija beidzis, Toms jautāja: — Vai tu nevēlies aizdedzināt sārtu? Šeit to parasti dara tuvākais radinieks. — Viņa truli atbildēja: — Jā, — un viens no kūlijiem, kuri gaidoši stāvēja apkārt, lāpas vietā pasniedza saņurcītu «Times of India» numuru, ko Toms aizdedzināja ar savām šķiltavām, un viņa tad iemeta to sārtā. Liesmas mirkli kavējās, tad rijīgi snaigstījās arvien augstāk un augstāk uz sārtajos zīda palagos ietīto ķermeni.

Brīdi Edvīna skatījās kā apburta, tad, pagriezusies pret Tomu, iejautājās kā bērns: — Vai es drīkstu tagad iet? — un misters Smails atbildēja: — Šeit jums vairs nekas nav darāms.

Misters Smails viņai patika. Viņa aši viņā paskatījās, viegli pasmaidot. Viņā bija kaut kas tik vienkāršs, un viņa klātiene iedvesa drosmi. — Viens no maniem zēniem savāks pelnus, — teica misters Smails.

Un tā dižais lords Eskets tika atstāts viens ar kūlijiem un visu iznīcinošajām, šķīstītājām liesmām.

33

Pusceļā uz tirgus laukumu viņi sastapa mis Hodži. Viņa smaidot nāca viņiem pretī, un viņas tuklajā sejā atspoguļojās bērnišķīgas šausmas.

— Kāpēc jūs mani atstājāt? — viņa sauca. Tad viņa satvēra lēdijas Eskētes roku un kunkstēja: — Es jūs meklēju visās malās.

Ransems redzēja, ka Edvīna paņem mis Hodži zem rokas, un dzirdēja viņu maigi sakām: — Mēs nedomājām jūs atstāt. Mēs nezinājām, ka jūs gribēsiet nākt līdzi.

Nabaga mis Hodžes lūpas drebēja, it kā viņa taisītos raudāt, un tad viņa sāka laimīgi smaidīt, jo viņa taču gāja roku rokā ar savu draudzeni lēdiju Esketi, it kā viņas būtu skolas meitenes.

Kad viņi sasniedza slimnīcu, Ransems un Smails viņas atstāja, lai ietu uz maharanes telti. Mis Makdeide saīgusi gaidīja ar jauniem uzdevumiem — slimnieku mazgāšanu, temperatūras mērīšanu, šīberu aizvākšanu.

Viņa aprauti teica: — Esmu atbrīvojusi istabu jums, mis Hodžei un Fērnai Saimenai. Tā nav sevišķi liela, un tur ir tikai indiešu gultas. Jums vajadzētu to pamatīgi iztīrīt, pirms jūs tur pārguļat.

34

Nākamajā, rītā no Abana kalna puses ieradās lidmašīna. Mirklīgajā saules gaismā tā pēkšņi gaiši iemirdzējās pār balto templi kalna virsotnē. Cilvēki ielās — kūliji un ielu slaucītāji, sievietes, kareivji, bada cietēji, slimie un mirēji — visi lūkojās debesīs un vēroja tās tuvošanos. Daži sāka skaļi kliegt, bet lielākā daļa cieta klusu, taču visiem bija viena doma: ārpasaule nav mūs aizmirsusi.

Drīz vien lidmašīna parādījās virs izpostītās pilsētas, apmeta divus apļus, kamēr lidotājs par nolaišanās vietu izraudzījās prosas lauku aiz parsu Klusuma torņa. Tad dūkšana kļuva aizvien klusāka, līdz lidmašīnas riteņi ietriecās sarkanajās dūņās un sāka grimt aizvien dziļāk. Pārāk straujā nolaišanās draudēja sasliet lidmašīnu uz deguna, tomēr drīz vien tā atbrīvojās un mierīgi apstājās; pūlis, dubļos stigdams, steidzās klāt. Lidotājs bija musulmanis. Izkāpis no lidmašīnas, viņš indusu valodā apvaicājās pēc lorda un lēdijas Esketiem. Viņš teica, ka atsūtīts no Deli, lai viņus glābtu.

Kāds muitas ierēdnis, pļāpīgs un lielīgs vīrs, sāka ar viņu runāt. Pārējie bija mazi, tumšbrūni cilvēki, neaizskaramie un zemāko kastu locekļi, kuri neko nezināja par tik.ievērojamām personām.

— Lielais sahibs ir miris, — viņš paskaidroja. — Memsahiba ir slimnīcā, bet vīrs, ar kuru jums vislabāk parunāt, ir sahibs Ransems. — Un viņš noveda lidotāju vārtsargu mītnē lielajos vārtos.

Kopš tā mirkļa, kad Gopals Rao satraukts iesteidzās iekšā un paziņoja, ka pamanīta lidmašīna, Ransems zināja, kāpēc tā ieradusies. Iespējams, lai ievāktu ziņas, bet noteikti, lai Edvīnu aizvestu drošībā. Viņš bija domājis par jātniekiem, vēršu pajūgiem, pat laivām un ziloņiem, bet tāda varbūtība, ka varētu ierasties lidmašīna, viņam nebija ienākusi prātā. Pat tagad viņš to vēl nespēja pilnīgi aptvert. Šķita, ka virs senlaicīgās maharanes telts pēkšņi pie debesīm būtu parādījies kāds brīnumains nākotnes izgudrojums. Vārtsarga mītnē un greznajā maharanes teltī viņš gandrīz neapzinīgi bija dzīvojis nevis divdesmitajā, bet piecpadsmitajā gadsimtā.

Kad viņa priekšā nostājās glīti tērptais musulmaņu lidotājs un pateica, ka ieradies pēc lēdijas Esketes, Ransems pēkšņi sāka baiļoties, vai tikai Edvīna gribēs atstāt Randžipuru. Tai pašā mirklī viņam ienāca prātā maharanes naidīgā izturēšanās un mājiens, ka lēdijai Esketel iespējami drīzāk jādodas projām, jo vecā lēdija šo dāmu nevarēja ieredzēt. Ja maharane vēlēsies, Edvīnai būs jābrauc. Kā reģentei viņai bija neaprobežota vara. Ja Edvīna atteiktos, viņa varēja pavēlēt, lai Edvīnai sasien rokas un to ievieto lidmašīnā ar varu. Nez kāpēc viņam likās, ka Edvīna gribēs palikt šai sērgu un mēra perēklī; tā bija tikai nojauta, savā ziņā instinkts. Kopš Edvīna no misijas nama bija ieradusies pilsētā, viņa bija noslēgusies sevī un gandrīz naidīga pret viņu. Tikai tai mirklī, kad, stāvot pie sārta, viņa roka pieskārās Edvīnas rokai, bija uzplaiksnījusi senā draudzība.

Tāpēc viņa piere saraucās dziļās grumbās, kad viņš sarunājās ar lidotāju un apsolīja tūlīt doties pie lēdijas Esketes, lai viņu atvestu šurp. Viņš lika lidotājam pasniegt kaut ko no ēdamā un dzeramā un steidzās uz slimnīcu.

Tagad viņš sastapa Edvīnu kopējas zilajā tērpā; viņa patlaban tīrīja istabu, kas viņai bija ierādīta kopā ar Fērnu un mis Hodži. Ransemam atkal gribējās smieties, redzot, ka Edvīna no pagultes izslauka mēslus. Mis Hodže neatstājās no viņas un centās viņai palīdzēt.

Pārliecināts, ka vislabāk ķerties tūlīt pie lietas, viņš teica: — Tev atsūtīta lidmašīna. Tu vari aizlidot, tiklīdz būsi savākusi visas savas mantas.

Edvīna pieslēja slotu pie sienas. — Kas tad to sūta? — viņa jautāja.

— Vicekaralis, man šķiet. Tik ievērojama persona kā tu nevar tik viegli pazust.

— Nē, man tā neliekas. Es nezinu, vai man jābrauc projām.

— Bet protams! Būtu muļķīgi, ja tu paliktu šeit.

Mis Hodže tūlīt histēriski iesaucās: — Jūs taču nedomājat braukt projām? Jūs taču neatstāsiet mani šeit vienu pašu? — Ransems viņā paskatījās un redzēja, ka viņa ir raudājusi. Viņas acis bija sarkanas un uzpampušas. Viņa izskatījās tik apjukusi un neglīta kā vēl nekad.

Edvīna pagriezās pret mis Hodži un uzrunāja to kā bērnu: — Nē, es jūs nepametīšu. Es rūpēšos par jums. — Ransemam viņa teica: — Man vajadzīgs mazliet laika, lai to apdomātu.

— Tu esi vienkārši traka, ja tu domā palikt, — viņš atbildēja. — Tu jau izskaties pēc īstas ķēmenes.

— Paldies! Es pati zinu, kā es izskatos. Es šorīt paraudzījos spogulī. Bet kāpēc tu gribi tikt no manis vaļā?

— Tu sagādā vairāk grūtību, nekā esi vērta.

— Tas nav pietiekami skaidri. Vai tu domā... viņu?

— Varbūt arī vēl ko citu.

— Es viņu netraucēju. Es viņu gandrīz nemaz neredzu. Viņš manī tagad nesaskatīs nekā pievilcīga.

— Ir vēl kas cits.

— Kas?

— Maharane vēlas iespējami drīzāk tikt vaļā no tevis.

— Kāpēc?

Ransems viegli pasmīnēja. — Viņa tevi neierauga, — viņš atbildēja.

— To es zinu.

— Viņai vienmēr viss zināms. Droši vien viņa zina arī to, kāpēc tu gribi palikt.

— Viņam tur nav nekāda loma... mazākais, ne tik svarīga.

— Tu zini, ka viņa var pavēlēt tev braukt

Edvīna bridi pārdomāja. Tad viņa atbildējā: — Ja es liegtos paklausīt, viņa taču neliktu mani sakampt kā suni aiz čupra un aizsūtīt projām. Cietumā ieslodzīt viņa mani nedrīkst.

— To es apšaubu. Viņai tagad ir neierobežota vara. Pēc tās viņa ilgojusies daudzus gadus. Viņa.ienīst eiropiešus, sevišķi sievietes. Viņa var pateikt, ka tas nepieciešams tavas pašas drošības labā. Viņa ir neparasta veca dāma. — Bet pēkšņi viņš redzēja, ka nokļuvis nepareizās sliedēs. Edvīnas sejā bija nopietna, gandrīz spītīga izteiksme.

— Redzu, pat tu domā, ka neesmu šeit vajadzīga.

— Nē, bet es domāju, ka tev atkal jāatgriežas savā vecajā dzīvē, jo tu tur iederies. Tagad par vēlu pārvērsties, pat ja tu pati to gribētu.

— Tu esi cūka.

— Tu vari saslimt šeit ar holeru vai tīfu un pat nomirt. Eiropiešiem šīs slimības pa lielākai daļai beidzas ar nāvi.

— Ja es šeit palieku, man ir savi iemesli, kurus tu nevari saprast.

— Iespējams.

Viņi bija pilnīgi aizmirsuši mis Hodži. Viņa stāvēja kā pienaglota un klausījās abām ausīm. Pat savā ārprātībā viņa saprata, ka nekad nav dzirdējusi divus cilvēkus sarunājamies tik asi, ar tādu piktumu. Tas nemaz neatgādināja tās sarunas, kādas viņa bija iedomājusies augstākajās aprindās. Nožēlojamā, tuklā seja bija sastingusi izbrīnā.

— Vai tu nevarētu maharanei iebilst kādu vārdu manis labā?

— Varētu gan.

— Aizej pie viņas, parunā ar viņu! Kamēr tu atgriezīsies, es būšu visu apsvērusi. — Tad viņa uzlika savu roku uz Ransema delma un teica: — Bet esi godīgs pret mani, Tom. Es negribu braukt projām no šejienes... Es baidos atgriezties. Es gribētu palikt šeit. — Viņas acīs parādījās tā pati bērnišķīgā izteiksme, gandrīz nevainība, ko viņš pirmo reizi bija ieraudzījis savā skurbulī dinejas laikā pie Banerdži. .— Pacīnies manis labā, Tom, šo vienīgo reizi!

Viņš zināja, ko viņam tagad vajadzētu pateikt Edvīnai — ka viņš redz viņai cauri, ka viņas iemesli ir neskaidri un sentimentāli, ka viņa izturas kā lubu romānu varone un ka viņam nekavējoties vajadzētu sūtīt viņu atpakaļ seklajā, nepievilcīgajā dzīvē, kurā viņa iederas. Taču sirds viņam to neļāva, un viņam arī nebija tiesību viņai to pateikt, tāpēc viņš laipni atbildēja: — Es pamēģināšu. Es tev to apsolu. Bet tas ir pilnīgi pret veselo saprātu.

— Pateicos tev, — viņa sacīja un pēkšņi noskūpstīja viņu uz vaiga.

Kad viņš taisījās iet, mis Hodže piepeši atguva valodu. — Sakiet viņam... — tā iesāka spēcīgā satraukumā — sakiet viņam vēl...

— Ko tad?

— Par sikhu kareivjiem.

— Ko par sikhu kareivjiem? — Ransems jautāja.

— Neko, — atbildēja Edvīna. — Es tev pastāstīšu, kad tu atgriezīsies. Tagad ej, lūdzams! Izpildi, ko tu man apsolīji!

— Es vēl neko nevaru apsolīt, — atbildēja Ransems. — Neaizmirsti, ka lorda Esketa atraitnei šeit ārkārtīgi niecīga nozīme, sevišķi maharanes acīs.

35

Viņš atrada maharani tās teltī. Viņa nesagaidīja apmeklētājus paklājiem un gleznām izgreznotajā audienču zālē, bet savā mītnē, kur viņa ar veco Bevangaras princesi viena pati sēdēja uz grīdas. Viņa izskatījās sagurusi, lieliem, tumšiem lokiem ap mirdzošajām acīm. Viņai nebija citu dārglietu, vienīgi divi lieli briljanti ausīs. Viņas sejas izteiksme pauda bargu nežēlību, ko viņš bija redzējis parādāmies tikai pāris reižu visos šais gados, kopš viņu pazina, tais brīžos, kad viņa zaudēja apvaldu un kļuva tīģeriska.

Viņa paskatījās Ransemā un jautāja: — Nu?

— Runa ir par lēdiju Esketi, jūsu augstība.

Viņam nevajadzēja tai stāstīt par lidmašīnu. Kā vienmēr, arī šoreiz viņai bija zināms viss gandrīz tai pašā mirklī, kad tas notika. Viņa zināja, no kurienes lidmašīna atlidojusi, kas to sūtījis, un pat to, ka lidotājs ir musulmaņu virsnieks, vārdā Juzufs Beigs. Ar sarūgtinājumu viņa teica: — Tā atbrauca tukša — bez pārtikas līdzekļiem, bez pārsienamiem, bez medikamentiem, tikai ar divām rezervētām vietām šim anglim un tā sievai.

— Viņš atkal ieradīsies ar to visu, jūsu augstība. Majors un mis Makdeide jau sastāda garu garo sarakstu, ko dot lidotājam līdzi.

— Kas ir ar to lēdiju Esketi?

— Viņa negrib atstāt Randžipuru, grib palikt šeit. Maharanes melnās acis piemiedzās un ļauni iezalgojās:

— Kāpēc tad viņa negrib?

Ransems paraustīja plecus. Maharanes gurdajā sejā pavīdēja viegls smīns, un viņš .nojauta, ka viņai zināms arī tas, kā Edvīna raudzījās uz majoru viesībās pie Banerdži. Varbūt viņa to ievērojusi jau pašā pirmajā viesību vakarā pilī? Gandrīz nekas nepalika viņai apslēpts.

— Varbūt tāpēc? — viņa viltīgi iejautājās.

— Es šaubos, ka tikai tāpēc vien, — Ransems atbildēja. Tagad viņš manīja, ka viņa izredzes uzlabojas. To viņš sprieda pēc maharanes smīna un zobgalības.

— Man nepatīk, ka šī lēdija paliek, viņa ir... — Mirkli maharane vilcinājās, tad pateica: — ... netikla.

Ransems to nenoliedza. Maharani pazīdams, viņš zināja, ka būtu veltīgi atspēkot viņas ieskatus.

— Patlaban viņa strādā slimnīcā, — Ransems teica, — Un ļoti cenšas būt noderīga.

— Kādu darbu tad viņa dara?

— Vissmagāko un netīrāko.

Atkal maharanes sejā pavīdēja zobgalība un sapratne.

— Man šķiet, ka mis Makdeide vislabāk zinās, vai tas ir ko vērts. Katra meiteņu skolas skolniece noderētu tikpat labi.

Ransems redzēja, ka maharane nedomā piekāpties, tomēr viņa bija daudz labvēlīgāka nekā sākumā, un pēkšņi viņam kļuva vieglāk. Viņš zināja, kā maharane cīnījusies, lai dotu gara gaismu Indijas sievietēm, lai atbrīvotu tās no verdzības, lai uzlabotu to beztiesīgo stāvokli. Ja viņam izdotos panākt, ka maharane sāktu uzskatīt Edvīnu par savu biedreni...

— Viņa. tiešām veica vīriešu darbu, — viņš teica un tad ātri piebilda: — Viņa ienīda savu vīru. Viņa ir priecīga, ka viņš miris, Viņa daudz cietusi pirms ierašanās šeit.

Viņš redzēja, ka maharane visu ievēro, tomēr cenšas, viņam to neizrādīt. — Kāpēc jūs gribat, lai viņa paliek šeit? — viņa jautāja. Un viņš tūlīt nodomāja: «Acīmredzot viņa zina arī to.» Bet viņš atbildēja: — Es negribu, ka viņa paliek. Es visādi centos pierunāt viņu braukt projām.

— Kāpēc tad jūs lūdzat manu piekrišanu?

Viņam šķita, ka šai jautājumā slēpjas lamatas, tāpēc viņš mirkli klusēja un tikai tad atbildēja: — Tas ir ļoti garš stāsts, jūsu augstība. Tas sācies jau sen. Mums tagad nav nekādu attiecību, itin nekādu, vienīgi sena draudzība. Man liekas, es to daru šīs draudzības vārdā un vēl tāpēc, ka viņai ir nelokāms raksturs.

— Raksturs! — maharane nicīgi iesmējās.

Ransems nepadevās. — Jā, jūsu augstība, raksturs. Reizēm tas izpaužas sliktā nozīmē, tomēr tas ir raksturs.

Tas maharanei patika. Ransems pēkšņi manīja, ka brīnumainā kārtā maharanei Edvīna sāk patikt.

— Kā majors raugās uz to visu?

— Nezinu. Es viņu sastapu tikai īsu mirkli. Mēs runājām par viņam nepieciešamajiem ārstniecības līdzekļiem.

Maharane brīdi domīgi raudzījās sānis, tad teica: Pavaicājiet majoram. Ja viņš piekrīt, es neiebildīšu. Viņa var palikt. Bet es negribu uzņemties atbildību, ja ar viņu šeit kaut kas notiek. Es vicekaralim aizrakstīšu, ka nevarēju piespiest viņu braukt projām.

— Tad es drīkstu cerēt?

— Vai tad es jums to nupat nesacīju?

— Pateicos, jūsu augstība!

Ransems paklanījās un grasījās iet projām, bet viņa to vēl mazliet aizturēja, teikdama: — Es gribēju jums pateikties, Ransem, par visu, ko jūs darāt. Rašids un pulkvedis Singhs man stāstīja, ka jūs esat strādājis visu nakti. Kad jūs pēdējo reizi gulējāt?

— Pirms divām dienām.

— Nokārtojiet jautājumu par lēdiju Esketi un tad liecieties gulēt. Jūs esat mums vajadzīgs, un jūs izskatāties ļoti noguris.

— Pateicos, jūsu augstība!

— Pasakiet majoram, ka es aizsūtīšu Baueru viņam palīgā. Bauers ir slimnieku kopējs un varēs noderēt.

— Ļoti labi, jūsu augstība.

Tad Ransems palocījās kā indietis, salikdams roku pirkstgalus kopā, un atstāja maharani vienu. Par spīti nogurumam, viņš jutās priecīgi satraukts, jo kauju bija pa pusei izcīnījis. Priekštelpā viņš sastapa krievieti, paklanījās un franciski teica: — Labdien! — Ransems nebija ar viņu iepazīstināts, bet šādos laikos visas formalitātes šķita muļķīgas. Viņa likās satraukta, viegli pasmaidīja, cieši viņā paraudzīdamās ar savām zaļajām kaķes acīm, un iegāja maharanes istabā.

36

Viņa bija sapīkusi un vīlusies, ka nav atradusies maharanes tuvumā, lai dzirdētu, ko Ransems runā ar viņas augstību. Tagad vajadzēs noslēpumu maharanei izvilkt ar viltu, pa mazai drusciņai, ar veikliem jautājumiem un mājieniem, bet tas nebūs viegli, jo vecā lapsa kūmiņa jau tūlīt sapratīs viņas ziņkāri un padarīs pūliņus iespējami grūtākus, varbūt pat bez kādiem panākumiem.

Marija Lišinska domāja, ka visa. pasaule sazvērējusies pret viņu kopš tā brīža, kad viņa ieraudzīja veco maharadžu mirstot ieslīgstam Harija rokās. Pēc tam viņai tikai vienu reizi bija izdevies parunāt ar Hariju īsu mirkli. Viņa tagad nevarēja tam pateikt, lai ienāk viņas istabā, kaut gan brīžiem iekāre noveda viņu līdz drudzim un reibonim. Tad katra skaņa, katra smaka satrauca viņas nervus — lietus bungošana pa telts trīskāršo jumtu, pretīgi sājā līķu smaka, kura atplūda šurp no pilsētas pāri lielajam parkam, šakāļu gaudošana un tālās vaimanas, kas nemitējās ne dienu, ne nakti. Un visi šie trokšņi vēl vairāk uzjundīja viņas iekāri.

Viņa nekad šādi nebija cietusi — nedz Krievijā, nedz arī vēlāk, kad viņa ceļoja pa Vāciju un pārdevās, lai būtu paēdusi un apģērbusies. «Tas bija,» viņa domās teica sev pašai, «šis briesmīgais klimats, šī sasodītā zeme, trakas miesaskārības un nežēlības pasaule ar falliem visās vietās — tempļos, zemnieku būdiņās, pilīs un putekļainu lielceļu malās. Lai kurp griezās, visur priekšā rēgojās šis radīšanas, miesaskārības, alku un baudas simbols. Šiva, vienmēr Šiva un Kali—Postītāja.»

Kad viņa pašķīra priekškarus un ienāca iekšā, maharane palūkojās viņā un jautāja: — Kas no jauna?

— Nekas, jūsu augstība.

Maharane atvēra savu zelta kārbiņu, paņēma beteļlapu un nevērīgi izmeta: — Es sūtīšu Hariju Baueru uz slimnīcu. — Marijas Lišinskas sirds gandrīz stājās pukstēt. — Viņš tur būs noderīgs. Darba tur viņiem bez gala.

«Tagad,» domāja Marija Lišinska, «es viņu nemaz vairs neredzēšu. Varbūt tā būs vieglāk. Es droši vien drīkstēšu tur pie viņa iet.»

Maharane, viņu vērodama, turpināja: — Vecajās barakās un mūzikas skolas atlikušajās telpās novietoti slimnieki. Majors varēs nodot viņa pārziņā kādu nodaļu. Viņš jau pratīs dezinficēties un lietot aizsarglīdzekļus. Viņš būs ļoti—noderīgs.

Marijas Lišinskas bālā seja kļuva zaļgani pelēka. Viņa atcerējās savu dzimto pilsētu Ukrainā, kur kādreiz cilvēki mira no holeras kā mušas, pakrizdami ielās, veikalos, sāpēs locīdamies, melnām sejām. «Man nekad nav laimes,» viņa domāja. «Man nekad nav bijis laimes. Lai kā es tiektos pēc tās, nekas neiznāk.» Un skaļi viņa teica: — Ja ar viņu kas notiks, es padarīšu sev galu.

Tā bija pirmā reize, kad viņa maharanei atzinās, ka mīl Hariju Baueru.

— Viņam nekas nenotiks. Viņš ir jauns. Viņš ir spēcīgs, ziedošs, veselīgs. — Viņa gausi izvēlējās vārdus, rūpīgi apsvērdama, kādu atbalsi tie radīs Marijas Lišinskas mokpilnajā dvēselē. Viņa labi zināja arī to, ka diezgan bieži holerai par upuriem krīt tieši jaunie un spēcīgie.

Krievietei šķita, ka viņa tūlīt nosmaks. Telts sienas sāka griezties. — Vai es drīkstu lūgt jūsu augstību ļaut man atgulties? — viņa izmocīja. — Es jūtos ļoti nogurusi.

— Protams. — Akla aiz bailēm un iekāres Marija izgāja laukā, neapjēgusi, ka viņu atkal tīšām spīdzina, jo maharane patlaban bija sliktā omā. Vecā lēdija dusmojās pati uz sevi, jo bija izpildījusi lēdijas Esketes vēlēšanos, tāpēc ka Ransema klātienē vienmēr kļuva vāja. Viņai patika vīrieši, un viņai patika Ransems, un sirds dziļumos viņa nīda visas sievietes, pat tās, kurām visu mūžu bija centusies palīdzēt. Tagad viņa bija veca. Viņai atlika vairs tikai noskatīties, izspiegot un novērot tādu sieviešu kā Marija Lišinska un lēdija Eskete mīlas dēkas. Tas bija jo ļaunāk, tāpēc ka viņas vecīgajās miesās mita jaunavīgs gars.

37

Slimnīcā majors gulēja gultā mazajā telpā blakus priekšnamam, kas bija viņa privātistaba, un mēģināja iemigt. Mis Makdeide bija viņu piespiedusi atpūsties, teikdama ļoti stingrā balsī: «Nedariet muļķības! Gan mēs tās piecas sešas stundas iztiksim abi ar doktoru Pinderu. Dievs jums reiz jau glābis dzīvību. Varbūt otrreiz viņš vairs to nedarīs. Jums tagad vajadzīgs miers.»

Veselas četrdesmit astoņas stundas majors bija strādājis bez pārtraukuma. Viņš bija visur — slimnīcā, vecajās barakās, mūzikas skolā, pie holeras slimniekiem, pie aku dezinficēšanas un aizzīmogošanas un apspriedē ar Rašidu, Randžitu Singhu un maharani. Bez tam viņš vājajā divu sveču gaismā bija veicis neticami daudz operāciju. Viņi nedrīkstēja lietot uzreiz vairāk par divām svecēm, jo sveču vairs nebija daudz atlicis un nevarēja zināt, kad varēs dabūt sveces vai kaut kādu eļļu. Taču pat operācija daudzus slimos nebija glābusi no infekcijas un gangrēnas.

Viņš tagad nevarēja iemigt, pārsietā galva nežēlīgi sāpēja, un ķēmīgas ainas cita pēc citas joņoja nogurušajās smadzenēs. Brīžiem aizvērto acu priekšā parādījās lēdija Eskete — ne tāda, kāda tā bija tai naktī pilī vai dinejā pie Banerdži, bet tāda, kādu viņš to bija redzējis nākam pa ceļu, ģērbušos misis Smailas katūna kleitā, nogurušu, dubļiem notriepušos un nekārtīgu, ar izaicinošo skatienu, kādu tā viņam bija uzmetusi priekšnamā.

Nē, tā sieviete ar gludo, starojošo seju, mākslīgo matu sakārtojumu un Parīzes tērpu nebija likusies viņam pievilcīga. Tā bija pārāk lieliska, pārāk mākslota viņa maigajai, vienkāršajai dvēselei. Viņš bija nopratis, ka viņas mīla būs bez smiekliem un bez nebēdnības, ka viņa izjutīs tikai jutekliskas alkas kā visi tie, kuriem mācīts, ka mīla ir grēks, bet kuri tomēr nespēj pasargāties no tās.

Kad Edvīna, pirmo reizi ierazdamās slimnīcā, bija uzmetusi viņam izaicinošu skatienu, viņš bija sācis šaubīties, vai tā ir tā pati sieviete, kuru viņš pirms pāris dienām redzējis visā spožumā. Viņa izskatījās nesalīdzināmi vecāka, bet vienlaikus no viņas staroja cilvēcīgas vienkāršības burvīgums, ko viņš agrāk nebija pamanījis. «Varbūt,» viņa nogurušajās smadzenēs uznira doma, «saskaldītu personību ir daudz vairāk, nekā psihologi zina. Varbūt viņā apvienotas divas vai trīs sievietes, vai pat vēl vairākas. Varbūt lielā posta ainu šausmas un viņas vīra drausmīgā nāve atbrīvojušas viņā kādu jaunu cilvēku.»

Kopš Edvīna bija ieradusies slimnīcā, viņai vairs nebija nekā kopēja ar to liekulīgi laipno dāmu, kura vasaras pilī bija turējusi rokas uz muguras, lai viņš nepamaji nītu, ka tās trīc. Jā, tādām lietām viņam bija acis. Novērošana bija viņa dabā, un ārsta praksē šī spēja bija vēl vairāk attīstījusies. Viņai vajadzēja to nojaust, jo sieviete vasaras pilī nebija muļķe. Otra, kas tagad strādāja slimnīcā, viņu vispār tikko ievēroja. Likās, it kā viņa būtu kļuvusi mazliet trulāka, bet reizēm viņas zilās acis iegailējās, apliecinot, ka viņā kūsā dzīvība un spēks. Viņš bija ieinteresēts tīri zinātniskos nolūkos parunāt ar viņu, lai atklātu, kas slēpjas šīs mīklas pamatos, bet jaunās lēdijas Esketes priekšā jutās nedrošs. To otro viņš bija novērtējis pārāk zemu, lai viņas priekšā kautrētos. Viņš zināja, ka mis Makdeide liek viņai darīt visnetīrākos un pretīgākos darbus, cerēdama, ka viņai pietrūks spēka vai gribas izturēt, bet viņa veica šos darbus bez žēlošanās. Pagājušajā naktī viņam gadījās novērot, ka viņa, pēc tam kad mis Makdeide bija iedevusi viņai pārsienamos no kādas strutainas rētas, nogāja malā un vēma. Šķita, ka mis Makdeide savā nežēlībā būtu viņu izaicinājusi un viņa šo izaicinājumu pieņēmusi, neļaudama, sevi salauzt. Fērnai Saimenai, kuru mis Makdeide nicināja tāpat, klājās daudz vieglāk.

Tad viņš atkal to aizmirsa un sāka uztraukties, domādams, cik grūti šādos laikos palīdzēt saviem tautiešiem, kuriem, kā likās, nav ne mazākās gribas cīnīties par savu dzīvību. Viņi viegli šķīrās no tās, jo dzīvoja mūžīgā pusbadā un dzīvībai viņu acīs nebija lielas nozīmes. Varbūt viņi līdzinājās tiem cilvēkiem Rietumos, kuri strādāja fabrikās un kalnraktuvēs un kuru nožēlojamā dzīvības vilkšana viņam un mis Makdeidei bija likusies tik šausmīga. Un holera... Holeru jau normālos apstākļos grūti apkarot, — bet kā to iespēt tagad, kad visapkārt trūd līķi, akas ir saindētas un uz ielām pārdod nobriedušus mango augļus? Viņiem jāēd mango augļi, jo cita neka nav. Tie aug visās malās, pāriet no rokas rokā un izplata slimības. Nevar taču piespiest katru ielas slaucītāju tos pirms ēšanas nomazgāt kālija permanganāta šķīdinājumā. Arī tīfa gadījumi jau manīti. Šai ziņā k]ūs aizvien ļaunāk, jo viņi līdz ar tumsas iestāšanos jau zog ūdeni no akām un smeļ to no peļķēm ielās.

Tad pēkšņi viņam uznāca smags nogurums un viņš jau taisījās iemigt, lietus čaloņas ieaijāts, kad izdzirda priekšnamā balsis. Runāja Ransems un mis Makdeide. — Viņš guļ, viņu nedrīkst traucēt, — viņa teica.

— Cik ilgi viņš gulēs?

— Nezinu. Es viņu nekādā gadījumā netraucēšu, kamēr viņš pats nebūs pamodies.

— Jums taisnība. Viņš šeit ir visvērtīgākais cilvēks.

Beidzot viņš piecēlās un piegāja pie durvīm. Tās atvēris, viņš teica: — Es vēl nebiju iemidzis. Kas ir?

Mis Makdeide uzmeta Ransemam niknu skatienu un dusmīgi kaut ko nopurpināja. Arī viņas dzelzs nervi tagad taisījās sabrukt.

Ransems viņam paziņoja, ko teikusi maharane par lēdijas Esketes palikšanu, un piebilda: — Tagad viss atkarīgs no jums.

Majors samiegojies tūlīt neatbildēja, un mis Makdeide metās starpā: — Es nevaru iedomāties neko bezjēdzīgāku par viņas palikšanu šeit.

Majors paskatījās viņā: — Viņa taču strādājusi labi, vai ne? Izrādījies, ka viņa ir ļoti laba palīdze?

Godīgajai mis Makdeidei cits nekas neatlika kā teikt: — Jā, man jāatzīst, viņa strādājusi smagi un labi, bet tas šeit nav izšķirīgais.

Majors jutās ļoti noguris. Viņš baidījās aizmigt stāvus. — Ļausim viņai palikt,..— viņš teica, miega pārņemts. — Viņa var aizbraukt katrā laikā, ja viņai te apnīk... — Tagad viņš domāja par sievieti misis Smailas katūna kleitā, to otru viņš tūlīt bija aizraidījis projām.

38

Ransems atrada Edvīnu viņas istabā. Kad viņš bija paziņojis jauno vēsti, viņa teica: — Tas ir labi. Tagad lai lido, kas grib. Es savā vietā sūtīšu Bētsu.

— Tas tik būs tracis... Tāpēc ka tu gribi sūtīt kalpotāju, kad ir tik daudz svarīgu vīru, kuri vēlas aizlidot.

— Kādi?

— Maharane grib sūtīt kurjeru.

— Vēl taču atliek vieta Bētsam. — Senā augstprātība pavīdēja viņas sejā, kad viņa piebilda: — Lai nu kā, tā ir mana lidmašīna. Tā atsūtīta man. Tātad es varu lemt par vienu vietu. Bētss ir slims. Būtu netaisni neļaut viņam braukt projām. Viņš nekad nav gribējis doties uz Indiju. Viņu pierunāja.

Ransems paraustīja plecus.

— Man vienalga, kas aizņem brīvo vietu.

— Bet man tas nevar būt vienaldzīgi, — teica Edvīna jau rāmāk.

— Tad tev viņam tas jāpaziņo tūlīt. Pilots grib pārlidot Surata purvus jau pirms tumsas.

— Nezinu, ko lai aizsūtu pie viņa. Man nav neviena kalpotāja.

— Es aizsūtīšu kādu. Vai tu esi pārliecināta, ka viņš grib braukt projām?

— Pilnīgi.

— Kur Fērna? — Ransems pēkšņi ievaicājās.

— Nezinu. Viņa pirmīt palīdzēja mis Makdeidei saskaitīt atlikušos krājumus un sastādīt nepieciešamo mantu sarakstu. — Edvīna cieši palūkojās Ransemam acīs un jautāja: — Viss kārtībā, vai ne? Es domāju jūsu abu starpā?

— Jā.

— Man jau tā likās. Tu esi pārvērties. — Tad viņa jautāja bez aplinkiem: — Kāpēc tu viņu nepreci?

— Nē, tas nav iespējams. Arī pēc visa tā, kas noticis.

— Tev tieši vajadzīga... tāda meitene.

— Viņa ir pārāk jauna. Bet tu taču nekā nezini par viņu.

Edvīna neko neatbildēja. Viņa pasmaidīja, teikdama ar humoru: — Cik žēl, ka šeit man nav neviena piemērota vīrieša. Ļoti žēl, ka sieviete nevar precēties ar daudz jaunāku vīrieti. — Tad viņa lūdza Ransemu iet, teikdama, ka viņai atkal jāķeras pie darba un viņam steidzīgi jāpaziņo par braukšanu Bētsam.

— Man droši vien maharanei jāpateicas?

— Protams. Tas ir mazākais, ko tu vari darīt, un tas sagādās viņai prieku.

Ransems samulsis aizgāja. Viņš joprojām nevarēja uzminēt, kas īsti viņā slēpjas. Viņš nevarēja iedomāties, kāpēc viņa grib palikt šeit, ja tas nav kāds jauns viltīgs paņēmiens, kā ievilināt majoru savos slazdos. Viņam likās, ka Edvīna spējīga uz visu, turklāt viņai ir ievērojama pieredze.

39

Lidmašīnas aizbraukšana nebija tik vienkārša, kā Ransems bija iedomājies. Viņš aizsūtīja Bētsam pakaļ un pēc tam aizgāja pie maharanes, kura bija nolēmusi sūtīt Gopalu Rao, bet tas iekrita tieši tādā reizē, kad jaunais mahrāts visvairāk bija nepieciešams Ransema vadītajā pasākumā. Un tad mis Makdeide noliedza Bētsam braukt, kamēr viņu nebija izmeklējis ārsts Pinders, majora asistents.

— Nav nozīmes viņu sūtīt projām, — viņa teica — kamēr mēs neesam pārliecinājušies, vai viņam nav kāda lipīga slimība. Viņam neļaus izkāpt.

Kad Ransems pēc tam atgriezās vārtsarga mītnē, viņš atklāja, ka vēsts par lēdijas Esketes palikšanu Randžipurā bija izplatījusies pilsētā zibens ātrumā. Priekštelpā ar Gopalu Rao sarunājās kāds ducis uztrauktu vīru un dedzīgi uzstāja, lai viņus uzņem lidmašīnā un aizved līdz Bombejai. Tur bija kādi divi parsu baņķieri, kāds Pakistānas augļotājs, kokvilnas vērptuvju direktors un Čandra Lals — bagātākais Randžipuras tirgotājs. Un starp tiem bija arī misters Banerdži, kurš atkal turēja padusē lakoto šķirstiņu ar sava tēva pelniem. Tiem visiem vajadzēja tikt uz Bombeju veikalu darīšanās, vienīgi misteram Banerdži ne. Tie runāja visi reizē un minēja tik milzīgas summas, ka visā pasaulē nepietiktu naudas, lai segtu viņu fantastiskos darījumus. Divi no šiem kungiem aizvilka Ransemu sānis, lai atklātu viņam svarīgos iemeslus, kāpēc viņiem tik nepieciešams aizceļot, bet izrādījās, viņu neizpaužamie noslēpumi ir vienkārši piekukuļošanas mēģinājumi, piedāvājot pasakainas summas. Misteram Banerdži iemesls nebija veikalnieciska rakstura, viņam vajadzēja iespējami drīzāk iemest Gangā tēva pelnus. Kad Ransems noraidīja piedāvātos kukuļus, tie visi jutās pārsteigti un sarūgtināti.

«Cik savādi,» Ransems, greizi viņos paskatīdamies, nodomāja, «ka tikai tirgotāji, augļotāji un reliģisko māņu apmātie kā sadeguši uz aizceļošanu. Nauda un reliģija bieži vien iet roku rokā.»

Taču šoreiz tā nebija nedz nauda, nedz reliģija. Tās bija bailes. Šausmas atspoguļojās ikvienā sejā. Atkal bija redzami Banerdži dzeltenīgie acu baltumi. Ransems tagad viņu nicināja. Viņš to nicināja no tā brīža, kad tas pāri galerijas margām pārāk strauji iemetās mazajā laiviņā. Viņš nicināja šā vīra māņticīgās bailes. Misteram Banerdži iedvesa šausmas holera, Randžipura, lietus, Kali, pati Indija. Pēkšņi Ransems juta ļaunu vēlēšanos sabiedēt viņu vēl vairāk. — Ja jūs domājat, — viņš tam teica, ka jums, Randžipuru atstājot, izdosies izbēgt no Kali atriebības, tad jūs maldāties. Kali, ļaunā postītāja, atrodas visur. — Un ar gandarījumu Ransems vēroja, ka kādreizējā kosmopolītiķu pulciņa vadoņa acīs pavīdēja vēl lielākas izbailes.

Izdzirduši, ka lidmašīnā vieta ierādīta Bētsam, viņi sāka kurnēt, teikdami, ka šeit ir Indija un indiešiem jādod priekšroka. Eiropieši vienmēr esot tie, kuriem nekas netiekot liegts. Indiešus gluži vienkārši apejot. Viņi sāka pat draudēt, ka lietos varu, un raudzījās Ransemā nikniem skatieniem, līdz viņš neizturēja un nevaldāmās dusmās iesaucās: — Ārā! Visi! Ārā, vai es pavēlēšu sikhiem jūs izsviest! Jūs esat pēdējie, kas grib tikt vaļā no mums, angļiem! Jūs nostājāties pret Gandiju. Jūs nostājāties pret nabaga Džobnekeru. Ja mēs aiziesim, te izcelsies revolūcija un jūs varbūt zaudēsiet dažas rūpijas. Ārā! Visi!

Satrūkušies viņi izmetās laukā, tomēr projām negāja. Viņi palika stāvam lielajos vārtos, kaut ko murminādami un sarunādamies.

Kad Ransems viņiem uzkliedza, musulmaņu lidotājs — Babera, Čingiza Hana un Akbara pēctecis, stāvēja citā istabas kaktā. Cigarete nebēdnīgi gailēja zem mazajām, glītajām ūsiņām. Viņa sejā bija ārkārtīgi izteiksmīgs smīns. Kad istabā bija palicis tikai Gopals Rao un Ransems, viņš ņirdzīgi teica: — Kad viens musulmanis uzkliedz, desmitiem indusi sāk drebēt. — Gopals Rao, acīm mežonīgi iedzalkstoties, uzlēca kājās. Musulmanis vēl aizvien smīnēja, bet tagad piebilda: — Vienīgi mahrāti un varbūt sikhi un radžputi ne.

Rao atkal apsēdās un atbildēja: — Bija laiki, kad viens vienīgs mahrātu kaujas sauciens sagrāva veselu impēriju.

«Tas slēpjas visur,» domāja Ransems, «gandrīz virspusē.»

Gopals Rao tad paskaidroja: — Šie suņi tur ārā visi ir bunjas... bunjas, gudžerāti un parsi.

Musulmaņa melnās acis piemiedzās pavisam šauras.

— Jā, — viņš teica, — nākotne atrodas jūsu rokās un manējās, mīļais draugs.

40

Taču bunjas nebija vienīgie, kas mēģināja aizbēgt no sērgu apsēstās pilsētas. Kamēr viņi gaidīja Bētsa ierašanos no misijas nama, ienāca pulkvedis Randžits Singhs ar jaunām ziņām. Pilsētas iedzīvotāji bija sākuši bēgt uz citiem apgabaliem un ciemiem. Viņa sikhiem, kuri vēl bija palikuši dzīvi, ar aku sargāšanu vien vairs nepietika, vajadzēja aplenkt visu pilsētu, jo maharane visiem līdzekļiem gribēja aizkavēt slimību izplatīšanu lauku apkaimē un beigās visā Indijā. Panika bija sagrābusi visu pilsētu un brāzās kā trakojoša liesma. Veselas ģimenes posās ceļā ar visām mantām. Bija notikusi sacelšanās un nošauti septiņi cilvēki, kuri mēģinājuši pārraut patruļas ķēdi.

— Tāda bija maharanes pavēle, — viņš teica un nikni piebilda: — Tie nu ir pagalam un majoram vairs nesagādās darbu.

Ransems klusēja, bet viņam pēkšņi radās rūgta nojauta, ka Randžita Singha vīriem būs pagādātas sevišķas lodes, ja nemiernieki bija miruši. Taču Indijā dzīvība bija lēta. Kā piepes pie sapuvuša koka — tā dzīvo miljoni radās no mirušo miljoniem.

Pārtika jau bija ceļā. No ciematiem un ostām pienāca kvieši, rīsi un cita labība. Rašids bija parūpējies par to. Pa dubļainajiem ceļiem uz pilsētu brauca vēršu pajūgi pat no piecu jūdžu attāluma. Graudus novietoja noliktavās, no kurienes tos kūliji un vēršu pajūgi izvadāja tālāk. Majors bija teicis, ka slimību perēklis jāizolē, un Rašids ar saviem mahrātu policistiem un Randžits Singhs centās, lai majora rīkojums tiktu izpildīts. Tā bija jaunās Indijas cīņa ar veco Indiju, tās Indijas, kas no Rietumiem bija aizguvusi labāko. Tā apkaroja veco, ņudzošo, kupli vairojošos Indiju, kura badā un slimībās padevās panikai, metās bēgt un tūkstoškārt pavairoja ļaunumu. Tas bija Indijā kaut kas jauns, ka mazākumam jācieš vairākuma labā. Tā bija mācība, kuru vajadzēja atzīt arī kurnošajiem tirgotājiem, māņticīgajam misteram Banerdži un visiem Indijas garīdzniekiem.

Tad pulkvedis Randžits Singhs aizgāja un ieradās ziņnesis ar vēsti no mis Makdeides. Viņai esot ārkārtīgi vajadzīgs kāds stimulējošs līdzeklis. Viņa griežoties pie Raņsema, rakstīja mis Makdeide, jo laikam vienīgi viņam visā Randžipurā vēl esot konjaks un viskijs. Vai viņš nevarot viņai aizsūtīt savus krājumus?

Ātri Ransems uzrakstīja Džonam dažus vārdus, uzdodot nosūtīt mis Makdeidei visu, kas vēl atlicis viņa pagrabā. Tur droši vien bija vēl pāris duču pudeļu. Tad viņš izvilka no kabatas atslēgu, iedeva to ziņnesim kopā ar zīmīti Džonam un lika pasteigties. Viņš nolūkojās tam pakaļ ne bez nožēlas. Četras dienas viņš nebija dzēris, un reizēm gadījās brīži, kad viss viņa ķermenis alktin alka stiprāka dzēriena, kaut vai vienā malciņa. Labi, tagad tas aizvākts, vesela bagātība, viņa labais franču konjaks, ko tagad lies rīklēs ielu slaucītājiem un zemāko kastu gudžerātiem, kuri nekad neizbaudīs to līksmi, to skurbo labsajūtu, ko tas varēja sniegt. Tie tikai klepos un rīstīsies, kad tas svilinās tiem aukslējas, un, ja tiem vēl būs atlicis tik daudz spēka, izspļaus to laukā.

Bētsu no misijas nama uz logu aizvirtņa atnesa četri kūliji vēlā pievakarē. Viņam bija drudzis, bet atkal mugurā kalpotāja uzvalks. Tas tagad bija mazliet pieklājīgāks. Pie aizkavēšanās pa daļai bija vainīga krustmāte Fībe, jo viņa bija uzstājusi, ka drēbes kārtīgi jāiztīra. Viņš nevarot ierasties Bombejā, viņa teica, tādā izskatā, it kā nāktu no cūkkūts. Ārsts Pinders viņu izmeklēja. Izrādījās, ka viņam ir pleirīts un drudzis, tomēr, rūpīgi segās ievīstīts, viņš varēja doties ceļā. Ja viņam atļaušot izkāpt Bombejā, viņu, bez šaubām, ievietošot kādā izolatorā, lai pārliecinātos, vai viņš neslimo ar holeru vai mēri. Ārsts Pinders teica, ka šādos apstākļos doties ceļā ir tīrais neprāts, taču Bētss katrā ziņā gribēja tikt projām, un lēdija Eskete gandrīz histēriski pieprasīja, ka Bētsam jābrauc, tāpēc mazais ārsts Pinders piekāpās.

Viņi tagad bija gatavi aizceļošanai un devās pie lidmašīnas prosas laukā aiz Klusuma torņa — lidotājs, Ransems, Bētss un ārsts. Pavadoņu barā bija arī bunjas, parsi un misters Banerdži ar sava tēva pelniem, vēl vienmēr cerēdami, ka varbūt Bētss ceļā nomirs un paliks viena brīva vieta. Viņi īgņojās un kurnēja arī vēl tad, kad brida pa dubļaino lauku. Bētss karsonī gulēja uz cietajām nestuvēm un daudz neko neredzēja no māju drupām un lielajām pelnu kaudzēm, kur bija deguši milzīgie līķu sārti. Viņš tagad devās uz dzimto Mančestru, uz savu divģimeņu mājiņu ar atsevišķām ieejām, kur viņa neprecētā māsa vadīs saimniecību. Tagad viņš uz visiem laikiem atstāja šo briesmīgo zemi. Viņš atgriezās dzimtenē pie sautētām saknēm un vārītas jēra gaļas, pie hipodroma tabulām un kriketa spēles, pie klusa krodziņa un «Evening News», Viņš vispār vairs nedomāja par cienīto kundzi, kas palika šajā izpostītajā, sērgu apsēstajā pilsētā. Cienītā kundze, kā viņš zināja no ilggadīgās pieredzes, spēja rūpēties pati par sevi, turklāt daudz labāk nekā cienītais kungs. Un slimnīcā viņa bija noliekusies pār viņu un uztraukta čukstējusi: «Viss kārtībā, Bēts. Es gribu, lai jūs aizceļotu. Neļaujiet sevi pierunāt. Es gribu, lai jūs lidotu līdzi. Te ir misters Ransems, kas vienmēr parūpēsies par mani.» Bētsam gan bija sasodīti vienaldzīgi, kas notiek ar cienīto kundzi un ar visu viņas naudu un mantu. Tomēr savā ziņā viņa bija lādzīga. Laikam gan viņai nebija ne mazākās jausmas, ka tas vecais blēdis zinājis visu par viņas mīļākajiem. Tagad viņa to dabūs zināt, kad atvērs šķirstiņu un ieraudzīs ar cienītā kunga roku rakstītu sarakstu. Taču viņa nekad nedabūs zināt, cik vecais blēdis viņam samaksājis par katru uzvārdu. Viņa nekad nedabūs zināt, cik daudz viņš nopelnījis no viņas mīlas dēkām. Viņš jutās laimīgs, ka cienītā kundze grib tikt vaļā no viņa, lai dabūtu brīvas rokas ar šo misteru Ransemu, kas tagad soļo viņam blakus. Katrā ziņā tas ir labāks par visiem iepriekšējiem. Ransems gan liekas ļoti augstprātīgs, bet viņam vismaz ir īsta džentlmeņa stāja.

Bētss jutās laimīgs, jo viņš atgriezās paradīzē — Mančestrā pie pieklājīgiem un tikumīgiem cilvēkiem, kas nebija bagāti un visvareni. Viņš aizvēra acis un sakoda zobus, jo pie katra kūlija soļa nestuves sakratījās un šķita, ka viņam duras krūtīs ass nazis.

41

Taču, kad viņi nonāca pie lidmašīnas, izrādījās, ka tai nav iespējams pacelties gaisā. Pilots iedarbināja motorus, bet riteņi bija dziļi iestiguši dubļos. Tad Gopals Rao no ziņkārīgo pūļa norīkoja baru vīru un lika tiem aizvilkt lidmašīnu līdz asfaltētajai šosejai, kas kā bulta taisnā līnijā veda uz ieleju, kur bija atradies lielais aizsprosts. Kad lidmašīna jau gatavojās pacelties gaisā, piesteidzās kāds ziņnesis un nodeva lidotājam vēstuli. Tā bija no lēdijas Esketes un adresēta lorda Esketa sekretāram Bombejā. Viņa tam rakstīja, ka gribot palikt Randžipurā, un lūdza parūpēties par Bētsu. Viņa deva arī rīkojumu telegrafēt abu istabeņu piederīgajiem — Herisas brālim Notingemā un Elsijas māsai Patnejā. Viņu līķi, tāpat kā lorda līķis, esot sadedzināti, bet viņa parūpēšoties, lai viņu pelni iespējami drīzāk nokļūtu radinieku rokās, lai Herisa un Elsija varētu atdusēties dzimtenē savu piederigo vidū.

Beidzot lidmašīna startēja, aizdūkdama garās šosejas virzienā, un pazuda zemajos mākoņos virs baltā Abana tempļa. Bunjas, parsi un misters Banerdži ar savu lakoto šķirstiņu noraudzījās, kā tā pamazām pazūd, un tad šķendēdamies devās atpakaļ uz pilsētu, garām Klusuma tornim, kas bija melnum melns no maitu lijām. Vairs nebija nekādas iespējas aizbēgt no pilsētas, varbūt vienīgi vēršu pajūgā pēc sikhu sardzes piekukuļošanas.

Pie tirgus laukuma Ransems šķīrās no pārējiem, lai dotos uz slimnīcu. Viņš jutās galīgi noguris, acis viņam krita ciet, un ejot viņš klupa pat līdzenā vietā. Taču pirms gulēšanas viņam vajadzēja satikt Fērnu, vajadzēja pārliecināties, vai viņa jūtas labi, jo viņa nogurušajās smadzenēs bija vairs tikai viena doma, ka jāparūpējas, lai Fērna tiek projām no šīs mirstošās pilsētas un atgriežas Amerikā, vieglā veselīgā dzīvē, kādai viņa radīta. Divās dienās, kas pagājušas kopš tā brīža, kad Fērna viņu bija ieslēgusi savās skavās un atmodinājusi, viņš visu bija pārdomājis. Tagad viņš zināja, kas darāms. Viņa atgriezīsies Amerikā, bet viņš paliks šeit Randžipurā, lai varbūt beidzot nomirtu dzeltenajā, sārtiem vīteņiem apstīgotajā mājā.

Kāpenēs viņš sastapa majoru, kas bija atspirdzis pēc pāris miegā pavadītajām stundām, un blakus viņam vecā maharadžas kopēju. Viņi gribēja doties uz pussagruvušo mūzikas skolu, kur tagad bija ierīkota holeras slimnīca un nodota Harija Bauera pārziņā. Gaitenī viņš sastapa Edvīnu un pateica, ka lidmašīna līdz ar Bētsu aizlidojusi.

Edvīna likās uztraukta un aizņemta ar kaut ko citu. — Tagad es varu tev pastāstīt par mis Hodži.

— Ko tad? — viņš vienaldzīgi jautāja.

— To, ko viņa gribēja, lai tev pastāstu. Viņa iedomājusies, ka sikhs, kas viņu izglābis, viņu izvarojis.

Ransemam nogurums uz mirkli pagaisa. — Smieklīgi, — viņš atbildēja. — Nabaga vecā muļķe.

Viņa nobijusies, ka dabūs bērnu. — Edvīna ātri samirkšķināja acis. — Brīžiem viņa par to raud kā jauna skuķe, bet pa lielākai daļai sēž un kaut ko klusi murmina. Man šķiet, ka visā visumā viņai tas patīk.

— Kur viņa ir tagad?

— Tepat, patlaban gaida mani, turēdama netīrumu spaini.

Noguris viņš piespieda roku pie pieres. — Neļauj viņai to stāstīt malu malās. Var iznākt nepatikšanas.

— Es viņai teikšu, lai tas paliek starp mums.

— Bet ko mēs tagad iesāksim ar viņu?

— Gan es parūpēšos par viņu. Tu par to neraizējies, viņa dara visu, ko es lieku.

— Viņa taču gatavais krusts.

— Nē, viņa man ļoti daudz palīdz darbā. Un viņa ir izturīgāka par mani. Viņa tur spaini un ziepes, kad man nelabi. — Edvīna saņēma Ransema rokas savējās un teica: — Šī zeme ir gatavā elle. Visi šeit ir mazliet jukuši, bet es sāku tās lietas saprast, pat Šivu un tā mazo «dingusu».

Tad viņa iesteidzās atpakaļ slimnieku istabā, kur sēdēja mis Hodže muļķīgu seju un turēja rokās bļodu, ziepes un dvieļus. Ransems izbrīnā palika stāvam. Edvīna — trauslā porcelāna gluduma Edvīna gatavojās kļūt otra mis Makdeide.

Viņš atrada Fērnu istabā, kas viņai bija ierādīta kopā ar Edvīnu un mis Hodži. Viņa tikko bija pārmainījusi zilo katūna slimo kopējas ģērbu un sukāja savus īsos, gaišos matus, stāvēdama sasista spoguļa gabala priekšā, kuru kaut kur bija atradusi. Izdzirdusi Ransema soļus, viņa apgriezās un nāca viņam pretī, bet, durvīm tuvodamās, kļuva bikla un piesarka, tā ka Ransemam vajadzēja izstiept roku un pievilkt viņu sev klāt. Ilgu laiku viņi stāvēja klusēdami; viņa bija noliekusi galvu uz Ransema pleca. Tad viņa pavērās augšup un teica: — Tu izskaties šausmīgi noguris.

— Jā, es arī jūtos ļoti noguris. Apsēdīsimies šeit.

Viņi apsēdās uz kādas gultas. Vēl aizvien turēdama Ransema roku savējā, viņa vaicāja: — Kas noticis?

— Nekas. Ko tu domā?

Viņa tūlīt nevarēja pateikt, ko domāja ka pamanījusi viņā pārmaiņu, it kā viņš būtu kļuvis svešāks, it kā viņu savstarpējo sirsnību kaut kas aizēnotu.

— Vai tev klājas labi?

— Jā, es jūtos vesela.

— Vai tu esi arī dabūjusi gulēt?

— Jā.

— Vai tev neliekas, ka būtu labāk, ja tu 'atkal atgriezei tos misijas namā?

— Nē... esmu pilnīgi apmierināta. Jūtos pat laimīga! — Viņas seja staroja. — Arī mis Makdeide atzīst, ka es esot laba palīdze. — Tad viņa paraudzījās Ransemā un ievēroja, ka viņš aizvēris acis. — Tu varētu gulēt tepat, — viņa teica.

— Nē, man jāiet, — viņš nomurmināja. Taču viss griezās viņam apkārt. Istabas sienas atkāpās, kļuva miglainas un pazuda. No liela attāluma viņš dzirdēja Fērnas balsi: — Tā ir labi. Guli vien tagad, guli vien... — Un tad balss izgaisa, tāpat istaba, pilsēta un viss notikušais. Viņu apņēma klusums, aizmirstība un miers.

Labu laiku Fērna nosēdēja gultas galā un mazliet izbijusies raudzījās Ransemā, jo viņa miegs bija tik dziļš, ka atgādināja nāves miegu. Un viņa bija noraizējusies, jo likās, ka viņš atkal aizbēdzis svešajā pasaulē, kura pastāvēja pirms lielā posta, pasaulē, kuras seklās, šaursirdīgās tieksmes viņa neizprata. Šī jaunā pasaule šeit, pat ar tās uz debesīm brēcošo postu viņai patika labāk, jo tā bija skaidra un vienkārša un viņa varēja redzēt un saprast, kā tajā jādzīvo.

Gultā sēžot, Fērnai kļuva skaidrs — par visu vairāk viņai jāsargā viņš. Viņa zināja, ka Ransemu neapdraud vecā, pretīgā dzīve, kura reiz atkal atgriezīsies, arī tādi cilvēki kā lēdija Eskete un tai līdzīgie nespētu viņu samaitāt. Viņu grauza vienīgi viņa paša neizprotamais, neskaidrais «es». Fērna saprata un priecājās par to, kal tai neaizmirstamajā rīta bija atpestījusi viņu no sevis paša. Ja viņa gribēja Ransemu glābt, viņai vajadzēja atpestīt viņu vienmēr no jauna, atkal un atkal uzveikt ienaidnieku, kas slēpās viņā pašā.

Beidzot viņai kļuva bail, ka mis Makdeide var noturēt viņu par nolaidīgu un sūtīt atpakaļ uz misiju. Viņa atstāja Ransemu guļam un gāja pieteikties mis Makdeidei, kuru atrada tās mazajā birojā.

Tirāne paraudzījās viņā skadru skatienu un jautāja: — Vai nu jums pietiek?

Taču Fērna neļāva sevi iebiedēt. — Kā tad? — viņa vēsi jautāja.

— Netīrumu mēšanas un smaga darba?

— Nē, — Fērna atbildēja. — Es par to vēl nemaz neesmu padomājusi.

— Tātad gribat turpināt?

— Jā.

— Vai briesmas jūs apzināties?

— Jā.

— To, ka jūs varat aplipt ar tīfu vai holeru?

— Jā.

— Vai jums zināms, ka pēc dažām dienām būs iespēja braukt uz Bombeju? Līdz tam jūs tikpat labi varat palikt misijas namā un justies drošībā.

— Misija ir pēdējā vieta, kurp es vēlētos iet. Es gribu būt noderīga. Es gribu palikt šeit līdz galam, kamēr atkal viss būs kārtībā.

Fērna to pateica ar tādu ietiepību un noteiktību, ka mis Makdeide izbrīnā klusēja. Viņa šo meiteni bija turējusi par izlutinātu skuķi; viņu kaitināja tas, ka viņa varējusi maldīties.

— Kāpēc? — viņa skarbi jautāja.

Taču Fērna nedevās rokā. Viņa neteica, ka grib palikt tik ilgi, kamēr Ransems atrodas šeit. Viņa atbildēja: — Es nezinu, kāpēc. Es vienkārši gribu palikt šeit. — Un mis Makdeides galvā radās satraucoša doma. «Varbūt no viņas iznāk labs papildinājums. Varbūt viņa pieķeras šim darbam uz visiem laikiem? Varbūt viņa to turpina tālāk pēc manis?»

Skaļi viņa teica: —Man padomā kāds darbs jums. Vai jūs kādreiz esat tīrījusi māju?

— Jā.

— Es domāju— tā labi pamatīgi, visus kaktus, ar sukām, dezinfekciju, lai nepaliktu neviena melnumiņa.

— Jā, — atbildēja Fērna. Tas nebija pilnīga patiesība. Viņas māte nebija nekāda priekšzīmīgā namamāte. Lai gan viņai kalpoja kāds pusducis misijas bhiļu, mājas tīrīšana vienmēr bija pavirša. Un savām meitām viņa neko citu nebija mācījusi, vienīgi to, ka viņām jāapprecas ar kādu no «jauniešiem».

Mis Makdeide iedomājās misis Saimenu un uzmeta Fērnai neticīgu skatienu. — Es runāju par klīnisko tīrību.

— Jā, es to varētu.

— Es nupat aizsūtīju Hariju Baueru uz kādreizējo mūzikas skolu. Viņam tur jāuzņemas holeras slimnieku pārraudzība, bet jums jārūpējas par tīrību. Jūsu rīcībā būs kāds pusducis slaucītāju — ja tikai tās neaizbēgs projām. Vai jūs saprotat gudžerātu valodu?

— Dažus vārdus. Es varu iemācīties. Es varēšu parādīt ar zīmēm, ja tās nesapratīs.

— Tīrais posts, ka jūs neesat to iemācījusies. Jūs taču visu laiku esat dzīvojusi šeit.

Fērna neatbildēja, jo viņai nebija ko atbildēt. Viņas atmiņā ātri pazibēja viņas pašas bijušais tēls, kas viņai šķita tik sens, tas likās pirms vairākiem gadsimtiem, kad viņa bija Orienta pērle un neko citu nezināja kā vienīgi lasīt filmu žurnālus. Viņas seja pietvīka, viņa dusmojās uz ērcīgo mis Makdeidi, bet vēl vairāk kaunējās no savas kādreizējās nolaidības.

— Es iešu jums līdzi un visu parādīšu, — teica mis Makdeide. — Vislabāk paņemiet tūlīt līdzi visu, kas jums ņemams. Jums tagad būs tur jāpaliek. — Viņa uzmeta meitenei skadru skatienu. — Jūs taču saprotat, ka es jums dāvāju lielu uzticību? — viņa jautāja.

— Jā, — atbildēja Fērna, — saprotu. — Taču viņai gribējās skaļi iekliegties: «Ļaujiet man palikt šeit tikai tik ilgi, kamēr viņš pamostas un mēs dabūjam izrunāties! Man viņš jāatmodina dzīvei! Man jārūpējas par viņu!» Bet viņa zināja, ka mis Makdeidei tas liksies vismuļķīgākais iegansts.

Ātri viņa atstāja mis Makdeidi un iesteidzās savā istabā. Ransems gulēja vēl tāpat, kā viņa to bija atstājusi, pārmetis roku pāri galvai. Viņa satrūkās, ieraugot, cik viņš bāls, un paniskās bailēs nodomāja: «Var gadīties, ķa es viņu vairs nekad neredzu. Viens no mums varētu nomirt. Viņš varētu pēkšņi saslimt ar holeru, kad cilvēks nokrīt uz vietas.» Bet tad viņa sakaunējās par šo uztraukumu un sāka kravāt savas mantas — Ransema īsās bikses un tenisa kreklu, savu otro māsas tērpu, gabaliņu sveces, dažus mitrus sērkociņus, zobu suku, ko bija iedevusi mis Makdeide, un marles rullīti, kurš viņai noderēja mazgājoties. Beidzot no plauktiņa virs lēdijas Esketes gultas viņa paņēma saplīsušā spoguļa lausku, kuru viņas bija lietojušas kopīgi. Sizdama pret palodzi, viņa to salauza divos gabalos un paņēma sev mazāko. Edvīnai pietiks ar otru gabalu, viņa nodomāja.

Ransems pat nepakustējās, kad strinkšķot saplīsa spoguļstikls. Fēraa viltīgi bija cerējusi, ka viņš pamodīsies un viņa varēs atvadīties, bet viņš aizvien vēl gulēja nekustēdamies, lēni un smagi elpodams. «Kad viņš pamodīsies, viņa būs tur manā vietā,» Fērna nodomāja, «lēdija Eskete, kas viņu aizvilks prom no manis pie viņa vecā «es» tai svešajā pasaulē, kuru es nekad neesmu pazinusi, no kuras esmu izslēgta.»

Fērna bija tuvu raudām, tomēr nomāca asaras, noliecās pie viņa un noskūpstīja viņu uz pieres. Taču viņas lūpu pieskāriens arī neko nepanāca, lai gan viņa bija cerējusi, ka skūpsts Ransemu uzmodinās.

Viņa paņēma savas mantas un gāja pie mis Makdeides pateikt, ka ir sagatavojusies.

Tad viņas devās ceļā, iedamas garām lielajai ūdens tvertnei. Bija vakars, un tuvojās mirklis, kad pēkšņi iestājas tumsa. Daļa ūdens tvertnes bija sagruvusi, un aiz tās uz platajām kāpenēm zemāko kastu sievietes vāca kopā savu veļu. Lielie sikspārņi no drupu pilsētas Elkautaras atkal bija klāt un krustām šķērsām lidinājās pār ūdens virsmu. Taču no mūzikas skolas vairs nenāca neviena skaņa un neviens gaismas stars neplūda no kino laukuma malā. Šai stundā — īsajā mijkrēšļa brīdī valdīja kapsētas klusums.

Iedamas blakus, abas nerunāja ne vārda. Fērnai bija grūti iet solī ar nenogurstošo skotieti. Taču taisni tai mirklī, kad viņas gāja garām ūdens tvertnei, viņai iešāvās prātā briesmīga doma.

Viņa bija sadauzījusi spoguli, un tas var atnest nelaimi. Tūlīt viņa pati sev teica, ka to darījusi tīši, tāpēc lāsts nebūs spēkā, bet gandrīz tai pašā mirklī nodomāja: «Iespējams, ka tas vēl ļaunāk, ja darīts tīši.» Spoguļa gabals viņas rokā sāka kvēlot. Ar nolūku viņa palika mazliet iepakaļ mis Makdeidei un, pārliecinājusies, ka pavadone neieraudzīs, iemeta spoguļa lausku ūdens tvertnē. Kaut kur viņa bija dzirdējusi, ka drumslas vajagot iesviest ūdenī.

Kad klusumā kaut kas viegli noplunkšķēja, mis Makdeide aši apsviedās apkārt un jautāja: — Kas tur?

— Nezinu, —— Fērna atbildēja — varbūt kāda zivs.

42

Divas stundas Ransems gulēja kā nosists. Tad apziņa sāka mosties un viņam rādījās briesmīgi murgi. Viņa nogurušajās, kūtrajās smadzenēs cīnījās divi spēki. Viens, neatlaidīgi mocīdams, čukstēja: «Celies augša! Jāstrādā! Cilvēki tevi gaida!» Otrs vilka viņu atpakaļ aizmirstības dzīlē, kur viņš bija nogrimis uz dažām stundām, Apziņā, kas patlaban modās, lauzās dīvaini, spokaini tēli — Šiva ar savu «dingusu», insektu mākoņi, līķi, mēra un nāves šausmas. Parādījās arī Eskets, ievīstīts asiņainā līķautā, tad pēkšņi līķauts vairs nebija asiņains, bet sārts, ar lēdijas Esketes monogrammu un tanī ieaustu Šivas simbolu līķim šķērsām pāri.

Beidzot viņa apziņa pilnīgi noskaidrojās, viņš pamodās lēni un mulsi. Bija tumšs. Ārā lietus gāza kā ar spaiņiem. Sveces gala nespodrajā gaismā viņš ieraudzīja mis Hodžes un Edvīnas stāvus. Edvīna sveces galu bija novietojusi tieši pie spoguļa lauskas un darbojās ap saviem matiem. Pamazām viņš noprata, ka viņa gaišo matu šķipsnas tin ap saplēstās avīzes «Times of India» vīstokļiem. Gulēdams un pats savos sviedros peldēdams, Ransems viņu vēroja caur puspavērtiem plakstiņiem, apbrīnodams veiklību un rūpību, ar kādu viņa veica šo darbu. Viņa bija saplēsusi avīzi nelielos gabalos, satina tos vīstokļos, apvija vīstoklim matu šķipsnu apkārt un piesprauda ar matadatu. «Kur, ratā, viņa rāvusi matadatas?» viņš domāja. «Varbūt pat no mis Makdeides? Tad viņai jau ir labākas attiecības ar vecmeitu.» Un vēl viņam ienāca prātā: «Manis dēļ jau nu gan viņa tā nenopūlas.» Ar katru jaunu vīstokli viņas kādreiz tik gludā, mirdzošā, lieliskā galva kļuva aizvien groteskāka — kā strādnieka sievai sestdienas vakarā. Droši vien šī prasme viņai palikusi no tiem laikiem, kad viņas tēvam pat metāla matu rullīši bija par dārgiem, Un tad viņam pēkšņi ienāca prātā, ka pēc Esketa nāves Edvīna kļuvusi bagātākā sieviete pasaulē.

Nespodrajā sveces gala gaismā viņš blāvajā spoguļa lauskā varēja redzēt Edvīnas seju. Tā bija nogurusi, un maigajā ādā zem acīm bija zili loki. Viņa darbojās ārkārtīgi rūpīgi, mazliet pieliekusies, tā ka viņš redzēja spogulī visu viņas galvu.

Viņai pretī uz gultas malas sēdēja mis Hodže un, rokas klēpī saliķusi, blenza tālē laimīgu izteiksmi pilnīgi tukšajā, uzblīdušajā sejā. Šai mazajā ainā bija kaut kas mierīgs, gandrīz omulīgs. Ransems domāja: «Mis Hodžei ir labāk, ka viņa zaudējusi prātu. Viņa jūtas laimīga.» Bija neizprotami, kā viņa tik ātri varēja pilnīgi aizmirst mis Derksi, ar kuru bija aizvadījusi kopā visu mūžu. Miegaini paslepus viņu vērodams, viņš domāja: «Varbūt viņa visus šos gadus jutusies nomākta. Varbūt visu laiku viņai vajadzēja izlikties citādai, nekā viņa bija patiesībā?» Nabaga mis Derkses tuvumā ar tās dzelzs gribu un pienākuma fanātismu nevarēja dzīvot, ja negribēja ļaut sevi apspiest. Varbūt mis Hodže visus šos gadus bija vēlējusies citu dzīvi.

Ransemam viņu vērojot, viņa sāka kustināt lūpas un pēc brītiņa ierunājās: — Tad bīskaps man teica: «Mīļā mis Hodže, tas būs bijis ārkārtīgs pārdzīvojums. Jūs esat bijusi īsta mocekle. Jums bez vārda runas piešķirs ordeni.» Un tad viņš teica: «Man gribētos saukt jūs par otru Florensu Naitingeilu, tiešām!» Un es viņam atbildēju: «Tas, ko es esmu darījusi posta laikā, ir nieks salīdzinājumā ar to, ko darījusi mana draudzene Edvīna Eskete. Es turēju skalojamo trauku, kamēr viņa vēma.» Tad pienāca klāt hercogiene un teica: «Vēma! Ai, mīļā, tas man atgādina tos laikus, kad staigāju cerībās ar Penelopi, savu jaunāko meitu, jūs saprotat?» Un es atbildēju: «To es saprotu ļoti labi. Toreiz, kad mani pievārēja sikhs... pret manu gribu, protams, bet pēc tam es daudz par to nebēdāju.» Un tagad bīskaps teica: «Mīļā cienītā jaunkundz, kas viss jums nav bijis jāizcieš. Es tūlīt parunāšu ar arhibīskapu, kurš, bez šaubām, griezīsies pie karaļa ar lūgumu piešķirt jums ordeni. Jums uzbrucis sikhs! Vai jūs, hercogien, varat to iedomāties!» Un hercogiene teica; «Nu, es hercogam vienmēr teicu: jāsamierinās ar visu, kā ir.»

Tad mis Hodže paskatījās augšup un uzsmaidīja kādam, ko redzēja tikai viņa viena, un teica: — Vai tas nebija burvīgi no hercogienes, Zāra... šādi parūpēties par mani?

Ransems klausījās ārkārtīgi uzmanīgi, bet tad monologs beidzās un mis Hodže kaut ko klusām dudināja. Viņa atkal raudzījās uz savām saliktajām rokām un mulsi smaidīja. «Varbūt viņa nemaz nezina, ka mis Derkse mirusi. Varbūt viņas gars negrib atzīt šo faktu,» domāja Ransems.

Edvīna joprojām tina savas cirtas, ne reizi nepagriezusi galvu, lai paraudzītos uz mis Hodži. Mirkli Ransems domāja: «Varbūt es pats esmu jucis. Varbūt mis Hodže neko nav teikusi un es tikai to iedomājos. Man vajadzīgs krietns malks konjaka, tas ir viss. Konjaks mani uzpurinātu. Vienīgi tāpēc es tik nemierīgi gulēju, ka neesmu neko dzēris. Nevar cilvēkam pēkšņi atraut alkoholu, sevišķi, ja viņš pieradis pie vienas vai vairākām pudelēm dienā.»

Tad Edvīna bija galā ar savu darbu, Ransems uztrūkās augšā un apsēdās uz gultas malas.

— Nu? — viņš teica.

Un Edvīna, nepievērsdama ne mazāko uzmanību savam neparastam matu sakārtojumam, jautāja: — Vai tu negribi konjaku? Es zinu, kur tas nolikts. Es varētu priekš tevis nočiept kādu pudeli.

— Nē. — Mirkli viss viņa ķermenis sacēlās pret viņa gribu. Viņš sāka drebēt — Nē, — viņš piespiezdamies teica. — Tas padarīs visu vēl ļaunāku.

— Fērna paņēmusi pusi spoguļa. Sasists spogulis atnes nelaimi.

— Kur viņa ir?

— Aizgāja uz mūzikas skolu palīdzēt tam šveicietim kopt slimniekus.

— Nevajadzēja sūtīt viņu turp. Tur guļ holeras slimnieki.

— Viņa taču pati gribēja. Man jāatzīst, tai meitenei ir dūša.

— Apbrīnojami, cik daudziem tā rodas, ja vajadzīgs vīrietis. — Viņš pamāja ar galvu uz mis Hodžes pusi. — Vai tu dzirdēji visu?

— Jā, tā viņa runā vienā laidā.

— Vai viņa domā, ka mis Derkse vēl ir dzīva?

Edvīna pamaja ar galvu, bet šis vārds bija iespiedies mis Hodžes sapņojumos. Paskatījusies uz viņiem, tā teica: — Mis Derkse! Viņa aizgāja uz skolu pēc jaunām grāmatām, kas pienākušas no dzimtenes. Viņa drīz būs atpakaļ. Uz viņu vienmēr var paļauties. — Tad viņa, Ransemu pazinusi, turpināja: — Mums bija ļoti žēl, ka nevarējām prasties piektdien pie jums uz tēju, bet pie mums viesojās lēdija Eskete. Jūs redzat, mēs esam ļoti tuvas draudzenes. Es vairs nevarēju viņai atteikt.

— Labi, labi. Es saprotu, — atbildēja Ransems. — Gan mēs to panāksim citreiz... varbūt jaunnedēļ.

Tad mis Hodže ar namamātes apmierinātību sejā par lieliski izdevušos viesu uzņemšanu no jauna nogrima sapņojumos.

— Vai tev nav ķemme? — jautāja Ransems. — Man laikam mati galīgi savēlušies.

— Tā ir, — Edvīna lietišķi apstiprināja un iedeva viņam salauztas ķemmes gabalu, kas atradās blakus spogulim.

— Lidmašīna atgriezīsies rīt vai parīt, — viņš teica, sevi spoguļa lauskā aplūkodams. — Vai tu esi galīgi nolēmusi palikt šeit? — Runājot viņu pēkšņi pārsteidza savs izskats. Tumšās acis bija nedabiski platas. Seja izskatījās dzeltena.

— Esmu nolēmusi palikt, — Edvīna smaidīdama atbildēja. Man šeit ir lieli panākumi. Pat pie mis Makdeides. Viņa man aizdeva savas matadatas. — Un tad piebilda: — Kāpēc īsti viņa mani neierauga?

— Pirmkārt viņa ienīst visus tev līdzīgus. Otro iemeslu tu pati vari iedomāties.

— Tas gan. Bet es jau majoru nemaz neapgrūtinu. Es viņu vispār nemaz neredzu.

— Tas arī ir labi. Viņš ir vecmeitas vēlīnā mīlestība. — Ransems nolika ķemmi un sakārtoja žaketi, it kā gatavodamies viesībām. — Tagad man jāiet.

— Kurp tu domā iet?

— Cik tagad pulkstenis?

— Es lāgā nezinu. Tā ap deviņiem.

— Es iešu uz maharanes telti un pa ceļam iegriezīšos mūzikas skolā.

Mirkli viņa klusēja, tad teica: — Pagājušajā naktī es jutos pārāk nogurusi, lai varētu gulēt. Es ilgu laiku biju nomodā, un tad man ienāca prātā viena doma.

— Kāda doma?

— Mēs abi varētu apprecēties.

— Nu, tā tik ir doma! — viņš pasmaidījis sacīja. — Tā man arī pāris reižu ir ienākusi prātā.

— Tagad es esmu ļoti bagāta sieviete.

— Varbūt viņš citam nolūkam novēlējis savu naudu.

— To viņš nav darījis. Man ir testaments. Tas atrodas, misijā. Es esmu saņēmusi vismaz pāris miljonu mārciņu.

— Tiešām?

— Tiešām! Es nesaprotu, kur ellē lai es tos lieku?

— Es apsvēršu tavu priekšlikumu.

— Nu, man šķiet, tas nemaz nav tik neprātīgs, — Viņa pavērās Ransemā. — Droši vien tu pats sev jautā, vai es labošos?

— Es nebiju tālu no šīm domām. Tas taču saprotami, vai ne?

— Es labošos. Vismaz es gribu laboties.

— Tu varētu darīt arī kaut ko ļaunāku, nekā apprecēties ar mani.

— O, es zinu. Esmu daudz par to domājusi.

Tad viņš manīja, ka Edvīna vērīgi raugās viņam sejā, acīmredzot gribēdama noskaidrot viņa attiecības ar Fērnu.

— Katrā gadījumā mēs varam to izlemt, kad tiksim laukā no šīs jezgās. Mums jau vairs nav divdesmit, nekas mūs nedzen ātrāk likties gultā.

Viņa pasmaidīja mazliet skumji, kā viņam likās. — Nē, — viņa atbildēja, — tā tas nav nekādā ziņā.

Tad viņš aizgāja, teikdams, ka apmeklēs viņu, tiklīdz radīsies iespēja ierasties slimnīcā.

43

Kad Ransems bija aizgājis, Edvīnai vajadzēja pierunāt mis Hodži izģērbties un likties gultā, jo tā bija ieņēmusi galvā domu, ka jāpaliek nomodā un jāgaida mis Derkse atgriežamies no skolas.

— Es vienmēr paliku nomodā, līdz viņa atgriezās. Mēs vienmēr gaidījām viena otru, — mis Hodže teica.

— Viņa sapratīs, ka jūs šovakar esat aizgājusi gulēt pēc tik grūta darba. Viņa dusmosies uz mani, kad redzēs, ka es neesmu jūs pierunājusi to darīt.

— Labi, — piekrita mis Hodže. — Es nekādā ziņā negribētu, ka viņa dusmotos uz jums. Zāra ir šausmīga, kad dusmojas. — Viņa sāka vilkt nost savu zilo ģērbu.

— Viņa dusmojās uz mani to viesību dēļ. Vai zināt, kā viņa mani nosauca?

— Nē, — atbildēja Edvīna. — Kā tad?

— Par pielīdēju. Un tikai jūsu dēļ.

Viņa tagad bija iesākusi un turpināja bez mitas, izklāstīdama savu un Zāras dzīves stāstu. Arī pēc. tam, kad Edvīna bija nopūtusi vērtīgo sveci un apgūlusies cietajā gultā, mis Hodže nebeidza runāt tumsā. Juceklīgais penterējums vairs nebija sevišķi interesants. Tur bija daudz neievērojamu sīkumu, ķildu un atgadījumu. Bet tad, musona lietum šņācot, Edvīna tumsā dzirdēja viņu atstāstām notikumu Hītedžas skolā, kurš bija atgadījies pirms kādiem trīsdesmit gadiem. Mis Hodže atstāstīja to vienkārši, stāstīja par citu skolotāju greizsirdību, par meliem, tenkām un par to, cik nelaimīga viņa toreiz jutusies, lai gan viņa arī vēl tagad nesaprata, kas īsti bija atgadījies un kāpēc viņām uzteikta vieta. Viņa bez iebildumiem bija sekojusi mis Derksei līdzi uz šejieni, uz otru pasaules malu.

Un Edvīna, pārāk nogurusi, lai iemigtu, klausījās, it kā mis Hodže būtu mazs bērns, nevis veca sieviete, bērns, kas viņai stāsta nevis par aizspriedumainu vecmeitu nejēdzībām nonkonformistu skolā Anglijā, bet par kaut kādu necilvēcīgu nežēlību, par bērnu pēršanu skolas pagalmā.

Edvīna klausījās augošā izbrīnā; tad mis Hodže iejautājās bērnišķā balsī: — Vai jūs saprotat, lēdij? Ko mēs bijām nodarījušas? Kāpēc mūs izraidīja? Zāra man vienmēr to liedzās pateikt. Viņa atrunājās, ka es to nesapratīšot.

— Es saprotu, — Edvīna sacīja, — tās pārējās bija zemiskās. Viņas jūs vajāja. Bet tā nebija viņu vaina. Viņas to bija iemācījušās no cilvēkiem, kas sevi uzskata par kristīgiem. Jums nevajag nosodīt mis Derksi, Viņa darīja pareizi, aiziedama un ierazdamās šeit.

— Jā, tam es ticu, ka Zārai bija taisnība. Viņai vienmēr ir taisnība. Tikai viņa ir ārkārtīgi lepna — pārak lepna, man reizēm liekas. Kad viņa parnāks, es ar viņu to visu pārrunāšu. Esmu pārliecināta, ka tagad viņai tas daudz neko vairs nenozīmēs.

— Bet tagad vislabāk guliet, — teica Edvīna. — Kad viņa atnāks, es jūs pamodināšu, un tad jūs abas varēsiet aprunāties.

— Vai jūs to apsolāt?

— Es apsolu.

Tad viņa apklusa, un drīz vien Edvīna dzirdēja viņu smagi elpojam. Taču viņa pati gulēja nomodā, pārdomāja dzirdēto un saprata mis Derkses raksturu, ko bija atdzīvinājis mis Hodžes juceklīgais stāstījums. Edvīna iztēlojās viņu gandrīz kā dzīvu viņas pārmērīgajā pienākuma apziņā un sentimentalitātē, jo viņa uz saviem pleciem bija uzņēmusies citu bēdas, negaidīdama atlīdzību, pat neapzinādamās savu uzupurēšanos, jo tas bija viņai asinīs. Edvīna saprata arī labprātīgo trimdu, ilgas pēc miglainās zaļās Anglijas un lepnumu, kas liedzis viņai atgriezties, saprata visu Hītedžas skolas vecmeitu maziskumu un perverso ļaunprātību.

Viņa brīnījās un reizē skuma par abu vecmeitu nožēlojamo dzīvi, apbrīnoja viņu sīksto uzupurēšanos un šausminājās par ierobežojumiem un žņaugiem, kādos cieta neskaitāmi cilvēku bari. Viņa pati vienmēr bija jutusies brīva, bijusi gaismas bērns un, par spīti garīdznieku aplamajām mācībām, izbaudījusi visu. Viņu nebija skārušas to mācības, jo tās nebija ieguvušas varu pār viņu, turpretī Elizabetes Hodžes un Zāras Derkses dzīvi tās bija sagandējušas, tāpat arī neauglīgās sausās vecmeitas Hītedžas skolā. Viņas bija vairījušās vīriešu kā bīstamu zvēru, nekad nebija sēdējušas dārza stūrī blakus jaunam puisim, nekad nebija izbaudījušas skūpstus, mīlas pilnus pieskārienus, nekad nebija bijušas tās, kam dievs viņas radījis, — sievietes, lai mīlētu un tiktu mīlētas.

«Nē,» Edvīna domāja, «pat mana izlaidīgā dzīve ir daudz normālāka un labāka par viņu nožēlojamo eksistenci. Pat Šiva un tā «dinguss» ir labāki par kristīgās baznīcas šķīstību un neauglību.»

Mis Hodžes stāsts radīja viņā vieglu pretīguma sajūtu. Vienīgais apmierinājums bija tas, ka mis Hodže vairs neapzinājās savu nožēlojamo dzīvi. Nabaga jukusī sieviete tagad jutās pat laimīga, un bija jāmēģina saglabāt šīs maldīgās iedomas, pat ja viņai pašai visu mūžu vajadzētu vadāt mis Hodži visur sev līdzi. Mis Hodžei bija tiesības uz kripatiņu laimes, kaut vai tās pamatā būtu ārprāts.

44

Kad Ransems gāja garām nelielajai majora istabai, durvis bija atvērtas un gaitenī krita gaismas svītra. Ransems gribēja vienīgi novēlēt draugam arlabunakti, bet, kad majors viņu ieraudzīja, tad negribēja vairs laist projām. Lai gan majors bija gulējis ļoti maz un strādājis bez atpūtas vairākas dienas, viņš izskatījās diezgan mundrs un likās apmierināts.

— Nāciet iekšā! — viņš uzsauca. — Parunāsimies brītiņu!

Ransems apsēdās, un majors tūlīt jautāja. — Vai negribat glāzīti konjaka? Es varu jums atnest. Tas jau ir jūsu pašu.

— Nē, pateicos!

— Jūs nedrīkstat rīkoties tik ģeķīgi. Es zinu, kā jūs varat justies, kad tas jums atrauts tik strauji. Jūs jau tagad pamatīgi drebat.

— Tas man nav vajadzīgs, — Ransems atbildēja. — Es to negribu.

— Ļoti labi, — teica majors. — Ja jums iegribas, tad pasakiet.

— Labi.

Ransemam pirmo reizi sametās kauns par savu dzeršanu, jo tikai tagad, pēdējās divdesmit četrās stundās, viņam bija atvērušās acis un viņš sapratis, cik tas nejēdzīgi, ka viņš tiešām bijis dzērājs un ka majors, mis Makdeide, varbūt Rašids un Smaili, un pat Fērna to zinājuši. Viņš tagad kaunējās, jo noskārta, ka viņi mēnešiem ilgi, varbūt pat no iepazīšanās laikiem raizējušies viņa dēļ, it kā viņš būtu nelabojams bērns. Tikai tāpēc, ka viņš tiem patika, tie izturējušies pret viņu augstsirdīgi un draudzīgi pat tādos brīžos, kad viņš tiem bija sagādājis īstas mocības. Viņa domas bija tādas: «Vienīgā iespēja atmest netikumu — atmest to uzreiz. Dievs vai cits kāds devis man izdevību to darīt. Tagad viss atkarīgs no manis paša.»

— Viss iet uz labo pusi, — teica majors.

— Kā tā?

— Organizēšana izdevusies. Katrs veicis savu pienākumu. Ikviens strādājis roku rokā ar savu tuvāko. Es nekad nebūtu ticējis, ka veiksies tik labi.

— Bet holera?

— Tā turpināsies, kamēr izbeigsies. Mēs varam vienīgi to apkarot, bet tas daudz neko nenozīmē. Cits kas ir daudz svarīgāks — gars! — Viņš uzlika roku uz Ransema drebošā ceļgala. — Tas ir gars, — viņš teica, — jaunais gars. Tas strādā! Vai jūs saprotat, ko mēs esam sasnieguši? Iedomājieties, ka musulmaņi un indusi, eiropieši, mahrāti, sikhi, gudžerāti un ielu slaucītāji — visi strādājuši kopējās labklājības labā!

— Tas tiesa, — atbildēja Ransems. — Tas man vēl nebija ienācis prātā.

— Un tāpēc, ka jūs neesat indietis, jūs nevarat saprast, kādi šķēršļi jāpārvar. Jūs nevarat iedomāties, ko šāda nelaime būtu nozīmējusi pirms gadiem piecdesmit.Tad uzvarētāji būtu bunjas, Banerdži un garīdznieki, bet mēs būtu uzvarētie.

Viņš nemitējās runāt, aizrāvies savā apmierinātībā. Viņiem bija izdevies apzīmogot akas. Viņi bija pagādājuši pārtikas līdzekļus no tuvākās apkaimes. Bailīgos viņi bija atturējuši no bēgšanas, lai tie neizplatītu holeru tuvākajos ciematos un varbūt visā Indijā. Jau vīri strādāja pie dzelzceļa stigas salabošanas un darīja to pat musona lietū, lielo sārtu gaismā.

Tagad ienāca mis Makdeide un Ransems viņas nogurušajā sejā ieraudzīja to pašu triumfējošo apmierinātību. Dziļi aizkustināts viņš nodomāja: «Tas ir taisnīgi, ka viņa saņem tādu atalgojumu.»

Tas bija viņas mīļotais Orients, kura atdzimšanu viņa beidzot piedzīvoja. Viņa bija palīdzējusi atspēkot apgalvojumu, ka indieši savstarpēji naidojas un cenšas iznīcināt cits citu, ka tie nelaimē ļaujas paniskām bailēm un stulbam izmisumam, kas tos aizrauj postā. Ransems pēkšņi nolēma steigšus iet projām un atstāt viņus abus divatā; viņam šķita, ka viņš šeit neiederas, jo viņš vispār nekā nebija darījis. Tomēr viņu pārņēma tas pats prieks kā pirms divām dienām, kad maharanes teltī majors viņam bija paspiedis roku.

— Bet vēl viss nav galā, — teica lietišķā skotiete. — Tas ir tikai sākums.

Kad Ransems piecēlās, majors iejautājās: — Vai esat redzējis lēdiju Esketi?

— Jā.

— Vai viņa vēl aizvien grib palikt šeit?

— Jā, viņa nolēmusi palikt.

Majors mirkli klusēja un raudzījās Ransemā, it kā gribēdams kaut ko teikt, tomēr šaubīdamies, vai viņu draudzīgās attiecības būs pietiekami sirsnīgas, lai izturētu šo pārbaudījumu. Mis Makdeide pasteidzās viņam priekšā un ar manāmu satraukumu jautāja: — Kāpēc? Aiz kāda iemesla?

Mirkli viņš vilcinājās, kaut ko pārlikdams, tad atbildēja: — Tiešām nezinu. — Viņam uzmācās daudz domu, arī tā, ka Edvīna grib palikt, lolojot nevaldāmas alkas piedzīvot ar majoru mīlas dēku. Taču viņš tam lāgā vairs nevarēja ticēt, pat ja būtu iedrošinājies to pateikt. — Nezinu — viņš turpināja. —Viņa ir neparasta sieviete. Sakiet man pilnīgi atklāti: vai viņa ir jums noderīga?

Vai viņa vēl aizvien grib palikt šeit?

Jā, viņa nolēmusi palikt.

— Jā,— mis Makdeide nekavējoties atbildēja. — Viņa nav muļķe.

— Nē, muļķe viņa nekad nav bijusi.

Tad viņš izgāja laukā lietū. Saruna viņā bija radījusi dīvainu skaudības izjūtu pret abiem šiem apmierinātajiem cilvēkiem.

Divas reizes ceļā uz mūzikas skolu viņu apturēja aku sargi. Abas reizes sikhi, viņu pazinuši, atdeva viņam godu, it kā viņš būtu kāds augsts valstsvīrs. Pa ceļam lietus mitējās. Sāka pūst karsts vējš, atnesdams no skolas drupu puses indīgi salkanu smaku. Tā bija holeras, nevis līķu smaka. Lielās ūdens tvertnes galā viņš ieraudzīja pulciņu slaucītāju. Viņi nesa no skolas laukā dienā nomirušos un mēnesnīcā lika tos uz liela sārta netālu no Ramas tempļa. Viņš novērsās un steidzīgi izgāja cauri skolas galvenās ieejas pussagrautajam spraislim.

Iekšā bija tumšs, un vestibils, kurā kādreiz bija atbalsojusies bungu rīboņa, kokļu un melodeonu skaņas, tagad bija kluss, bet holeras smaka smacēja vai nost. Aiz durvīm, uz grīdas rindās gulēja līķi un gaidīja, kad tos iznesīs un sadedzinās. Arī priesteru un piederīgo protesti tagad bija apklusuši. Tagad ar to neviens vairs nerēķinājās. Vienalga, vai tas bija parss, musulmanis, induss vai slaucītājs — visus līķus sadedzināja milzīgā kopējā sārtā.

Iedams pa galveno gaiteni uz mazās priekšnesumu zāles pusi, kur Džamnazs Singhs bija viņam dziedājis, Ransems brīnījās, ka šādu šausmu vidū majors un mis Makdeide varēja izjust triumfu. Kādam milzīgam spēkam vajadzēja būt, lai tik daudzu mirušo vidū ticētu savas sūtības uzvarai.

Tad tieši pretī pusatvērtajās durvīs viņš pamanīja spīdam vāju gaismu. Viņš iegāja iekšā un ieraudzīja Hariju Baueru. Kādreizējais peldēšanas skolotājs bija iekārtojies šai nelielajā istabā, sabīdījis solus kopā un ierīkojis sev cietu gultu. Viņš bija ģērbies viscaur baltā, un, kad pagriezās pret durvīm, viņa baltā āda, gaišās acis un blondie mati Ransemu pārsteidza. Šeit tik lielā nelaimē, netīrumos, tumšās tautas vidū, visas Indijas posta vidū, nespodrā sveces gaismā viņš likās neticami tīrs, jauns un nevainojams. «Kā upurjērs, kas sagatavots upurēšanai,» Ransemam pēkšņi ienāca prātā.

— Labdien, — Bauers franciski teica savā šveicieša izloksnē. — Nāciet iekšā!

Ransems Baueru līdz šim bija redzējis tikai pa gabalu un nekad nebija runājis ar viņu. Šveicietis tūdaļ izvilka cigarešu paciņu un teica: — Vai drīkstu jums piedāvāt? — Konjaks un cigaretes — tā Ransemam šinīs dienās visvairāk trūcis. — Cik jūs esat laimīgs cilvēks! — viņš teica.

— Man to ir milzums. Jūs varat dabūt veselu paciņu, ja vēlaties. — No pagultes viņš tagad izvilka palielu lādi, kurā atradās skūšanās piederumi, zobu suka, dvielis, nosmulētu spēļu kāršu paka, pāris grāmatu par vingrošanu un kāds ducis lētu cigarešu paciņu. Viņš pacēla lukturi augstāk, lai Ransems varētu aizsmēķēt.

— Vai jums nav kaut kas vajadzīgs? — Ransems jautāja.

Harijs Bauers pasmaidīja. — Viss. Šeit jau vispār nekā nav.

— Mēs darīsim jūsu labā, ko vien spēsim. Lidmašīna laikam jau rīt atvedīs nepieciešamos medikamentus.

— Holerai jau daudz nav vajadzīgs, un tur daudz neko arī nevar līdzēt

— Nē. — Pēkšņi Ransemu sagrāba paniskas bailes. Viņam gribējās jautāt, kur ir Fērna, tomēr viņš neiedrošinājās. Varbūt holera ir viņai jau pielipusi. Varbūt viņa jau ir mirusi. Viņš sāka drebēt un kaunējās no šveicieša. Tas to pamanīja un jautāja: — Vai jums nav drudzis?

— Nē, nekas.

— Es varu jums iedot džinu. Tas noder tādos lēkmju gadījumos.

Viss Ransema ķermenis sāka kliegt pēc alkohola, bet viņš piespieda sevi pateikt: — Paldies, nekas, —un tad steidzīgi piebilda: — Kur Fērna Saimena?

— Viņa ir apakšā, pašā gaiteņa galā. Patlaban viņa ir aizņemta.

— Man ar viņu jāparunā, — sacīja Ransems. — Pateicos par cigaretēm un laipno piedāvājumu.

— Ne par ko, — atbildēja Harijs Bauers.

Iedams uz gaiteņa viņu galu, Ransems domāja: «Šis šveicietis prot parūpēties par sevi. Viņš apgādājies labāk par visiem — ar cigaretēm, džinu, grāmatām un spēļu kārtīm.» Viņš tagad Ransemam vairs nelikās tik tīrs, nobarojies un antiseptisks, neatgādināja nabaga upurjēru, bet gudru, veselīgu zemnieku, kas rūpējas par savām ērtībām.

Gaitenī viņš sastapa divus kūlijus, kuri no kādas klases nesa ārā sievietes līķi. Šausmīgā smaka bija tik pretīga, ka Ransemam kļuva nelabi, un viņš atbalstījās pret sienu. Atžirdzis viņš sasniedza istabu gaiteņa galā, kur Fērna, taisna kā svece, sēdēja uz kādas no soliem pagatavotas gultas. Viņa bijā bāla un sagurusi; ieraudzījusi Ransemu, viņa sāka klusi raudāt. Viņš nosēdās viņai blakus, apskāva viņu ar vienu roku un pievilka cieši sev klāt.

— Izraudies, — viņš teica. — Tā tev kļūs vieglāk.

— Es neraudu aiz bailēm, — viņa šņukstēja. — Bet tas ir tik šausmīgi. Tik šausmīgi, ka neko nevar līdzēt. Viņi mirst un mirst bez gala. Par darbu vai smaku es bēdāju maz. Tikai tās šausmas. Tiešām, es nebīstos.

Viņš piekļāva savu vaigu viņas vaigam un domāja: «Nē, es nedrīkstu viņu pamest nekad, nekad.» Tad viņš teica: — Tu esi lieliska, mana maziņā, bet tu nedrīksti palikt šeit. Tev jāiet atpakaļ uz misiju.

— Nē, to es nevaru. Es negribu. Es nevarētu sēdēt saliktām rokām. — Tagad viņa bija mitējusies raudāt un kā bērns klusi glaudās viņam klāt. — Ir jau atkal labi, — viņa teica. — Tikai brīžiem es jūtos tik vientuļa. Tik labi ir redzēt tevi atkal kaut vai uz īsu bridi. — Tad viņa apklusa un pēc brītiņa teica klusā, maigā balsī: — Neatstāj mani, Tom! Neaizej un nepamet mani vienu!

— Es palikšu tik ilgi, cik būs iespējams, mīlulīt.

— To es nedomāju. Es domāju, lai tu neatsvešinātos no manis garīgi kā pagājušajā naktī.

Viņš zināja, ko viņa domā, un nojauta, cik viņai bija grūti tā runāt. Taču viņš klusēja.

— Es varu panest visu, ja tikai tu vairs nebūsi tāds. — Viņa meklēja vārdus, bet nevarēja tik drīz atrast, un viņš— palīdzēja, teikdams: — Es zinu, ko tu domā. Es tevi nekad neatstāšu.

— Vai tu apsoli?

— Jā.

Tagad viņa juta, ka viņš atgriezies pie viņas. Tagad viņš atkal bija tāds pats kā tai rītā Banerdži namā, kā līdz tam mirklim, kad misijā bija atsveicinājies no viņas. «Tagad es varu parunāties ar viņu,» Fērna nodomāja, izslējās taisni un jautāja: — Vai lēdijai Esketei klājas labi?

— Jā, es tikko nāku no viņas.

— Zini, man viņa patīk. Tas ir jocīgi, bet man viņa patīk.

— Es jau tā domāju.

Tad viņi pēkšņi ieraudzīja durvīs Smaila sīko stāvu. Aizmugurē parādījās kāds pusducis viņa skolnieku tumšo seju.

— Hallo, Smail! — iesaucās Ransems. — Nāciet iekšā!

— Es atvedu Fērnai dažus palīgus, — viņš teica. — Tie ir seši mani zēni. Es tos atstāšu šeit. Jums taču viņi būs. noderīgi, vai ne?

Fērna piecēlās. Varēja redzēt, kā viņa pilnīgi pārvērtās. — Pateicos, mister Smail. Protams, viņi mums noderēs. Bet jūs jau zināt, cik pie holeras slimniekiem netīrs darbs. Varbūt viņi negribēs darīt visu, kas nepieciešams.

— Viņi darīs visu. Viņi ir no ielu slaucītāju kastas. — Viņš pagriezās pret durvīm un angliski uzsauca: —Nāciet iekšā! — un zēni neveikli ienāca istabā. Ar savām lielajām, melnajām acīm viņi blenza apkārt mazliet izbijušies. Tad Smails izteica viņiem vēl dažas pamācības gūdžerātu valodā: — Jums jādara viss, ko memsahiba liek. Mums visiem jāstrādā, lai uzturētu pilsētā tīrību. Es paļaujos uz jums un memsahiba Smaila arī.

Viens no zēniem atbildēja angļu valodā: — Jā, mister Smail, — un pārējie palocīja galvu.

— Es rīt atkal pienākšu, —. Smails teica. Fērnai un Ransemam viņš īsi novēlēja arlabunakti un sacīja, ka viņam vēl jāiegriežas pie Rašida, lai paņemtu maisiņu rīsu, kas jāaiznesot uz bāreņu namu. Pēc tam viņš aši aizgāja, jo ļoti steidzās. Viņš bija tik bāls, vājš un noguris, ka līdzinājās rēgam.

Arī Ransems sacīja: — Man tagad jāiet, rīt es atkal atnākšu pie tevis, tiklīdz būs iespējams.

Viņš ilgojās Fērnu apskaut un noskūpstīt, bet sešu pāriju zēnu klātienē, kuri raudzījās viņos ar savām lielajām stirnas acīm, tas likās neiespējami. Un tā viņš tikai cieši paspieda viņas roku un klusi teica: — Es vairs negribu no tevis aiziet. Es tev apsolu.

45

Ārā bijā aizdedzināts sārts. Uguns gaismā Ransems ieraudzīja taisno, kalseno pulkveža Randžita Singha stāvu; tas sarunājās ar sikhu sargkareivi. Kad Ransems viņu sveicināja, Randžits Singhs teica: — Ļaunākais jau pāri. — Tad viņš paraudzījās uz iesārtajām debesīm un teica: — Varbūt tas sasodītais lietus mitēsies uz kādu laiku.

— Es eju pie viņas augstības. Vai jūs arī nenāksiet?

— Jā, mēs varam iet kopā.

Pārliecinājies, ka sārts deg labi, pulkvedis apgriezās un teica: — Iesim, viņas augstībai netīk gaidīt.

Tuvojoties ūdens tvertnei, Ransems pamanīja, ka gar vīģes kokiem slīd kāda ēna. Pamatīgāk ieskatījies, viņš redzēja, ka tā ir sieviete eiropietes apģērbā.

— Re! — viņš paklusām iesaucās. — Kas tur?

Randžits Singhs apstājās, lai vērotu. Stāvs slīdēja no viena koka uz otru un, nokļuvis degošā sārta tuvumā, ātri pārskrēja pāri laukumam un pazuda pussagruvušās mūzikas skolas ieejā.

Randžits Singhs strupi pateica: — Tā ir krieviete.

— Ko tad viņa meklē tai sērgas perēklī?

Kad Randžits Singhs atbildēja, viņa balsī ieskanējās ļauns prieks: — Tur taču ir slimo kopējs — viņa augstības kopējs — šveicietis.

«Ā, tādas tās lietas,» nodomāja Ransems. Ļoti ticams, ka tas labi bija zināms visiem Randžipuras indiešiem.

Laiciņu viņi klusēdami turpināja ceļu. Tad Ransems teica: — Nevajadzētu nekā par to bilst viņas augstībai.

— Nē, protams, ne.

Ransems uzreiz dzīvi iedomājās Hariju Baueru, kā tas, tīrs un balts, bija stāvējis sveces apgaismotajā istabā. Turpretī Marijas Lišinskas slapstīgajā gaitā un histēriskajā steigā, ar kādu viņa metās iekšā bēru sārtu apspīdētajā mājā, jautās kaut kas netikls.

46

Kad Ransems bija aizgājis, mis Makdeide un majors ķērās pie darba, lai vēlreiz pārbaudītu savus krājumus un uzskaitītu ārstniecības līdzekļus, kurus lidmašīna parīt atvestu no Bombejas. Taču pie šī darba viņu triumfa apziņa sāka gaist, un pamazām viņus pārņēma bailes un izmisums, jo patlaban viņiem pirmo reizi bija radies brīvs brīdis tādām pārdomām. Pārbaudīdami savus krājumus, viņi pārliecinājās, ka medikamentu atlicies ārkārtīgi maz un dažu zāļu pilnīgi trūkst. Bija kļuvis pilnīgi neiespējami apkarot katru holeras, tīfa un plašumā ejošo baku gadījumu.

— Doktoram Pinderam jāizguļas, — majors pēkšņi teica. — Šodien pēcpusdienā viņš mūzikas skolā zaudējis samaņu.

Trūka dzeramās sodas, kalcija hlorīda, kaolīna, aspirīna, pat hlora aku dezinficēšanai; vairs bija atlikušas tikai kādas simt kālija permanganāta pilulas. (Ko nozīmēja simt pilulas, ja vienam pašam slimniekam četrdesmit astoņās stundās vajadzēja tik daudz pilulu?) Lidmašīna rīt atvedīs no visa mazliet, bet tas būs tikpat kā piliens jūrā. Un, ja ārstniecības līdzekļu pietiktu, tad majoram, mis Makdeidei un doktoram Pinderam nepietiktu roku, lai tos pielietotu.

— Rīt mums Fērnai Saimenai, lēdijai Esketei, misis Guptai un Baueram jāpaskaidro sāpju remdinošo līdzekļu lietošana. Mis Hodže šeit mums nenoder, — teica majors.

Tā bija neliela palīdzība tiem, kuri bija jau saslimuši, bet galvenais bija iespējami aprobežot slimību izplatīšanos, un šajā virzienā darbojās Rašids, pulkvedis Randžits Singhs un Ransems. Viņiem pašiem neatlika tam laika.

Mēris, par laimi, vairs neplosījās. Kopš Esketa un karaliskās ķēvnīcas zirgu puiša saslimšanas mēra vairs nemanīja, varbūt tāpēc, domāja majors, ka visas žurkas bija noslīkušas.

Kamēr viņi abi tur sēdēja, noliekušies pār papīriem, baidīdamies paskatīties viens otrā, viņus pārņēma saltas trīsas. No tikko pārdzīvotā triumfa viņi jo dziļāk iegrima bezcerīgā nevarībā. Mis Makdeide jutās tāpat kā tais laikos, kad vajadzēja zaudēt mis Eldridži, kas bija atbraukusi viņai līdzi no Bombejas.

Viņa pēkšņi teica: — Viņas augstībai vajadzēja izmantot lidmašīnu sev.

— Par to nevar būt runa. Es viņai to piedāvāju, bet viņa noraidīja. Tā bija pirmā reize, kad vecā lēdija sadusmojās uz mani. «Tā ir mana tauta,» viņa teica. «Man jāpaliek šeit.»

— Varbūt viņi sūtīs arī turpmāk lidmašīnas ar ārstniecības līdzekļiem — es domāju, Indijas valdība.

— Jā, tas ir iespējams. Rašids domā, ka arī dzelzceļa satiksme tiks atjaunota pēc dažām dienām.

Majors izvilka sava rakstāmgalda atvilktni un iesvieda tur sarakstus. — Labāk ejiet tagad pagulēt kādu laiku! Kam šonakt jāuzrauga slimnieki?

— Lēdijai Esketei.

Mis Makdeide raudzījās majoram garām un dzirdēja viņu sakām: — Es vēlreiz pirms gulētiešanas apstaigāšu visas slimnieku istabas, lai pārliecinātos, vai viss kārtībā.

Viņa gribēja kaut ko teikt, tad apķērās un cieta klusu. Viņa paņēma no galda savus papīrus, piecēlās un jautāja: — Kā jūs domājat, ap kādu laiku lidmašīna atgriezīsies?

— Katrā ziņā vēl dienā. Viņi neuzdrošināsies musona laikā lidot naktī.

— Vai esat redzējis Smailu?

— Viņš bija ieradies īsi pirms tumsas. Misijā viss kārtībā, tikai misis Hogitei-lgberei uznākusi trakošanas lēkme, kad viņa dabūjusi zināt, ka lēdijas Esketes kalpotājam atdota vieta lidmašīnā un viņai — impērijas bankas direktora sievai jāpaliek tepat. Smails labprāt vēlētos viņas abas ar misis Saimenu. aizsūtīt uz Bombeju.

— Tas nāktu visiem par labu.

Viņš zināja, ka šis novirziens mis Makdeidi mazliet izklaidēs. Tāpat kā viņa, arī viņš pats smagi, cieta no kādas pēdējās šausmīgās neveiksmes draudiem. Misis Hogite-Igbere un misis Saimena viņiem vienmēr likās smieklīgas un uzjautrinošas.

— Viņas tagad apgrūtina nabaga krustmāti Fībi.

Mis Makdeide atkal paņēma savus papīrus un teica: Es tagad iešu uzmodināt lēdiju Esketi, lai nabaga misis Gupta tiek pie miera. Ja kaut kas atgadītos, steigšus pasauciet mani.

47

Mis Makdeide atkal bija laimīga, ne tik triumfējoša kā nesen Ransema klātienē, bet izjuta klusu laimi, jo bija radies jauns darbs, veseli kalni darba, un viss atradās viņas un majora rokās. Un nupat, atstādama majora istabu, viņa bija atkal jutusi, ka stāv viņam tik tuvu kā neviens cits pasaulē. Arī liegā Natara Devi, kuras mazā, zvārgulīšiem rotātā tonga vairs nekad neripos pa ielām, jo Natara Devi bija aizgājusi bojā, nebija tā valdījusi pār majoru kā viņa.

«Natara Devi,» domāja mis Makdeide, «nebija nekas vairāk kā ķermenis, skaisti veidota miesa, kas viņam sagādāja apmierinājumu. Natara Devi,» viņa pati sev teica, «vispār nekad nebija viņu pazinusi.» Ejot pa tumšo, gaiteni, viņu neatstāja doma, ka tādām sievietēm, kā Natara Devi un lēdija Eskete vispār nav nekādas nozīmes. Tām bija tikai miesa bez gara... Tās bija vienīgi prostitūtas. Sieva būtu kaut kas cits. Tā būtu viņam tuva tādā pašā nozīmē kā viņa.

Jo vairāk viņa centās sev to iestāstīt, jo vieglāk viņai kļuva apspiest svelošo naidu pret mirušo Nataru Devi un izdevās vieglāk nomākt smeldzošo nožēlu, ka viņa nav jaunāka un skaistāka par dejotāju Nataru Devi vai lēdiju Esketi.

Un viņa domāja tālāk: «Tagad, kad šī lepnā dāma palikusi bez savām istabenēm, skaistuma ziedēm, grezniem tērpiem un dārgakmeņiem, viņš var pārliecināties, ka viņa ir gluži tāda pati kā kura katra cita sieviete, ka viņas skaistumu uzturējuši tikai smiņķi un ziedes.» Klusi nosmiedamās, viņa teica sev pašai: «Tagad viņš to vairs nemaz neievēro. Viņas trumpji jau izspēlēti.»

Taču nabaga mis Makdeidei, par spīti viņas plašajai pieredzei slimībās, cilvēku ciešanās un postā, bija loti maza sajēga par to, kas norisinās cilvēku galvās un sirdīs. Viņai nekad nebija atlicis laika romānu lasīšanai — labi, ja kādus trīs vai četrus visā savā mūžā bija izlasījusi —, tomēr viņa bija savā ziņā romantiska, tai ziņā, ka neievēroja vislielākās patiesās dzīves dīvainības, bet skatīja mīlu tai pašā apgaismojumā kā filmās, proti, ka mīla ir jūtas, kas iespējamas tikai jaunu un skaistu cilvēku starpā. Iedama pa gaiteni uz leju, viņa bija pārliecināta, ka no šas anglietes viņai vairs nemaz nav jābaidās. Lēdija Eskete — bālu seju, gludiem matiem, ģērbusies slimo kopējas tērpā — tāpat nespēja valdzināt majoru kā kura katra neaizskaramo sieviete.

Mis Makdeide atgrūda vaļā durvis un lielā sārta gaismā, kas ieplūda caur logu, piegāja pie lēdijas Esketes gultas, noliecās un sapurināja viņu aiz pleca. Lēdija Eskete tūlīt pamodās un piecēlās sēdus.

— Laiks atbrīvot misis Guptu, — teica mis Makdeide. — Ap pieciem es pati ieradīšos jūs atvietot. — Tad viņa sārtajā gaismā ieraudzīja cirtu vīstokļus lēdijas Esketes galvā, un šis skats ietekmēja viņu tāpat kā tītariem sarkana lupata.

— Jums šīs lietiņas jāizņem no matiem! — viņa pavēlēja. — Tā jūs pārbiedēsiet slimniekus!

— Protams, — atbildēja lēdija Eskete un sāka attīt matus. Tas prasīja diezgan daudz laika. Mis Makdeide gaidīja, dusmīgi raudzīdamās kā skolas direktore, un ar nepatiku vēroja, ka cirtas atbrīvojas cita pēc citas, gaišie mati atgūst mirdzumu un vijas kuplos viļņos. Mis Makdeide sapīka vēl vairāk, kad lēdija Eskete izlaida matus viegli caur pirkstiem un tie kā zeltains, mirdzošs oreols ietvēra viņas bālo, šauro seju. Viņa izskatījās jaunāka par kādiem desmit gadiem.

Mis Makdeides mutes kaktiņos atkal ievilkās asas līnijas, — Tagad nāciet, — viņa strupi teica. — Misis Guptai beidzot jātiek pie miera. Viņa nav nekāda stiprā.

Lēdija Eskete ātri uzrāva mugurā zilo ģērbu un sekoja mis Makdeidei, ejot to aizpogādama.

Viņas atrada misis Guptu galvenajā nodaļā bālu un pārgurušu. Aizsūtījusi viņu atpūsties, mis Makdeide veda lēdiju Esketi cauri istabām, kurās gulēja grūti slimie un mirēji.

Bija apbrīnojami, ka mis Makdeide eļļas lampiņas nespodrajā gaismā pazina katru slimnieku un atcerējās tā slimību. Lēdija Eskete nebeidza izbrīnā vērties viņas krunkainajā sejā. Skotiete viņai likās kā burve, jo tā varēja paturēt galvā simtiem slimību norisi.

Reizēm mis Makdeide apstājās pie kādas gultas, lai piezīmju blociņā, ko vienmēr nēsāja līdzi, izdarītu kādu ierakstu. Divas reizes viņa apstājās pie kāda vaidoša slimnieka un iedūra cietēja rokā vai gūžā žēlīgo injekcijas šļirci. Tad viņas gāja tālāk un viņas pavadīja simtiem tumšo acu mēmie skatieni. Vairumam bija tīfa drudzis, dažiem — melnā malārija, un apmēram puse bija zemestrīces un plūdu upuri salauztiem locekļiem, iedragātiem galvaskausiem vai smagām kontūzijām. Lai nakts uzraudzei varētu dot sīkākus aizrādījumus, mis Makdeide bija katru slimnieku apzīmējusi ar numuru, kas lieliem cipariem bija uzšņāpts uz kartona vai papīra gabala un piesprausts pie skrandainā dhoti vai sari.

Kad viņas atgriezās galvenajā nodaļā, mis Makdeide teica: — Jūs nedrīkstat iemigt. Katras piecpadsmit minūtes jums jāapstaigā istabas. Ir svarīgi, lai slimnieki jūs redzētu, lai tie zinātu, ka nav aizmirsti vai pamesti. Tiklīdz tiem ienāk prātā tādas domas, tie apgriežas uz mutes un nomirst. — Viņa lēdijai Esketei iedeva arī papīra gabalu, uz kura bija uzrakstīti pieci numuri, un paskaidroja: — Ja kāds no šiem pamostas vai iekliedzas, tūlīt pasauciet mani. Majoru netraucējiet. Ja būs vajadzīgs, es pati viņu uzmodināšu. — Tad viņa iedeva lēdijai Esketei vēl otru lapu, uz kuras bija uzrakstīti četri numuri. — Šie te vairs ilgi nedzīvos, — viņa teica. — Jums jāuzmana šīs gultas, jo neviens no tiem skali nekliegs. Es parūpējos par to, lai viņi tik drīz neatmostos. Ja viņi nomirst, jums jāpaziņo nesējiem, lai tie iznes līķus laukā. Pārējie tumsā daudz neko nemanīs. — Pēkšņi viņa pavērās lēdijā Esketē skadru skatienu: — Vai jūs savā mūžā esat redzējusi mironi? Vai jūs zināt, kad cilvēks ir miris?

— Es nekad nevienu mironi neesmu redzējusi pirms ierašanās šeit. Nevaru apgalvot, vai es varēšu izšķīrt.

Mirkli mis Makdeide klusēja, tad teica: — Jūs to redzēsiet. Gan jau kaut kā manīsiet. Galvenais, jūs nedrīkstat iemigt un, ja atgadās kas sevišķs, sauciet mani. Es paļaujos uz jums. Jums uzticēta lielāka atbildība nekā iesācējai, bet man šoreiz nav citas izejas. Man vajag mazliet atpūsties, ja es gribu izturēt. Es tagad nedrīkstu sabrukt. Piecos es būšu klāt. — Viņa taisījās jau iet, bet tad viņai vēl kaut kas ienāca prātā: — Vai jums nevajag palīgā mis Hodži?

— Nē.

— Arī laika pakavēšanai ne?

— Nē. Lai nabadzīte guļ vien.

— Ar labunakti!

— Arlabunakti!

Kad mis Makdeide bija aizgājusi, Edvīna apsēdās pie galda, uz kura dega eļļas lampiņa. Tai blakus bija nolikta ar filtra papīru pārklāta krūze, pilna ar novārītu ūdeni, tālāk glāze, modinātājs, pārsienamo vīstoklis un divas skaitļiem aprakstītas lapiņas, kuras mis Makdeide bija viņai iedevusi. Edvīna bija pilnīgi izgulējusies, tomēr jutās apdullusi un kustējās kā transā. Viņa lasīja numurus pirmajā lapiņā — 7, 114, 83, 28, 51. Lai arī šie slimnieki bija tuvu nāvei, bet varbūt tos vēl varēja glābt. Kad tie iekliegsies vai pamodīsies, jāsauc mis Makdeide. Otrā lapiņā bija šādi numuri — 211, 72, 13, 96. Šie slimnieki bija mirēji, kuriem vairs nebija nekādu cerību; tos bija notrulinājusi mis Makdeides šļirce, lai tie nevaidētu, nekliegtu un netraucētu pārējos. Tos viņai vajadzēja uzraudzīt, uzmanīt, vai tie nav jau miruši, lai varētu iznest līķus laukā un sadedzināt.

«Man viss sīki jāievēro,» viņa domāja. «Man jāsaņemas visiem spēkiem. Es nedrīkstu ne reizi kļūdīties.» Lai nepārskatītos, viņa paņēma zīmuli un uz viena saraksta uzrakstīja «mirušie», uz otra — «mirstošie» un nodomāja: «Tā vajag justies dievam.»

Tikai pirms trim dienām viņa pirmo reizi bija redzējusi miroņus. Pāris reižu Edvīnas mūžā nāve bija šķērsojusi viņas ceļu, tomēr ikreiz viņa bija izvairījusies skatīties tai vaigā. Kara laikā viņa bija zaudējusi draugus, jaunekļus un vīriešus, kurus pazinusi, bet tas notika tālu projām no viņas, un nāve toreiz bija kļuvusi jau ikdienišķa. Tā bija pieņēmusi tik plašus apmērus — Beļģijas dubļos, Amjenā un citur —, ka likās neticama. Nāve bija gandrīz tas pats, kas telegramma: «Kara ministrija izsaka nožēlu...» — kaut kas līdzīgs ielūguma atteikumam. Tad pēkšņi viņas tēvs Vīnē bija nomiris ar trieku. Taču, kad viņai toreiz jautāja, vai viņa grib redzēt mirušo, viņa atteicās. Kas miris, tas izdzēsts no dzīves. Tā, ko mīlējām, vairs nav. Arī Albertu viņa nebija redzējusi pēc tā nāves, tikai uzpūsto ķermeni, rūpīgi ievīstītu viņas rožainajos palagos. Alberts droši vien nav gribējis mirt. Dzīvnieks viņā bija spēcīgāks par visu citu, kustoniskā vitalitāte vēl ilgus gadus uzturētu viņu pie dzīvības, pat ja viņš tiktu indēts, viņa ķermenis turētos pretī. Viņš nelīdzinājās šiem nožēlojamiem indiešiem, kuru novājinātie ķermeņi nebija spējīgi turēties pretī, kuri vienīgi aizvēra acis un aizmiga mūžīgā miegā.

Taču pēdējās trijās dienās viņa pastāvīgi bija skatījusi miroņus. No galerijas viņa kopā ar Ransemu bija vērojusi garām peldošos līķus. Viņa bija redzējusi kaulainā indieša līķi, kas karājās koka zaros, mirušos ielās, kuru līķi bija ievainojumu vai holeras sakropļoti un izķēmoti un, beidzot, lielo mirstību šeit, slimnīcā.

Redzot tik daudz nāves gadījumu un šausmu, viņas jūtīgums bija notrulinājies un viņa sāka saprast, ka tādi cilvēki kā mis Makdeide, kuri redzējuši mirstam simtus un pat tūkstošus, nebaidījās vairs ne no kā, tiem pasaulē nekas vairs nespēja iedvest šausmas. Viņa saprata arī, kā tie sasniedza šādu stāvokli, lai varētu turpināt savu nošķirto dzīvi un kā no augstākas vērotavas mierīgi raudzīties visās šajās neaprakstāmajās šausmās. Tāpēc mis Makdeides sirdī, kas bija tik krietna un laba, vēl atlika vieta nicināšanai, ironijai un pat nežēlībai. Viņas krietnumu radīja nevis pienākuma apziņa un iegūtās spējas, bet tas slēpās daudz dziļāk — iedzimtībā. Ja tādi cilvēki kā mis Makdeide un majors būtu maigas dabas, tie negūtu nekādus panākumus un tagad būtu jau nevarīgi un sabrukuši. Ar lepnumu viņa domja: «Laikam man arī ir šādas īpašības. Es visu izturēju — netīrumus un smakas, posta un nāves ainas. Es vēl neesmu zaudējusi spēkus.»

Bija dīvaini, ka viņa nejutās nogurusi. Viņu bija pārņēmis kluss, vēl nepazīts miers, un viņa saprata, ka šo mieru radīja gandarījums, pēc kāda viņa bija ilgojusies visu mūžu. Viņa beidzot bija ieguvusi pašcieņu un reizē ar to nesatricināmu pašsavaldīšanos. Viņai vairs nekļuva nelabi, ieraugot pietaisītu gultu vai saožot pretīgo gangrēnas smaku. Nepilnās septiņdesmit divās stundās viņa bija apaugusi ar čaulu, kas viņu sargāja tāpat kā mis Makdeidi un majoru. Nekas viņu vairs nespēja satriekt, slimību viņa nebaidījās. Mis Makdeide un majors ilgus gadus bija palikuši neskarti. Kāpēc lai viņa tāda nebūtu? Varbūt bija kaut kādas noslēpumainas īpašības, kas padarīja cilvēkus neuzņēmīgus pret slimībām — kopējas, ārstus, žēlsirdīgās māsas, kas apkaroja epidēmijas un dzīvoja sērgu un spitālīgo apvidos.

Tad viņa atcerējās, ka ik piecpadsmit minūtes jāapstaigā visas slimnieku istabas, līdz mis Makdeide viņu nomainīs. Viņa paskatījās iedauzītajā vecajā modinātājā un redzēja, ka no stundas ceturkšņa trūkst vēl četras minūtes. Kad tās būs pagājušas, viņai ar emaljēto krūzi rokā vajadzēs apstaigāt visas gultas. Pēkšņi viņa pamanīja, ka viņu kāds novēro, un sārtā gaismā, kas ieplūda caur logu, viņas acis sastapās ar tīfa slimniekā skatienu šaurajā gultā netālu no galda.

Sākumā viņa, ieraudzījusi mazo, sīko stāvu gultā, nodomāja, ka tas laikam ir bērns. Acis bija lielas, melnas un liesmainas, bet dziļi iegrimušas vecas, sarukušas sievietes pierē. Tumšā āda, ko slimība bija padarījusi dzeltenīgu, bija pārvilkta kā papīrs pāri smalkajiem pieres kauliem. Mirkli šīs galvas smalkais veidojums viņu saistīja, bet tad tā viņai sāka iedvest šausmas, jo atgādināja miroņa galvu. Spilgti sarkanās lūpas kustējās. Taču viņa nevarēja sadzirdēt, ko sieviete pūlas pateikt, jo tai no mutes nenāca neviena skaņa, tikai sausi čuksti kā sakaltušu lapu čaboņa. Tad kaulainā, ģindenīgi vecā roka trīcēdama pastiepās pie lūpām tādā žestā, kā visas pasaules strādnieki un zemnieki attēlo izsalkumu un slāpes. «Nabaga sieviete grib dzert,» Edvīna nodomāja, žigli piecēlās, noņēma filtrējamo papīru no krūzes un pielēja pilnu ar ūdeni glāzi, kas atradās viņai priekšā ūz galda.

Ar vienu roku viņai vajadzēja piecelt sievieti, bet otrā viņa turēja glāzi. Slimniecei gandrīz nemaz nebija svara, pat ne tik daudz kā mazam bērnam. Cauri sviedros samirkušajam baltajam kokvilnas sari Edvīna sajuta svelmaino drudža karstumu. Sieviete dzēra ar milzīgu kāri un, kad glāze bija tukša, atslīga uz lēdijas Esketes rokas. Plaši atplestām acīm indiete raudzījās angļu sievietē un mēģināja pasmaidīt. Taču tās skatienā mirdzēja tāda pazemība un nolūgšanās, ka lēdijai Esketei saskrēja asaras acīs. — Jūs nedrīkstat tā raudzīties manī, — viņa teica. — Esmu jūsu māsa. Mēs abas esam sievietes. Dievs mūs abas radījis. — Taču viņa redzēja, ka sieviete, nesaprot viņas vārdus. Tā vienīgi smaidīja viņai pretī. Atkal slimnieces lūpas iečabējās ka sakaltušas lapas. Tad tā aizvēra acis un miega pārņemta atkrita atpakaļ mitrajā spilvenā.

Lēdija Eskete nodomāja: «Četras minūtes būs pagājušas,» — un, glāzi vecajā vietā nolikusi, pacēla vienu no akmens krūkām līdz galda malai un turēja tai apakšā emaljēto krūzi. Akmens krūka bija smaga. Viņa pielika visus savus spēkus, lai to paceltu un uzmanīgi pieliektu, tā ka dārgais ūdens nenolītu zemē. Vēl gar akmens krūku nopūloties, viņa izdzirda aiz muguras balsi: — Pagaidiet! Es to izdarīšu! — Un, palūkojusies atpakaļ, viņa ieraudzīja majoru. Majors nostājās viņai blakus, un viņu rokas saskārās, kad viņš paņēma krūku. Dažus mirkļus mulsā laimē viņai sāka reibt galva, bet tad viņa atspiedās pret galdu un savaldījās. — Pateicos, — viņa teica. — Tā ir smaga.

Mirkli viņu sagrāba trīsas tāpat kā toreiz, kad bija aizgājusi mis Hodže, atstādama viņu vienu drūmajā vecās vasaras pils istabā ar plīša mēbelēm. Tagad trīsas drīz vien pārgāja. Viņa mierīgi paspēra soli sānis un nostājās pilnīgi taisni, it kā viņa nebūtu nekas vairāk, kā pieticīgā, bakurētainā misis Gupta.

Tad majors teica, viņai uzsmaidīdams: — Nu būs laiks doties jūsu pirmajā apgaitā. Es iešu jums līdzi. — Viņš pielēja otru emaljēto krūzi un pacēla abas.

— Nē, — viņa teica. —— Ļaujiet man nest vienu. Es to labprāt vēlētos.

Viņš pavērās viņā. Viņa sejā pavīdēja smīns. Viņa redzēja, ka tas nav izsmiekls, bet kaut kas vienkāršāks, sirsnīgāks; likās gandrīz, ka viņš uzlūkotu viņu kā bērnu, kas spēlē «slimnīcu».

— Jums nevajag manī tā raudzīties, — viņa sapīkusi teica.

Acīmredzot viņš to saprata, jo neko neatbildēja.

— Jums būs vajadzīgi abi šie saraksti, — viņa turpināja un iedeva viņam abas mis Makdeides zīmītes. Tad viņa paņēma no majora vienu emaljēto krūzi un viņi devās apraudzīt slimniekus.

Edvīnas saīgums izgaisa vienā mirklī. Vērīgi un cītīgi viņa majoram sekoja, un tas viņai nepievērsa vairāk uzmanības kā neglītajai misis Guptai. Viņš palika stāvam pie gultas, kamēr viņa piepildīja emaljēto kausu, kas atradās slimniekam blakus uz maza plauktiņa. Daži slimnieki gulēja, kāds ducis murgoja drudzī, bet vairums pacietīgi raudzījās viņos lielām, tumšām acīm, kamēr viņi gāja no gultas uz gultu.

Pie tiem, kuri atradās sarakstā ar piezīmi «mirstošie», viņš apstājās ilgāk, lai paraudzītu pulsu un uzliktu roku uz kaistošās galvas. Tomēr visu laiku viņš likās Edvīnu neredzam. Tikai reizi, kā sevi attaisnodams, viņš pateica: — Rokas uzlikšana noder, vienīgi lai iedvestu viņiem vairāk drosmes. Bet viņi visi zina, ka es esmu brahmani, un jau simtiem gadu viņi bija spiesti mūsu tuvumā mukt pie malas, lai uz mums nekristu viņu ēna un mūs neapgānītu.

No tiem, kuri bija apzīmēti ar vārdu «miruši», trīs vēl bija dzīvi, bet ceturtais, bīstami apdedzis, gulēja kluss un stīvs, un Edvīna tūlīt redzēja, ka tā ūdens trauku vairs nav vajadzīgs piepildīt. Tas bija kalsens vīrs ļoti tumšu ādas krāsu; acis tam bija pievērtas, kā tas bija gulējis narkozē pēc mis Makdeides iešļircinājuma. Viņa pati brīnījās, kā varējusi uzreiz uzminēt, it kā viņai būtu vēl kāds īpašs juteklis. «Varbūt nāve izpaužas sevišķā galvas stāvoklī,» viņa domāja, «tā pašķiebta sānis kā novītis zieds pie kāta, un kājā, kas sastingusi rēgojas laukā no mitrā dhoti malas.»

Tad viņa redzēja, ka majors mazo eļļas lampiņu novieto uz plauktiņa un noliec savu garo augumu pār mirušo. Ar pirkstu viņš pavilka plakstiņu uz augšu un paspieda ar nagu dzeltenīgo acu baltumu. Reakcijas nebija, un, pagriezies pret lēdiju Esketi, viņš teica: — Ejiet un pasakiet nesējiem, lai aizvāc viņu projām!

Kad viņa atgriezās ar diviem miegainiem nesējiem, kuri turēja nestuves katrs savā galā, majors atkal turpināja apgaitu, un viņiem sekoja tumšas, dzīvnieciskas acis, kurās kvēloja ticība un paļāvība. Atpakaļ gājienā majors pēkšņi apstājās un teica: — Klausieties! — Nakts klusumā cauri klusajiem vaidiem, kas reizēm, atskanēja no kādas gultas, viņi izdzirdēja liegas flautas skaņas un tālu, dobju bungu rīboņu.

— Tā ir laba zīme, — sacīja majors.

— Kā tā?

— Tas nozīmē, ka dzīve atkal turpinās.

Kad viņi bija atgriezušies galvenajā nodaļā pie galda, majors jautāja: — Vai es drīkstu brītiņu pasēdēt pie jums?

— Protams, ja jums tīk, tikai tagad jums labāk būtu gulēt.

— Es jau izgulējos pievakarē. Tagad es nevarētu aizmigt. Man vajadzīgs nevis miegs, bet kaut kas tāds, kas man atkal liktu justies normāli un cilvēcīgi. Veselas trīs dienas esmu bijis tikai mehānisms.

Viņa saprata, ko viņš domā, un tas viņu savādi aizgrāba. Patiesībā viņa vārdos slēpās šādas domas: «Es labprāt mazliet patērzētu vai vienkārši klusējot pasēdētu nevis ar tādu sievieti kā mis Makdeide vai misis Gupta, bet ar tādu kā jūs.»

Viņš apsēdās uz galda stūra, sakrustoja kājas un uzsmaidīja viņai. Tad, lai netraucētu slimniekus, viņš teica klusā balsī: — Man jāatzīst, ka jūs turaties dūšīgi. Tas nav viegli tādai sievietei kā jūs, kura nekad neko tamlīdzīgu nav darījusi.

— Tik izturīga es nemaz neesmu, — viņa atbildēja. Pāris reižu tikko nenolaidu rokas. Bet tagad tas jau pāri. Esmu jau pieradusi. Man vairs nekļūst nelabi. Tiešām dīvaini, cik ātri pie visa var pierast.

— Mēs drīz vien gaidām žēlsirdīgās māsas arī no Bombejas un dažas randžipurietes. Tad jūs varēsiet atstāt savu tagadējo darbu un doties projām.

«Nē,» viņa domāja, «es negribu doties projām — nekad. Es gribu palikt! Es gribu palikt!» Skaļi viņa teica: Es gribu palikt tik ilgi, cik vajadzēs... Es domāju, cik ilgi es būšu noderīga.

Viņš klusēja un paņēma spirta pudeli, samērcēja vates piciņu un rūpīgi noberzēja pirkstu, ar kuru bija pieskāries mironim. Viņš izskatījās noguris un daudz vājāks, bet tas viņam piešķīra vēl lielāku daiļumu, kādu viņai vēl nepazīstamu vīrišķību, kas nebija ne tik nežēlīga kā skaistajam bokserim, kuru viņa bija pazinusi agrākajā dzīvē, ne tik lempīga un neveikla kā eiropiešiem. Tā bija smalka un liega kā jaunam spraiguma pilnam dzīvniekam.

Turpinādams rūpīgi tīrīt roku ar spirtu, viņš, acu nepacēlis, teica: — Jūs esat apbrīnojama sieviete, — un, tā kā viņš vairs neko nerunāja, viņa, nezinādama, ko atbildēt, sacīja: — Angļi bieži vien ir ļoti ekscentriski.

— Tā es nebiju domājis, — viņš teica, mierīgi viņu vērodams. — Lūdzu, nedomājiet, ka es kaut kādu muļķīgu iemeslu dēļ gribu kļūt personīgs. Tik grūti kādam tuvoties, lai kaut cik saprastos. Mēs abi vairs neesam bērni.

— Nē.

— Man dūrās acīs, ka jūs esat gudra.

— Var jau būt.

— Sākumā es tā nedomāju.

Viņa pēkšņi ieraudzīja sevi tādu, kāda bija tai naktī pilī bišu spietos sanošās lustras gaismā. Mirkli viņa apzinājās tukšo garlaicību, kas viņu bija iesviedusi Ransema skavās tajā smacīgajā pagrabstāva istabā. — Jums nav iemesla tā domāt, — viņa mierīgi teica.

Viņš lēni pakratīja galvu, it kā gribēdams atbrīvoties no domu kūtruma.

— To, ko es vēlos sacīt, ir ļoti grūti pateikt — sevišķi jums. Es zinu, ka jums ir ļoti plaša pieredze.

— Jā, tas tiesa.

— Vai es jums neliekos naivs?

— Nē. — Viņa iedomājās, ka nekad savā mūžā, pat bērnībā nav bijusi naiva. Bet tagad viņa jutās neveikli Viņš atklāti izrādīja viņai savu draudzību un apbrīnu. Viņa .varēja šo vīrieti tikai ievainot, likt vilties un atbaidīt tā liegās jūtas. Tāda, kāda viņa bija tai drūmajā pēcpusdienā vasaras pilī, varēja tikai atbaidīt šā vīrieša maigumu, dziļi cilvēcīgo jūtīgumu, kas — to viņa tagad sāka saprast — bija raksturīga indiešu īpašība. Pat šiem cietejiem, netīrumos un trūkumā dzimušiem cilvēkiem, piemita šis jūtīgums, kāda nebija pat viscēlākajam eiropietim. «Tagad es sāku saprast Indiju un indiešus,» viņa nodomāja.

— Vai atceraties to pēcpusdienu, — majors tagad teica, — kad jūs savā istabā vecajā vasaras pilī piedāvājāt man tēju? — Viņa novērsa skatienu un pētīja sarakstus ar atzīmēm «mirušie» un «mirstošie»« Taču viņš turpināja: Jūs man toreiz likāties pievilcīga un kaira. Un es zināju, ko jūs gribējāt. Tāpēc es paliku un izdzēru tasi remdenas tējas... jo arī es jutu kārdinājumu. Un jūs visu laiku nopūlējāties mani pārliecināt, ka esat nepiedzīvojusi, — mirkli viņš vilcinājās, — un godīga, jo jūs domājāt, ka tādējādi jums visvieglāk izdosies mani savaldzināt un panākt savu.

Viņa aši paskatījās majorā. Svelošs kauns spieda viņu to noliegt, pateikt, ka tas nav tiesa, bet tai pašā mirklī viņa nodomāja: «Nē, tie būtu salti meli. Tas samaitātu visu. Tas atkal atdzīvinātu to pašu sievieti, kas piedāvāja viņam remdeno tēju.» Viņa pamanīja arī, ka viņš bija pacēlis vienu roku, it kā gribēdams apturēt viņas vārdus.

— Pagaidiet, — viņš teica. — Tā sauktajai pieklājībai manās acīs nav nekādas nozīmes. Daudz svarīgāka ir patiesība. Tai pēcpusdienā es jutu kārdinājumu izbaudīt to, kas man likās patīkams baudījums, vienu vai divas reizes. Es to nedarīju, jo kaut kas mani brīdināja. Un man bija taisnība. Tagad es zinu, ka man bija taisnība. Man toreiz vajadzētu apmierināties ar viltojumu, un es veltīgi gaidītu pašu zelta monētu. Vai jūs saprotat, ko es domāju? Ja es toreiz būtu paņēmis to, ko jūs man piedāvājāt, nekad nebūtu tā, kas mums ir tagad. Es būtu noturējis jūs par vieglu sievieti. Es jums būtu devis tikai savu ķermeni, kas ārstam un ķirurgam ir ļoti viegli, jo tas ir tikai mehānisms. Mēs vispār nekad nebūtu iepazinušies tuvāk.

Dīvainā kauna un triumfa satraukumā viņa raudzījās galdā. Neviens vīrietis nekad ar viņu nebija tā runājis. Viņai likās, ka nejauši atradusi to, kuru meklējusi savos mulsajos sapņos, kuram neapzinīgi vienmēr dzinusies pakaļ. Taču viņa nezināja, kā to apzīmēt, un viņai šķita, ka viņa to atkal pazaudēs, tiklīdz būs atradusi.

— Nedomājiet, ka es esmu grūti saprotams vai liels filozofs, — viņš teica. — Bet cilvēku attiecības ir tik dīvainas un sarežģītas, ka man vienmēr gribas padarīt tās vienkāršākas. Daudzi cilvēki nodzīvo mūžu un nomirst, nekad neuzzinājuši, kāda varētu būt dzīve, neiepazinuši to mirdzumu un svētlaimi, kādu spēj radīt divu cilvēku attiecības. Bet šis mirdzums atspīd tikai tad, kad cilvēks paceļas pāri ikdienai. Tas ir arī visu reliģiju gala mērķis. Tas ir tas, ko tās cenšas sasniegt. Taisni to es domāju pirmīt, kad teicu, ka pieklājība nav pats galvenais. Pieklājība noder muļķiem, vājajiem un lišķiem.

Viņš mainīja pozu, pēkšņi pieceldamies kājās un atspiezdamies pret galdu. Sakrustojis rokas pār platajām krūtīm, viņš teica: — Man gribas, lai jūs saprastu, ko es izjūtu... Tā kā es tik daudz par jums domāju, man liekas, ka ir vērts riskēt, lai mani varbūt notur par muļķi: Tagad, kad mēs sastapsimies, redzēsimies vai domāsim viens par otru, mēs vienmēr zināsim, ka esam draugi, ka pazīstam viens otru. Tas ir ļoti daudz — īsti pazīt savā mūžā kaut vienu cilvēku. — Tad viņš satvēra viņas roku. — Galu galā jūs laikam klusībā smejaties par mani? — viņš jautāja.

— Nē... nē...

— Varbūt, es jums atgādinu parastos tirgus zīlniekus? Varu jums pateikt, ka jūs esat dzirdējusi noslēpumu. — Tad viņš atlaida Edvīnas roku un, viegli pieskāries viņas plecam, piebilda: — Tagad man jāiet. Nu es varēšu aizmigt. Laiks apraudzīt slimniekus. Desmit minūtes jau nokavētas, bet tā ir mana vaina. Arlabunakti!

Šoreiz Edvīna slimniekus tikko redzēja. Vienīgi pie mirstošo gultām viņa mazliet uzkavējās, meklēdama kādas dzīvības pazīmes. 72. numurs bija miris. Viņa pārliecinājās par to, kad pacēla lampu virs tā gultas. Tagad viņa skaidri zināja, kā mironis izskatās. Viņai nebija vajadzīgs pārbaudīt acu ābolus, lai pārliecinātos, kā majors bija darījis. Mierīgi viņa nogāja lejā un uzmodināja nesējus.

Kad līķis bija aiznests, viņa piegāja pie loga un raudzījās uz pilsētu. Milzīgais sārts slimnīcas priekšā bija gandrīz apdzisis; pelni vēl sārti kvēloja, bet deva loti maz gaismas. Lietus bija mitējies un aiz lielās ūdens tvertnes parādījies mēness. Starp viņu un veco koka pili stiepās plata, zeltaina gaismas strēle, kuru nemitīgi šķērsoja milzīgo lidojošo sikspārņu ēnas. Pāri upei bija dzirdamas liegas bungu un flautas skaņas.

Šīs ainas drūmais skaistums dziļi iespiedās viņas izmocītajā dvēselē. Tā bija viņa dzimtenes ainava!

Nakts sutoņa smacēja elpu. Atgriezdamās no loga, viņa ar marles gabalu noslaucīja sviedrus no sejas, tad atkal apsēdās pie galda, ielēja glāzē ūdeni un izdzēra to tukšu. Pēc tam paņēma ar vārdu «mirušie» apzīmēto sarakstu un izstrīpoja 72. un 13. numuru.

Viņa domāja: «Tagad tas piepildās. Tāpēc es esmu ieradusies Indijā. Man jāpaliek šeit tik ilgi, kamēr vien tas turpināsies, arī tādā gadījumā, ja es Angliju vairs nekad neredzēšu.» Ja viņai tagad vajadzētu doties projām ar lidmašīnu, kas rīt ieradīsies no pasaules viņpus Abana kalnam, viņas turpmākais mūža posms zaudētu jēgu.

Tad viņa atkal izdzirda vieglu troksni, it kā sakaltušu’ lapu čaboņu, un viņas skatiens sastapās ar tīfa slimnieces pacietības pilnajām stirnas acīm. Kvēlojošās lūpas kustējās, veidojot gudžerātu valodā vārdu «ūdens».

Edvīna mierīgi piecēlās un paņēma glāzi no galda. Tad pēkšņi viņa to izbijusies nolika atpakaļ. Viņa slimnieci bija padzirdījusi no šīs glāzes, nevis no viņas pašas dzeramā kausa blakus gultai un pēc tam pati dzērusi no tās pašas glāzes!

Jauni čukstiiem no gultas puses lika viņai atgūties. Žigli viņa paņēma emaljēto krūzi, piegāja pie slimnieces gultas un piepildīja kausu. Likdama to slimniecei pie lūpām, viņa nodomāja: «Kas noticis, noticis!» — un jautāja sev pašai, vai ir iespējams sevi iekšķīgi dezinficēt.

Drīz pēc tam viņa izdzirda vaidus nodaļas viņā galā. Sekodama troksnim, viņa atrada vecu vīru, kas bija atmodies no morfija miega. Viss ķermenis tam krampjaini raustījās šausmīgās sāpēs. Viņa žigli atnesa lampu un paskatījās numurā. Tas bija 83. numurs mirstošo sarakstā. Viņa nosteidzās lejā pa kāpnēm un uzmodināja mis Makdeidi.

Kad viņas atgriezās, mis Makdeide atkal iedūra adatu vīra melnajā ciskā un novērsdamās teica: — Viņam ir beigas. Ierakstiet šo numuru otrajā sarakstā.

Edvīna neko nebilda mis Makdeidei par savu pārskatīšanos ar glāzi, jo baidījās, ka tā noturēs viņu par neuzmanīgu un miegainu. Tagad bailes bija pārgājušas, palikusi vairs tikai viegla pretīguma sajūta. Nu viņai šķita, ka tas,, kas tagad notiek ar viņu, nav vairs viņas varā.

48

Medību teltī maharane sakrustotām kājām sēdēja uz neliela paaugstinājuma, blakus viņai — vecā Bevangaras princese un puslokā ap viņu padomnieki — Rašids Ali Khans, Randžits Singhs, Homērs Smails, Nils Kants Rao un Ransems. Musulmanis, sikhs, amerikānis, mahrāts un anglis — katrs pēc kārtas viņai pavēstīja, kādus panākumus guvis savā darba laukā. Un katrs vēstījums skaistajai vecajai lēdijai uz brokātspilvena iedvesa jaunu sparu. Tagad viņa izskatījās bāla un nogurusi, bet senais neiznīcināmais skaistums bija palicis; nespodrā eļļas lampas gaisma to izcēla vēl vairāk.

Viņa bija pārdzīvojusi šausmīgu mirkli īsi pirms to vīru ierašanās, kas tagad sēdēja ap viņu. Viņai bija uzmācies kārdinājums atteikties no cīņas un bēgt, aizlidot lidmašīnā uz Bombeju vai uz Eiropu un rast tur mierīgu patvērumu. Vājuma brīdī viņai bija licies, ka viss, par ko cīnījusies viņa un nelaiķis maharadža, iznīcināts uz laiku laikiem. Pēkšņi viņa bija jutusies pārāk vāja un veca, lai sāktu cīņu no jauna.

Taču baigais kārdinājuma brīdis tagad bija garām. Vērodama vīrus un viņos klausīdamās, viņa kaunējās pati sava vājuma. Tie bija lietišķi, glīti vīrieši, visi, varbūt atskaitot Smailu, kurš arī bija cildens, lai arī ne visai skaists vīrs. Par viņu padevību maharane nešaubījās. Tas, ko viņi tai dāvāja, pēc maharanes domām, nebija mīlošu vīriešu padevība, bet kaut kas pārāks, kaut kas tāds, kam nebija tik skaidru cēloņu un kas bija daudz pastāvīgāks. Taču viņa saprata arī, ja šo padevību viņai izrādītu vājāki un ne tik glīti vīrieši, tā viņai nesagādātu tādu prieku. Viņai, tāpat, kā jaunībā, patika bruņinieciski cēlā kalpība, ko izrādīja tādi vīrieši kā varenais Rašids, kalsnais, glītais Randžits Singhs, straujais, dedzīgais Nils Kants Rao un pagurušais kulturālais Ransems. Pēc viņas pārliecības, karalienes tuvumā vieta tikai šādiem vīriem.

Viņi bez kurnēšanas, bez miega, dubļos, postā un briesmās bija strādājuši Indijas labā. Nekādas kaujas briesmas nevarēja būt ļaunākas un bīstamākas par viņu cīņu. Viņu uzdevumi bija likušies neizpildāmi, bet tagad uzvara bija jau saskatāma. Kad viņas vairs nebūs, viņi turpinās šo cīņu. Viņi atjaunos skolas, tiltus, labos ielas un pat atkal uzcels lielo aizsprostu. Viņa gribēja pārdot visus savus dārgakmeņus un naudu atdot valstij, jo sēkla, ko viņi abi ar maharadžu bija sējuši, nule sāka dīgt. To nācās nemitīgi kopt un mēslot uzticības gaismā, ko izplatīja tādi vīri kā šie. Indija — bezgalīgā, nežē līgā; šausmīgā Indija sāka mosties. Tā atmodīsies.

Tā sēžot, maharane klātesošo vīru vidū ieraudzīja kādu, kas jau pirms divdesmit gadiem bija nomiris mājā, kur tagad dzīvoja Ransems. Viņa redzēja to tādu kā toreiz, kad pati bija trīspadsmit gadus veca bikla meitene, kas ieradusies no kalniem, lai apprecētos ar jauno Randžipuras maharadžu. Vēl tagad, vecumā, viņa kā dzīvu atcerējās šo laipno seju, kurā likās atmirdzam vairāk Austrumu nekā Rietumu gudrība. Viņš tagad bija šeit, šo spēcīgo vīru padomes vidū. Viņa pamācīts un iedvesmots, maharadža visu savu mūžu bija cīnījies, lai atbrīvotu un apgaismotu savu tautu. Nebūtu bijis Džona Lorensa, viņa šeit nesēdētu un nevaldītu gudri, saprātīgi un enerģiski. Viņš tik ļoti mīlēja viņas veco, jauko Indiju, ka atgriezās atpakaļ no dzimtenes, lai nomirtu Randžipurā savā dārzā. Tas bija noticis tai stundā, kad govis sārtā putekļu mākonī nāk mājās no ganībām, kad gaisā virmo jasmīnu un govju mēslu, dūmu un citas vakara smaržas, kad šakāli izlien no savām paslēptuvēm un rej uz mēnesi, kad ciemos sāk skanēt flautas un bungas. Senāk bija daudz tādu britu kā Indijas draugs un pazinējs Džons Lorenss. Tagad tādi gadījās ļoti reti. Tomēr reizēm vēl varēja sastapt pa vienam.

Tad caur savu sapņojumu miglu viņa ieraudzīja, ka attālākajā telts galā paveras aizkari un steidzīgi ienāk jaunais majors. Viņš devās tieši pie viņas, zemu palocījās un, pirkstgalus cieši kopā saspiedis, atvainojās, ka ātrāk nav ticis no slimnīcas laukā.

Viņa sarauca pieri, kā jau karalienei pieklājas, jo viņš bija nokavējies, bet krunkas pierē drīz vien izzuda, kad majors smaidīdams drosmīgi pavērās viņā, un šis skatiens pauda, ka viņš netic viņas dusmām. Viņa nekad nespēja dusmoties uz majoru, jo viņš bija jauns, skaists un laipns. Viņas pašas dēli bija jaunības gados aizgājuši bojā. Rietumu kultūra tos pazudinājuši, un majors tagad savā ziņā ieņēmis viņu vietu.

Viņš ziņoja par epidēmijām un, ievērodams maharanes sagurumu, patieso stāvokli attēloja stipri saudzīgi Tad viņš brītiņu sarunājās ar pārējiem vīriem, un, kad tie piecēlās iešanai, maharane lūdza majoru vēl mazliet pakavēties. Viņa klātiene maharani vienmēr uzmundrināja un lika viņai justies jaunākai, bez tam viņa gribēja pārrunāt ar viņu zināmus jautājumus un dzirdēt tenkas.

Vispirms viņa uzmodināja savu veco draudzeni Bevangaras princesi, kas, gulēdama un galvu klanīdama, taisna kā svece sēdēja uz sava spilvena, un teica viņai: — Sita, tagad ej gulēt!

Kad vecā samiegojusies princese bija atsveicinājusies, viņi sarunājās mahrātu valodā, ko majors bija iemācījies vēlāk un kas bija maharanes mātes valoda. — Jāpārrunā dažādas neoficiālas lietas, — viņa teica. — Vispirms jūsu laulības jautājums. Maharadža man pirms nāves teica, ka jūs esat nodomājis precēties.

— Jā, jūsu augstība.

— Vai savu nodomu neesat mainījis?

— Nē, jūsu augstība.

— Cik jums gadu?

— Trīsdesmit seši.

Viņa domīgi nopūtās un teica: — Ja jūs gribat radīt veselīgus bērnus, tad vairs nav ko kavēties.

Majors pasmaidīja. — Vecumam nav nozīmes, kamēr vēl ir radīšanas spējas. Vīrietis līdzinās traukam, kas pilns ar sēklām. Vajag tikai dot tālāk.

— Hm! Visas jūsu zinātniskās teorijas ar piemēriem var atspēkot kurš katrs Indijas zemnieks. — Viņa atvēra rubīniem rotāto zelta kārbiņu un paņēma pāris kardamona sēklu, lai košļātu. «Kad daudzmaz būs iestājusies kārtība, es aizsūtīšu vēsti tai meitenei un tās vecākiem.» Viņa majoru skadri vēroja. — Vai jums nekas nav pretī, ka viņa tikai pa pusei ir indiete... ka viņa ir puseiropiete vai pusamerikāniete?

— Nē, jūsu augstība. Ne jau rasu mistrojums rada eirāziešu problēmu. To dara rasu sliktāko indivīdu mistrojums — izraidīto eiropiešu precēšanās ar zemāko kastu sievietēm. Viņa augstība man jau stāstīja par šo meiteni.

Atkal maharane paraudzījās majorā skadru skatienu.

— Vai jums nav nekādu muļķīgu teoriju par laulību aiz mīlestības?

— Nē, jūsu augstība... tas ir, ar dažiem ierobežojumiem. Es gribētu iepazīties ar savu sievu pirms laulībām. Tas būtu mums abiem nepieciešams.

— Rietumos ārkārtīgi daudz spriedelē un raksta par mīlestību un ideālu laulību. Bet pasaulē nav nekā nožēlojamāka par laulību, kura noslēgta pēc tam, kad kaisle jau iepriekš pilnīgi apmierināta un izdzisusi. Viņa ir jauka meitene. Ja man būtu dēli, es vienam izvēlētos viņu.

— Esmu pārliecināts, ka jūsu augstības spriedums ir pareizs.

Tad es gribēju jums pavaicāt par Ransemu, — viņa teica. — Vai viņš ir strādājis labi?

— Jā, jūsu augstība. Tik labi, cik vien iespējams. Tas nebija viegls darbs. Viņš gandrīz nemaz nav gulējis.

— Un dzeršana?

— Cik man zināms, viņš jau kādas četras dienas nemaz nav dzēris.

— Tas vēl neko nenozīmē, jo tagad konjaku ļoti grūti dabūt.

— Viņam ne, jūsu augstība. Viņam konjaks bija paša pagrabā. Viņš to visu atdevis slimnīcai. Es pats piedāvāju viņam iedzert, bet viņš atteicās. Es sacīju pat, ka viņš var savu konjaku dabūt, kad vien vēlas, bet viņš atteicās.

Maharane. brīdi apsvēra teikto, dzeltenajā lampas gaismā sēdēdama nekustīga kā Buda. — Man viņš patīk, — viņa tad teica. — Viņš varētu būt noderīgs.

— Viņš ir pesimists, augstība, bet lielisks cilvēks. Viņš ir slims. Man liekas, viņš vienmēr ir bijis slims.

— Es viņam labprāt palīdzētu, ja varētu... Reizēm viņš man atgādina viņa augstības veco audzinātāju. Viņš nomira pirms jūsu ierašanās pasaulē, tā ka jūs nevarat zināt, kas tas bija par vīru. Viņš dzīvoja citā laikmetā. Man šķiet, ka tikai laikmets vainīgs pie Ransema slimības. — Domīga viņa atkal atvēra rubīniem rotāto zelta kārbiņu. — Vai jūs domājat, ka viņš gribētu strādāt valsts labā?

— Nezinu, jūsu augstība.

— Tas varētu viņu glābt. Kas jums zināms par viņa uzmākšanos misionāra meitai?

— Nekas, jūsu augstība. Cik es viņu pazīstu, es tam neticu. Tas nav viņa dabā.

Viņas acis mazliet samiedzās, kad viņa teica: — Dinejas naktī pilī kaut kas atgadījās starp viņu un lēdiju Esketi.

— Jā, jūsu augstība.

— Ko tas nozīmē?

— Man jāsaka, neko.

— Šādas izpriecas ir ļoti bēdīgas un nožēlojamas.

— Viņi abi ir nelaimīgi, abi slimi.

— Kāpēc viņa grib palikt šeit? Tam nav nekādas jēgas.

— Nezinu, jūsu augstība, bet man šķiet ka viņa kaut ko meklē — tam trūkst nosaukuma, ko viņa meklē, — ja to negrib saukt īstā vārdā, un tas ir loti bēdīgs vārds.

— Jūs pats viņai atļāvāt palikt Vai jūs viņu apbrīnojat?

— Jā, jūsu augstība.

Viņa atraidīgi sarauca pieri. — Kāpēc?

Brīdi viņš vilcinājās, tad teica: — Piedodiet masahiba, bet viņai ir daudz kopēju īpašību ar jums.

Maharanes piere saraucās vēl vairāk. — Kā tā?

— Viņa ir bezbailīga. Visa viņas būtne liekas nesalaužama. Viņai patīk glīti vīrieši. Viņa ir neatkarīga, un viņai ir raksturs. Pēdējās pāris dienās viņai, izpildot slimo kopējas pienākumus, kādas divdesmit reizes kļuva nelabi, bet viņa izturēja. Nevienai māsai es nevaru izsniegt labāku apliecību. Viņa nepadodas mazdūšībai un neatlaižas. Man šķiet, ka jau labi sen viņa ir nokļuvusi uz nepareiza ceļa.

Runādams viņš vēroja maharani, un viņa redzīgajam skatienam nepalika apslēpts, ka iekarsīgās vecās lēdijas piere pamazām kļūst gludāka. Viņš redzēja pat, ka viņa ir apmierināta un klusībā smaida, tāpēc ka tik labi pazina viņu, bija atradis viņā īpašības, kuras, pēc viņas domām, nevienam nebija zināmas, un tāpēc, ka viņš runāja tik vaļsirdīgi un reizēm pat iedrošinājās dot viņai aizrādījumus.

— Vai jūs viņas dēļ šovakar ieradāties tik vēlu?

Pazemībā, kuru, kā viņš zināja, maharane tūlīt novērtēja kā neīstu, viņš teica: — Jā, jūsu augstība.

— Vai tas netraucēs jūsu laulību?

— Nē, jūsu augstība, lēdija Eskete nav radīta bērnu dzemdēšanai. Laulība ir valstiska lieta. Tā kalpo sabiedrības labklājībai.

— Priecājos, ka jūs esat tik prātīgs. Kad viņa domā braukt projām?

— To es nevaru pateikt. Jūsu augstība.

— Viņai jāpazūd, kamēr tā otrā nav vēl ieradusies.

— Protams.

— To es atstāju jūsu zināšanā. Var iznākt lielas nepatikšanas visiem līdzdalībniekiem.

— Es saprotu, jūsu augstība.

— Tagad vēl kaut kas. Man ir stāstīts par kādu vecu dāmu, kas dzīvojot pie Smailiem.

— Jā, misis Smailas krustmāte.

— Liekas, par spīti savam lielajam vecumam, viņa veikusi daudz darba. Viņa gatavojusi ēdienus bāriņu namā un uzņēmusi bēgļus.

— Viņa ir izcila sieviete.

— Es labprāt iepazītos ar viņu.

— Es varu viņu atsūtīt pie jums, ja jūs nosakāt laiku.

— Rīt trijos. Kā viņu sauc?

— Misis Beiskouma ... Fībe Beiskouma.

— Uzrakstiet man to! Šādus vārdus es nevaru atcerēties.

Viņš paņēma papīru un uzrakstīja uzvārdu.

— Vai dzelzceļa tilts tagad ir lietojams?

— Jā, pār sliedēm pārlikti dēļi.

— Promejot pasakiet adjutantam, lai viņš aizsūta viņai vēršu karieti.

— Viņa var atnākt arī kājām. Viņa ir ļoti mundra.

— Nē, labāk es aizsūtīšu viņai karieti. Tagad es pati sākšu to lietot. Šūpošanās ziloņa mugurā man nepatīk. Un mis Derkse... vai viņas līķis nav atrasts?

— Nē, jūsu augstība.

— Vai tiesa, ka viņa vairs nebija dzīvotāja?

— Jā.

Maharane brītiņu klusēja. — Mis Derkse bija laba sieviete, — viņa svarīgi teica. — Es viņu nevarēju saprast, bet viņa bija laba sieviete. Mums jāuzceļ viņai piemineklis, kad viss atkal nomierināsies. Un tā otra... mis Hodže?

— Tā ir vājprātīga, jūsu augstība.

— Kur viņa atrodas? Kas rūpējas par viņu?

— Lēdija Eskete.

— Lēdija Eskete!

— Jā, nabadzīte negrib šķirties no lēdijas.

Maharane pagrozīja galvu, atskanēja dīvaini klukstieni, gandrīz tādi paši kā krustmātei Fībei, kad tā bija saviļņota vai pārsteigta. — Angļi ir ļoti savādi cilvēki... ļoti neaprēķināmi.

— Viņi ir sentimentāli, jūsu augstība, un viņi tāpēc kaunas.

— Mums vajadzēs mis Hodžei piešķirt pensiju. — Tad viņa piecēlās un teica: — Tagad labāk ejiet mājās! Jums vajadzīga atpūta.

— Pateicos, — majors atbildēja, paklanījās un aizgāja.

Kad kalpones otrā telts daļā maharani izģērba, masēja un iezieda ar eļļām, viņa jautāja: — Kur ir krieviete? Vai nav vēl atgriezusies?

— Nē, masahiba.

Maharanei uznāca pēkšņas dusmas. Viņa gribēja, lai viņai palasa kaut ko priekšā, jo tādējādi cerēja uz brīdi aizmirst apkārtējo postu. Viņa bija arī radusi pirms iemigšanas Mariju Lišinsku mazliet pamocīt, un tagad tā neatgriezās. «Es Mariju Lišinsku sūtīšu projām.» viņa domāja. «Es viņai piešķiršu pensiju un aizsūtīšu atpakaļ uz Eiropu.» Krieviete ar savām slimīgajām tieksmēm kļuva aizvien nepanesamāka. Viņa bija pēdējā saite, kas maharani saistīja ar Eiropas kazino, svinīgām dinejām un juvelieru veikaliem. Tam nu bija jādara gals. Viņa Mariju Lišinsku gribēja izslēgt no savas dzīves. Tad viņa no Eiropas būs brīva. Viņa būs atkal indiete, īsta indiete kā toreiz jaunībā, kad bija vēl cerējusi no Eiropas kaut ko mācīties.

49

Tomēr nebija vairs vajadzīgs Mariju Lišinsku sūtīt projām. Viņa bija aizgājusi labprātīgi. Ap šo laiku viņa tikko bija beigusi dzīvot un mēnesnīcā savā pašas jostā karājās lielajos vārtos pie dzelzs vadža, kurā sikhi mēdza pakārt savus šķēpus. Tur viņu atrada Ransems, atgriezdamies no maharanes telts.

CETURTĀ DAĻA

Īsi pirms pusdienas ne tikai viena, bet veselas trīs lidmašīnas iznira no lietus mākoņiem pār miglā tīto svēto kalnu. Tās atveda saiņus ar pārtikas precēm un trīs žēlsirdīgās māsas — persieti, eirāzieti un anglieti. Tur bija arī Gopals Rao — melnacains, apmierināts un mazliet lepns sava svarīguma apziņā, jo viņš bija redzējis Bombejas valdības galvu un atstāstījis viņam katastrofas sīkumus. Viņš tūlīt steidzās pie maharanes, lai pavēstītu, ka lieli pārtikas krājumi tiks sūtīti ar lidmašīnām un, tiklīdz dzelzceļš būs atjaunots, pilsētā ievedīs labību un ārstniecības līdzekļus. Tur bija arī Randžits Singhs un Rašids Ali Khans, noliesējuši un noplukuši kā piekūni un vairāk nekā jebkad līdzīgi Babara jātniekiem. Viņi bija ar ziloņiem aizjājuši līdz Abana kalnam un uzzinājuši, ka viņpus kalna aiz dziļās aizas cilvēki jau strādāja. Dzelzceļa satiksmes atjaunošana bija tikai dažu stundu jautājums. Gopals Rao stāstīja, ka Bombejas valdība nākamajā dienā ar lidmašīnu atsūtīšot tropisko slimību institūta vadītāju un divus speciālistus. Ziņas bija labas, un mirkli uzvaras vizma atkal atplaiksnīja maharanes, pulkveža un Rašida Ali Khana nogurušajās sejās.

Gopals Rao un pulkvedis Randžits Singhs aizgāja, bet Rašids Ali Khans, kā jau policijas priekšnieks, palika, lai vadītu drūmo, nepatīkamo —izmeklēšanu Marijas Lišinskas pašnāvības lietā. Atnāca arī Ransems un majors un beidzot — Harijs Bauers.

Šveicietis vairs neizskatījās vēss, svaigs un tīrs, kādu Ransems viņu bija redzējis pagājušajā naktī. Baltais sporta uzvalks bija saburzīts un traipains, un viņš bija truls, it kā lieliskā veselība būtu kļuvusi vāja, it kā pār viņu būtu nolaidusies ēna. Vaigā bija redzamas divas garas skrambas.

Majors apliecināja, ka Marija Lišinska neapšaubāmi izdarījusi pašnāvību. Viņa bija apsējusi vienu jostas galu sev ap kaklu, otru piesējusi pie vadža un tad atgrūdusi krēslu, uz kura bija stāvējusi. Viņa neapšaubāmi bija nolēmusi mirt, jo bija izstiepusies, un, kad viņu atrada, stingas kājas skāra zemi. Majors domāja, ka viņa būtu varējusi vēl izglābties. Kad Ransems viņu atrada, viņas ķermenis vēl bija silts. Majors domāja, ka viņa mirusi tikai pirms dažām minūtēm. Vārtsargs bija aizmidzis savā istabā un neko nebija dzirdējis.

Ransems stāstīja, ka novakarē, kad viņi abi ar pulkvedi Randžitu Singhu gājuši gar lielo ūdens tvertni, viņš krievieti redzējis. Viņš notēloja, kā viņa lavījusies no koka uz koku, no ēnas uz ēnu.

Pulkvedis Randžits Singhs arī bija viņu pazinis, bet viņi norunājuši nevienam neko neteikt.

Kad pienāca Harija Bauera kārta, viņš bija sevī noslēdzies ūn stāstīja drūmi un nelabprāt. Raudzīdamies telts grīdā, viņš teica dobjā balsī: — Es nezināju, ka viņa nāks. Viņa ieradās pie manis, mēs brīdi parunājāmies, un viņa aizgāja.

Tomēr Rašidu tas neapmierināja. Policijas priekšnieks jautāja: — Viņa bija jūsu mīļākā, vai ne?

— Jā.

— Cik ilgi?

— Gandrīz divus gadus. Tas sākās Karlsbādē. Es nekad neesmu viņu mīlējis, bet šeit tas man bija izdevīgi. Es mēģināju to izbeigt. Viņa gribēja ar mani precēties. Bet es nekad neesmu gribējis viņu precēt. Es precēšu kādu meiteni no Vevejas, kad atgriezīšos dzimtenē. Es viņai to teicu, bet tas nelīdzēja. Viņa vienmēr draudēja darīt sev galu, bet es neticēju, ka viņa patiešām to izdarīs. Man liekas, viņa bija mazliet jukusi. Es sen jau būtu to izbeidzis, bet viņa man plijās virsū. Viņa vienmēr nāca pie manis istabā. Reizēm viņa pat pārgulēja nakti ar mani vienā gultā. — Viņš vēl arvien blenza grīdā, bet viņa pleci raustījās. — Ko es varēju darīt? Es esmu veselīgs, šī ir karsta zeme, un šeit cilvēks lieto tik daudz garšvielu. Es teicu sev pašam: «Nu labi! Kāpēc ne?»

— Vai tas ir viss? Vai jūs stāstījāt patiesību?

— Jā.

— Mis Saimena teica, krieviete nākusi pie jums, viņa dzirdējusi jūs strīdamies un mirušās kliedzienus: «Es nonāvēšu tevi un sevi!»

— Jā. Tas ir taisnība.

— Jūs ķildojāties?

— Nē. Viņa man uzbruka.

— Tad tāpēc jūsu seja ir saskrāpēta?

— Jā.

— Par ko jūs ķildojāties?

Mirkli viņš klusēja, tad teica zemā balsī: — Viņa gribēja, lai es ar viņu guļu. Viņa darījās šausmīgi un runāja briesmīgus vārdus.

— Tāpēc ka jūs atteicāties?

— Jā. Tas bija neglīti un nepieklājīgi. Tā nebija īstā vieta... tik daudz mirušu un mirstošu ir ap mums. Es negribēju. Es to nemaz nevarēju. Viņa man bija pretīga.

«Tad tā tas bijis,» Ransems nodomāja. Šveicieša pieklājības jūtas bija aizskartas.

— Viņa bija man pretīga. Es viņai to teicu, Un tad viņa mēģināja mani nonāvēt. Viņa metās man virsū kā pantera... un es viņai iesitu.

— Un tad?

— Es domāju, ka tā jādara. Kad es viņu situ, viņa vairs nekliedza. Viņa ievilkās istabas stūrī un iespieda seju rokās.

— Vai viņa ko teica?

— Viņa ilgi klusēja un tad sāka raudāt... nevis mežonīgi un histēriski, kā parasti darīja, bet klusi. Vēlāk, kad viņa bija aizgājusi un es biju viens, tikai tas mani baidīja. Viņa bija tik klusa,

— Ko viņa teica?

Skaistajā, trulajā sejā mirkli pavīdēja mulsums. Tad viņš atbildēja: — Viņa runāja ļoti klusā balsī. Nezinu, vai varēšu īsti labi atcerēties. Man liekas, viņa iespieda seju rokās un teica: «Kas ar mani noticis? Es jau esmu prātu zaudējusi.» Tad viņa teica: «Man žēl, ka es tev iesitu. Piedod man! Es nevaru mirt, ja tu man nepiedod.» Un es sacīju: «Nu labi! Es tev piedodu, bet tas ir viss. Es tevi nekad vairs negribu redzēt. Tu esi briesmone.» Tad viņa noņēma rokas no sejas un teica: «Lai notiek! Tu mani vairs nekad neredzēsi. Es tevi neapgrūtināšu. Es nevienu vairs neapgrūtināšu, arī pati sevi ne. Man to vajadzēja izdarīt jau sen — pat pirms Leipcigas un Drēzdenes.» Tad viņa teica: «Ardievu! Es ceru, ka kadā dienā šis lieliskais ķermenis, kas ir vienīgais, ko tu mīli, cietīs tāpat, kā es tagad ciešu.»

Viņa balss kļuva arvien klusāka un klusāka, kad viņš beidza savu stāstījumu. Viņš teica: — Visu laiku viņa it kā runāja pati ar sevi. Es nekad nedomāju, ka viņa tiešām izdarīs pašnāvību. Viņa vienmēr teica, ka nonāvēsies, bet to nekad nedarīja.

Pat tad, kad viņš bija beidzis, viņš neskatījās viņos. Viņš teica: — Es vēlos tikai mierīgi aizbraukt. Gribu tikt projām no šejienes. Es došos atpakaļ uz Šveici, apprecēšos un dzīvošu vienā mierā. Man nekad nevajadzēja braukt šurp.

Mirkli iestājās klusums, tad Rašids jautāja: — Vai ir kāds, kam būtu jāpaziņo notikušais, jūsu augstība? Vai viņai bija kādi radi vai draugi?

— Neviena, cik es zinu. Jums vajadzētu palūkoties viņas papīros. Viņa vienmēr stāstīja, ka viņas ģimene un draugi pazuduši vai miruši.

Rašids teica šveicietim: — Tas ir viss. Tagad jūs varat iet. Tiklīdz radīsies iespēja atstāt šo zemi, es jūs sūtīšu projām. Varbūt jūs varēsiet aizbraukt ar kādu no lidmašīnām, kas dodas atpakaļ.'

— Neko citu es nevēlos, — Harijs Bauers truli atkārtoja. — Tikt mājās. Projām no šīs nolādētās zemes. — Viņš bija sabijies kā dzīvnieks, sabijies tāpēc, ka viņa ķermenis jau bija slims. Ceļā uz telts durvīm viņš sāka streipuļot un gandrīz pakrita, brīdi stāvēja, pieķēries durvju aizkariem. Ransems pārmija ar majoru šausmu pilnus skatienus.

Tad majors Ransemam pačukstēja: — Labāk ejiet viņam līdzi, es negalvoju, ka viņš nokļūs līdz mūzikas skolai.

2

Ceļā no telts līdz mūzikas skolais Ransems aplika šveicietim roku ap vidu, lai atturētu viņu no krišanas, bet, kad viņi sasniedza lielo ūdens tvertni, Harijs Bauers pēkšņi atbalstījās pret sienu un sāka vemt, un tad Ransems saprata, ka viņam ir beigas. Ar garāmejoša kūlija palīdzību viņš Baueru aizveda līdz skolai un ieveda istabā, kuru šveicietis bija iekārtojis rūpīgi kā kareivis. Tagad Bauers bija apātisks un, uz gultas malas apsēdies, skatījās grīdā, kamēr Ransems novilka viņam baltos svārkus un atpogāja krekla apkaklīti. Brīdi viņš nerunāja, tad ar pūlēm mēģināja ko teikt. Blenzdams Ransemā izplestiem, akliem redzokļiem, viņš rīstīdamies teica franču valodā: — Es gribu braukt atpakaļ. Man jātiek atpakaļ. Sūtiet mani projām no šīs briesmīgās zemes. — Tad viņš sāka atkal rīstīdamies vemt un lēkme kratīja viņa ķermeni no galvas līdz kājām.

Kad viņš aprima, Ransems teica: — Es atvedīšu ārstu.

Gaitenī Ransems sastapa majoru: — Es steidzos šurp, cik ātri varēju, — majors teica. — Vecā lēdija vēlējās ar mani aprunāties.

— Vai jūs domājat, ka ir kāda cerība?

— Man jāsaka — nē. Nu, vismaz lidmašīnas ir atvedušas zāles.

— Kas ieņems viņa vietu?

— Es nezinu.

— Es to labprāt gribētu.

— Jūs esat nepieciešams citur.

— Viņi gluži labi var iztikt bez manis. Gopals Rao var darīt manu darbu. — Viņš jautājoši lūkojās majorā. — Es gribētu uzņemties šo pienākumu.

— Vai jūs apzināties, kādas briesmas jums draud?

— Jā.

— Vecajai lēdijai tas nepatiks.

— Es gribu to darīt. Man ir tas jādara.

— Es saprotu. Nu labi. Bet tagad ejiet, nomazgājieties, metiet projām šīs drēbes un nomazgājiet rokas spirtā! Šveicietis bija tīrīgāks par tīru, bet pat tas viņu neglāba.

3

To Ransems saprata mirklī, kad viņš stāvēja, balstīdams Hariju Baueru pret lielās ūdens tvertnes malu. Pēc stiprās vemšanas viņš noprata, ka Harijam Baueram ir beigas un ka rīt tas jau būs miris; un viņa gars, ko jau sen bija notrulinājusi nāve, kas valdīja visapkārt, uztvēra domu par nāvi vēsi un bez saviļņojuma. Viņa rokas balstīja cilvēka ķermeni, kas jau bija gandrīz miris, bet kas vēl dažas stundas dzīvos tās slimības, kas to iznīcināja, žēlsirdīgi sastindzināts un apdullināts. Šveicietis bija viens no tūkstošiem, viena skudra pūznī, ko dievs pirms četrām dienām sava untuma dēļ bija saspārdījis. ar kāju, — kura nāve tagad, kad krieviete bija pakārusies vadzī lielajos vārtos, nevienu neskumdinās. Viņa nāve citiem neko nenozīmēs, tikai šveicietim pašam ar savu zemniecisko patmīlību un materiālismu. Nāve izjauca viņa nodomus par atgriešanos mājās, apprecēšanos, mantas vairošanu un vēlēšanos atstāt dēlu, kas turpinātu tik parasto Bauera dzimtu, turpinātu to «es», kas bija bijis Harijs Bauers, «es», ko iznīcinājusi dieva kāja tālu projām no vīna dārziem Vevejā.

Un, ja tas nebūtu Harijs Bauers, bet būtu Toms Ransems, kas tur stāvēja, svešinieka atbalstīts, izvemdams savu dzīvību pie lielās ūdens tvertnes... tikai viena skudra vairāk, sveša skudra no citas kolonijas, kura bija bēgusi projām, lai paglābtos, lai pazustu milzīgajā Indijas skudru pūznī. Un tā tas bija. Šodien, rīt vai parīt tas varētu būt Toms Ransems, kuru nevērīgi sabradā kājām. Un pēkšņi pie ūdens tvertnes sienas, kad Harijs Bauers mitējās vemt un, sāpīgi rīstīdamies, atbalstījās pret viņu savās saburzītajās, netīrajās drēbēs, viņš pirmo reizi skaidri redzēja pats sevi, un viņa gars novērsās, sadumpojies pret visu nederīgo, patmīlīgo, liekulīgo sevī pašā. Viņš zināja, kas viņam jādara. Viņam vajadzēja sevi iznīcināt ar visu pagātni, visiem jautājumiem, šaubām un neauglīgo domu maldiem, kuri viņu paralizēja kopš jaunības laikiem. Viņam vajadzēja iznīcināt to, kas bija Toms Ransems, vajadzēja padarīt par neesošu, iemīdot savu «es» Randžipuras sarkanajā augsnē. Viņam vajadzēja uzveikt un pazemot šo juceklīgo domātāju, liberāli, donkihotisko sevis tirdītāju egoistu. Pasaulē, kurā viņš dzīvoja, vecajā, pagurušajā pasaulē tādam cilvēkam kā Toms Ransems nebija vietas. Viena unce darbības bija vērtīgāka nekā tonna domu. Filozofija bija greznība vājajiem, nošķiršanās, netikumu apslēpšana kūtrajiem. Viņam visu to vajadzēja iznīcināt sevī, lai beidzot pieceltos tik vienkāršs, tik kails kā mistera Banerdži kalpotājs, kas austošajā rīta gaismā stāvēja galerijā, lūkodamies izpostītās Randžipuras drupās.

Šoreiz vīzija viņu neatstāja, izgaistot neziņā. Tā apgaroja viņu, kamēr viņš nesa mirstošo šveicieti uz mūzikas skolu, kamēr viņš to izģērba un gāja meklēt majoru.

Un tagad, kad viņš stāvēja pie čati, ar remdenu ūdeni aplaistīdams savu kailo ķermeni un taupīgi ieziepēdamies ar vērtīgo sakaltušo ziepju gabaliņu, vīzija vēl arvien viņu neatstāja, un, domādams par majoru, viņš zināja, ka majors bija ieraudzījis kaut ko viņa acīs, kādu jaunu izteiksmi, un sapratis to, un vēlreiz viņu pāršalca silts bangojošs draudzības vilnis pret majoru un Rašidu, un Smailu, un pat pret veco maharani. Viņš bija viņu draugs, bet vienmēr turējies savrup, kādas nenosakāmas barjeras šķirts, kas viņu atšķēla un padarīja draudzību neauglīgu. Taču tagad bija citādi. Viņš to zināja. Viņam vajadzēja tikai noturēties šai jaunajā sapratnē, viņš nedrīkstēja ļaut vīzijai izgaist, kā tas vienmēr bija noticis. Visiem spēkiem vajadzēja tiekties augšup, un, ja reiz bija glābts, vajadzēja uz visiem laikiem pagriezt muguru vecajam, īgnajam, bezsaturīgajam «es».

Pārģērbies viņš devās meklēt Fērnu un atrada viņu birojā, kur kādreiz bija sēdējis misters Dāss, mūzikas skolas direktors, mēģinādams savest kārtībā savus juceklīgos rēķinus pēc eiropiešu parauga. Ienācis pa durvīm, viņš ieraudzīja Fērnu pavisam citādu, it kā pirms tam viņa būtu dzīvojusi ēnā, bijusi miglains tēls, apveltīts ar tām rakstura īpašībām, kādas savās iedomās loloja vecais Toma Ransema «es». Viņš Fērnā tagad saskatīja to, ko krustmāte Fībe savā vienkāršībā un vecumā bija redzējusi jau sen — tai naktī, kad viņš aizveda Fērnu no savām mājām pie Smailiem.

— Harijs Bauers mirst, — viņš teica.

— Es zinu.

— Es nācu ieņemt viņa vietu.

Mirkli Fērna viņu izbijusies uzlūkoja. — Nē, tev to nevajag darīt. Tu esi pārāk vērtīgs.

— Es nemaz neesmu vērtīgs. Man ir tas jādara.

Paasinātā dzīves izjūtā viņš redzēja, ka viņa ir priecīga.

—.Viss.jau ir nokārtots, — viņš sacīja. — Tev būs jāparāda man slimnieki. Vispirms es gribētu drusku spirta, ar ko nomazgāt rokas.

Viņa pasniedza viņam spirtu un stāvēja, viņu vērodama.

Viņa teica: — Šodien ir mazāk saslimšanas gadījumu. Majors domā, tas ir tāpēc, ka sērga tagad pakļauta kontrolei.

— Bet nāves gadījumi...

— Tikpat daudz kā parasti. Vairums nomirst... gandrīz deviņi no desmit — Nogurušajai, jaunajai sejai piemita nopietnība, kādu viņš dažreiz bija redzējis krustmātes Fībes sejā. — Par laimi, viņi nomirst ātri, drīz atbrīvo vietu citiem.

Tad pēkšņi viņš Fērnu apskāva un kaislīgi piekļāva sev klāt; šī jaunā Fērna bija sieviete, tik dārga kā neviena sieviete iepriekš.

Viņš teica: — Būs labāk, ja mēs strādāsim kopā.

— Man bail, — viņa sacīja tik klusi, ka viņš tikko sadzirdēja.

— Tagad viss būs labi. Es zinu, viss būs labi. — Viss varēja būt labi, ja viņš nezaudēs savu jauno sapratni, ja iznīcinās savu veco «es». Tad viņš nekad neteiks: «Ej projām,» — atstājot viņu vienu un baiļu māktu.

Viņa teica: — Tev nevajag gulēt Harija Bauera istabā.

Mirkli viņš klusi vērās viņā, tad sacīja: — Es ierīkošu sev guļvietu šeit birojā.

Tad pirmo reizi pēc zemestrīces viņš redzēja viņu smaidām un viņa teica: — Tas ir tas, ko es vēlējos. Es gribu; lai tu būtu manā tuvumā. Būs daudz vieglāk, ja tu būsi pie manis.

— Tagad neviens netenkos.

— Tas nekas, ja viņi to darītu. — Fērna piekļāva seju pie viņa krūtīm un teica: — Man ir kauns.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es esmu laimīga.

Brīdi viņš neko neatbildēja, tad teica: — Tev nav jākaunas. Tam tā jābūt, citādi pasaule nevarētu pastāvēt.

Tagad iesim pie slimniekiem. Es tev parādīšu, kas jādara. Daži jau būs miruši.

4

Pulksten piecos Harijs Bauers nomira. Visu pēcpusdienu Ransems nāca un gāja uz mazo istabu, kur šveicietis bija tik glīti iekārtojies, dodams viņam kaolīna šķīdumu un dzeramo sodu. Ransemu bija apsēdusi doma, ka šveicietim jādzīvo, Harijam Baueram jāatveseļojas un jādodas atpakaļ uz Sveici — dzīvē, kurai tas piederēja. Brīdi Ransems juta sevī to spēku, kurš mis Makdeidei palīdzēja iedvest dzīvotgribu slimajiem un mirstošajiem. Kad viņš noliecās pār pusmirušo Baueru un noslaucīja putas no tā zilganajām lūpām, viņš neatlaidīgi domāja: «Tev jādzīvo! Tu nedrīksti mirt!» Taču Harijs Bauers gulēja nekustēdamies, tikai reizēm krampju lēkmes raustīja tam kājas. Majors zināja, ka nav nekādu cerību, jo holerai nevajadzēja labākas barotnes kā jauns, svaigs un veselīgs rietumnieka ķermenis. Īsi pirms pieciem ienācis istabā, Ransems ievēroja, ka šveicietis pārmainījies. Tas gulēja pilnīgi kluss, galvu atpakaļ atmetis, vaļēju muti. Nebija ne mazākās dzīvības pazīmes — nedz elpas, nedz pulsa, un Ransems nodomāja: «Viņš ir miris. Tagad viņš vairs nekad neatgriezīsies dzimtenē.»

Viņš pasauca Fērnu, kura labāk pazina nāves pazīmes holeras slimniekiem. Noliekusies pār Baueru, viņa sacīja: — Beigas. — Viņi gāja projām, atstādami līķi līdz tām laikam, kad atgriezīsies majors; un tūlīt pēc sešiem viņš atgriezās un kopā ar Ransemu devās uz Bauera istabu. Kad Ransems aizskāra Bauera delmu, tajā vēl bija manāms drudža karstums. Majors izmantoja drošāku paņēmienu, — palagu atvilcis, viņš sacīja:— Skatieties! — Muskuļainais ķermenis — skaistais ķermenis, kurš, kā Marija Lišinska teica, bija vienīgais pasaulē, kuru Harijs Bauers mīlēja, — vairs nebija balts. Muskuļi bija kļuvuši tumši brūni, pret pārējo audu pelēkumu tie atdalījās kā anatomiska modeļa muskuļu šķiedras. Viņiem tur stāvot, mirušajam viena kāja lēnām sakustējās, pacēlās augšup un tad pagriezās uz āru kā dejotāja kāja baletā.

— Bet viņš taču kustas! — Ransems iesaucās.

— Tā ir holera, — sacīja majors, uzvilkdams palagu atpakaļ. — Kā redzat, ķermenis ir tikai mehānisms. Gars ir aizlidojis, bet muskuļi joprojām darbojas kā spararats, kas apstājas tikai palēnām.

5

Pusdienas laikā majors aizsūtīja krustmātei Fībei ziņu, ka vēršu kariete brauc viņai pakaļ, lai atvestu viņu pie maharanes. Savā zīmītē viņš neprasīja pēc atbildes, un, domādama, ka greznās vēršu karietes piedāvājums nozīmē pavēli, vecā dāma mirkli jutās izbijusies. Pēc ziņneša aiziešanas viņa sapīka, jo šāds apmeklējums aizņems četras vai piecas stundas, bet viņai bija dārga katra minūte. Kad Berta Smaila atgriezās no bāriņu nama, viņa pastāstīja šo ziņu un vaicāja: — Kā tu domā, ko tas nozīmē?

— Droši vien to, ka viņa par tevi ir dzirdējusi un vēlas tevi redzēt Viņa ir ļoti ziņkāra.

— Man laikam vajadzētu uzposties.

— Jā, protams.

— Vai likt jauno apmetni? — minēja krustmāte Fībe. — Ar Batenbergas mežģīņu apkakli?

— Jā, un arī koraļļus.

— Vai tu domā, ka tie piestāvēs?

— Noteikti. Viņa kļūs vai nu sevišķi atturīga un lepna, vai... — Berta meklēja salīdzinājumu un arī atrada: — Vai tāda kā viena no tavām vecajām draudzenēm Siderfelsā. Nav ko baidīties.

— Es jau nebaidos, — sacīja krustmāte Fībe, — tikai iespējams, ka nepratīšu piedienīgi uzvesties.

— Tas ir ļoti vienkārši. Es tev parādīšu. Iedomājies, ka tu esi mabarane. Tagad es ienāku pa durvīm, rokas salikusi, lūk, tā, tad paklanos un saku: «Labdien, jūsu augstība.» Un tad viņa runās. Viņai patīk runāt, tāpēc nepārtrauc viņu pārāk bieži. Viņa droši vien uzdos tev neskaitāmus jautājumus.

— Labāk būtu devusi man vairāk laika sagatavoties.

— Viss būs labi. Viņai daudz nerūp, kā tu esi ģērbusies un vai tavi mati ir sacirtoti. Vienīgais, ko nedrīkst aizmirst — godā viņu par «jūsu augstību». Viņai tas patīk.

— Es atminēšu. — Viņa gribēja doties uz virtuvi, bet Berta viņu apstādināja. — Es parūpēšos par pusdienām. Homērs ir bāriņu namā. Es varu palikt šeit, kamēr tu būsi projām. Ej un sakārtojies! Lai arī ir mitrs, tavu fulāra kleitu tomēr vajadzēs izgludināt.

Krustmāte Fībe brīdi pretojās, tad piekāpās un pukodamās iegāja savā istabā.

Tagad, kad pārsteigums par ieaicinājumu bija pārgājis, viņa jutās uztraukta, tik uztraukta, ka pat atļāva Bertai, kādam zēnam palīdzot, gatavot pusdienas. Misis Saimena un misis Hogite-Igbere vēl arvien bija pie viņiem, jo neviena no viņām nevēlējās gulēt misis Hogites-Igberes bangelo. Viņas gan tur pavadīja lielāko dienas daļu, «ievezdamas mājā kārtību», bet azaidu reizēs atgriezās un gulēja misijas pieliekamajā telpā. Ņemdama laukā fulāra ģērbu no eikalipta lādes, viņa pateicās dievam, ka tās abas bija izbeigušas savas ķildas un turējās atkal pastāvīgi kopā. Viņu neuztrauca nedz misis Saimenas dienvidamerikāniskais slinkums, nedz misis Hogites-Igberes nevīžība, bet viņa uztraucās par viņu muļķību un viņu parašu savā starpā vienmēr sarunāties, vienalga, vai viņām ir ko teikt vai nav. Un viņa abas nicināja baiļu dēļ, jo kopš katastrofas un epidēmijas neviena no viņām neuzdrīkstējās tuvoties indietim. Viņas pat ieteica krustmātei Fībei sūtīt projām neaizskaramo zēnu, kas palīdzēja virtuvē, sacīdamas, ka tas ievazā holeru no pilsētas.

Taču krustmāte Fībe dusmīgi atbildēja: — Tas neko nelīdzēs. Eiropieši tikpat labi var ievazāt holeru... pat labāk, kā majors saka, jo holerai patīk svaigās eiropiešu asinis. Eiropieši no tās mirst kā mušas.

Krustmāte Fībe neatzina citus pretlīdzekļus kā visvienkāršāko tīrību. Ja jums jāsaslimst ar holeru, jūs saslimsiet. Ja tas būs dieva prāts, jūs tur nekā nevarēsiet darīt.

Sākumā misis Hogite-Igbere bija jutusi lielākas bailes nekā misis Saimena, bet pamazām tās pielipa arī viņai, līdz beidzot abas dzīvoja nepārtrauktā histērijā, kuru misis Hogitei-Igberei vēl pastiprināja konjaks, ko bhiļu laupītāji viņas mājā nebija uzgājuši.

Gludinādama ar karsto gludekli savu fulāra tērpu, krustmāte Fībe pa logu redzēja no spirta rūpnīcas puses nākam abas dāmas uz misiju pusdienās. Atkal lija lietus; viņas turēja lietussargus un saiņus pār pleciem. Krustmāte Fībe zināja, ka tie pilni ar misis Hogites-Igberes žagatu ligzdas grabažām. Jau divas dienas viņas tās stiepa no bangelo uz misijas noliktavu. Viens pieliekamās telpas stūris bija piekrauts ar misiņa lietām, lētām seģenēm un sari izšuvumu rāmjiem un izšūtiem spilveniem. Policija bija atguvusi viņas šujmašīnu, modinātāju un trīs vara paplātes, un bhiļi, kas to visu bija nozaguši, tagad ieslodzīti tukšajā ziloņu mītnē, bet misis Hogites-Igberes palielinātā ģīmetne no viņas ziedu laikiem vēl arvien nebija atrasta.

Tagad krustmāte Fībe ieraudzīja kādu kūliju nākam viņām pretī. Gludekli nolikusi, viņa gaidīja, kas nu notiks. Kad kūlijs bija apmēram divdesmit jardu no abām sievietēm, misis Hogite-Igbere un misis Saimena metās pāri dubļainajam laukam neapstādamās, kamēr nebija aizskrējušas kādus piecdesmit jardus no ceļa. No turienes viņas tam kliedza nepareizā indusu valodā, lai tas nenāk tuvāk. Cilvēks viņās paraudzījās, neko nesaprazdams, un turpināja savu ceļu uz pilsētas pusi. Un, kad viņš bija pagājis garām, viņas atgriezās uz ceļa un nāca uz misijas māju.

Krustmāte Fībe nosmējās un atkal sāka gludināt tērpu.

«Kā ortodoksāls brahmaņu pāris,» viņa nodomāja. Brīdi vēlāk viņa dzirdēja abas pieliekamajā telpā sarunājamies un izkravājam savus dārgumus. Tad pa logu viņa ieraudzīja kādu mahrātu policistu nākam uz misijas namu.

Viņš nāca no Gopala Rao un atnesa misis Hogitei-Igberei vēstuli. Tanī bija teikts, ka misters Hogits—lgbers sarunājis lidmašīnu, lai nogādātu savu sievu drošībā Bombejā.. Misis Hogite-Igbere varot ņemt līdzi, kuru gribot. Beigusi lasīt, viņa atkrita virtuves krēslā un teica: — Paldies dievam! Mēs esam glābtas!

— Kas? Kas ir? — misis Saimena vaicāja. — Kā tad mēs esam glābtas?

— Herberts atsūtījis mums lidmašīnu. Es zināju, ka viņš mūs nepametīs.

— Tu jau vari braukt. Es nevaru atstāt Fērnu.

Taču krustmāte Fībe ienāca īstā laikā, lai dzirdētu, ko misis Hogite-Igbere teiks, un, pirms tā paguva atbildēt, viņa teica: — Fērna nekur projām nebrauks. Es rūpēšos par viņu. Jums nevajag raizēties.

— Es tā nevaru aizbraukt.

— Jums cits nekas neatliek. Iedomājieties, ja jūs dabūtu holeru, nomirtu un atstātu Fērnu bārenīti. Tas tik būtu jauki, vai ne? Ko tad Fērna iesāktu?

Misis Hogite-Igbere teica: — Viņai taisnība, Mērij-Lū. Padomā par to, sevišķi tagad, kad Fērna taisās precēties. Tev jādomā vairāk pašai par sevi, nevis par Fērnu vien.

— Man vēl tas jāpārdomā.

Taču krustmāte Fībe teica: — Labāk savāciet visu, ko gribat ņemt līdzi! Lidmašīnas no šejienes parasti izlido pirms tumsas. Neuztraucieties! Es Fērnu saprotu. Mēs ar Bertu viņu uzmanīsim.

— Es viņu gribētu satikt pirms aizbraukšanas!

Taču misis Hogite-Igbere viņu strauji pārtrauca: — Tu gribi iet uz to mēra perēkli? Es tev aizliedzu! Tu vari atnest slimību dīgļus. Tev neļaus Bombejā izkāpt. Padomā, Fērna ir saderinājusies, un tā ir tik lieliska partija! Tev jābūt prātīgai.

— Labāk tūlīt savāciet savas lietas! — krustmāte Fībe atkārtoja.

— Es vēl padomāšu, — teica misis Saimena un pēkšņi sāka raudāt. — Es nekad neesmu braukusi ar lidmašīnu, — viņa sacīja.

— Es arī ne, — teica misis Hogite-Igbere, — bet labāk lidošu nekā nobeigšos te kā žurka alā. Smaili var uzglabāt manas misiņa lietas, vai ne? Nebūs jau nekādu lielu rūpju.

— Nē, — teica Berta Smaila.

— Tas viss ir tik šausmīgi, — šņukstēja misis Saimena. — Es nesaprotu, kāpēc Fērna cenšas visu padarīt ļaunāku, palikdama šajā briesmīgajā zemē. Kopš dzimšanas viņa par citu nav domājusi kā tikai pati par sevi.

— Nu tad nāciet, — teica krustmāte Fībe. — Ja būsiet sakārtojušās līdz trijiem, varēsiet doties uz pilsētu kopā ar mani.

— Mēs nevaram visu ceļu iet kājām, — iebilda misis Hogite-Igbere.

— Jums jau nebūs jāiet, — sacīja krustmāte Fībe. — Maharane man atsūtīs vēršu karieti, jūs varēsiet braukt ar mani reizē. — Un tad, it kā pateikusi kaut ko gluži parastu, viņa abas atstāja.

Kad viņa bija aizgājusi, misis Hogite-Igbere un misis Saimena, kurai asaras pēkšņi apsīka, devās uz pieliekamo telpu, lai sagatavotos aizceļošanai. Kad durvis bija aizvērušās, misis Saimena skaļi izteica domu, kas viņām abām bija prātā: — Kā tu domā, kāpēc maharane viņu ielūdza?

Atbildes nebija. Misis Hogite-Igbere pabolīja acis un sāka savā mantu kaudzē meklēt lietas, ko bija nodomājusi ņemt līdzi.

— Tik tiešām, te nekam nav jēgas. Kad es būšu Bombejā, es piespiedīšu Herbertu atteikties no darba bankā un vest mani atpakaļ uz Angliju. Tik spējīgs cilvēks var atrast tur labu vietu. Un, ja neatradīs, mēs dosimies uz laukiem un mierīgi dzīvosim Šropšīrā. Man tur ir daudz radinieku... visi muižu īpašnieki, kā tev zināms. Es negribu pavadīt sava mūža labākos gadus tādā vietā kā Randžipura. — Viņa nicīgi nošņācās. — Iedomājies tikai! To veco grabažu ielūgusi maharane.

Misis Saimenai sagatavošanās ceļam bija vienkārša. — viss, kas viņai šajā pasaulē piederēja, gulēja aprakts zem gruvešiem, kur kādreiz bijusi viņas māja. Viņa un misis Hogite-Igbere bija salīgušas mieru, un tagad, kad pirmās histērijas un baiļu lēkmes pagājušas, viņas sapratās gluži labi — pa daļai tāpēc, ka savā ziņā bija iesviestas viena otras rokās, jo neviens cits Randžipurā vairs nelikās par viņām ne zinis, tikai Smaili, kuri viņas ēdināja. Taču pēc izlīguma misis Hogites-Igberes cieņa vairs neatjaunojās. Lai gan misis Saimena viņas dzeršanas noslēpumu turēja pār viņu kā Damokla zobenu, misis Hogite-Igbere, gandarījumu meklēdama, vairs neaprobežojās ar dzeršanu slepeni un piedzeršanos vienīgi vakaros mazā sabiedrībā savā mājā kā senāk. Tagad viņa dzēra, kur un kad vien iedomājās. Prestiža zaudējumu viņa sev centās atlīdzināt ar dzeršanu. Tagad misis Saimena viņu atklāti sauca kristītā vārdā, un viņa savukārt dēvēja misis Saimenu par Mēriju-Lū. Un, kopš misis Saimena bija izplatījusi ziņu, ka viņa būs grāfa brāļa sievasmāte, viņa jutās pārliecināta par savu pārākumu. Tomēr sirds dziļumos viņas viena otru ienīda kā nīst divas sāncenses, kuras viena otru neieredz un neuzticas viena otrai.

Kamēr misis Hogite-Igbere grīļīgi sēdēja uz sola, rakņādamās savā drazu kaudzē, misis Saimena gulēja gultā un raudādama nemitīgi atkārtoja: — Es nevaru braukt. Es nevaru atstāt Fērnu. Fērna ir vienīgā, kas man vēl palikusi šai pasaulē. — Tagad viņa vairāk nekā jebkad izjuta vīra un meitas Hēzles zaudējumu, jo manīja tuvojamies lēkmi, bet trūka skatītāju un klausītāju, nebija neviena, kas par viņu domātu, neviena, kas viņu mierinātu un teiktu maigus vārdus.

Misis Hogite-Igbere joprojām rakņājās lielajā kaudzē un izmeklētās lietas krāva mazākās kaudzītēs solam katrā pusē. Tas bija kaut kas līdzīgs kārtībai, bet bez jēgas. Viņa pārcilāja lietas no vienas kaudzes otrā un tad atkal atpakaļ lielajā kaudzē, līdz bezcerīgā apjukumā paskatījās uz gultu un dusmīgi iesaucās: — Velns parāvis Mērij-Lū, nāc taču man palīgā, es netieku ar šo kaudzi galā! — Bet misis Saimena tikai šņukstēja un teica: — Neprasi no manis, lai es tagad kaut ko daru.

Tad misis Hogite-Igbere apsēdās, atkal paskatījās uz gultu un, rūpīgi veidodama vārdus ar stīvu, piedzēruša cilvēka mēli, teica: — Tu esi viena, nu labi! Tev neviena nav. Labāk sakravājies un laidies atpakaļ uz dzimteni pie savām vecajām tantiņām. Ja tu domā, ka atkal dabūsi Fērnu zem tupeles, tad tu esi galvu saspiedusi. Tai meitenei jau tagad vairāk prāta, nekā vajadzīgs.

Misis Saimena smagi nopūtās un, it kā sitienu saņēmusi, iekļāva seju rokās, bet nebija neviena skatītāja. Misis Hogite-Igbere pagrieza viņai muguru un atkal iegrima savas «šķirošanas» bezgalīgajā jūklī.

6

Vēršu kariete ieradās pusstundu vēlāk, un, kamēr tā nebija atbraukusi, krustmāte Fībe, misis Hogite-Igbete un misis Saimena sēdēja cietajos virtuves krēslos un gaidīja; misis Hogitei-Igberei visapkārt bija viņas dārgumu saiņi un sainīši. Abas «draudzenes» viena ar otru nerunāja, un starp viņām sēdēja krustmāte Fībe, ironiski sevī smīnēdama un domādama, ka tik pilnīgs ienaidnieku apjukums šajā pasaulē reti atgadās. Šad tad misis Saimena nošņauca degunu un noslaucīja acis mutautiņā. Galvā viņai bija misis Smailas tropu ķivere un mugurā kāda no misis Hogites-Igberes zīda kleitām, ko viņa bija aizņēmusies pirms pēdējā apvainojuma. Kleita viņai bija par platu un vērta viņu nožēlojamu un smieklīgu.

Kad beidzot atbrauca kariete, ko vilka baltie Maisoras vērši zeltītiem ragiem, tā nemaz neizskatījās tāda, kādu krustmāte Fībe to bija iedomājusies. Viņa nekad vēl nebija redzējusi karalisko vēršu karieti, tāpēc bija iedomājusies to kā zirgu pajūgu Siderfelsas stacijā. Izrādījās, ka tā ir kaut kas līdzīgs tronim uz riteņiem, ar vēršu dzinēja sēdekli priekšā. Tas bija ērts tronis, tomēr ne tik ērts, lai varētu sasēsties trīs dāmas. Taču, ja misis Hogite-Igbere un misis Saimena negribēja nokavēt lidmašīnas startu, viņām visām trim vajadzēja kaut kā iekārtoties. Beidzot krustmāte Fībe nosēdās troņa vidū, un viņas šaurais sēdeklis svārstījās starp abām braucējām. Viņu klēpjos bija sakrauti misis Hogites-Igberes daudzie saiņi.

Vēršu dzinējs vēroja šo ainu ar neuzticību. Viņš nekad nebija redzējis, ka karalisko karieti pārvērš par omnibusu, un, tā kā bija novēlojies, tad baidījās no maharanes dusmām. Viņš brīnījās arī par savādo žargonu, kādā dāmas vai nu pēc kārtas, vai visas kopā viņu uzrunāja. Turklāt lietus gāza straumēm, un, kamēr visas trīs sievietes novietojās zem karietes paceļamā jumta, izrādījās, ka krustmātes Fībes pūles gludināt savu tērpu bijušas veltīgas.

Beidzot viņas bija nosēdušās un dzinējs, uzkāpis sēdeklī, iedūra diviem nemierīgiem vēršiem ar dzinuli ciskās, un nelielā sabiedrība devās projām pa misijas izbrauktni.

Vērši bija lepni dzīvnieki, kas apzinājās, ka senos laikos Maisorā to senči vilkuši sahiba Tipo lielgabalu. Tos baroja un mazgāja un to ragus katru rītu no jauna apzeltīja, un tie bija paraduši vest tikai veco maharadžu vakara izbraucienos. Nekad tie nebija veduši tik vienkāršu kravu kā to, kas sastāvēja no krustmātes Fībes. misis Saimenas un misis Hogites-Igberes ar visiem viņas saiņiem, un tagad šos dižciltīgos vēršus durstīja dzinējs, kurš, bailēs drebēdams, vēlējās ātrāk nogādāt savu pasažieri zem maharanes telts jumta. Tad nu vērši šņākdami un elsodami sāka savus slavenos rikšus pa grantēto, ceļu. Vieglā kariete lēkāja un briesmīgi kratījās un misis Saimenai un misis Hogitei-Igberei iedvesa šausmas. Tomēr viņas brauca maharanes karietē, lai arī aiz krustmātes Fībes žēlastības un pēdējā ceļā projām no Randžipuras varbūt uz visiem laikiem.

Rikšošana, ko pavadīja vēršu šausmīgā šņākšana un elsošana, turpinājās līdz dzelzceļa tiltam, tad vērši bija spiesti iet lēnām, lai kāds no vaļējiem dēļiem neatlēktu un nesadragātu karieti. Tagad ūdens bija mazliet zemāks, tomēr tas vēl arvien krāca tikai vienu vai divas pēdas zem tilta. Redzot ūdens mutuļus, misis Hogitei-Igberei uznāca reibonis un viņa aizvēra acis, atliecās atpakaļ un savā aprobežotajā prātā mulsi domāja: «Ja man jāmirst, tad es vismaz negribu redzēt nāvi tuvojamies.» Misis Saimena aizvēra acis, un viņas vaimanas sajaucās ar vēršu nepatikas šņācieniem. Taču krustmāte Fībe sēdēja taisni un stingri, lūkodamās uz pilsētu, turēdama divus misis Hogites-Igberes saiņus. Jau četras dienas viņu bija mākusi vēlēšanās redzēt izpostīto pilsētu, bet nebija radies neviens brīvs brīdis, kad viņa varētu apmierināt savu ziņkārību. Dzinējs izkliedza vēršiem pamudinājumus, vaļējie dēļi brikšķēja un brakšķēja zem karietes, līdz viņi sasniedza cietzemi. Atvērusi acis, misis Sai mena noteica: — Paldies dievam! — un apklāja seju līdz acīm ar indiešu plīvuru. Tūlīt misis Hogite-Igbere atkārtoja to pašu,

Gar ceļa malām vairs nebija līķu, bet šur tur mētājās ēzeļa, govs vai suņa kauli, kurus maitu lijas bija nolupinājušas baltus un tīrus. Dubļos starp māju drupām iemītnieki bija uzcēluši ļodzīgas būdas un, kad kariete brauca garām, izbrīnā glūnēja, redzot maharanes elsojošos zeltragu vēršus velkam trīs pakām apkrāvušās eiropietes, divas no tām pa pusei aizplīvurojušās kā musulmaņu sievietes. Šur tur starp drupām strādāja bars kūliju, novākdami plūdu sanestos gružus. Misis Hogite— Igbere aizmirsa bailes un ziņkāri lūkojās apkārtējā ainavā, neskaidri domādama, ka visi šie sīkumi radīs brīnišķīgas pārrunas kādreiz, kad Herberts būs aizgājis pensijā un viņi atkal dzīvos savā mājā Anglijā.

Viņi pabrauca garām mūzikas skolai, kur kūliji patlaban sadedzināja divdesmit līķu uzreiz, un beidzot sasniedza lielos vārtus, kur visas trīs sievietes sliktā indusu valodā centās pierunāt dzinēju apstāties. Bet, tiklīdz kairiete apstājās un vērši mitējās šņākt un elsot, misis Saimena atkal sāka raudāt. Redzot mūzikas skolu un līķu sadedzināšanu, viņu atkal pārņēma jauns mīlestības un ziedošanās uzplūds un viņa uzstāja, ka pirms aizbraukšanas viņai jāatvadās no Fērnas. Šoreiz misis Hogite-Igbere jokus neatzina. Viņa teica: — Ja tu rādīsies mūzikas skolas tuvumā, es tevi neņemšu lidmašīnā līdzi.

Tad parādījās Gopals Rao ar smīnīgām uguntiņām melnajās mahrāta acīs un sāka izkravāt saiņus, kuros braucējas bija ierakušās. Misis Hogite-Igbere un misis Saimena nemitīgi ķildojās. Viņu niknos čukstus varēja dzirdēt cauri plīvuriem, kas klāja viņām sejas.

Misis Hogite-Igbere teica: — Ja tu domā, ka es te sēdēšu, rīdama holeras baciļus, kamēr tu apmeklēsi Fērnu tajā mēra perēklī, tu esi traka! — Tad muļķīgā augstprātībā viņa uzrunāja Gopalu Rao: — Hallo, zēn! — viņa teica. — Kur ir tā lidmašīna?

Mirkli melnās acis dusmīgi iegailējās, bet, ātri nomierinājies, Gopals Rao ņirdzīgi atbildēja: — Laukā aiz parsu torņa.

— Bet kā mums tur nokļūt?

— Būs vien jāiet kājām. — Viņš tagad bija laipns, izsmējīgi, mēdoši laipns, atguvis savu labo omu, savu mahrāta humoru. Ar indieša intuīciju viņš tūlīt nojauta, ka šīs divas pavecās sievietes bija smieklīgas un, pēc eiropiešu mērauklas, nevērtīgas. Viņš bija mahrāts — karotāju pēctecis. Šo sieviešu sliktās manieres nevarēja viņu apvainot.

— Es nevaru tik tālu aiziet, — misis Hogite-Igbere teica. — Paskatieties uz manām kājām! — Un viņa izstiepa tievu, nepiedienīgā augstpapēžu kurpē ieautu kāju. Acīmredzot viņa nebija apģērbusies aizceļošanai no Randžipuras, bet ieceļošanai Bombejā.

— Kundze, — teica Gopals Rao, — nav citas izejas. Mēs nevaram atnest lidmašīnu šeit. Lidmašīnai vajadzīga vieta, kur pacelties gaisā.

— Bet tur ir tas vēršu pajūgs. — Taču, kad viņa pagriezās, vēršu kariete jau drāzās projām vislielākajā steigā, vēršiem šņācot un elsojot stiprāk nekā parasti no dzinēja dūrieniem, kuru savukārt dzina bailes no maharanes. Krustmāte Fībe priecājās par šo skatu un labprāt būtu palikusi vēl mazliet, bet dzinējs viņu gribot negribot aizveda projām, lai nogādātu pie maharanes.

Tajā pašā brīdī izbrauktnē parādījās divas sievietes. Tās bija lēdija Eskete žēlsirdīgās māsas tērpā un mis Hodže. Viņas gāja roku rokā kā divas skolnieces. Ieraudzījusi viņas, misis Hogite-Igbere pagriezās un sacīja: — Labdien, lēdija Eskete!

Edvīna atbildēja: — Labdien!

Vēl arvien uztrauktā misis Saimena arī sacīja: — Labdien! — un tad misis Hogite-Igbere izmantoja gadījumu. Viņa teica: — Es tūliņ braukšu ar lidmašīnu uz Bombeju. Man ir viena brīva vieta. Es jūs varētu paņemt līdzi, ja jūs vēlētos.

Misis Saimenas mute atvērās un aizvērās zem plīvura, bet viņa neizdvesa ne skaņas. Viņa bija tik pārsteigta par savas draudzenes neuzticību, ka nevarēja parunāt. Nebija jau arī vajadzības, jo lēdija Eskete atbildēja: — Paldies par piedāvājumu, bet es palikšu šeit. Ceru, ka jums būs patīkams brauciens, — un tad viņa un mis Hodže devās savās gaitās.

Pa to laiku Gopals Rao bija apkrāvis trīs kūlijus ar saiņiem un teica: — Jums tagad jāiet! Lidmašīnai jāizlido, lai sasniegtu Bombeju pirms tumsas. Es jums parādīšu ceļu. — Un bez tālākiem paskaidrojumiem viņš devās ceļā triju kūliju pavadībā, kuri nesa saiņus. Brīdi abas sievietes stāvēja, nolūkodamās pakal aizejošajiem, bet tad viņas atkal sagrāba bailes no Randžipuras, no holeras un no nāves, un kā divas paklausīgas aitas viņas apgriezās un sekoja tiem pa dubļiem un netīrumiem uz Klusuma torņa pusi; misis Hogite-Igbere gāzelējās uz saviem augstajiem papēžiem, un viņas krūtis un dibens kratījās un līgojās ar katru soli.

7

Maharane, likās, nemaz nebrīnījās par krustmātes Fībes vēlo ierašanos. Viešņa ienāca teltī un redzēja, ka Bertas Smailas aizrādījumi bijuši lieki, jo maharane pagājās viņai pretī un pakratīja viņas roku. Kaut kur kalpotāji bija atraduši šūpuļkrēslu, un maharane aicināja krustmāti Fībi tajā apsēsties. Maharane pati apsēdās nevis uz spilvena, bet valdnieces krēslā, kas bija izglābts no pils. Vecā princese apsēdās vienkāršā saliekamā krēslā, un maharane teica: — Tas ir jauki, ka mani apmeklējat. Es jau sen vēlējos ar jums iepazīties, bet mana dzīve šeit ir ļoti nevaļīga.

— Jūsu augstība, — teica krustmāte Fībe, — tas bija ļoti laipni no jūsu augstības sūtīt pēc manis.

— Stāsta, ka jūs katastrofas laikā esat ļoti daudz darījusi manu tautiešu labā.

— Es darīju, kas jādara, jūsu augstība, — krustmāte Fībe vienkārši atbildēja. — Man loti žēl, ka esmu novēlojusies, bet dzinējs ieradās vēlu, un tad tur vēl bija tās divas sievietes. Man viņas vajadzēja atvest uz pilsētu.

— Kādas divas sievietes?

— Misis Hogite-Igbere un misis Saimena.

Maharane sarauca pieri: — Vai tad viņas nevarēja iet kājām?

— Jā, jūsu augstība, bet es gribēju būt droša, ka viņas aizbrauc.

Krunkas izlīdzinājās smaidā: — Misis Hogite-Igbere? — viņa teica. — Bankas direktora sieva, vai ne?

— Jā, jūsu augstība.

— Un tā otra ir misionāra sieva?

— Jā gan, jūsu augstība.

— Jā, viņa pāris reižu ir bijusi pilī. Es viņu atceros.

Tad iestājās klusums un krustmāte Fībe, nervozi gaidīdama, sāka lēni šūpoties.

Kalpotājs ienāca un atnesa tēju, un maharane teica: — Esmu ļoti pateicīga jums un Smailiem par visu, ko esat darījuši.

Vecā princese ielēja tēju, un, tējas tasi rokās turēdama, krustmāte Fībe sāka justies mazliet mājīgāk. Viņa no tālienes bija redzējusi maharani kādas sešas reizes, kad tā karstos vakaros brauca savā rolroisā, lūkojoties taisni uz priekšu, neviena neredzot, un krustmātei Fībei tā vienmēr bija likusies tāla, neīsta un pārcilvēcīga, kā akmenī cirsta dieviete Tagad viņa redzēja, ka maharane ir īsta, no miesas un asinīm, un, redzot to uzmanīgi valdnieces krēslā apsēžamies, varēja skaidri manīt, ka tā slimo ar išiasu.

— Tās abas ir loti muļķīgas sievietes, — viņas augstība pēkšņi teica.

Zinādama, ko maharane domā, krustmāte Fībe atbildēja: — Jā, jūsu augstība, tādas sievietes mūsu laikos ir gatavā mocība.

— Ļoti parastas, — teica maharane. Un tad. nespēdama vairs ilgāk apslāpēt ziņkāri, viņa vaicāja: — Kāpēc jūs atstājāt Ameriku un pārcēlāties uz dzīvi šeit?

— Es vēlējos redzēt Indiju, jūsu augstība, un, kad šeit reiz nokļuvu, tā man iepatikās.

— Vai jums vēl arvien tā patīk — pat tagad?

— Jā, jūsu augstība, pat tagad. Manā vecumā vairs ne no kā nav jābaidās.

— Cik veca tad jūs esat?

— Septembrī man būs astoņdesmit divi.

Viņas sāka saprasties. Krustmātei Fībei patika atklātība, un viņa nicināja tukšas pieklājības frāzes. Maharane runāja bez aplinkiem, uzdeva tiešus jautājumus.

— Pastāstiet man par sevi... par savu dzīvi Amerikā.

— Nezinu, ko tur lai stāsta, jūsu augstība.

— Par savu ģimeni, kādā mājā jūs dzīvojāt un kā tur izskatījās tad, kad jūs bijāt jauna.

Krustmāte Fībe noprata, ko maharane vēlas. Viņa vēlējās kaut ko uzzināt par Ameriku un krustmātei Fībei līdzīgiem cilvēkiem, tieši tāpat kā krustmāte Fībe bija vēlējusies kaut ko uzzināt par Indiju un tādiem cilvēkiem kā maharane. Tāpēc viņa sāka stāstīt par Aijovu un savu bērnību, un vecākiem, un vecvecākiem un aprakstīja fermu un bargās ziemas, un karstās vasaras, kas bija tikpat audzelīgi sutīgas kā Randžipura lietavu laikā. Runājot krustmātei Fībei nervozums izzuda, un, kad maharane turpināja izvaicāšanu, viņa redzēja, ka šajā vecajā dāmā, kura, viegli šūpodamās, kautrīgi stāstīja, slēpās gudrība, vienkāršība, pašcieņa un humors, labsirdība un saprašana un uzsprēgāja arī nepacietība un pat sašutums, tiklīdz stāstījums skāra stulbus un seklus cilvēkus. Viņas sāka saprasties, un tūlīt krustmāte Fībe aizmirsa Bertas Smailas aizrādījumu lietot «jūsu augstība» katrā teikumā un reizēm vienkārši pateica «jūs». Pēc brīža maharane iesāka runāt par savu jaunību un bērnību un par dzīves grūtībām tālajā, mežonīgajā, putekļainajā, sarkanajā augstienē, kur viņa bija dzimusi un kuru viņa nebija redzējusi kopš trīspadsmit gadu vecuma. Viņa jutās brīvi ar veco dāmu no Rietumamerikas vidienes. Krustmāte Fībe nebija nedz pieglaimīga, nedz uzpūtīga, un bija skaidrs, ka viņa nākusi vienīgi padzert—tēju un patērzēt, nekārodama nedz pagodinājumus, nedz arī kādus citus labumus. Viņa bija patīkama un ļoti izpalīdzīga. Kamēr krustmāte Fībe šūpojās un stāstīja, maharane pret viņu juta to pašu, ko bija jutis Rašids, Ransems, majors un nabaga nelaiķis misters Džobnekers. Reizēm vecā princese irgādamās pārtrauca savu draudzeni maharani, lai aizrādītu: «Nē, tas tā nebija,» — vai: «Jūs maldāties, memsahiba, tas bija lielajā sausuma gadā.»

Krustmāte Fībe šūpodamās un klausīdamās dažreiz izmeta: «Ai, cik interesanti!» — vai: «Tas izklausās neticami!» Pēkšņi viņai šķita, ka laikam uzkavējusies pārāk ilgi, un viņa sāka raizēties, kā drīzāk nokļūt bāriņu namā, lai ļautu Bertai mazliet atpūsties, bet viņa atcerējās Bertas aizrādījumu — viņai vajadzēja palikt, līdz maharane viņu atlaidīs.

Bija jau gandrīz seši, kad maharane beidzot piecēlās, pakratīja viņai roku, teikdama: — Jums atkal drīz jāatnāk. Es aizsūtīšu pēc jums vēršu karieti.

— Pateicos, jūsu augstība, — sacīja krustmāte Fībe. — Es nākšu labprāt. Šī pēcpusdiena man sagādāja prieku.

Tad viņa atsveicinājās no vecās, apaļīgās princeses, un, kad abas dāmas bija aizgājušas, kāds adjutants pavadīja viņu uz vēršu karieti, un, iekāpusi sēdeklī ar baltajiem Maisoras zeltragu vēršiem, viņa devās mājup, domādama, cik aizraujošu vēstuli aizrakstīs uz mājām saviem dēliem. Viņa nesaprata, ko ļaudis domāja, teikdami, ka indieši esot citādi, un viņas sirdī ielija negaidīts siltums, jo pat tik lielā vecumā viņa bija atradusi divus jaunus draugus. Pēdējā laikā jaunu draugu ziņā viņai ļoti laimējās — to starpā bija arī lēdija Eskete un Fērna. Viņa nodomāja: «Nākamreiz, kad ieradīšos pilsētā, man jāaiziet uz slimnīcu un viņas jāapmeklē.»

8

Kopš lēdija Eskete bija ieradusies slimnīcā viņai ne reizi nebija gadījusies izdevība to atstāt. Kad atbrauca jaunās žēlsirdīgās māsas, mis Makdeide, sastapusi viņu gaitenī, teica: — Jūs izskatāties ļoti nogurusi. Labāk ejiet svaigā gaisā! — Un tā viņa bija izgājusi, priecādamās, ka var uz brītiņu atstāt slimnīcu un pastaigāties, kaut vai pa izpostītu pilsētu. Viņa bija nospriedusi iet viena, jo daudz ko vēlējās mierīgi pārdomāt, bet, kad viņa atstāja slimnīcu, mis Hodže ārkārtīgā uztraukumā skrēja viņai pakal, kliegdama: — Kur jūs iesiet? Kāpēc jūs mani atstājāt? — Un viņai cits nekas neatlika kā ņemt mis Hodži līdzi, vedot pie rokas kā mazu bērnu.

Nabaga mis Hodže netraucēja — tā jutās pilnīgi laimīga, klusi soļojot viņai blakus, bet viņa vēlējās brīdi pabūt viena. Četras dienas viņa ne mirkli nebija bijusi viena, tikai klusajās rīta stundās, kad uzmanīja vairāk nekā simt slimo un mirstošo cilvēku. Pirmo reizi mūžā viņa nojauta, ka, vientulība, ko viņa nebija vērtējusi pietiekami augsti, ir liels un vērtīgs ieguvums. Justies vienam savā istabā pēkšņi likās sava veida paradīze. Sirds dziļumos viņai nepatika sievietes, un mitināties istabā kopā ar otru sievieti, pat nekaitīgo mis Hodži, šķita mocība, pret kuru sacēlās viņas instinkts, viņas nervi, visa viņas būtne. Tad mierīgākos brīžos, kad viņa dežūras laikā sēdēja nodaļā, viņa domāja: «Ir taču pasaulē cilvēki, kuriem nekad mūžā nav bijusi pašiem sava istaba. Man liekas pat, ka tā dzīvo lielākā daļa cilvēku.» Tomēr tas viņas stāvokli neatviegloja. Taču viņa pūlējās savaldīties, kad Fērna Saimena paņēma sev pusi no atlikušā vērtīgā spoguļa; viņa savaldījās pat tad, kad mis Hodže kļuva apnicīga, skatīdamās viņā, kamēr viņa, kopa nagus un kārtoja matus, sekodama viņai pat uz pagaidām ierīkoto mazgājamo vietu un stāvēdama pacietīgi ārpusē kā suns, kas gaida savu saimnieku. Viņa savaldījās, lai mis Makdeidei nerastos iemesls raidīt viņu projām. Taču tas vientulības zaudējumu vērta nevis vieglāku, bet ļaunāku. Tagad, kad bija ieradušās trīs žēlsirdīgās māsas, viņa vairāk nekā jebkad baidījās, ka viņu neatlaiž. Tagad viņa nevarēja iet projām. Viņa nevarēja dzīvot, majoru neredzējusi, kaut vai pāris mirkļu nejauši sastopoties. Dažkārt viņš pagāja viņai garām kāpņu telpā vai nodaļā, neievērodams viņu vairāk kā krēslu vai galdu, bet divas reizes viņš bija ar viņu runājis bēru sārtu gaismā, kās pletās aiz logiem, mirkli viņš bija viņā paraudzījies, un, sastapusi viņa acis, viņa zināja, ka viņš nav aizmirsis neko, ko bija teicis. Abas reizes viņu pārņēma karstuma vilnis un viņa mulsumā novērsās, visai istabai ap viņu griežoties; un pārējo dienas daļu viņa bija darījusi visnetīrākos darbus, neievērodama apkārtni, kustēdamās it kā miglā.

Tagad, kad viņa pa izpostītajām ielām iegāja maharadžas parkā, mis Hodžei laimīgi blakus soļojot, viņa brīnījās, kas viņai noticis — trīsdesmit septiņu gadu vecumā viņa bija pirmo reizi iemīlējusies, un tas, ka tā noticis pēc tik daudziem piedzīvojumiem, tikai palielināja viņas izbrīnu; dažreiz izmisumā viņa bija domājusi, ka nekad neatradīs to, ko meklē, pati īsti nezinādama, kas tas ir. Tagad viņa zināja.

Tas atšķīrās no visa, ko viņa bija piedzīvojusi vai iedomājusies. «Tas ir,» viņa domāja, «kā brīnišķīga dabas parādība, kā pumpura plaukšana saules siltumā — ziedlapiņa pēc ziedlapiņas.» Likās, it kā viņas dvēsele auga un pletās, it kā visi viņas jutekli kļūtu asāki. Kad viņa gāja, šķita, ka viņas ķermenis būtu zaudējis svaru; bija tā, it kā viņa lidinātos pār šo dubļaino zemi. Viņa domāja: «Es esmu jauna. Tā ir pirmā reize, kad esmu jauna.» Septiņpadsmit gadu vecumā viņa bija ierauta rupjā nāves, izmisuma un steigas pilnā pasaulē, kurā jaunībai nebija vietas, kur tā tika noslepkavota.

Cik savādas bija šīs jūtas, kas viņu pārņēmušas, cik maz tajās fizisku tieksmju, cik maz ziņkāres vai pat alku, cik maz no šausmīgās garlaicības un dziņas pēc apmierinājuma, kādas viņa bija pazinusi savās mīlas dēkās, pat pašā pirmajā ar Tomu Ransemu. Pirmo reizi viņu pārņēma vēlēšanās sevi disciplinēt, valdīt pār savu ķermeni un pat to pazemot. Alkas vairs nelikās svarīgas; tagad pietika, ka drīkstēja kalpot, lai varētu vienmēr būt viņa tuvumā kā tagad, strādāt, justies apmierināta un laimīga no viena skatiena vai vārda. Viņa atcerējās, ko viņš bija teicis — ārstam un ķirurgam ķermenis ir vienīgi mehānisms, nekas vairāk. Jutekļi sagādā gan mokas, gan prieku, bet nav svarīgi. Svarīgākais ir tas. kas pace]as pāri ķermenim un bez kā pilnīga ekstāze nav iespējama.

Cenšoties neklausīties, ko pļāpā mis Hodže, kura kā nasta vilkās pie rokas, Edvīnai ienāca prātā savāda doma — šī jaunā atziņa, šī jaunā ekstāze iespējama tāpēc, ka visos piedzīvojumos, visās baudās viņas ķermenis nav bijis nekas vairāk kā tikai mehānisms, ko viņa vienaldzīgi lietojusi, un tā daļa, kura bijusi viņa pati, ir paglābusies. Viņa nekad nebija gulējusi ar vīrieti, kuru nenicināja, pat Ransemu nicinājusi tā vājības un paralizējošās sevis tirdīšanas dēļ, Esketu tāpēc, ka tas bija lops, Lūisu Saimenu, bokseri, ienīdusi tā aprobežotības dēļ, par spīti baudai, kādu tā dzīvnieciskais spars viņai sagādāja. Tagad šajā jaunajā pasaulē šie pārējie gandrīz vairs neeksistēja; viņai grūti nācās viņus atsaukt atmiņā, atcerēties viņu balsis, pat izskatu. Majors bija pirmais vīrietis, pret kuru viņa juta cienību. Viņa vēlējās būt viņam līdzīga, upurēt savu būtību viņa dēļ, strādāt tā, kā strādā viņš, lai kļūtu viņa cieņas vērta. Nogurums, apnikums bija tagad zuduši, viņa ticēja, ka tie zuduši uz visiem laikiem. Viņa bija izbēgusi bailēm, kas viņu vajājušas dažus pēdējos gadus, bailes, ka kļūs veca un neglīta, un izvirtusi kā tās tālās Eiropas sievietes, kuras apmeklēja naktsklubus un kūrortus un uzturēja jaunus vīriešus. Tagad viņa bija brīva un vairāk nekā neprasīja, tikai tiesības atrasties viņam tuvumā, strādāt un reizēm parunāties ar viņu.

Pastaigā kopā ar mis Hodži viņa neredzēja izpostītās pilsētas tukšumu, nejuta arī tveicīgo karstumu, nemanīja spējās lietus gāzmas. Viņa juta tikai rožaini sārtu kvēli, kas, likās, apmirdzēja pat debesis.

Viņa domāja: «Tas patlaban piepildās. Tāpēc es ierados Indijā... Man lemts to piedzīvot šeit.»

Tad viņa ieraudzīja vēršu karieti un drūzmu ap to, Gopalu Rao, misis Hogiti-Igberi, misis Saimenu un krustmāti Fībi, un daudzos saiņus, un nemierīgos vēršus. To visu viņa skatīja it kā caur miglu. Viņa dzirdēja misis Hogiti-Igberi viņu uzrunājam un atbildēja pa pusei neapzināti, bet stiprāka par visu tajā brīdī bija dzīves daudzkrāsainības apziņa, kad viņa raudzījās smieklīgajā ainā zem lielo vārtu arkas. Tā viņu satrauca tik savādi, it kā viņa būtu bērns, kas pasauli ieraudzījis pirmo reizi.

Kad viņas ātri devās garām šim bariņam, viņa juta mis Hodži raustām viņu aiz rokas un sakām: — Re, tur ir mūsu bangelo. Iesim paskatīsimies, vai Zāra nav atgriezusies.

Edvīnai bija vienalga, kurp iet, un viņa, mazliet ziņkāres mudināta, atgrūda vaļā vārtus. Ejot pa šauro taku uz bangelo, mis Hodže teica: — Es gribēju, lai jūs redzētu, cik jauki mēs te esam iekārtojušās. Jūs nekad neticēsiet, ka tas ir Indijā. Taisni kā dzimtenē.

Durvis stāvēja pusvirus, un, kad viņa tās atgrūda, mis Hodže iesaucās: — Zāra! Zāra! — Bet, kad atbildes nebija, viņa sacīja: — Es to nesaprotu. Viņa nemēdza aizejot atstāt durvis pusvirus.

Un tad Edvīna redzēja, ka mis Hodžes sajukušajā prātā plūdi nekad viņu bangelo nebija skāruši. Viņa bija tajā atgriezusies, cerēdama visu atrast tāpat kā pirms katastrofas — spilvenus, daudzās sedziņas, dzimtenes ainavu attēlus, — visu savā vietā.

Taču dzīvojamā istaba bija pieķepējusi dubļiem. Dažas iestiklotas ģīmetnes bija nokritušas no sienas un saplīsušas. Pretīgi oda pēc pelējuma un sakaltušiem dubļiem. Vēlreiz mis Hodže iesaucās: — Zāra! Zāra! — un tad viņas aptumšotais prāts uz brīdi noskaidrojās un viņa saprata drausmīgo patiesību. Viņa atlaida Edvīnas roku un atbalstījās pret durvīm šausmās izķēmotu seju.

Edvīna teica: — Būs jau labi. Mēs drīz atkal atnāksim un savedīsim visu kārtībā.

Mis Hodže neko neatbildēja. Tad viņa klusā balsī teica: — Tagad es zinu. Zāra ir mirusi. Viņa nekad neatgriezīsies. Tagad es to zinu. Viņa izgāja plūdos pēc skolas grāmatām. Nabaga Zāra. Kāpēc jūs no manis slēpāt, ka Zāra ir mirusi? — Tad viņa nemaņā nokrita uz gaiteņa grīdas.

Bangelo atradās pretī pils lielajiem vārtiem, kur vienmēr stāvēja sardze, tāpēc tas nebija izlaupīts. Viss bija tāpat kā toreiz, kad mis Hodže paglābās uz jumta, pat konjaka pudele, kuru Zāra Derkse bija atstājusi uz galda, gribēdama piedzirdīt mis Hodži, lai pati varētu aizbēgt un nomirt. Tagad Edvīna, paostījusi pudeli, ielēja malku konjaka mis Hodžei mutē. Kad viņa beidzot atvēra acis, saprāts viņu žēlīgi bija atstājis. Vārgi viņa prasīja: — Kur es esmu?

— Jūs esat pati savās mājās. Mēs nācām apskatīt, kā šeit tagad izskatās.

Mis Hodže piecēlās sēdus un teica: — Piedodiet! Man uznāca šādi ģīboņi, kad biju maza meitene. — Tad dīvains smaids pavīdēja viņas pilnīgo lūpu kaktiņos — apmierinātības un pat patikas ēna. — Es domāju, tur vainīgs mans stāvoklis, kas rada ģīboņus, — viņa sacīja. — Labāk es pati parunāšu ar majoru. — Ēna pārslīdēja viņas sejai: — Kā jūs domājat, vai Zāra sapratīs, ka tā tiešām nebija mana vaina?

— Protams, viņa sapratīs. Tagad mums jāiet atpakaļ uz slimnīcu. — Edvīna gribēja dabūt mis Hodži iespējami ātrāk projām, jo baidījās, ka drausmīgais saprāta mirklis varētu atgriezties. Tā būtu nelaime, jo mis Hodže jutās laimīga tāda, kāda bija.

Kad viņas gāja garām mūzikas skolai, Edvīna teica: — Es šeit uz brītiņu ieiešu. Gaidiet mani zem šī koka!

— Tā ir sērgu māja, pilna ar holeras slimniekiem.

— Es par to nebēdāju. Man nav bail. Dariet to man par prieku.

— Nu labi, — mis Hodže piekrita, — ja jūs tā vēlaties. — Viņa apsēdās uz lielās ūdens tvertnes malas zem vīģes koka un, rāmi smaidot, sāka aplūkot savas rokas.

Edvīna viena stāvēja nepazīstamajā gaiteni, kur bija tikai trīs holeras slimnieku līķi krampjaini sarautām kājām, ievīstīti savās drānās. Blakus tiem pletās liela ūdens peļķe, kur lietus bija tecējis pa cauro jumtu. Brīdi, asi aptverdama ainas drūmumu, viņa stāvēja klusi, gan drīz skaudīgi domādama: «Šeit ir drausmīgāk nekā slimnīcā. Fērnu atsūtīja šurp, tāpēc ka viņai uzticas vairāk nekā man.»

Viņa bija domājusi sastapt Fērnu garāmejot, uzsaukt viņai draudzīgi «hallo», bet tagad nezināja, kur šinī svešajā, vientulīgajā vietā to meklēt. Mēzējs pagāja garām, nesdams slotu un spaini. Tas ziņkārīgi noskatījās viņā, bet, kad viņa mēģināja to uzrunāt angliski, tas tikai pakratīja galvu un pagāja garām kā kurlmēms, ne mainot ne vaibsta.

Visur bija smaka, šausmīga holeras slimnieku smaka Viņa nosprieda: «Fērnai jābūt tajā istabā,» — bet, kad viņa atvēra durvis, apmākušās lietainās dienas blāvajā gaismā viņa redzēja tikai divas holeras slimnieku rindas uz garās telpas grīdas. Biezs, smirdošs gaiss ieplūda gaitenī, un pēkšņi viņu pārņēma riebums un bailes. Kad viņa pagriezās, lai aizvērtu durvis, viņa aiz ūdens peļķes samanīja Ransemu nākam pa gaiteni.

Pienācis tuvāk, viņš pazina viņu un vaicāja: — Ko tu šeit dari?

— Man ir brīva stunda. Es gribēju uz brītiņu sastap Fērnu.

— Viņa guļ. Kopš ieradusies jaunā žēlsirdīgā māsa, viņai klājas vieglāk. Šveicietis ir miris.

— Holera?

— Jā.

— Vai tāpēc tu esi šeit?

— Nē. Es atnācu, lai paliktu. Es tagad pārzinu šo slimnīcu — kopā ar Fērnu un jauno žēlsirdīgo māsu.

— Es tevi neapskaužu.

— Nav jau sevišķi patīkami. Tev nevajadzēja nākt šurpu, nevajadzēja šeit uzkavēties. Šeit tik daudzos noslēpumainos veidos var dabūt holeru.

— Un tu pats?

— Man vienmēr šādā ziņā laimējas. Es paļaujos uz dezinfekciju. — Viņš saņēma Edvīnas roku. — Nāc, ja gribi parunāties, iesim ārā.

Viņa gāja viņam līdzi, domādama, cik ļoti viņš pārvērties. Kā, to viņa nevarēja pateikt, bet viņš bija citāds — ne tik cinisks, ne tik pretrunīgs. «Varbūt,» viņa domāja, «tas tāpēc, ka tagad viņš vairs nedzer.»

Ārā viņš Edvīnai pastāstīja, ka pārņēmis Bauera darbu, bet nedomājot, ka ilgi šeit būšot nepieciešams.

— Vienā vai divās dienās dzelzceļš būs atjaunots, tad viņiem būs speciālisti un mēs vairs nebūsim vajadzīgi.

— Žēl... Es domāju par mums abiem. Tik patīkami apzināties, ka esi noderīgs. — Viņš neko neatbildēja, un viņa teica: — Desmit minūtēs man jābūt atpakaļ slimnīcā. Iegriezieties un sameklējiet mani, kad jums iznāk vaļas.

— Majors negrib, ka mēs rādāmies slimnīcas tuvumā. Tev vajadzēja būt saprātīgai un nenākt šurp.

— Es visa nomazgāšos spirtā, kad atgriezīšos.

Viņa devās projām, lai paņemtu līdzi mis Hodži, ko bija atstājusi sēžam zem vīģes koka, bet viņš pazuda nāves mājā. Kūliji sāka nest ārā līķus, lai mestu tos tikko sakrautajā sārtā.

— Vai jūs satikāt Fērnu? — jautāja mis Hodže.

— Nē, viņa gulēja.

— Man vienmēr ir paticis misters Ransems. Viņš ir tik laipns un smalks. Viņš ielūdza mani un Zāru piektdien uz tēju.

Kad viņas tuvojās slimnīcai, divas sievietes gāja pa izbrauktni mazu gabaliņu viņām pa priekšu. Viena bija misis Banerdži un otra — mis Mergatroide, kura vairs nevalkāja gaiši zilo tērpu ar rozetēm, bet bija ģērbusies tenisa kostīmā. Viņas pazuda mis Makdeides mazajā birojā, cieši aizvērdamas durvis.

Savā mazajā istabiņā lēdija Eskete un mis Hodže apgūlās cietajās indiešu gultās. Musona laikā katra piepūle nogurdināja, un gājiens lietū viņas abas bija padarījis gurdenas. Edvīna juta trulas sāpes galvā. Šķita, ka tur būtu kāds smagums, kas spieda acu ābolus. Viņas gulēja klusēdamas, jo arī mis Hodže bija tik nogurusi, ka vairs netērgāja.

Kad mis Makdeide nāca Edvīnu pasaukt, viņa piebilda: — Misters Banerdži ir saslimis ar holeru. Viņš bija nodomājis braukt projām ar vienu no lidmašīnām, lai aizvestu sava tēva pelnus uz Benaresu, bet, atstādams māju, viņš sabrucis. Tagad viņš ir bez samaņas. Laikam vairs nav cerību.

Edvīna piecēlās un, mazgājot seju remdenā ūdenī, spieda rokas pret sāpošo galvu, domādama: «Mis Makdeide ir nodzīvojusi daudzus gadus šajā mitrajā klimatā. Viņai jābūt stiprai kā vērsim.» Tai pašā laikā viņa teica: — Nabaga jautrais misters Banerdži! — Viņai likās, ka tie mirst cits pēc cita — visi Randžipuras iedzīvotāji.

9

Izrādījās, ka ir ļaunāk, nekā Ransems iedomājies. Viņš nebēdāja par darbu, bet par smirdoņu, vemšanu un izkārnījumiem, kas sekoja holerai, un par šausmīgajām nāves dīvainībām, kuras turpinājās ilgi pēc tam, kad gars bija ķermeni atstājis. Cilvēkam, kas nebija tik jūtīgs, tas būtu vieglāk panesams.

Jaunā žēlsirdīgā māsa bija laba palīdze. Viņa bija kalsnēja ulsteriete, vārdā mis Kemrone, un ļoti atgādināja mis Makdeidi. Viņa veikli un ātri iekārtojās telpā, kur bija nomiris Harijs Bauers, un pusstundu pēc tam, kad šveicieša līķis bija iznests ārā, viņa darīja savu darbu lietišķi, it kā būtu dzimusi un pavadījusi visu savu mūžu epidēmiju vidū. Un viņa izplatīja ap sevi savādu paļāvības atmosfēru. Viņa metās darbā tur, kur Harijs Bauers bija strādājis sparīgi, bet bez zināšanām, plānveidīgi visu organizēdama, veltīgi nešķiezdama nedz laiku, nedz enerģiju.

Pirmās trīs stundas Ransems viņu visur pavadīja, kamēr Fērna gulēja. Tad viņa Ransemu atlaida, likdama viņam brīdi atgulties, un drūmajā apgaitā paņēma līdzi Fērnu. Pirms viņas atnākšanas mūzikas skola bija bijusi vieta, kur holeras slimniekus izolēja, kamēr tie nomira, sava veida uzgaidāmās telpas bēru sārtiem, kuri netālu no ūdens tvertnes rietumu kāpenēm dega dienu un nakti. Turpretī tagad kļuva citādi — bija ārstniecības līdzekļi un žēlsirdīgā māsa, kura zināja, kā tos pielietot, tā ka dažiem nelaimīgajiem, kas klusi cieta rindās uz grīdas, bija cerība izveseļoties. Tagad bija arī sveces, un mūzikas skolas telpas vairs negrima tumsā. «Tas ir savādi,» Ransems domāja, «cik lielas pārmaiņas sveces gaisma rada postažas vidū.» Vecais maharadža bija teicis, ka gaisma un uguns ir visderīgākās lietas, ko cilvēks atklājis. Gaismas dēļ viņš pirms daudziem gadiem bija licis uzcelt liktenīgo aizsprostu, lai gaisma iedegtos pat tālākajos ciemos un novados.

Ieēdis aukstus rīsus ar vircotu gaļu, Ransems atgūlās no mūzikas skolas soliem ierīkotajā gultā un gandrīz tūlīt iegrima miegā, kas nemaz nebija miegs, bet dziļa bezsamaņa, kurā visi jutekļi, visi nervi bija pilnīgi pamiruši.

Kamēr viņš gulēja, Fērna apstaigāja slimniekus kopā ar mis Kemroni, mācīdamās pielietot kaolīna šķīdumu, kalcija hlorīda šķīdumu un vārāmo sāli. Krājumi nebija lieli, bet to pietika, kamēr lidmašīnas atvedīs vairāk un atjaunosies dzelzceļa satiksme

Fērnu bija novājinājis miega un barības trūkums, bet ar smirdoņu viņa bija jau apradusi; vaidus viņa gandrīz nedzirdēja, savā ziņā bija pārvērtusies mašīnā, ko dzina iekšējs spēks un vitalitāte, kādu viņa nekad iepriekš nebija pazinusi. Spēka apziņa viņu uzmundrināja un radīja uzvaras sajūtu. Viņa domāja: «Es esmu izturīga un stipra. Nav nekā tāda, ko es nevarētu veikt.» Viņa vairs nekaunējās sava jaunavīgā sapņa par Blaitu Somerfīldi, Orienta pērli; tagad tas viss likās tāls, it kā meitene, kas noraudājusies un apātiska nāca lejā pa kāpenēm mātes atvadu viesībās, būtu dzīvojusi pirms gadiem, nevis pirms nepilnas nedēļas. Un viņa atkal domāja, cik tas ir savādi, ka dzīves straumi nevar mērot pēc pulksteņa sitieniem, bet pēc tā, kas ar cilvēku notiek vai ko tas pārdzīvojis. Dažas pēdējās dienas bija bijušas garākas, bagātākas, svarīgākas nekā visa viņas pārējā mūža daļa.

Kad viņas bija beigušas apgaitu, lielā ulsteriete teica: — Tagad labāk ejiet atpūsties. Es varu ilgi būt nomodā. Es esmu svaiga. Es pamodināšu jūsu vīru ap pusnakti.

Fērna tūlīt gribēja teikt; «Viņš nav mans vīrs!» — bet savaldījās, nodomādama: «Paskaidrošana nebūs tik viegla. Esmu pārāk nogurusi» Turklāt nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi. Jaunā žēlsirdīgā māsa bija redzējusi visu, kas atlicis no izpostītās ēkas; viņa zināja, ka Fērna ar Tomu dzīvo kopējā istabā. Un vispār tam nebija nekādas lielas nozīmes.

Viņa devās uz istabu, kur kādreiz misters Dāss bija ierīkojis biroju, un, aizvērusi durvis, piegāja pie gultas, lai Tomu neuzmodinātu, viņa piesardzīgi apsēdās uz gultas malas, raudzīdamās viņā. Tagad viņa zināja, ko gribēja darīt. Viņa gribēja palikt Randžipurā uz visiem laikiem. Viņa varēs strādāt ciemos un būt draugos ar Smailiem un mis Makdeidi, majoru un Rašidu Ali Khanu. Tad viņa būs kaut kas pasaulē, kura bija īsta, tāpat kā mis Makdeides un mis Kemrones pasaule bija īsta. Un Toms vienmēr būs pie viņas. Viņa varēs vienmēr par viņu rūpēties. Un savas šai ziņā ļaunās sirds dziļumos viņa bija pateicīga nelaimei, jo tā bija pārvērtusi visu viņas dzīvi. Klusi, gandrīz kautri viņa aizskāra Toma roku un brīdi izjuta to pašu. ekstāzi, ko tik vēlu bija sākusi pazīt lēdija Eskete.

Tā viņa ilgi sēdēja — laimīga, nevērodama nāves smaku, kas pildīja visu ēku, domādama par to, ko Toms bija teicis: «Tam tā jābūt, citādi pasaule nevarētu pastāvēt.» Un tad iedomājās: «Man mazliet jānosnaužas, citādi es nespēšu strādāt,» — un, noguldamās uz grīdas blakus soliem, viņa laidās miegā, domādama: «Īstenībā es esmu vecāka nekā viņš. Savā ziņā es vienmēr esmu bijusi vecāka, tāpat kā krustmāte Fībe ir vecāka par visiem. Varbūt sievietes vienmēr ir vecākas.»

10

Tajos retajos brīžos, kad majors bija viens, viņš pieķēra sevi domās par lēdiju Esketi. Viņa lika par sevi domāt vairāk, nekā viņš gribēja vai uzskatīja par iespējamu. Viņa jūtas bija ziņkāres, žēluma un fiziskas pievilcības kopojums. Tā bija pirmā reize, kad sieviete viņam likās vairāk nekā patīkams laika kavēklis, bet, kāpēc tas tā ir, to viņš nevarēja pateikt, zināja tikai, ka vēl nekad nav sastapis tik pieredzējušu, tik godīgu un pretišķībām pilnu sievieti. Viņa mulsināja un satrauca viņa lietišķo prātu. Un tā viņš vienmēr pieķēra sevi domās par Edvīnu — vai laidās snaudā, vai devās pie maharanes, vai nāca no tās atpakaļ, vai gāja uz mūzikas skolu, vai staigāja pa pilsētu. Savā ziņā Edvīna viņam likās brīnums, kuru vajadzēja uzšķērst, lai to saprastu un apmierinātu savu pētītāju prātu.

Viņš sevi nemānīja. Viņam Edvīna likās pievilcīgāka par visām citām sievietēm, tomēr bija brīži, kad kāda viņas kustība, galvas pagrieziens vai acu izteiksme iedvesa viņam biklumu un viņu mulsināja viņas pašpārliecība un rases pilnība. Viņš apbrīnoja Edvīnu godīguma dēļ un ilūziju trūkuma dēļ, — tas kā izmisuma ēna vienmēr bija zilajās acīs. Viņam Edvīna patika tāpēc, ka bija brīži, kad viņa likās pilnīgi skeptiska, tāda, kas neticēja pat tiem priekiem, kurus viņas pašas ķermenis viņai varēja sagādāt Tādu sieviešu nebija daudz, un tādi bija tikai reti vīrieši. Šo īpašību dēļ viņš zināja, ka var ar viņu runāt tā, kā bija runājis slimnīcā torīt īsi pirms ausmas. Pat ar mis Makdeidi tā nevarētu runāt, jo sirds dziļumos mis Makdeide bija sentimentāla. Viņš arī zināja, šai ziņā viņam bija pieredze, ka tagad viegli varēja viņu iegūt, tāpat kā toreiz vēlajā pēcpusdienā vasaras pilī, tikai tagad tas būtu nesalīdzināmi vērtīgāks pārdzīvojums. Viņš bija radis raudzīties uz mīlestību no zinātniskā. viedokļa, anatomiski, un sirds dziļumos zināja, ka šis pārdzīvojums būtu bagātāks par visiem, ko viņš pazinis līdz šim, bet taisni šī viņu attiecību dziļā nopietnība viņu uztrauca. Šeit viņš bija nonācis pie zinātnes robežas, it kā būtu parādījies kāds neizpētāms elements. Rietumos to sauca par mīlestību, rakstot par to romānus un romances, lugas, dzejoļus un filmu scenārijus, un, to analizēdami, gandrīz visi atrada, ka tā sakņojas dziedzeros, instinktos, cilvēka bailēs no vientulības un sugas turpināšanas instinktā, kas ir tikpat svarīgs kā ēšana, gulēšana un elpošana. Jā, tas viss tur slēpās, bet arī vēl kaut kas vairāk, jo bija kāds nenosakāms elements, kuru varētu saukt par lielumu x, kuru nevarēja izanalizēt, tas elements, kurš bija radies mirklī, kad viņš ieraudzīja viņu nākam pa slimnīcas izbrauktni misis Smailas katūna kleitā.

Taisni šī nenosakāmā svešā elementa varā viņš bija nokļuvis. Tas varēja likt viņam izdarīt vistrakākās muļķības, aptumšot sajēgsmi, ka viņa ir pārāk veca un pieredzējusi, ka viņas stāvoklis Rietumu pasaulē katru ilgstošu saistību padarīja neiespējamu. Tas varēja pat likt viņam aizmirst to, ka viņš ir darba darītājs, zinātnieks, cilvēks bez jūtām, kuram jāvalda pār savu ķermeni un jātur tas brīvs kā lielisks mehānisms darbam, kas viņam darāms Randžipurā, Indijā, varbūt kādreiz visos Austrumos. Tieši tāpēc maharane bija viņu aizturējusi, lai runātu ar viņu, lai piespiestu viņu apprecēties. Savā gudrībā viņa nojauta šīs briesmas, un viņa centās glābt viņu no neprāta, jo viņš pats sevi vairs nespēja glābt. Viņa dzīve nepiederēja viņam pašam, tāpat kā maharanes dzīve nekad nav viņai piederējusi. Viena viņas būtnes daļa tiecās pēc jautrības, neapdomības. Viņai neapšaubāmi bija dotības, kas viņu varbūt būtu padarījušas par profesionālu dejotāju, tomēr viņa visu mūžu bija palikusi karaliene.

Taču viņš sev teica arī to, ka Edvīna, kā viņš nojauta, bija sev daudzreiz teikusi: «Tā ir mana dzīve. Es dzīvoju tikai vienu reizi. Kāpēc es nevaru darīt, kā man tīk? Kāpēc lai es atraidu šo baudu, ko liktenis nolicis manā ceļā? Kāpēc man jānovēršas un jāatsakās?» Bet otra balss atbildēja: «Tāpēc, ka tā tevi pazudinās.» Par spīti viņas laipnībai, par spīti viņas godīgumam, par spīti pat tai šķīstībai, kuru viņš, tāpat kā Ransems, Edvīnā nojauta, viņā bija kaut kas samaitāts, kaut kas bezdibenīgs, kas vairāk sakņojās asinīs un rasē nekā pieredzē.

Un pretošanās bija vēl grūtāka tāpēc, ka viņš zināja, viņa spēkos bija saglabāt viņas atklāsmi, kas beidzot varētu viņu glābt un labot. Ja viņš novēršas no viņas, ja sūta viņu atpakaļ pasaulē, no kuras viņa nākusi, viņa ir pazudusi uz visiem laikiem.

Tad pārdomu vidū viņam uznāca kārdinājums smieties, un, it kā vērodams sevi no malas, viņš domāja: «Tu esi sasodīts muļķis, sentimentāls idiots! Ko viņai ar tevi iesākt vai tev ar viņu? Aizmirsti viņu! Tev ir svarīgākas lietas. Tu esi vīrietis, nevis jauns vērsis ar teļa acīm.»

Tas bija neparasti, kā šis nenosakāmais elements varēja iznīcināt viņa spriešanas spējas un aptumšot veselo prātu. Tas viņu sagrāba īsi pirms pusnakts, tas, nevis viņa paša prāts viņam lika uzvilkt iedauzīto modinātāju, lai viņš pamostos pirms četriem rītā un ietu runāt ar Edvīnu, kamēr viņa sēdēja pie galda, uzmanot mirušos un mirstošos. Vienīgi ar Edvīnu viņš varēja runāt tā, kā ne ar vienu nebija runājis, zinādams, ka viņa sapratīs visu, ko viņš teiks, un vēl daudz citu, ko viņš neteiks. Tīfa slimnieku nodaļa bija vienīgā vieta, kur viņi varēja būt divatā, nošķirti no mis Makdeides un jukušās mis Hodžes, no misis Guptas, ārsta Pindera un visiem pārējiem, visiem simtiem un tūkstošiem, kuri vienmēr griezās pie viņa pēc palīdzības. Stunda, ko viņi pavadīja kopā, bija jaukākā stunda visā viņa dzīvē nevis tāpēc, ka Edvīna bija skaista un iekārojama, bet tāpēc, ka viņi viens otru saprata, tāpēc, ka uz īsu brīdi cilvēka vientulība bija beigusies. Viņi neko nebija prasījuši viens no otra. Īsu brīdi viņi bija dalījušies vienā izjūtā.

11

Trijos mazais ārsts Pinders nāca Edvīnu modināt. Lietus bija mitējies un nakts klusa, gaiss tīrs, ne vēsma nešūpoja rasā mirkstošo koku lapas. Viņa lēnām pamodās, trula no zālēm, kuras bija .iedzērusi, lai mazinātu sāpīgo spiedienu pierē. Taču sāpe vēl arvien nerimās, un viņai bija karsti nevis no mitrās musona sutoņas, bet no sausas, dedzinošas svelmes, kas nāca no viņas ķermeņa. Brīdi viņa neatskārta, kur atrodas; tikai tad, kad ieraudzīja ar sveci rokā pie durvīm stāvam mazo ārstu, viņa atjēdzās. Gurdi viņa piecēlās un aizdedzināja savu sveces galu pie viņējā.

— Ejiet gulēt, doktor! Pēc mirkļa es būšu tur.

Viņš iedeva viņai sarakstus, un, paskatījusies tajos, viņa nodomāja: «Šonakt ir mazāk.» Vienā sarakstā bija tikai divi mirstošie un otrā — trīs, kuriem nebija cerību. Gandrīz visi gangrēnas slimnieki bija jau miruši.

— Sešos jūs nomainīs mis Makdeide, — viņš teica un aizgāja.

Nodaļa nebija mainījusies, tikai pie sienām dega sveces, lai iedvestu slimniekiem mundrumu un drosmi. Gaiss bija tik rāms, ka sīkās liesmiņas dega bez ņirboņas, it kā tukšumā. Paņēmusi zīmuli, Edvīna atkal uz viena saraksta uzrakstīja «mirušie» un uz otrā — «mirstošie». Šonakt vairāk nekā jebkad bija svarīgi, lai viņa nekļūdītos. Viņa paskatījās uz savam galdam tuvāko gultu. Sievietes, kura viņai mēmi bija prasījusi ūdeni, vairs nebija. Gulta bija tukša. Viņa nodomāja: «Tā ir pirmā tukšā gulta. Jau iet uz labo pusi.» Un tad viņa apķērās, ka gulta ir tukša tikai tāpēc, ka daudzi slimnieki nomiruši un aizvākti projām. Kad Edvīna pacēla akmens krūku, lai ielietu krūzītēs auksto ūdeni, viņa sagrīļojās, un krūka izslīdēja viņai no rokām. Laimīgā kārtā krūka krita stāvus tā, ka tikai nedaudz dārgā vārītā ūdens uzšļakstījās viņai uz kājām. Taču viņu pārņēma bērnišķīgas bailes par savu neveiklumu, un viņa baidījās, ka mis Makdeide varētu pēkšņi ienākt un notikušo atklāt.

Otrreiz viņai izdevās uzcelt krūku uz galda malas, viņa piepildīja vienu emaljēto krūzi un sāka iet no gultas uz gultu, liedama ūdeni kausiņos uz plauktiņiem. Kustēdamās viņa manīja, ka viņas ķermenis sāp; emaljētā krūze nogurdināja viņas roku, nostiepdama elkoņa, pleca un plaukstas locītavas. Pēkšņi viņu pārņēma bailes — nevis bailes no nāves vai slimības, bet bailes, ka viņa vairs nespēs strādāt, ka zaudēs majoru un mis Makdeidei būs iemesls raidīt viņu projām.

Kāda balss viņā kliedza; «Es negribu slimot! Es uzveikšu slimību ar gribas spēku! Es to nepieļaušu!» Un viņa atcerējās savu muļķīgo pārskatīšanos pirms divām naktīm, kad viņa bija dzērusi no tās pašas glāzes, no kuras devusi dzert tīfa slimniecei. «Tas nevar būt no tā,» viņa domāja. «Tīfs tik ātri neparādās.» Kad uztraukums bija izzudis, viņa nolēma, ka vainojama vienigi pārpūle. «Esmu dienām ilgi strādājusi pāri saviem spēkiem,» viņa nosprieda.

Viņa devās apgaitā, vilkdamās soli pa solim, un, kad atgriezās pie galda, šausmīgais karstums likās neizturams. Šķita, ka viņas ķermenis būtu krāsns; viņas āda bija sausa, un viņa izmisusi domāja: «Es iedzeršu aspirīnu. Tas sviedrēs,» — un viņa izņēma trīs dārgās tabletes, kuras glabājās galda atvilktnē, un atkal domāja: «Es negribu slimot. Es nekad savā mūžā neesmu slimojusi. Es neesmu slima. Tās ir tikai iedomas.» Kā par brīnumu, viņa īsu brīdi jutās labāk.

Tad viņas drudžaino skatienu saistīja vecā modinātāja rādītāji. Viņa vēroja tos kustamies — lēni, nepielūdzami, viegli palecamies katru reizi, kad pagāja minūte, tuvinot viņu brīdim, kad viņai atkal vajadzēs nest smago krūzi no gultas uz gultu. Viņa domāja: «Varbūt viņš atkal ienāks un palīdzēs man. Kaut viņš šonakt atnāktu! Ja vien es viņu redzētu sēžam tur uz galda, tas man dotu spēku. Tad es varētu uzveikt to sasodīto nespēku.» Un pēkšņi viņa sāka raudāt nespēcīgās dusmās, ka šis ķermenis, šis mehānisms bija viņu nodevis. Viņa novērsās no šausmīgā, hipnotizējošā pulksteņa ar metāla rādītājiem, kurus nebija iespējams apstādināt. Caur logu dilstošā mēness zeltainajā gaismā bija redzama lielā ūdens tvertne. Mirdzošā ūdens virsma viņu mazliet nomierināja, un pēkšņi viņa sāka nemitīgi murmināt: «Žēlīgais dievs, atved viņu šonakt šeit, žēlīgais dievs, liec viņam atnākt pie manis,» — jo pēkšņi viņai likās, ka viņa būs pazudusi, ja viņu neredzēs. Pirmo reizi visā savā mūžā viņa pēkšņi saprata, cik vientulība var būt dziļa un mokoša.

Neskaidri viņa saklausīja klusu nopūtu un piecēlusies devās no gultas uz gultu, līdz nonāca pie vienas, kurā gulēja kāda meitene, kas bija pārāk nespēcīga, lai sniegtos pēc ūdens trauciņa. Noliekusies Edvīna pacēla meiteni un pielika trauciņu tai pie lūpām. Kad tā bija padzērusies, viņa to klusi noguldīja atpakaļ un pagriezusies ieraudzīja majoru stāvam gultas galā un uzsmaidām viņai maigajā sveces gaismā.

Viņš teica: — Es nevarēju aizmigt Domāju, ienākšu un parunāšos ar jums.

Pat savā nogurumā viņa saprata, ka tas nav tiesa. Uzplūstošajā dzīvības spēka vilnī viņa uzreiz zināja, ka viņš nācis tāpēc, ka viņam vajadzēja viņu redzēt, tāpat kā viņai vajadzēja viņu redzēt, un viņa domāja: «Es nedrīkstu likt viņam manīt, ka jūtos slima.» Un viņa tam uzsmaidīja, teikdama: — Es priecājos.

Viņi aizgāja istabas stūrī, kur viņš apsēdās uz galda tāpat kā pirms divām naktīm.

— Vai esat nogurusi? — viņš jautāja.

— Nē.

— Šis ir vienīgais bridis, kad mēs varam būt divatā. Nebija taisnība, ko teicu. Modinātājs mani pamodināja. Es to uzvilku, lai tas mani pieceltu.

— Jums tā nevajadzēja darīt Jums jau tāpat atliek maz laika atpūtai.

— Ir visāda veida atpūtas. Šī ir labāka par miegu... Tas ir taisnība, ko teicu aizvakar naktī.

— Kopš tās reizes esmu loti laimīga.

Viņa vairs nejutās slima. Svelošais karstums likās kā ar roku atņemts. Kauli vairs nesāpēja. Piepildījās tas, ko viņa bija domājusi, — ja viņš atnāktu, viņa vairs nejustos slima. Viņa lūkojās majorā bez kauna vai kautrības, vērodama seju, kas tagad viņai likās ietveram sevī visu pasaules skaistumu. Tā bija nogurusi seja, daudz vājāka nekā naktī, kad viņa to redzēja pirmo reizi pilī, bet vājums piedeva tai jaunu skaistumu. Zili pelēkās acis smaidīja, un pilnīgās, jutekliskās lūpas mutes kaktiņos mazliet savilkās. Kā apburta viņa domāja: «Es esmu laimīga. Es nekad līdz šim neesmu zinājusi, kas ir laime. Es nekad vairs neko citu nevēlēšos, tikai to, kas ir tagad.»

— Turpmāk jūs varēsiet vairāk atpūsties, — viņš teica. — Rīt atbrauks divi ārsti un trīs žēlsirdīgās māsas. Labāk dodieties atpakaļ uz misiju.

Izmisusi viņa teica: — Bet es gribu palikt šeit. Man jāstrādā. Es gribu strādāt tālāk.

— To jau jūs arī varēsiet darīt. Jūs varēsiet nākt šeit rītos. Tur jums būs ērtāk. Jums būs pašai sava istaba.

— Tas maz līdzētu. Kur tad paliks mis Hodže?

Pie sveces liesmas viņš aizdedzināja cigareti no Harija Bauera krājuma. Brīdi viņš lūkojās sveces liesmā. Tad viņš pasniedza cigareti viņai un aizsmēķēja citu.

— Man jāatzīstas, — viņš teica, — es negribu, ka jums kas notiek. Esmu patmīlīgs. Es vēlos, lai jūs būtu drošībā.

Neaprēķināmais elements tagad bija guvis virsroku. Attālākajās viņa šaubu pilno smadzeņu rievās vēl iečukstējās kāda balss:

«Tev nekādā ziņā nevajadzēja nākt šurp,» — bet viņa būtnes dziļumos kāda balss kliedza: «Ņem šo prieku! Tikai ļaunums radīsies, aizmetot projām to, ko dievi ielikuši tavās rokās.» Šī sieviete bija viņa «es» otra daļa.

Edvīna turēja cigareti rokās tālu no lūpām, jo nevarēja paciest tās garšu. Viņa domāja: «Es nedrīkstu ļaut viņam neko manīt. Lai cigarete izdeg pati.» Skaļi viņa teica: — Kas ar mums notiks? Ko tur varētu līdzēt?

— Mums par to nav jārūpējas. Tas tā ir lemts. Tas nav musu varā.

Viņai gribējās izkliegt: «Par vēlu!» — bet viņa klusēja, lai tikai ar mokām atturētu laimes un vājuma asaras.

«Tam nav nozīmes,» viņa domāja. «Tagad vairs ne.»

Tālumā aiz lielās ūdens tvertnes ierībējās bungas, dievbijīgu roku skartas, un tad lēnām klusas flautas skaņas pievienojās dobjajai bungu rīboņai. Raudzīdamās projām no viņa, Edvīna redzēja, ka mēnesgaismas strēle pār ūdens virsmu sāka bālēt pirmajā, vājajā rīta blāzmā.

Viņš arī ieklausījās. Tad teica: — Tas ir Višnas templis, kas apsveic austošo dienu. Tad viņš satvēra viņas roku un viņas sirds iegavilējās: «Es tev pateicos, dievs! Pateicos tev par šo rītausmu, par dzīves skaistumu, par visu!» Un mirkli viņai šķita, ka viņa zaudēs samaņu. Palūkojusies uz majoru, viņa redzēja, ka tā pelēkzilajās acīs smaids bija izzudis un seja, kuru viņa tik ļoti mīlēja, pauda raizes.

Viņš teica: — Tu esi slima. Tev ir drudzis.

— Nē.

— Tev nevajadzēja nākt uz šejieni.

— Esmu tikai nogurusi, tas ir viss.

— Nogurums neradītu tādu drudzi. Es palikšu tavā vietā. Tev jāliekas gultā.

— Nē. Tas nav nekas. Tiešām, nekas.

Viņš jutās savādi satraukts. Viņš piecēlās, vēl arvien turēdams viņas roku. — Dari, ko es saku. Tagad tev nedrīkst notikt nekas ļauns.

— Nekas man nenotiks. Esmu sīksta kā koks.

Viņš neatbildēja, tikai noliecās un pacēla viņu no krēsla. — Es tevi aiznesīšu uz gultu.

Viņa nepretojās. Viņa vairs necīnījās. Sajuzdama mīļotā vīrieša skavas, viņa ļāva galvai atdusēties tam uz pleca. Edvīna juta majora spēcīgās sirds pukstus, un pēkšņi viņa lūpas skāra viņas matus. Viņš nesa viņu ārā no istabas, lejā pa kāpenēm, tad pa gaiteni uz mazo istabiņu, kurā viņa mita kopā ar mis Hodži. Ceļš bija īss, bet, dusēdama viņa skavās, klausīdamās viņa sirds pukstos, Edvīna vēlējās, kaut tas nekad nebeigtos. Un viņas gars un nogurušās smadzenes sauca: «Es tev pateicos, dievs! Es tev pateicos, dievs! Tagad es esmu to atradusi. Tagad es zinu.»

Mazajā istabiņā viņš Edvīnu saudzīgi noguldīja cietajā gultā un atpogāja pogas viņas vienkāršajam, zilajam žēlsirdīgās māsas tērpam. Tad viņš teica: — Es iešu pamodināt mis Makdeidi. Tas viņai nozīmēs tikai vienu stundu vairāk.

— Nāc atpakaļ! Nepaliec ilgi projām!

— Nē. Es nākšu tūlīt atpakaļ.

Tad viņš aizgāja un, gulēdama gultā, Edvīna sāka drebēt. Viņas ķermenis drebēja tik briesmīgi, ka visa gulta trīcēja un virvju matracis čīkstēja. Gultā istabas otrā pusē mis Hodže sakustējās, miegā iekunkstējās, bet, par laimi, neatmodās.

12

Mis Makdeide, manīdama, ka kāds viegli papurina viņu aiz pleca, atvēra acis pirmajā, palsajā rīta gaismā un ieraudzīja majoru pārliekušos pār viņu.

— Jā, — viņa pa paradumam tūlīt teica. — Kas noticis?

— Lēdija Eskete saslimusi. Es viņu aizsūtīju gulēt.

Mis Makdeide piecēlās gultā sēdus, kaunīgi uzvilkdama kokvilnas palagu līdz kaklam. Viņa nekad nebija bijusi skaista, bet tagad agrajā rīta gaismā, kad viņai acis miegā bija aizpampušas, seja nogurusi un samiegojusies, viņas neglītumā bija kaut kas drausmīgs. Aiz pieklājības viņa vaicāja: — Kas viņai kaiš?

— Es vēl nezinu. Drudzis... stiprs drudzis. Varētu domāt, ka malārija, varbūt tīfs.

Iedomība sāka viņā cīnīties ar. pienākuma apziņu, un viņa teica: — Ejiet pie viņas atpakaļ! Es iešu, tiklīdz būšu apģērbusies.

Viņa nepūlējās aizdegt sveci. Austošajā rīta gaismā viņa apģērbās, nomazgāja seju remdenā ūdenī un saglauda savus plānos matus. Viņā juta tādu kā gandarījumu, ka lēdija Eskete ir saslimusi. Edvīna bija izturējusi grūtu darbu, netīrumus un visādus pretīgus uzdevumus, tomēr galu galā izrādījies, ka viņa nav pietiekami izturīga. Viņu bija pieveikuši miljoniem niecīgu baciļu. Mis Makdeide domāja: «Tagad viņa vairs nemaisīsies pa kājām. Kad viņa atveseļosies, būs iemesls sūtīt viņu projām uz Bombeju, un tur viņa būs atkal Rietumu tuvumā un atmetīs neprātīgo domu palikt šeit uz visiem laikiem.» Reizēm, no lietišķības viedokļa raugoties, mis Makdeide apbrīnoja šīs sievietes drosmi, ar kādu viņa bija pieņēmusi darba izaicinājumu, bet mazāk objektīvos brīžos viņu ienīda tā, kā vēl nevienu nebija ienīdusi, pat nabaga Nataru Devi ne, kuru bija redzējusi tikai no tālienes, kad tā brauca savā mazajā, sarkanajā tongā. Natara Devi nekad nebija bijusi bīstama. Natara Devi nekad nebija bijusi nekas cits kā skaists ķermenis.

Viņa atkal sāka baidīties no lēdijas Esketes. Divas reizes pēdējās divās dienās viņa bija redzējusi majoru saskatāmies ar Edvīnu, un skatieni, kas nevilkās ilgāk par sekundes daļu, viņai likās šausmīgi, jo viņa nojauta zināmu tuvību starp viņiem, kādu viņai pašai nekad nebija izdevies sasniegt. Šajos skatienos viņa nojauta kaut ko tādu, ko viņa pati bija mekējusi visu savu mūžu; un uz brīdi viņa juta sevi no labas, darbīgas, stingra rakstura un principu sievietes pārvēršamies dēmonā, raganā, pat slepkavā; un katrreiz šāds pārdzīvojums bija padarījis viņu satrauktu un slimu un iedvesis bailes. «Kāpēc taisni šai lēdijai Esketei viņš jādabū?» sauca viņas vecā, rūgtuma pilnā jaunavas sirds. «Kāpēc ļaut viņai aizraut viņu bojā? Tieši viņai, kurai dievs devis visu.» Mirkli viņa izmisumā domāja: «Nē, drīzāk es lēdiju Esketi nonāvēšu. Tas nekad nenotiks. Dievs mani nesodītu, ja es viņu nonāvētu.»

Un tad, veselam saprātam atgriežoties, viņa aptvēra, cik tuvu bijusi ārprātam, cik šausmīga varēja būt dzīvnieciskā sadumpošanās un niknuma uzbrāzma organismā, kuru krietnajai, godīgajai mis Makdeidei bija devis dievs; un, mezdamās darbā, viņa mēģināja aizmirst viņus abus —. lēdiju Esketi un majoru, domādama; «Neviens no viņiem nav nozīmīgs, neviens no viņiem nav svarīgs,» — bet tūlīt viņas saprāta balss to noliedza, sacīdama: «Viņi abi ir svarīgi, tāpēc ka viņi ir izredzētie. Lai kur viņi ietu, lai ko darītu, tas būs svarīgs tev un visiem pārējiem ap viņiem. Būs vienmēr ļaudis, kas viņus mīlēs un apbrīnos. Viss tavs darbs, visa tava ziedošanās nav devusi tev tādas tiesības, tādu spēku. Turpretī viņiem tas viss jau šūpulī ielikts.» — «Bet tas ir netaisni!» viņas sirds vaimanāja. Un tad mierīgākos brīžos viņa domāja: «Varbūt šai muļķīgajā mācībā par dvēseles iemiesošanos tomēr ir sava taisnība, jo daži cilvēki piedzimst ar visu un citiem dots tik maz?» Tad pēkšņi darba steigā viņa pieķēra sevi domās par viņiem no pilnīgi jauna, pretēja viedokļa, it kā viņi būtu dievs un dieviete un viņa pati — pirmatnēja sieviete, kas godbijīgi vēro šo skatu. Savādā pazemībā viņa tad apbrīnoja lēdiju Esketi, izjuzdama zināmu mātes skaudību. Un pusnomoda brīžos pirms iemigšanas viņa pārdzīvoja laimīgus mirkļus, saplūzdama kopā ar lēdiju Esketi un baudīdama izredzēto priekus.

Taču tagad pelēcīgajā gaismā viņa jutās drūma, saniknota un nicinājuma pilna, domādama: «Viņa nevar būt tik slima, lai nespētu pabeigt savu dežūru. Es būtu palikusi. Es to senāk daudzreiz esmu darījusi. Viņa tomēr nav pietiekami stipra.» Vai varbūt tas bija majors, kas licis viņai doties gultā. Diezin kas starp viņiem noticis, kamēr viņi bija divatā? Kā viņš zināja, ka viņa ir slima? Kā tas nācās, ka viņš bija nodaļā tajā stundā, kad viņam vajadzēja gulēt?

Viņa sasita plaukstas, lai pasauktu kalpotāju, un lika tam ienest tēju. Tad viņa piegāja pie galda tīfa nodaļā, kur nesen bija sēdējuši majors ar Edvīnu. Viņa tur atrada abus sarakstus ar numuriem un ieraudzīja atzīmes «mirušie» un «mirstošie», ko bija uzrakstījusi lēdija Eskete, lai nepārskatītos. Kalpotājs atnesa tēju, un, to dzerdama, viņa nenolaida acu no sarakstiem. Padzērusi tēju, viņa no blūzes kabatas izvilka zīmuli un apakšā zem saraksta, kas bija apzīmēts ar vārdu «mirstošie», uzrakstīja vārdus: «Lēdija Eskete, ievērojamā magnāta Esketa sieva.» Tad viņa paņēma sarakstu un turēja to tik ilgi uz sveces liesmas, kamēr papīrs bija pārvērties pelnos. Tagad raganīgā izteiksme viņas sejā izgaisa. Viņa paņēma smago akmens krūku savās spēcīgajās rokās, piepildīja abas emaljētās krūzes un sāka apstaigāt slimniekus. Pie gultas, kas bija. apzīmēta ar 74. numuru, viņa apstājās mazliet pārsteigta. Vecais vīrs, kurš tajā gulēja, bija ievests sarakstā ar apzīmējumu «mirstošie», nevis «mirušie», bet tas neapšaubāmi bija miris. Viņa galva mierīgi dusēja, nosvērusies uz sāniem, mute bija pavērta, it kā tas miegā krāktu. Bet viņš bija miris. Viņa zināja nāves pazīmes. Neviens nāvi nepazina labāk par viņu. Vecā vīra nāve viņai neko nenozīmēja — tas piederēja tiem ņudzošajiem miljoniem, kuriem, kā viņa zināja, labāk būt mirušiem nekā dzīviem —, bet tas, ka šis numurs bija sadedzinātajā sarakstā, viņai likās iepriekšēja zīme.

13

Tai dienā atlidoja trīs lidmašīnas no Abana kalna puses. Tās atveda pulkvedi Monti no Tropu slimību institūta un divus lietpratīgus palīgus, bez tam jaunus permanganāta krājumus, hlorīdus un dažādus citus ārstniecības līdzekļus. Pulkvedis bija gadus četrdesmit vecs, kalsens, dedzīgām, melnām acīm, izturīgs, ļoti spējīgs sikhs, kurš ticis vajāts savu radikālo politisko uzskatu dēļ un kuru apvainoja pat anarhismā. Taču Indija un Orients nevarēja iztikt bez viņa, visā pasaulē nevienam cilvēkam nebija tik plašu zināšanu par tropu slimībām un to apkarošanu kā viņam. Tai pašā laikā viņš bija ciniķis, kas pastāvīgi apkaroja slimības un meklēja dziednieciskus serumus, turklāt vienmēr pats sev jautādams, vai nebūtu labāk, ja cilvēkiem ļautu nomirt. Viņš bija vecs majora draugs. Viņi tūlīt kopā devās pie maharanes teltī, lai ar Rašidu un pulkvedi Randžitu Singhu apspriestos par attiecīgajiem soļiem.

Pēc pulksten diviem, pat neko neiebaudījuši, pulkvedis Monti un viņa divi asistenti, jauns bengālis un malabars no Trivandrumas, bija jau pie darba, katrs savā izpostītās pilsētas daļā. Viņu rīcībā bija nelielas sikhu nodaļas un katram savs mēzēju pulks, un tūlīt viņi ķērās pie grāvju rakšanas, lai novadītu stāvošos ūdeņus. Tai pašā laikā viņi aizdedzināja sagruvušās mājas un gruvešus, un drīz vien šķita, ka atkal sākuši trakot ugunsgrēki. Galvenajā tirgū, kur atkal bija parādījušies pārdevēji un savās bodēs tirgojās ar mango augļiem, melonēm, citroniem, gvajavēm .un rutkiem, visu izšķiroja un noskaloja permanganāta šķīdumā. Akas dezinficēja ar hlorkaļķi. Kur vien parādījās nelielie strādnieku pulciņi, sākās vaimanas un kurnēšana par īpašuma postīšanu un māņticīgu aizspriedumu neievērošanu. Visās malās pulcējās indusu nemiernieki un draudēja ar sacelšanos, bet pulkvedis Monti un viņa palīgi tiem nepievērsa ne mazāko uzmanību. Maharane viņam bija piešķīrusi neaprobežotas tiesības rīkoties pēc saviem ieskatiem, un drosmīgie sikhi, kuri sekoja viņam ar paceltiem durkjiem, to tikai vien gaidīja, lai varētu krietni sadot.

Pulkvedi bija sagrābis kaut kas līdzīgs pārcilvēciskam plosīgumam. Beidzot viņš reiz bija dabūjis brīvas rokas iznīcināt un izkvēpināt visādas žurku, moskītu un blusu paslēptuves, noplēst un sadedzināt netīros mitekļus, iznīcināt mikrobus, kuri pielipuši augļiem, saknēm un cepumiem. Viņa plosīgumu veicināja arī atskārsme, ka iznīcināšanas darbs reizē ir arī simbolisks akts, kas iznīcina izkurtējušas reliģijas māņus un tumsību, kuri jau vairākus gadu tūkstošus turēja viņa tautu gūstā. Vairāk par žurkām, blusām un baciļiem viņš nīda brahmaņu priesterus, un, ja kāds no tiem tuvojās viņam un viņa palīgiem, lai izteiktu protestu, viņš tam uzspļāva un indusu valodā nikni uzkliedza, lai vācas projām. Jau veselus trīsdesmit gadus viņš bija kārojis noārdīt veco pasauli, lai varētu radīt jaunu. Un tagad viņa vēlēšanās bija piepildījusies.

Tādējādi sākās otrreizēja degšana, kas Randžipuras pilsētu pārvērta pelnos. Bazāra drupām viņš kādās divpadsmit vietās pielika uguni, un drīz vien tas pārvērtās uguns jūrā. No turienes liesmas pārsviedās uz veco vasaras pili un kino, un, musona vēja nestas, uz veco koka pili, ko uguns aprija kopā ar drūmajiem nostāstiem par varmācību, indēšanu un spīdzināšanu. Uguns izpletās līdz pat upei, pasaudzēdama vienīgi slimnīcu, ko apņēma plašs dārzs, un mūzikas skolu aiz lielās ūdens tvertnes.

Ap pulksten sešiem no izpostītās pilsētas bija atlikušas vairs tikai kvēlojošas pelnu kaudzes un vietvietām nomalēs dažas sabrukušas mājas un nojumes. Pulkvedis, lietū un sviedros mirkdams, neatlaidīgi turpināja savu darbu, apliedams pēdējās paliekas ar eļļu un aizdedzinādams. Meiteņu vidusskola ar vērtīgajām grāmatām, kuras mis Derkse bija gribējusi glābt, un abu skolotāju bangelo ar visiem spilveniem, sedziņām, fotogrāfijām un Austrumindijas porcelānu sadega liesmās.

No telts ieejas uzkalniņā pie lielās pils vecā maharane vēroja postījuma ainu. Sākumā viņā izbijās,. bet, kad sāka saprast šķīstītājas uguns mērķi, jutās apmierināta un pateicīga fanātiķim Monti. Viņa saprata, ka pilsētas pārvēršana pelnos atnesīs svētību un ka viņa pati nekad nebūtu radusi drosmi dot šādu pavēli, jo viņā pašā vēl slēpās daudz tradīciju un pat sena māņticība. Sēdēdama tur kopā ar veco Bevangaras princesi, viņa pamazām sāka pārliecināties, ka pat zemestrīce ar savām šausmīgajām sekām nākusi par svētību. Vecais maharadza bija vedis lēnu cīņu, vienmēr piekāpdamies veco tradīciju priekšā. Tagad visi šķēršļi bija noslaucīti. No gruvešiem pacelsies jauna, tīra pilsēta, kuras tempļus cels no betona un dzelzs, bez pāriju kvartāliem, bez tumšiem kaktiem, no kurienes pastāvīgi glūnēja holera, mēris un tīfs. Un, kad būs uzcelts jaunais aizsprosts, pilsētā iznīcinās akas, kas izplatīja lipīgās slimības, un lietos tikai svaigu un tīru ūdeni no kalniem.

Postījuma aina viņā modināja arī spēju gandarījumu. Tā kādreiz mahrātu tauta savās sirotāju gaitās bija postījusi pilsētas un ciemus. Tāpēc bengāļi vēl šodien, gribēdami iebaidīt bērnus, teica: «Ja tu neklausīsi, gan tevi paņems mahrāts.»

Īsi pirms tumsas iestāšanās pie viņas bija ieradies pulkvedis Monti, lai pieklājīgi un dzestri atvainotos par «netīšu» pilsētas nodedzināšanu. Viņa to uzņēma šķietami nopietni, bet pēc brīža lika viņam saprast, ka manījusi tā izlikšanos, ka samierinās ar to, kas «netīši» palicis pāri no nodedzinātās pilsētas, un ka viņa pat priecājas par to. Viņa cienīja šā vīra skarbumu un viņa lieliskās idejas, kam bija kopējs sakars, un viņš savukārt priecājās par kvēli viņas melnajās acīs, kas, viņiem sarunājoties, kļuva aizvien spožāka.

Kad majors ieradās tūlīt pēc deviņiem, viņš ieraudzīja tos abus sēžam teltī uz grīdas, pārliekušos pār kādu papīra loksni. Pulkvedis drudžainā steigā zīmēja jaunās pilsētas plānu. To pēc amerikāņu parauga jāceļ no ķieģeļiem un dzelzsbetona kā Rašida māja, kā vakarskola, kuras izturējušas zemestrīci, plūdus un ugunsgrēku. Jāierīko arī kanalizācija, lai iznīcinātu malārijas baciļu perēkļus, jo līdz šim malārija plosījās pastāvīgi, lai gan ar retiem nāves gadījumiem, tomēr novājinādama veselu tautu vitalitāti.

Viņa tumšās acis sajūsmā dzirkstīja. — Mēs celsim jaunu pilsētu, kāda Indijā un nekur pasaulē nav vēl bijusi, — pilsētu, kas varēs turēties pretī visām sērgām. Un pēc dažām paaudzēm tauta šeit kļūs pavisam citāda, radīsies jauna indiešu tauta. Amerikāņi šādi rīkojusies neveselīgajās vietās — Kubā, Panamā un citur. Gan jūs redzēsiet!

Vecajai pilsētai vēl pie viņu kājām gruzdot, maharane palēnām iedegās līdzi Monti sajūsmai, un viņā izgaisa viss nogurums un izmisums, viņa vēlējās dzīvot mūžīgi, lai pieredzētu šī karstgalvja sapņa piepildīšanos. Tas maksās daudz naudas, viņai vajadzēs cīnīties ar ortodoksālajiem indusiem un pat ar veco finanšu ministru un tā veclaicīgajiem ieskatiem, bet viņas pusē stāvēs Rašids, majors un abi mazie Smaili, un viņi visi strādās bez iebildumiem.

Arī majoram, kurš klusēdams klausījās, pielipa Monti sajūsma, un viņš uz īsu brīdi aizmirsa izmisumu, kas viņu bija pārņēmis ceļā uz maharanes telti. Uz mirkli viņš aizmirsa, ka Edvīna laikam nomirs, un kļuva atkal bezpersonisks, fanātiski interesēdamies tikai par politiku un zinātni kā pirms zemestrīces.

14

Ugunsgrēka atblāzmā braucot ar divriteni pa šoseju no misijas nama, viņam radās nojauta, ka Edvīnas stāvoklis ir bezcerīgs. Kāpēc pēkšņi radusies šāda pārliecība, viņš nezināja pateikt un arī nemēģināja analizēt savas izjūtas. Viņš to zināja, it kā viņam to būtu pačukstējuši ceļmalas koki vai mirušo gari drupās. Visu dienu viņš bija cīnījies ar šaubu dēmoniem, reizēm uzvarēdams, reizēm padodamies, visu laiku apjucis un noraizējies. Lielāko dienas daļu Edvīna drudža karsonī bija mierīgi gulējusi kā bērns. Reizes sešas viņš iegāja mazajā istabiņā, kur.lempīgā mis Hodže sēdēja neērtā krēslā un stundām ilgi cieši raudzījās gulētājā.

Reiz, kad mis Hodže, viņam ienākot, pacēla acis, viņš ļauni nodomāja: «Kāpēc nevarēja saslimt viņa? Visiem būtu labāk, ja viņa nomirtu.» Viņam šķita, ka dievs vienmēr sabojā visu. Dievs bija rīkojies nepareizi ar Edvīnu, Džobnekeru un mis Derksi, likdams viņiem nomirt un atstādams dzīvus mis Hodži, tirgotājus un brahmaņu priesterus. Ja viņi ar šo Monti uz īsu laiku varētu ieņemt dieva vietu, viņi rīkotos pavisam savādāk.

Kad viņš iegāja pie Edvīnas ap četriem, viņa bija pamodusies. Viņas acis bija kļuvušas nespodras, vaigi drudžaini dega. Sāka parādīties nelieli sarkani izsitumi, un viņš tagad varēja slimību noteikt. Viņu vērodams, majors domāja: «Viņa būs bijusi slima jau kādas divas vai trīs dienas. Slimība viņai pielipusi varbūt jau pirms zemestrīces. Varbūt viņa to atvedusi no ziemeļiem, braukdama cauri izsvilinātiem, putekļainiem klajumiem.» Viņu ieraudzījusi, Edvīna pasmaidīja un teica: — Es tevi gaidīju, — un izstiepa roku viņam pretī. Viņš to satvēra un apsēdās uz gultas malas. Abi mis Hodžei nepievērsa ne mazāko uzmanību; tā bija piecēlusies no krēsla un rosījās pa istabu, pārvietoja ūdens krūzi, paraustīja un noglauda gultas pārklāju. Majors nelikās pat viņu redzam. Visas viņa domas bija aizņēmusi šīs vienīgās slimnieces glābšana.

— Tagad es zinu, kur to esmu dabūjusi, — Edvīna teica. — No tās glāzes.

— Kādas glāzes?

Tad viņa majoram pastāstīja, ka neviļus dzērusi no tīfa slimnieces glāzes. — Tas bija tai pirmajā naktī, kad tu ieradies man palīdzēt. Tas, ko tu man pateici, padarīja mani tik laimīgu, ka es pēc tam aizmirsu visu.

Viņš mēģināja Edvīnu nomierināt, sacīdams, ka slimība viņai būs pielipusī jau labu laiku pirms tam, bet viņa cieši palika pie savām domām. «Tā ir pareizi,» viņa nodomāja. «Tā tam vajadzēja būt un notikt... Tā būs samaksa par manu laimi.»

— Vai tev ir izdarīta prettīfa pote pirms ierašanās Indijā? — viņš jautāja.

— Nē, — viņa atbildēja. — Savam vīram par apmierinājumu es teicu, ka man tā iepotēta, bet man bija slinkums. Tādām lietām es vispār neticu.

Viņa zinātnieka gars uztraucās. — Tas bija loti vieglprātīgi, — viņš teica, — un ļoti muļķīgi.

— Es vienmēr esmu domājusi tā — ja neparaus viens, paraus otrs.

Viņš neko neatbildēja, tikai mazliet stingrāk paspieda viņas roku. Tā bija muļķība un vieglprātība — ticēt tādām blēņām kā fatālisms. Bet viņš mīlēja viņu tādu — tik bezrūpīgu azartnieci, kura nevaimanāja, kad nebija laimējusi. Un dīvainākais tas, ka viņu saistījusi sieviete, kurai bija visas viņa nosodāmās īpašības.

Viņš teica: — Tev tūlīt vajadzēja to pateikt mis Makdeidei. No glāzes tīfs tev nav pielipis. Tas tikai varēja kļūt akūtāks.

— Es viņai neko neteicu, jo kaunējos, ka izdarīju kaut ko tik muļķīgu. Es baidījos, ka viņa mani sūtīs no slimnīcas projām. Un pēc tam, kad tu biji ar mani tā runājis, es nespēju aiziet un vairs nekad tevi neredzēt

Viņa pagriezās pret šauro logu un vaicāja: — Kas noticis? Kur deg?

— Visur. Pilsēta atkal ir viena vienīga uguns jūra.

— Tas viss mazliet atgādina elli, vai ne?

— Gruvešu sadedzināšana patiešām ir svētīga.

Pēc ilgākas klusēšanas viņa atkal griezās pie majora: — Cik ilgi es slimošu?

— Nezinu. Viss atkarāsies no tā, cik spējīga tu būsi pretoties slimībai. Tīfs ir garlaicīga lieta.

Brītiņu padomājusi, viņa teica: — Man šķiet, ka es te esmu tikai par slogu.

— Nē.

— Vai nebūtu labāk, ja mani pārvietotu uz. misijas namu?

— Varbūt... tikai tur nav neviena, kas kārtīgi rūpētos par tevi.

Atkal brītiņu padomājusi, viņa teica: — Mis Hodže varētu nākt man līdzi. Viņa varētu padarīt visus pretīgos darbus. Tas, liekas, viņai ir vienaldzīgi.

Un mis Hodže, kas bija noklausījusies, tūlīt metās starpā: — Jā, ļaujiet man! Es labprāt to darītu.

— Šeit ir tik skumji, — teica Edvīna. — Un es zinu, ka esmu šeit pa kājām.

— Man jāpavaicā krustmātei Fībei. Slogs gulsies uz viņu.

— Es viņu—daudz neapgrūtināšu. Būšu ļoti laba paciente. Tu varētu paskaidrot mis Hodžei, kas jādara.

Tas bija neprātīgs priekšlikums. Viņam bija vieglāk rūpēties par viņu šeit pat slimnīcā. Misijā viņam būs grūtāk viņu apmeklēt. Viņam vajadzēs atlicināt laiku no savām darba stundām, lai uz divriteņa nobrauktu tos piecus kilometrus. Bet, no otras puses, viņš gribēja darīt viņai prieku. Visiem spēkiem viņš gribēja censties, lai viņa paliktu vesela.

— Es parunāšu ar krustmāti Fībi. — Viņš saņēma Edvīnas mazo roku savās varenajās plaukstās. — Es eju tūlīt. Guli vien! Jo vairāk tu gulēsi, jo vairāk tas nāks tev par labu.

— Paldies, mīļais!

Viņa aizvēra acis un gulēja klusi. Nodomājis, ka viņa iemigusi, viņš maigi atlaida viņas roku un piecēlās, lai ietu. Viņa atvēra acis un teica: — Es vēlētos parunāt ar Tomu Ransemu.

— Nē, labāk ne. Viņš tagad nedrīkst nākt šurp no mūzikas skolas. Tas ir pārāk bīstami.

— Ak tā, protams.

— Tagad es eju.

Viņa atkal aizvēra acis, un, kad viņš bija aizgājis, pienāca mis Hodže un nosēdās viņai blakus.

Viņa ne reizi mūžā nebija nopietni slimojusi un, par spīti vārgumam, visiem atlikušajiem miesīgajiem un garīgajiem spēkiem turējās pretī. Bezvējainais karstums kā smaga sega gūlās par slimnīcu, un pamazām gaisu piesātināja ugunsgrēku dūmi Drudzis te paasinājās, te kritās spēcīgiem viļņiem. Ledus te nebija, trūka pat auksta ūdens. Reizēm viņa iegrima truluma un moku virpulī, un, kad apziņa atkal noskaidrojās, viņa domāja: «Tā vajag justies šķīstīšanās ugunī, ja tāda vispār ir.» Karstums, karstums, milzīgs karstums, kura tomēr nepietika, lai viņu nonāvētu. Tad karstuma mazinātāji līdzekļi viņu sviedrēja tā, ka gulta un rupjais krekls kļuva pilnīgi slapji. Mis Hodže aizgāja pēc tīras veļas, un, kad tā atgriezās, Edvīnu kratīja šausmīgi drebuļi, līdz viņa iemiga, drudzim uz īsu laiku mitējoties.

Viņai neienāca prātā, ka viņa varētu nomirt, jo ne reizi vēl nebija domājusi par savu nāvi. Nāve varēja uzbrukt visiem, kas atradās viņas tuvuma, bet viņai pašai tā ies garām. Neskaidri viņa apzinājās, ka viņas slimība ieilgs, ka tā vilksies nedēļām, varbūt pat mēnešiem, bet tas viņai vairs nelikās svarīgi. Viņas smadzenēs bija vairs tikai viena doma — negulēt, lai majors neierastos pie viņas tai laikā, kad viņa guļ. un sēdētu pie viņas gultas, viņai pašai to nemaz nepamanot. Viņa neiedrošinājās iemigt aiz bailēm, ka varētu zaudēt dažas minūtes laimes.

15

Majoram vajadzēja izvēlēties garāko ceļu, jo ielas aiz ūdens tvertnes ugunsgrēka dēļ bija nedrošas. Pie lielā tirgus viņam bija jānokāpj no. slimnīcas kalpotāja divriteņa un jāiet kājām pāri laukiem, līdz viņš nokļuva pie dzelzceļa tilta.

Brizdams pa sarkanajiem dubļiem, viņš domāja, ka šāda degšana nevarēja būt negadījums. Pulkvedis Monti pēc iepriekš izstrādāta plāna būs pielicis uguni, un viņam likās dīvaini, ka cilvēks ar tādu zinātnisku pašdisciplīnu var reizē tik nelikumīgi izturēties pret sabiedrību. Ārstu, šo iekarsīgo sikhu, viņš nebija redzējis vairāk nekā divus gadus, un viņam likās, ka šim vīram ir kāda bīstama rakstura īpašība, kas nav savienojama ar zinātni. Pēc Monti ierašanās šeit viņi bija pavadījuši kopā dažus brīžus, un viņš bija pamanījis drauga melnajās acīs aizrautības kvēli.

Viņu pirmajā īsajā sarunā — pāris jautājumu par epidēmijām un to apkarošanu — majors jutās mazliet apkaunots, it kā viņš būtu pārāk šaursirdīgs un pievīlis Monti. Tagad sevi analizēdams, majors redzēja, ka viņš tāpat kvēlo par Indijas laimi un labklājību, tikai ir mazāk noskaņots uz politisku darbību un pret visām lietām nav tik nesaudzīgs kā Monti. Pulkvedi Monti kaut kas nemitīgi dzina darboties, dzīve viņam likās pārāk īsa, lai paveiktu visu, kas bija veicams. Monti bija fanātiķis.

Braukdams lietū pa lielceļu uz spirta rūpnīcas pusi, majors acu priekšā redzēja drauga seju — asās mutes līnijas, lielo pieri; garie bārdas rugāji nodeva sikhu, lai gan viņš skūvās trīsreiz dienā, bet visizteiksmīgākās bija kvēlās acis, kurās dzirkstīja neiecietība pret citu cilvēku muļķībām un vājībām. Monti nekad nebūtu padevies tādam vājumam kā viņš. Monti sievietes vispār neatzina, pat ne kā līdzekli juteklisko dziņu apmierināšanai. Viņa radošie spēki bija koncentrēti un vērsti vienā punktā, smalkā kā adatas gals, punktā, kurš kā karsta zila liesma līdzīgi noslēpumainajiem nežēlīgās Kali spēkiem iznīcināja visu novecojušo un nederīgo, lai radītu jauno. Monti neslēpās neaprēķināmie elementi. Monti nekad nebūs spējīgs izdarīt liktenīgu muļķību.

Tomēr majors nevarēja Monti apskaust. Viņš domājami par lielisko apmierinājumu, ko bija pārdzīvojis pēdējās dienās, un sajuta gandrīz līdzjūtību, ka Monti dzīve ir tik nabadzīga, ka tas varbūt nekad nav izjutis tādu laimi, kad nav vairs ne garlaicības, ne egoisma, ne kaislību, ne fanātisma.

Viņš sastapa krustmāti Fībi un Homēru Smailu virtuvē ēdinām mazu, tumšādainu meitenīti, kuru Smails bija atradis izsalkušu un izbijušos klejojam pilsētas nomales drupās. Bērns piederēja pie dadži kastas. Viņas vecāki, brāļi un māsas bija pazuduši. Bērns ēda badīgi kā mazs zvērēns, reizēm bailīgi pavērdamies apkārt, it kā sitienu gaidīdams.

Viņi jutās pārsteigti, ieraudzīdami majoru. Viņš pastāstīja par Edvīnas slimību un mazliet nedrošā balsī paziņoja viņas vēlēšanos atgriezties misijā.

Homērs Smails teica: — Bet slimnīcā viņu aprūpēs labāk. Šeit daudz grūtāk sagādāt viņai kaut kādas ērtības.

— Mis Hodže nāks viņai līdzi. Viņa ir galīgi jukusi, bet mierīga un var būt noderīga. Viņas padevība padara viņu noderīgu.

Krustmāte Fībe, izsalkušajai meitenītei šķīvī vēl rīsus uzlikdama, teica: — Mani tas netraucēs. Varbūt viņai nebūs tik ērti, bet, ja viņa vēlas, mēs varam viņu iekārtot. Es varētu atdot viņai savu istabu un pati gulēt pieliekamajā telpā, jo tagad visi pārējie jau ir projām.

— Nedomājiet, ka mēs viņu negribam, — teica Homērs Smails. — Tikai man šķiet, ka viņai būtu labāk palikt slimnīcā. Jūs taču saprotat, ko es domāju?

— Jā, protams, — pēc īsas klusēšanas atbildēja majors. — Kad es sākumā visu pārdomāju, es teicu to pašu, bet neesmu pārliecināts, vai man taisnība. Viņa jau nav parasta paciente. Te nav vienkārši runa par ārstniecisku uzraudzību. Redzat, viņa grib pārnākt tāpēc, ka domā justies šeit labāk. Un viņas slimības gadījumā labsajūtai ir milzīga nozīme.

— Tā pilnīgi jūsu darīšana, major.

— Tad es viņu atsūtīšu šurp. Zinu, ka apgrūtinu jūs, bet jūs to sapratīsiet.

Meitenīte pēkšņi mitējās ēst, un šķita, ka vairs nebūtu iespējams iebāzt viņas lielajā mutē pat vienu rīsu graudiņu. Visiem par pārsteigumu, viņa salika kopā sīkās rociņas un pateikdamās paklanījās.

Homērs Smails sacīja: — Tagad es jūs atstāšu. Man jātiek atpakaļ bāriņu namā. Pēc degšanas būs vēl vairāk bezpajumtnieku.

Un, paņēmis meitenīti pie rokas, viņš izgāja laukā. Viņš stūma savu divriteni, un bērns čāpoja viņam blakus. Majors noraudzījās tiem pakaļ, kamēr tie pazuda lietū. Kad viņš apgriezās, krustmāte Fībe teica: — Es uzņemtu viņu labprāt. Tagad bāriņu namā iet jau labāk. Nu vairs nav tik daudz darba. Un lēdija Eskete man patīk.

Viņi izdzēra kopā pa tasei tējas un pirmo reizi kopš katastrofas sarunājās par sīkākām mājas lietām. Majors negribīgi piecēlās un pateica viņai «uz redzēšanos». Kad viņš jau stāvēja uz sliekšņa, viņa pēkšņi teica: — Neraizējieties, gan es parūpēšos par viņu. Man tīfa gadījumos ir plaša pieredze. Deviņdesmit astotajā gadā pie mums Bīverdamā bija epidēmija. Divi mani brāļi un viens no brāļadēliem saslima reizē.

Stiprināts un nomierināts nedaudzajās minūtēs krustmātes Fībes klātbūtnē, viņš aizbrauca. Viņas iekšējais miers rosināja viņa pārdomas, jo tas likās ļoti vērtīgs. Tas nesakņojās Austrumu rezignācijā, bet gan Rietumu darbošanās dziņā. Krustmāte Fībe nekad nebija meklējusi un radusi mieru noliegšanā un apcerē, to viņa atrada taustāmā, pašaizliedzīgā darbā. Bija dīvaini, bet nenoliedzami, ka nav atrodams nedz miers, nedz gudrība, kamēr vēl pastāv cilvēka «es». Varēja strādāt un rūpēties visiem spēkiem kā krustmāte Fībe vai noliegt visu miesīgo un materiālo kā vecais Banerdži. Taču no abiem šiem veidiem, kā atrast mieru, krustmātes Fībes veids viņam likās gudrākais, jo tas bija cilvēcīgāks.

Tad viņš domāja: «Mēs varētu apmesties uz dzīvi citā pusē — Malajā vai Indoķīnā, vai pat Ķīnā — un sākt dzīvi pilnīgi no jauna. Es varētu strādāt arī tur. Es turpinātu sayu darbu, un viņa rastu mieru.» Bet gandrīz tai pašā mirklī viņš saprata, ka tas viss ir neprāts, tukša, banāla fantāzija kā Rietumu romānos un filmās. Ja viņš aizbēgtu no šejienes, viņi abi neizbēgami aizietu bojā. Viņš nespēja atstāt nežēlīgo un krāšņo Indiju, jo bija saistīts ar to asins saitēm. Ne Kembridža, ne medicīnas studijas, ne jaunās laikmetīgās domas, ne Eiropas sievietes nebija spējušas viņu pārveidot. Viņa vieta bija šeit — bezgalīgajos līdzenumos ar svelmaino sausumu un šausmīgajiem plūdiem, bada postu un zemestrīcēm, tempļiem un altāriem ceļmalās un biezajiem džungļiem, kuri pletās gandrīz līdz lielo pilsētu vārtiem. Un, atcerēdamies dzimtenes ilgas, kādas bija jutis Rietumos pavadītajos gados, viņš nespēja iedomāties, ka Indiju kādreiz varētu atstāt.

Degošās pilsētas blāzmā viņš redzēja kādu šakāli lēnītiņām zogamies pāri ielai. Vīģes koka lapotnē virs galvas kaut kas čukstēja, un viņš izdzirda balsi: «Viņa nomirs.» Pēkšņās bailēs viņš noprata, ka tā ir viņa paša iekšējā balss, viņa pārliecība. «Edvīnai jāmirst,» teica viņa seno indiešu asiņu balss, jo tas tā bija nolemts, jo tāds bija viņas un viņa liktenis. To viņš bija zinājis jau pašā sākumā, kopš tā mirkļa, kad ieraudzīja viņu zem bišu spietu aplidotās mirdzošās lustras pilī, zinājis, ka tas ir netaisni. Tagad viņš saprata, kādēļ uzmetis viņai pirmo skatienu un atradis viņu kairu un mazliet samaitātu, bija ātri novērsies un visu vakaru vairījies paskatīties viņā. Tas bija netaisni, tā tam nevajadzētu būt. Bet šī atziņa neizgaisināja viņa mokas un vēlēšanos, kas tagad atkal bija kļuvusi miesīga.

Taču koku lapotnē virs galvas kāds čukstēja: «Viņa nomirs. Viņa nomirs. Viņa nomirs.»

Tuvojoties dzelzceļa tiltam, viņa domas klīda tālāk. No savas pieredzes un izjūtām viņš zināja, ka Edvīna nomirs, jo viņa bija pārāk nogurusi, dzīvi apnikusi. To viņš bija izjutis, sēdēdams uz gultas malas un sarunādamies ar viņu. Tieši tāpēc viņa bija vēlējusies redzēt Ransemu. Tagad viņa atgādināja tos nožēlojamos, izbadējušos zemāko kastu cilvēkus, kuri neizrādīja ne mazākās vēlēšanās dzīvot, jo mirt viņiem likās vieglāk nekā dzīvot.

16

Nākamajā rītā pa steigā salabotajām sliedēm nāca pirais vilciens, uzmanīgi vilkdamies pāri aizai. Tas atveda pārtiku, medikamentus, vairākus ārstus un slimo kopējas. Un vilcienā sēdēja vecais finanšu ministrs baltu bārdu, ģērbies smalkākā bengāļu linaudekla tērpā, nevainojams kā aizvien. Viņu pavadīja tikai viens viņa dēls, viens brāļadēls un viens dēladēls; viņu sagaidīja viņa ienaidnieks valsts padomē, kurš, septiņdesmit divas stundas no vietas nostrādājis, bija kļuvis vēl kalsnāks,— Rašids Ali Khans. Viņi abi tūlīt devās uz maharanes telti.

Vecā lēdija apsveica viņu dalītām jūtām. Viņa priecājās, ka viņš briesmīgajā musona karstumā ieradies no kalniem, jo vecā finanšu ministra asais prāts reizēm bija neatsverams, bet viņai bija arī skumji, jo viņa zināja, ka viņš tūlīt sāks runāt par milzīgiem izdevumiem un šķēršļiem, kādi sagaida viņas plānu realizēšanu, un tādējādi mazinās viņas sajūsmu, jo pulkveža Monti nežēlīgais entuziasms bija viņu galīgi aizrāvis. Finanšu ministrs bija vecs, dievbijīgs indietis, kas raudzījās atpakaļ ticības pirmsākumos un kultūrā. Savā nevainojamā linaudekla ģērbā viņš apspriedēs sēdēs stūrgalvīgs un viltīgs un pretosies katram mēģinājumam ieviest Randžipurā Eiropas jaunākos sasniegumus. Viņš gribēja, lai Indija saglabātu pati sevi, lai tā atgrieztos pati pie saviem milzīgo spēku avotiem. Turpretī pulkvedis Monti piederēja pie tiem indiešiem, kas bija gatavi bez izšķirības iznīcināt visu veco, vai tas bija labs vai kaitīgs, un radīt kaut ko jaunu. Viņas pašas izjūtas bija vienkāršākas nekā Monti un finanšu ministra izjūtas, jo tās bija sievišķīgi intuitīvas un nepacietīgas. Viņa gribēja redzēt paceļamies jauno Randžipuru, pilsētu, kas būtu spoža paraugs visai Indijai, bet visvairāk eiropiešiem, kuri apgalvoja, ka Indija nespējot pati atrisināt savas problēmas. Viņai bija ārkārtīgs lepnums, ko vajadzēja attaisnot, un iedzimta drosme.

Bārdaino veco vīru tagadējā pilsētas ainava šausmināja. Otrais lielais ugunsgrēks bija visu pilsētu pārvērtis pelēkās pelnu kaudzēs. Tempļi bija nokvēpuši melni, koka pils pazudusi, visi vecie pieminekļi, kuriem viņa acīs bija liela nozīme, pazuduši. Palikušas bija vairs tikai neglītās modernās celtnes Rietumu stilā, kuras triumfēdamas pacēlās pār vecās Randžipuras drupām, — neaizskaramo vakarskola, viņa ienaidnieka Rašida māja, inženieru skola un neglītā praktiskā slimnīcas ēka.

Kad viņš jautāja, kā tas gadījies, ka pilsēta gandrīz pilnīgi noslaucīta no zemes virsas, maharane paskaidroja, ka otrais ugunsgrēks bijis negadījums un uguni izplatījis musona vējš. Taču viņa tūlīt redzēja, ka vecajam vīram nevar pūst miglu acīs. Kad viņa minēja pulkveža Monti vārdu, vecā vīra melnās, urbīgās acis pievērās, un maharane. redzēja, ka viņš viegli nodreb. Monti viņš ienīda vēl vairāk nekā britus, jo turēja to par Indijas ienaidnieku. Ar britiem viņš vēl vienmēr bija ticis galā ar viltību un glaimiem. Tie viņam likās muļķīgi un ietiepīgi, un tos viegli varēja apvest ap stūri, ja rīkojās apdomīgi.

Vairāk nekā sešdesmit gadus viņš bija rīkojies pēc savas paša taktikas — vecās indiešu taktikas, visu darīdams lēnīgi un apdomīgi, tāpat kā tonakt pilī bija iedzinis lamatās lordu Esketu, britiem pašiem to nemaz neapjaušot, soli pa solim līdz viņu sabrukumam, — tajā pašā laikā cenzdamies saglābt visu, kas viņam Indijā dārgs. Viņa taktika bija attaisnojusies. Ja viņam būtu lemts vēl dzīvot simt gadu, viņš redzētu Indiju brīvu un patstāvīgu, tradīciju un senās godības Indiju. Briti paši iznīcinās sevi. Indija galu galā aprīs viņus, kā vienmēr bija aprijusi visus iebrucējas. Un tagad radušies tādi karstgalvji un ģeķi kā Monti un tam līdzīgie, kuri iznīcināja visu, ko viņš un daudzi īsti indieši pacietīgi un ar pūlēm cēluši. Monti un radikāļi bija daudz bīstamāki Indijas ienaidnieki nekā briti. Briti apmierinājās ar to, ka raudzījās uz Indiju kā uz izdevīgu kapitālieguldījuma zemi, visizdevīgāko pasaulē, bet Indijas garu un dvēseli nebija skāruši, nebija par to interesējušies. Turpretī Monti un tie karstgalvji gribēja iznīcināt tieši Indijas dvēseli, tāpat kā bija iznīcinājuši Randžipuras pēdējās paliekas.

Maharane noprata visas vecā vīra domas. Jau sen viņa bija uzminējusi finanšu ministra viltīgos plānus un gandrīz nemanāmos panākumus un dažkārt pat palīdzējusi viņam, tomēr ne reizi viņi viens otram nebija atzinušies, ka saprot viens otra nolūkus. Tagad viņa domāja: «Viņš ir ļoti vecs, varbūt jau ap gadiem deviņdesmit, vecāks nekā Brama. Ilgi viņš vairs nedzīvos. Karstums, turklāt sadursmes ar Monti, Rašidu un mani viņu nonāvēs. Žēl gan. Viņš bija labs cīnītājs, tikai akls.»

Tagad viņai tas bija skaidrs jau kopš sarunas brīža ar Monti. Galu galā viņai taču bija neaprobežotas pilnvaras. Viņa varēja finanšu ministru atlaist, ja viņš kļūtu nepanesams. Tagad viņa bija tā, pēc kā ilgojusies visu mūžu, — visvarenā mahrātu karaliene.. «Bet viņš nomirs,» viņa atkal nodomāja. «Man nevajadzēs viņu atstādināt.» Karstums un šausmas par izpostīto Randžipuru darīs savu. Turklāt viņa bija pārliecināta, ka Monti un tā karstgalvju gala mērķis bija iznīcināt arī viņu un pārējos prinčus, sākot ar vareno Nizamu un bagāto Barodu un beidzot ar vismazākajiem turīgākajiem princīšiem. Bet līdz tam viņa varēja paveikt vēl ļoti daudz, kas karstgalvjiem nezin vai būs pa spēkam, ja viņi kādreiz tiks pie varas, jo viņiem nekad nebūs neaprobežota vara Randžipurā. Un pēkšņi viņai ienāca prātā vārds, kādu Ransems viņai bija devis un majors to pastāstījis: «Pēdējā karaliene.»

Vecais finanšu ministrs neko neiebilda pret Monti. Līdz pat mirklim, kad viņš nodrebēja, viņš nelika manīt, ka viņam nepatīk notikušais vai fantastiskie teltniecības projekti. Savus mērķus viņš nekad nesasniedza atklātā cīņā. Viņš strādās nemanāmi, visā klusībā, likdams šķēršļus katram plānam, katram jaunievedumam, katram projektam, līdz tas būs iznīcināts un kļuvis nevērtīgs, kā daudz ko Indijā iznīcināja nolaidība un kūtrība.

Viņš tagad aizgāja, lai pabikstītu savas mājas pelnus, teikdams, ka atgriezīsies vakara dzestrumā. Maharane lika ierīkot viņam telti savējās tuvumā, lai viņās spiegi varētu paziņot viņai par katru finanšu ministra soli, par to, ko viņš runājis, un pēc iespējas, arī ko domājis. Viņa labi zināja, ka, par spīti visai viņas piesardzībai, viņš tāpat zinās, kad Monti un Rašids apmeklējuši viņu un ko viņi runājuši. Viņai finanšu ministrs bija vajadzīgs tikai vienam darījumam — viņas dārgakmeņu pārdošanai. Neviens pasaulē nevarētu tik izdevīgi pārdot tos Rietumu tirgū kā viņš. Tos nopirks kokotes un bagātās vienkāršās spekulantu un parvēniju sievas, kuru vīri iedzīvojušies no Rietumu civilizācijas sabrukuma. Tie nokļūs Vandomas laukuma, Bondstrītas un Piektās avēnijas veikalos. Taču viņa tagad bija veca sieviete, un viņas kaislība uz dārgakmeņiem bija pārgājusi. Viņu gandrīz neinteresēja, kas ar tiem notiks. Galvenais bija — iegūt par tiem labi daudz miljonu rūpiju, lai varētu uzcelt jaunu Randžipuru, lai no pilsētas, ciemiem un lauku apgabaliem izveidotu priekšzīmīgu valsti, kura pārējai Indijai un visam Orientam noderētu par paraugu.

Šim nolūkam viņai bija vajadzīgi jauni, spēcīgi, gudri vīri, tādi kā Rašids, majors un pulkvedis Monti. Viņa neaizmirsa arī, ko līdz šim veicis Homērs Smails un ko viņš varēja vēl paveikt, un ka arī Ransemam būs vieta viņas valsts uzbūves darbā. Kad finanšu ministrs bija aizgājis, viņa lika pasaukt tos abus, neievērodama majora brīdinājumu neaicināt Ransemu šurp tieši no sērgu perēkļa. Viņas priekšlikums bija, lai Smails atsakās no misionāra posteņa un uzņemas tautas labklājības ministra pienākumus. Ransemu viņa bija izvēlējusies par Smaila vietnieku. Tas bija pilnīgi jauns postenis Randžipurā. Pulkvedis Monti to bija ierosinājis, pierādīdams tā nepieciešamību un lielo nozīmi. Viņš pazina Smailu un tā labo slavu, kad atzina to par vienīgo piemēroto vīru šim postenim. Maharanei vajadzēja meklēt jaunu tautas pārstāvi arī nelaiķa Džobnekera vietā, bet tagad tas vairs nebija grūti, nebija vairs tā kā senāk, kad ielu slaucītāji bija ierobežoti savā kvartālā un ar tiem apgājās kā ar lopiem. Tie bija gudri cilvēki un veikli prata izmantot izglītības priekšrocības. Arī atrast vietnieci nabaga mis Derksei tagad bija daudz vieglāk nekā pirms divdesmit pieciem gadiem. Tagad bija izglītotas, apdāvinātas un enerģiskas indietes, tādas sievietes kā misis Neida — dedzīgā pulkveža Monti draudzene. Palikusi atkal viena, maharane lika atsaukt Gopalu Rao un paziņoja viņam, ka iecēlusi viņu par savu sekretāru. Viņš bija viņai ļoti piemērots — glīts, jauns, apķērīgs un tikpat sīksts un humora pilns kā viņa pati. Viņam uzreiz, vēl tajā pašā dienā, vajadzēja atrast sev vietnieku, lai tūlīt varētu stāties viņas rīcībā. Atlaidusi Gopalu Rao, viņa atgriezās savā telts istabā. Viņa atkal jutās jauna un lokana kā tīģeriene. Vecais finanšu ministrs viņai vairs nelikās bīstams. Kad viņai apkārt stāvēja vesela falanga jaunu vīriešu, viņa varēja to uzveikt. Viņai aiz muguras vienmēr būs spēks, un viltībā, viņa domāja, sevī smiedamās, vecais finanšu ministrs viņu nepārspēs. Ja jau nu viņa bija «pēdējā karaliene», tad viņa gribēja būt liela, kuru uz visiem laikiem atcerētos Randžipuras un Indijas vēsture.

17

Atstājis maharani, Smails, apkrāvies ārstniecības līdzekļiem un produktiem, kurus viņam bija iedevis pulkveža Monti asistents, steidzās atpakaļ uz misiju. Ceļā viņš panāca lēdiju Esketi un mis Hodži; lēdiju Esketi četri kūliji nesa nestuvēs, bet mis Hodže, blakus slādama, turēja pār slimnieci lietussargu. Kad Smails viņas sveicināja, lēdija Eskete atvēra acis un teica: — Tas ir ļoti laipni no jums, ka jūs atļāvāt man pāriet uz misijas namu, — bet Smails viņai apgalvoja, ka tas viņu nemaz netraucēšot un ka viņa tur jutīšoties daudz labāk nekā slimnīcā. Pēc tam viņa atkal gurdi aizvēra acis un centās pielāgoties nestuvju šūpošanai. Viņai sāpēja locekļi un deniņos dauzīja kā ar āmuru. Viņa iegrima nesamaņā, kas drīzāk līdzinājās nāvei nekā miegam.

Ejot blakus slimniecei, Smaila sirds līksmoja viņa pagurušajā ķermenī. Tagad viņš jutīsies brīvs no sīkajām rūpēm, no ņožēlojamās taupības, no misijas pārvaldes aizdomām un tādu cilvēku apmelojumiem kā misis Saimena. Tagad viņas nekrietnajām vēstulēm vairs nebūs nozīmes. Viņu vairs netraucēs darbā, bet viņam palīdzēs.. Aiz viņa stāvēs Randžipuras bagātības. Tas bija vienīgais, ko viņš dievam lūdzis. Un tas nu ir piepildījies.

Vēl cits iemesls arī lika viņam justies laimīgam. Par to priecāsies viņa sieva un krustmāte Fībe — viņš bija ieguvis Ransemu līdzstrādniekos. Tagad viņš varēja tam palīdzēt, kā jau gadiem ilgi bija palīdzējis zemāko kastu ļaudīm. Kad viņš sēdēja kopā ar maharani, kura klāstīja savus plānus, viņš bija baidījies, ka Ransems priekšlikumu noraidīs, kā vienmēr visu bija noraidījis. Bet viņš to pieņēma ar tādu noteiktību, ka Smails bija pārsteigts.

Kad viņi abi atstāja telti un pagriezās uz mūzikas skolas pusi, Ransems viņam teica: — Ceru, ka jums mana piekrišana nebūs nepatīkama? — Un Smails viņam atbildēja: — Nekādā ziņā, mīļais draugs.

— Neesmu darījis neko tādu, lai iegūtu uzticību. Droši vien būs kāds ducis citu, ar kuriem jums labak patiktu sastrādāt

— Nē, nevaru iedomāties.

Tad viņi kādu gabalu gāja klusēdami; netālu no ūdens tvertnes, kur viņiem vajadzēja šķirties, Ransems negaidot teica: — Fērna Saimena nolēmusi palikt šeit. Viņa grib mācīties par žēlsirdīgo māsu. Viņa nodomājusi strādāt lauku apgabalos.

— Tas man patīk, — teica Smails. — Viņa ir dūšīga meitene.

— Man jums jāpasaka vēl kaut kas. Vēlāk to nekad vairs nepieminēsim.

Viņi apstājās pie ūdens tvertnes lēzenajām kāpenēm. Mirkli Ransems novērsies vēroja sievieti, kas uz akmens velēja netīro veļu. Smails nojauta, ka Ransems mēģina saņemties visiem spēkiem. Divas reizes viņš norija siekalas, iekams sāka runāt. Tad viņš sacīja: — Man šķiet, es tagad saprotu, kas jūs un Rašidu, majoru un mis Makdeidi dzen uz priekšu. Senāk es to nesapratu, varbūt tikai daļēji noskārtu. Es gribu iet jums talkā.

— Labi, — teica Smails, kuram arī bija pielipis Ransema mulsums. — Tas jau ir lieliski

— Un vēl kaut kas. Mēs ar Fērnu gribam precēties.

— Nu, — teica Smails, — man jāatzīstas, tas tik ir pārsteigums! Tas ir jauki. Man liels prieks to dzirdēt... Daudz laimes! Nē, tas tik būs pārsteigums manai sievai un krustmātei Fībei!

Ransems noklusēja, ka, pēc viņa domām, jaunā vēsts krustmātei Fībei nesagādās lielu pārsteigumu. Viņš sacīja: — Es neesmu pārliecināts, vai rīkojos pareizi. Gribēju ar kādu to visu pārrunāt un nolēmu, ka jūs būsiet vispiemērotākais cilvēks. Neesmu .jau vairs nekāds jaunais. Esmu gandrīz divreiz vecāks par Fērnu.

— Ja viņa jums patīk, tam nav nozīmes.

— Es sevi pazīstu diezgan labi, — teica Ransems, un man šķiet, ka laimēšu vienīgi es.

— Fērna ir lieliska meitene. Viņai ir neapšaubāmas krietnas sievas dotības;

— Man jums jāpasaka vēl kaut kas. Tā būs īsta atzīšanās.

— Lūdzu.

— Mums ar Fērnu jau ir bijusi tuvība.

Misters Smails mulsi paraudzījās Ransemā. Viņu nepārsteidza tas, ko Ransems pateica, arī nekā piedauzīga viņš tur neatrada, bet viņu pēkšņi uztrauca viņa paša nevainība un pieredzes trūkums salīdzinājumā ar tādu vīrieti kā Ransems, kurš droši vien ļoti labi pazina sievietes. Izbrīns radīja mulsumu. Šaurā, mierīgā seja piesarka, un viņš nedroši iebilda: — To es nezināju, — tad viņš kā atvainodamies ieklepojās un teica: — Protams, es taču nevarēju to zināt. Kā tad! — Mirkli viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņš: būtu tas grēkāzis, jo nebija pazinis neko satraucošāku, tikai Bertas Smailas vienkāršo mīlu. Dziļas pārdomas atspoguļojās viņa acīs aiz brillēm.

— Es negribu taisnoties, — Ransems turpināja. — Man šķiet, ka Fērna to vēlējās tāpat kā es. Un tas notika pavisam dīvaini... jāsaka, pilnīgi neizbēgami.

— Es nedomāju uzņemties tiesneša lomu, — atbildēja Smails. — Šādās lietās man pārāk niecīga pieredze. Bet, ja jūs precaties, tad viss ir kārtībā un neviens jums neko nevar pārmest.

— Reizēm šādos apstākļos laulība ir lielāks pārkāpums nekā iedzimtais grēks.

Misionāra krunkainajā sejā pavīdēja smaids. Ransems atkal kļuva pārāk svārstīgs. Viņš sāka aplūkot šo jautājumu no dažādām pusēm. — Es nedomāju, ka tur būtu daudz jāprāto, — Smails teica. — Visam jādod dabiskais virziens. — Smaila izjūtas tagad bija apmēram tādas kā vecīgai krustmātei, kas priecājas par vēsti, ka divi jaunieši iemīlējušies. Viņš mīlēja Ransemu un cienīja Fērnu, un viņam gribējās, lai viņi abi paliktu viņa tuvumā. Ja viņi apprecēsies, Ransems dzīvos savā lielajā, dzeltenajā mājā un sestdienās ar Rašidu, majoru un citiem draugiem ieradīsies pie viņa brokastīs. Ar labpatiku viņš centās iztēloties, kādā ziņā viņu laulība padarīs dzīvi Randžipurā daudz patīkamāku.

— Vai jūs varētu mūs salaulāt?

— Protams. Jūs varat salaulāties misijā.

— Varbūt būs labāk, ja mēs apprecēsimies iespējami drīzāk... — Viņš gribēja piebilst: «Tāpēc ka mēs nepiesargājāmies,» — bet aprāvās, nodomādams, ka misters Smails to nekādā ziņā nevarēs saprast.

— Jā, tā būs vislabāk.

— Mūzikas skolā mēs pēc pāris dienām būsim galā ar saviem pienākumiem. Viņiem aroda nepratēji vairs nebūs vajadzīgi. Tad mēs varētu apprecēties.

— Kā jums tīk, — teica Smails. Viņš saņēma Ransema kalsno roku un piebilda: — Es no visas sirds priecājos. Tas ir lieliski. — Tad viņš pasmaidīja un piebilda: — Es tagad došu jums kādu mazu padomu.

— Kādu?

— Nelaidiet misis Saimenu savā mājā.

Ransems iesmējās un atbildēja:

— Par to neraizējieties.

— Vai es drīkstu pastāstīt to savai sievai un krustmātei Fībei?

— Protams. Viņām tas jāzina, jo viņas savā ziņā arī ir piedalījušās šai spēlē. — Tad, brītiņu padomājis, viņš piebilda: — Man negribētos, ka jūs domātu, it kā tas būtu noticis tai naktī, kad es Fērnu aizvedu pie jums uz misiju. Toreiz es jūs nemānīju. Tas notika vēlāk, plūdu laikā, tai naktī, kad es apmaldījos ar savu laivu, — Banerdži mājā.

— Saprotu, — atbildēja Smails, no jauna pārdomās iegrimdams.

— Tagad man jāiet, — teica Ransems. — Mums vēl rokas darba pilnas. Rīt ar vilcienu atbrauks vairāki cilvēki — mācītas žēlsirdīgās māsas.

Smails draudzīgi uzsita viņam uz pleca un tad atvadījās. «Cik dīvaini,» Ransems, ceļu turpinādams, domāja, «Smailu es vienmēr turēju par savu draugu bet patiesībā viņu nemaz neesmu pazinis tuvāk.» Šķita, ka līdz šim, par spīti omulīgajām sanāksmēm, viņus būtu šķīrusi tāda kā siena. Arī viņa attiecībās ar Rašidu, majoru, bet visvairāk ar Fērnu bija radusies neticama pārmaiņa.

No viņa bija atstājies kāds ļauns dēmons. Nāve, posts un šausmas bija atnesušas viņam veselīgu vienkāršību. Apkārtējā pasaule, pazīstamie koki krastmalā, lielā ūdens tvertne, tvanamais karstums un lietus — viss viņam likās jauns, it kā apskaidrots. Viņa nogurušais ķermenis brēca pēc kāda reibinoša dzēriena, bet viņš tagad vairs nevēlējās ar konjaka palīdzību radīt viltotu pasauli. Pasaule, lai cik traģiska tā likās, bija laba. Tādai tai vajadzēja būt. Tā viņam atkal šķita tikpat mirdzoša un dēku pilna kā tam jauneklim, kas ik gadus apciemoja savu vecmāmiņu Ohaijo štatā.

Ejot garām ūdens tvertnei, viņš ieraudzīja tuvojamies mis Mergatroidi un gribēja izvairīties no tikšanās, dodoties uz slimnīcas pusi. Taču viņa bija to jau pamanījusi un bija jau par vēlu, jo mis Mergatroide nebija pietiekami smalkjūtīga, lai ievērotu viņa nevēlēšanos sastapties. Senajā pārspīlētajā mundrumā viņa piesteidzās viņam klāt, pastiepa roku un teica: — Ļoti priecājos .jūs redzēt, mister Ransem, pēc visiem tiem piedzīvojumiem. Stāsta, ka jūs slimnīcā veicis lielas lietas.

— Jā, — viņš savaldīdamies teica. — Es tur strādāju. — Dīvainā kārtā viņa slimnīcas un mūzikas skolas šausmas vērta neticamas un izdomātas. — Kur jūs bijāt pa šo laiku? — viņš jautāja.

— Pie nabaga misis Banerdži, — viņa atbildēja un aši piebilda: — Vai esat dzirdējis par misteru Banerdži?

— Es nupat dzirdēju, ka viņš nomiris.

— Viņš dzīvoja vairs tikai pāris stundu.

— Un misis Banerdži?

— Viņai klājas labi. Viņa grib braukt uz Kalkutu un apmesties tur uz dzīvi.

— Bet vecā kunga pelni?

Mis Mergatroide mazliet vilcinājās. Tad ņirdzīgi pateica: — Līdzko satumsa, misis Banerdži tos iesvieda Randžipuras upē. Pēc viņas domām, vecajam blēdim ar to pietiekot. Viņai esot apnicis garlaikoties šai nožēlojamā kaktā, Kalkuta liekoties daudz interesantāka un jautrāka.

Tātad misis Banerdži nebija nekā cēla un diža. Izrādījās, ka viņa ir vienīgi trula, bez kādiem noslēpumainiem dziļumiem, tukšs trauks, nekas vairāk. Visu mirdzumu, visu dvēseles cēlumu bija viņai piedzejojis viņš pats, garlaicības nemiera un iekāres gumdīts, izmisīgi cenzdamies padarīt savu apkārtējo pasauli interesantāku.

— Un ko jūs domājat iesākt? — viņš jautāja.

— Man būs jāpaliek šeit strādāt, — viņa nopūzdamās sacīja. — Bet tagad bez Banerdži sarīkojumiem te būs šausmīgi garlaicīgi. Vispār vairš nebūs nekādas dzīvības.

Viņa atkal iegrudzinājās, bet viņas balss nodevīgi iedrebējās. «Nabadzītei tagad vairs nebūs nekā,» nodomāja Ransems. «Misis Banerdži aizbrauks, un vairs nebūs neviena, kas viņu moka.» Acīmredzot viņa irgoja. lai apspiestu raudas. Lai gūtu kādu gandarījumu, viņa centās Banerdži padarīt smieklīgus. Viņa atgādināja nopērtu kucēnu, kurš atkal luncina asti.

— Man tagad jāsteidzas pie mana darba, — Ransems teica. — Kad atkal iestāsies normāli apstākļi, mums vajadzēs noorganizēt kaut kādu sabiedrisku dzīvi. Varbūt mums izdosies nodibināt badmintona klubu.

Mis Mergatroides pelēkā, pūtainā seja pēkšņi nosarka aiz prieka. — Tas būtu brīnišķīgi, — viņa teica un; klīrīgi viņam ar pirkstu draudēdama, piebilda: — Bet es jūs turēšu pie vārda.

— Jā, jā, — atbildēja Ransems, īgni nodomādams: «To nu viņa noteikti neaizmirsīs.»

Pagriezdamās uz promiešanu, viņa ievaicājās: — Kā klājas lēdijai Esketei?

— Viņa ir slima.

— Jā, es jau dzirdēju. Pasveiciniet viņu no manis, kad satiekat. Katastrofas laikā viņa turējās dūšīgi. — Un ar tādu izteiksmi, kas lika atcerēties viņas mistisko senci — Madrasas ierēdni, viņa piebilda: — Grūtos brīžos uz angļiem vienmēr var paļauties.

Tad viņa aizgāja un Ransems turpināja savu ceļu. Pazīstamā nepatīkamā sajūta kuņģī atjaunojās.

18

Misijā Smailam jaunās ziņas vajadzēja paturēt pie sevis tik ilgi, kamēr krustmāte Fībe savā istabā novietoja lēdiju Esketi. Viņa piestūma gultu pie loga, pa kuru ieplūda svaigs gaiss, un slimniece nomoda brīžos varēja raudzīties viņas gaisa dārzā ar ziedošajām petūnijām un orhidejām. Kad krustmāte Fībe ar mis Hodžes palīdzību slimnieci bija nomazgājušas aukstajā ūdeni, kas bija čati, un novietojušas gultā, Edvīna paskatījās laukā pa logu un teica: — Te ir daudz patīkamāk. Es šeit nejūtos tik nomākta. — Un tai pašā mirklī viņa aizmiga.

Krustmāte Fībe tagad slimnieces uzraudzīšanu uzticēja mis Hodžei un atgriezās virtuvē, kur Smails beidzās vai nost aiz lielas nepacietības. — Man tev jāpaziņo kaut kas no jauna, — viņš teica.

— Vai labas vēstis? — viņa, aizdomu tirdīta, iejautājās.

— Tagad es esmu ekselence. Esmu ministrs. Viņa ekselence Homērs Smails.

Krustmāte Fībe pavērās viņā, it kā viņš taisītu muļķīgus jokus. — Dieva dēļ, ko tu tur mels?

— Esmu iecelts par tautas labklājības ministru. To man maharane tikko pavēstīja. — Tad viņš visu paskaidroja sīkāk un krustmāte Fībe garā pacilāta apsēdās un vērās viņā ar tādu cieņu un uzmanību, kādu līdz šim nebija veltījusi nevienam vīrietim, ko pazina kopš bērnības.

— Bet tas vēl nav viss, — Smails turpināja. — Ransems iecelts man par vietnieku. — Un, to pateicis, viņš piebilda: — Un vēl kaut kas. Ransems un Fērna precas.

Šķita, ka šī pēdējā ziņa krustmāti Fībi ietekmēja visvairāk. — Es par to ļoti priecājos, — viņa teica. — Tagad viss kārtībā. Es sāku jau bažīties.

— Kas kārtībā?

— Nekas, — krustmāte Fībe apmierināta atbildēja. — Tas ir noslēpums, ko zinu tikai es viena pati.

Smails varonīgi cieta klusu. «Lai tā arī paliek, ja viņai patīk. Lai viņa domā, ka ir vienīgā, kas to zina,» nodomāja Smails.

— Un tagad, — teica krustmāte Fībe, — labāk skrej tūlīt uz bāriņu namu un pastāsti visu Bertai. — Tad viņa iegrudzinājās: — Nu šī sasodītā misionāru būšana tevi vairs nekaitinās.

— Tagad es dabūšu pietiekami naudas skolām, bibliotēkām un darbnīcām. Mēs abi kopā ar Ransemu varam veikt brīnumus.

— Gan jau ar Ransemu arī viss būs labi. Viņam trūka kārtīgas sievas un ģimenes pavarda. Viņš bija visvientuļākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinusi. Un arī Fērnai viņš būs īstais. Viņiem abiem laikam ir gan mazliet veselā saprāta. Varu saderēt, ka viņš vairs nedzers. Kad tad viņi domā laulāties?

— Rīt, varbūt parīt.

Kamēr Smails izkravāja savu pārtikas saini, krustmāte Fībe klusēja. Tikai viņam projām ejot, viņa sacīja: — Es vēl nemaz lāgā nespēju aptvert, kas viss nav atgadījies šais pēdējās pāris dienās. — Pēc šāda secinājuma viņa mierīgi atgriezās pie sava rokdarba, vakariņu gatavošanas un buljona vārīšanas, kuru majors bija ieteicis lēdijai Esketei. Darbu darīdama, viņa domāja: «Taisni šausmīgi, kā šī nabaga sieviete pārvērtusies tik īsā laikā. Laikam mis Makdeide viņu galīgi nomocījusi.» Edvīna tagad krustmātei Fībei likās pavisam savādāka nekā tā apņēmīgā sieviete, kura bija paslēpusies grāvī, lai bhiļi to nepamanītu, pavisam citāda nekā tā sieviete, kura pilnīgi kaila bija stāvējusi pie čati un aplaistījusies ar aukstu ūdeni. Tagad no viņas bija atlikuši vairs tikai kauli un āda. Krustmāte Fībe pabikstīja pagales indiešu pavardā un nodomāja: «Rīt ar vilcienu atvedīs svaigus baltos miltus. Tad mēs atkal varēsim izcept kārtīgu. maizi.»

19

Pagāja divas dienas. Bija ieradušies vairāki ārsti un žēlsirdīgās māsas, Ransema un Fērnas darbs mūzikas skolā izbeidzās. Viņus aizsūtīja uz slimnīcu — Fērnu palīgā mis Makdeidei, Ransemu šur tur piepalīdzēt pēc vajadzības. Mis Makdeide, Fērnu ieraudzījusi, tūdaļ teica: — Jums tūlīt jāliekas gultā un krietni jāizguļas. Guliet, līdz pamostieties! Tikai pēc tam jūs atkal būsiet noderīga.

Mirklī, kad Fērna atstāja mūzikas skolu, nogurums, kas visu laiku pamazām bija krājies, uzgūla viņai kā smags mākonis. Viņa jutās tik nogurusi, ka nevarēja parunāt ne vārda, ejot Ransemam blakus uz slimnīcu. Taču aiz noguruma blīvas vēl kvēloja miglaina laimes sajūta, ka tagad tas nu pāri un viņa izturējusi. Kad pēc tam mis Makdeide viņai diezgan skarbi bija pateikusi: «Lai gan jūs sākumā neko nepratāt darīt, jūs esat uzrādījusi labas sekmes,» — viņa sāka raudāt un turpināja nevaldāmi šņukstēt, līdz mis Makdeidei vajadzēja iešļircināt viņai nervu nomierinātāju līdzekli. Veterāne zināja, ko nozīmē nervu nogurums. Viņa zināja arī to, ka jaunībā tas grūtāk panesams. Tagad viņa panesa nogurumu daudz vieglāk nekā tās epidēmijas laikā, kas aizrāva kapā jauno mis Eldridži.

Ransems iekrita krēslā majora istabā, izstiepa garās kājas un atgāza galvu atpakaļ pār krēsla atzveltni. Dažus mirkļus viņš tā palika aizvērtām acīm. Tad viņš dzirdēja majora balsi: — Šķiet, ka jūs tūlīt izlaidīsiet garu.

— Vēl gluži ne, bet es varētu aizmigt uz vietas.

— Es tikko gribēju iet pie jums. Runa ir par lēdiju Esketi. Viņa vēlas, lai jūs aizejat uz misiju. Līdz šim es jums to neteicu. Tas man likās bīstami, ja jūs tieši no mūzikas skolas ierastos pie viņas. Ja jūs varētu saņemties, es gribētu reizē ar jums doties uz misiju, tiklīdz jūs būsiet dezinficējies.

Majora balss skanēja dīvaini, un Ransems sākumā nodomāja: «Droši vien tā liekas tāpēc, ka esmu pārāk noguris.» Taču, kad viņš izslējās krēslā taisni un pirmo reizi kopš ienākšanas istabā pavērās savā draugā, viņš saprata, ka nav pārklausījies. Majora balss bija gurda, viņš runāja svešādā, neskanīgā lēnībā. Mirdzums, kas parasti starot staroja viņa acīs, likās apdzisis.

Ransems ievēroja lielo pārmaiņu, bet miegainība izgaisināja visus ārējos iespaidus. Domās viņš redzēja savu plato, ērto gultu, kuru Džons pastāvīgi turēja uzpostu, gultu, kurā varēja iegrimt tīkamā mierā, izjūtot tādu apmierinājumu, kādu viņš ne reizi nebija pazinis visā savā mūžā. Arī Edvīnu viņam nemaz negribējās sastapt. Viņš tagad mazliet baidījās viņas asās mēles un izsmiekla, un asā skatiena.

Tādējādi viņš jautāja: — Vai tiešām nepieciešams iet tūlīt? — Majors mirkli pavērās papīros sev priekšā uz galda un atbildēja: — Jā, liekas gan. Īso ceļa gabalu līdz misijai mēs varam nobraukt uz divriteņa. Hipodroma ceļa tilts atkal savests kārtībā.

— Nu labi, — teica Ransems, saņemdams visus spēkus, lai pieceltos. — Kā viņai klājas?

— Ne visai labi.

— Kā tas jāsaprot?

Majors atbildēja tik klusā balsī, it kā sarunātos pats ar sevi: — Tieši tā, kā jūs to saprotat.

«Nevar būt tiesa,» Ransems sapīcis nodomāja. «Edvīna nevarēja gulēt pie miršanas. Kāpēc tad tieši Edvīna?»

Taču, paraudzījies majorā, viņš pēkšņi noprata visu norišu sakarību.

Tas ir noticis — tas, no kā viņš baidījies, ir piepildījies. Noticis visam par spīti. Pēkšņi Ransems saprata izmisumu drauga acis, tāda cilvēka izmisumu, kurš tik daudziem glābis dzīvības un tagad jūtas nespēcīgs izglābt šo vienīgo, kas viņam dārgāka par visām. Viņu sagrābusi kaisle kā kuru katru vīrieti. Dievi nav viņu saudzējuši. Tikai izrādījies, ka tie ir ļaunprātīgi, saglabādami viņu Edvīnai. Tieši Edvīnai.

Ransems jutās pārsteigts, bet reizē viņā uzvilnīja sāpīgs maigums. Viņam vajadzēja likt majoram saprast savas jūtas. Viņš pārgāja pāri istabai, uzlika draugam roku uz pleca un teica: — Edvīna ir neparasta sieviete. Viņa nemirs. Viņa ir nesalaužama. Viņa nemirs, jo viņa negrib mirt.

Raudzīdamies zemē, majors atbildēja: — Diemžēl viņa to grib. Tas ir visļaunākais. Viņa atsakās no cīņas.

— Kas Edvīnai piepeši noticisi? Kas viņu bija tik ļoti pārvērtis — sīksto, alkaino Edvīnu, kuru viņš pazina tik sen un tik pamatīgi?

— Mums jābrauc, — teica majors pieceldamies. — Ejiet aplaistieties ar ūdeni un apmazgājiet rokas spirtā. Es ņemšu mis Makdeides divriteni, bet jūs varat ņemt vārtsarga.

Visu ceļu līdz misijai viņi brauca klusēdami — garām druknajai karalienes Viktorijas statujai, kas vēl nesatricināmi stāvēja uz staba, garām tukšajam zvēru dārzam, Banerdži mājai, kura tagad bija neapdzīvota, garām Ransema un Rašida mājai, kur četri no Rašida septiņiem bērniem rotaļājās zem lielā banjana.

Krustmāte Fībe tūlīt izsteidzās viņiem pretī. — Slimniece ir nomodā, — viņa teica. — Es gribēju pierunāt viņu aizmigt, bet viņa teica, ka nevēloties, kamēr nebūšot ieradušies jūs. Viņa liekas mundrāka.

— Un temperatūra? — jautāja majors.

— Vēl turas. Nav nemaz kritusies.

— Tā tas nedrīkst būt. — Tad, pagriezies pret Ransemu, viņš teica: — Ejiet jūs pa priekšu! Viņa jūs gaida.

20

Edvīna bija piecēlusies sēdus krustmātes Fībes gultā. Klēpī viņa turēja Bētsa izglābto šķirstiņu. Viņa bija loti izdilusi, vaigus sārtoja sarkani drudža plankumi. Mugurā viņai bija Bertas Smailas lētais kokvilnas naktskrekls. Viņas matos, kas tagad gludām un nespodrām šķipsnām krita viņai gar vaigiem, ap celiņu bija redzama tumšāka svītra. Ransemu pārsteidza viņas izskats, un viņš tūlīt nodomāja: «Es nedrīkstu likt viņai to manīt.» Un klusā, šķietami mundrā balsī viņš teica: — Nu, ko tad tu tā sadomājusi?

Izdzirdusi viņa balsi, mis Hodže uzlēca no krēsla kājās un apsveica viņu: — Es tā priecājos, ka jūs esat ieradies, mister Ransem! — viņa teica. — Mēs jūs gaidām jau vairākas dienas. Lūdzu, ņemiet manu krēslu pie gultas!

Edvīna viņai aizrādīja: — Neaizmirstiet, mis Hodže, ka jūs gribējāt palīdzēt krustmātei Fībei, kamēr misters Ransems būs šeit.

— Pareizi gan! Protams! — mis Hodže iesaucās. — Pēdējā laikā esmu tik aizmāršīga. Mūsu slimniecei šodien daudz labāk, mister Ransem. Kamēr atgriezīsies mis Derkse, viņa noteikti būs atkal uz pekām.

Tad viņa izgāja laukā kā iztramdīta perētājvista un Ransems apsēdās pie gultas. — Es jau sen gribēju tevi redzēt, — viņš teica un paņēma viņas roku savējā.

— Tu izskaties noguris. Mūzikas skolā laikam gāja diezgan grūti?

— Jā, diezgan grūti.

— Kā tev tagad ar Fērnu?

— Mēs precēsimies.

— Krustmāte Fībe man jau stāstīja... Viņa sacīja, tas esot liels noslēpums. — Edvīna nopūtās. — Tev tomēr vēl smaida laime.

— Jā. Bet bija jau arī ilgi jāgaida, līdz tā uzsmaida.

— Iegūt skaistu meiteni, kas tevi, tādu vecu sakārni, mīl... — viņa domīgi teica,

Ransemam ienāca prātā: «Tas viņu sasmīdinās, ja es viņai visu pastāstīšu.» Un smiedamies viņš teica: — Tas bija taisni neticams mīlas romāns. Tagad es varu tev to pastāstīt. Tev tur bija sava loma. Pati nezinādama; tu paglābi nevainību.

Nespodrajās acīs pavīdēja ziņkāre. — Kā tā? — Edvīna jautāja.

Tad viņš pastāstīja, ka tai naktī pēc straujās bulvārromānu epizodes uz panteras ādas pils pagrabstāva istabā viņš atgriezies mājās un atradis Fērnu viņu gaidām; meitene bijusi cieši apņēmusies pavadīt nakti viņa gultā. Viņš pastāstīja arī, kā Fērna viņu kārdinājusi un kā viņš, juzdamies slābans, ar zināmu pretīgumu diezgan viegli varējis atturēties un aizvedis Fērnu pārgulēt piē Smailiem. Viņam stāstot, Edvīna sarauca pieri un pēkšņi teica: — Toreiz mēs bijām šausmīgi bezdvēselīgi. — Kad viņš savu stāstu bija beidzis, viņa jautāja: — Kaut kas atgadījās, kad tu tonakt Banerdži mājā paliki divatā ar Fērnu, vai ne? — Ransems pastāstīja viņai arī to. Pie tam viņš jutās mazliet neveikli, bet cerēja, ka tagad viņa to visu sapratīs un redzēs tādā pašā apgaismojuma kā viņš. — Te iespējamas visneticamākās lietas, — Ransems beigās teica. — Es nekad nebūtu ticējis, ka tas vēl var atgadīties ar tādu vecu praulu kā es.

Stāsts, likās, Edvīnu nemaz nesmīdināja. Patiesībā viņam šķita, ka Edvīna klausījusies tikai pa ausu galam. Viņš tagad atcerējās to nakti pirms zemestrīces, kad bija sev iztēlojies, kā viņa. smiesies, uzzinājusi, ka ar savu vieglprātīgo atdošanos pasargājusi kādas viņai pilnīgi svešas meitenes nevainību. Turpretī tagad viņš pārliecinājās, ka šai notikumā nav nekā smieklīga. Šai Edvīnai, kas tur gulēja, tas nelikās smieklīgi. Atgadījums bija kļuvis pavisam citāds, kā, piemēram, zeltā pārvērtusies alva. Viņas jūtas bija kļuvušas cēlākas. «Tagad mēs esam kļuvuši cilvēcīgi,» Ransems nodomāja.

— Man tev kaut kas jāsaka, — Edvīna negaidot teica, raudzīdamās viņam garām. — Tā būs savā ziņā atzīšanās. Nebrīnies, ja es tevī neskatos. Tad es sev pašai liekos tik muļķīga.

Viņš paredzēja, ko viņa grib teikt, un atbildēja: — Stāsti vien mierīgi, kā proti.

— Tas ir tik neprātīgi, Tom, manā vecumā, pēc tik nejēdzīgais dzīves kā manējā ar tādu izskatu kā man patlaban... un tad iemīlēties.

— Es jau to paredzēju.

— Tik muļķīgi ir justies šādā stāvoklī. Gandrīz vai jāsmejas .,. Taisni kauns... ka man tagad tas nozīmē tik ārkārtīgi daudz — kaut piecas minūtes redzēt viņu tur sēžam krēslā. Tas man tagad nesalīdzināmi svarīgāks par visu, ko savā mūžā esmu pārdzīvojusi.

Ransems nebilda ne vārda. Tikai viegli paspieda viņas roku un nodomāja: «Tas tāpēc, ka tev tagad tāds izskats ... bezkrāsaina seja, vienkāršs kokvilnas krekls, nespodri mati. Tieši tāpēc viņš tevi mīl. Tu tagad esi skaistāka nekā jebkad.» Tā īpašā nevainība un bērnišķība, kas senāk tikai mirkļiem pavīdēja cauri nicībai un liekulībai, tagad pildīja visu viņas būtni. Izdilums tagad parādīja viņas sejas pantu liegumu. Tas bija dekadences smalkums un pārsātinātība. Zilās acis bija lielākas nekā jebkad.

Lēnām, ar piepūli viņa turpināja: — Nāk prātā visdīvainākās domas... it kā es būtu kļuvusi ticīga. Man tāda nojauta, ka tas bijis tā lemts... ka tas sācies jau manā agrā jaunībā un ka man vajadzēja visu to pārdzīvot. Man vajadzēja ierasties Indijā. Man vajadzēja palikt Randžipurā. Pat zemestrīce bija daļa no mana likteņa. — Edvīna lūkojās viņam tieši sejā un turpināja: — Bet šī sajūta mani ārkārtīgi nomierina... tā šķiet kā piepildījums, it kā es savu mūža gaitu būtu jau beigusi un man pilnīgi vienalga, kas būs pēc tam. — Viņa paspieda Ransema roku un piebilda: — Man vajadzēja kādam to pastāstīt. Mēs abi vienmēr esam tik labi sapratušies, tikai mums neizdevās vienam otru izvilkt no muklāja, vajadzēja nākt kādam citam.

— Jā, man šķiet, mēs vienmēr esam sapratušies sasodīti labi. — Ransems piecēlās, aizvien vēl viņas roku savējā turēdams. — Tagad es iešu un vēlāk atnākšu atkal. Tagad es vairs nestrādāju mūzikas skolā, varu iet un nākt pēc patikas.

Steidzīgi, it kā Ransema aiziešana viņu būtu sabiedējusi, viņa teica: — Neej vēl! Es nejūtos nogurusi. Ko tu esi nodomājis iesākt?

— Esmu nodomājis palikt Randžipurā, varbūt pat uz visiem laikiem.

— Vai Fērnai tas patiks? Viņa vēl ir šausmīgi jauna.

— Tā ir viņas pašas vēlēšanās. Viņa grib mācīties par žēlsirdīgo māsu.

— Vai mis Makdeidei tas patīk?

— Liekas gan. Diezgan grūti pateikt, vai mis Makdeidei kaut kas patīk vai ne.

— Vecā lauvu dīdītāja darījusi visu, lai mani nobeigtu. — Pasmaidīdama Edvīna piebilda: — Es viņu neapsūdzu. Viņa rīkojās pareizi.

Tad viņš Edvīnai pastāstīja par savu jauno amatu, un atkal viņa skumji dēvēja viņu laimīgu un teica: — Maharane laikam ir lieliska veca dāma. Žēl, ka es viņai nepatiku. Man nepaveicās.

— Iespaids, kādu tu atstāji pirmajā naktī, nebija gluži tāds, kuru varētu dēvēt par patīkamu. Šaubos, vai tu viņai tik ļoti nepatīc. Viņa vispār necieš sievietes, jaunākas par septiņdesmit gadiem. Viņa vienmēr apvaicājas par tevi.

— Patiesībā es gribēju parunāt ar tevi par darīšanām. — Viņa palūdza Ransemu atvērt šķirstiņu, izņēma no turienes dažus papīrus un mazu kārbiņu un to atvēra. Tajā bija gredzens ar milzīgu safīru platīna apkalumā. — Tev droši vien nav priekš Fērnas neviena gredzena, — Edvīna teica. — Iedod viņai šo! Man ļoti gribētos, lai tas piederētu jums abiem.

— Tas ļoti skaisti no tevis, mīļā. Tik dārga dāvana!

— Vai Fērnai patīk safīri?

— Nezinu. Man šķiet, viņa dārgakmeņus vispār neprot atšķirt citu no cita.

— Es ļoti vēlētos, lai viņa mani apciemo.

— Es viņai to pateikšu. Viņa, bez šaubām, nāks ļoti labprāt.

— Es nekad neesmu sastādījusi testamentu, arī par savu personisko īpašumu ne. Šajā sakarībā es gribēju aprunāties ar tevi. Tagad manās rokās ir visa tā milzīgā bagātība, man šķiet, man vajadzētu ar to kaut ko iesākt.

— Tev vēl nekas nav jāiesāk. Pagaidi līdz tam laikam, kad būsi vesela.

Viņa pasmaidīja. — Nē, esmu nolēmusi grozīt savu raksturu. Es vienmēr esmu izturējusies vieglprātīgi pret lietām, kuras mani apgrūtina. Es tagad nebūtu slima, ja būtu iepotējusi prettīfa serumu! Es vienmēr ienīdu sīkumus un centos no tiem izvairīties. — Viņa atlaidās atpakaļ spilvenos, it kā garā runāšana būtu viņu nogurdinājusi.

— Ko tad tu esi nodomājusi?

Nemaz nemēģinādama piecelties sēdus, viņa atbildēja: — Gadījumā, ja ar mani kas notiktu, es gribu iepriekš parūpēties par manas naudas zināmas daļas izlietošanu. Par visu neesmu spējīga noteikt. Tik daudz ko vajadzētu atcerēties. Testamenta juridiskā puse man ir pilnīgi sveša, bet, ja es uzrakstu dažus novēlējumus un lieku tos apliecināt, man šķiet, ka tiem būs likumīgs spēks... sevišķi šādos apstākļos.

— Es neesmu advokāts. Rašids ir jurists. Viņš droši vien tādas lietas pārzina ļoti labi. — Viņš saņēma Edvīnas roku. — Bet visam tam nav nekādas jēgas. Nav ko steigties.

Viņa nelikās dzirdam Ransema vārdus. — Vai tu nevarētu to uzrakstīt, ja es tev pasaku, ko es vēlos? — viņa jautāja.

— Labi.

— Es nevaru saprast, kas noticis ar Elsnertu, Alberta sekretāru. Pilnīgi neizskaidrojami, kāpēc es no viņa neesmu saņēmusi nekādas vēstis. Viņš ir Bombejā.

— Viņam jāpateicas par lidmašīnas atsūtīšanu. Man šķiet, ka viņš ir ļoti aizņemts. Droši vien nokļuvis īstās pekles ugunis, tiklīdz ziņa par Esketa nāvi nonāca Londonā. Šī vēsts uztraukusi milzumu cilvēku — akcionārus, laikrakstus, dažādas sabiedrības un tamlīdzīgus iestādījumus.

Brīdi Edvīna klusēdama raudzījās laukā pa logu. — Jocīgi, — viņa teica, — ka Albertam bijusi tik liela nozīme. Patiesībā viņš bija gaužām nenozīmīgs.

— Būtu labi, ja tu man tagad pateiktu, cik un kam gribi novēlēt savu naudu. Kamēr majors pasēdēs pie tevis, es centīšos iespējami labāk visu to uzrakstīt likumīgā formā. Tu jau esi runājusi diezgan daudz.

— Man gribētos, lai mis Hodžei būtu labi nodrošinātas vecumdienas. Nabadzītei bijusi šausmīga dzīve. Es labprāt atstātu viņai divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus mārciņu.

Ransems izvilka no kabatas zīmuli un papīra lapiņu, kur bija uzskaitīti mūzikas skolas ārstniecības līdzekļu krājumi. — Divdesmit tūkstoši mārciņu ir milzīga nauda, — viņš iebilda, — vairāk, nekā vajadzīgs, lai mis Hodže varētu dzīvot pilnīgi bezrūpīgi. Bez tam mis Derkse viņai atstājusi visus savus ietaupījumus. Viņa pati man to teica. Un maharane viņai piešķirs pensiju.

— Neesi mazisks, Tom. Tā ir mana nauda, un tās man ir tik daudz.

Papīra otrā pusē viņš atzīmēja: «Mis Hodžei divdesmit tūkstoši.» Viņš nolēma, ka labāk nerunāt viņai pretī.

— Es domāju, kad dzīve ieies atkal normālās sliedēs, nabadzītei būs vajadzīga kopēja vai aizbildnis. Būtu šausmīgi, ja viņu ieslodzītu vājprātīgo namā. — Brītiņu padomājusi, Edvīna teica: — Vai tu nevarētu uzņemties aizbildniecību? Viņa negribot braukt uz Angliju, kamēr mis Derkse neesot atgriezusies, un diezin vai būtu labāk, ja viņu aizsūtītu atpakaļ uz dzimteni. Viņai tur esot tikai māsīcas, kas nezin vai gribēs uzņemties tādu nastu. Ja mis Hodži aizsūtīs uz dzimteni, tur viņu droši vien ievietos vājprātīgo iestādē. Turpretī šeit neviens nepievērsīs viņai uzmanību. Un kādā dienā viņa apzināsies, ka mis Derkse ir mirusi.

— Jā, par to varētu parūpēties.

— Un vēl es gribētu slimnīcai atstāt simttūkstoš mārciņu kā zināmu fondu, ar kuru var rīkoties pēc patikas.

— Labi.

— Un piecdesmit tūkstošu mārciņu Smailiem. — Viņa pavērās Ransemā. — Vai tev tas liekas pietiekami?

— Man šķiet gan. Naudai viņu acīs nav lielas vērtības. Viņi droši vien to netērēs savām vajadzībām.

— Un man dzimtenē ir veca krustmāte un brālēns, jūrnieks, kuru neesmu redzējusi kādus divus gadus. Es gribētu atstāt katram pa piecdesmit tūkstošiem mārciņu. Viņus sauc — Silvija Velbenka un leitnants Arturs Velbenks. Viņi dzīvo Vikaredžē pie Solsberijas. Pēc šādas adreses viņus viegli varēs sameklēt.

Viņa aizvēra acis, novērsās un teica: — Smieklīgi šeit gulēt un justies kā dievam, grozot cilvēku likteņus tikai tāpēc, ka pirms gadiem, atrazdamās spaidīgos apstākļos, es biju ar mieru apprecēties ar Albertu. — Viņa nopūtās. — Esmu aizdevusi projām jau veselu bagātību, bet tā ir tikai niecīga daļa no atlikuma. Tik liela nauda ir apgrūtinoša, līdz šim es to neizjutu. Ilgu laiku man ir bijis viss, ko esmu kārojusi. Es labprāt atstāšu tev kādus piecdesmit tūkstosus, ja vēlies... tik daudz, cik tu gribi. — Viņa iesmējās. — Mini kādu summu, Tom! Vīrietim tāda izdevība gadās reti. Alberts kļūtu traks, ja zinātu, ka nauda, ko viņš sarausis un noblēdījis, lai tiktu augstākajā sabiedrībā, atdota džentlmenim. Viņš taču kārot kāroja būt džentlmenis, bet no slikta materiāla nevar pagatavot labu lietu.

— Man līdzekļu pietiek atliku likām. Par to parūpējusies mana vecmāmiņa. Turklāt, ja es esmu testamenta sastādītājs, nebūs likumīgi, ja tur minēts mans vārds. — Tad viņam kaut kas ienāca prātā: — Bet, ja nu tu tā svaidies ar naudu, tu varētu kaut cik novēlēt Randžipuras labklājības ministrijai. Tad Smaili un es varētu ar to rīkoties.

— Labi. Raksti — simttūkstoš mārciņu. Ja vēlies vairāk, saki.

— Nē, man šķiet, ka pietiks.

Edvīna atkal piecēlās sēdus un teica: — Tas ir viss, kas man patlaban ienāca prātā. Jūtos pārāk nogurusi, lai vēl kaut ko atcerētos, galva tā sāp, ka plīst vai pušu. Ar pārējo lai viņi dara, kā zina. Albertam ir brālis, ar kuru viņš mani ne reizi nav iepazīstinājis. Tas dzīvo kādā Liverpūles priekšpilsētā. Būtu uzjautrinoši noskatīties, kā negaidīts miljonu mārciņu mantojums galīgi pārvērš viņa dzīvi. Droši vien sāksies bezgalīgi strīdi naudas dēļ.

Ransems piecēlās un iebāza papīru kabatā. — Es to visu pārrakstīšu. Tagad vairs nedomā par to un mēģini aizmigt. — Viņš paņēma šķirstiņu Edvīnai no klēpja un, pārliecies viņai pāri, pacēla viņu ar vienu roku, ar otru spilvenu sakārtodams. Šķita, ka viņa ir viegla kā spalviņa. Atgūlusies Edvīna teica: — Šķirstiņš ir pilns ar dārgakmeņiem. Tos tu mierīgi vari atdot Fērnai.

— Nerunā aplamības!

— Vai tavam brālim ir kāds mantinieks?

— Nav.

— Ja jums ar Fērnu būs bērni, tavs dēls varētu būt grāfs Nolhems. Viņam arī varētu būt sieva, un kādā jaukā dienā viņai varbūt iepatiktos lieliskie dārgakmeņi, ko novēlējusi kāda pasaules staigule — lēdija Eskete, kura nomirusi Randžipurā katastrofas laikā 1936. gadā. Viņa tad vienmēr varēs atstāstīt šo gadījumu. Garlaicīgajās dinejās viņai nekad nepietrūks vielas sarunām. Dzimtenē mēs esam šādi snobi. Tur mums ļoti patīk šādi nostāsti. — Viņa nopūtās un piebilda: — Nerunā man pretī! Esmu pārāk nogurusi. Atzīmē to arī testamentā... Dārgakmeņus manto Fērna. — Viņa atvēra acis, pasmaidīja un paraudzījās Ransemā. — Tā laikam jūtas ticīgs cilvēks, kurš nožēlojis grēkus. — Viņas balss kļuva aizvien vājāka un beidzot — pārgāja čukstos: — Es atdodu savus pasaulīgos labumus... Katrā ziņā tā ir ļoti jaukai sajūta.

Tad Ransems izgāja laukā, un, kad viņš iegāja virtuvē, majors žigli piecēlās un pavērās Ransemā bailīgu, jautājošu skatienu, it kā tas, ārsts, gaidītu no Ransema mierinājumu.

Ransems teica: — Man šķiet, ka mans apmeklējums nācis viņai par labu., Viņa grib, lai es uzrakstu viņai kaut ko līdzīgu testamentam. Es teicu, ka tas ir neprāts, bet viņa to ieņēmusi galvā, un man šķita, ka nebūtu prātīgi viņai runāt pretī. Es biju iedomājies, ka viņa ir daudz vārgāka.

Viņš labi zināja, ka slimība nav pats galvenais, bet Edvīnas apātija, dīvainā pārliecība, ka visam beigas. Majors viņu bija atvedis pie Edvīnas, it kā viņš būtu kāds brīnumains dziednieks, kas viņai varētu līdzēt, kad cits nekas vairs nelīdzēja. Tas, no kā viņš baidījies un pa daļai mēģinājis novērst, tagad noticis, tomēr pilnīgi neparedzētā veidā. Viņš baidījies, ka Edvīna varētu majoru aizraut un pēc tam pamest viņu un aizbēgt uz Angliju savas pasaules ciniskajā bezrūpībā. Bet bija noticis citādi, daudz ļaunāk. Majors mīlēja viņu. Ransems pēkšņi pārliecinājās, ka nav glābiņa, nav izejas. Neviens nevarēja to saprast labāk par Edvīnu. Mērenākā klimatā, ierastos apstākļos Edvīnas veselīgā organisma sīkstums un vitalitāte būtu viņu izglābusi pret pašas gribu, bet šeit Indijā viss bija sazvērējies pret mehānismu, ko sauca par ķermeni.

Majors visu to zināja. Tas jautās ciešanu pilnajās zilpelēkajās acīs. Tagad Ransems saprata, kāpēc majors bija teicis: «Visļaunākais, ka viņa iīemaz nepretojas slimībai.» Pirmo reizi nāve skāra Ransema apziņu kā reālitāte, nevis kā kaut kas abstrakts karā un zemestrīces laikā. Gan viņa nomāktās, nelaimīgās mātes, gan tēva nāve, kuru viņš nemīlēja, nebija skārušas viņu dziļāk. Pat vecmāmiņas nāve nebija tik tuvu parādījusi nāves būtību, jo viņa jau bija veca un viņas nāvi varēja uzskatīt kā dabisku iemigšanu. Tagad viņš to skaidri redzēja. Edvīna mira, un neviens nevarēja viņai palīdzēt, neviens nespēja viņu glābt. «Tas ir zaudējums,» viņš domāja,. «tik šausmīgs zaudējums.» Taču viņš saprata arī, kāpēc viņa mira. Pirms mēneša viņš būtu varējis justies tāpat.

21

Krustmāte Fībe piegāja pie skapja un izņēma tinti, spalvu un vēstuļpapīru, uz kura bija iespiests: «Amerikāņu misija. Audzināšanas nozare. Randžipuras valsts.» Visu to viņa uzlika uz galda. Ransems apsēdās un sāka rakstīt, izmisumā mēģinādams atcerēties sava tēva un vecāsmātes testamentu juridiskos izteicienus. «Es esmu nodomājusi un ar testamentu novēlējusi...» Tas skanēja jocīgi; bet gandrīz visi juridiskie teksti skanēja jocīgi, veclaicīgi un neveikli.

Krustmāte Fībe, iedama viņam garām, klusā balsī it kā nejauši izmeta: — Tas man likās neiespējami.

Ransems zināja, ko viņa domā. Viņu aizkustināja tas, ka šajā. kalsnajā, sīkstajā un strādīgajā vecajā sievietē vēl saglabājusies spēja izjust mīlas brīnumu, un viņš redzēja, ka tā ir daļa no viņas spēka, viens no iemesliem, kāpēc viņa nenoveco, kāpēc vienmēr ir jauna. Izbrīns un prieks bija kaut kas tāds, ko nedz viņš, nedz Edvīna nekad nebija pazinuši. Varbūt tas piešķirts tikai nedaudzajiem izredzētajiem. Varbūt viņš tagad tuvojās tā izpratnei.

Krustmāte Fībe, mīcīdama maizi virtuves galda otrā galā, teica: — Es esmu astoņdesmit gadus veca un vēl arvien atklāju kaut ko jaunu.

Sēdēdama virtuves kaktā un mizodama jamsa saknes, mis Hodže pēkšņi atsaucās: — Lēdija Eskete ir tik smalka, īsta dāma!

22

Kad majors parādījās durvīs, Edvīna atvēra acis. un uzsmaidīja viņam. Īsi, gandrīz pārāk strupi viņš uzdeva viņai dažus jautājumus. Tagad viņš bija lietišķs kā tajā pēcpusdienā pilī, kad Edvīna visiem spēkiem bija pūlējusies savaldzināt viņu. Viņš teica: — Tev šodien ir daudz labāk, — lai gan tie bija meli. — Tev ir ārkārtīga vitalitāte.

— Es vienmēr esmu turējusies līdz pēdējam.

— Rīt mēs dabūsim saldējamo mašīnu. Tā radīs lielu pārmaiņu.

— Tas būtu brīnišķīgi. Man gribētos gulēt uz ledus. Es jūtu, ka man nekad vairs nebūs auksti.

Sastingums majorā pieauga. Tas vairs nebija laipnais majors, ar kuru viņa tajā agrajā rītā bija runājusi, slimnīcas nodaļā dežurējot, bet pilnīgi svešs vīrietis. Sēdēdams pie Edvīnas gultas, viņš sevī cīnījās ar neaprakstāmām šausmām. Patlaban šausmas neradīja pārliecību, ka Edvīna mirs, bet gan bailes pilnīgi zaudēt pašsavaldīšanos. Tādas bailes viņš pat aptuveni nekad iepriekš nebija izjutis, tomēr pazina tās, it kā tā būtu veca atguļas slimība, un šī atziņa viņu šausmināja vēl vairāk. Viņš nemitīgi domās atkārtoja: «Man jāsaņemas. Ja es tam paļaušos, es sabrukšu, raudāšu un gaudošu kā tas ēzelis Banerdži. Es tāds neesmu. Es esmu jauna veida indietis! Es tāds neesmu. Es neļaušu sevi uzveikt.» Viņš nikni sažņaudza dūres, iespiezdams nagus delnās. Viņa spēcīgais ķermenis sāka trīcēt. Tas it kā kliedza pēc atvieglojuma, gribēja atraisīties un vārtīties pa grīdu, kliegt un vaimanāt, sist pie krūtīm un plēst matus, vārtīties dubļos un apkaisīt galvu ar pelniem un govs mēsliem.

Saniknojies viņš domāja: «Tas nekad agrāk nav atgadījies. Es nezināju, ka manī slēpjas šī briesmīgā, nodevīgā jūtelība, kura tik daudzreiz izpostījusi Indiju, radījusi tik daudz vardarbību un patvaļību, tik daudz neveiksmju un izmisuma. Nagi iecirtās dziļāk delnās, un viņš domāja: «Es nedrīkstu viņus nodot... tikai ne es. Es taču centos indiešiem pierādīt, ka šāda parādība ir vienīgi slimība. Es nedrīkstu piekrāpt pats sevi. Ja es tikai vienu reizi padošos, tad esmu pazudis. Es kļūšu tāds pats kā Banerdži un visi pārējie, kuri histēriski gaudo.» Vins nolādēja savu rasi un savu brahmaņu kastu, savu iedzimtību, šausmīgo, nežēlīgo klimatu, kurš cilvēkus padarīja neirotiskus un vājus. Viņš nolādēja Indijas dvēseli.

Un, baidīdamies no sevis, viņš sāka atkal runāt, nevis vienaldzīgā, dzedrā, lietišķā balsī, kas likās nākam nevis no nodevīgā, naidīgā ķermeņa, bet no liela tāluma. Caur vājā un izbaidītā ķermeņa mehānismu viņš dzirdēja pats sevi — to, kas bija \iņa būtībā, — skaidri sakām, it kā apspriežam izbraucienu uz Bombeju vai Deli: — Ļaunākajam tu tagad esi pāri. Es esmu visu apsvēris. Kad tu būsi vesela, mēs abi dosimies projām. Mēs dosimies tālāk uz austrumiem... uz Malajas arhipelāgu vai kādu citu Indijas daļu, kur mūs neviens nepazīs (tikai Indijā nebija tādas vietas, kur viņus nepazītu), un tur sāksim jaunu dzīvi. Es turpināšu savu darbu. Mēs sev radīsim jaunu pasauli. Jā, tas būs brīnišķīgi un ne pārāk grūti.

Tad viņš juta, ka Edvīna aizskar viņa roku. Viņš dzirdēja viņu sakām: — Jā, tas būs skaisti. Tas būs brīnišķīgi! — Un nodevīgais ķermenis atkal sāka drebēt; tas, likās, atkal cīnījās par indiešu priekšrocībām mesties uz .grīdas un mežonīgā izmisumā vārtīties putekļos un dubļos, aizmetot projām godu un drosmi, izaicinājumu un spēku.

Viņš dzirdēja Edvīnu vaicājam: — Kas ar tevi notiek, dārgais? Vai tu esi slims? Kāpēc tu tā drebi? — Un viņu pārņēma kauns, kauns pašam par sevi, par labi veidoto brahmaņu mehānismu, kas bija viņa ķermenis. Viņš pat nedrīkstēja ļaut viņai nojaust, viņai vismazāk, viņai, kura bija izgājusi caur moku pekli, kura tagad mira bez žēlabām un gaudām. Šai brīdī viņš nīda Indiju un vairāk par visu savu ķermeni, kas bija viņu nodevis.

Atkal viņš dzirdēja savu rāmo, no liela tāluma nākošo balsi sakām: — Tas nav nekas.— Vienīgi fizisks nogurums. Tas pāries. Viss būs atkal kārtībā. — Tomēr tas nepārgāja, tas pieķērās viņa garam, kā asinskāra pantera ar ķetnām ieķeras sava upura kailajā miesā. Tas nāca no viņa pagātnes, no viņa vecāku, vecvecāku un tālo senču pagātnes. Tas bija kaut kas tāds, ko Edvīna nekad nespētu saprast, ko nesaprastu pat Ransems, viņa draugs, ne arī Rašids, kurš nebija indietis, bet arābu turku atzarojums, pat vecā maharane ne, par spīti savām mežonīgajām, lepnajām mahrātu asinīm. Tas bija vecāks, vairāk sabojāts nekā viņu asinis. Salīdzinājumā ar viņu pašu tie bija Indijā jauni ienācēji.

Viņš dzirdēja savu tālo balsi sakām: — Nerunā vairs! Tu nogursi, — un tad atvērās durvis un ienāca Ransems ar papīru, spalvu un tinti rokā, un tam sekoja krustmāte Fībe, purinādama miltus no rokām, un atkal viņa gars sacēlās pret nodevīgo ķermeni: «Tikai ne tagad! Ak, dievs! Ak, Rama! Ak, Višna! Tikai ne tagad! Viņu priekšā ne! Viņi man tic! Tikai viņu priekšā ne!» Un savas dvēseles dziļumos viņš atkal saklausīja mirušā mistera Banerdži šausmīgās, izbaiļu pilnās vaimanas.

Viņš dzirdēja Ransemu sakām: — Nu, mana dārgā, es centos, cik spēju. Es atvedu krustmāti Fībi par liecinieci. Majors var būt otrais liecinieks. Mis Hodži diezin vai atzīs par likumīgu liecinieci.

Ransema balss skanēja gurdi un māksloti, bet tās tembrs kā spējš uzliesmojums apgaismoja majora saprašanu. Arī viņa draugs Ransems cieta, bija saguris, tuvu sabrukumam, bet iekšējs spēks lika viņam izturēti izlikties ticot tam, kam viņš nevarēja ticēt, kaut kā cīnīties līdz galam. Izmisums, kas bija iezīdies Ransemā nebija tik briesmīgs kā tas neizmērojamais šausmu un izmisuma atvars, kas draudēja viņu aprīt. Un Ransemā vienaldzīgais skatiens, it kā nekas traģiskā nebūtu noticis, it kā tas vienīgi liktu Edvīnai parakstīt savu vārdu zem kaut kā pavisam nesvarīga, iedvesa viņa garam pēkšņu spēku. Viņš piecēlās un novērsās no viņiem, izlikdamies lūkojamies ārā pa logu, bet viņš iekļāva seju rokās un spieda pirkstus pie deniņiem, līdz sāpes deva; atvieglojumu.

Viņa ķermenis vēl trīcēja, kad Ransems, beidzis lasīt testamentu, jautāja: — Vai tas viss tevi apmierina?

— Jā. Man nekā nav ko piebilst

Tad Ransems turēja testamentu, kamēr viņa to parakstīja, un pēc tam iedeva spalvu krustmātei Fībei un tad majoram. Krustmāte Fībe ātri, bet droši uzšņāpa savu vārdu. Majors parakstījās nedroši un drebelīgi kā vecs vīrs.

— Tad Edvīna vaicāja majoram: — Kad tu atkal nāksi?

— Šo pašu vakaru... pēc tumsas. — Nodevīgais ķermenis vēl nebija pārspēts, un viņš runāja aizžņaugtā balsī, ar pūlēm.

Edvīna teica: — Es brīdi gribētu parunāt ar Tomu vienatnē.

Majors pavērsās pret Ransemu un sacīja: — Es jūs pagaidīšu. Atpakaļ brauksim kopā. — Viņu atkal bija pārmākušas bailes, šoreiz no plašā, sarkanā, gludā līdzenuma, no krācošās upes, no banjaniem un Javas vīģes kokiem, kuri auga gar sagrauto tempļu drupām. Tumšie spēki viņu varētu ieraut atpakaļ laika bezdibenī, atpakaļ tajā spokainajā pasaulē, kurā misters Banerdži bija nodzīvojis visu mūžu. Laika sprīdi, kamēr viņš atkal atgūs sevi, viņam vajadzēja būt Ransema tuvumā. Viņam vajadzēja pārmākt šo histēriju, pirms viņš sastapsies ar mis Makdeides skadro skotietes skatienu, kura pazina Austrumus un Indiju labāk nekā jebkurš no viņiem. Viņa uzmestu viņam skatienu un vēlāk vakarā nicīgi teiktu: «Tātad arī jūs esat pārvērties par indusu... No jums es to sagaidīju vismazāk!» Un tagad, kad viņa bija atsākusi savus pēcpusdienas vingrinājumus, viņa labprāt brauktu ar divriteni atpakaļ.

Krustmāte Fībe sekoja majoram, kad viņš atstāja istabu. Edvīna, palikusi ar Ransemu divatā, jautāja: — Kas viņam noticis?

— Viņš ir pārguris. Tas nav nekāds brīnums. Nekādas citas pārvērtības es nemanīju.

— Nē, tas ir kaut kas vairāk nekā nogurums.

Ransems paraustīja plecus un likās nesaprotam, un Edvīna jautāja: — Vai tu domā, ka viņš varētu sev ko nodarīt?

— Nē. Majors nav no tādiem. — Viņa sirds, viņa instinkts bija spieduši viņu melot. Viņš nezināja, vai tas ir tiesa. Šķita, ka cilvēks, kas tikko atstāja istabu, ir viņam pilnīgi svešs.

— Vai tu viņam palīdzēsi, cik vien varēsi?

— Es palīdzēšu, cik spēšu. — Taču tas nebūs viegli. Ransems bija ievērojis, ka pēdējā laikā majors no viņa attālinājies. Viņš domāja: «Laikam atšķirība atklājas ciešanās un izjūtās. Varbūt viņā ir kaut kas indisks, kas nevar atzīt un saprast eiropieti manī.» Bet tas, viņš zināja, ir blēņas... mistiskas blēņas un Kiplinga tukšās frāzes: «Austrumi paliek Austrumi,» — bet Kiplings taču pazina Indiju tikai no viesnīcām, klubiem un provinces laikrakstiem.

Edvīna teica: — Man vēl kaut kas ienāca prātā. Es gribētu novēlēt naudu mērķim, kurš veicinātu Austrumu un Rietumu saprašanos. Es nezinu, kā to izdarīt. Vai tu par to nepadomātu? Es nezinu, kā to realizēt. Jūtos pārāk nogurusi, lai to izdomātu.

Ransems viņai ar rūgtumu atbildēja: — Ir tikai viena izeja — jānodibina žurku indes fonds... lai iznīcinātu tumsību un aizspriedumus, mantkārtību un snobismu. Tas viss mirst lēni... Tev būtu jānonāvē tādi cilvēki kā «jaunieši» un vecais finanšu ministrs, tirgotāji un lords Eskets, banku direktori, priesteri un tādi kā Puka Lilī un misis Saimena, un vecais ģenerālis.

Edvīna smaidīja: — Pat to varētu izdarīt, ja mēs būtu pietiekami gudri. Man pašai nekad nav bijis daudz aizspriedumu. Es domāju, vidusšķiras sabiedrība mūsu aizspriedumu trūkumu sauktu par samaitātību, bet es nojaušu, ka dievs to ierakstītu sarakstā ar virsrakstu «Tikumi».

Viņa novērsās, lai palūkotos ārā pa logu, un tūlīt sacīja: — Skaties!—— Un, sekodams viņas skatienam, viņš redzēja pa misijas ceļu tuvojamies maharanes karieti, ko vilka baltie zeltragu vērši.

— Vai tie nav skaisti? — Edvīna sacīja.

— Tā ir maharane, varbūt grib apjautāties par tevi.

— Pateicies viņai manā vārdā.

— Es to darīšu.

Ransems piecēlās un teica: — Tagad viss būs labi. Tu

izveseļosies... par spīti visam.

Edvīna pagriezās pret viņu, brīdi lūkodamās viņā ar savām zilajām acīm, kuras vājajā, bālajā sejā šķita ļoti lielas. Tad viņa teica:

— Un, ja es izveseļošos... kas tad...

Tagad viņš skaidri zināja — viņa saprot vairāk nekā jebkurš no viņiem, saprot, ka vairs nav ceļa atpakaļ Taču viņš teica: — Es par to nebēdātu. Gan jau viss nokārtosies.

— Tā es vienmēr esmu rīkojusies, — Edvīna sacīja, — un tagad paskatieties uz šo dieva piemeklēto...

Pagriezies viņš ieraudzīja mis Hodži stāvam pusatvērtajās durvīs un teica: — Nāciet iekšā, mis Hodže! Es tagad iešu projām.

Tā viņš atstāja viņas — mis Hodži sēžam pie gultas, Edvīnu aizvērtām acīm guļam ar muguru pret durvīm. Mis Hodže sāka viņai stāstīt par sarunu, kāda viņai tikko bijusi ar bīskapu un kādu lēdiju.

23

Maharane neizkāpa no karietes. Viņa sacīja, ka ieradusies divu iemeslu dēļ — apvaicāties par lēdijas Esketes veselību un pajautāt krustmātei Fībei, vai tā varēs nākt rīt uz tēju. Viņi visi stāvēja pie karietes, kamēr vērši dusmīgi mauroja un šņāca. Tad maharane teica: — Es vēlētos brītiņu parunāt ar majoru, — un citi mazliet atgāja nost, bet majors piegāja tuvāk karietei.

Maharane paliecās pret viņu un teica: — Es esmu saņēmusi atbildi no meitenes vecākiem. Viņa ir Pūnē. Tiklīdz lietus mitēsies, viņi atvedīs meiteni šurp.

— Ļoti labi, jūsu augstība.

— Viņa ir skaista, gudra un inteliģenta.

— Es tam ticu, jūgu augstība.

— Es ceru, ka jums viņa liksies laba sieva. Jums, major, ir nepieciešams ģimenes pavards un pāris bērnu.

Tad viņa tikko pamāja pārējiem un pavēlēja dzinējam braukt. Viņš iedūra vēršiem gurnos. Tie sāka nemierīgi sprauslot un ātrā gaitā drāzās projām pa izbrauktni. Brīdi majors stāvēja, noskatīdamies tiem pakaļ. Viņa ķermenis vairs nedrebēja. Gars bija uzvarējis. Tagad viņš bija kluss. Viņš izturējās tāpat kā Ransems un Edvīna. Pagriezies pret Ransemu, viņš nosvērtā, mierīgā balsī teica: — Vai mēs varam braukt? — Viņš bija uzvarējis vecās šausmas, vecās bailes, savu senču asinis.

— Uzgaidiet brīdi, — teica Ransems. — Es gribu redzēt, kas tur nāk pa izbrauktni.

Viņš norādīja uz diviem mahrātu policistiem, kuri nesa smagu, plakanu priekšmetu. Viņiem tuvojoties, Ransems noprata, ka tā ir liela glezna tīkkoka ietvarā. Kad policisti bija pienākuši klāt, viens no tiem nolika nesamo zemē, bet otrs pacēla to stāvus, atbalstīdams ar vienu roku un reizē aplūkodams kā pazinējs, izstādot mākslas darbu. Tā bija misis Hogites-Igberes palielināta, krāsaina ģīmetne no viņas ziedu laikiem, kad viņa spēlēja lugā «Runcis zābakos», — liela, tukla, gaišmate, kā radīta, lai sakairinātu tumšādaino bhiļu mežonīgo kaisli. Stikla trūka, un glezna vietām bija nolieta ar ūdeni un notriepta taukiem un pelniem.

Viens no policistiem kaut ko ātri stāstīja majoram mahrātu valodā; kad tas bija beidzis, majors pagriezās un pārtulkoja stāstīto. Gleznu atraduši policisti, meklējot laupītājus vienā no Elkautaras mošejām. Tur, kur nekādi tēli nebija atļauti, kur neviena sieviete nedrīkstēja spert kāju, mežonīgie bhiļi bija novietojuši Puka Lilī palielināto ģīmetni un pašlaik pielūguši to kā dievieti, kad iebrukuši policisti.

Ransemam pēkšņi izgaisa pēdējās stundas saspriegums, viņš juta nevaldāmu dziņu smieties — smieties neprātīgus, sirdi plosošus smieklus, smieties dvēseli veldzējošus, mēdošus, skanīgus smieklus par Puka Lilī un bhiļiem, ģenerāli, Indiju, Rietumiem, diktatoriem, lielajiem baņķieriem un politiķiem, par visu. muļķīgo cilvēci, bet visvairāk pašam par sevi.

Tagad abi policisti stāvēja, lūkodamies palielinātajā ģīmetnē kā dumji teļi, savu terjerisko kauslīgumu pārvērtuši bankas direktora gaišmatainās sievas pilnmiesīgā skaistuma apbrīnā. Izlikdamies slaukām sviedrus no sejas, Ransems, smieklus valdīdams, aizlika mutei priekšā pārsienamās drēbes gabalu, kas viņam noderēja mutautiņa vietā, bet krustmāte Fībe viņu atpestīja, teikdama: — Sakiet, lai tie noliek to pieliekamajā telpā pie pārējām misis Hogites-Igberes lietām. Man gan tur jāguļ, bet es jau to izturēšu.

24

Pie savas mājas vārtiem Ransems, teica: — Es te palikšu. Aizsūtīšu divriteni atpakaļ ar kalpotāju un iešu gulēt.

Arī majors apstājās, saņēma viņa roku un sacīja: Paldies! — Zilpelēkās acis brīdi vērās Ransemam tieši sejā, viņš it kā taisījās runāt, bet tad ātri novērsās un pateica: — Sastapšu jūs rīt no rīta. Izgulieties labi! Jūs to esat pelnījis. — Un viņš steigšus aizbrauca projām pa slapjo, spīdošo ceļu.

Ransems, norūpējies par drauga pēkšņo pārmaiņu, stāvēja, nolūkodamies viņam pakaļ, līdz viņš pazuda līkumā aiz Banerdži mājas. Majors bija gribējis kaut ko teikt... kaut ko, kas tajā mirklī varbūt daudz ko noskaidrotu, ko Ransems nesaprata, kaut ko tādu, kas varbūt vērstu viņu draudzību ciešāku un dziļāku. Kas tas bija, to viņš nevarēja iedomāties, bet nojauta sacīja, ka uz mirkli viņi bija viens otram kļuvuši tuvāki, tuvāki nekā jebkad iepriekš, un, ja viņš būtu indietis, majors nebūtu viņam uzticējies. Viņš gribēja ar vārtsarga velosipēdu drāzties pakaļ majoram un saukt: «Ko jūs gribējāt teikt? Nebaidieties! Cilvēks ir vientuļš un noslēgts. Tāpēc runājiet! Sakiet, kas jums sakāms!» Taču viņš palika stāvot zem lielā banjana, jo dzīve viņam bija mācījusi, ka šāda rīcība būtu sentimentāla un pat smieklīga. Tā neviens nerīkojās, un viņš palika tur stāvam kā paralizēts.

Kad atkal sāka līt, viņš pagriezās un iegāja savā īpašumā. Viņš nebija redzējis savu māju vairāk nekā nedēļu, kopš plūdi bija mitējušies, un tagad tā viņam likās svešāda, varbūt tāpēc, ka cilvēks, kas tagad iegāja pa vārtiem, vairs nebija tas pats, kurš sēra dzeltenajā krēslā bija devies uz viesībām pie mistera Banerdži. Taču māja tiešām bija pārvērtusies. Dārza mājiņa bija sagāzusies, un drazas mētājās ap veco buiku, kuru Džons Batists bija apklājis ar kaut kur paglabātu brezenta gabalu. Daļa dzīvojamās mājas jumta bija iebrukusi. Bet vislielāko pārmaiņu radīja koki, augi un vīnstīgas. Koku lapas spīdēja tumsā zaļumā, un puķu dobes bija pārvērtušās džungļos, kur juku jukām aizgūtnēm spraucās laukā kliņģerites, kāršu rozes, īrisi, kreses, fuksijas un rezēdas. Gar mājas sienām un dārza žogu kuploja jasmīni, begonijas un bugenvilijas, tīteņi, un purpura staipekņi vijās visās malās — gan ap logiem un durvīm, gan ap notekām un jau stiepās līdz pat lēzenajam jumtam.

Brīdi Ransems stāvēja, saviļņots par brīnumu, ko radījis lietus. Drīz vien Džona kalsnējais, spīdīgi melnais stāvs parādījās sabrukušajos vārtos un tuvojās viņam, lai paņemtu divriteni.

Ransems jautāja: — Vai tev klājas labi? Vai pietika ēdamā? — Un savā mīkstajā franču izloksnē Džons atbildēja: — Jā, sahib, man klājas labi. Priecājos, ka sahibs atgriezies.

— Esmu atnācis izgulēties. Vai mana gulta kārtībā?

— Jā, sahib, jūsu gulta vienmēr ir kārtībā.

Brīdi Ransemam šķita, ka zēns viņu nopēta tik ziņkāri, it kā viņš būtu svešinieks. Tad Džons ātri novērsās kā tonakt, kad Ransems sastapa viņa skatienu spoguli.

— Vai sahibs ēdīs? — Džons jautāja.

— Tagad ne. Es tikai gribu gulēt

— Ļoti labi, sahib.

— Un sūti rīt pēc dārznieka, lai atnāk un nogriež vīnstīgas. Tās aizēno gaismu.

— Dārznieks ir miris, sahib.

Brīdi viņu atkal pārņēma slimīgs nogurums. Viņš teica: — Nu tad pameklē citu!

— Jā, sahib.

Tad viņš iegāja savā istabā, noģērbās un devās atkal ārā pastāvēt dārzā, siltajam lietum līstot pār viņa kailo ķermeni.

Beidzot, kad viņš atkal jutās tīrs, viņš atgriezās istabā, nosusinājās un tūlīt metās gultā, gandrīz uzreiz iemigdams saldā miegā, kādu nebija pazinis veselu pusmūžu.

25

Nedēļas beigās briesmīgās lietus gāzes mazliet mitējās. Tagad gandrīz ik pusstundu uznāca īsas, spēcīgas brāzmas, bet lietavas vairs neturpinājās bez pārtraukuma dienām un naktīm, applūdinādamas laukus un pārplūdinādamas upi. Starp lietus gāzēm brīžiem atmirdzēja saule, nevis sausā perioda dūmakainā, vara sarkanā saule, bet saule, kas lika kūpēt šosejām un akmens pagalmiem tā, ka visa pasaule šķita kā milzīga tvaika pirts. Pa visu šo karstumu fanātiskais pulkvedis Monti un viņa divi palīgi strādāja kā dēmoni dezinficēdami, postīdami, tīrīdami, un beidzot pēc kādām desmit dienām pulkvedis, uzpūtīgs un apmierināts, triumfējoši ziņoja maharanei un viņas padomei, ka viņš un viņa palīgi esot izaicinājuši un uzveikuši Indijas ļaunos spēkus: vairs nekad nedraudētu jaunas sērgas briesmas, ja tie, kam vara, sekotu viņa priekšrakstiem. Pirms aiziešanas viņš teica maharanei un viņas padomei, ka viņu pienākums esot griezties pie viņa pēc norādījumiem, kad tiks izstrādāts noteikts plāns jaunas pilsētas celšanai. Tad viņš aizgāja izaicinošs, sajūsmā degdams, tikpat sprigans un kvēlām acīm kā aizvien, par spīti sērgām, drausmīgajam karstumam un nemitīgajam darbam.

Cīņa starp maharani un veco finanšu ministru izbeidzās, jo tajā rītā pēc padomes sanāksmes vecais vīrs vairs nepiecēlās, viņu bija pieveicis tveicīgais karstums un naids un nicinājums pret pulkvedi Monti. Viņa dēls teica, ka viņš bijis deviņdesmit divus gadus vecs, bet neviens skaidri nezināja.

Pēc divām dienām lēdija Eskete nomira amerikāņu misijas namā. Viņa nomira nemaņā, kādā bija kritusi drīz pēc tam, kad Ransems un majors bija aizgājuši. Turpmākajās dienās Fērna viņu bija trīs reizes apmeklējusi, bet veltīgi; vienreiz viņa murgoja un abas pārējās reizes bija bez samaņas. Īsi pirms nāves viņa atguva samaņu, un majors nāca un sēdēja pie viņas, maigi satvēris viņas roku. Viņa smaidīja, bet bija pārāk nespēcīga, lai runātu, un, sēdēdams pie viņas, viņš runāja ar viņu tāpat, kā bija runājis tai rītā, kad sastapa viņu nodaļā vienu, mierinādams viņu, atvieglodams viņas nogurumu, sildīdams viņu savas dvēseles lielajā siltumā. Bija tā, it kā viņš atkal paceltu viņu un nestu pa kāpenēm un bezgalīgiem gaiteņiem. Viņš vairs nelūdza viņu dzīvot, nemēģināja viņai iestāstīt, ka viņa nemirs. Viņš zināja, ko viņa vēlas, un saprata, kāpēc viņa to vēlas, un savās vientuļajās ciešanās viņš zināja, ka viņa ir gudrāka nekā viņš pats. Miesa tagad atstāja viņu mierā, histēriskās bailes vairs neatkārtojās, un īsajos skaidrības brīžos Edvīna zināja, ka viņš atkal ir drošībā, it kā viņa nekad nebūtu krustojusi viņa dzīves ceļu. Īsi pirms iegrimšanas nemaņā Edvīna vārgi paspieda viņa roku un čukstēja: — Neraidiet mis Hodži projām! Es viņai teicu, ka likšu tev to apsolīt. — Viņš apsolīja, pieliecās pie viņas un piekļāva viņas vaigam savējo, bet viņa atkal aizslīdēja projām nemaņas tumsībā.

Mis Hodže un krustmāte Fībe bija pie Edvīnas viņas pēdējā stundā. Krustmāte Fībe, kas bija sēdējusi pie tik daudzu mirēju gultas, juta, ka Edvīnas rokas kļūst aukstas, un sūtīja pāriju zēnu ar divriteni pēc Ransema un majora, bet, kamēr viņi atsteidzās, Edvīna jau bija mirusi, un viņi atrada krustmāti Fībi mierinot mis Hodži, kura bija pārmetusies pār aizgājējas gultu un histēriski raudāja.

Nabadzīte nekad nebija redzējusi kādu mirstam. Pēc viņas saprašanas, mis Derkse bija devusies garā ceļojumā sakarā ar skolas darīšanām, varbūt nemaz nebija mirusi. Taču viņa redzēja savu draudzeni — lēdiju Esketi mirstam, juta, ka tās rokas kļūst aukstas. Nomirusi lēdija Eskete, viņas labākā draudzene, ar kuru viņa tik daudz runājusi par bīskapiem un aristokrātiju. Tagad viņa šausmu pārņemta un satraukta vaimanāja, saukdama, lai lēdija Eskete—neiet projām, neatstāj viņu bez neviena drauga šajā pasaulē. Nebija iespējams mis Hodži apklusināt, līdz Ransems teica: — Jūs neesat viena. Neviens no mums jūs neatstās, kamēr mis Derkse nebūs atgriezusies.

Mis Hodže uztūkušu seju skatījās viņos stulbu ska tienu, vēl arvien šņukstēdama, un Ransems teica: — Lēdija Eskete lūdza mani rūpēties par jums un arī par mis Derksi. Es to apsolīju. Jūs varat dzīvot manā mājā, ja jums patīk.

Brīdi viņas aptumšotais prāts pūlējās saprast brīnumu, kas noticis, — viņa uzaicināta dzīvot pie tāda augstmaņa kā Ransems. Šņuksti mitējās, un viņa bikli jautāja: — Vai tas ir iespējams?

Ransems glāstīja viņas plecu, sacīdams: — Kāpēc nav iespējams? Protams, ir. — Un tad pavisam saprātīgi viņa teica: — Tas ir loti laipni no jums. Es jums iešu līdzi.

Kad viņš atstāja misiju, viņa devās Ransemam līdzi uz viņa māju, kur Džons sagatavoja viņai istabu pirmajā stāvā. Viņa atkal sāka raudāt, sūrodamās: — Jūs esat tik labs pret mani. Es esmu tik daudz pārcietusi. Es nezināju, ka cilvēki var būt tik labi. Kad Zāra atgriezīsies, viņa jums pienācīgi pateiksies. Es to lāgā neprotu.

Tad viņa likās atkal laimīga un pievakarē ieturēja maltīti kopā ar Ransemu, dzīvi stāstīdama viņam par bīskapiem un aristokrātiju. Izrādījās, ka viņa pilnīgi aizmirsusi sikha varmācību un savu šķietamo grūtniecību.

Taču drīz pēc desmitiem Džons ienāca Ransema guļamistabā, lai pateiktu, ka svešā memsahiba atkal ejot projām. Ransems apstādināja to vārtos. Tā stāstījusi, ka ejot pie lēdijas Esketes, kura nezinot, ko viena iesākt. Mierīgi, pacietīgi Ransems viņu pārliecināja, ka lēdija Eskete ir mirusi un tur vairs neko nevar līdzēt.

26

Nedēļas beigās krustmāte Fībe un Smaili sarīkoja savu pirmo sestdienas lenču pēc lielās katastrofas. Krustmāte Fībe pačukstēja Ransemam: — Es nedomāju, ka šīs brokastis būs tik jautras kā senāk, bet es cieši turos pie parašām. Visvieglāk ir kaut ko aizmirst, ja virzās tālāk pa jau iebrauktām sliedēm.

Ap divpadsmitiem ap garo galdu Smailu virtuvē sapulcējās sestdienas lenča kluba vecie biedri. Nabaga misters Džobnekers bija aizgājis uz visiem laikiem, bet viņa vietā stājušies divi jauni biedri — Fērna un mis Hodže. Mis Hodže arī bija uzņemta viņu vidū. Viņai bija vesela aizstāvju komiteja — Ransems un krustmāte Fībe, Smaili, Fērna, majors un Rašids Ali Khans, un pat mis Makdeide. Mis Hodže, likās, bija aizmirsusi nelaimīgo epizodi ar sikhu un attiecīgām sekām, par mis Derksi viņa runāja mazāk un likās samierinājusies arī ar lēdijas Esketes nāvi. Viņa staigāja starp Ransema māju un misiju, dažreiz aizklīzdama līdz slimnīcai, klejodama pa ceļu, sarunādamās ar iedomātiem cilvēkiem. Eiropā šāda uzvešanās radītu izsmieklu un, iespējams, pat ļaunprātību, bet Randžipurā katrs viņu pazina un neviens neaizskāra. Viņa aizmirsa mis Derkses un lēdijas Esketes traģēdiju varbūt tāpēc, ka viņai bija bērnišķīgs prāts, bet tagad viņa jutās arī iepriecināta, apmierināta un brīva. Nabaga mis Hodže, kura divdesmit piecus gadus bija vēlējusies staigāt apkārt un iepazīt interesantus cilvēkus, savā vājprātībā ieguva zināmu cieņu, ko dzīve viņai senāk bija liegusi.

Ransems un Homērs Smails ieradās brokastīs tieši no bāriņu nama, kur tautas labklājības ministrs jau bija ierīkojis pagaidu kantori, kurā viņi izdalīja rīsus un prosu un sastādīja pārskatu par inficētajām akām. Mis Makdeide kāju izvingrināšanas dēļ atbrauca ar divriteni, nevis ar tongu. Fērna viņu pavadīja.

Uz ceļa ārpus pilsētas, viņām braucot plecu pie pleca, mis Makdeide ņēmās Fērnu pārbaudīt, katrreiz skaļāk ierunādamās, tiklīdz divriteņi mazliet attālinājās. Viņa iesāka ar jautājumu: — Vai jūs esat cieši apņēmusies kļūt par žēlsirdīgo māsu?

— Jā, es esmu apņēmusies.

— Kāpēc jūs tā izlēmāt?

Fērna brīdi brauca klusēdama, tad beidzot teica: — Es varētu jums minēt daudz iemeslu, bet tie visi novestu pie viena un tā paša. Es gribu palikt šeit un kļūt par žēlsirdīgo māsu.

— Es vienmēr esmu dzirdējusi jūs sakām, ka jūs ienīstat Randžipuru.

Fērna nosarka: — Senāk, jā, es atceros, bet tagad Randžipura ir citāda. — Viņas divritenis ieskrēja grambā, un, lai atgūtu līdzsvaru, viņa apbrauca lielu loku, attālinādamās no mis Makdeides.

— Jā, bet tagad ir daudz sliktāk! — kliedza mis Makdeide.

— Nē, — Fērna pār plecu atsaucās. — Tagad ir citādi. Es gribu dzīvot un strādāt šeit Randžipurā, bet neko neprotu. Es neesmu dabūjusi piemērotu audzināšanu. Es domāju, ka, izmācoties par žēlsirdīgo māsu, es vislabāk kļūšu noderīga.

Tad līdz pat spirta rūpnīcas stūrim mis Makdeide brauca klusēdama, prātojot par cilvēku un it īpaši par Fērnas Saimenas savādībām. Viņa domāja, ka zina iemeslu, kāpēc meitene tik ļoti mainījusies, bet viņas veselais prāts teica, ka šādam pārmaiņas iemeslam nedrīkst uzticēties. Mīlestība, mis Makdeide prātoja, pati par sevi ir gluži laba, bet meitenei nevajadzētu ļaut tai noteikt pār visu dzīvi. Nedrīkstēja nokļūt atkarībā no tās. Pēc pirmās sajūsmas viss atkarīgs no tā, cik daudz dzīves likstu cilvēks var panest nemainīdamies un nesalūzdams. Un Randžipurā bija pietiekami daudz likstu, ko radīja nejaukais klimats un indusu intrigas, biedriskuma trūkums un tenkas, un vēl daudz kas cits. Turklāt meitene bija pārāk skaista, lai būtu laba žēlsirdīgā— māsa. Žēlsirdīgā māsa nekad nedrīkst būt pārāk skaista, tas padara sievietes skaudīgas un satrauc vīriešu kārtas slimniekus. «Labai žēlsirdīgai māsai,» domāja mis Makdeide, ātri minot pedāļus, «vajadzētu izskatīties kā vecai Šīras ķēvei, tādai kā es.»

— Es gribu, lai jūs būtu pilnīgi pārliecināta! — viņa sauca Fērnai.

— Es esmu pārliecināta.

Viņai bija kauns no mis Makdeides, kura reizēm varēja būt tik maiga, pārsienot ievainojumu, bet rupja un nežēlīga, sastapdamās ar cilvēku morālo nelīdzsvarotību. Pat tad, ja Fērnai nebūtu bijis kauns, viņa neuzdrīkstētos atklāt iemeslus, kāpēc ir tik pārliecināta; nevarētu stāstīt mis Makdeidei, ka ir mainījusies nevis tāpēc, ka mīlēja Tomu, bet tāpēc, ka kopš pirmās nakts, kad viņš bija atvedis viņu pārnakšņot pie Smailiem, viņa bija atklājusi daudz jaunu lietu un starp tām kaut ko tādu, ko sauc par veselo saprātu. Aiz bailēm, ka mis Makdeide uzskatīs viņu par jukušu, viņa neuzdrīkstējās stāstīt šim vecajam kara zirgam, ka kopš tās nakts sākusi raudzīties uz pasauli ar gluži citām acīm, jo viņas iekšienē kaut kas bija noticis. Viņa neuzdrīkstējās izskaidrot mis Makdeidei, ka viņas vieglprātība, nolaidība, bērnišķais naivums zudis uz visiem laikiem, kad viņa skatījās posta ainas slimnīcā un mūzikas skolā, ka tā Randžipura, pa kuru viņa un mis Makdeide patlaban brauca, ir pilnīgi cita nekā tā, kurā viņa pavadījusi gandrīz visu savu mūžu. Viņu nebija pārvērtusi zemestrīce un plūdi, viņu bija pārvērtis kaut kas viņā pašā un kaut kas, ko viņa atklājusi Tomā un Smailos, un ktustmātē Fībe, un mis Makdeidē, un pat nabaga lēdijā Esketē — godīgums, vienkāršība, sirsnība. Mis Makdeide droši vien uzskatītu viņu par jukušu, ja viņa teiktu, ka pat ceļa akmeņi, koku lapotnes, mājas, vēršu pajūgi tagad viņai likās neredzēti, viņu satrauca un interesēja. Tagad viņu satrauca brauciens ar divriteni pa hipodroma ceļu, satrauca saruna ar mis Makdeidi, satrauca doma, ka pēc dažām minūtēm viņa ieraudzīs Tomu, ka viņš uzsmaidīs viņai un spiedīs viņas roku zem galda. Tagad vairs nevajadzēja tēlot Blaitu Somerfīldi, Orienta pērli. Viņa pat mazāk bēdājās par tēva un nabaga Hēzles nāvi. Viņas iepriekšējā dzīve, kas viņai likās tik sena, bija izdzēsta.

Fērnai blakus mis Makdeides spēcīgās kājas mina divriteņa pedāļus aizvien ātrāk, tāpat kā viņas lietišķās smadzenes darbojās aizvien straujāk. Tagad viņa bija sasniegusi to pakāpi, kur salīdzināja Fērnu ar sevi pašu, jo, par spīti savam veselajam saprātam un pieredzei, viņai ļoti gribējās ticēt šai meitenei. Viņa izmisusi vēlējās atrast kādu, kas turpinātu viņas darbu slimnīcā, kad viņa pati kļūs veca un pagurs, kādu, kas būtu jauns, būtu stiprs kā zirgs, kāda viņa pati vienmēr bijusi, un Fērna, ja tai spēki un neatlaidība neizsīktu, būtu īstā. Katrā ziņā šī meitene, izturējusi to visu, vēl arvien izskatījās svaiga, sārtiem vaigiem, veselīga. Mēģinādama iebilst pret Fērnas nodomiem, viņa vienmēr atdūrās pret neapgāžamo patiesību, ka slimnīcā un mūzikas skolā meitene uzņēmusies un izpildījusi uzdevumu, kas būtu pieveicis daudzas rūdītas un vecas žēlsirdīgās māsas. Pati sev viņa teica: — Tu to nevari noliegt. Tai meitenei ir izturība.

Mis Makdeides sirdi atkal pildīja laimība, pat lūkojoties majora pelēkajā cietēja sejā. «Gan jau viņš atlabs,» viņa domāja. «Tagad šādām ciešanām neatliek daudz laika. Darbs viņu izārstēs, sadziedēs visas brūces.» Savā seklajā godīgumā viņai nenāca ne prātā nožēlot lēdijas Esketes nāvi, viņa uzskatīja to par dievu iejaukšanos. Savā ziņā tā bija pašas lēdijas Esketes vaina, viņas seklās, tukšās, greznās, bezrūpīgās un muļķīgās dzīves sekas. Ja viņa būtu parūpējusies par prettīfa poti, tad nebūtu nomirusi. Taču, apsverot visu slimnīcas, majora paša un to tūkstošu labā, kuri bija no viņa atkarīgi, varbūt pat pašas lēdijas Esketes labā, viņas nāve nāca tikai par svētību. Tikai viens apstāklis nomāca mis Makdeides sirdsapziņu — viņa lēdijas Esketes vārdu bija ierakstījusi mirstošo sarakstā.

«Bet tās,» viņa mēģināja sev iestāstīt, «ir tīrās blēņas. Tām nav ar viņas nāvi nekas kopējs.» Tomēr, to atceroties, viņu vienmēr pārņēma dziļa kauna sajūta, —kā viņa, mis Makdeide, Randžipuras slimnīcas vadītāja, varēja tik dziļi grimt, ka padevās burvībām un pesteļiem. Taču reizēm naktīs viņa par to brīnījās, — varbūt šāda rīcība izraisa kādus slepenus spēkus, ko zinātne vēl nav izpētījusi.

Brokastis, kā jau krustmāte Fībe bija paredzējusi, nebija jautras; nelielā sabiedrība bija draudzīga un atjaunoja vienības garu, kas to saistījis tik daudzus gadus. Taču visi, vienīgi mis Hodže ne, juta Edvīnas un nabaga mis Derkses, mistera Džobnekera un viņa ģimenes, Elmera un Hēzles Saimenas klātieni.

Visi mirušie atradās turpat Smailu lielajā, vēsajā virtuvē pat tad, kad nelielā sabiedrība brīžiem iekarsa, pārrunājot pilsētas jauncelsmes plānus, un senā kvēle reizēm iegailējās majora acīs. Viņi vienmēr tur būs, bet viņu klātiene ar katru nedēļu, katru mēnesi, katru gadu kļūs nereālāka, jo, kā jau krustmāte Fībe teica, mirušie ir aizgājuši un dzīvajiem tik maz laika — daudzie darbi neļauj ilgi sērot.

Pulksten četros majors un mis Makdeide piecēlās, lai dotos atpakaļ uz slimnīcu; mis Makdeides acīs lāgiem pavīdēja vecais, mulsais, laimīgais skatiens, kāds viņai bija pirms Edvīnas ierašanās Randžipurā. Majors atkal piederēja viņai un viņa varēja par to priecāties tāpat kā tai naktī, kad, turēdama to par mirušu, pēkšņi ieraudzīja acu priekšā dzīvu.

Kad Ransems un Homērs Smails devās projām, lai atgrieztos tautas labklājības ministrijas kantorī, izbrauktnē viņi sastapās ar neveiklu, paresnu maza auguma vīrieti ar bālu ādas krāsu, kā jau anglim, kurš pārāk ilgi nodzīvojis Indijā, un Austrumu bankas direktora uzpūtību. Tas bija misters Hogits-Igbers, kurš bija ieradies, kā viņš paskaidroja, lai pateiktos Smailiem par laipnību pret viņa sievu un lai paņemtu žagatu ligzdas kolekciju, kuru viņa atstājusi krustmātes Fībes gādībā. Viņš teica, ka misis Hogitei-Igberei klājoties labi, tikai viņa jūtoties mazliet nogurusi un ļoti nomākta no pārdzīvotajām ciešanām. Viņš sūtīšot viņu atveseļošanās nolūkā uz Angliju pie viņas tuviniekiem. Stāstot šīs nedaudzās ziņas, viņam izlauzās nopūta, viegla, bet atvieglojuma pilna nopūta, jo viņš tikpat labi kā citi zināja, ka viņa nekad Indijā vairs neatgriezīsies. Tādas lietas neatgadījās pirmo reizi. Misis Hogite-Igbere brauks mājās un tūlīt nogrims viduvējības purvā — starp sev līdzīgiem cilvēkiem, kurus Indijas šausmīgums bija nomācis, kaitinājis un padarījis žultainus. Ransems domāja: «Tomēr viņai klājas labāk nekā daudziem. Viņa dzer, un, kad ir piedzērusies, viņa vēl var domāt, ka ir svarīga persona.»

Kad misters Hogits-Igbers iegāja mājā, Ransems teica Homēram Smailam: — Es jutīšu Puka Lilī trūkumu. Viņa atstās robu. Katrai Indijas valstij vajadzētu vismaz vienu Puka Lilī. Tā iederas ainavā tāpat kā čūskas un tempļi.

Homērs Smails pavīpsnāja. — Es daudz neskumstu, — viņš teica, — kuru katru brīdi var ierasties cita. Varbūt jau rīt ar vilcienu.

27

Saulei rietot, Ransems sēdēja savā verandā, pāri hipodroma ceļam lūkodamies uz plašo, sarkandubļaino līdzenumu, kurš stiepās līdz Abana kalnam un izmirušajai mogulu pilsētai Elkautarai. Randžipurā vairs nebija konjaka un viskija, bet misters Bosvels — kāds uzņēmīgs parsu tirgotājs — bija atvedis džinu ar vienu no pirmajiem vilcieniem, un tā nu Ransems dzēra ar minerālūdeni atšķaidītu džinu, kas viņam nepatika, bet bija vienīgais dabūjamais dzēriens.

Izbrauktnē zem lielā banjana sēdēja Džons ar diviem draugiem, spēlēdami flautu un bungas. Pa gludo hipodroma ceļu pretim saulrietam gāja gara govju un vēršu rinda, kuru dzina mazs, melns zēns ar garu bambusa pātagu rokā.

Bija stunda, kas Ransemam visvairāk patika, kad caur vīnstīgām, kuras apvija pusi mājas, plūda stipra jasmīnu smarža, sajaukdamās ar ugunskuru un govju mēslu izgarojumiem un burvīgām vakara smaržām. Lietus uz brīdi bija mitējies, rietošā saule apmirdzināja vēja dzītos mākoņus ar purpuru un zeltu. Pār rūsgano līdzenumu klājās mēļa, dūmakaina gaisma, padarīdama neskaidrus ganāmpulka apveidus.

Ransems jutās noguris no garās darba dienas sutīgajā karstumā, no ņudzošā bara sūdzēšanās un ķildām noliktavā, bet visvairāk no ilgā bezmiega. Omulīgi sūkdams atvēsināto dziru ar minerālūdeni, viņš domāja: «Tūlīt atnāks Fērna.»

Taču vienmēr atgriezās domas par Edvīnu. Visu ceļu, no bāriņu nama mājup dodoties, viņš bija domājis par viņu, brīnīdamies par viņas dzīvi un savādo likteni, kas viņu pārsteidza tieši tādā vietā kā Randžipura. Tagad viņš pēkšņi nodomāja: «Žēl, ka viņa nevarēja ierasties sestdienas brokastīs. Viņai tur būtu ļoti paticis.» Un izbrīnā viņš atskārta, cik labi viņa būtu saderējusi ar pārējiem. Viņa bija vienmēr tiem piederējusi, bet šāds atklājums nāca par vēlu. Visa viņas pārējā dzīve bijusi veltīga. Šī doma meta jaunu gaismu uz viņas dīvaino raksturu.

Aizdedzinājis cigāru, viņš ieraudzīja pa ceļu tuvojamies no pilsētas puses maharanes vēršu karieti. Tā drāzās ātriem rikšiem — gaitā, kāda patika maharanei, bet nepatika vēršiem. Kad kariete tuvojās viņa mājai, dzinējs mazliet apvaldīja vēršus, un, kad tā ripoja garam vārtiem, divi braucēji izbāza galvas no zeltītā baldahīna un palūkojās uz mājas pusi. Ieraudzījuši viņu sēžam verandā, braucēji ātri atrāvās atpakaļ, bet viņš paguva pazīt maharani un krustmāti Fībi. Viņa sejā pavīdēja zēniskais smīns, kurš Fērnai tik ļoti patika, un viņš domāja: «Pēdējā karaliene un pēdējā demokrāte vizinās kopā,» — un viņā uzvilnīja spēcīga mīlestība pret šo nesaprasto skaisto un šausmīgo zemi — Indiju, kur traģēdija un farss saskārās tik tuvu, tieši zem dzīves mierīgās virspuses.

Vārtos Džons un viņa divi draugi, atguvušies no godbijīgās klanīšanās, kurai bija nodevušies, ieraudzīdami karaliskos vēršus, atkal uzsāka savu koncertu, Skaņa plūda pāri līdzenumam, gaisdamas tumstošajā, mēļajā gaismā. Ransems ilgi sēdēja aizvērtām acīm, dīki, pusapzināti klausīdamies, neko nedomādams, bet brīnuma pārņemts par sarežģīto cilvēka dzīvi un tās neticamo skaistumu un nežēlību. Mirklī, kad saule nogrima aiz apvāršņa, pār hipodroma ceļu atskanēja gari stiepts, vientuļš šakāļa kauciens, un mirkli Ransems krampjaini sarāvās, jo šī skaņa atgādināja vaimanas, kas cēlās no mirstošās pilsētas, kad plūdi gāzās, tai pāri. Iekaucās vēl viens šakālis, tad trešais, un pēkšņi kā melns priekškars nolaidās tumsa. Ātri skrejošo mākoņu spraugās iznira zvaigznes, mirdzēdamas dzidrajā gaisā kā maharanes briljanti. Vārtos zem mūžvecā banjana Džona un viņa draugu stāvi izgaisa tumsā, bet flauta un bungas nebeidza skanēt karstajā, tvanīgajā klusumā.

Content

Bromfīlds Lūiss Lieti nāk

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA