Bliksena Karena

Likteņa anekdotes

Karena Bliksena

Likteņa anekdotes

..

PĒRĻU ZVEJNIEKS

Šo stāstu pastastīja Mira Jama.

"Pirms pusgadsimta Šīrāzā dzīvoja kāds jauns teoloģijas students, tā saucamais "softa", vārdā Saufc, kurš bija ļoti apdāvināts un kuram bija skaidra sirds. Viņš uzcītīgi lasīja Korānu, un viņu tā savaldzināja un pārņēma doma par debesu būtnēm, sauktām par eņģeļiem, ka viņa dvēsele aizvien vairāk jutās mājās pie tām, nevis pie mātes vai brāļiem, skolotājiem vai skolasbiedriem, vai vispār pie kāda cita cilvēka Sīrāzā.

Klusībā viņš atkārtoja pravieša vārdus: "Pie eņģeļiem, kas izrauj cilvēku dvēseles ar varenu spēku. Un pie citiem, kas cilvēku dvēseles uzmanīgi izzog. Pie eņģeļiem, kas rāda taisnajiem debesu varenību. Un pie citiem, kam ir uzdots kārtot šīszemes lietas."

"Pati par sevi ir saprotama doma," viņš sev teica, "ka Dieva tronim jābūt paceltam tik augstu debesīs, ka neviena cilvēka acs to nespēj sasniegt un ka cilvēka garam ir jānoreibst, tam tuvojoties. Bet Dieva spožie eņģeļi lidinās pa Viņa mirdzošām debesu zālēm un mūsu tumšām, zemām mājām un skolu telpām. Un šie dievišķie sūtņi mums būtu jāierauga,"un ar viņiem mums būtu jāstājas sakaros.

Starp visām radībām uz zemes," viņš domāja tālāk, "putniem būtu jābūt tiem, kas nokļūst eņģeļiem vistuvāk. Vai rakstos nav teikts: "Visi, kas dzīvo gan debesīs, gan uz zemes, pielūdz kā Dievu, tā arī eņģeļus." Un tieši putni ir tie, kas dzīvo gan debesīs, gan uz zemes. Un vai tāpat nav teikts par eņģeļiem: "Viņi nav uzpūtušies augstprātībā, uzskatot, ka ir par labiem, lai kalpotu. Viņi izpilda to, kas viņiem pavēlēts, un dzied." Un tieši to pašu taču dara arī putni. Tāpēc: ja vien mēs visās lietās ņemsim par paraugu putnus, tad noteikti sāksim līdzināties eņģeļiem vairāk, nekā to darām tagad.

Bez tam varētu padomāt," viņš turpināja savas pārdomas, "ka putni vienīgie no visiem Zemes radījumiem ir līdzīgi eņģeļiem tāpēc, ka tiem ir spārni. Tad būtu labi un pareizi, ja cilvēki mācētu uzmeistarot spārnus, ar kuru spēku viņi spētu pacelties līdz visaugstākajām sfairām un ieskatīties pat dievišķajā gaismā. Ir taču iespējams, ka putns, sasprindzinādams savu spārnu spēku, tur — augstu gaisā, aitērā — šķērso kāda eņģeļa ceļu. Un kas zina, vai bezdelīgas spārns nav pieskāries eņģeļa pēdai, vai arī vanaga skatiens sava ceļa augstākajā punktā nav sastapis Dieva vēstneša dzidrās un rāmās acis?

Es pats," viņš pielika savām pārdomām punktu, "kuram ir palaimējies tikt pie zināšanām, tādējādi iegūstot skaidrību par visām šīm lietām, no šā brīža veltīšu visus savus spēkus un gudrību, lai. sagādātu cilvēkiem spārnus."

Nācis pie šāda secinājuma, viņš nolēma pamest Sīrāzu, lai zem klajām debesīm pētītu spārnoto radību būtību un izturēšanos.

Līdz šim, mācot bagātu tirgoņu dēlus un pārrakstot vērtīgus manuskriptus, viņš bija uzturējis māti un mazos brāļus, un nu tie žēlojās, ka bez viņa cietīšot trūkumu. Bet viņš tiem paskaidroja, ka darbs, ko viņš ir nolēmis veikt, kādreiz atlīdzinās viņiem to, bez kā viņi šai brīdī būs spiesti iztikt. Sīrāzas zinību skolas skolotāji, kas no sava audzēkņa bija gaidījuši kaut ko īpašu, apmeklēja viņu un izteica nopietnus brīdinājumus. Pasaule, skolotāji pārmeta viņam, ilgu laiku ir gājusi savu gaitu, cilvēkiem nenonākot sakaros ar eņģeļiem. No tā izriet, ka tam tā jābūt ari nākamībā.

Jaunais softa viņiem godbijīgi iebilda. "Vēl neviens," viņš sacīja, "nav redzējis gājputnus tiecamies uz tādām siltām zemēm, kuru pasaulē nav, vai upes laužam ceļu caur klintīm un tuksnešiem, lai savienotos jūrā, kuras nav. Jo Dievs nerada ilgas, ja viņa rīcībā nav piepildāmas īstenības, bet mūsu ilgošanās ir ķīla, un svētīgi ir tie, kuri ilgojas pēc mājām, jo viņi tur nokļūs! Un, ak, vai daudz labāk," viņš iesaucās, savu domu aizrauts, "nevarētu sakārtot visu uz zemes, ja būtu iespēja prasīt padomu eņģeļiem, kuriem skaidri būtu jāredz viss mūžīgais dzīves raksts, jo uz to jau viņi raugās no augšienes!"

Tik stiprs viņš bija ticībā savam aicinājumam, ka skolotāji pēdīgi atmeta cerības vest viņu pie prāta, samierinādamies ar domu, ka audzēkņa slava ar laiku metīs spožumu arī uz viņiem.

Jaunais softa pārdeva savas grāmatas un devās prom, un veselu gadu dzīvoja putna dzīvi. Naktī viņš gulēja biezajā klajuma zālē, kur čiepstēja paipalas, viņš meklēja sev vietu lielu koku lapotnē, kur ligzdu vija lielais balodis, un aiz lapu priekškara izturējās tik klusu, ka putns pierada pie viņa tuvuma un nejutās traucēts. Softa uzkāpa kalnos, un ilgu laiku viņa mītne bija kāds klinšu iedobums, tieši tur, kur sākas mūžīgais sniegs, kāda ērgļu pāļa ligzdas tuvumā, no kurienes viņš brīvi varēja ar acīm sekot varenā putna lidojumam un vērot tā dzīvi. Kad gads bija apkārt, viņš atgriezās Sīrāzā, bagāts ar zināšanām par spārniem, un ķērās pie darba.

Korānā viņš bija lasījis: "Lai slavēts Dievs, kurš radījis eņģeļus ar diviem, trim vai četriem spārnu pāriem." Pēc neilgas prātošanas viņš nolēma uzmeistarot trīs tādus pārus, divus spārnus pleciem, divus viduklim un vienu spārnu katrai pēdai. Savos klejojumos viņš bija savācis simtiem izturīgu lidspalvu: no ērgļu, gulbju un klijānu spārniem. Ar tām nu viņš ieslēdzās istabā un iedziļinājās darbā ar tādu nopietnību, ka ilgu laiku nerunāja ne ar vienu cilvēku. Tomēr strādājot viņš dziedāja, un ļaudis, iedami garām darbnīcai, ko viņš pilsētā bija noīrējis, klausījās un sacīja: "Jaunais softa slavē Dievu."

Bet, izgatavojis savu pirmo spārnu pāri, izmēģinājis tos un sajutis to celtspēju, viņš nejaudāja paturēt laimi pie sevis un pastāstīja par to draugiem.

Izdzirdējuši valodas par viņa nodarbošanos, lielie Sīrāzas kungi, teoloģijas profesori un augstie ierēdņi no sākuma smaidīja. Bet, šīm valodām pamazām vēršoties plašumā un, kā šķita, iegūstot atbalstītājus no jaunatnes vidus, pilsētas varenajiem radās bažas.

"Ja nu patiesi," viņi cits citam sacīja, "jaunajam cilvēkam izdosies nodibināt sakarus ar eņģeļiem, tad ļaudis kļūs nemierīgi kā vienmēr, kad notiek kaut kas neparasts. Un nekas, ja eņģeļi rāda taisnajam debesu varenību, — bet tiek jau arī stāstīts, ka viņiem ir uzticētas šīszemes lietas! Un mēs nevaram zināt, pie kā tas novedīs, pieļaujot, ka debesīs patiešām mīt eņģeļi."

Viņi pārdomāja šo jautājumu, un kāds no ķēniņa vecajiem ministriem, Mirza Agajs, pēdīgi sacīja: "Šis jauneklis ir bīstams, un ar viņu būs grūti saprasties, jo viņš sapņo lielus sapņus. Bet viņš ir nekaitīgs un viegli savaldāms, jo viņam trūkst sajēgas par reālo pasauli, kurā sapnis tiek īstenots. Pavisam vienkāršā mācību stundā mēs viņam pierādīsim, ka eņģeli gan pastāv, gan nepastāv. Vai tad Sīrāzā vairs nav atrodamas jaunas sievietes?"

Nākamajā dienā ministrs sūtīja ziņnesi pie vienas no ķēniņa dejotājām, kuras vārds bija Tusmu. Ministrs iepazīstināja viņu ar lietas apstākļiem tik daudz, cik uzskatīja par nepieciešamu sava uzdevuma veikšanai, un solīja viņai ātru izvirzīšanos, ja viņa gūs panākumus šai viņa piedāvātajā baletā. Bet, ja viņa cietīs fiasko, viņš sacīja, tad kādai citai jaunai dejotājai, viņas labākajai draudzenei, tiks iedalīta solo partija lielajos gadskārtējos svētkos, kurus svin laikā, kad tiek ievāktas rozes, no kurām gatavo rožu eļļu.

Tā nu gadījās, ka mūsu softa, — kādu vakaru uzkāpis uz savas mājas jumta, lai vērotu zvaigznes un izrēķinātu, cik ātri viņš spētu nolidot attālumu no vienas zvaigznes līdz citai, — sev aiz muguras izdzirdēja divas reizes saucam savu vārdu, balsī — klusā un skanīgā kā zvaniņš. Pagriezies viņš ieraudzīja slaidu augumu, tērptu zeltā un sudrabā, stāvam uz jumta terases malas.

Jaunekļa prāts bija tik loti pārņemts "ar eņģeļiem, ka viņš ne mirkli nešaubījās, kas tas par viesi, un vispār jau nemaz nebija pārsteigts, bet viņā uzbangoja prieks. Brīdi viņa skatiens debesīs meklēja gaišu svītru, kas būtu palikusi pēc eņģc|a lidojuma, un tai pašā brīdī Mirzas Agaja ļaudis lejā uz ielas novāca garās kāpnes, pa kurām dejotāja bija uzkāpusi uz jumta. Tad viņš nokrita viņas priekšā ceļos.

Viņa sveicināja softu ar laipnu galvas mājienu un raudzījās viņā savām melnajām, garu skropstu apēnotajām acīm.

"Ilgi tu esi mani nesis savā sirdī, Saufe, mans kalps," viņa sacīja. "Nu nāku, lai pārliecinātos, cik ērts ir šis palankīns. Cik ilgi palikšu pie tevis — redzi, tas būs atkarīgs no tavas paklausības un pazemības manas gribas izpildīšanā."

To teikusi, viņa apsēdās uz jumta un sakrustoja kājas, bet viņš vēl arvien gulēja uz ceļiem viņas priekšā, un viņi turpināja sarunu.

"Mums, eņģeļiem, Saufe," viņa sacīja, "patiesībā nemaz nav vajadzīgi spārni, lai nolaistos no debesīm uz zemes vai no zemes paceltos debesīs, bet, kā tu noteikti reiz sapratīsi, pietiek ar mūsu — eņģeļu locekļiem. Ja tu un es patiesi kļūsim par labiem draugiem, tāpat būs arī ar tevi, un spārnus, pie kuriem tu strādā, tu varēsi mest prom."

Sajūsmā trīcēdams, viņš vaicāja, kā tas iespējams, ka tādu debesu ceļojumu var veikt par spīti visiem dabas likumiem. Viņa pasmējās par Saufes jautājumu, un viņas smiekli skanēja kā dzidrs sudraba zvaniņš.

"Ak Dievs," viņa sacīja, "jūs, vīrieši, allaž gribat likumus un pierādījumus! Cik aplam stipra ir jūsu ticība vārdiem, kas nāk no jūsu bārdām! Bet es, softa, mācīšu tev, ka mūsu — eņģeļu lūpas spēj sniegt saldākas vēstis ar saldākām lūpām. Ja vēlies, es tūlīt pat sākšu tevi mācīt, kā eņģeļi un cilvēki nonāk pie pilnīgas saprašanās bez vārdiem vai pierādījumiem!" Un viņa to darīja.

Veselu mēnesi jaunā softas laime bija tik visaptveroša, ka viņa sirds pakļāvās vienīgi tai. Viņa uzdevums un darbs pagaisa viņam no atmiņas, kamēr viņš atkal un atkal nodevās minētajai debesu sapratnei. Viņš sacīja Tusmu: "Nu es redzu, kāda ir patiesība, ko eņģelis Ebliss teica Dievam: "Es esmu varenāks radījums nekā Ādams. Viņu Tu izveidoji no māla, bet mani — no uguns."" Un, smaidot skatīdamies uz Tusmu, viņš no jauna runāja Korāna vārdus: "Ikviens, kurš ir eņģeļa ienaidnieks, ir Dieva ienaidnieks."

Eņģeli viņš turēja noslēptu savā mājā, jo Tusmu bija viņam stāstījusi, ka neiesvētīti Šīrāzas ļaudis tiks sisti ar aklumu, ja debesu būtne visā savā godībā parādīsies viņu acu priekšā. Tikai naktīs viņi uzkāpa uz mājas jumta, un tur abi sēdēja, raudzīdamies uz jauno mēnesi.

Tā nu gadījās, ka dejotāja iemīlējās teologā, jo viņš bija skaists gan no vaiga, gan auguma un ar savu neizlietāto jaunības spēku bija nevaldāms mīlētājs. Pamazām pat viņa sāka ticēt, ka viņš spēj visu. Jau no sarunas ar veco ministru viņa bija nojautusi, ka varenais vīrs baidās no jaunā studenta un viņa spārniem, uzskatot viņu par valstij bīstamu cilvēku, un tas viņā iedvesa cieņu pret jauno pielūdzēju. Turklāt viņa vēlējās, lai vecais ministrs un arī valsts būtu tālu prom. Maigums pret mīļoto darīja viņas sirdi gandrīz tikpat mīkstu, kāda tā bija Saufem pašam.

Kad debesīs spīdēja pilns mēness ūn visa pilsēta peldēja tā staros, abi mīlētāji, cieši apskāvušies, sēdēja uz mājas jumta. Ļaudams savām rokām slīdēt pār viņas augumu, viņš sacīja: "O, Tusmu! Kopš tu esi pie manis, manas rokas ir kļuvušas par dzīvām būtnēm, un es saprotu, ka Dievs, dodot cilvēkiem rokas, ir parādījis tikpat lielu dāsnumu, kādu būtu parādījis, dodams viņiem spārnus." Viņš pacēla rokas un aplūkoja tās.

"Nezaimo nu Dievu, mans mīļotais," ar vieglu nopūtu sacīja Tusmu, "kopš esmu pie tevis, saprotu, ka nevis es, bet tu esi eņģelis! Tavās rokās ir daudz vairāk brīnišķa debesu spēka un dzīvības nekā veselā vezumā spalvu! Ļauj man to izjust vēlreiz! Un rīt no rīta parādi man savā darbnīcā tās lielās lietas, ko tavas rokas radījušas."

Lai iepriecinātu Tusmu, viņš nākamajā dienā noveda viņu aizplīvurotu savā darbnīcā. Tur viņš ieraudzīja, ka žurkas sagrauzušas viņa savāktās gulbju un ērgļu spalvas un rāmis, ko viņš bija sameistarojis spārniem, ir salauzts sīkos gabaliņos, kas gulēja, izsvaidīti pa grīdu. Citu pēc cita viņš aplūkoja gabaliņus, tiem nepieskaroties, un atcerējās laiku, kad viņš pie tiem bija strādājis, un nesacīja ne vārda. Bet dejotāja raudāja.

"Ak, es taču nezināju, ka tieši tas viņam prātā!" viņa iesaucās. "Ir nu gan Mirza Agajs viens nekrietns vecis!"

Viņš neizpratnē jautāja, ko viņa ar to domājusi, un savās lielajās bēdās Tusmu izstāstīja viņam visu.

"Ak, mans mīļais," viņa sacīja. "Es nemaz nevaru lidot, kaut arī par mani stāsta, ka man dejojot piemīt īpašs putna vieglums. Nenovērsies no manis! Atceries, Sauie, ka Mirza Agajs un viņa draugi ir vareni, bagāti ļaudis, viņiem pieder neskaitāmi dārgumi. Un neviens nevar gaidīt no dejotājas, lai viņa būtu eņģelis."

Izdzirdējis šos vārdus, viņš nokrita uz mutes un gulēja kā mēms. Tusmu nometās viņam blakus un virpināja

viņa cirtas savos pirkstos, kamēr viņas asaras pilēja uz tām.

"Tu esi tik skaists un gudrs," viņa sacīja. "Kad esmu pie tevis, man visa pasaule kļūst tik liela un brīnišķīga. Kāpēc tad tu nevarētu just to pašu? Un es mīlu tevi, es zvēru!"

Viņš pacēla galvu, paskatījās uz viņu un izteica šos Korāna vārdus: "Eņģeļus — un nevienu citu kā tikai tos — Dievs ir nolicis sargāt elles uguni.

"Neviens cits," viņa sacīja, "nerunā Svētos Rakstus tik skaisti kā tu."

<i.

Vēlreiz paskatījies uz Tusmu, viņš no jauna runāja Rakstu vārdus. "Ja vien tu redzētu," viņš sacīja, "kā eņģeļi liek neticīgajiem mirt! Viņi sit tiem pa seju, teikdami: elles uguns garšu jums būs just! Tā būs jācieš par to, ko jūsu rokas darījušas!"

Viņa pēc brīža sacīja: "Vai tad nemaz nav iespējams salabot tavus spārnus, lai tie atkal būtu kā jauni?"

"Es nevaru tos salabot," viņš teica. "Un tagad, kad tavs darbs ir padarīts, ej prom, jo tev šeit palikt ir bīstami. Mirza Agajs un viņa draugi ir vareni, bagāti ļaudis, viņiem pieder neskaitāmi dārgumi. Un tev taču jādejo lielajos svētkos, kurus svin laikā, kad tiek ievāktas rozes, no kurām gatavo rožu eļļu."

"Neaizmirsti Tusmu," Tusmu sacīja.

"Nē," viņš teica.

"Vai nāksi skatīties mani dejojam?" viņa jautāja.

"Jā, ja vien varēšu," viņš atbildēja.

"Vienmēr, kad dejošu," viņa nopietni sacīja, "cerēšu, ka arī tu tur esi un redzi mani. Jo bez cerības dejot .nav iespējams."

To pateikusi, viņa noskumusi gāja prom.

Nu Saufe vairs nespēja palikt mājā, un, atstājis darbnīcas durvis līdz galam vaļā, viņš devās pilsētas ielās. Bet arī pilsētā viņš nespēja palikt un gāja, klaiņodams pa līdzenumiem, prom uz mežiem. Bet nebija viņa spēkos arī skatīt putnus vai dzirdēt tos dziedam, un tāpēc viņš atkal atgriezās pilsētas ielās. Te viņu nereti varēja ieraudzīt klusu stāvam pie putnu tirgotāju veikaliem un stundām ilgi vērojam augstu citu virs cita saliktos apzeltītos būrus ar putniem.

Kad viņu uzrunāja draugi, viņš tos nepazina. Bet, izdzirdējis puikas ielās smejamies un Miedzam: "Tur iet tas softa, kurš domāja, ka Tusmu ir eņģelis!" — viņš apstājās, paskatījās uz viņiem un sacīja: "Tā es domāju arī tagad. Neesmu zaudējis ticību dejotājai, bet gan eņģeļiem. Nevaru vairs atcerēties, kādus es jaunībā viņus biju iedomājies. Tagad saprotu, ka uzlūkot viņus būtu briesmīgi. Bet ikviens, kurš ir eņģeļa ienaidnieks, ir Dieva ienaidnieks, un tam, kurš ir Dieva ienaidnieks, nav cerības, un bez cerības nav iespējams lidot. Tāpēc jūs tagad redzat mani staigājam no vienas vietas uz otru."

Tā nelaimīgais jaunais softa klejoja apkārt veselu gadu. Es pats, mazs puisēns būdams, esmu saticis viņu uz ielas, ietinušos pagalam nodilušā melnā apmetnī, bet vēl melnāku apmetni ap viņu klāja nebeidzama vientulība.

Kad bija pagājis gads, viņš devās prom un Šīrāzā vairs netika redzēts.

Tā," Mira jama teica, "ir mana stāsta pirmā daļa."

"Tad gadījās, ka divpadsmit gadus vēlāk es, jauneklis būdams, biju sācis stāstīt stāstus, lai darītu pasauli laimīgāku un gudrāku, un aizceļojis līdz bezgalīgi garajam jūras krastam galvaskausa baltumā. Es apmetos pērļu zvejnieku zemajos, vēja un lietus pluinītajos ciematiņos, lai klausītos šo cilvēku piedzīvojumus un padarītu tos par savējiem. t »

Jo tas, kurš nirst jūras dzelmē, redz daudzas lietas. Pērles pašas par sevi izraisa pārdomas, un, izsekojot vienas pērles mūža gaitai, tajā var atrast vielu simtiem stāstu. Pērles arī līdzinās dzejnieka radītiem tēliem, — tā ir slimība, pārvērsta skaistumā, un tās cilvēka acij ir reizē gan mirdzoši dzidras, gan necaurredzamas. Tie ir dzelmju noslēpumi, kas ar pūlēm, spītējot briesmām, izcelti dienas gaismā par prieku jaunām sievietēm, kuras tajos pazīst savas sirds dziļos noslēpumus.

Vēlāk esmu karaļiem stāstījis stāstus, kurus pirmo reizi biju dzirdējis no pērļu zvejniekiem.

Nu šo ļaužu vēstījumos nemitīgi atkārtojās kāds vārds. To ievērojis, es lūdzu viņus pastāstīt kaut ko vairāk par cilvēku, kam šis vārds piederēja, un tad es uzzināju, ka šis vīrs viņu vidū kļuvis slavens ar savu bezbailību un neparasto, neizskaidrojamo laimi. Vārds, kas viņam bija dots, — Elnazreds, vietējā izloksnē nozīmēja "tas, kuru pavada veiksme" Vai "laimīgais cilvēks". Viņš nira lielākos dziļumos un pavadīja dzelmē ilgāku laiku nekā jebkurš cits pērļu zvejnieks, un vienmēr viņš iznira no dzelmes ar gliemežvākiem, kuros slēpās lielākās un smalkākās pērles. Pērļu zvejnieki bija pārliecināti, ka sāļā ūdens dziļumos viņam ir draugs, varbūt kāda jauna un skaista vārava, kas viņam palīdz. Kamēr pārējos zvejniekus kalpināja tirdzniecības kompānijas un viņi dzīvoja un mira nabadzībā, "laimīgais vīrs" bija ticis pie turības, nopircis māju kādu gabalu tālāk no krasta, devis tur pajumti mātei un aizprecinājis savus brāļus. Bet paša vajadzībām viņš joprojām paturēja kleķa būdiņu jūras krastā. Par spīti savai daimoniskajai slavai viņš uz sauszemes un ikdienas dzīvē šķita esam miermīlīgs cilvēks.

Es esmu dzejnieks, un šajos nostāstos bija kaut kas tāds, kas man atgādināja kādu vecu, laikam bērnībā dzirdētu notikumu. Es nolēmu apciemot šo veiksmīgo un laimīgo vīru un lūgt viņu pastāstīt par sevi. Veltīgi meklējis viņu skaistajā mājā un dārzā, es kādu nakti gar jūras krastu devos uz viņa būdiņu.

Bija pilnmēness. Pie apvāršņa jūra vizēja kā mirdzošs sudraba plīvurs, bet tuvāk pie krasta tumšais, gludais ūdens iezaigojās tikai vietumis, it kā lēnie viļņi kā spēlēdamies būtu saķēruši kādu zvaigznīti un atkal un atkal mestu to pret krastu. Iedams es skatījos augšup mēnessgaismas pielietajās debesīs un pāri jūrai un sapratu, ka dzirdēšu un sacerēšu skaistu stāstu.

Vīrs, ko es meklēju, nebija savā būdiņā, bet sēdēja jūras malā un raudzījās pāri ūdeņiem, šad un tad iesviezdams jūrā pa mazam akmentiņam. Mēness apspīdēja viņu, un es redzēju, ka viņš ir skaists, spēcīgs vīrietis un viņa seja pauž harmoniju un staro laimē.

Es bijīgi viņu sveicināju, nosaucu savu vārdu un paskaidroju, ka šajā siltajā, ldusajā naktī esmu devies pastaigā. Laipni atbildējis uz manu sveicienu, viņš piebilda, ka esot jau par mani dzirdējis. Es esot jauneklis, kas vingrinoties stāstīšanas mākslā. Tad viņš uzaicināja mani apsēsties smiltīs viņam blakus. Mēs runājām par mēnesi un jūru. Brīdi klusējis, viņš ieteicās, ka esot pagājis ilgs laiks, kopš viņš dzirdējis kādu stāstu. Vai es, kamēr mēs sēžam skaidrajā, klusajā naktī, viņam ko nepastāstītu?

Viņš bija tāds cilvēks, kuram var stāstīt ar prieku. Turklāt es iedomājos, ka, darīdams visu, kas vien manos spēkos, saņemšu no viņa to, ko vēlos. Tāpēc meklēju savā atmiņā pēc kāda patiešām skaista stāsta. Šāda vai tāda iemesla dēļ — pats nezināju, kāda, — stāsts par softu un dejotāju visu vakaru nebija izgājis man no prāta. Zemā, dziedošā balsī, kas bija piemērota mēnesim un viļņiem, tad nu es sāku:

"Pirms divpadsmit gadiem Šīrāzā dzīvoja kāds jauns teoloģijas students, tā saucamais "softa"…"

Laimīgais vīrs uzmanīgi klausījās. Bet mirklī, kad es nonācu līdz tai vietai, kur abi mīlētāji sēž uz mājas jumta un sarunājas, un pieminēju dejotājas Tusmu vārdu, viņš pacēla roku un aplūkoja to. Es biju pielicis lielas pūles, tēlodams jauko mēnesnīcas ainu, un mana stāstnieka sirds priecājās par to, — es uzreiz pazinu viņa žestu un lielā izbrīnā un satraukumā iesaucos: "Tu esi softa no Šīrāzas!"

"Jā," laimīgais vīrs sacīja.

Šausmīgs ir stāstītāja piedzīvojums, kad-viņš uzzina, ka viņa stāsts ir patiesība. Es biju iesācējs savā mākslā, mati man uz galvas sacēlās stāvus, un es grasījos lēkt kājās un skriet prom. Bet kaut kas laimīgā vīra balsī noturēja mani uz vietas.

"Reiz," viņš sacīja, "šī jaunā softas, par kuru tu tikko stāstīji, dienas un nedienas es dziļi pārdzīvoju. Pamazām es biju viņu gandrīz aizmirsis. Tomēr man ir prieks dzirdēt, ka viņš iekļuvis stāstā, jo tam viņš laikam bija radīts, un turpmāk mierīgi ļaušu viņam tur palikt. Turpini savu stāstījumu, Mira Jama, stāstniek, un ļauj man to noklausīties līdz beigām."

Es trīcēju un drebēju, izdzirdot viņa prasību. Bet atkal viņa būtnes starojums piespieda mani palikt un izstāstīt stāstu līdz galam. Jo tai mirklī es jutu, ka viņš, klausīdamies manī, parāda man lielu godu, un drīz vien, manam stāstam virzoties uz priekšu un iegūstot skaistu formu, manīju, ka es pats stāstīdams parādu viņam atbilstošu godu. Un, kad biju savu stāstu beidzis — baltajā jūras krastā, vienam vienīgam klausītājam, — mana seja mirka asarās.

Laimīgais vīrs mani laipni mierināja, lūgdams stāstu neņemt tik ļoti pie sirds. Un, kad nu nakts gaiss bija nožāvējis asaras, kuras es pats negribēju noslaucīt, un es atkal valdīju pār savu balsi, es savukārt lūdzu viņu pastāstīt, kas ar viņu bija noticis pēc tam, kad viņš bija pametis Sīrāzu. Jo, es sacīju, viņa piedzīvojumiem jūras dzelmē, retajai mākai un veiksmei un viņa pasaulīgajai karjērai vajadzētu kļūt par tikpat labu stāstu un krietni vien jautrāku. Karaļiem, karavīriem un cēlām dāmām, — balstoties uz savu pieredzi, es skaidroju, — patīk bēdīgi stāsti, un tas pats sakāms par dejotājām un ubagiem pie pilsētas mūra. Bet es saskaņā ar savu stāstnieka aicinājumu esmu tik godkārīgs, ka vēlos izpatikt jebkurai gaumei. Un tirgoņi un viņu sievas grib dzirdēt stāstus ar laimīgām beigām.

Vīrs brīdi sēdēja klusēdams.

"Es vēlētos," viņš pēdīgi sacīja, "tev atlīdzināt par tavu skaisto stāstu, — jo tas tomēr bija skaists, Mira, — negribu atņemt cerību jaunam dzejniekam, jo bez cerības nav iespējams stāstīt. Bet, tā kā es pats neesmu stāstnieks, man tevi jāizklaidē ar stāstu, ko esmu dzirdējis no kāda cita. Mans ievads lai kalpo tikai par izskaidrojumu, kā es to esmu dabūjis dzirdēt.

Tev jāzina," viņš turpināja, "ka brīdī, kad jaunais softa Saufe devās ārā pa Šīrāzas pilsētas vārtiem, vismazāk viņš kāroja kļūt par kāda stāsta varoni. Gluži otrādi, tas viņam šķita apgrūtinoši un veltīgi, un viņš, es nešaubos, dusmās aizraidītu prom to cilvēku, kurš būtu pastāstījis viņam mūsu skaisto stāstu. Varbūt viņam būtu bijis grūti turēties pie sava principa, ja vien laimīgs gadījums — vai, iespējams, viņa pēdējā prātīgā doma — nebūtu novedis viņu pie ūdens un zivju pasaulē."

Laimīgais vīrs iegrima domās un klusēja.

"Saki man, cilvēk no Šīrāzas," viņš ierunājās, "vai dejotāja Tusmu vēl arvien dejo rožu svētkos?"

"Nē," es atbildēju. "Priekš vienpadsmit gadiem dejotāja Tusmu apprecējās ar bagātu Šīrāzas tirgotāju, un rožu svētkos tagad dejo cita dejotāja."

"Ak tā," viņš noteica un atkal uzņēma stāsta pavedienu. "… un zivju pasaulē. Jo zivīm saskaņā ar viņu būtību un izskatu ir visai maza interese par stāstiem, — un tu pats, Mira, zini, ka stāsts, kas izveidots a la queue-de—poisson, neapšaubāmi ir viduvējs.darbs. Jā, viņu mierīgā pasaule patiesībā zina tikai vienu stāstu, un tas ir šis, pie kura es pēc brīža nonākšu.

Šīs piekrastes pērļu zvejnieki droši vien ir stāstījuši tev par manu spēju nirt dziļāk un uzturēties zem ūdens ilgāk, nekā to vai" viņi. Šī spēja, Mira, bija, tā sacīt, vienīgā manta, kuru es paņēmu līdzi no saviem mācekļa gadiem Šīrāzā. Bet šī manta man noderēja pie zivīm tā, kā nekad tas nebūtu noticis pie cilvēkiem; pateicoties šai spējai, es iepazinos ar ūdens iemītniekiem un viņu vidū jūtos gandrīz kā mājās. Starp citu, zivis visā visumā ir vēlīga tauta un būtnēm, kas ir citādas nekā viņas pašas, izrāda lielāku uzticību nekā cilvēki.

Man palaimējās — tu taču zini, ka mani pavada veiksme, — pēc neilga laika tikt iepazīstinātam ar vecu bruņuzivi raga brillēs, kurai kopš tā laika esmu lielu pateicību parādā. Jo viņa sāka rūpēties par mani tik dedzīgi un ar tādu iecietību, kādu veca un moža labvēle nereti veltī nelaimīgam jauneklim. Zemūdens valstībā viņai bija ievērojams stāvoklis, tāpēc es kā viņas protežē visur esmu ticis labi uzņemts. Un lielā mērā tieši viņas gudrībai un labajiem padomiem man jāpateicas par labklājību un vārdu, par kuru tu esi dzirdējis runājam, kurš tevi, stāstnieku, ir pamudinājis apciemot mani — un kurš visā visumā ir padarījis mani par laimīgu cilvēku.

Vēl gluži maza zivtiņa būdama, mana patronese kādu vakaru bija iekļuvusi divu vecu zvejnieku tīklā un veselu nakti bijusi spiesta pavadīt ūdenī laivas dibenā. Viņa izmantoja laiku lietderīgi, cauru nakti uzmanīgi klausīdamās abu veco vīru sarunā, kur i būs bijuši dievbijīgi un prātīgi cilvēki. Bet rīta agrumā, kad zvejnieki izstūma laivu krastā un cēla ārā pilnos tīklus, viņa izlavījās caur tīkla acīm un ielēca ūdenī, un kopš tā laika viņa uzturas tik lielā dziļumā, ka ir droši pasargāta no visiem tīkliem. Viņa tagad smaida par pārējo zivju bailēm no cilvēkiem. Jo tā zivs, viņa saka, kurai ir sapratne par cilvēku un savu pašas dabu, patiesībā vienmēr var pacelties tai pāri. Un arī tieši šī piedzīvojuma dēļ, — kuru citām zivīm būtu nepatīkami pat iedomāties, — viņai ir radusies interese par cilvēkiem, un mūsu sarunu laikā viņa bieži iedziļinās apcerēs par viņu būtību un izturēšanos, salīdzinādama zemes un jūras pasauli.

"Cilvēks," viņa saka, "kustas tikai vienā līmenī un ir pastāvīgi saistīts pie zemes. Bet tikai mazs zemes laukumiņš balsta viņu zem viņa kāju pēdām, un viņam pašam ir jānes savs svars un jānopūšas zem tā. Viņš to nes, — kā es sapratu no zvejnieku sarunas, — kādas neizskaidrojamas tieksmes dzīts, ar grūtībām kāpdams pauguros un kalnos, bet spēki, kas mājo zemē, var spēji un nežēlīgi viņu novilkt atkal lejā, un tad zeme pieņem viņu cieta kā akmens. Pat spārnotos putnus, ja tie no visa spēka necilā spārnus, nodod elements, kurā tie likti, un putni krīt lejup.

Bet zivis no visām radībām ir tās, kas visrūpīgāk un vispilnīgāk ir radītas pēc Dieva ģīmja un līdzības, reizi par visām reizēm pabeigtas un nogludinātas, un ar savu dzīvesveidu tur Dieva bausli, — to liecina tas, ka visas lietas viņām nāk par labu.

Mēs, zivis," viņa turpināja, "tiekam balstītas no visām pusēm un tāpēc droši un harmoniski peldam savā elementā. Mēs kustamies visās dimensijās, un, lai arī kādā virzienā mēs dodamies, varenie ūdeņi, atzīstot mūsu vērtību, maina formu tā, ka mēs nemaz nejūtam, vai ceļamies uz augšu vai laižamies lejup, bet allaž atrodamies pilnīgā līdzsvarā.

Mums nav roku, tāpēc mēs nespējam neko izveidot un nekad mums nerodas vilinājums kaut ko mainīt esošajā un pilnīgajā Radītāja veikumā. Ne mēs sējam, ne pļaujam, un mūsu cerības nekad netiek pieviltas. Lielākās no mums savās sfairās ir sasniegušas pilnīgu tumsu. Un Visuma mūžīgais raksts mums ir skaidrs bez garas filozofēšanas, jo mēs taču to redzam no apakšas.

Arī laiks mums ir labvēlīgs, jo tajā mēs kustamies vienmērīgi un tajā nav ne lidošanas, ne krišanas.

Savā apziņā mēs nesam sev līdzi tikai vienu jauku vēstījumu, kas palīdz apgaismot mūsu īpašo stāvokli un uztur mūsu kopību. Ari cilvēkiem tas ir zināms, bet cilvēciskie priekšstati viņus kavē to skaidri uztvert. Tev tas jādzird."

Un tad viņa man pastāstīja stāstu.

"Kad Dievs bija radījis debesis un zemi, zeme sagādāja viņam rūgtu vilšanos. Cilvēks, kurš varēja krist, uzreiz arī nokrita un līdz ar viņu viss, ko Tas Kungs bija radījis uz sauszemes. Un Tas Kungs sacīja: "Es nožēloju, ka esmu radījis cilvēkus un dzīvniekus uz zemes un putnus debesīs."

Bet zivis nekrita un nekritīs nekad, jo kā un kur lai mēs kristu? Tā nu Tas Kungs laipni noskatījās uz savu radību, kas nespēja likt viņam vilties.

Lai pateiktos mums, zivīm, Viņš tad atvēra lielo dzelmju avotus un attaisīja debesu logus, un pār zemi nāca ūdensplūdi. Un ūdens ņēma virsroku, un viss, kam bija dzīvības dvaša un kas rāpoja virs zemes, nobeidzās, arī putni, lopi un zvēri, arī visi cilvēki.

Es tagad neaprakstīšu visos sīkumos šī laikmeta un stāvokļa jaukumu. Jo bez līdzjūtības pret cilvēkiem man ir arī vēl takta izjūta. Varbūt tev pašam, pirms atradi ce|u pie mums, sirds bija pieķērusies taviem zirgiem un kamieļiem vai arī tu turēji baložus un pāvus. Tu esi jauns, un varbūt tava sirds nesen bija pieķērusies kādai būtnei, kas laikam ir tavas sugas, tomēr ir līdzīga putnam, — tādai, ko jūs saucat par jaunu sievieti. (Tev, starp citu, labāk būtu, ja ar tevi tā nebūtu noticis, jo es atceros savu zvejnieku vārdus: jauna sieviete mīlētājam liek izjust svelošas uguns garšu. Un tu drīzāk varētu pievērsties kādai no manām krustmeitām, īpaši sāļām meitenēm, kas, nudien, mīlētājam uguns garšu nekad neliks izjust.) Pirms stāstīšu tālāk, norādīšu uz faktu, ka simts piecdesmit dienu pār mums lija debesu dāvana un mēs peldējām saldā plūdu pārpilnībā.

Un tālāk — šoreiz manis pašas dēļ — ziviski pārbaudītā un prātīgā veidā es pārslīdēšu uz vēl kādu atmiņā saglabātu faktu: ūdeņi sāka kristies, un vispirms nāca redzamas kalnu virsotnes un vēlāk visa zeme, kāda tā iepriekš bija bijusi, un apgrūtinošais cilvēku dzimums no jauna pārņēma zemi.

Tomēr jāšaubās par to, ka cilvēks savā acīm redzamā triumfa gājienā būtu spēris kaut soli pretī patiesai labklājībai. Kā gan droši vispār var justies radījums, kurš nemitīgi uztraucas par virzienu, kādā viņš kustas, un kāpšanai un krišanai piešķir tik ārkārtīgu nozīmi? Kā gan, mans jaunais draugs, var sasniegt patiesu labsajūtu radījums, kurš spītīgi ķeras gan pie cerības, gan riska?

Mēs, zivis, dusam gluži mierīgi, no visām pusēm atbalstītas, — elementā, kurš allaž uzticami un kārtīgi izlīdzinās viendabīgā ūdens līmenī. Var pat sacīt, ka mūsu elements ir pārņēmis mūsu pašu esību, jo neatkarīgi no tā, vai mēs tajā eksistējam kā plakanās vai apajās zivis, statistika nosaka un pieraksta mūsu svaru un apjomu attiecībā pret ūdens daudzumu, ko mēs izspiežam.

Pieredze mums — un arī tu drīz to sapratīsi — ir mācījusi, ka bez cerības tiešām ir iespējams peldēt un nirt, un turēties visveselīgākajā līdzsvarā. Saskaņā ar šo principu mūsu ticības apliecinājuma augšējā paragrafā stāv rakstīts, ka šeit visas cerības ir atmestas.

Mums nedraud nekādas briesmas. Jo mūsu dzīves gaita nekad nerada vai neatstāj aiz sevis to, ko cilvēki sauc par ceļu, un šai parādībai — (kas īstenībā nav nekāda parādība, bet gan priekšstats) — cilvēks izšķiež neizskaidrojamas, kaislīgas pārdomas.

Beigu beigās cilvēku satrauc tas, ko viņš sauc par laiku, un viņš tiek izsists no veselīgā līdzsvara ar mētāšanos starp pagātni un nākotni. Zemūdens pasaules iemītnieki allaž ir savienojuši šos abus jēdzienus, ļaujot tiem saplūst kopā maksimā: "Pēc mums lai nāk kaut ūdensplūdi.""

BABETES MIELASTS

..

I divas māsas

Norvēģijā ir kāds garš, šaurs fjords, ko ieskauj augsti kalni un ko sauc par Berlevogas fjordu. Kalnu pakājē atrodas Berlevogas pilsēta, līdzīga bērnu spēļu pilsētiņai no koka klucīšiem pelēkās, dzeltenās un baltās, sārtās un vēl citās krāsās.

Priekš sešdesmit pieciem gadiem kādā no mazajiem, dzeltenajiem namiņiem dzīvoja divas māsas, kurām pirmā jaunība jau bija tālu aiz muguras. Tai laikā Berlevogā bija dāmas, kas staigāja ar turnīru, un abas māsas būtu varējušas nēsāt to tikpat daili kā jebkura no tām, jo abas bija gara auguma, slaidas un lokanas. Bet visu mūžu viņas bija nodzīvojušas laimīgā neziņā par modes prasībām un tirāniju, pat par tās eksistenci; godīgi un pieticīgi viņas bija staigājušas, ģērbtas pelēkā vai melnā. Viņu kristības vārds bija Martīne un Filipa, par godu Mārtiņam Luteram un viņa draugam Filipam Melanchtonam. Viņu tēvs bija bijis prāvests un pravietis, dievbijīga un stingra baznīcas novirziena dibinātājs, virziena, kuru pazina visā zemē un uz kuru raudzījās ar cieņu. Šī virziena piekritēji atteicās no pasaulīgajiem priekiem, zemes dzīves un visa, kas ar to saistās, jo tā viņiem bija tikai mirāža, bet patiesā īstenība, uz kuru viņi ar dziļu nostalģiju tiecās, bija Jaunā Jeruzaleme. Dieva vārdu viņi velti nevalkāja, viņu valoda bija — jā, jā un nē, nē, un cits citu viņi sauca par brāļiem un māsām.

Prāvests bija apprecējies vēlu, un nu jau bija pagājuši gadi, kopš viņš bija saukts un laimīgi atgriezies mājās. Ar katru gadu viņa mācekļu rindas kļuva retākas un tie paši — kurlāki, sirmāki vai plikākām galvām. Jā, gadījās, ka viņi kļuva ari nepacietīgāki un ātrāk sakaitināmi, un, par nožēlošanu, draudzē izcēlās nesaskaņas un šķelšanās. Bet viņi joprojām pulcējās kopā, lai lasītu un skaidrotu Dieva vārdu un pieminētu savu meistaru. Visi bija pazinuši mācītāja meitas jau kopš viņu dzimšanas un uzskatīja viņas arvien par mazām māsiņām, kas viņiem ir dārgas viņu tēva un viņu pašu dēļ. Vecie ļaudis juta, ka viņu meistara gars ir pie viņiem mazajā, dzeltenajā namiņā, kur netraucēti mājo miers un saticība.

Abām mācītāja meitām bija kalpone, francūziete, kuru sauca par Babeti.

Tas varētu likties dīvaini, jo runa ir par divām vecmeitām, kas noliedz pasaulīgos priekus un dzīvo mazā, kalnu ieskautā norvēģu pilsētiņā, tāpēc tas prasa skaidrojumu. Berlevogas iedzīvotāji izskaidroja to ar māsu labo sirdi un dziļo dievbijību, jo vecā mācītāja meitas, nedomādamas par to un nelepodamās, veltīja visu savu laiku un tikpat kā visu pieticīgo renti šīspasaules nabadzīgajiem un nelaimīgajiem, tā ka nekad neviena noraizējusies vai trūkumā nonākusi dvēsele neklauvēja veltīgi pie viņu durvīm. Un Babete pie šīm durvīm bija nonākusi pirms četrpadsmit gadiem kā vajāta bēgle, no bēdām un bailēm turpat vai zaudējusi prātu.

Bet patiesais un vienīgais izskaidrojums Babetes ldātbūtnei abu māsu mājā bija meklējams senākā pagātnē nekā pirms četrpadsmit gadiem un bija atrodams dziļāk, slēptajā sirds pasaulē.

II marcines pielūdzējs

Jaunībā Martīne un Filipa bija bijušas neparasti daiļas meitenes, kuru skaistumam piemita tāda pati mirdzoša un pārpasaulīga daba, kāda piemīt ziedošiem augļukokiem un mūžīgajam sniegam. Viņas netika redzētas ballēs vai viesībās, bet cilvēki noskatījās viņām pakaļ uz ielas, un Berlevogas jaunekļi gāja baznīcā, lai redzētu viņas nākam pa baznīcas vidus eju. Jaunākajai māsai pie tam bija brīnum skaista balss, kas svētdienās pildīja baznīcu ar mūzikas daili.

Pasaulīgā mīlestība un laulība prāvesta draudzei bija jēdzieni bez dziļākas nozīmes, tikai cilvēciskas ilūzijas. Tomēr jātic vien būs, ka ne viens vien no vecākajiem brāļiem bija turējis šīs jaunavas par daudz vērtīgākām nekā pērles un dārgakmeņi un licis viņu tēvam to saprast. Bet prāvests bija izteicies, ka viņa misijas darbā meitas uzskatāmas par viņa labo un kreiso roku, — un kurš gan iedomātos viņam tās laupīt? Skaistās meitenes bija uzaugušas debesu mīlestības gaismā, kas pildīja viņu dvēseles, — šīs pasaules liesmas viņām neeksistēja.

Tomēr bija noticis tā, ka viņas abas bija saviļņojušas un darījušas nemierīgas divas sirdis, kas nāca" no lielās pasaules ārpus Berlevogas, un bija ielauzušās to likteņos.

Kāds jauns virsnieks, kuru sauca Lorenss Lēvenjelms, bija dzīvojis draisku dzīvi sava garnizona pilsētiņā un bija iestidzis tik dziļi parādos, ka bija vien tas jādara zināms tēvam. Tūkstoš astoņi simti piecdesmit ceturtajā gadā, kad Martīne bija astoņpadsmit un Filipa septiņpadsmit gadus veca, nokaitinātais tēvs aizsūtīja viņu uz trim mēnešiem pie vecās tantes uz Fosumu Berlevogas tuvumā, kur viņam bija pietiekami daudz laika, lai apdomātu savu dzīvesveidu un labotos.

Kādu dienu viņš jāja uz pilsētu un tirgus laukumā sastapa Martīni. Viņš noskatījās uz skaisto meiteni, un viņa raudzījās uz brašo jātnieku. Kad viņa bija pagājusi garām un aizvērusi prāvesta mājas durvis, viņš lāgā nespēja ticēt tam, ko bija redzējis.

Lēvenjelmu ģimenē bija dzīva teika par to, ka viens no viņu senčiem reiz pirms pārsimt gadiem apprecējis kādu sieviešu kārtas norvēģu kalnu garu, tik skaistu, ka gaiss ap meiteni virmojis un trīcējis. Kopš tā laika ģimenes locekļi nereti bijuši gaišredzīgi. Jaunais Lorenss agrāk nebija pamanījis sevī īpašus dvēseles spēkus. Bet šai brīdī viņa acis skatīja varenu augstākas un tīrākas esības atklāsmi, bez kreditoru vēstulēm vai tēva pamācībām, bez slēptas vainas apziņas vai sirdsapziņas mokām, — ar maigu eņģeli zeltainiem matiem, kurš viņu vadītu un apbalvotu. Ar dievbijīgās tantes palīdzību viņam tika atvērtas prāvesta nama durvis, un viņš redzēja, ka Martīne bez lielās cepures un zoda lentēm ir vēl dai|āka. Ar pielūgsmes pilniem skatieniem jauneldis sekoja viņas slaidajam augumam, juzdams negaidītu, nekad agrāk nepazītu riebumu un nicinājumu pret iespaidu, kādu meitenes tuvumā radīja viņš pats. Viņš bija satriekts, pat mēms, jūtot, ka nespēj viņai pasacīt ne vārda, un nekādu iedvesmu nebija iespējams smelties no ūdens glāzes, kas tika pasniegta pie prāvesta galda.

"Žēlsirdība un patiesība satiekas," prāvests teica. "Taisnībai un svētlaimei jāsaskūpstās." Un jaunekļa domas kavējās pie brīža, kad skūpstīsies Lorenss un Martīne.

Viņš atkārtoja apciemojumu atkal un atkal, un viņam šķita, ka ar katru reizi viņš kļūst mazāks, nenozīmīgāks un nožēlojamāks. Vakarā aizjājis mājās un iegājis savā skaistajā istabā Fosumā, viņš iespēra spožos jātnieka zābakus kaktā un lāgiem pat nolieca galvu uz galda un raudāja.

Savas trimdas beidzamā dienā viņš izdarīja vispēdīgo mēģinājumu atklāt Martīnei savas jūtas. Līdz šim viņam viegli bija izdevies pārliecināt jebkuru skaistu meiteni, ka viņš to mīl, bet tagad kvēlošie vārdi, kas slēpās viņa sirdī dziļāk nekā visas citas reizes, atzīstoties mīlestībā, iesprūda viņam kaklā, kad viņš ieskatījās jaunavīgajā sejā.

Viņš bija pateicis ardievas prāvesta istabā, un Martīne ar sveci rokā pavadīja viņu līdz durvīm. Gaisma no sveces apspīdēja viņas lūpas, garās skropstas meta ēnas uz augšu. Brīdī, kad viņam mēmā izmisumā būtu jādodas prom, viņš pēkšņi saņēma drosmi, satvēra viņas roku un piespieda to pie lūpām.

"Es dodos prom uz mūžu," viņš čukstēja, "un nekad, nekad jūs vairs neredzēšu. Jo šeit esmu mācījies, ka liktenis ir nežēlīgs un nepielūdzams un ka šai pasaulē ir lietas, kas ir neiespējamas."

Kad viņš bija atgriezies garnizona pilsētiņā, viņa piedzīvojums mainīja raksturu, un viņš atklāja, ka viņam nepatīk par to domāt. Kamēr pārējie jaunie virsnieki stāstīja par saviem mīlestības piedzīvojumiem, par savējo viņš klusēja. Jo no meses viedokļa, tās acīs, tas būtu bijis nožēlojams stāsts. Kā tas varēja notikt, ka huzāru leitnants bija ļāvis, ka viņu nodzen no kaujaslauka un iznīcina vienkāršu, dievbijīgu cilvēku pulciņš ap pieticīgu pusdienu galdu?

Šī doma darīja viņu nemierīgu, un, jūtot, ka tā viņu negrib atstāt, viņu gandrīz sagrāba panika. Vai tas bija dzimtas neprāts, kas nemitīgi lika viņam nest sevī tik daiļas jaunavas sapņu tēlu, ka gaiss ap to virmoja šķīstībā un svētumā? Viņš nevēlējās būt sapņotājs, viņš gribēja būt tāds pats, kādi bija viņa draugi virsnieki.

Viņš tomēr saņēmās un, sasprindzinājis visus savus jaunības spēkus, nolēma aizmirst to, kas bija noticis ar viņu Berlevogā. No šī brīža viņš sev nosolījās, ka skatīsies tikai uz priekšu, nevis atpakaļ. Savu enerģiju viņš veltīs karjerai, un pienāks diena, kad spožā pasaulē viņš būs spožs spīdeklis.

Māte bija apmierināta, ka viņa ciemošanās Fosumā vainagojusies ar tādiem panākumiem, un vēstulē izteica savu pateicību tantei. Viņai nebija ne jausmas, pa kādām dīvainām, līkumotām taciņām dēls gājis, līdz sasniedzis augsto morālo līmeni.

Jaunais, godkārīgais virsnieks, kuru nereti nakts melnumā vajāja bailes no kāda sapņa, drīz izpelnījās priekšniecības ievērību un sāka virzīties uz augšu neparasti ātri. Viņš tika sūtīts uz Franciju un Krieviju un, atgriezies dzimtenē, apprecējās ar kādu no karalienes Sofijas galmadāmām. Augstākajās aprindās, kurās sieva viņu ieveda, viņš jutās brīvi un bija apmierināts ar apkārtni un sevi pašu. Laika gaitā viņam noderēja pat vārdi un izteicieni no prāvesta mājas, jo dievbijība galmā tai laikā bija modē.

Berlevogas prāvesta mājā Filipa šad un tad vērsa sarunu uz žilbinošo, dīvaini mazrunīgo jaunekli, kurš bija pazudis tikpat pēkšņi, kā parādījies. Vecākā māsa tad viņai, kā vienmēr, atbildēja laipni, ar mierīgu un gaišu seju, un novirzīja sarunu uz citām lietām.

III Filipas pielūdzējs

Gadu vēlāk Berlevogā ieradās vēl nozīmīgāka persona nekā leitnants Lēvenjelms.

Divas nedēļas Stokholmas Karaliskajā operā viesizrādes bija sniedzis lielais dziedātājs Ašils Papēns no Parīzes un tur, tāpat kā visur citur, apbūris publiku. Kādu vakaru viena no galmadāmām, kurā mākslinieks bija pamodinājis visdziļākās romantiskās jūtas, bija aprakstījusi viņam Norvēģijas mežonīgās, varenās dabas skaistumu. Uzburtā aina bija likusi uzliesmot viņa paša romantiskajai dvēselei, un viņš nolēma mājupceļā doties gar Norvēģijas piekrasti. Bet varenajā apkārtnē viņš negaidīti jutās pagalam niecīgs. Viņš nekad nebija piedzīvojis, ka nav neviena, ar ko varētu runāt par to, kas viņu aizgrābj un saviļņo. Viņš ieslīga grūtsirdībā, ar briesmīgu skaidrību ieraudzīdams sevi — vecu vīru savā mākslinieka mūža galā, — līdz kādu svētdienu, nespēdams izdomāt neko citu, aizgāja uz baznīcu un dzirdēja Filipu dziedam.

Tad vienā vienīgā mirklī viņš zināja un saprata visu. Jo sniegiem klātās kalnu virsotnes, pļavu puķes un gaišā ziemeļu vasaras nakts še bija pārtulkota viņa valodā — mūzikā, ko sniedz jaunas sievietes balss. Tāpat kā Lorenss Lēvenjelms, viņš piedzīvoja atklāsmi.

"Visuvarenais Dievs," viņš domāja. "Tava žēlastība iesniedzas debesīs un Tavs taisnīgums — jūras dziļumos! Te ir zvaigzne, kas Parīzei liks nokrist sev pie kājām."

Ašils Papēns tai laikā bija skaists, četrdesmit gadus vecs vīrietis ar melniem, cirtainiem matiem un sarkanām lūpām. Visas Eiropas pielūgsme nebija viņu samaitājusi, viņš bija cilvēks ar labu sirdi un godīgs pats pret sevi.

Viņš gāja taisnā ceļā uz prāvesta māju, pasniedza savu lielo, skaisto vizītkarti — kas vecajam mācītājam neizteica itin neko — un paskaidroja, ka pagaidām apmeties Berlevogā veselības uzlabošanas nolūkā un būtu laimīgs pa šo laiku pieņemt jauno dāmu par audzēkni. Viņš neminēja Parīzes Lielo operu, bet ilgi kavējās pie apraksta, cik skaisti Filipa dziedās baznīcā mīļajam Dievam par godu.

Sarunas gaitā pienāca bīstams bridis, jo, kad prāvests pavaicāja, vai viņš neesot pāvestietis, Ašils ātri un vaļsirdīgi saskaņā ar patiesību atbildēja, ka esot gan. Un vecais vīrs, kas nekad nebija dzīvu pāvestieti redzējis, nobālēja. Tomēr viņš turpināja sarunu, jo prāvestu apmierināja iespēja runāt franciski, kā viņš to bija darījis jaunībā, studēdams lielā franču protestantu rakstnieka Lefevre d'Etaples darbus, un, tā kā neviens ilgi nespēja pretoties Ašilam Papēnam, kad viņš nopietni bija nolēmis kādu apburt un gūt uzvaru, tēvs pēdīgi pasākumam deva savu svētību. "Dieva ceļi," viņš sacīja meitai, "iet pār jūras viļņiem un sniegotiem kalniem, kur cilvēka acs nesaredz taku."

Tā lielais franču dziedātājs un pasaulei nepazīstamā Berlevogas meitene, kas savukārt nepazina pasauli, sāka strādāt kopā. Ašila cerība pārvērtās pārliecībā un pārliecība — svētlaimē. Viņš domāja: "Es maldījos, domādams, ka kļūstu vecs. Mana lielākā uzvara vēl priekšāPasaule vēlreiz piedzīvos brīnumu, kad viņa un es dziedāsim kopā!

Pēc kāda laika viņam kļuva grūti paturēt šos sapņus pie sevis, viņam vajadzēja tos izteikt Filipai.

Kā zvaigzne, viņš sacīja, kā zvaigzne viņa pacelsies pāri visām pagājības un tagadnes lielajām dziedātājām. Ķeizars un ķeizariene, Parīzes skaistās, augstdzimušās dāmas un viņu belesprits klausīsies viņā, asaras liedami. Arī vienkāršā tauta viņu pielūgs, un viņa nesīs spēku un mierinājumu apvainotajiem un apspiestajiem. Kad viņa ar savu dziedāšanas skolotāju pie rokas nāks ārā no Lielās operas, ļaudis izjūgs zirgus no viņas karietes un paši aizvilks to uz CaļeAnglais, kur viņu gaidīs lieliskas, īstas franču vakariņas un visizmeklētākā, asprātīgākā sabiedrība.

Par šīm nākotnes izredzēm Filipa tēvam un māsai neteica ne vārda, un tā bija pirmā reize viņas mūžā, kad viņai no tiem bija kas slēpjams.

Skolotāja nākamais solis bija likt audzēknei iestudēt Cerlīnas partiju no Mocarta operas "Dons Žuāns". Pats, kā bieži pirms tam, viņš dziedāja donu Zuānu.

Bet nekad viņš vēl nebija dziedājis tā kā tagad. Otrā cēliena duetā — tajā, ko sauc par pavedināšanas duetu, — dievišķā mūzika un dievišķās balsis lika viņam pazaudēt galvu. Kad pēdējais tonis bija izskanējis, viņš spēji satvēra Filipas rokas, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja tik svinīgi, kā pie altāra savu līgavu skūpsta līgavainis. Tad viņš lāva viņai iet. Jo brīdis bija pārāk cēls vēl kādiem vārdiem vai darbiem, pats Mocarts no debesīm noraudzījās viņos.

Filipa gāja uz māju un lūdza tēvu uzrakstīt monsieur Papēnam, ka viņa nevēlas vairāk dziedāšanas stundu.

Prāvests sacīja: "Dieva ceļi, mans bērns, iet arī caur ūdens straumēm."

Saņēmis prāvesta vēstuli, Ašils Papēns stundu sēdēja nekustēdamies. Viņš domāja: "Esmu maldījies. Mans laiks ir garām. Nekad es vairs no jauna nekļūšu par dievišķo Papēnu. Un nabaga šīspasaules dārzs ar tā dzelkšņiem un ērkšķiem ir palaidis garām savu lakstīgalu."

Brīdi vēlāk viņš iedomājās: "Dievs vien zina, kas meitēnam ir ienācis prātā. Vai es būtu viņu noskūpstījis?"

Un vēl pēc brīža viņš nobeidza savu domu gaitu: "Esmu zaudējis dzīvību par vienu skūpstu un šo skūpstu pat neatceros. Dons Zuāns noskūpstīja Cerlīnu, un Ašils Papēns par to samaksā. Tāds ir mākslinieka liktenis."

Prāvesta mājā Martīne juta, ka lieta ir nopietnāka, nekā izskatās, un pētīja māsas seju. Kādā brīdī, viegli notrīcēdama, viņa sev jautāja, vai tikai pāvestiskais kungs nav mēģinājis noskūpstīt Filipu. Viņa nespēja iedomāties, ka māsu būtu pārsteidzis un nobaidījis kaut kas tāds, kas nāk no viņas pašas dvēseles dzīlēm.

Ašils Papēns aizbrauca no Berlevogas ar pirmo laivu.

Par šo viesi no lielās pasaules māsas runāja ļoti maz. Tam viņām trūka vārdu.

IV Vēstule no Parīzes

Sešpadsmit gadus vēlāk, tūkstoš astoņi simti septiņdesmit pirmā gada lietainā jūnija naktī pie dzeltenās mājiņas, kur māsas dzīvoja, kāds trīs reizes spēcīgi paraustīja zvana auklu. Mājas īpašnieces atvēra durvis un ieraudzīja smagnēju, tumšu sievieti ar seju līķa bālumā un portpledu rokā. Nekustīgu skatienu viņa raudzījās uz māsām, tad paspēra soli uz priekšu un nespēkā saļima uz durvju sliekšņa. Kad izbiedētās māsas bija dabūjušas sievieti pie samaņas, viņa piecēlās, ar savām iekritušajām acīm raidīja viņām dziju skatienu, pataustījās, vēl arvien neteikdama ne vārda, gar savām slapjajām drēbēm un izvilka vēstuli, kuru sniedza viņām.

Vēstule izskatījās nākusi no ārzemēm, tā bija adresēta viņām, bet rakstīta franču valodā. Abas māsas, galvas kopā cieši sabāzušas, lasīja to mazas petrolejas lampiņas gaismā. Tā skanēja šādi:

Mesdames!

Vai drīkstu cerēt, ka jūs vēl mani atceraties? Ak! Domājot par jums, mana sirds ir pilna ar maijpuķītēm! Vai atmiņas par kāda francūža uzticību līdz nāvei neaizkustinās jūsu sirdis, lai glābtu no nāves kādu franču sievieti?

Nelaimīgā, kura nodod šo vēstuli jūsu rokās, madame Babette Hersant, tāpat kā pati mūsu skaistā ķeizariene, — ir bijusi spiesta bēgt no Parīzes. Pilsoņu karš, šīs šausmas, ir plosījies mūsu ielās, franču rokas ir lējušas franču asinis! Cēlie komūnāri, šie taisnības liecinieki, kas cēlās aizstāvēt cilvēka tiesības, ir sakauti un iznīcināti. Ersāna kundzes vīrs un dēls, abi izcili dāmu frizieri, ir nošauti kā suņi. Pati viņa bijusi apcietināta kā pйtroleuse (vārds, kurā šeit sauc sievietes, kas ar petroleju pielaiž mājām uguni) un tik tikko izglābusies no ģenerāļa Galifē asinīm notraipītajām rokām. Visu, kas viņai dzīvē piederējis, viņa ir zaudējusi un neuzdrošinās palikt Francijā!

Viņas krustdēls Pjērs ir pavārs uz kuģa "Anna Kolbjernsena", kurš dodas uz Kristianiju (kas, ja atmiņa mani neviļ, ir Norvēģijas galvaspilsēta). Savai tantei viņš ir sagādājis vietu uz kuģa. Šī nu ir viņas pēdējā, izmisuma pilnā iespēja.

Zinot, ka es reiz, kaut arī pārāk īsu laiku, esmu bijis jūsu majestātiskās dzimtenes viesis, viņa ir atnākusi pie manis un jautā, vai Norvēģijā neatrastos labi cilvēki, un lūdz mani, ja tādi tur būtu, iedot viņai līdzi vēstuli. Dzirdot divus skaistos vārdus "labi cilvēki", manu acu priekšā kā uz burvju mājienu parādījās jūsu tēli — manas sirds svētums. Es sniedzu jums cilvēka dzīvību. Kā viņa no Kristianijas nokļūs Berlevogā, es nezinu, jo neatceros vairs Norvēģijas karti. Bet viņa ir īsta francūziete, un jūs uzzināsiet, ka nelaimē viņa ir saglabājusi atjautību, majestātiskumu un patieso stoicismu.

Viņas postā un izstumtībā es viņu apskaužu — viņa redzēs jūsu sejas!

Pieņemot viņu ar žēlsirdību, sūtiet uz Franciju kādu žēlsirdīgu domu.

Sešpadsmit gadus, mademoiselle Filipa, esmu sērojis par likteņa cieto nolēmumu, ka Jūsu balss nekad nepiepildīs Parīzes Lielo operu. Šovakar domādams par Jums, godātu un daudzām sirdīm dārgu, možu un mīļu bērnu pulciņa vidū, — un par mani pašu, vientuļu, pelnu pelēku viru, kuru aizmirsuši tie, kas mani kādreiz slavēja un pielūdza, — jūtu, ka Jūs dzīvē esat izvēlējusies labāko daju. Kas ir slava? Kas aplausi? Kaps gaida mūs visus.

Un tomēr, mana zudusī Cerlīna, un tomēr, Tu — sniegaini baltais, dziesmotais gulbi! Šo rakstīdams, es ar sirds pārliecību jūtu — kaps nav beigas. Paradīzē es atkal dzirdēšu Jūsu balsi! Tur Jūs dziedāsiet bez bailēm un kautrēšanās tā, kā Dievs to bija iecerējis, lai Jūs dziedātu. Tur Jūs uz mūžu būsiet tā lielā māksliniece, kāda bija Dieva iecere, lai Jūs tāda būtu. Ai, kā Jūs apbursiet eņģeļus!

Babete prot gatavot ēdienu.

Saņemiet, mesdam.es, sveicienu no drauga, kurš kādreiz bija

Ašils Papēns.

Lappuses apakšā pēcraksta vietā loti rūpīgi bija uzrakstītas dona Zuāna un Cerlīnas dueta pirmās divas taktis šādi:

Mājas uzkopšanas darbos abām māsām līdz šim bija palīdzējusi piecpadsmit gadus veca istabene, un viņas juta, ka rocība viņām nekādā ziņā neatļaus pieņemt darbā mācītu saimniecības vadītāju. Bet Babete paskaidroja, ka labajiem monsieur Papēna cilvēkiem strādās bez maksas un pie citiem kalpot neies. Ja viņu sūtīšot prom, viņai būšot jānomirst.

Šai dzeltenajā mājā Babete nu bija nodzīvojusi četrpadsmit gadus līdz laikam, kad risinās šī stāsta notikumi.

V Ikdienas dzīve

. Babete bija ieradusies pilsētā salauzta, novājējusi, ar vajāta dzīvnieka mežonīgo acu skatienu, bet jaunajos, labvēlīgajos un mierīgajos apstākļos viņa drīz ieguva cienījamas un labi ieredzētas kalpones izskatu. Ubadzes drānās ieradusies, viņa izrādījās par iekarotāju. Viņas ciešajam, dziļajam skatienam piemita magnētisks spēks, zem tā viss pakalpīgi un nedzirdami nostājās īstajā vietā.

Abas prāvesta meitas no sākuma, tāpat kā reiz viņu tēvs, bija drusciņ nodrebējušas, iedomājoties, ka jāuzņem pāvestiete zem sava jumta. Tomēr viņas ne domāt nedomāja daudzcietušu cilvēku mocīt ar katechizēšanu, nebūdamas arī pilnīgi pārliecinātas, ka viņas franču valodā spēs ar šo uzdevumu tikt galā. Bez vārda runas viņas bija vienisprātis, ka īsta un patiesa luteriešu dzīvesveida parauga spēks būs labākais līdzeldis, lai mājas iemītnieci vestu uz pareizā ceļa. Tādējādi Babetes klātbūtne kļuva, tā sacīt, par morālu stimulu mājas saimniecēm.

Sākumā viņām bija šķitis aizdomīgs arī monsieur Papēna apgalvojums, ka Babete protot gatavot ēdienu. Francijā, viņas zināja, ēd vardes. Māsas rūpīgi paskaidroja Babetei, kā jāžāvē mencas un jāvāra maizes zupa, rādīdamas, kā to pagatavot, un francūzietes seja demonstrēšanas laikā zaudēja jebkādu izteiksmi. Bet nebija pagājusi ne nedēļa, kad viņa jau mācēja izvārīt mencas un maizes zupu tikpat labi kā jebkura Berlevogā dzimusi un uzaugusi sieviete.

Abas māsas gandrīz vai ar bailēm un šausmām atcerējās arī to, ko bija dzirdējušas par nekaunīgo luksusu un izšķērdību Parīzē. Viņas pasauca Babeti pie sevis un paskaidroja, ka pārticība viņu acīs ir liels grēks. Ēdienam uz viņu galda jābūt tik vienkāršam un pieticīgam, cik vien iespējams, tas viņām nenozīmējot neko, bet tas, kam viņu acīs esot nozīme, — tie ir zupas toveri un ēdiena grozi trūcīgajiem. Babete saprotoši pamāja. Jauna meitene būdama, — viņa savām jaunkundzēm pastāstīja, — viņa kalpojusi virtuvē pie kāda veca bīskapa, kas bijis svētais. Māsas klusībā uzreiz nolēma pārspēt franču bīskapu pieticībā un dievbijībā. Viņas nebija ticējušas un arī vēlāk neticēja, ka tāds cilvēks kā Babete spētu darīt brīnumus, bet, laikam ritot, viņas klusībā jutās pārsteigtas, ka mazajā kastītē naudas bija kļuvis it kā vairāk, kopš Babete bija pārņēmusi un vadīja viņu saimniecību, un brīnījās par dīvaino un dziedinošo spēku, kas nāca no zupas toveriem un ēdienu groziem.

Arī ārpus dzeltenās mājas pasaule sāka atzīt Babetes varu un spējas. Savas jaunās mītnes zemes valodā viņa nekad neiemācījās runāt pilnīgi bez kļūdām, bet savā lauzītajā norvēģu valodā viņa tika galā ar Berlevogas veciem, pieredzējušiem tirgotājiem un bez žēlastības nolika tos pie vietas. No viņas baidījās gan uz ostas kuģiem, gan tirgus laukuma bodītēs.

Arī vecie draudzes brāļi un māsas, kurus tumšās, mazrunīgās svešzemju sievietes klātbūtne no sākuma bija darījusi nemierīgus, drīz ievēroja laimīgu pārmaiņu viņu mīļo, mazo māsiņu ikdienas dzīvē un priecājās par to. Vai tad neskaitāmās sadzīves rūpes un grūtības kā ar burvju mājienu nebija pazudušas no Martīnes un Filipas dzīves, un vai prāvesta meitām tagad allaž nebija laiks uzklausīt savu uzticamo veco draugu vēstījumus un raizes par viņu nemirstīgo dvēseli un runāt ar viņiem par debesu lietām? Nevienam no viņiem pret savu dabu un gribu ilgāk nevajadzēja uzņemties Martas lomu, gadu gaitā gaisma no abām ldusajām Marijām kļuva aizvien spožāka. Laikam ritot, daudz draugu ietvēra Babeti savās vakara lūgšanās, pateikdamies Dievam par savādo svešinieci, kas sargāja šo gaismu un deva tai aizvēju. Akmens, ko celtnieki bija gribējuši redzēt nomestu malā, bija kļuvis par stūrakmeni.

Tikai māsas dzeltenajā mājā zināja, ka ar šo smago stūrakmeni saistās kaut kas mistisks un satraucošs, it kā tas būtu rada Mekas melnajam akmenim — kaabam.

Par savu pagātni Babete runāja maz. Sākumā, kad māsas līdzjūtību par viņas nelaimi maigi bija ietērpušas vārdos, viņas sastapās ar to majestātiskumu un stoicismu, ko monsieur Papēns bija minējis savā vēstulē. "Jā, ko lai saka, manas mazās dāmas?" viņa tikai noteica, paraustīdama plecus. "Tas ir liktenis."

Tomēr kādu dienu, kā garāmejot, viņa pastāstīja, ka ilgus gadus spēlējusi franču loterijā un ka uzticama draudzene Parīzē pastāvīgi atjaunojot viņas kartīti. Ja paveiksies, viņa sacīja, tad varēšot vinnēt lielo laimestu — desmit tūkstošus franku. Kopš tās dienas abas māsas jutās tā, it kā viņu virējas portpleds būtu pašūts no lidojošā burvju paklāja un viņa jebkurā brīdī, kad vien to vēlētos, varētu uzsēsties uz tā, pacelties gaisā un nozust Parīzes virzienā.

Gadījās, ka Martīne un Filipa uzrunāja Babeti un, nesaņēmušas atbildi, bija spiestas sev klusībā vaicāt, vai Babete vispār dzirdējusi, ko viņas bija sacījušas. Gadījās, ka māsas atrada viņu sēžam virtuvē, ar elkoņiem uz galda un galvu rokās atbalstījušu, kā šai pasaulei zudušu, un lasām kādā biezā, melnā grāmatā, par kuru māsām bija aizdomas, ka tā ir pāvestiešu lūgšanu grāmata, Gadījās arī tā, ka viņa nekustīgi sēdēja uz trīskājainā virtuves ķeblīša, stiprās rokas klēpī salikusi, plati iepletusi melnās acis kā divas akas, tik noslēpumaina un liktenīga kā Pitija uz trijkāja. Šādos brīžos māsas saprata, ka Babete ir dziļa, ka viņas dvēseles dzelmē slejas zemūdens rifi, starp kuriem slīd atmiņas, kaislības un ilgas, par kurām māsām nebija ne jausmas. Pārskrienot sīkam drebulim, savās sirdīs viņas domāja: varbūt viņa tomēr ir bijusi petroleuse.

VI babetes lielais laimests

Piecpadsmitais decembris bija vecā prāvesta dzimšanas simtā gadadiena.

Viņa meitas ilgi bija domājušas par šo dienu. Viņas vēlējās to svinīgi atzīmēt, tā, it kā mīļais tēvs vēl arvien atrastos savā draudzē. Viņām bija bēdas — lielākās bēdas ilgu gadu laikā, — jo tieši pēdējā gadā viņu pulciņā bija parādījusies neglīta neiecietība un šķelšanās. Viņas bija mēģinājušas nodibināt mieru, bet juta, ka tiek noraidītas. Šķita, ka viņu tēvs ir pametis savus bērnus un viņa mīlīgās būtnes spēks no draudzes ir izgarojis, kā izgaro Hofmaņa balzams, ja to atstāj pudelē bez korķa. Un, pazūdot šim spēkam, pa atvērto durvju spraudziņu bija ielavījies kas tāds, ko abas māsas, jaunākas par tētiņa garīgajiem bērniem, nebija piedzīvojušas un pazinušas, bet kā tuvumu viņas nu uzņēma ar nepatiku. No pusgadsimta tālas pagātnes, aitām bez gana vai aploka brīvi skraidot pa kalniem un lejām, pa durvju spraugu dievlūdzējiem pa pēdām bija ielavījušies neaicināti viesi. Veco brāļu un māsu pašu grēki, kas nesa līdzi novēlotu nožēlošanu, sāpīgu kā zobusāpes, un citu grēki pret viņiem atklājās ar neslēptu naidu kā indi.

Draudzē bija divas vecas sievietes, kuras pirms pievēršanās ticībai bija izplatījušas nejaukas tenkas viena par otru, liegdamas savstarpēji vienai labu partiju, otrai — mantojumu. Sirmā vecumā viņas vairs skaidri neatminējās, kas noticis vakar vai pirms nedēļas, bet atcerējās šos četrdesmit gadus vecos notikumus un klusībā pārcilāja tos aizvien no jauna, caur pieri lūkodamās viena uz otru. Kāds vecs brālis pēkšņi bija atcerējies gadījumu, kad viens cits brālis viņu kādā darījumā bija apvedis ap stūri. Viņš būtu vēlējies aizdzīt šo melno pagātnes ēnu no savām domām, bet nespēja, — kā dziļi ieaugusi šķemba tā bija iespiedusies viņam prātā. Starp viņiem bija kāds sirms, cienīgs kapteinis un krunkaina, klusa atraitne, kuri jaunības ziedonī, kad viņa bija sieva citam, bija bijuši mīlnieki. Nesen viņi bija sākuši raizēties, katrs noņemdams vainas nastu no saviem pleciem un uzveldams to otram, un celdams to atkal atpakaļ, baiļojoties par sekām, kas varētu draudēt viņiem mūžīgajā dzīvē. Satiekoties dzeltenajā mājā, viņi vairījās skatīties viens otram acīs.

Svinību dienai tuvojoties, Martīne un Filipa juta, ka jo dienas, jo smagāka atbildība gulstas uz viņu pleciem. Vai vienmēr uzticamais tēvs nenoraudzīsies lejup uz meitām un, saucot abas vārdā, neteiks, ka viņas ir neuzticamas saimnieces? Noskumušas viņas sarunājās, mēģinādamas uzmundrināt viena otru ar tēva sacītajiem vārdiem par Dieva ceļiem, kas iet pār jūras viļņiem un sniegotiem kalniem, kur cilvēka acs nesaredz taku.

Kādā atvasaras dienā pastnieks uz dzelteno māju atnesa dīvainu vēstuli; uz tās bija franču pastmarka, un tā bija adresēta madame Babette H&rsant. Tās pienākšana bija ārkārtīgi negaidīts notikums, jo visus četrpadsmit gadus, kopš Babete piederēja Berlevogai, viņa nebija saņēmusi itin nevienu vēstuli. Kas gan tajā varē'tu būt rakstīts? — māsas klusībā jautāja.

Viņas aiznesa to uz virtuvi Babetei, lai redzētu viņu to atveram un izlasām. Babete to loti lēni izlasīja, pacēla acis uz māsām un izlasīja to vēlreiz. Tad viņa pastāstīja, ka franču loterijā izkritis viņas numurs. Viņa ir laimējusi desmit tūkstošus franku.

Vēsts no Parīzes atstāja uz māsām tik dziju iespaidu, ka pirmajās pāris minūtēs viņas nespēja izteikt ne vārda. Pieradušām noteiktā laikā saņemt procentus no pieticīgā mantojuma, viņām bija grūti pat iedomāties desmit tūkstošus franku uzreiz. Tad viņas apsveica Babeti, saņemdamas viņas roku ar viegli drebošām rokām — nekad vēl viņas nebija sniegušas roku cilvēkam, kurš pirms mirkļa ir kļuvis par desmit tūkstošu franku īpašnieku.

Pamazām viņas saprata, ka notikums attiecas uz viņām pašām tikpat lielā mērā kā uz Babeti. Viņas juta, ka Francija, kā zeme vairs nebūdama neskaidrs jēdziens, bet gan dzīva, patstāvīga realitāte, lēni paceļas virs uzticamās mājsaimnieces apvāršņa, bet viņu pašu dzīve pretējā pusē slīd lejup. Līdz ar to šie desmit tūkstoši franku, kas bija darījuši Babeti bagātu, padarīs nabadzīgu māju, kurā viņa četrpadsmit gadus bija kalpojusi. No virtuves tumšajiem kaktiem cita pēc citas līda laukā vecās, aizmirstās ikdienas raizes un grūtības. Laimes vēlējumi un moži jautājumi sastinga uz viņu lūpām, un abas dievbijīgās sievietes kaunējās par savu klusēšanu.

Tomēr nākamajās dienās viņas rādīja priecīgu seju, pavēstīdamas šo jauno ziņu draugiem, bet viņas izjuta gandrīz vai prieku, redzot, ka draugi viegli nobāl, it kā jaunā ziņa aizskartu viņus personiski. Nevienam no brāļiem un māsām nenāca ne prātā Babetei ko pārmest.

Putns taču atgriežas savā ligzdā un cilvēks — tēvzemē. Tā jau nu bija gan, bet Babete Berlevogā bija nodzīvojusi četrpadsmit gadus un uzņemta tajā kā savējā, viņai tur bija sava vieta, un tagad, kad viņa tik pēkšņi dosies prom, viņas vietā paliks nejauks, drūms tukšums. Draugu mīļajām, mazajām māsiņām, kurām bija tik dievbijīgas domas, labas zināšanas, tik dzidras un maigas balsis, lai mierinātu slimos un noskumušos, tagad pašām atkal būs jāvāra mencas un maizes zupa. Nē, pareizi vien ir, ko viņi allaž bija teikuši>loterija ir sātana izgudrojums.

Beigu beigās, veikusi garu ceļu pa neskaitāmām iestādēm un bankām, Babetes nauda nonāca dzeltenajā mājā. Abas jaunkundzes palīdzēja viņai to saskaitīt un iedeva skaistu, vecu šķirstiņu, kur to glabāt. Viņas bija jutušas pirkstos šīs liktenīgās naudaszīmes un zelta monētas, viņas bija iepazinušās ar tām, kļuvušas gandrīz vai par labiem draugiem.

Viņas neuzdrošinājās izjautāt Babeti par aizbraukšanas laiku. Vai viņas drīkstēja cerēt, ka Babete paliks pie viņām vēl pēc piecpadsmitā decembra?

Viņas nekad nebija tikušas skaidrībā par to, vai saimniecības vadītāja klausījās, vai saprata kaut ko no viņu sarunām. Tāpēc viņām bija liels pārsteigums, kad kādā septembra vakarā Babete ienāca dzīvojamā istabā un ar dīvaini apvaldītu, bet dziļi pazemīgu izteiksmi sejā lūdza izrādīt viņai īpašu pretimnākšanu. Viņa sacīja, ka vēlētos lūgt atļauju pašai ņz savu roku pagatavot prāvesta simt gadu jubilejas pusdienas.

Abas māsas nemaz nebija domājušas rīkot kaut kādas svētku pusdienas. Vienkāršas vakariņas ar tasi kafijas' bija visgreznākā maltīte, uz kādu viņas jebkad bija ielūgušas savus viesus. Bet Babetes tumšās acis iemirdzējās uzticīga suņa neatlaidībā, māsām nebija spēka turēties viņai pretī. Dodamas piekrišanu Babetes lūgumam, viņas pārdzīvoja dziļu saviļņojumu, redzot, kā atplaukst viņas seja.

Bet viņai bija vēl kas sakāms. Viņa teica, ka vēlētos pagatavot franču pusdienas, īstas franču pusdienas tikai šai reizei. Martīne un Filipa saskatījās. Babetes priekšlikums darīja viņas nemierīgas, viņas juta, ka nezina, pie kā tas var novest. Bet negaidītā priekšlikuma neparastums atbruņoja viņas. Viņām nebija neviena argumenta, ar kuru stāties pretī domai par īstām franču pusdienām.

Babete izdvesa dziļu, laimīgu nopūtu, bet vēl arvien palika stāvam. Viņai bija vēl kas uz sirds. Viņa gribot lūgt savām jaunkundzēm, lai tās atļaujot maksāt par franču pusdienām ar viņas pašas naudu.

"Nē, Babete!" māsas vienā mutē iesaucās. Kā gan viņai kas tāds bija varējis ienākt prātā? Kā viņa varējusi iedomāties, ka māsas ļaus tērēt viņas naudu ēdienam un dzērienam, un vēl viņām? Nē, Babete, nekādā gadījumā!

Babete spēra soli uz priekšu. Šai kustībā bija kaut kas draudīgs, kā vilnī, kas aug augumā. Vai nebija tā, ka toreiz, pirms četrpadsmit gadiem Parīzē, viņa tāpat spēra soli uz priekšu, lai uzspraustu sarkano karogu uz barikādes? Viņa sāka runāt savā lauzītajā norvēģu valodā, vārdiem plūstot ar franču klasisko daiļrunību, viņas balss skanēja kā dziesma:

Manas dāmās! Vai viņa kaut reizi visos tajos četrpadsmit gados ir ko lūgusi? Nē. Un kāpēc — nē? Mesdames, jūs, kas katru dienu skaitāt lūgšanas, vai jūs varat iedomāties, ko cilvēka sirdij nozīmē būt bez lūgšanas? Jo ko gan Babete varētu jums lūgt? Neko! Bet šovakar viņai ir lūgšana, lūgšana no sirds. Vai jūs, manas cēlās, labās dāmas, šovakar nejūtat, ka jums pienākas uzklausīt šo lūgšanu ar tādu pašu prieku, ar kādu mīļais Dievs četrpadsmit gadus ir uzklausījis jūsējās?

Māsas brīdi sēdēja, nesacīdamas ne vārda. Babetei bija taisnība, četrpadsmit gadu laikā ta^ patiesi bija viņas pirmais lūgums, un, raugoties, kā apstākli nu bija iegrozījušies, tas, iespējams, būs pēdējais, Viņas apsvēra jautājumu, klusībā pašas sev sacīdamas, ka viņu virēja patiesībā tagad ir turīgāka par viņām un ka vienas vienīgas pusdienas taču neko nenozīmēs cilvēkam, kurš ir desmittūkstoš franku īpašnieks.

Kad beigu beigās viņas uz lūgumu atbildēja apstiprinoši, Babete pārvērtās. Viņas ieraudzīja, ka jaunības gados Babete bijusi loti skaista sieviete, un viņas klusībā sev jautāja, vai tikai šis brīdis nav tas, kad Babetes acīs viņas pa īstam ir kļuvušas par "labajiem cilvēkiem", kurus savā vēstulē bija minējis Ašils Papēns.

VII Bruņurupucis

Novembrī Babete gatavojās ceļojumam. Savām jaunkundzēm viņa pastāstīja, ka jāveic priekšdarbi, viņa tos esot pārdomājusi, un nu viņai nepieciešamas četrpadsmit brīvas dienas, lai tiktu ar tiem galā. Krustdēls, kurš savā laikā bija atvedis viņu līdz Kristianijai, aizvien vēl, kā viņa bija uzzinājusi, braukāja uz šo pilsētu, Babetei bija viņš jāsatiek un jānodod viņam pasūtījumi. Babete nespēja pretoties jūras slimībai, par braucienu no Francijas uz Norvēģiju viņa bija runājusi kā par šausmīgāko piedzīvojumu savā mūžā. Nu viņa raudzījās uz gaidāmo ceļojumu dīvaini mierīga. Jā, māsas domāja, viņas sirds jau ir Francijā.

Pēc laika, kurš ilga četrpadsmit dienas un kurā māsas guva skaidrību par to, kā veidosies viņu ikdienas dzīve bez Babetes, viņa atgriezās Berlevogā.

Vai izdevies visu nokārtot, kā viņa vēlējusies? māsas jautāja. Jā, Babete sacīja, viņa bija iedevusi krustdēlam preču sarakstu. No viņas runas Martīne un Filipa neko nesaprata, tomēr atturējās apspriest nākotni un nejautāja vairs neko.

Nākamajās nedē|ās Babete bija tāda kā nemierīga. Bet kādā decembra dienā viņa savām jaunkundzēm triumfējoši pavēstīja, ka preces laimīgi sasniegušas Kristianiju, kur tās ir pārkrautas, un rīt nonāks Berlevogā. Viņa piebilda, ka esot nolīgusi kādu vecu vīru ar ķerru, lai atvestu tās no ostas uz māju.

Jā, bet kādas preces, Babete? — māsas jautāja. Kādas preces, mesdames! Babete atkārtoja. Preces dzimšanas dienas pusdienām. Lai slavēts Tas Kungs, no Parīzes tās atgādātas neskartas!

Šai brīdī Babete, līdzīgi pasaku garam, kas izlaists no pudeles, bija ieguvusi tādus apmērus, ka jaunkundzes jutās gluži maziņas salīdzinājumā ar viņu. Gara acīm viņas redzēja tuvojamies īstās franču pusdienas, notikumu ar neaprēķināmu dabu un sekām. Bet nekad savā mūžā viņas nebija pārkāpušas doto solījumu; kā patiesām kristietēm viņām bija jāaizmirst sevi un jāuzņem viss, kas ar virējas roku gādību nāks viņām pār galvu.

Tomēr nākamajā dienā Martīne palika stāvam kā sastingusi, ieraugot virtuvē ieripojam ķerru pilnu ar pudelēm. Pieskārusies pudelēm ar diviem pirkstiem, viņa pēdīgi pacēla kādu no tām.

"Kas ir šai pudelē, Babete?" viņa nedrošā balsī vaicāja. "Tas taču nebūs vīns?"

"Vīns, madame?" Babete iesaucās. "Nē, madame! Tas ir CIos Vougeot 1846!" Pēc brīža viņa piebilda: "No Filipa Mont Orgueil ielā!"

Martīne, kas nekad nebija dzirdējusi, ka vīniem var būt vārdi, klusēja.

Vēlu vakarā pie durvīm zvanīja, un Martīne, atvērusi durvis, vēlreiz stāvēja pretī ķerrai, kuru šoreiz stūma rudmatains kuģapuika, it kā vecais vīrs jau būtu nolietāts. Iesmējies puika izcēla no ķerras lielu, nenosakāmu priekšmetu. Lampas gaismā tas līdzinājās tumšzaļam akmenim, bet, kad akmens bija nolikts uz virtuves grīdas, no tā pēkšņi izšāvās tāda kā čūskas galva, kas zvārojās no vienas puses uz otru. Bruņurupučus

Martīne bija redzējusi bildēs, un bērnībā viņai pat bija piederējis mazs bruņurupucitis. Bet uz šo milzu nezvēru bija baismi skatīties. Martīne kāpās atpakaļ un gluži mēma izgāja no virtuves.

Viņa neuzdrošinājās pastāstīt māsai, ko bija redzējusi. Bet vakarā viņa nespēja aizmigt, domājot par tēvu, un viņai bija tāda sajūta, it kā viņa un māsa tēva simtajā dzimšanas dienā grasītos nodot viņa māju raganu sabatam. Tumsā ap viņu auga augumā nedrošība un arī bruņurupucis, viņa juta, ka viņai nepieciešams kāds, ar kuru par visu to parunāt. Pret rītu iemigusi, viņa redzēja šausmīgu sapni, kurā Babete veica priekšdarbus, lai noindētu vecos brāļus un māsas.

Viņa agri piecēlās, uzvilka pelēko mēteli un izgāja vēl tumšajās ielās. Viņa gāja no mājas uz māju, izkratīdama sirdi brāļiem un māsām. Viņa un Filipa bija piekritušas izpildīt Babetes lūgumu, nevarēdamas paredzēt, pie kā tas novedīs. Nu bija redzams, ka viņas ir ielaidušās sakaros ar bīstamām varām. Viņai nebija ne jausmas, kas mīlā tēva dzimšanas dienā viņas viesiem tiks pasniegts ēst un dzert. Viņa nenosauca bruņurupuci īstajā vārdā, bet tā klātbūtne, tā sacīt, bija jūtama viņas balsī un sejas izteiksmē.

Vecie draudzes locekļi, kā jau tika minēts, atcerējās prāvesta abas meitas vēl kā mazas meitenītes, viņi bija redzējuši viņas rūgti raudam par salūzušu lelli. Tagad Martīnes asaras lika sariesties asarām viņu pašu acīs. Pēcpusdienā viņi sanāca kopā, lai apspriestu šo jautājumu.

Pirms viņi beidza sanāksmi un katrs gāja savu ce|u, viņi cits citam apsolīja, ka mazo māsiņu dēļ tajā vakarā klusēs par visu, kas zīmējas uz ēdienu un dzērienu. Vienalga, lai ari kas tiktu celts galdā, kaut vai tās būtu vardes vai gliemeži, pār viņu lūpām nenāks neviens vienīgs vārds.

"Mēle," sacīja kāds brālis ar baltu bārdu, "mēle ir mazs loceklis, bet ārkārtīgi liels savā garā. Tas cilvēkam ir nevaldāms Jaunums, pilns nāvīgas indes. Mūsu meistara goda dienā mēs lietosim savas mēles tikai un vienīgi pateicībai un lūgšanai. Nekas, kam vien tās pieskarsies, neaizvedīs tās prom no augstā gara ceļiem. Visam jānotiek tā, it kā garšas spēja tājn nekad nebūtu dota."

Veco laužu ikdienas dzīve bija tik vienmuļa, ka viņus šai brīdī pārņēma svinīgums. Apstiprinot solījumu, viņi sadevās rokās, un tas bija tā, it kā solījums būtu dots vecā prāvesta acu priekšā.

VIII Psalmu dziedāšana

Otrdienas rītā sāka snigt. Lielas, baltas pārslas aizvien lielākiem vāliem krita no debesim, visa plašā ainava devās pie miera zem baltas dūnu segas. Agrā priekšpusdienā Fosumas sulainis atveda vēstuli no vecās Lēvenjelma kundzes, kura joprojām valdīja savā lepnajā, staltajā namā. Tagad viņai bija pāri deviņdesmit, viņa bija pavisam kurla un zaudējusi gan garšas, gan smaržas |» izjūtu. Bet viņa bija bijusi viena no meistara pirmajām

māceklēm un pirmā no visiem ielūgta uz prāvesta piemiņas svinībām; viņa bija pieņēmusi ielūgumu bez šaubīšanās, un ne viņas trauslums, ne garais brauciens kamanās nespēja viņu atturēt no prāvesta piemiņas godināšanas. Bet tagad, viņa rakstīja, viņas mīļais brāļadēls ģenerālis Lorenss Lēvenjelms bija negaidīti ieradies ciemos Fosumā. Par prāvestu viņš bija runājis ar dziļu godbijību un bija saglabājis tik daudz atmiņu par savu ciemošanos viņa mājā priekš vairāk nekā trīsdesmit gadiem, ka vecā kundze lūdza atļauju ņemt viņu līdzi urz piemiņas svētkiem. Viņa jūtot, ka brāļadēlam ir nepieciešams šis svinīgais pārdzīvojums, jo viņai šķietot, ka viņš ir nomāktā garastāvoklī un ir noguris no lielās pasaules.

Martīne un Filipa uzreiz tika pārceltas trīsdesmit gadus tālā pagātnē, un abas gandrīz vai aizmirsa tuvā brīža briesmas. Viņas aizsūtīja atbildi, ka ģenerālis Lēvenjelms būs mīļi gaidīts viesis, un mazliet parunāja

par jauno, skaisto vīrieti, — šķita, ka pie sava jaunā bruņinieka viņas meklē patvērumu no virējas. Tad viņas pasauca Babeti un pavēstīja viņai, ka pusdienās viņi būs nevis vienpadsmit, bet gan divpadsmit un ka viņu viesis, kas nāk tieši no Zviedrijas galma, jaunībā vairākus gadus dzīvojis Parīzē. Vēsts, kā šķita, izraisīja Babetē vislaimīgāko noskaņojumu, viņa izvaicāja jaunkundzes par ģenerāli, viņa karjeru un uzturēšanos Parīzē un lepni apgalvoja, ka ēdiena noteikti pietikšot visiem.

Gatavojoties svētkiem, abas namamātes veica svētku priekšdarbus dzīvojamā istabā. Virtuvē un ēdamistabā viņas neuzdrošinājās spert kāju. Babete mistiskā veidā bija pierunājusi kādu virtuves puiku no kuģa, kas stāvēja ostā, — Martīne ar šausmām ieraudzīja to pašu puiku, kuļš bija ienesis mājā bruņurupuci, — palīdzēt viņai virtuves darbos un apkalpot viesus pie galda. Tumšā, smagnējā sieviete un rudmatainais, izstīdzējušais zēns tikpat kā ragana ar sev pakalpīgu garu bija padarījuši māju par savu valstību. Ko viņi tagad maisīja un apmaisīja katlos vai kas sprakšķēja un burbuļoja virtuvē, — par to abas maigās māsas neuzdrošinājās pat domāt. Cik vien spēdamas, viņas centās radīt mājīgumu un drošības sajūtu tajā mājas daļā, kuru vēl varēja saukt par savu. Varbūt viesiem būs jāpārdzīvo daudzkas, bet viņiem nebūs ciest aukstumu, un cauru dienu viņas bija barojušas milzīgo, veco krāsni ar bērza šķilām. Ap tēva portretu pie sienas viņas apvija skaistu " paegļu zaru vainagu un nolika divus sudraba svečturus uz mātes mazā šujamgaldiņa zem tā. Viņas dedzināja paegļu zarus, lai istaba jauki smaržotu. To darīdamas, viņas domāja un sprieda, vai kamanas no Fosumas tādā laikā tiks cauri kupenām. Visus sagatavošanās darbus paveikušas, viņas uzvilka jau krietni ilgi kalpojušās melnās svētdienas kleitas un uzkāra kaklā zelta krustiņus no iesvētībām. Tad viņas klusu apsēdās, salika rokas klēpī, sirdi sev sacīdamas: "Lai notiek Dieva prāts!"

Vecie brāļi un māsas ieradās norunātajā laikā visi kā viens un lēni un svinīgi gāja iekšā dzīvojamā istabā.

Šī istaba ar zemajiem griestiem, balti noberzto grīdu un vecajām, līdz spīdumam nodilušajām mēbelēm prāvesta ļaudīm bija labi pazīstama un dārga. Aiz tās trijiem logiem ar sīkām rūtīm pletās lielā pasaule. No šejienes raugoties, lielā pasaule ziemas baltumā šķita aizvien jauki pušķota ar sārtu, zilu un sarkanu hiacinšu bārkstīm. Vasarā, kad logi bija vaļā, lielās pasaules ietvaru veidoja maigi plīvojoši dzidri balti aizkari.

Šai vakarā uz istabas sliekšņa ciemiņus sagaidīja viesmīlīgs siltums, spoža gaisma un salda, spēcīga smarža, un viņi ieskatījās sava mīļotā meistara sejā, apvītā ar mūžam zaļajiem zariem. Sasilstot viņu pirksti un sirdis viegli iesmeldzās. Kāds ļoti vecs brālis pēc klusuma brīža izteica to, ko juta visi, trīcošā balsī sākdams dziedāt kādu no meistara psalmiem:

"Jeruzalem,

manu sirdi ņem, Tu mūžam dārgais vārds —"

Cita pēc citas dziesmai pievienojās pārējās balsis, smalkas sieviešu baistiņas, dobja dūkoņa no brāļiem, kuri braukuši uz kuģiem, un pāri visiem Filipas dzidrais soprāns, drusciņ nodilis aiz vecuma, bet joprojām debešķīgs. Neviļus viss koris bija sadevies rokās. Viņi nodziedāja visus psalma pantus līdz galam, bet nu vairs negribēja un nevarēja apklust un iesāka dziedāt kādu citu garīgu dziesmu:

"Neraizējies, rūpju māktais,

tu par maizi dienišķo —"

Dziedādamas šo pantu, namamātes juta laimīgu mieru nolaižamies pār sevi, un trešais pants:

"Nedod akmeni, ne tārpu

bērnam, kurš tev maizi lūdz —"

aizgāja Martīnei līdz pašai sirdij.

Brīdī, kad bija nodziedāts pēdējais pants, ārā atskanēja kamanu zvārgulīši, viesi no Fosumas bija klāt.

Martīne un Filipa izgāja tiem pretī un maigi starojošām sejām ieveda viņus istabā. Gadiem ritot, Lēvenjelma kundze bija sarāvusies maza maziņa, kļuvusi bāla kā pergaments un pavisam pieklususi. Viņai blakus ģenerālis Lēvenjelms, gara auguma, platiem pleciem un sarkaniem vaigiem, pilnā parādes tērpā, ar ordeņiem ldātām krūtīm bija kā krāšņs putns — pāvs vai zelta fazāns pelēku un melnu putniņu pazemīgajā sabiedrībā.

IX Ģenerālis lлvenjelms

Braucot no Fosumas uz Berlevogu, ģenerāli bija pārņēmis dīvains noskaņojums. Trīsdesmit gadus viņš nebija bijis šajā pusē, šeit viņš bija ieradies, lai atpūstos no atbildības pilnās, stipri aizņemtās dzīves galmā, bet nekādu atpūtu nebija atradis. Fosumas vecajā kungu mājā miera bija diezgan, un pēc Tilerī pils un Sankt-Pēterburgas Ziemas pils tā šķita gandrīz vai aizkustinoši maza. Bet tajā mita kāds valdzinošs tēls, kas radīja nemieru, — pa tās istabām klīda jaunais leitnants Lēvenjelms.

Ģenerālis sastapās ar stalto tēlu aci pret aci vai arī redzēja to paejam tuvu garām, un jauneklis vecākajam vīram veltīja ašu mirkli un smaidu, vieglo pārākuma smaidu, ar kādu jaunība apveltī vecumu. Ģenerālis būtu pasmaidījis pretī, laipni, drusciņ skumji, kā vecums smaida jaunībai, ja vien būtu bijis noskaņots uz smaidīšanu. Viņš, kā vecā tante bija rakstījusi, jutās noguris.

Ģenerālis Lēvenjelms ar uzviju bija sasniedzis visu, pēc kā viņš šai dzīvē bija tiecies, viņa pozicijas bija pilnīgi drošas, atzītas un apskaužamas. Taču vienīgi ģenerālis pazina dīvainu, neizskaidrojamu sajūtu, kas nepavisam neatbilda viņa Fiziskajam stāvoklim: viņš nebija īsti laimīgs. Vienā vai otrā vietā kaut kas nebija pareizi, un viņš taustīja savu dzīves lauku un sevi tāpat, kā tiek taustīts pirksts, lai noteiktu, kur tajā dziji iedūries apnicīgs ērkšķis.

Ģenerālis baudīja galma labvēlību, bija labi ieredzēts armijā, un viņam bija plašs tuvu draugu loks. Tur ērkšķis neatradās.

Viņa sieva bija apdāvināta dāma, kura vēl arvien spēja būt pievilcīga. Varbūt viņa joprojām bija vairāk galmadāma nekā namamāte, — ģenerālis būtu vēlējies sakārtotāku dzīvi bez mūžīgajām kalpu maiņām un ar savlaicīgāk un vairāk pārdomātām ēdienreizēm. Tomēr arī tur neslēpās ērkšķis, kurš mocīja viņu; ģenerālis zināja, ka tas meklējams citur.

Jo pēdējā gada laikā ģenerālim Lēvenjelmam bija uzkritis pilnīgi negaidīts, paradoksāls un neizskaidrojams, patiesībā pat vārdos neizsakāms pārbaudījums. Viņš bija sācis raizēties par savu nemirstīgo dvēseli.

Ja viņš būtu pavaicājis visai pasaulei, vai šīm raizēm ir pietiekams pamats, pasaule būtu sacījusi — nē. Viņš bija morāli nevainojams, apzinīgs ierēdnis, uzticīgs laulātais draugs, tīrs un godīgs savos darbos. Bet bija brīži, kad pasaule viņam šķita ne tik daudz morāla, cik mistiska lieta. Nostājies pie spoguļa, viņš raudzījās tajā, skatienam slīdot pāri ordeņu rindām uz krūtīm, un ar šausmām juta, ka tiem patiesībā nav nekādas jēgas. Niecība! — viņš dziļi no sirds nopūtās līdz ar ķēniņu, kuļ'š dzīvē sasniedzis visu. Niecība, viss ir niecība!

Nu šī dīvainā tikšanās Fosumā bija likusi viņam izdarīt visa sava mūža aprēķinu.

Jaunais Lorenss Lēvenjelms bija pievilinājis sapņus un fantazijas tāpat, kā ziedi pievilina bites un taureņus. Viņam bija jācīnās, lai atbrīvotos no tiem, viņš bija bēdzis, un tie kādu gabaliņu bija plivinājušies viņam līdzi. Viņu pagalam bija nobaidījis sievišķais gars no dzimtas leģendas, un viņš bija noraidījis viņas ielūgumu ienākt zilo kalnu dziļumos. Ar karavīra noteiktību viņš bija atteicies pieņemt gaišredzības dāvanu. Nu pavecais Lorenss Lēvenjelms sajuta vēlēšanos, kaut viens vienīgs sapnītis atrastu ceļu pie viņa, kaut viņu apciemotu viens vienīgs pelēks krēslas naktstauriņš. Viņš pieķēra sevi šad un tad ilgojamies un kārojam pēc gaišredzības, tāpat kā aklais ilgojas un kāro vien acu gaismu.

Vai ilgos gados un neskaitāmās zemēs gūto uzvaru summa būs sakāve? Ģenerālis Lēvenjelms bija piepildījis leitnanta Lēvenjelma ilgas un apmierinājis viņa godkāri, varēja pat sacīt, ka bija ieguvis viņam visu pasauli. Un ģenerālis Lēvenjelms sev un šim jauneklim jautāja, — kāds viņam īsti no tā bijis labums? Kaut kas bija zaudēts.

Kad vecā tante viņam bija pastāstījusi par prāvesta simto dzimšanas dienu un viņš bija nolēmis doties viņai līdzi uz svinībām, viņa lēmums bija citādas dabas nekā tāds, ar kādu parasti tiek pieņemts ielūgums uz pusdienām.

Nu viņš gribēja noslēgt rēķinus ar jauno Lorensu Lēvenjelmu, kurš bija bēdājies un cietis kaunu prāvesta mājā un beigās nokratījis tās putekļus no saviem stulmu zābakiem. Šovakar viņš jauneklim gribēja pierādīt, ka toreiz izdarījis pareizo izvēli. Istabām ar zemajiem griestiem, žāvētai mencai un ūdens karafai uz galda bija jāpalīdz reizi par visām reizēm pateikt, ka Lorensa Lēvenjelma dzīve viņu pasaulē būtu bijusi veltīga.

Viņš ļāva domām klīst tālus ceļus. Reiz Parīzē viņš bija izcīnījis pirmo godalgu jāšanas sacensībās un franču kavalerijas virsnieki šo notikumu bija atzīmējuši ar pusdienām pilsētas vissmalkākajā restorānā. Pie galda viņam pretī bija sēdējusi augstdzimusi dāma, skaistule, kuru viņš ilgi un bezcerīgi bija pielūdzis. Nāca brīdis, kad viņa pacēla samtainās acis pār šampanieša glāzes malu un bez vārdiem solīja darīt viņu laimīgu. Nu viņš pēkšņi atcerējās, ka toreiz uz mirkli bija redzējis Martīnes seju un aizgaiņājis to prom. Brīdi klausījies kamanu zvārgulīšu skanēšanā, viņš pasmaidīja, iedomājoties, kā šovakar viņš beidzot vadīs^ sarunu pie tā paša galda, pie kura jaunais Lorenss bija sēdējis klusēdams.

Lielām pārslām krita biezs sniegs, ātri pazuda kamanu atstātās sliedes. Ģenerālis Lēvenjelms nekustīgi sēdēja blakus savai tantei, iespiedis zodu kažoka apkaklē.

X Babetes mielasts

Kad Babetes rudmatainais pakalpīgais gars strauji atvēra durvis uz ēdamistabu un viesi lēni kāpa pāri slieksnim, vecie brāli un māsas palaida vaļā cits cita rokas un apldusa. Bet tas bija svētīgs klusums, jo garā viņi vēl arvien stāvēja rokrokā un dziedāja.

Babete bija salikusi sveces rindā galdam pa vidu; mazās, gaišās liesmiņas apspīdēja melnos svārkus un kleitas un vienu purpursarkanu formas tērpu un atspīdēja mitrajās acīs.

Sveču gaismā ģenerālis Lēvenjelms redzēja Martīnes seju tāpat kā toreiz, kad viņi šķīrās, pirms trīsdesmit gadiem. Kādas pēdas trīsdesmit gadi, pavadīti Berlevogas sastingušajā, šaurajā pasaulītē, varēja atstāt sievietes sejā? Zeltainajos matos bija ievijušies sudraba pavedieni, kā ziedlapiņa maigā piere lēnām sastingusi par alabastru. Bet cik gaiša un cēla bija šī piere, acis pilnas tik mierīgas uzticības un mute tik maiga un skaidra, it kā pār lūpām nekad nebūtu izlauzies neviens nepārdomāts vārds.

Kad visi bija apsēdušies, vecākais draudzē teica galda lūgšanu ar prāvesta paša vārdiem:

"Maizei barot manas miesas stāvu, miesai nolikts rūpēt dvēsli savu, dvēselei teikt allaž Dievam slavu."

Dzirdot pieminam maizi, viesi, kuri sēdēja, sirmās galvas noliekuši pār lūgšanā saliktajām rokām, atcerējās savu solījumu — ne ar vārdu neaizskart šo temu. Sirdīs viņi atjaunoja un darīja solījumu vēl stiprāku: viņi neveltīs tai nevienu domu. Viņi bija nākuši pie galda, lai ieturētu maltīti, tas pats reiz bija darīts Kānas kāzās. Un vai Tā Kunga spēkam nebija labpaticis atklāties tieši dzērienos un vēl tādā pilnībā un varenībā kā nekur citur?

Babetes puika piepildīja mazākās glāzītes. Brāļi un māsas svinīgi pielika tās pie lūpām, saskatīdamies cits ar citu, — ar šo glāzi viņi apzīmogoja savu solījumu.

Ģenerālis Lēvenjelms, juzdams zināmu neuzticību pret šīs mājas vīna pagrabu, atturīgi pielika glāzi pie mutes. Tad viņš nodrebēja, pacēla glāzi pie deguna, pie acīm un ārkārtīgi pārsteigts un apmulsis nolika to atkal uz galda. "Neaptverami," viņš domāja. "Amontillado! Un vislabākais amontillado, kādu jebkad esmu dzēris!" Lai pārbaudītu savas maņas, viņš, brīdi padomājis, piesardzīgi nobaudīja zupu, tad karote viņam gandrīz vai izkrita no rokas. "Tiešām neaptverami," viņš atkārtoja. "Tā taču ir īsta bruņurupuču zupa — un vēl kāda!" Viņu sagrāba tāda kā panika, un viņš iztukšoja savu glāzi.

Pie pusdienu galda Berlevogā parasti netika īpaši daudz runāts. Bet šovakar dīvainā kārtā mēles ātri atraisījās. Kāds no vecajiem brāļiem par savu pirmo tikšanos ar prāvestu pavēstīja tik dzīvi, ka pārējie tīri vai savu acu priekšā ieraudzīja prāvesta maigo un reizē valdonīgo seju. Kāds cits ar savādu spēku atkārtoja sprediķi, kas viņu no dzērāja un kaušļa bija pārvērtis dedzīgā kristietī. Kāda veca sieviņa, asarām pār vaigiem ritot, atkārtoja prāvesta pamācību: "Bērniņi, mīliet cits citu!"

Ģenerālis Lēvenjelms, kā jau tāds, kam pienāktos būt galvenajam sarunās pie galda, pastāstīja sabiedrībai, kas uzmanīgi klausījās, ka prāvesta sprediķu krājums esot Viņas Augstības Karalienes iecienītākā lasāmviela. To pateicis, viņš vairāk arī nezināja, ko sacīt. Pārlaidis skatienu galdabiedru lokam, viņš ar tādu kā skumju aroganci sev klusībā jautāja: "Vai ir labi, ka šovakar sēžu pie šī galda? Vai tam ir kāda jēga, vai arī bez manis saskaņa būtu pilnīga?" Kamēr viņš tā domāja, tika pasniegts nākamais ēdiens. Pēc pirmā kumosa viņš palaida vaļā dakšiņu un pārvilka ar roku pār pieri. "Bet tās taču," viņš domāja, "ir blinis Demidoffl" Gandrīz kā slīcējs viņš vērās galdabiedros. Visi sēdēja priecīgām, mierīgām sejām, ēzdami blinis Demidojf un neizrādīdami ne pārsteigumu, ne īpašu patiku, it kā to būtu darījuši ik dienu trīsdesmit gadus no vietas.

Kāda no vecajām māsām galda otrā pusē novirzīja sarunu uz dīvainajām parādībām, kuras bija notikušas laikā, kad prāvests vēl bija savu bērnu vidū, un kuras itin labi varēja nosaukt par brīnumiem. Vai atceraties, viņa jautāja, ka viņš bija apsolījis noturēt sprediķi baznīcā fjorda pretējā krastā? Laiks divas nedēļas bija bijis tik negants, ka neviens kapteinis vai zvejnieks nebija uzdrošinājies celties tam pāri, un ciema ļaudis jau gandrīz bija atmetuši cerības. Bet prāvests ar jaunu spēku bija atkārtojis savu solījumu: ja nebūšot laivas, kas viņu pārved pāri, tad viņš došoties uz otru krastu, iedams pāri viļņiem. Trīs dienas priekš Ziemassvētkiem vētra norimusi un uznācis tik liels aukstums, ka fjords — un neviens kaut ko tādu nav varējis atminēties — aizsalis no viena krasta līdz otram.

Zēns no jauna pielēja glāzes. Bet šoreiz brāli un māsas zināja, ka tas, kas viņiem tiek pasniegts, nav vis vīns, jo tas putoja, — tātad tā bija limonāde. Un šī limonāde likās esam pilnīgā saskaņā ar viņu pašu gaišo, pacilāto noskaņojumu, un šķita, ka tā paceļ viņus no zemes vēl drusciņ augstāk, līdz tīrākai sfairai.

Ģenerālis Lēvenjelms atkal nolika glāzi, pagriezās pret blakussēdētāju pie kreisās rokas un sacīja: "Bet tas taču noteikti ir tūkstoš astoņi simti sešdesmitā gada Cliquot!" Blakussēdētājs mīļi paskatījās viņam acīs, pamāja ar galvu un pasacīja pāris vārdu par laiku.

No Babetes zēns bija saņēmis īpašu rīkojumu: brāļu un māsu glāzes viņš pielēja tikai vienu reizi, bet visu maltītes laiku rūpējās, lai ģenerāļa glāze arvien būtu pilna. Un glāzi ģenerālis tukšoja ātri. Jo kas gan atliek prātīgam vīram, kurš vairs nevar paļauties uz savu saprātu? Labāk būt piedzērušam nekā jukušam.

Mazajā pilsētiņā bieži gadījās, ka pēc labas maltītes radās tāda kā smaguma sajūta. Bet šovakar — gluži pretēji, jo vairāk tika ēsts un dzerts, jo vairāk sabiedrība ap galdu it kā zaudēja svaru, visiem kļuva vieglāk ap sirdi. Viņiem vairs nevajadzēja atcerēties savu solījumu. Viņi saprata, ka brīdī, kad cilvēks ir ne tikai aizmirsis, bet pilnīgi noraidījis domu par ēšanu un dzeršanu, viņš ēd un dzer īstenā garā.

Pēkšņi ģenerālis Lēvenjelms pārstāja ēst un sastinga. Viņš atkal jutās tā, it kā piedalītos Parīzes pusdienās, par kurām bija domājis, braucot kamanās. Toreiz, Parīzē, tika pasniegts kāds neticami izsmalcināts un garšīgs ēdiens, kura nosaukumu ar lūgšanos viņš bija uzzinājis no kāda galdabiedra, pulkveža Galifē, kas bija teicis, ka to saucot cailles en sarcophage. Tad pulkvedis bija pastāstījis, ka šis ēdiens esot restorāna, kufā viņi pašlaik pusdienojot, lepnums un ka to izgudrojis kāds pavārmākslas meistars, kurš saimniekojot šī restorāna virtuvē, un — iedomājieties tikai — pārsteidzošā kārtā tā esot sieviete, kura pazīstama visā Parīzē kā šī laika lielākais kulinārijas ģēnijs. "Un patiesībā," pulkvedis Galifē piebilda, "šī sieviete katru maltīti Cafй Anglais spēj pārvērst tādā kā mīlestības piedzīvojumā, pacilātās un romantiskās mīlētāju attiecībās, kur vairs nav iespējams just atšķirību starp miesisku un dvēselisku apetīti vai sātu. Savā mūžā skaistas sievietes dē[ esmu izcīnījis ne vienu vien divkauju, bet, mans jaunais draugs, nevienas citas Parīzes sievietes dēļ es ar tik lielu prieku nebūtu gatavs izliet savas asinis!"

Tad ģenerālis Lēvenjelms pagriezās pret galdabiedru pie kreisās rokas un gandrīz vai dusmīgi, kā atzīts un prātīgs vīrs, kurš negaidīti novests pilnīgā apjukumā, sacīja: "Tas te, tas taču ir cailles en sarcophage!" Blakussēdētājs, kurš lielā aizgrābtībā bija ldausījies kāda brīnuma aprakstā, paskatījās viņā, pamāja ar galvu un atbildēja: "Jā, tā tas ir, mīļais brāli. Kas gan cits tas varētu būt?"

No meistara brīnumiem saruna pie galda bija novirzījusies uz labestības un palīdzības mazajiem brīnumiņiem, ko ik dienas veic viņa meitas. Vecais brālis, kurš pirmīt bija teicis prāvesta psalmu, minēja arī viņa vārdus: "Vienīgais, ko no dzīves šai saulē mēs drīkstam paņemt līdzi, ir tas, ko mēs esam atdevuši." Smaids viesu sejās kjuva platāks. Cik neiedomājami bagātas nabadzīgās meitenes būs nākamajā dzīvē!

Ģenerālis Lēvenjelms jau bija nonācis tik tālu, ka nebrīnījās vairs ne par ko. Pēc brīža, ieraudzījis savā priekšā vīnogas, firzikus un svaigas vīģes, viņš uzsmaidīja savam blakussēdētājam, sacīdams: "Skaistas vīnogas!" Un blakussēdētājs, nekā nedomādams, ar laimīgu smaidu uz lūpām atbildēja: "Un, sasnieguši Eškolas ieleju, viņi nogrieza vīnogulāju stīgu ar vienu ķekaru. Un diviem vīriem bija jānes ķekars uz vienas kārts."

Tad ģenerālis juta, ka pienācis laiks teikt runu. Viņš piecēlās un stāvēja ļoti stalts.

Neviens cits pie pusdienu galda nebija cēlies kājās, lai runātu. Vecie cilvēki priecīgās gaidās un godbijībā pacēla acis uz viņa valdonīgo seju. Daudz reižu viņi bija redzējuši jūrniekus un ldaidoņus līdz nāvei piedzērušos no pašbrūvētā degvīna, bet, raugoties uz starojošo virsnieku un galminieku, viņi nepazina reibumu, ko bija radījis pasaules smalkākais vīns.

XI Ģenerāļa Lēvenjelma runa

"Žēlsirdība un panesība satiekas, mani draugi," ģenerālis Lēvenjelms sacīja. "Taisnībai un svētlaimei jāsaskūpstās." Viņš uzsāka runu tai skaidrajā un skanīgajā balsī, kas bija trenēta armijas mācību laukumos un, melodiski modulēta, atbalsojusies karaļpils zālēs. Tomēr viņš runāja tādā manierē, kas bija jauna viņam pašam un tik dīvaini aizkustinoša, ka pēc pirmā teikuma ģenerālim bija jāietur pauze. Jo galda runas viņš mēdza rūpīgi sagatavot, zinādams, kurp tās grib vadīt. Bet šeit viņam radās sajūta, ka ģenerālis Lēvenjelms ar visiem ordeņiem uz krūtīm ir tikai rupors vēstij, kas jānodod tālāk.

"Mani draugi," ģenerālis turpināja, "mēs, cilvēki, esam tuvredzīgi. Mēs taču zinām, ka universā ir atrodama žēlastība. Bet savā cilvēciskajā tuvredzībā mēs pat dievišķo žēlastību iedomājamies esam galīgu. Mēs drebam," — nekad vēl ģenerālis nebija sacījis, ka viņš dreb, gluži pārsteigts viņš dzirdēja sevi pavēstām šo patiesību — "… mēs drebam, izdarot mūsu dzīves izvēli. Un, to izdarījuši, mēs bēdājamies, ka neesam izvēlējušies pareizo. Bet nāk brīdis, kad acis mums atveras un mēs saprotam, ka žēlastībai nav gala. Tā neprasa no mums neko citu kā vien gaidīšanu ar uzticību un atzīšanu ar pateicību. Žēlastība neizvirza nekādus nosacījumus un neizvēlas kādu no mūsu vidus īpaši: tā pasludina vispārēju amnestiju. Redzat!

Tas, ko esam izvēlējušies, mums tiek dāvāts, un tas, no kā esam atteikušies, tāpat un tai pašā laikā tiek mums piešķirts. Jā, tas, ko esam atmetuši, tiek pasniegts mums līdz pārpilnībai. Jo žēlsirdība un patiesība ir satikušās un taisnība un svētlaime ir saskūpstījušās."

To teicis, viņš apsēdās, strauji, bet ar cienību.

Brāļi un māsas nebija līdz galam izpratuši ģenerāļa runu, bet svinīgi izlēmīgā seja un pazīstamie, mīļie vārdi bija viņus aizkustinājuši un saviļņojuši. Un tā, pēc trīsdesmit gadiem, ģenerālim beidzot bija izdevies pakļaut noskaņojumu un sarunu pie galda prāvesta namā.

Par tālāko vakara gaitu nekādu drošu ziņu nav. Neviens no klātesošajiem vēlāk neko skaidri nespēja atminēties. Viņi atcerējās tikai to, ka istaba pielija ar dievišķu gaismu, it kā mazo nimbu gaišumiņš būtu saplūdis kopā lielā staru spožumā. Vecie, mazrunīgie cilvēki pieņēma Dieva dāvanu un sāka runāt mēlēs, un nedzirdīgo ausis atvērās. Laiks saplūda mūžībā. Vēl ilgi pēc pusnakts mirdzēja mājas logi, un ziemas naktī tālu skanēja dziedāšana.

Abas vecās sievas, kuras bija aprunājušas viena otru, savās sirdīs atgriezās tālā pagātnē, pirms ļaunā laika, kurā abas tik ilgi bija nīdušās, un sasniedza meiteņu vecumu vēl divdesmit piecus gadus agrāk, kad viņas bija gājušas iesvētības mācībā un, rokrokā sadevušās, bija staigājušas pa ceļiem ap Berlevogu un dziedājušas psalmus. Kāds draudzes brālis iegrūda otram elkoni sānos kā daudzkārt pavairotu zēnišķu dunku un glāstu, iesaukdamies: "Tu apvedi mani ap stūri ar tiem baļķiem, ak tu, vecais bendesmaiss!" Uzrunātais sarāvās čokurā, iesmiedamies debešķīgu smiekliņu, tai pašā laikā acis viņam pildījās asarām.

"Jā, apvedu gan, mīļais brāli," viņš atbildēja. "Jā, to es darīju." Kapteinis Halvorsens un atraitne Opegordena kundze pēkšņi atradās ciešā tuvumā istabas stūrī un skūpstījās garu skūpstu, jaunības un vasaras nakts skūpstu.

Vecā prāvesta draudze bija pazemīgi cilvēki. Vēlāk, atminoties šo vakaru, nevienam no viņiem neienāca prātā, ka viņu paaugstināšana bijusi pašu nopelns. Ar visu sirds spēku viņi juta, ka bezgalīgā žēlastība, par kuru bija runājis ģenerālis Lēvenjelms, ir bijusi viņiem piešķirta. Neviens nebrīnījās par notikušo. Tas taču viss bija tikai pastāvīgi klātesošās cerības piepildījums. Šīszemes mirāža viņu acu priekšā bija izgaisusi kā dūmi, un viņi bija ieraudzījuši pasauli tādu, kāda tā patiesībā ir. Viņiem bija dāvāta viena vienīga stunda no tūkstošgadu valsts.

Vecā Lēvenjelma kundze bija pirmā, kas gribēja doties mājup, un viņas brāļadēls tika izrauts no dīvainā noskaņojuma, lai sekotu viņai un sēstos kamanās. Abas namamātes, ar sveci apgaismodamas ceļu, pavadīja viņus līdz durvīm. Kamēr Filipa palīdzēja vecajai dāmai tikt galā ar vairākām lakatu kārtām zem kažoka, ģenerālis satvēra Martīnes roku un ilgi turēja to, nesacīdams ne vārda. Pēdīgi viņš sāka runāt. "Es," viņš sacīja, "esmu bijis pie jums katru sava mūža dienu! Atbildiet man, ka arī jūs zinājāt, ka tas tā ir."

"Jā, mīļais brāli," Martīne sacīja. "Tas tā bija."

"Un sakiet arī," viņš turpināja, "ka jūs zināt un saprotat — turpmāk, cik ilgi vien es dzīvošu, es arvien būšu pie jums. Ik vakaru es — ja ne ar miesu, kam nav nekādas nozīmes, tad garā — sēdīšos, tāpat kā šovakar, pie pusdienu galda kopā ar jums. Jo šis vakars man, mīļā māsa, ir iemācījis to, ka mūsu skaistajā pasaulē viss ir iespējams."

"Jā, mīļais brāli," Martīne sacīja. "Tā tas ir. Mūsu skaistajā pasaulē viss ir iespējams."

Ar šiem vārdiem viņi šķīrās.

Kad pārējie viesi beidzot cēlās, lai atvadītos, ārā bija pārstājis snigt, pilsēta un kalni dusēja dievišķā rotā un debesīs gaiši mirdzēja miljoniem zvaigžņu.

Uz ielas sniegs bija tik dziļš, ka nebija iespējams virzīties uz priekšu parastā gaitā. Viesi no dzeltenās mājas neturējās stingri kājās, viņi strauji apsēdās sniegā vai gāja uz visām četrām, aplipdami balti ar sniegu, it kā viņu grēki patiesi būtu nomazgāti balti kā vilna un tagad šajās jaunajās ādās viņi lēkātu un kūleņotu kā jēri. Katram tā bija svētība — atkal tikt pārvērstam bērnā, tāpat ārkārtīgi jauki bija redzēt vecos brāļus un māsas, kas paši sevi bija ņēmuši tik nopietni, šādā debešķīgā ceļā atgriežamies bērnībā. Viņi ldupa un cēlās kājās, streipuļoja uz priekšu vai stāvēja uz vietas. Rokrokā gan miesā, gan garā, brīžam veidojot garu virkni, kā svētlaimīgu lansjē dejodami. "Lai Dievs tevi svētī, lai Dievs tevi svētī," kā debesu sfairu mūzika skanēja un atbalsojās no visām pusēm.

Martīne un Filipa ilgi palika stāvam uz akmens kāpnītēm mājas priekšā. Klusajā, gaišajā naktī viņas nejuta aukstumu.

"Šķiet, ka zvaigznes ir pienākušas tuvāk," Filipa ierunājās.

"Jā, tā tas ir," Martīne sacīja. "Varbūt tās ar katru nakti nāks arvien tuvāk. Varbūt šoziem vairs nesnigs."

Tomēr viņa kļūdījās. Stundu vēlāk atkal sāka snigt, un tādu sniegu neviens Berlevogā neatcerējās piedzīvojis.

Nākamajā rītā sniegs bija tik dziļš, ka ļaudis tikai ar grūtībām varēja atspiest vaļā māju ārdurvis un vēl pēc ilgiem gadiem tika stāstīts, ka visas logu rūtis pilsētā bija tā aizkepušas ar sniegu, ka ne viens vien kārtīgs pilsonis nav spējis ieraudzīt rīta gaismu un mierīgi nogulējis veselu diennakti no vietas.

XII lielais mākslinieks

Aizvērušas ārdurvis, Martīne un Filipa pēkšņi atcerējās Babeti. Viņās uzviļņoja līdzjūtība un maigums. Babetei vienīgajai nebija ticis nekas no vakara svētlaimes.

Abas māsas devās uz virtuvi, un Martīne, pamājusi ar galvu Babetei, sacīja: "Tās patiešām bija lieliskas pusdienas, Babete."

Viņu sirdis uzreiz pildījās ar visdziļāko pateicību. Tagad ar lielu skaidrību viņas aptvēra, ka neviens no viesiem par ēdienu nebija teicis ne vārda. Jā, lai kā arī pūlētos, viņas nevarēja atcerēties neko no tā, kas tika celts galdā. No liela tāluma, kā no sen zuduša laika Martīnes atmiņā uzpeldēja bruņurupucis. Bet tas jau vēlāk nekur nebija manīts, bija iespējams, jā, bija gluži ticams, ka tas nebija bijis nekas cits kā vien ļauns murgs.

Babete sēdēja uz bluķīša, kam visapkārt bija tik daudz melnu un taukainu katlu un pannu, cik māsas visā savā mūžā nebija redzējušas. Viņa bija tikpat bāla un novārgusi kā tajā vakarā, kad prāvesta mājā bija ieradusies pirmo reizi un noģībusi uz durvju sliekšņa. Viņa neveltīja māsām ne skatiena, tumšās acis nekustīgi vērās tālumā.

Kad klusums bija ieildzis, viņa pavērsa skatienu pret māsām un sacīja: "Reiz es biju pavārs Cafe Anglais."

Pēc sejas nopratusi, ka vairāk viņa neko neteiks, Martīne pēc brīža atkārtoja: "Visi patiešām domā, ka tās bija lieliskas pusdienas." Tad piebilda: "Babete, mēs visi atcerēsimies šo vakaru, kad tu būsi atgriezusies Parīzē."

Varbūt vārds "Parīze" atsauca Babeti no viņas prombūtnes.

"Es nebraukšu uz Parīzi," viņa sacīja.

"Tu nebrauksi uz Parīzi?!" lielā izbrīnā iesaucās Martīne.

"Nē," Babete sacīja. "Ko es tur darīšu? Visi ir prom. Esmu zaudējusi visus, mesdames."

Māsas iedomājās abus Ersāna kungus un skalā balsī, kas drebēja aiz līdzjūtības, sacīja: "Ak, mūsu nabaga Babete!"

"Jā, viņi visi ir prom," atkārtoja Babete. "Hercogs Mornī, hercogs Dekazs, firsts Nariškins, ģenerālis Galifē, Oreljens Šolls, Pols Darī, firstiene Polīne! Visi ir prom!"

Babetei zudušo cilvēku svešie vārdi un tituli drusciņ samulsināja abas jaunkundzes, bet Babetes vārdos un balsī skanēja tāds traģisms, ka māsas, jau tā būdamas saviļņotas, viņas zaudējumu sajuta kā savējo, un viņu acis lēni pildījās asarām.

Pēc brīža Babete uzsmaidīja viņām negaidīti viegli.

"Un kā lai es aizbraucu uz Parīzi, mesdames? Man taču nav naudas."

"Nav naudas?!" māsas iesaucās.

"Nav," Babete sacīja.

"Bet desmit tūkstoši franku?" Martīne no bailēm aizžņaugtā balsī vaicāja.

"Tie desmit tūkstoši franku ir iztērēti, mesdames, " Babete sacīja.

Abas māsas apsēdās tur, kur nu katrai pagadījās. Labu laiku viņas bija kā mēmas, nespēdamas izteikt ne vārda.

"Bet desmit tūkstoši franku?" Martīne vēlreiz nočukstēja.

"Jā, ko lai saka, mesdames?" mierīgi un nosvērti sacīja Babete. "Divpadsmit cilvēkiem pusdienas Cafй Anglais maksāja desmit tūkstošus franku."

Babetes izskaidrojums abām prāvesta meitām bija galīgi nesaprotams. Taču šis vakars bija nesis tik daudz kā tāda, kas bija ārpus sapratnes robežām. Ja viņas sēdēs mierīgi un gaidīs, varbūt tas viņām tiks paskaidrots.

Bet ilgajā klusuma brīdī, kurš sekoja Babetes vārdiem, sev par nepatiku Martīnei ienāca prātā notikums, par ko reiz bija stāstījis kāds no tēva draugiem, vecs misionārs Āfrikā. Viņš bija palīdzējis kādam lielam nēģeru karalim, kurš bijis smags kā zilonis, tikt vaļā no vēdergraizēm, un pateicībā karalis ielūdzis viņu uz svētku maltīti un neatlaidīgi mudinājis viņu ēst. Tikai dažas dienas vēlāk misionārs no sava iezemiešu kalpa uzzinājis, ka tas, ko viņš ēdis, bijis zīdainis — viens no karaļa mazbērniem, kurš pagatavots par godu kristīgajam dziedniekam. Martīnes acīs Babete satumsa, kļūdama tikpat melna kā nēģeru karalis. Viņa bija ļāvusi krietniem Berlevogas kristiešiem, pašiem to nenojaušot, dažu stundu laikā -apēst cilvēka mūža patvērumu un atspaidu vecumdienās. Viņa nodrebēja un salika rokas lūgšanā.

Bet sirds Filipas krūtīs aiz līdzjūtības un pateicības vai kusa. Šim neaizmirstamajam vakaram visupēdīgi

bija jāvainagojas ar neaizmirstamu pierādījumu cilvēka uzticībai un upurēšanās spējai.

"Mijā Babete," viņa loti maigi sacīja. "Tev nevajadzēja atdot visu, kas tev pieder, mūsu dēļ."

Babete uzmeta jaunkundzei dziļu mirkli, savādu mirkli. Tajā bija līdzjūtība par līdzjūtību un pašos dzijumos vēl kas tāds, ko varēja saprast ari kā nicinājumu.

"Jūsu dēļ?" viņa jautāja. "Nē. Manis pašas dēļ." Viņa piecēlās no blukīša un nostājās abu māsu priekšā. Viņām šķita, ka Babete ir izaugusi un virtuvē izskatās neparasti liela. Viņas vārdi, viņai runājot, bija tikpat lieli.

"Es esmu liels mākslinieks," Babete sacīja. Kādu bridi gaidījusi, viņa atkārtoja: "Es esmu liels mākslinieks, mesdames."

Klusums virtuvē šķita daudzkārt pieaugam. Tā bija Martīne, kas pēdīgi to salauza.

"Tad tu būsi nabaga visu savu mūžu, Babete," viņa teica.

"Nabaga?" Babete sacīja.

Viņa pasmaidīja. "Nē, es nekad nebūšu nabaga. Es jums saku — es esmu liels mākslinieks. Liels mākslinieks, mesdames, nekad nav nabags. Mums, lieliem māksliniekiem, mesdames, ir dots tas,, par ko jums, citiem, nav ne jausmas."

Kamēr Martīne apjukumā un saviļņojumā mēģināja atrast ceļu, pa kādu virzās Babetes domas, jaunākās māsas sirdī sāka vibrēt dziļas, aizmirstas stīgas. Jo kādreiz, sen sen viņa bija dzirdējusi par Caje Anglais. Kādreiz, sen sen viņa bija dzirdējusi visus tos vārdus, kas tika pieminēti Babetes traģiskajā sarakstā. Viņa piecēlās no trijkāju krēsla, uz kura bija sēdējusi, un spēra soli pretī virējai. Šis solis bija loti garš, ar šo soli no vienas pasaules viņa iekāpa otrā.

"Bet visi šie cilvēki, kurus tu minēji," viņa sacīja, "visi šie Parīzes firsti un augstmaņi, Babete? Tu taču pati pret viņiem cīnījies! Tu taču biji komūnāre! Ģenerālis, par kuru tu pirms brīža runāji, lika nošaut tavu vīru un dēlu, Babete. Kā tu vari sērot par viņiem?"

Babetes acis pavērsās pret Filipu kā smago lielgabalu pāris, kas nostādīts pozicijā, — aizsardzībai vai uzbrukumam?

"Jā!" viņa sacīja. "Es biju komūnārs! Lai slavēts Dievs un Jaunava Marija, es biju komūnārs. Un cilvēki, kurus es minēju, mesdames, bija ļauni un nežēlīgi. Viņi ļāva tautai Parīzē ciest badu, apspieda nabagos un sagrozīja likumus, darīja netaisnību tiem, kuri nespēja aizstāvēties. Lai slavēts Dievs un Jaunava Marija, esmu stāvējusi uz barikādēm. Vīriem esmu lādējusi ieročus, tāpat kā tagad manas rokas toreiz bija melnas, bet tas bija no pulvera sodrējiem. Es iekāpu asinīs, manu zeķu pēdas bija tajās samirkušas.

Un tomēr, mesdames, "viņa turpināja. "Es neatgriezīšos Parīzē, jo šo cilvēku tur vairs nav."

Viņa stāvēja kā sastingusi.

"Saprotiet, mesdames,"viņa beidzot sacīja. "Šie cilvēki piederēja man, viņi bija mani. Viņi bija audzināti un izglītoti — un šim nolūkam bija iztērēti lielāki līdzekli, nekā jūs, manas mazās dāmas, vispār varat aptvert vai iedomāties, — lai saprastu, kāds liels mākslinieks es esmu. Manos spēkos bija darīt viņus laimīgu^. Atdodama viņiem visu, ko vien spēju, es varēju padarīt viņus patiesi laimīgus."

To teikusi, viņa aizdomājās.

"Tas pats bija ar monsieur Papēnu," tad viņa sacīja.

"Ar monsieur Papēnu?" Filipa atkārtoja.

"Jā, ar jūsu monsieur Papēnu, manu nabaga jaunkundz," Babete teica. "Viņš pats man to pastāstīja un izskaidroja. Māksliniekam tās ir šausmas, viņš sacīja, un nepanesamas mokas — tikt mudinātam rādīt to, kas nav pats labākais, ko viņš spēj. Māksliniekam tās ir šausmas — saņemt aplausus par to, kas nav vislabākais. Viņš sacīja: pa visu pasauli skan izmisīgs, mākslinieka sirds kliedziens: Ļaujiet man, dodiet man iespēju rādīt labāko, ko es spēju!"

Filipa piegāja Babetei cieši klāt un apskāva viņu. Babetes ķermeni viņa sajuta kā marmora piemineldi, viņa pati trīcēja pie visām miesām.

Pagāja kāds brīdis, pirms viņa spēja runāt. Tad, piespiedusi savu vaigu Babetes vaigam, viņa čukstēja:

"Bet šīs nav beigas, Babete! Es droši zinu, ka šīs nav beigas. Paradīzē tu būsi lielais mākslinieks, kādam pēc Dieva ieceres tev ir jābūt! Ai," viņa piebilda, asarām ritot pār vaigiem. "Ai, kā tu apbursi eņģeļus!"

VĒTRA

..

I sapnis par vētru

Reiz dzīvoja kāds vecs aktieris un teātra direktors, kuru sauca par Sērensena kungu. Jaunībā viņš bija spēlējis uz Kopenhāgenas skatuvēm un ticis pat tik tālu, ka uzstājies Aristofana lomā Ēlenšlēgera traģēdijā "Sokrāts" Karaliskajā teātri. Bet viņš bija cilvēks ar stipru un neatkarīgu dabu, kas prasīja radīt un vadīt īpašu pasauli sev apkārt. Bērnībā viņš bija apciemojis mātes dzimtu Norvēģijā un kopš tā laika saglabājis sevī dziļu, nerimstošu kaislību uz šo kalnu zemi. Uz debesim vērsta un vētru apdziedāta — tā viņa prātā tēlojās kā dibenplāns un kulises Hakonam Jarlam un Makbeta un Osiana Skotijai. Lasot norvēģu dzejnieku Verjelandu un klausoties stāstām par norvēģu tautas ilgām pēc lielās mākslas, viņa sirdī iezagās nemiers. Viņš redzēja parādības, dzirdēja balsis, viņam tika sniegts kronis un pavēlēts doties uz ziemeļiem. Pret mūža vakaru viņš strauji izrāva savas saknes no Kopenhāgenas maigās augsnes, lai no jauna iestādītu tās klinšainā zemē, un tai laikā — aptuveni pirms simt gadiem, — kad gar Norvēģijas piekrasti sāka pastāvīgi kursēt tvaikoņi, viņš ar savu teātra trupu braukāja no vienas fjordu pilsētiņas uz otru.

Viņa vecie draugi Kopenhāgenā sarunās pieminēja skumjo pagrimumu, kas tomēr karaliskam Kopenhāgenas aktierim esot uzstāšanās uz provinces skatuvēm ar pusizglītotu personālu pusbarbariskas publikas priekšā.

Bet Sērensena kungs priecājās par savu brīvību, viņa būtne atplauka vējā, viļņu šūpās, no dēļiem saslietajās ģērbtuvēs, caurvējā un tauku sveču gaismā. Svinīgo izrāžu vakaros viņš bija augstāko varu augstu vērtēts sūtnis, kufš staro zvaigžņu mirdzumā un kēniškā labvēlībā, citreiz viņš vaidēdams gulēja uz šaurās lāvas, jūrasslimības nežēlīgo roku satverts, augstāko varu uzliktos grūtos pārbaudījumus cietušais pravietis Jona valzivs vēderā. Bet vienmēr un visur viņš bija izredzētais, ceļinieks, kuļš seko savam aicinājumam.

Sērensena kunga prātam piemita divējādība, kas varēja mulsināt un satraukt viņa apkārtni un ko gan varēja saukt par daimonisku, bet ar ko viņš samierinājās, pretī saņemdams bagātinātu dzīves saturu. No vienas puses, viņš bija modrs, viltīgs un nenogurdināms uzņēmējs ar acīm pierē un pakausī, ar smalku degunu, kas ātri saož pelņu, un ar pilnīgi skaidru un neaizplīvurotu skatienu gan uz publiku atsevišķi, gan uz cilvēci kopumā. Un vienā un tai pašā laikā viņš bija savas mākslas padevīgs kalps, vecs, pazemīgs priesteris templī, ar sirdī rakstītiem vārdiem: "Dominē, non surn dignus".

Savos kontraktos viņš neļāva sevi apkrāpt ne par grasi. Reizēm, kad viņš uzlika masku tumša, ieplaisājuša spoguļa priekšā, viņam varēja ienākt prātā gaiša doma, kā izgriezt citiem kādu podziņu. Viņš spēlēja neskaitāmos rupjos farsos, kuri viņa laikos tika saukti par posēm, sniegdams saviem skatītājiem visu, ko viņu sirds spēj iekārot, — lēkāšanu, rūkšanu un fantastisku mīmiku, un pateicās par dimdošiem aplausiem ar roku uz sirds un saldu smaidu uz lūpām, — un galvā viņam visu laiku bija vakara rēķins no pirmā līdz pēdējam grasim.

Bet, kad vēlāk, jau pēc pusnakts, baudījis pieticīgo vakara maltīti un izdzēris glāzīti degvīna, viņš ar svečturi rokā kāpa augšup uz guļamkambari pa kāpnēm, kas bija tik stāvas un šauras kā lakta vistu kūtī, viņš garā uzkāpa tik augstu kā dažs labs eņģelis pa Jēkaba kāpnēm. Tad viņš atkal sēdās pie gaida ar Euripīdu, Lopi de Veģu un Moljēru, ar savas zemes Zelta laikmeta dzejniekiem un ar to, kurš visvairāk izskatījās pēc cilvēka, ar pašu Viljamu Šekspīru. Nemirstīgie gari bija viņa brāļi, kas saprata Sērensena kungu tāpat kā viņš viņus. Šo garu lokā viņš gavilēdams varēja izrauties brīvībā vai liet asaras dziļās pasaules sāpēs.

Dažu reizi lietišķajās attiecībās Sērensena kungs tika nodēvēts par nekaunīgu spekulantu. Bet attiecībās ar nemirstīgajiem viņš bija kautrīgs kā jaunava.

Tikai viens otrs no labiem draugiem zināja viņa teoriju par to, ka cilvēka dzīvē no daudzkā necienīga būtu iespējams izvairīties, ja vien cilvēki spētu pierast pie runāšanas ■ pantos. "Nav vajadzīgas atskaņas," viņš sacīja. "Nē, nepavisam nav vajadzīgas atskaņas. Pants ar atskaņām būtībā ir slēpts drauds panta saturam. Bet savas jūtas mums būtu jāizteic, jāsazinās ar citiem — jambos. Jo jambs spiež maigi mūsu raupjo dabu — uz cēlu dižumu, un nesaudzīgi nošķir — sēnalas un citus sārņus — no zelta graudiem valodā." Sava mūža svinīgākajos brīžos Sērensena kungs pats domāja jambos. Tikai Notarius Publicus Kopenhāgenā, loti negribīgi ar to samierinoties, zināja par klauzulu viņa testamentā, saskaņā ar kuru aktiera galvaskauss reiz būtu jānospodrina un uz laiku laikiem tam būtu jāfigurē uz skatuves kā Jorika galvaskausam.

Tad nu gadījās, ka Sērensena kungs, pārbaudījis kasi, secināja, ka pēdējā sezona ir bijusi ienesīgāka nekā

pārējās. Vecais direktors saprata, ka dievišķās varas noraugās viņā ar maigu skatu un ka viņam būtu jāizrāda tām pateicība. Viņš nolēma īstenot kādu sava ilgā mūža sapni. Viņš iestudēs "Vētru" un pats tajā spēlēs Prospero.

Pieņēmis šo lēmumu, viņš piecēlās un izgāja garā nakts pastaigā. Viņš skatījās zvaigžņotajās debesīs, domādams, ka ir ticis vadīts pa brīnišķiem ceļiem. "Spārni, kurus visu mūžu esmu iekārojis," viņš klusībā sacīja, "nu tiek man dāvāti — lai es tos sakļautu! Es pateicos tiem, kuru rokās esmu bijis un esmu!"

II loma iedalīta

Daudz nakšu viņš pavadīja nomodā, bīdīdams savas trupas vīrišķos un sievišķos spēkus lugas personu sarakstā gan iekšā, gan ārā, it kā tie būtu kauliņi smalkā galda spēlē. Beidzot viņam, izņemot vienu figūru, bija skaidrs viss lomu sadalījums, un viņš bija gluži apmierināts ar to. Bet vienu, Ariēlu, viņš vēl nebija atradis un plēsa sev matus aiz bēdām par savu bezspēcību. Viņš jau bija izmēģinājis lomā savus labākos māksliniekus un aizvainots izsviedis tos atkal ārā, kad viņa skatienu kādu dienu piesaistīja jauna meitene, kura nesen bija iestājusies trupā un kura pāris sīkās lomiņās bija saņēmusi pieticīgu atzinību.

"Ak, mans Radītāji" tai pašā acumirklī Sērensena kungs sirds dziļumos iesaucās. "Kur man bija acis?! Ceļos stāvēdams, esmu lūdzis debesis, lai jel sūta man kādu lietājamu gaisa garu, jau grasījos zaudēt pēdējo cerību un krist izmisumā! Un tikmēr daiļākais Ariēls, kādu pasaule redzējusi, ir staigājis man gar pašu degungalu un es neesmu viņu pazinis!" Viņš bija tik saviļņots, ka nepamanīja audzēknes dzimumu.

"Manu meitenīt," viņš jaunajai aktrisei teica, "tu spēlēsi Ariēlu "Vētrā"!"

"Es?!" viņa iesaucās.

"Jā!" Sērensena kungs sacīja.

Meitene, kuru viņš uzrunāja, bija liela un spēcīgas miesasbūves, ar dzidrām, drošām acīm, bet ar savādu, kautrīga cēluma pilnu izturēšanos. Sērensena kungs, kurš, zīmējoties uz jauno aktrišu morālo stāju, sirdī bija saglabājis Kopenhāgenas karaliskās skatuves augstās tradīcijas, pa reizei bija meiteni ievērojis tieši tāpēc, ka ar viņu šķita grūti nonākt tuvākās attiecībās. Viņa bija skaista meitene, un bruņinieciski noskaņotai personai, tādai kā Sērensena kungs, kaut kas viņas sejā likās saviļņojošs un aizkustinošs. Bet neviens cits, tikai teatrālis ar ģeniālu aci būtu iedomājies viņu Ariēla lomā.

"Viņa ir drusciņ vāja," Sērensena kungs domāja. "Jo bijusi spiesta dzīvot bada maizē, nabaga meitene. Bet tas viņai piestāv, jo viņas skeleta uzbūve ir ārkārtīgi skaista. Ja pareizi ir tas, ko mans nelaiķa direktors Kopenhāgenā paskaidroja, ka šeit, uz zemes, sieviete pret vīrieti ir kā dzeja pret prozu — tad sievietes, ko sastopam diendienā, kā dzejas lasāmas. — Tās lasa balsī tā, ka klausīt tīk, — vai arī lasa tā, ka ausis plēš. Šī gaišacīte ir kā tīra dziesma!"

"Klausies nu, mazulīt," viņš teica, aizdedzinādams kādu no resnajiem cigāriem, kuri bija vai vienīgā greznība, ko viņš atļāvās. "Nu mums abiem jāķeras pie darba, un tas nebūs nekāds joks. Mēs šeit esam, lai kalpotu Viljamam Šekspīram, Eivonas gulbim. Un mēs nemaz nedrīkstam domāt par sevi, jo paši par sevi mēs neesam nekas. Vai esi gatava viņa dēļ aizmirst visu?"

Padomājusi jaunā meitene nosarka un sacīja: "Ja vien es neesmu par lielu!"

Sērensena kungs uzmanīgi nopētīja viņu no galvas līdz kājām un, lai būtu pilnīgi drošs par savu izvēli, pat apgāja viņai apkārt.

"Pie velna mārciņas!" viņš priecīgi iesaucās. "Au contraire, es vēlētos, lai tu būtu vēl lielāka! Jo tu esi viegla kā balons, kas pildīts ar gāzi, — jo pilnāks tas ir, jo augstāk lido! Bez tam mūsu Viljams ir īstais vīrs, kurš var atcelt likumu, kas atkārtojas līdz pliekanībai, — gravitācijas likumu.

Nu paskaties uz mani! Esmu mazs vīrelis, kāds es še stāvu un staigāju skumjajā ikdienā. Bet vai tu domā, ka es tāds izskatīšos arī tad, kad ieģērbšos Prospero tērpā? Nē, tur jau tieši tās briesmas, ka skatuvemanai figūrai kļūs par šauru. Tur pietrūks vietas jums citiem. Un, kad pasūtināšu sev jaunu kārtu, — Dievs mans liecinieks, tā man ir nepieciešama, — tad skroderis, kurš būs sēdējis parterā, uzskrūvēs cenu, jo sapratīs, ka manam apjomam vajadzēs vairāk drānas!

Es gan zinu," viņš pēc garas pauzes dziļā nopietnībā turpināja, "ka pat augstas raudzes teātra direktoru vidū atrodas tādi, kuriem sirds un rocība ļauj Ariēlam nolidot uz skatuves pa virvi no griestiem. Pie velna! Man tā ir preteklība. Tiem jābūt dzejnieka vārdiem, kas liek Ariēlam lidot. Vai mums, Viljama Šekspīra kalpiem, vairāk jāpaļaujas uz dzelzs trosi, nevis uz viņa debešķīgajām vārsmām? Uz šīs skatuves tas būtu iespējams tikai pār Valdemāra Sērensena līķi!

Tu esi drusciņ lēnīga," viņš nerimās. "Tas ir ļoti labi. Ariēls nedrīkst būt ne ātrs, ne ari apsviedīgs. Un tad, kad viņš Prospero atbild:

"Es dzeru pretvēju un būšu Idāt pirms jūsu otrā sirdspuksta…" —

tad publikai ir viņam uzreiz jānotic, protams, jānotic! Bet tas, Dieva dēļ, nedrīkst notikt tāpēc, ka publika domā: "Nu, to viņš laikam spēj, ja tā steidzas!" Nē, publika nedrīkst ne mirkli šaubīties. Jo tai pašā brīdī tās sirdij svētlaimē jāietrīcas, izsaucoties: "Ai, kāda burvība!"

Jā, es tev uzticēšu kādu noslēpumu, manu skuķēn," Sērensena kungs pēc īsas pauzes atkal iesāka, savas varenās izdomas aizrauts. "Ja iedomājas — jo iedomāties jau var visu, — ka izņēmuma kārtā pasaulē nācis meitēns ar spārnu pāri un ka viņa nāk pie manis un lūdz kādu lomu, tad man ir viņai jaatbild: "Dzejnieka darbos atradīsies loma jebkuram cilvēkbērnam, ergo arī viena tev. Komēdijās, kuras mūslaikos esam spiesti iestudēt, atradīsies ne viena vien varone, kuru vajadzētu padarīt vieglāku, atņemot daļu no viņas avoir du poidsl Tas Kungs lai stāv tev klāt, tu vari spēlēt vienu no tām. Bet Ariēla lomai tu nederi tāpēc, ka tev patiešām ir spārni uz muguras, un tāpēc, ka tu jau vistiešākā īstenībā un pavisam bez poēzijas esi spējīga lidot!"

III mīlas bērns

Meitene, kura spēlēs Ariēlu, jau labu laiku sirdī bija zinājusi, ka viņa būs aktrise.

Viņas māte darināja cepures dāmām mazā fjordu pilsētiņā, un meita sēdēja viņai blakus, raudzījās pāri fjordam un, galvai reibstot, juta, ka tāpat viļņojas viņas prāts. Dažreiz viņa domāja, ka no tā nomirs. Bet viņa nezināja ne to, • cik dziji sniedzas prāta dzelme, ne — ko tā slēpj, tāpat kā viņai nebija jausmas par jūras dzelmi un par to, kādi dzīvnieki un augi mīt tumšajā ūdenī. Nobālusi viņa paņēma uzpirksteni un grieznes.

Viņas tēvs bija bijis skotu kapteinis, kuru sauca Aleksandrs Ross un kura kuģis reiz pirms divdesmit gadiem ceļā uz Rīgu bija cietis avāriju un bija spiests nogulēt fjordu pilsētiņas ostā visu vasaru. Šajos vasaras mēnešos lielais, skaistais vīrs, kurš bija kuģojis apkārt zemeslodei un piedalījies Dienvidpola ekspedīcijā, bija pievērsis sev pilsoņu uzmanību un sējis nemieru viņu sabiedrībā. Un viņš pa galvu pa kaklu ar lielu pārliecību, — tāpat kā viņš darīja visu, — bija iemīlējies un apprecējis vienu no daiļākajām meitenēm, septiņpadsmit " gadus veco muitas priekšnieka meitu. Jaunā meitene saldā apjukumā un saviļņojumā bija aizstāvējusies, bet tomēr kļuvusi par Rosa kundzi, lāgā nepagūdama ne apkārt paskatīties. "Tā taču ir jūra, kas mani atnesusi, manu sirsniņ," viņš čukstēja savā lauzītajā, jocīgajā un apburošajā norvēģu valodā. "Lai stājas viļņi, lai stājas sirds."

Pret rudeni kuģis bija salabots. Apskāvis un noskūpstījis savu jauno sievu, kapteinis nolika uz viņas šujamgaldiņa kaudzīti zelta naudas un .solīja atgriezties uz Ziemassvētkiem, lai ņemtu viņu līdzi uz Skotiju. Viņa stāvēja piestātnē, aplikusi ap pleciem skaisto lakatu, ko viņš bija dāvinājis, un noskatījās, kā viņš aizbrauc. Kapteinis bija bijis viens vesels kopā ar viņu, tagad viņš kļuva viens vesels ar kuģi. Kopš tās dienas neviens viņu vairs nebija redzējis, ne arī par viņu ko dzirdējis.

Nākamajā pavasarī pēc garās, ilgās gaidīšanas visus šausmīgos ziemas mēnešus jaunā sieva saprata — kuģi aprijusi jūras dzelme un viņa ir atraitne. Bet cilvēki pilsētiņā sāka runāt, ka Ross nekad nav domājis par atgriešanos. Drusciņ vēlāk paklīda baumas, ka Skotijā viņam jau esot bijusi sieva, viņa paša kuģa (audis to esot likuši noprast.

Pilsētā atradās tādi, kas nosodīja jaunavu, kura ar tādu steigu bija metusies svešzemju kapteiņa rokās. Citi žēloja pamesto norvēģu meiteni un būtu gribējuši viņai sniegt palīdzību un mierinājumu. Bet visās šais runās viņa ātri sadzirdēja to, ko nevēlējās zināt vai nespēja panest. Pirms vēl bērns bija dzimis, viņa par naudu, ko mīļotais uz atvadām bija devis, ierīkoja mazu šūšanas darbnīcu un veikaliņu. Viņa nolika pie malas tikai vienu vienīgu sovrinu, jo viņas bērnam bija jāsaņem tēva mantojums tīrā zeltā. No tā laika viņa vairījās no savas ģimenes un agrākajiem paziņām pilsētā. Viņai nebija pret viņiem īpašu iebildumu, bet viņi atņemtu viņai laiku domāt par Aleksandru Rosu. Kad fjorda krasti atkal metās zaļi, viņai piedzima meita, kura kādreiz, viņa domāja, palīdzēs viņai atcerēties Rosu.

Rosa kundze nosauca savu meitu par Mallī, jo vīrs bija dziedājis dziesmu par kādu skotu meiteni, kuras vārds ir Mallī un kura ir pati pilnība. Bet klientiem, kuri veikalā skatījās uz bērnu šūpulī, viņa teica, ka tāds esot ģimenes vārds viņas vīra dzimtā, viņa māti saukuši par Mallī. Pēdīgi viņa pati sāka tam ticēt.

Tajos mēnešos, kad aizvien pieaugošā nemierā, bailēs un aizvien dziļākā neziņas tumsā viņa bērnu bija gaidījusi, nedzimušais bērns viņai bija bijis drošs pierādījums, ka vīrs ir dzīvs. Auglis auga un spārdījās viņas ldēpī un nevarēja būt miruša cilvēka bērns. Tagad, kad viņu bija sasniegušas baumas, bērns pamazām kļuva par tikpat drošu pierādījumu, ka vīrs ir miris. Jo tik veselīgs, skaists un jauks bērns nevarēja būt krāpnieka dāvana. Uzaugusi meitene saprata, kaut arī māte nekad nebija to izteikusi — vai nebija spējusi izteikt — vārdos, kāda milzīga un noslēpumaina, reizē traģiska un svētlaimes pilna nozīme viņai jau savas eksistences dēļ vien ir šīs maigās, vientuļās mātes acīs. Viņas abas dzīvoja kopā pavisam klusu un bija ļoti laimīgas.

Kad meitene paaugās un reizi pa reizei izgāja cilvēkos, viņa dzirdēja arī viņus pieminam tēvu. Viņa bija saprātīga un dzirdēja katru intonāciju un klusuma mirkli, viņai ātri kļuva skaidrs, kāda slava pilsētā ir kapteiņa Rosa vārdam. Neviens nezināja, ko meitene jūt. Bet ar pieaugošu spēku viņa nostājās mātes pusē pret visu pasauli. Viņa stāvēja postenī pie Rosa kundzes kā bruņots sargs, kļūdama pārspīlēti godīga un prātīga, lai ko arī darītu. Pati vēl to skaidri neapzinādamās, savā jaunajā sirdī viņa bija nolēmusi, ka meitas uzvedībā cilvēki nekad negūs pat mazāko apstiprinājumu tam, ka māte Jāvusi sevi pavest sliktam cilvēkam.

Bet vienatnē Mallī laimīga Jāvās domām par savu lielo, skaisto tēvu. Viņai patiktu, ja viņš būtu bijis piedzīvojumu meklētājs, kapepj kapteinis, kā tie, par kūļiem runāja vēl no kara laikiem, — vai pat korsārs vai jūras laupītājs! Dziji viņas klusajā, noslēgtajā dabā slēpās ārkārtīgs dzīvīgums un liela, slepena pašpārliecinātība. Nicinājums, ko viņa juta pret šo mazo pilsonisko sabiedrību, jaucās ar iecietību pret māti. Viņa pati un Aleksandrs Ross bija gudrāki par visiem!

Rosa kundze bija lepna uz savu paklausīgo un prātīgo bērnu, un mātišķās godkāres dēj pilsētnieku acīs viņa k|uva gandrīz vai par apsmieldu. Viņa lika meitai mācīties angļu valodu pie kādas vecas mis, kura aizvien vēl dzīvoja fjorda pilsētiņā, pirms veselas paaudzes ieradusies tur kā barona Lēvenskjolda meitu guvernante. Sažuvušās un lieldegunainās anglietes šaurajā kambarītī virs miesnieka bodītes Mallī mācījās sava tēva valodu. Un tur, augšā, notika meitenei liktenīga tikšanās — kādu dienu viņa lasīja arī Viljamu Šekspīru. Drebošā balsī un asarām acīs vecā jaunava deklamēja savu dzejnieku jaunajai meitenei; apliecinādama savu izcelšanos un bagātību, trimdiniece ar majestātisku cieņu ieveda cepurnieces meitu izcilu un gudru tautiešu lokā. No tā brīža Mallī Aleksandru

Rosu redzēja kā Šekspīra varoni. Viņas sirds kopā ar Filipu Falkonbridžu sauca:

"Man, kundze, labāks tēvs nav vajadzīgs, dažs grēks šai saulē dod tam priekšrocības tāpat kā jums!"

Kā bērns Mallī savam vecumam bija liela auguma, bet par sievieti viņa attīstījās vēlu. Vēl sešpadsmit gadu vecumā, iesvētībās pie altāra stāvot, viņa bija līdzīga izstīdzējušam zēnam. Pieaugusi viņa kļuva skaista. Nevienam cilvēkam nav bagātāka piedzīvojuma kā tam neglītajam un neveiklajam meitēnam, kujš dažu mēnešu laikā pārvēršas daiļā jaunavā. Tas ir gan brīnišķīgs pārsteigums, gan piepildītas cerības, tā ir žēlastība un reizē pelnīta paaugstināšana. Kuģis ir stāvējis bezvējā vai arī svaidījies nemierīgās straumēs, tagad baltās buras piepūšas un kuģis dodas atklātā jūrā! Un pat ātrums dod atbalstu un drošību.

Nedzirdami Mallī turēja savu nosprausto kursu, tik pārgalvīgi un droši, it kā pie stūresrata stāvētu pats kapteinis Ross. Pilsētas jaunekļi uz ielas pagriezās, noskatīdamies viņai pakal, un bija arī tādi, kuri iedomājās, ka neparastais stāvoklis padarīs meiteni par vieglu laupījumu. Bet viņi pārrēķinājās. Mallī gan gribētu būt korsāra meita, bet nekādā ziņā ne korsāra prīze. Bērnībā viņa bija bijusi maigas dabas, kā jauna meitene viņa bija cietsirdīga un pavisam bez žēlastības. "Nē," viņa klusībā teica, "tie būs viņi, kas kļūs par upuriem!" Tomēr negaidītā apbrīna, jaunā defensīva un ofensīva padarīja viņas pirmos jaunības gadus nemiera pilnus. Un vispār, lasot Mallī stāstu tādu, kāds tas ir uzrakstīts, viegli var iedomāties, ka viņa, ja vien šis stāsts būtu izvērties garāks, būtu kļuvusi par to, ko francūži sauc lionne, — par lauveni. Bet pašā stāstā viņa ir tikai jauns lauvēns, drusciņ lempīgs kustībās, un līdz pat pēdējai stāsta nodaļai nedroša sava spēka novērtējumā.

IV Rosa kundze

Tad kādu vakaru pilsētiņas mazajā teātra zālē viņa redzēja Sērensena kunga trupas izrādi. Viss viņas gadiem ilgi apvaldītais spēks un ilgošanās — vienā vienīgā mirklī un gluži tā, it kā tieši sirdī būtu trāpījusi dievu bulta, — uzbangoja, pārvērzdamies pilnīgā skaidrībā un svētlaimē. Pirms vēl izrāde bija beigusies, viņa bija pieņēmusi nesatricināmu lēmumu: viņa būs aktrise.

Kamēr Mallī gāja mājās no teātra, iela viņai zem kājām un visapkārt viļņoja un šūpojās. Mazajā istabiņā viņa paņēma savas grāmatas, un telpa kļuva par zvaigžņotu Veronas nakti un kapliču, tā sazaļoja, tā skanēja kā dziesma no Ardenu mežiem un iemirdzējās tumšā zilumā kā Vidusjūras viļņi pie Kipras krastiem. Nevienam nezinot, ar drebošu sirdi, it kā šī diena būtu pastardiena, viņa pēc neilga laika devās uz viesnīciņu, kurā bija apmeties Sērensena kungs, satika viņu un norunāja viņam kaut ko no lomām, kuras bija iemācījusies.

Sērensena kungs klausījās viņā, skatījās viņā un, paskatījies viņā vēlreiz, klusībā sacīja: "Tur kaut kas ir!" Tik daudz tas bija, ka viņš negribēja laist meiteni pavisam prom un pieņēma viņu trupā par niecīgu atalgojumu uz trim mēnešiem. "Lai kādu laiciņu," viņš domāja, "skatuves gaisā viņa nemanāmi nobriest. Un tad jau redzēsim!" Nu Mallī varēja atklāt savu nolēmumu mātei, un driz par to dzirdēja pilsētiņas ļaudis.

Aktrises aicinājums un dzīve pilsētiņas sabiedrībai bija kaut kas svešs un savā būtībā šaubīgs, un Mallī īpašais stāvoldis bija par iemeslu, ka viņa tika asi nosodīta un pat izsmieta. Bet meitene par sevi bija tik pārliecināta, ka viņa, — kas citkārt vienmēr zināja pilsētiņas laužu domas un uzskatus un veda par tiem precīzu rēķinu, — tagad tos neņēma vērā vai arī nemaz par tiem neprātoja. Viņa bija pamatīgi pārsteigta par mātes izbailēm dienā, kad darīja mātei zināmu savas dzīves plānu.

Rosa kundzei nekad nebija nācies ar varu ietekmēt: meitas dabu, un viņai nemaz nebija mātes ierastās varas. Konfliktā ar meitu viņa no bailēm un bēdām vai prātu zaudēja, un Mallī no savas puses palika stingra un nelokāma. Starp viņām notika pāris lielu, vētrainu scēnu, kas varēja beigties ar to, ka vai nu viena, vai otra no viņām būtu metusies fjordā.

Tad Mallī saņēma papildspēkus, no kurienes tie bija vismazāk gaidāmi. Par viņas sabiedroto k(uva mirušais vai arī pazudušais tēvs.

Rosa kundze bija mīlējusi savu vīru un ticējusi viņam, nenieka viņu nesaprazdama. Nu viņai uz mūžīgiem laikiem — vai nu par sodu, vai godu — bija jāmīl tas, ko viņa nesaprot. Ja Mallī nodoms kaut mazdrusciņ iekļautos viņas pašas apredzes lokā, viņa varbūt atrastu līdzekļus, lai pretotos tam. Bet šī nevaldāmā, bezrūpīgā ārprāta priekšā viņa reiba no skaistām, brīnišķām atmiņām un domu sakarībām. Laikā, kad viņa cīnījās ar meitas kaislību, viņa savādā kārtā pārdzīvoja savu īso laulību no jauna. Tie bija — dienu no dienas — tie paši neizskaidrojamie pārsteigumi un garastāvokļu maiņas kā toreiz: sveša, bagāta, saldmes pilna vara, kas reiz kā vētra bija viņu pārņēmusi, tagad atkal ielenca viņu no visām pusēm. Mallī daba kļuva tikpat glaimīga, vilinoša un kvēla kā pielūdzējam pirms divdesmit gadiem. Rosa kundze atcerējās, ka Aleksandrs Ross, stiprais, skaistais jūrasbraucējs, viņas priekšā bija meties ceļos un čukstējis: "Nē, ļauj man palikt tepat, uz grīdas. Tā ir vispiemērotākā vieta." Viņa iemīlējās savā meitā tāpat, kā reiz bija iemīlējusies viņas tēvā, un aizmirsa, ka ir pagājuši gadi un viņa,gadiem ritot, ir nosirmojusi. Viņa sarka un bālēja Mallī klātbūtnē un drebēja, kad meita gāja prom. Māte juta, ka viņas griba ir bezspēcīga sava bērna balss un skatiena priekšā, un šai bezspēcībā bija augšāmcēlusies svētlaime, gluži kā sapnis.

Kad viņa vētrainā un asarām slacītā sarunā pēdīgi deva meitenei savu svētību, viņa jutās tā, it kā no jauna svinētu savas kāzas. No tā brīža viņa nemaz vairs nespēja, kā pilsēta no viņas gaidīja, raizēties vai baiļoties. Dienā, kad Mallī kopā ar Sērensena kunga trupu devās prom, māte un meita šķīrās sapratnes un mīlas pilnā saskaņā.

V Meistars un māceklis

Nu Mallī iemācījās Ariēla lomu no galvas, un Sērensena kungs uzņēmās slīpēt to līdz pilnībai. Viņš nedeva viņai mieru ne dienu, ne nakti. Viņš sodījās un lādējās, ar iedvesmotu nežēlību zobojās par viņas grimasēm un intonāciju, saknaibīja viņas slaidās rokas zili melnas un kādu dienu pat iecirta viņai skaļu pliki.

Pārējos trupas aktierus, kuri ar izbrīnu bija vērojuši kautrīgās meitenes pēkšņo izvirzīšanos, greizsirdības vietā, — kas viegli varēja notikt, — pārņēma līdzjūtība pret viņu. Trupas prīmadonna Ilenes jaunkundze, kurai bija jāspēlē Miranda un kura bija skaistule gariem, melniem matiem, aizstāvēdama Mallī, pāris reižu uzdrošinājās iebilst direktoram. Teātra pirmais mīlētājs — gaišmatains jauneklis ar glītām kājām — pacietīgi gaidīja kulisēs, lai mierinātu meiteni, kad viņa grīļodamās nāca no mēģinājuma. Ja tomēr neviens ne uz skatuves, ne ārpus tās nemēģināja Sērensena kunga upurim tuvoties un ne reizi savās sarunās nepieminēja jauniņo, tad vainojams nebūt nebija simpātiju trūkums. Viņi nebija droši par to, kas tieši viņu acu priekšā norisinās, kā jau cilvēki, kuri seko jauna koka neaptveramai un neizskaidrojamai augšanai fakīra buramvārdu iespaidā. Sī parādība var radīt izbrīnu vai arī bailes, bet izslēdz runas vai nosodījumu.

Tomēr Sērensena kungs ar katru stundu kļuva laimīgāks, un Mallī saprata, ka viņš trako viņas pašas labā un ka tas viss ir mīlestība. Notika arī tā, ka vecais aktieris, izdzirdējis atsevišķu viņas repliku, spēji pārtrauca plosīšanos un ar stīvu un pētīgu skatienu raudzījās savā audzēknē. "Saki to vēlreiz!" viņš klusu un pazemīgi lūdza. Un, kad Mallī atkārtoja:

… tev prātu atņēmu, un tādi paši varonīgi vīri gan kārušies, gan slīcinājušies!" —

tad Sērensena kungs brīdi stāvēja kluss, kā cilvēks, kuļ-am grūti noticēt savām acīm un ausīm, līdz pēdīgi ievilka dziļi elpu un ļāva jūtām vaļu ar kādu no Prospero replikām:

"To briesmoni tu notēloji braši, mans Ariēl!"

Pamājis viņai ar galvu, viņš turpināja mācību stundu.

Viņš varēja arī pāri plūstošā lepnumā un laimē tēvišķīgi papliķēt viņai pa pēcpusi un pēc tam, vairāk sev pašam nekā viņai, attīstīt savas teorijas par sievietes skaistumu.

"Vai ir daudz tādu sieviešu," viņš sacīja, "kurām pakaļgals atrodas tur, kur tam jābūt? Dažām, Dievs pasargā, tas noslīdējis līdz papēžiem! Tu, mans mīlulīt," viņš priecīgs piebilda ar cigāru zobos, "esi garkājaina! Tavi stilbi nevelk tevi uz leju. Nē, kājas tev ir divas slaidas kolonnas un lieliski nes tevi, — lai kur tu stāvētu un ietu, — visu tavu jauko personu uz debesīm!"

Kādu dienu viņš saķēra galvu, iesaukdamies: "Un tādai meitenei es esmu licis tipināt franču zīda kurpītēs! Ak, es muļķis! Man nebija ne jausmas, ka šīm kājām der septiņjūdžu zābaku pāris!"

Citu reizi, kad nospēlēta bija visa lielā aina ar Prospero un Ariēlu, Sērensena kungs ilgi turēja Mallī piekjautu sev klāt. Viņš juta — jo meitene bija garāka auguma nekā viņš, — ka viņa asaras saslapina viņas zodu un kaklu.

"Mana meita!" viņš svinīgi teica, palaidis viņu vajā. "Mana meita! Viņš redzēs mūs! Es to jūtu: viņš redzēs mūs un uzsmaidīs mums. Viņš zina, vienīgi viņš zina, ka es neesmu vecs, plikpaurains, nabadzīgs provinces teātra direktors un tu — aušīga jaunava no nomaļa kakta. Ak, nē, mēs esam viņa bērni, mums ir dala pie viņa nemirstības! Patiesībā mēs esam divi mūžīgi, svētlaimīgi, svētlaimīgi, svētlaimīgi…" No lielā saviļņojuma viņam aizlūza balss. Satvēris meiteni izstieptās rokās, viņš ar svinīgu, gaišu, likās, pat tādu kā mirdzošu seju izdvesa: "…veiksminieki!"

VI Vētra

Tā Mallī dienu no dienas kļuva arvien vairāk Ariēls, tāpat kā Sērensena kungs dienu no dienas — vairāk Prospero, un "Vētras" pirmizrādes datums Kristiansandē jau bija nolikts uz piecpadsmito martu, . kad Sērensena kungu un Mallī, kā arī visu teātra trupu piemeklēja liktenīgs notikums. Tas bija tik neparasts, ka nonāca ne vien ļaužu valodās, bet parādījās arī "Kristiansandes Dienas Avīzes" pirmajā lappusē, kur bija rakstīts sekojošais:

Varone

Negaisā, kāds šonedēļ plosījās gar piekrasti, mums kaimiņos notika liela nelaime, kurai pēc visiem rēķiniem bija skumji jābeidzas gan ar cilvēku dzīvību zaudējumu, gan laba jūras tvaikoņa bojāeju, ja vien pēdējā brīdī liktenis nebūtu bijis žēlīgs un kādas drosmīgas meitenes veiklā rīcība nebūtu novedusi visu līdz laimīgākām beigām. Sniedzam mūsu lasītājiem īsu vēstījumu par šo drāmu.

Trešdien, devītajā martā pulksten divpadsmitos pasažieru tvaikonis "Sofija Hosevinkele" devās no Ērendāles uz Kristiansandi. Laiks bija miglains, ar sniegu un asu vēju no dienvidaustrumiem. Pēcpusdienā brīze pieauga par vētru, un, kā jau tas ir labi zināms, mēs piedzīvojām vienu no bargākajiem negaisiem, kāds, cik tālu atmiņa sniedz, ir plosījies mūsu piekrastē. Uz "Sofijas Hosevinkeles" bija sešpadsmit pasažieri, kuru vidū arī pazīstamais un cienījamais teātra direktors Sērensena kungs ar savu trupu, kas bija ceļā uz Kristiansandi, lai sniegtu izrādi.

Mūsu tvaikonis ar grūtībām bija ticis līdz Kvēses fjordam, kad vētra sāka trakot pilnā spēkā. Tad kuģis bija spiests pagriezties pa vējam, tomēr tika dzīts pret šērām pie Randezunda, un saskatīt krastu neļāva sniegputenis un smago viļņu nemitīgā šļākšanās pāri kuģim visā garumā.

Pulksten astoņos vakarā abās pusēs parādījās zemūdens rifi, un pāri tiem krācošā jūra sita bangas mājas augstumā. "Sofijai Hosevinkelei" izdevās tikt pāri ārējam rifam un nokļūt mierīgākos ūdeņos aiz šauras saliņas, bet tur kuģis ar priekšvadni uzskrēja zemūdens rifam un kuģī uzreiz sāka plūst ūdens. Kapteinis un divi komandas locekli vētras laikā bija ievainoti, un stūrmanim uz kuģa bija grūti atjaunot kārtību. Vienu no tvaikoņa glābšanas laivām jūra bija salauzusi, bet mūsu brašajiem jūrniekiem izdevās nolaist ūdenī otru laivu, kurā varēja novietoties divdesmit cilvēku. Pasažieri kopā ar tik daudz kuģa komandas vīriem, cik bija nepieciešami, lai manevrētu laivu, sakāpa tajā un airējās uz saliņu. Tikai kāda deviņpadsmit gadus veca meitene, Rosās jaunkundze no Sērensena kunga teātra trupas, paziņoja par savu lēmumu palikt uz kuģa, ar cēlu sievietes drosmi atdodama savu vietu laivā vienam no ievainotajiem matrožiem.

Nodoms bija tāds, ka stūrmanis ar laivu atgriezīsies, lai nogādātu krastā pārējos uz kuģa palikušos. Bet, izsēžoties uz saliņas, vieglā laiva tika sadragāta. Labi gan, ka visi, kas tajā atradās, nonāca krastā sveiki un veseli, bet nu vairs nebija iespējams atjaunot sakarus ar tvaikoni, kas krastā izkāpušajiem bija samanāms tikai caur sniegputeņa vērpetēm un putainām šļakatām. Tomēr pēc brīža no saliņas bija redzams, ka liels vilnis paceļ kuģi no rifa, un likās, ka tvaikoņa pēdējā stundiņa ir klāt.

Ari uz kuģa visiem bija skaidrs par draudošajām briesmām — kuģis pieplūdis ar ūdeni un ātri noies . dibenā. Desmit vīrus, kas bija atstāti uz tā, gandrīz vai pārņēma bezcerība, un viņi grasījās pārtraukt cīņu ar dabas spēkiem. Izskanēja doma, ka pēdējā dzīvības glābšanas iespēja ir dzīt kuģi pa vējam tik tālu uz krastu, cik vien iespējams. Šajā necaurredzamajā tumsā tas, pēc visa spriežot, būtu beidzies ar pilnīgu katastrofu.

Tad jaunava Rosa, kā augstāko varu saukta, vienīgā sieviete uz avarējušā kuģa, ar savu bezbailību iedvesa drosmi kuģa komandas viru krūtīs. Šī pavisam jaunā meitene pirmā no visiem devās lejā uz kurtuvi un piedabūja mechaniķi un kurinātāju no jauna iedarbināt mašīnas ar pilnu tvaiku. Dzīvībai bīstamos apstākļos viņa palīdzēja iedarbināt sūkņus, un pēc šī varoņdarba cauru nakti, kamēr tvaikonis bangās bija sagriezies šķērsām un ar katru stundu grima dziļāk, nepagurusi pavadīja blakus stūrmaņiem, kas nomainīja cits citu.

Ir saprotams, ka jaunavas gluži neticamais dvēseles spēles grūtā brīdī saviļņoja un stiprināja mūsu matrožus. Bet gandrīz vai neaptverami ir tas, ka meitenei, jūrniecībā nepieredžējušai, var piemist tāds varens spēks. Kāds jaunākais matrozis, vārdā Ferdinands

Šērets, šeit minams ar īpašu atzinību. No pirmā brīža viņš bija līdzās jaunavai Rosai un visu vētras nakti izpildīja jebkuru viņas pavēli. Cauri vētras krākšanai bieži bija dzirdams, ka jaunava skali sauc matroža vārdu.

Pret ceturtdienas, desmitā marta ritu negaiss pierima. Līdz ar ausmu "Sofiju Hosevinkeli" bija iespējams izvest caur Kristiansandes fjordu un uzsēdināt uz Odēres salas sēl<Ja, no kurienes to bez grūtībām būs iespējams izvilkt krastā. Un šīs avīzes iznākšanas brīdī gan tvaikoņa īpašnieks, mūsu augsti godātais novadnieks Johums Hosevinkels, gan mūsu matrožu sievas un mātes tūlīt aiz Dieva pateicas varonīgajai jaunavai par kuģa glābšanu."

VII par cēlu varoņdarbu

Tai pašā vētras naktī, kas bija aprakstīta "Kristiansandes Dienas Avīzē", glītajā, dzeltenajā koka namā, kurā dzīvoja avīzē pieminētais rēderis Johums Hosevinkels, visās otrā stāva istabās dega gaisma.

Rēderis staigāja šurpu turpu pa istabām, apstājās, ieklausījās vētrā un staigāja atkal. Viņš domāja par kuģiem, kuri šai naktī atradās jūrā, un visvairāk par "Sofiju Hosevinkeli", kas bija ceļā no Ērendāles. Šis kuģis bija nosaukts par godu viņa mīļākajai māsai, kura jau sen, deviņpadsmit gadu vecumā, bija mirusi. Uz rīta pusi viņš iesnaudās krēslā, kurā bija sēdējis, un pamodies ar pilnu pārliecību juta, — kuģis ir nogrimis jūras dzelmē un zudis.

Tad, nākdams no ostas, ieradās viņa dēls Arnts, kura istabas atradās mājas sānu piebūvē, balts ar sniegu matos un apsnigušu mēteli, un pastāstīja tēvam, ka "Sofija Hosevinkele" ir glābta un stāv pie Odēres salas. Šo ziņu rītausmā bija atvedis kāds zvejnieks. Johums Hosevinkels nolieca galvu pār saliktajām rokām uz galda un raudāja.

Tad Arnts pavēstīja, kā noritējusi kuģa glābšana. Un vecā rēdera prieks kļuva tik liels, ka viņam vajadzēja dalīties tajā ar saviem amata brāļiem rēderejā. Viņš paņēma zem rokas dēlu, un viņi gāja uz ostu un no ostas uz pilsētu. Vēsts visur tika uzņemta ar izbrīnu un prieku un pārrunāta visos sīkumos, un ne viena vien glāzīte tika izdzerta par kuģa izglābšanos un uz jaunavas Rosās labklājību. Pēc bezgalīgās šausmu nakts Johumam Hosevinkelam bija tik priecīgs prāts un tik viegli ap sirdi, kā viņš nebija juties ilgus gadus. Sievai uz māju viņš aizsūtīja ziņu, ka pēc drosmīgās meitenes ierašanās pilsētā viņi uzņems viņu savās mājās. Tur viņai bija jāsagatavo istaba, kurā kādreiz dzīvojusi Sofija.

Kad vēlā pēcpusdienā laiva ar kuģa avārijā cietušajiem no Odēres salas ienāca ostā, tur bija sapulcējusies vai puse Kristiansandes. Cilvēki priecīgām sejām sveicināja rēderi. Kāds īpašs apstāldis, tradīcija vai leģenda par Johuma Hosevinkela ģimeni, lika skanēt sveicieniem gandrīz vai godbijīgi.

Vakars bija vējains. Bija pārstājis snigt, debesis nomākušās, bet gar apvārsni jau kļuvušas gaišākas. Saulei rietot, nemierīgā jūra pēkšņi iezaigojās brīnumainā, tādā kā vara mirdzumā, un neskaitāmās sejas piestātnē iekvēlojās.

Laiva tika sagaidīta ar tādu atzinību, kāda jūrasbraucēju tautās tiek veltīta jūras varoņiem. Visas acis raudzījās laivā pēc jaunavas, kura bija izglābusi "Sofiju Hosevinkeli" un kuru visi iedomājās apmēram kā eņģeli. Ļaudis neieraudzīja viņu uzreiz, jo slapjās drēbes viņa bija apmainījusi pret zvejnieku kamzoli, biksēm un zābakiem, un šajās drēbēs, kas bija par lielām, viņa izskatījās pēc kuģapuikas. Kādu mirkli ļaužu pūlim pāršalca vilšanās un bailes. Bet kāds vīrs platiem pleciem, stāvēdams laivā, pacēla meiteni uz rokām un sauca uz krastu: "Te nu es vedu dārgumu!" Un tai brīdī, kad eņģelis atldājās jauna jūrnieka izskatā, kā viens no viņu pašu vidus, simtiem siržu atkusa visas kā viena. Uzbangoja skaļas gaviles, gaisā rika mestas cepures, un viss pālis smējās laivai pretim. Tomēr bija daudz tādu, kufi tai brīdī arī raudāja.

Kad meitene tika pacelta, zvejnieku cepure nokrita, un ap viņas matiem, kas sniegā un sāļajā ūdenī bija izspūruši un savēlušies, vakara debesis izveidoja nimbu. Viņa nejutās droša uz kājām, kāds jauneklis paņēma viņu uz rokām un nesa, tas bija Arnts Hosevinkels. Nekustīgu skatu Mallī raudzījās viņa sejā, un viņai šķita, ka tik skaistu cilvēku viņa vēl nekad nav redzējusi. Viņš savukārt skatījās meitenes sejā, kas bija loti bāla, ar tumšiem lokiem zem acīm un drebošām lupām. Caur raupjām drēbēm jauneklis juta viņas augumu, kāda viņas matu cirta ieslīdēja starp viņa lūpām, un viņš sajuta sāļumu, it kā pati jūra būtu iemetusi meiteni viņa apkampienos.

Brīdi viņa bija nesaprašanā, ko nozīmē tumšais pūlis; spožās, plati atvērtās acis meklēja pēc Arnta skatiena. Nākamajā mirklī viņa dzirdēja saucam savu vārdu tā, ka notrīcēja gaiss. Un tad viņa — ar spēju sārtumu, kas iesitās viņai sejā, ar visaptverošu un reibinošu skatienu, ar vienu vienīgu kustību — atdeva sevi ļaužu pūlim, ar tādu pašu aizgrābtību un nevaldāmu prieku, kāds strāvoja viņai pretī. Piespiedis viņas starojošo seju sev klāt, Arnts sniedza viņai skūpstu.

Ļaudis deva ceļu vecajam rēderim, kurš ar atsegtu galvu skaļā, saviļņojuma pilnā balsī veltīja dažus vārdus meitenei un klātesošajiem. Arnts sargāja meiteni, lai viņu neapkamptu vai visa Kristiansande. Kad pūlis ostā aptvēra, ka izglābtā kuģa rēderi ved jaunavu uz savu māju, un saprata, ka tas ir gods, kāds ar pilnām tiesībām viņai pienākas, viņi, skalām urravām skanot, tika pavadīti līdz vārtiem.

Jaunais matrozis Ferdinands, kurš ļaužu apziņā lielajā drāmā ar laimīgām beigām ieņēma varoņa vietu blakus jaunavai Rosai, dzīvoja pilsētā pie mātes, kura bija atraitne, un tika aiznests mājās uz rokām.

Mazliet vēlāk pret vakaru ieradās arī pārējie kuģa nelaimē cietušie, kuri bija izglābušies pie saliņas, un pilsētniekiem bija iemesls nezaudēt svētku noskaņojumu. Sērensena kungs zibenīgi aptvēra stāvokli. Viņš vairs nedomāja par savām ciešanām, bet mirdzēja jaunās audzēknes slavas atspīdumā, ar cienīgu un majestātisku izturēšanos apstiprinādams faktu, ka varoni ir radījis viņš un ka jaunava pieder viņam. Nekas cits viņam nebija īsti skaidrs, un viņš nepavisam neatšķīra, kur ir augša un apakša tai pasaulē, kas viņam visapkārt. Pa visu dienu balss viņam aizsmaka, tagad pazuda pavisam, un pirmās dienas pēc kuģa avārijas viņš pavadīja klusuciešot, kārtu kārtām ap kaklu aptinis vilnas lakatus. Pilsētā klīda valodas, ka vētras laikā, domājot par briesmām, kādas draud jaunavas Rosās dzīvībai, viņš nosirmojis. Patiesība bija tāda, ka glābšanas laivā vētra bija norāvusi viņa kastaņbrūno parūku un tā bija iekritusi viļņos. Viņš panesa zaudējumu ar nesatricināmu, karalisku mieru, apzinoties gan to, ka par laicīgu vērtību saņēmis mūžīgu pārdzīvojumu, gan arī to, ka zudušās parūkas vietā viņš dabūs citu, kad krastā tiks nogādāta viņa vecā izšūtā ceļasoma.

Drīz arī citi trupas dalībnieki nokļuva krastā, bāli un ne gluži pie pilnas samaņas, bet visi kā viens lepni un nenogurdināmi. īlenes jaunkundze lāva saviem garajiem, tumšajiem matiem laivā plesties kā apmetnim. Trupas mīlētājs nākamajā dienā savu izglābšanos aprakstīja odā "Ziemeļvējš" un panāca, ka tā tiek iespiesta dienas avīzē, kaut arī daži lasītāji saprata, ka no poēta nevar gaidīt, lai viņam būtu jēga gan par dzejas mākslu, gan debesspusēm.

Teātra izrādes pagaidām vajadzēja atlikt. Tomēr šai nedēlā daži no aktieriem viesnīcas "Harmonija" mazajā zālītē nospēlēja topošās programmas fragmentus. Viesnīcas saimnieks, cēlsirdīgi pakļaujoties sevišķajiem un satraucošajiem apstākļiem, ļāva teātra trupai dzīvot viesnīcā par pazeminātu cenu. Un, kad pilsētiņā kļuva zināms, ka aktieru kostīmus un izrādes dekorācijas uz "Sofijas Hosevinkeles" sabojājis sāļais ūdens, sākās līdzekļu vākšana par labu cietušajiem. Tā deva bagātīgus ienākumus, un Sērensena kungs dziļā klusumā, gulēdams gultā, nodevās prātojumiem par vērtējumu, kādu publika dod mākslinieka ieguldījumam gan mākslā, gan dzīvē.

Staltais nams pilsētas laukumā bija atvēris Mallī savas durvis un aizvēris tās aiz viņas muguras skaistā un sirsnīgā pateicībā pret nabadzīgo meiteni, kura bija likusi uz spēles dzīvību, lai glābtu vienu no šī nama kuģiem.

Tautām, kurām jūra ir maizes devēja, dzīves īstenība un pasaka īpatā veidā ir savijušās cieši kopā. Pirmajās dienās pēc meitenes ierašanās mājinieku sejās, kad tie skatījās uz viņu, bija lasāma godbijība, gandrīz vai bailes. Viņi netika gudri, vai jūra, mūžīgi klātesošā un neizdibināmā augstākā vara, patiesi ir viņu palaidusi vaļā. Vai kāds no nākamiem gariem viļņiem, kuri augstu cilā kuģus ostā, neiesūks viņu sevī un nepaņems viņu atpakaļ, tā ka mājinieki, meklēdami viņu istabā, atradīs to tukšu, ar tumšu jūras ūdens vai ūdenszāļu strīpu uz grīdas, kādu aiz sevis atstāj spoki no jūras? Tomēr pēc dažām dienām nams jutās drošs par viņu. Tad viņa kļuva par simbolu, pa pusei kuģim "Sofija Hosevinkele", kurš bija iekļuvis nelaimē uz jūras, pa pusei jaunajai Sofijai Hosevinkelei, kura reiz bija ziedējusi nama istabās.

Nekad savā mūžā Mallī nebija spērusi kāju tik lepnā namā. Viņa skatījās uz lustrām ar piekariņiem, dzidri baltajiem aizkariem, portretiem pie sienām un lādēm, un viņai šķita, ka to priekšā ikreiz būtu jāpaklanās. Un šai lepnajā namā viņu cienīja; kafiju un baltmaizi viņai pasniedza gultā, un blakus mazgājamai bļodai bija noliktas smaržīgas vijolīšu ziepes.

Viņa bija kautrīgas dabas un nevarēja neko daudz pateikt. Par savu lielo varoņdarbu viņa nesacīja neko vairāk, vienīgi tik daudz, cik bija nepieciešams, kad viņai ko vaicāja. Bet viņa bija priecīga, viņa staigāja, uz smaidiem atbildot ar smaidu. Viņa juta, ka nams dienu pēc viņas ierašanās ir izbrīnīts, pamanījis, ka viņa ir skaista. Viņa tajā bija ienākusi bālu, izmocītu seju un neglītās drēbēs. Šī nama apskāvienos viņa, kā pati redzēja spogulī, kļuva jo dienas, jo skaistāka. Un arī par to, ka bija iedomājies viņu neglītu, kamēr patiesībā viņa ir skaista meitene, smaidīja vecais nams. Ar šā nama atļauju Mallī tad spēra solīti tālāk, raudzīdamās apkārt, kādi cilvēki še dzīvo.

Visbrīvāk viņa jutās vecā rēdera sabiedrībā. Laikam tāpēc, viņa domāja, ka tik ilgus gadus bija ilgojusies pēc tēva, viņa labprāt bija kopā ar vīriešiem, juzdama, ka viņas skatiens, izturēšanās un balss viņiem var daudz dot. Pret mājas saimnieci viņa bija atturīgāka. Hosevinkela kundze bija lepna dāma melnā zīda kleitā ar garu zelta pulksteņķēdi pār krūtīm, viņai bija sārti balta seja parupjiem vaibstiem, un Mallī iedomājās, ka viņa ir līdzīga karalienei Torai no "Aksela un Valborgas". Hosevinkela kundze nerunāja daudz, bet arī karalienei Torai traģēdijā bija viena vienīga replika, ar kuru viņa vēršas pie dēla: "Lai Dievs tev piedod!" — un tomēr skatītāji zināja, ka viņa ir maiga un majestātiska un labiem cilvēkiem vēl labu. Par Arntu, nama dēlu, Mallī zināja vai domāja tikai to, ka viņa seja bija bijusi brīnišķi skaista, viņam izceļot viņu no laivas krastā.

VIII nams pilsētas laukumā

Johums Hosevinkels un viņa sieva bija dievbijīgi cilvēki, un viņu nams — stingri tikumīgs, tāds, kas dāsni sniedz palīdzīgu roku trūcīgajiem visā pilsētā. Viņi bija apprecējušies jauni un laimīgi dzīvojuši kopā, bet viņu laulība ilgi bija palikusi bez bērniem. Saskaņā ar Hosevinkelu dzimtas tradīciju Providence saņēma savu tiesu svētdienās, baznīcā un rīta un vakara lūgšanās ik dienas, bet ar personiskas dabas lūgumiem netika traucēta. Tikai ar taisnīgu dzīvi laulātie draugi bija atgādinājuši Visuvarenajam par sevi un savu trūkumu. Kaut kur dziļi slēpās mazs, nemierīgs jautājums: vai Visuvarenais šai gadījumā pats nenodara sev drusciņ pāri? Astoņpadsmit gadus pēc kāzām viņu neizsacītā lūgšana tika uzklausīta, pasaulē nāca dēls. Un savu pateicību dzimta uzdrošinājās izrādīt atldāti; reizē ar bērna kristībām tika nodibināts liels fonds, kam tika dots Arnta Johuma dēla Hosevinkela vārds. Nu atkal viņu namā uzplauka saviesīga dzīve.

Bet, gadiem ritot, rēderim un viņa sievai šī laime sāka likties gandrīz vai apšaubāma.

Jo viņu dēls jau no zīdaiņa vecuma bija tik skaists, ka cilvēki, viņu ieraudzīdami, apstājās un apldusa. Un izauga viņš prātīgāks, apkērīgāks, drosmīgāks un cēlsirdīgāks par citiem zēniem. Jaunekļa gados viņš tika aizsūtīts uz Lībeku un Amsterdamu mācīties un ar savu gaišo galvu, laipno dabu un nevainojamo uzvedību visur ieguva savu priekšnieku uzticību un mīlestību. Divdesmit gadu vecumā viņš kļuva par tēva biedrinieku rēderejā un parādīja, ka viņam ir neparasti labas zināšanas par kuģiem un kuģniecību. Viss, pie kā viņš ķērās, viņam izdevās, un jūrnieki un rakstveži kalpoja viņam ar prieku visi kā viens. Viņam piemita īpaša mīlestība uz mūziku, un viņš pats skaisti spēlēja un dziedāja.

Tomēr pēdējos divus gadus pāri viņa vecāku laimei šad un tad bija kritusi kāda ēna: neizskatījās, ka Arnts Hosevinkels domātu par precēšanos. Šai dzimtā tik daudz bija bijis tādu, kuri miruši jauni un neprecējušies, it kā būtu par skaistiem un labiem, lai sajauktu kādu citu šīs pasaules būtni ar savējo. Vai tas pats notiks arī ar šīs dzimtas pēdējo, vēlu dzimušo un loloto bērnu? Vecā rēderu ģimene tomēr nevēlējās lieki uztraukties. Pret visām Kristiansandes meitenēm viņu dēls izturējās godīgi, smalki un bruņnieciski un varēja taču izvēlēties vienu no viņām tad, kad vien to gribēja.

Visi, kuri tagad, raudzīdamies uz Arntu Hosevinkelu, ar neapzinātu, dziļu patiku ļāva skatienam kavēties pie viņa auguma, spēka un pievilcības, pie sejas dievišķās pilnības un īpatās, reizē atklātās un domīgās izteiksmes, juta, ka šis jauneklis no Kristiansandes šūpulī ir saņēmis visu, ko vien cilvēks šaisaulē var kārot, un gandrīz vairāk, nekā tas katram būtu viegli panesams.

Viņš bija saņēmis vēl ko vairāk, un par to nezināja neviens. Viņam piemita atvērta, domīga daba, un dzīvē viņš bija guvis pieredzi.

Kad Arnts bija piecpadsmit gadus vecs, vecāku mājās ieradās kalpone — zvejnieka meita no Vatnes, vārdā Gūrd. Viņa bija gadu vecāka par saimnieka dēlu, bet skaistais zēns, ap kura galvu mirdzēja bagātības un cilvēku sajūsmas oreols, pamodināja kvēlas jūtas pusmežonīgās meitenes krūtīs. Viņa nemaz nespēja slēpt savu mīlestību, viņš nepaguva ne attapties, kad starp viņiem jau bija izveidojušās mīlas attiecības. Viņš bija tik jauns, ka nejuta nekādu vainas apziņu. Nekad savā mūžā viņš nebija baidījies — un viņam arī nebija bijis pamata baidīties, — ka tas, ko viņš grib, varētu būt pretrunā ar labiem tikumiem vai cēlu domāšanas veidu. Līdz šim nepazīta saldme un prieks, spēle, vēl valdzinošāka tāpēc, ka bija slepena, uzplauka starp viņu un Gūro. Viņi smaidīja viens otram, no sirds vēlēdami viens otram labu. Par tēvu un māti, — ja vien šai laikā viņi vispār ienāca viņam prātā, — zēns domāja: "No tā viņi neko nesaprot." Viņi bija tik daudz vecāki par viņu, un, cik vien ilgi viņš tos pazina, viņi bija bijuši cienīgi, stīvi cilvēki, kamēr viņā kūsāja drosme un griba. Viņš neiedomājās, ka arī viņi kādreiz būtu spēlējuši to pašu spēli.

Slepenais mīlas romāns rēdera namā ilga sešas nedēļas. Tad kādā pavasara naktī Gūro metās savam jauniņajam mīļākajam ap kaklu un, asarām plūstot, iesaucās: "Es esmu nelaimīgs cilvēks, jo sastapu tevi un redzēju tevi, Arnt!" Nākamajā dienā viņa pazuda, un pēc divām dienām viņas līķi atrada peldam fjordā.

Arnts atkal ieraudzīja Gūro, kad viņu ienesa mājā, bālu, aukstu kā ledus, jūras sāļajam ūdenim no drēbēm pilot. Iemesls viņas izmisuma solim drīz kļuva zināms — Gūro gaidīja bērnu. Nākamajās trijās dienās zēns domāja, ka tas ir viņš, kurš bijis par iemeslu jaunās sievietes nelaimei un nāvei. Bet ceturtajā dienā pilsētā ieradās viņas vecāki, lai vestu mironi uz mājām, un rēdera nams uzzināja, ka meitenei jau pirms ierašanās tajā nav gājis spoži. Vatnē viņai bijis mīļākais, kurš viņu pametis, tomēr kopš tā laika kļuvis ļoti noslēgts un pāris reižu pilsētā viņu apciemojis. Bet nu Gūro par viņu neko nav gribējusi zināt. Nama saimnieks un saimniece bija satriekti par drūmo, skumjo notikumu, kas bija norisinājies zem viņu jumta. Nelabprāt viņi gribēja runāt par to gados jaunā dēla ldātbūtnē, tomēr juta, ka izvairīties nav iespējams, vai arī uzskatīja to par pienākumu — pavisam īsos vārdos pasacīt viņam patiesību, piebilstot dažus nopietnus vārdus par grēka algu.

Šī patiesība, ko Arnts uzzināja no tēva un mātes mutes, izdzēsa viņa vainu. Tomēr šķita, ka šī patiesība reizē izdzēš visu citu un viņš atkal stāv ar tukšām rokām. Palika vienīgi ilgošanās, kas garus gadus smeldza viņam sirdī un kam nebija tik liela sakara ar meiteni vai prieku, ko viņa Arntam bija dāvājusi, cik ar viņa paša ticību viņai un priekam. Slepena dzīves svētlaime viņam bija atklājusies, pierādīdama, ka tā pastāv, bet brīdi vēlāk noliegusi pati sevi, pierādīdama, ka nekad tomēr nav bijusi. Un Gūro atvadu vārdi skanēja viņam ausīs kā liktenīga vēsts, ka tā ir nelaime — sastapt viņu un redzēt viņu ari tam, kuram viņš vēl tikai un vienīgi labu. "Esmu nelaimīgs cilvēks, jo sastapu tevi!" viņa bija žēlojusies, seju viņam piespiedusi. Pāris mēnešu laikā viņa dzīvē bija risinājušies notikumi, nevienai dzīvai dvēselei par to nezinot. Tā nu iznāca, ka viņš, maigu roku sargātais, savrupais bērns, dzīVi un pasauli bija iepazinis pilnīgā vientulībā.

Tas bija noticis pirms divpadsmit gadiem. Kopš tā laika viņš bija redzējis kaut ko no pasaules, saticis daudzus cilvēkus un iepazinis dažādus apstākļus, un viss, ko viņš darīja, viņam izdevās. Viņam bija draugi daudzās zemēs, un viņš bija sastapis meitenes, kuras bija tikpat skaistas un uzticīgas kā zvejnieku meitene no Vatnes. Par viņu Arnts vairs nedomāja un īsti skaidri vairs neatcerējās, kā tas bija sācies, ka viņš labprāt turēja cilvēkus zināmā atstatumā no sevis, lai viņa tuvumā tie nek]ūtu nelaimīgi.

IX balle Kristiansandē

Nu pilsētas labākās sabiedrības kungi un dāmas ieradās namā tirgus laukumā, lai redzētu un sveicinātu jaunavu Rosu. Visi vienojās, ka viņai par godu jārīko balle "Harmonijas" lielajā zālē. Līdz tai dienai Mallī pa bagāto namu bija staigājusi savā vienīgajā kleitā, par to nemaz nedomājot, — balles kleita viņai nekad nebija piederējusi. Bet Hosevinkela kundze lielā steigā lika savai šuvējai uz balli pašūt priekš viņu jaunās viešņas flora kleitu ar jostu un volāniem. Balles vakarā pavecā sieviete brīnījās par to, cik viegli un majestātiski cepurnieces meita nes savu godību tērpu, un viņai ienāca prātā doma, ka visa pilsēta un viņa pati nodara netaisnību, pateicībā par varoņdarbu izturoties pret varoni kā rotaļlietu. Viņa būtu varējusi pietaupīt savas raizes. Tāda attieksme būtu varējusi sagrozīt galvu kādai citai meitenei, bet te bija darīšana ar jaunu personu, kura ar pateicību lāva ar sevi apieties kā ar spēļu lietiņu un tai pašā laikā spēlēties ar visu pilsētu — ostu, ielām, rātsnamu un pilsoņiem — kā ar savas pašas rotaļlietu.

Tā nu Mallī ieradās ballē, bet īsti nespēja tajā piedalīties, jo nekad nebija mācījusies dejot. Kāda no dāmām, kas bija svētku rīcības komitejā, lūdza Mallī kaut ko nodziedāt. Mallī darīja to labprāt, visi priecīgi klausījās viņas dzidrajā, skaistajā balsī, un vecie kungi pie kāršu galdiem, viņu sveicot, augstu pacēla punša glāzes, kad viņa veltīja tiem jūrnieku dziesmiņu no viņu pašu jaunības dienām. Bet kādai jaunai meitenei ienāca prātā, ka Mallī vajadzētu nodziedāt kādu dziesmu, kuļ-as pavadījumā varētu dejot. Brīdi liegusies, Mallī kā putns kokā, ar ilgi slēptu un pēkšņi izlauzušos aizgrābtību sāka dziedāt savu — Ariēla dziesmu:

"Nāc te smiltīs dzeltenās, Lai rokas sadodas! Mīļi sveic un skūpstīt sāc, — Lai viļņi krāc!

Šurp un turp lai kājas dej, — Nāras saldi dzied un smej!"

Dziesmai skanot, sākās strauja deja, un Mallī stāvēja spožās zāles vidū, raudzīdamās, kā tā griežas un viļņojas viņas ritmā un pēc viņas pavēles.

Ferdinands ari bija ielūgts uz balli, un Mallī no visas sirds vēlējās viņu sastapt un parunāties, jo kopš vētras nakts abi nebija tikušies. Bet pienāca ziņa, ka viņš nevarot ierasties. Nu meitene dziedot pievērsa skatu Arntam Hosevinkelam.

Arnts bija stāvējis un runājies ar dažiem veciem tirgotājiem, bet, kad Mallī sāka dziedāt, viņš ieklausījās un, viņai dziedot deju dziesmu, iesaistījās dejā. Viņa redzēja, cik skaisti viņš dejo, un vienā vienīgā mirklī saprata, kāda ir viņa vieta balles zālē un pilsētā un ko jaunās, glītās balles dāmas, kuras bija mācījušās dejot, par viņu domā. Bet nabadzīgā meitene, kura bija nopirkusi ieejas karti uz sava mūža vienīgo balli, riskējot ar dzīvību, saprata vēl vairāk, redzēdama pilsētas bagātāko jauneldi dejojam. Viņa domāja: "Dievs! Kāda šausmīga nelaime!" Un vēl: "Tur es varu līdzēt. Es varu palīdzēt viņam šai nelaimē un glābt viņu!"

Pārnākusi mājās, Mallī nelikās gulēt, savā gaišajā kleitā viņa ilgi sēdēja sveces apgaismotā spoguļa priekšā. Arī Arnts Hosevinkels nedevās pie miera, bet izgāja no mājas garā nakts pastaigā. Tas gadījās visai bieži, ka viņš naktīs nogāja līdz ostai un rēderejas ēkām vai arī gāja vēl tālāk, gar fjordu.

X vizīte un atbildes vizīte

Mallī vēlējās apciemot slimo Sērensena kungu, un Amts Hosevinkels pavadīja meiteni, lai rādītu viņai ceļu uz viesnīciņu un lai satiktu vīru, kurš kopā ar Mallī bija piedzīvojis kuģa avāriju uz "Sofijas Hosevinkeles" ldāja.

Sērensena kungs vairs negulēja gultā, bet sēdēja atzveltnes krēslā, tomēr vēl joprojām bija tikpat kā mēms. Vecā vīra un meitenes attiecības tik stipri noteica skatuves dēji, ka Mallī, tikusi skaidrībā par viņa stāvokli, uzreiz lāva, lai visa tikšanās norit pantomīmiski, tā, it kā viņas skolotājs, zaudējis balsi, pašsaprotamā kārtā būtu kļuvis arī kurls. Skolotājs un audzēkne staroja viens otram pretī, un Mallī uzreiz saprata, ka Arnta skaistums ārkārtīgi aizrauj un saviļņo teātra direktoru un ka viņš domā: "Jā, kaut manā trupā būtu tāds pirmais mīlētājs!" Viņa nezināja, ka viņš tāpat brīnās par viņas pašas izskatu un jautā sev: "Kā šīs meitenes krūtis tik īsā laikā ir tik skaisti noapaļojušās?" Visas viņas kustības bija apaļas un maigas, kamēr viņa Sērensena kungam pantomīmiski izskaidroja, cik daudz laipnības viņa ir pieredzējusi kopš viņu pēdējās tikšanās reizes.

Kad viņai un Arntam bija jāatvadās, Sērensena kungs saņēma viņas roku, spieda to, cik vien spēja, un pavisam klusu čukstēja vai sēca viņai: "Mans Ariēl, man pietrūks tevis!" Tad Mallī atguva valodu.

"Un man jūs!" viņa skali iesaucās, neatcerēdamās, ka par šķiršanos nemaz nav bijusi runa.

Sērensena kungs palika viens un vairākas dienas jutās ārkārtīgi aizgrābts un saviļņots. Viņš saprata, kaut vai daļēji, savas jaunās māceldes izturēšanos, un tā viņam imponēja. Tas bija kas varens: pacelt visu pasauli, cilvēku pelēko ikdienu uz skatuves un padarīt par vienu veselumu ar to. Viljam Šekspīr, tavs prāts lai notiek kā uz skatuves, tā arī dzīvojamā istabā! Te patiesi viņa Ariēls izplēta spārnus un viņa acu priekšā pacēlās gaisā. Šķita — viņš atceras, ka jaunības spēkā un drosmē pats bija sapņojis par tādu apoteozi. Gadījās arī tā, ka divas vai trīs naktis, pastāvīgi sapņodams sava mitekļa šaurajā gultā, viņš redzēja sevi kā šo notikumu līdzdalībnieku, vienreiz kā Prospero laipnā vizītē pie Neapoles karaļa un karalienes, tad pāris reižu kā nerru Hosevinkelu namā — un šī loma, kaut arī ne tik cēla, savā ziņā sniedza lielāku apmierinājumu, jo namam jau nerrs būtu vajadzīgs, un sapnī viņš no sirds priecājās par to. Bet nomodā viņš atvairīja šo domu vai atteicās no tās. Viņš taču bija vīrs ar pieredzi un izpratni, un gudram cilvēkam, — jebkuram citam, kur nu vēl jaunai meitenei, — tāds plāns par pasaules pacelšanu uz skatuves ir pretrunā ar veselo saprātu un savā būtībā pat zaimojošs, jo pelēkā cilvēku ikdiena saskaņā ar smaguma spēku, kurš — bez Sērensena kunga piekrišanas — ir tās sabiedrotais, drīzāk novilks skatuvi uz leju, nekā skatuve spēs noturēt to savā augstākajā līmenī, — un visa pasaules kārtība tad varētu saiet grīstē.

Tad viņš domāja par to, ka viņu zaudēs un ka viņa lielais mūža darbs nekad neiegūs veidolu. Par to viņš bēdājās. Viņš prātoja tālāk: kāpēc šai drausmīgajai vētrai Kvēses fjordā vajadzēja uzbangot tieši viņa Viljama "Vētras" kulminācijas brīdī? Un vēl tālāk, neskaidri: vai tas nebija noticis saskaņā ar šī stiprā, bezbailīgā, briesmīgā bērna gribu?

Tomēr, līdzko vecais direktors kaut kā bija atguvis savas balss skolotos reģistrus, viņš ieradās atbildes vizītē rēdera Hosevinkela namā. Šim notikumam par godu viņš bija nopircis Iavandas krāsas cimdu pāri, kas nesaderēja ar viņa veco svārku un noplukušo gardibeni, bet saskanēja ar viņa stāju un balss toni. Viņš izturējās tik uzmanīgi un pakalpīgi, ka Hosevinkela kundze, kura nebija pieradusi pie tādas kautras pasaules pilsoņa uzvedības, gandrīz vai apmulsa. Viņš klanījās ik brīdi un nepaguris slavēja visu, kas atradās istabā. Nepamanījis kādu priekšmetu, viņš steidzās atgūt nokavēto, it kā godbijīgi atvainodamies augstajiem spoguļiem starp logiem vai skatam pār laukumu par savu aizmāršību.

Viņš izsaucās: "Tik skaistas lietas, debešķīgas — pa visu Eiropu tās vāktas — un pat no Ķīnas ķeizarvalsts un Ostindijas — un senlietas, kas vērtīgākas ir par zeltu! — Un kādi apburoši svečturi, — un tapetēm kāds lielisks raksts!"

Sērensena kungs un Mallī zālē brīdi palika vieni. Sērensena kungs pielika pirkstu pie lūpām, sūtīdams Mallī mazu gaisa skūpstu, un svinīgi pavēstīja: "Manu meitenīt, tu esi Fortūnas kundzes mīlule!" Kad . Mallī paskatījās viņā skaidru un stingru skatienu, viņš nodūra acis, izvilka no svārka kabatas vecu zīda nēzdogu, nosusināja pieri un drusciņ sarūgtināts, vērsdamies vairāk pie sevis nekā viņas, nobeidza…

"Mans niķīgs Pegaziņš skrien, kurp vien kājas nes! Bet to lai atmin viņš, ka jātnieks esmu es!"

Kad viņš pēc vairākkārtējas graciozas paldanīšanās bija atvadījies, Mallī palika stāvam pie loga un ar skatienu pavadīja viņa stāvu, kamēr tas lepni soļoja pāri laukumam, kļuva arvien mazāks un beidzot pazuda pavisam.

XI saderināšanās

Doma vai priekšstats, ka Mallī varētu neturpināt ceļojumu kopā ar Sērensena kungu un viņa trupu, bet paliktu pilsētā un piederētu tai, vispirms radās to cilvēku vidū, kuri ar gavilēm bija sagaidījuši viņas laivu iebraucam ostā. Varētu sacīt, ka pilsētiņas sabiedrībā šī doma vai priekšstats kustējās kā pa spirāli: lokam kļūstot šaurākam, tā konsekventi kāpa augšup, tiklab sociālā, kā emocionālā ziņā. Pēdīgi sasniegusi to vai tos, ap ko tā grozījās, tā sasniedza arī spriedzes un likteņa kulmināciju.

Nelielā sabiedrībā, kura nav bagāta notikumiem, parasti tiek daudz runāts. Saderināšanās ir vislabākā viela sarunām un strīdiem, un, jo lielāku interesi iepriekš izraisījuši jaunie cilvēki, kuri, domājams, saderināsies, jo dedzīgāk par viņiem tiek runāts. Tāpēc būtu vērts atzīmēt, ka šajā gadījumā tika runāts ārkārtīgi maz. Arnts Hosevinkels bija pilsētas mīlulis un labākā partija, Mallī bija pilsētas varone. Bet, kamēr abi tuvinājās viens otram un cilvēku apziņā kļuva par vienu veselu, šķita, ka viņu vārdi izvairās no pieminēšanas. Pilsētai pāršalca gara nopūta, sapratne, bet viņu vārdi vairs netika pieminēti tik bieži kā agrāk.

Vienkāršie pilsētnieki priecājās, iedomādamies, ka no Arnta Hosevinkela un jaunavas Rosās iznāks pāris. Tās nu atkal bija laimīgās — gan pārsteidzošās, gan gaidītās — beigas pasakai, kurā Pelnrušķīte dabū princi. Cēlu varoņdarbu pilsēta skaisti atalgoja ar labāko, kas tai bija dodams. Ka dzeltenais nams pilsētas laukumā atvērs savas durvis nabadzīgai vedeldai, noslīkuša kapteiņa bērnam, iepriecināja un saviļņoja kapteiņu sievas, un viņu priekā neslēpās dzēlīgums pret rēderi Hosevinkelu un viņa sievu. Vai tad jau ostā netika pavēstīts, ka līgava ir dārgums? Simbolizējot jūru, visu apgādnieci un likteni, viņa, tāpat kā jūra, apvienoja ostas pilsētas trūcīgos ļaudis ar tās bagātajiem pilsoņiem.

Doma vai priekšstats cēlās augšup pa spirāles līkni, sasniedzot augstāku un šaurāku loku, un atrada ceļu uz pilsētas labākajām aprindām. Tad Mallī labais vārds dienu vai divas šūpojās uz bezdibeņa malas. Jo tur, augšā, neizbēgami bija jārodas jautājumam, vai tikai šī varone patiesībā nav piedzīvojumu meldētāja, kas spēlē uz pilsētas apbrīnu un pateicības jūtām, lai taisītu partiju, kas nepiedien viņas stāvoklim. Tomēr meitenes tēlā bija kaut kas tāds, kas uzreiz atkal novilka svaru kausus viņai par labu. Vecie kungi, kuri viņu bija redzējuši ballē, attaisnoja viņu paši pirmie. Viņu sievas, kuras bija godīgi cilvēki un bieži bija drebējušas par kuģiem un kuģiniekiem, izsvēra Mallī rīcību vētras naktī un atzina, ka nekas tajā nevar tikt uzlūkots par aprēķinu.

Varbūt ikviena no jaunajām pilsētnieku meitām, kuru dejai Mallī bija dziedājusi, prātoja apmēram tā: ja jau viņai pašai nav iespējams dabūt ArntU Hosevinkelu, tad meitene no vraka' bija tā, kurai viņa jaunekli visdrīzāk novēlētu. Vai varbūt šīs jaunās meitenes, pazīdamas cita citu kopš tā laika, kad viņas staigāja ar apaļajām ķemmēm matos un kruzujotajām biksēm kājās, pārāk labi zināja draudzeņu sīkās nepilnības. Kāda skaistule, kura īpaši tika apbrīnota mazo kājiņu dēļ, pirka kurpes, kas pat viņai bija par mazām, un bija dabūjusi varžacis. Kādas citas smagā, zeltainā bize nebija izaugusi uz viņas pašas galvas. Par svešo meiteni jaunās pilsētnieku meitas zināja, ka viņa ir trūcīgi ģērbta, nabadzīga un vispār tā kā drusciņ par lielu un ka viņa neprot dejot. Bet viņas īpatā, bildā būtne izstaroja tādu paļāvību un atzinību skaistumam, kas viņai bija apkārt, ka ikviens no viņas līdzaudžiem viņas klātbūtnē jutās skaistāks un ar cēlāku dabu, nekā viņi bija pašu slēgtajā sabiedrībā. Un gadījās arī, ka viņi pēkšņi sajuta, — jaunavai no jūras ir citādāki smiekli nekā viņu pašu parastā čalošana draudzeņu starpā. Viņas smiekli bija skanējuši cauri vētrai vai pavadījuši to.

Doma vai priekšstats sasniedza namu pilsētas laukumā un, pirms devās uz otro stāvu, pabija kalpu istabā un šķita iegūstam tur ārkārtīgu nozīmi. Kalpu istabā viss beidzās ar to, ka Mallī tika atzīta par labu, jā, visi klusēdami saslēdzās kā gredzens ap mājas nākamo kundzi, kurai piederēja tikai viena kleita, trīs krekli un kura tik daili dziedāja.

Doma vai priekšstats kāpa augšup pa kāpnēm, ienāca istabā ar lielisko tapešu rakstu un piepildīja telpu ar dzīvu ldusumu. Tad šī doma bija sasniegusi sava ceļa augstāko punktu, šeit tā pati kļuva par nākotni.

Bet doma atrada istabas gaisotni pilnu gatavības un gaidu, kā melodiju gaida uzskaņots instruments. Mājas vecais kungs šajā laikā bija možs kā jauneklis, viegli piesārtušiem vaigiem; viņš nēsāja apkaklīti ar asiem stūriem un veda mājās dāvanas: mežģīnes sievai un franču plūmes Mallī. Reizē ar kuģa brīnumaino izglābšanos negaisa naktī viņa prātīgi aprēķinātajā dzīvē bija ienācis kaut kas romantisks un hēroisks — vētras elpa, vēju dziesma burās. Tad jau gluži labi piederētos, ka beigās viņu par vīratēvu paņemtu varone ar vētrainu spēku. Tomēr apšaubāma lieta ir pārnest sajūsmu par varoņdarbu uz ikdienu, un varētu domāt, ka pieredzējušais rēderis ar zināmām šaubām raudzīsies uz varonīgu vedeklu — pat ja tā būtu bijusi Orleānas jaunava, — kuras varoņdarbi būtu veikti uz sauszemes. Bet Mallī vainags bija iegūts uz jūras, sāļās bangās un viļņu šļakatās. Agrā jaunībā Johums Hosevinkels uz viena no sava tēva kuģiem bija piedzīvojis kuģa avāriju, — viņš nebūtu iebildis pret vedeklu, kuras tuvumā viņš atkal lclūtu par astoņpadsmit gadus vecu jaunekli.

Mallī patumšā izcelšanās būtu varējusi mest ēnu pār viņas jauno augumu, kad viņa staigāja pa māju. Bet, ja nu jūra reiz bija izrādījusies par viņas sabiedroto, neviens vairs neapstrīdēja to, ka saskaņa starp abām ir pilnīga un ka Aleksandrs Ross kā godīgs vīrs ir pazudis dzelmē kopā ar savu kuģi. Jā, viņa meitas nelokāmība uz "Sofijas Hosevinkeles" mistiskā veidā kļuva tam par pierādījumu. Johums Hosevinkels pēkšņi atcerējās kādu vecu komandoru Rosu no Zviedrijas, sava tēva draugu, kufš arī bijis skotu izcelsmes un pār kura personu arī bija klājies kāds noslēpumainības plīvurs. Komandors gluži labi varēja būt pazudušā kapteiņa radinieks, un šeit varēja būt darīšana ar īstu varoņdzimtu.

Vekše Hosevinkela kundze, vienmēr mazrunīga, klusēdama brīnījās, cik ātri visi vīriešu kārtas cilvēki spēj noskaidrot savu attieksmi pret dzīves notikumiem. Viņa vēroja dēla seju, klausījās viņa balsī un gaidīja savu laiku.

Doma vai priekšstats pēdīgi sasniedza virsotni un galapunktu — abus jaunos cilvēkus, kuriem bija jākļūst par pāri. Tā pārsteidza viņus kā dīvaina, ģeniāla iedoma, kas nāk no apkārtējās pasaules, kuru viņi bija aizmirsuši. Dažas nedējas viņi bija dusējuši augstāko varu klēpī. Kad nu arī cilvēku pasaule sniedza viņiem savu svētību, viņi laimīgi pieņēma to, lai mūžība no šī brīža kļūtu par ikdienu.

Priekš Mallī tas bija viņas pašas varenā kāpuma nobeigums un pilnīgošana. Reiz viņa bija dabūjusi spārnus, tie bija brīnumaini izauguši un spēja viņu nest, aizvien augšup, līdz šai neizsakāmai godībai. Viņa stāvēja galvu reibinošā augstumā, bet varēja brīvi mesties uz jebkuru pusi, jo visur viņu satvers un nesīs Arnta rokas. Nu viņa kļūs arī par viņa sievu, sauksies viņa uzvārdā, viņai būs mājas viņa namā, viņai būs "it visā dalīties, kas pieder tam, to gūt un pašai nekļūt mazākai". Ar sirds trīsām viņa bija sapņojusi, ka spēlēs Džuljetu, nu dzīve viņai bija dāvājusi lomu, tikpat skaistu ka Džuljetas loma. Un viņa bija tā meitene no Ērendāles, kura nekļūs par laupījumu nevienam!

Arnta svētlaime bija citādas dabas. Tālu laiku apsolījumi, ko viņa prāts bija atmetis, tagad nu atkal augšāmcēlās un piepildījās. Pasaule bija bijusi nemierīga, sašķelta, tukša. Kāda meitene paskatījās uz to, un zem viņas skatiena tā savienojās, kļūdama par Visumu.

Ostā viņš bija paņēmis uz rokām nabadzīgo, bezbailīgo meiteni, kura bija izglābusi vienu no nama kuģiem. Tāda jaunava būtu pēdējais cilvēks, ko viņš gribētu padarīt nelaimīgu, viņš nedrīkstēja kļūt par viņas likteni. Arnts viņu bija noskūpstījis, un, maksājot par šo skūpstu, pirmo laiku vecāku mājās viņš izvairījās viņai tuvoties. Bet kādu dienu Mallī bija paskatījusies viņā gaišām, skaidrām acīm, pietiekami stingri, lai ļautu viņam nojaust, ka ne viņš pats, ne arī kāds cits cilvēks pasaulē nevarētu padarīt šo nabadzīgo meiču nelaimīgu. To bagātais jauneklis uztvēra kā pēkšņu likteņa joku, viņš paraudzījās meitenē, tuvojās viņai un runāja ar viņu. Un paskat, nu viņam pašam bija savs liktenis — spožām acīm, cēlu prātu, bez slēpta nodoma..

Jā, viņa bija varone, jaunava ar lauvas sirdi, kā par viņu teica. Bet tāda viņa bija savādākā veidā, nekā visi domāja. Viņai nebija jābaidās, jo tur, kur atradās viņa, nebija nekādu briesmu. Bija gan kuģa avārija, posts un nelaime. Bet kuģa avārija, posts un nelaime pārvērtās, kļūdami par lieciniekiem Dieva visspēcībai un žēlastībai.

Naktī viņš dīvainā kārtā redzēja sevi tādu, kāds viņš bija pirms Mallī ierašanās. Arnts domāja: "Viņa spēj uzmodināt miroņus."

Brīdi pirms rītausmas parādījās arī Gūro tēls, par kuru viņš nebija iedomājies ilgus gadus. Un viņš atcerējās, ka viņi bija draugi un bija laimīgi kopā, ar pāri plūstošu prieku un maigumu pavasara naktīs, tādās pavasara naktīs kā šī. Viņš saprata, ka pēdējā pavasara naktī jūra bija paņēmusi Gūro savā skāvienā, kurā bija spēks un mīla, piedošana un aizmiršanās.

"Nāras!" skanēja viņam apkārt krēslainajā namā. "Nāras saldi dzied un smej!"

Varētu jau domāt, l<a Arnts kā jebkurš cits pilsonisks pielūdzējs lūdza Mallī, vai viņa vēlas kļūt par viņa sievu, un ka viņa kā pilsoniska meitene atbildēja ar "jā". Bet jautājums tika uzstādīts un atbildēts tā, it kā runa būtu par viņu abu mūžīgo svētlaimi.

Viņi stāvēja, cieši apskāvušies, viena vijņa pacelti un nesti. Bet viņi nesniedza skūpstu viens otram, skūpsts nepiederētos šim mūžības mirklim.

Kad viņi pēc brīža sēdēja uz sofas pie loga, Mallī Arntam nopietni un ldusi jautāja: "Vai tu esi priecīgs?" Viņš lēni atbildēja: "Jā, esmu. Bet tas nav prieks, kas esi tu, Mallī. Tā ir dzīve. Es nebiju drošs, vai dzīve uz zemes maz atrodama. Ļaudis sacīja: "Tas ir dzīvības vērts." Un es domāju: "Kāda zema cena." Par sevi pašu es domāju, ka pazīstu visu un sludinu pasaules galu. Ak, Mallī, šodien es pats sev esmu noslēpums un prieka vēstnesis."

Brīdi vēlāk, kad viņš bija to pateicis, Mallī noslīga Arntam pie kājām, un, kad viņš gribēja viņu pacelt, viņa nejāva to darīt, uzlikdama rokas viņam uz ceļgaliem.

"Nē, ļauj man gulēt šeit," viņa sacīja, "tā piederas vislabāk."

Viņas maigā, saviļņotā un pazemīgā seja staroja viņam pretim.

"Jā," viņa ļoti lēni turpināja. "Jā. "Es esmu augšāmcelšanās un dzīvība," saka Mallī. "Ikviens, kurš man tic, Ieaut arī mirtu, tomēr dzīvos. Un tas, kurš man tic un dzīvo, nemirs, bet iemantos mūžīgo dzīvību.""

Arntam bija jābrauc uz Stavangeru rēderejas lietās: pēc kāda pēkšņa bankrota bija nopērkams kuģis. Pēc dažām dienām viņš devās ceļā, agri no rīta.

Viņš nebija zinājis, cik grūti viņam nāksies šķiršanās no Mallī, pēdējā brīdī viņam bija ar varu jāpiespiež sevi doties prom. Arī Mallī no savas puses šo dažu dienu šķiršanos nebija ņēmusi nopietni, viņai pat šķita, ka nepieciešama atelpa. Tikai atvadu brīdī, redzēdama Arntu tik bālu, viņa nobālēja pati un viņu pārņēma stiprs nemiers. Ceļā viņam varēja draudēt kādas briesmas. Viņai būtu vajadzējis kavēt viņa aizbraukšanu vai arī doties viņam līdzi, lai novērstu nelaimi. Drēgnajā pavasara rītā viņa stāvēja uz nama kāpnēm, ietinusies Ostindijas lakatā, ko māte bija iedevusi viņai līdzi, ar skatienu pavadīdama viņa divričus.

"Augstais Dievs!" viņa domāja. "Ja nu ar viņu notiek tas pats, kas ar manu tēvu? Ja nu viņš nekad nepārnāk?"

XII Ferdinands

Dienu pēc Arnta aizbraukšanas pie Hosevinkela kundzes viesojās pilsētas dāmas, un, viņām sēžot pie kafijas galda, cauri zālei starodama nāca Mallī, ar cepuri un apmetni, gatava iet ārā. Hosevinkela kundze jautāja, uz kurieni Mallī dosies, un viņa atbildēja, ka vēlas apciemot Ferdinandu. Dāmas apklusa un saskatījās. Hosevinkela kundze piecēlās no krēsla, panācās pretī Mallī un saņēma viņas roku.

"Manu mīļo meitenīt," viņa sacīja. "Tu vairs nevari apciemot Ferdinandu."

"Kāpēc gan ne?" Mallī izbrīnīta jautāja.

"Ak, Ferdinands ir miris," Flosevinkela kundze atbildēja.

"Ferdinands!" Mallī skaļi iesaucās.

"Jā, mūsu nabaga brašais Ferdinands," Hosevinkela kundze sacīja.

"Ferdinands!" Mallī iesaucās atkal.

"Tāda bija Dieva griba," Hosevinkela kundze teica.

"Ferdinands!" Mallī iesaucās trešo reizi, it kā teikdama to pati sev.

Abas dāmas no pilsētas sacīja, ka viņām esot no sirds žēl, un tad sīki izstāstīja, kas ar Ferdinandu noticis. Vētras naktī uz "Sofijas Flosevinkeles" viņu ķēris krītošs aira gabals, radot smagus iekšējus ievainojumus. No sākuma tie nav likušies nopietni, bet vakar viņš miris.

"Tātad tomēr vētra," viena dāma sacīja, "pievārējusi drosmīgo jaunekli."

"Vētra?" Mallī izsaucās. "Vētra? Nē, kas jums nāk prātā? Man jāiet pie viņa. Tad jūs redzēsiet, ka esat smagi kļūdījušās!"

"Diemžēl par viņa nāvi laikam nav nekādu šaubu," sacīja otra dāma. "Un tā bija tik trūcīga ģimene. Kā tagad klāsies viņa nabaga mātei? Ak, nē, jaunava Rosa, par to laikam nav šaubu."

Mallī brīdi stāvēja, pārdomās iegrimusi.

"Nevar būt," viņa sparīgi iesaucās. "Viņš taču stāvēja uz klāja līdzās man! Mēs bijām kopā visu nakti. No rīta, zvejnieku būdiņā, tas bija viņš, kurš palīdzēja man pārģērbties! Un jūs taču pašas redzējāt," viņa turpināja, vērsdamās tieši pie dāmām, "ka viņš atbrauca laivā kopā ar mani. Nē, Ferdinands nav miris!" Viņa uz brīdi apklusa. "Man tūlīt jāiet pie viņa!" Mallī iesaucās. "Dievs! Kāpēc es negāju ātrāk!"

Trīs dāmas nezināja, ko darīt ar šo nevaldāmo, satraukto jūtu izvirdumu, viņas klusēja un lāva meitenei iet.

Mallī ieradās Ferdinanda mājā brīdi pēc tam, kad jaunais jūrnieks bija ielikts zārkā. Viņa māte, mazie brāļi un māsas un daži radinieki, kuri bija viņiem palīdzējuši, stāvēja viņam apkārt un, tumšās drānās ģērbušies, stāvgrūdām piepildīja tumšo istabiņu. Visi pašķīrās, atbrīvodami vietu meitenei, un nelaiķa māte padeva labdienu, saņēma viņu aiz rokas un pieveda pie zārka, lai viņa redzētu Ferdinandu pēdējo reizi.

Mallī bija brāzusies pa ielām kā viesulis un elsojusi pēc skrējiena, nu viņa stāvēja kā akmens tēls. Ferdinanda seja uz skaidu spilventiņa bija tik mierīga kā aizmigušam,

ciešanas un cīņa ar nāvi bija pārgājušas tai pāri un pazudušas, atstājot tādu kā dziļu, svinīgu pieredzi. Nekad agrāk Mallī nebija redzējusi mironi, ne arī redzējusi Ferdinandu tik mierīgu.

Mallī ierodoties, ļaudis istabā bija taisījušies uz iešanu, nu tie sacīja viņai ardievas, un viņa, plaši atplestām mēmām acīm, sniedza tiem roku citam pēc cita. Ferdinanda māte pavadīja viņus, Mallī palika viena ar Ferdinandu.

Viņa nokrita ceļos pie zārka.

"Ferdinand," viņa ļoti maigi sauca. Un atkal: "Ferdinand! Mīļo Ferdinand!"

Kad viņš neatbildēja, viņa pastiepa roku un pieskārās viņa sejai. Nāves ledainais aukstums izstrāvoja viņai caur pirkstiem, šķita, ka tas aiziet līdz pašai sirdij, un viņa atvilka roku. Bet pēc brīža viņa nolika to atpakaļ, ļāva tai palikt uz zēna vaiga, līdz viņa juta, ka viņas roka ir kļuvusi tikpat auksta, un sāka lēnām glāstīt miera pilno seju. Viņas pirkstu gali juta vaigukaulus un acu dobumus. Viņas pašas seja tikmēr pieņēma mirušā zēna sejas izteiksmi, abi kļuva līdzīgi kā brālis ar māsu.

Ferdinanda māte atkal ienāca istabā un piedāvāja Mallī krēslu. Viņa sāka stāstīt par dēlu, cik labs viņš vienmēr bijis. Māte pārstāstīja viņa īso dzīvi, pat sīkus gadījumus no viņa bērnības un zēna gadiem, un asaras viņai nemitīgi ritēja pār vaigiem. Bet, pieminēdama to, ka Ferdinands allaž, pārnākot mājās, gandrīz vai visu savu matroža algu nolicis, lai dotu to mātei, viņa mitējās raudāt. Viņa tikai dziji un grūti nopūtās par smago likteni, kāds nu ir piemeklējis viņa mazos brāļus, māsas un māti.

"Ferdinands," viņa skumji noteica, "no visas sirds būtu bēdājies, to redzot."

Mallī klausījās un dziļi dvēselē pazina šīs nomāktās sievas žēlabas. Tās bija viņas pašas mātes raizes par maizi sev un savam bērnam. Paraudzījusies apkārt, viņa pazina arī nabadzīgo, šauro istabiņu. Tās taču bija viņas mājas, šeit viņa bija uzaugusi. Pie viņas atgriezās cietā, kailā pasaule, tik dīvaini maiga un tik neizbēgama.

Viņai šķita — kāda roka, — un vai tā nebija Ferdinanda aukstā roka, uz kuras viņas plauksta nupat bija gulējusi? — sagrābj viņu pie rīkles, un viņai sareiba galva, un viņa nogrima kā atvarā vai arī viss nogrima ap viņu. Paskatījusies uz viņu, sieva ar trūcīga cilvēka kluso smalkjūtību ierunājās par kaut ko citu. Viņa sāka stāstīt par Ferdinanda lepnumu, ka viņš ir jaunavas draugs. No Ferdinanda mutes viņa par kuģa avāriju bija dzirdējusi vairāk nekā jebkurš cits, sekodama Mallī soli pa solim no klāja līdz mašīntelpai un no mašīntelpas līdz stūresratam. Pa dēla slimības laiku viņai neskaitāmas reizes bija vajadzējis lasīt viņam priekšā rakstu no "Kristiansandes Dienas Avīzes", un to viņa tagad zināja no galvas. Mazs smaids atausa noskumušajā sejā, kamēr māte stāstīja, kā viņai, lai iepriecinātu dēlu, vajadzējis attēlot jaunavas saucienu cauri negaisa dārdiem un šņākoņai: "Ferdinand!"

Tad Mallī piecēlās no krēsla, bāla ka nāve. Viņa skatījās uz veco, grīļīgo guļamsolu, uz vienīgo necilo puķi logā un uz sievas nodilušajām drēbēm. Visbeidzot viņa pagriezās pret mēmo seju zārkā. Bet nu viņa neuzdrošinājās tai tuvoties. Tikai mirkli viņa, lauzīdama rokas, tās pastiepa pret to kustībā, kas bija kā kliedziens. Tad viņa sniedza Ferdinanda mātei roku un gāja prom.

Pārnākusi mājās, viņa iegāja pie Hosevinkela kundzes un sacīja viņai:

"Jā, Ferdinands ir miris. Un tā ir tik trūcīga ģimene. Kas gan tagad notiks ar viņa māti?"

Hosevinkela kundzei kļuva žēl bālās meitenes.

"Mīļo Mallī," viņa sacīja. "Mēs neaizmirsīsim Ferdinanda varonību. Mēs palīdzēsim viņa nabaga mātei."

Nekustīgu skatu Mallī raudzījās uz kundzi, it kā nesajēgtu sacīto un gaidītu ko tādu, ko labāk spēs saprast.

"Mījais bērns," Hosevinkela kundze sacīja. "Bagātība ir laime, ja iespējams palīdzēt tiem, kam posts ir liels."

Kad nākamajā rītā Mallī nonāca lejā, viņa bija tā pārvērtusies, ka mājinieki izbijās. Ar sastingušo, bālo seju, tumšajiem lokiem zem acīm un stīvajiem locekļiem viņa atkal bija tā pati meitene, kura bija ienesta mājā pēc kuģa avārijas. Un nu viņa bija arī mēma, tāpat kā toreiz Sērensena kungs. Viņa negribēja iet ārā, bet viņai arī bija grūti palikt iekšā, viņa cēlās no viena krēsla, lai apsēstos uz cita. Mājas ļaudis piedāvāja sūtīt ziņu vecajam ārstam, bet viņa tik lielās bailēs lūdza to nedarīt, ka viņi atteicās no šī nodoma. Nezinādami, ko darīt, mājas ļaudis atstāja viņu mierā, un tikai mājas kundze uzmanīgi sekoja jaunavas sejas bēdīgajai izteiksmei.

XIII Hosevinkela kundze

Hosevinkela kundzei, — kad Arnts bija mājās, — spožajā gaismā, ar kādu viņas dēla mīlestība ietvēra Mallī, bija bijis grūti meiteni tā īsti ieraudzīt. Savā rimtajā manierē viņa gandrīz vai bija priecājusies par dēla prombūtni, lai mierīgi un nesteidzoties varētu uz viņu paskatīties. Pēkšņā, liktenīgā pārvērtība Mallī sejā un uzvedībā sēja viņā bailes, un viņa no tā visa neko nesaprata. Pirmajās dienās dēls viņai vēl bija tik tuvu, ka viņa redzēja Mallī ar viņa acīm. Meitene viņai bija dārgs īpašums, viņa centās cik vien spēdama viņai palīdzēt un viņu mierināt.

Tagad viņu mocīja arī sirdsapziņas pārmetumi, vēl nopietnāki nekā balles vakarā, jo viņa neapdomīgi bija ļāvusi Mallī kļūt par neskaitāmu cilvēku ziņkārības un godināšanas priekšmetu. Šī jauniņā meitene bija atradusies nāves briesmās, pēc tam uzreiz nonākusi nepazīstamos, bagātos apstākļos, un turldāt vēl, |oti iespējams, izšķīries viņas liktenis. Lai arī cik liela būtu laime, vecā kundze klusībā sacīja, ir taču vajadzīgs spēles panest arī to. Nu visādiem svētkiem jādara gals, un Mallī jākļūst neredzamai un netraucētai nama patvērumā.

Kad Hosevinkela kundze minēja par šo nolēmumu meitenei pašai, likās, ka pirmo reizi pēc Ferdinanda nāves viņa īsti saprastu, kas viņai tiek sacīts.

"Jā, neredzamai," Mallī čukstēja. ""Redzamai vien tev un man." Kādi skaisti vārdi."

Tomēr drīz viņa atkal kļuva bāla un nemierīga, nonākusi savu skumju varā.

Arnta māte pazina Mallī tik maz, ka nespēja īsti saprast, par ko meitene bēdājas. Viņa pamanīja, ka meitene mazāk par visu pacieš pieminam viņas dēla vārdu, šķita, ka šī vārda skaņa ikreiz ievaino viņu tieši sirdī. īsu brīdi vecajai sievietei prātā iešāvās briesmīga doma. Vai ir iespējams, ka šī meitene nav pie pilna prāta? Neviens īsti nebija pazinis viņas tēvu, un kurš zina, kādi rēgi no veciem, aizmirstiem laikiem līdz ar drosmīgo jaunavu ir ielaisti mājā? Tomēr nekādas savādības meitenē līdz šim gan netika manītas, un Hosevinkela kundze aizgaiņāja savas bailes. Kaut kas cits nospieda meitenes sirdi — un kas tas bija?

Viņa atcerējās, ka Mallī izmisumu bija radījusi vēsts par Ferdinanda nāvi. Kas gan, viņa ldusībā sev jautāja, varēja būt noticis starp meiteni un jauno matrozi? Prātojot par to, viņa atcerējās, ka pirms daudziem gadiem, kamēr viņas saderināšanās ar Johumu Hosevinkelu tika turēta noslēpumā, viņai pašai bija uzradies cits pielūdzējs un viņa bijusi nelaimīga. Varbūt vētras nakts briesmīgajā apjukumā Mallī bija devusi Ferdinandam solījumu un nu mocījās sirdsapziņas pārmetumos, ka laikā nav atbrīvojusies no tā. Hosevinkela kundze lēni taustījās uz priekšu pa pieņēmumu taku, reizumis juzdama izbrīnu un bailes par savas fantazijas neparasto pārdrošību. Vai meitenei tagad bija ienācis prātā, viņa domāja, ka mirušais matrozis varētu piecelties no kapa un saukt viņu pie atbildības? Jaunām meitenēm ir dīvainas iedomas, un no tām viņas var nomirt. Bet, lai slēptās ciešanas remdētu, tās vajag izvilkt dienas gaismā. Viņai jāpierunā vai jāpiespiež Mallī runāt.

Dažas dienas viņa uzmanīgi izvaicāja meiteni par viņas bērnību un uzturēšanos Sērensena kunga trupā. Mallī vaļsirdīgi atbildēja uz visu, ko viņa jautāja, šai pagātnē nekādu noslēpumu viņai nebija. Tad Hosevinkela kundze pieminēja arī Ferdinanda vārdu, un šķita, ka Ferdinands nekad nav Mallī sagādājis bēdas kā vien tagad ar savu nāvi. Pavecā sieviete gandrīz vai zaudēja pacietību ar jauno meiteni, kura cieta un neļāva sev palīdzēt. Tad viņa domās nosprieda, ka pasaulē ir varas, kas ir spēcīgākas par cilvēku gribu, un nolēma vērsties pie tām Mallī pestīšanas labad.

Viņa, kā jau tika sacīts, nebija radusi apgrūtināt debesis ar tiešiem lūgumiem, šī varbūt bija pirmā reize, kad viņa griezās pie tām ar personisku lūgšanu. Bet viņa to darīja sava vienīgā dēla dēļ un bez tam bija aizgājusi tik tālu, ka par atpakaļceļu vairs nebija ko domāt. Viņa arī nevarēja lūgt kādam citam izdarīt to viņas vietā. Vīrs gan bija tikpat dievbijīgs kā viņa pati, un vairāk nekā četrdesmit gadus abi kopā bija skaitījuši savu vakara lūgšanu. Tāpat kā Flosevinkela kundze tā īsti — kaut arī sirds dziļumos cerēja, ka tā tomēr jābūt, — nespēja noticēt, ka vispār kāds vīrietis iemantos mūžīgu dzīvību, tāpat viņa īsti nespēja iedomāties, ka vīriešu kārtas persona lūgšanā spētu izklāstīt savu vajadzību Dievam.

Nākamajā svētdienā viņa devās uz baznīcu, cieši apņēmusies savu lūgumu ietērpt vārdos. Viņa nelūdza spēku vai pacietību, jo tā bija daļa, kas "šai pasākumā bija jāiegulda viņai pašai. Bet viņa lūdza sūtīt viņai iedvesmu, lai rastu skaidrību šai lietā un palīdzētu skumstošajai meitenei, zinādama, ka iedvesma nav viņas stiprā puse. Viņa pārnāca no baznīcas ar cerību sirdī.

Pateicībā par "Sofijas Hosevinkeles" izglābšanos Hosevinkela kundze bija vēlējusies uzdāvināt baznīcai jaunu altārsegu, skaistu rokdarbu kvadrātos, kurus iespējams izšūt katru atsevišķi un tad, kad tie gatavi, sadiegt tos kopā. Viņa pati strādāja pie viena tāda gabala un bija likusi Mallī, kura no savas mātes bija iemācījusies glīti izšūt, ķerties pie otra, un šī nodarbe, atgriešanās pie senajām dienām, bija vienīgā, kuras laikā meitene šķita nomierināmies, viņa strādāja čakli, gandrīz vai acis nepaceldama. Svētdienas vakarā nama kundze un jaunā meitene sēdēja pie galda dzīvojamā istabā un šuva, un lielajā, pustumšajā telpā petrolejas lampas gaismā balts mirdzēja smalkais linu audums. Tad istabā ienāca nama kungs un apsēdās viņām blakus.

XIV Veci ļaudis un vecas pasakas

Pēdējos gados pār veco Johumu Hosevinkelu aizvien tumšāku ēnu bija metis liktenis, ko panest bija loti grūti, jo tas viņam šķita ietveram vainu vai kaunu. Par to viņš nerunāja ne ar vienu. Tomēr šeit nebija runa par kaut kādu personisku piemeklējumu, bet par vispārcilvēciskā likteņa daļu: kad cilvēki dzīvo ilgi, viņi iemācās to pazīt. Viņš bija sācis manīt vecumu. Viņa dzimtā cilvēki bija dzīvojuši garu mūžu, viņš bija redzējis savu tēvu un vectēvu novecojam iepriekšparedzamā un cienījamā veidā — pakurlus un pēdīgi galīgi kurlus, stīvu muguru un domu gaitu un nesatricināmus savos rēķinos par apstākļiem un cilvēkiem, godājamus un godātus pieminekļus ilgiem gadiem un pieredzei. Šķita, ka viņu pašu vecums panāk citādā veidā, un savā prātā atbildību par to viņš uzvēla mātesmātei, kas dzimtā bija ienākusi no ziemeļiem. Viņš nekļuva stīvs un nepārakmeņojās, bet pasaule un viņš tai līdzi likās pamazām vien zaudējam svaru, izirstam un saplūstam, attiecības un jēdzieni nobālēja, kā nobāl krāsojums uz laivas, kas bijis pakļauts vējam un lietum. Krāsas uz laivas sāniem'var kļūt pat skaistākas, starp tām var sākties spēle, bet tas nedrīkst tā būt, un laiva jākrāso no jauna. Viņam kļuva grūti vest rēķinus un noteikt, ciktāl parādības īstenībā ir vēlamas vai nevēlamas, jautras vai nopietnas dabas, jā, vai tās viņa sirdsapziņas grāmatvedībā ierakstāmas kā labas vai ļaunas. Tāpat viņam brīžiem šķita, ka viņš vairs īsti nespēj atšķirt tagadni no pagātnes, viņa domas labprāt pameta īstenību un steidzās atpakaļ pie zudušiem laikiem; bērnības rotaļas un puišeļu nerātnības kļuva viņam dzīvākas nekā frakti un kursi. Baidīdamies, ka apkārtējie manīs viņa sairumu, viņš kļuva loti uzmanīgs saskarsmē ar kapteiņiem un kantoristiem. Mazāk viņš baidījās no sievas, kura reizi par visām reizēm bija pieņēmusi viņu tādu, kāds viņš ir, un vispār nenopūlējās ar skatīšanos uz viņu, bet vecais rēderis laiku pa laikam izvairījās no dēla sabiedrības. Pārsteidzošā kārtā dzīvē bez rēķiniem viņš brīžiem spēja justies laimīgs, būt pat jautrā noskaņojumā. Bet vecais vīrs no senās dzimtas, pa vecam visur godāts, kurš visu mūžu bija centies aktīvus un pasīvus turēt atsevišķi, tagad pēkšņi no jauna kļuva nemierīgs un sauca sevi pie kārtības. Nonāca tiktāl, ka sasprindzinājums "Sofijas Hosevinkeles" avārijas dienās uz brīdi bija devis viņam atbrīvošanās sajūtu, jo tad skaidri varēja atšķirt laimi no nelaimes.

Tad namā ienāca Mallī, jauna būtne, kuras pasaulē, kā to arī nemaz nevarēja gaidīt, nepastāvēja striktas robežas un kura tomēr bija spējusi, pretēji prātīgu cilvēku uzskatam, stūrēt tieši uz mērķi un izglābt viņa paša kuģi, — bērns, kuru ar pilnām tiesībām varētu lutināt un ar kuru jokoties. Starp veco namatēvu un jauno ciemiņu radās tāda kā prieka pilna uzticēšanās, it kā mājinieku vidū tieši viņi saderētu kopā. Mallī kļuva par viņa pavadoni rīta pastaigās līdz ostai un spīķeriem, viņa atcerējās dziesmiņas no veciem laikiem un dziedāja tās viņam; reiz, kad viņš kā dāvanu atveda viņai būri ar putnu, Mallī bija noskūpstījusi viņu uz abiem vaigiem.

Kad nu viņa bija saslimusi vai kļuvusi grūtsirdīga un turējās atstatu no visiem citiem cilvēkiem, sapratne starp viņiem abiem padziļinājās, izpauzdamās īpašā veidā. Šai laikā Mallī nelabprāt vēlējās dzirdēt par tagadnes dzīvi un notikumiem, bet bija priecīga, klausoties nostāstus par veciem laikiem, arī tīrās bērnu pasakas. Un viņas gados vecais sabiedrotais un aizstāvis ar kalsno un laipno seju un balto vaigubārdu labprāt stāstīja savus bērnības piedzīvojumus, kas bija aizmirsti, bet nu bija atgriezušies, un pasakas, kuras vairāk nekā pirms sešdesmit gadiem viņam bija stāstījuši mājas kalpu ļaudis, veci kapteiņi, zvejnieki un mātesmāte, kurai piederēja slepens bagāts pūrs ar teikām un spoku stāstiem. Hosevinkelu mājā ieviesās paradums, ka nama kungs vakaros, kad viņa sieva un Mallī sēdēja pie šuvekļa, iznāca no sava kabineta, apsēdās atzveltnes krēslā un pastāstīja kādu stāstu. Tad viņš neraizējās, ka sieva dzird, kā viņš nododas jocīgiem nostāstiem. Viņam šķita, ka pasakās viņš kopā ar Mallī roku rokā skrien iekšā tumsā. Bet tā nebija tukša un klusa, tā bija ziemeļzemes nakts, un tajā valdīja dzīvība — elsdami čāpoja milzīgi pinkaini lāči, vilki garās virknēs līdz ar sniegputeni virpuļoja pa klajumu, veci somi, kuri prata burt, smējās bārdā, pārdodami jūrniekiem ceļavēju.

Vieglu sirdi vecais Johums Hosevinkels sēdēja savā krēslā, kā pārvēries uz saliņas, kas sliktai sirdsapziņai nav pieejama.

Šajā svētdienas vakarā viņš ienāca istabā, gribēdams Mallī ko pastāstīt, un pēc īsa brīža viņš sāka stāstu.

"Šovakar, Mallī, es tev stāstīšu," viņš sacīja, "par lielām briesmām, kas reiz draudēja namam, kurā tu tagad sēdi, — Dievs dod, lai tādas nekad neatkārtotos. Stāsts ir arī par manas tēvamātes vecotēvu Jensu Ābelu. Es pats to visu dzirdēju, vēl mazs zēns būdams."

XV Stāsts par Jensu Ābelu un viņa labais padoms

"Šis vecais Jenss Gutormsens Ābels," rēderis iesāka, gaismai no lampas, nesasniegušai viņa seju, krītot uz lielajām, vecajām klēpī saliktajām rokām, "šeit bija ieradies no Sēterdāles ielejas, kur ļaudis toreiz vēl bija pa pusei pagāni, bet viņš pats bija krietns kristietis. Viņš bija pārticis vīrs, pilsētā ieredzēts un jau pusmūžā, kad tūkstoš septiņi simti septiņpadsmitajā gadā mūsu pilsētā kādu nakti izcēlās lielais ugunsgrēks.

Tā bija drausmīga nelaime, vairāk nekā trīsdesmit māju sešu stundu laikā pārvērtās pelnos. Tika stāstīts, ka varenā blāzma debesīs bijusi redzama Lillesandē un no kuģiem, kas stāvējuši reidā pie Mendāles. Tai naktī pūtis stiprs vējš no ziemeļrietumiem, un uguns, vispirms gan izcēlusies Lillegādē, pārsviedusies tieši uz mana vecvecvectēva māju un spīkeriem Vestergādē, un licies, ka tie ies zudībā.

Jensa Gutormsena kalpi un bodes zeļļi jau metušies glābt naudas lādi un grāmatas. Otrā ielas galā bija sapulcējušies daudz cilvēku, un daži no tiem raudājuši par krietno vīru, kuram būs jāredz, kā viss, ko viņš mūžā sakrājis, pazudīs kā nebijis. Uguns bijusi tik tuvu — tā man stāstīja nelaimi piedzīvojušie, — ka ziemas naktī uz ielas valdījis tāds karstums kā maiznīcā.

Tad, manu meitenīt," vecais rēderis turpināja, "pa vārtiem iznācis Jenss Ābels ar svariem labajā rokā un

olekti kreisajā. Viņš gājis pa ielu, runādams skalā balsī, lai visi to dzirdētu. "Te es stāvu," viņš sacījis, "tirgotājs Jenss Gutormsens Ābels ar savu mēru un svariem. Ja savā mūžā esmu darījis netaisnību ar kādu no tiem, vētra un uguns, — ņemiet manu māju! Bet, ja ar šīm taisnajām lietām esmu rīkojies kā taisns tirgotājs, tad jūs — abi varenie Dieva kalpi — ļaujiet namam palikt, lai turpmākos gadus tas Kristiansandes vīriem un sievām kalpotu kā līdz šim."

Un tieši tai mirklī," vecais Johums Hosevinkels stāstīja, "īsu laiciņu pēc tam, kad viņš bija beidzis runāt, visi cilvēki uz ielas redzēja, ka vējš pēkšņi noplok, uz brīdi norimdams pavisam, un dūmi un dzirksteles novirpulo pār viņu galvām. Bet tad vējš uzreiz sagriezās, no ziemeļ rieteņa pārvērzdamies ziemelī, un uguns, neskārusi Vestergādi, sāka virzīties lejup, uz tirgus laukuma pusi. Jensa Ābela namam briesmas vairs nedraudēja, un mantas, kuras nesen bija iznestas ārā, varēja nest atpakaļ."

Lielais pulkstenis istabā lēni nozvanīja astoņus, un vecais stāstītājs un jaunā meitene klusēja, iegrimuši stāstā, it kā abi tajā ziemas naktī Vestergādē būtu stāvējuši kopā.

"Tu, Mallī," stāstītājs, kurš īsti nevēlējās atgriezties ikdienā, no jauna ierunājās, "tu laikam būsi redzējusi lielo Bībeli, kas gul kabinetā uz galda? Tā ir Jensa Ābela Bībele, kuru dzimtai atstājusi mana tēvamāte. Šī Bībele ir īpaša, jo, gadījumā ja kāds šai mājā nonāk neziņā, kā viņam rīkoties, tas iet pie šīs grāmatas meklēt padomu un ļauj tai uzškūties, kur pagadās, un tad viņš saņem atbildi uz savu jautājumu."

Hosevinkela kundze pacēla acis uz Mallī, un šai mirklī viņai šķita, ka uz viņas lūgšanu ir atbildēts. Klusu viņa sēdēja uz sofas, bet uzmanīgi sekoja sarunai.

"Varu tev pastāstīt," sacīja viņas vīrs, "kā es pats reiz Jensa Ābela Bībelei prasīju padomu. Bet tad tev jāpaņem svece un Bībele jāienes šeit, lai es varētu atrast īsto vietu. Tā ir smaga, tev tā būs jānes abām rokām un jāatstāj svece kabinetā, līdz tu aiznesīsi Bībeli atpakaļ."

Paņēmusi sveci, Mallī izgāja un atgriezās ar grāmatu, un patiesi, tā bija jānes ar abām rokām, līdz viņa to varēja nolikt uz galda priekšā vecajam kungam, kurš gaidīja.

Paņēmis acenes, viņš brīdi vilcinājās, tad atlaidās pret krēsla atzveltni un pastāstīja:

"Reiz pirms daudziem gadiem pie manis atnāca brālēns Jonass, kurš gribēja pirkt liellaivu un aicināja mani būt par tās līdzīpašnieku. Manas labās mātesmāsas dēļ man negribējās sacīt "nē", bet, domājot par brālēnu pašu, man galīgi negribējās sacīt "jā", jo uz šo cilvēku veikalu lietās nevarēja pajauties un jau agrāk viņš bija mani apvedis ap stūri. Kamēr viņš, gaidot manu atbildi, nepacietībā trīņājās uz sofas un es pats staigāju šurpu un turpu lielā neziņā par to, kas man būtu jāatbild, mans skatiens atdūrās pret Bībeli. "Jā, dod nu man padomu, Jens Ābel," es domās sacīju, piegāju pie tās un atšķīru, it kā meklēdams pēc kādiem papīriem uz galda.

Tad nu tā atvērās Jēzus Zīraka Gudrības grāmatā, divdesmit devītajā nodaļā, un es tev nolasīšu to, ko tajā vakarā pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem izlasīju."

Johums Hosevinkels uzlika acenes, pašķirstīja lielajā grāmatā, līdz atrada minēto vietu, un lēni, vilkdams pirkstu līdzi burtiem, lasīja:

""Daudzi domā, ka patapināta manta ir atrasta manta, un atmaksā ar nepateicību tam, kurš viņam palīdzējis."

Laikam gan, es domāju, tas gluži labi attiecas uz brālēnu, kurš sēž man aiz muguras. Un tālāk tur stāvēja rakstīts:

"Un tad, kad viņam jāmaksā, viņš vilcinās un maksā ar nevērīgiem vārdiem, un paliek parādā laiku."

Kā tad, es nodomāju. Grasījos jau aizvērt grāmatu un griezties apkārt, kad nākamais pants pats no sevis pieslīdēja klāt un skanēja tā:

"Tomēr esi pacietīgs ar nožēlojamo, kad viņš tevi lūdz. Zaudē naudu sava brāļa dēļ, un tas tev atsvērs zeltu."

Brīdi stāvēju pavisam kluss. Jens Ābel, tu to saki? es sev jautāju.

Un nobeigumā es varu tev pastāstīt, manu meitenīt, ka šī liellaiva "Prove" jau pirmajā braucienā dabūja varenu siļķu lomu un ar reizi atdeva man visu naudu.

Bet nākamajā braucienā," brīdi klusējis un ar citu izteiksmi sejā nobeidza vecais vīrs — jā, ar citu seju, īsta stāstnieka seju, — "notika tā, ka pie Bodes salas mans brālēns pārkrita pār bortu un pazuda. Nu viņa māte bija brīva no lielām raizēm."

Vecais vīrs ilgi sēdēja, dziļi iegrimis atmiņās.

"Tagad nu vari nest grāmatu atpakaļ, Mallī," viņš sacīja. "Jo Arntam arī būs jāatrod tajā padoms, ja kāds viņu gribēs izmuļķot, un viņam tomēr būs jābūt pacietīgam ar nožēlojamo."

Hosevinkela kundzes skatiens pievērsās Mallī stāvam un sekoja tam, kad viņa paņēma grāmatu un pa atvērtām durvīm iegāja kabinetā.

Dažas minūtes vēlāk vecie saimnieki dzīvojamā istabā dzirdēja smaga kritiena troksni kabinetā. Viņi atrada meiteni salimušu uz grīdas, it kā viņa būtu mirusi, netālu no galda, uz kura gulēja atvērtā grāmata.

Hosevinkela kundzei šai brīdī šķita, ka viņa dzird sava dēla balsi: "Vai to tu gribēji?"

Viņi pacēla Mallī un nolika viņu uz sofas, kas bija apvilkta ar zirgastru pinumu. Viņa atvēra acis, tomēr likās, ka viņa neko neredz. Viņa pacēla roku un pārlaida to pār vecā vīra seju. "Man noreiba galva, Arnt," viņa čukstēja.

Hosevinkela kundze ar zvanu pasauca kalpones, kuras palīdzēja Mallī tikt augšā pa kāpnēm un noguldīja viņu gultā.

Viņai atgriežoties kabinetā, vīrs stāvēja tai pašā vietā, kur viņa to bija atstājusi, un pie atvērtās Bībeles nekustīgu skatu raudzījās gaismas aplī, kas krita no sveces. Viņš pacēla acis uz sievu, paspēra soli uz priekšu un aizvēra grāmatu ciet. Viņa sakustējās, lai apturētu viņu, bet viņš jau bija aiztaisījis smago sprādzi, un viņa nedabūja redzēt, kurā lappusē Mallī grāmatu bija atšķīrusi.

XVI māceklis un meistars

Agri nākamajā rītā, pirms Hosevinkelu nams bija pamodies, Mallī klusu piecēlās, apģērbās, nokāpa pa virtuves kāpnēm un pa virtuves durvīm izgāja uz laukuma. Vēl iepriekšējā dienā viņai būtu vajadzējis neziņā uz brīdi apstāties, lai atcerētos ceju uz Sērensena kunga mitekli, tagad viņa devās taisni uz to kā balodis, kurš atgriežas būrī.

Garas garas stundas viņa šai naktī bija gaidījusi rītausmu. Ašā gaitā dodamās uz priekšu, viņa redzēja pasauli lēnām atgūstam gaismu un krāsu. Arī citas negaidītas parādības, smaržas un viegls vējiņš lika sevi just, un viņa mēģināja tās pati sev izskaidrot. "Viss," viņa domāja, "šodien ir citādāks nekā tad, kad es šeit ierados, tas tāpēc, ka ir atnācis pavasaris. Tam sekos vasara." Pēkšņi viņa atcerējās, gandrīz vai vārdu pa vārdam, Arnta plānus viņiem abiem vasarā ar kādu no tēva kuģiem braukt uz ziemeļiem, kur saule nekad nenoriet.

Par to domādama, viņa bija iegājusi pa vārtiem, uzkāpusi pa Sērensena kunga šaurajām kāpnītēm un, it kā zinādama, ka ir šeit gaidīts viesis, bez klauvēšanas atvēra durvis.

Sērensena kungs, kā jau paradis, bija piecēlies agrāk nekā citi un bija aizņemts ar savu pamatīgo rīta tualeti. Redzēdams ienākam Mallī, viņš pazuda aizslietņa otrā pusē un no turienes viņu aicināja apsēsties uz krēsla loga tuvumā. Tomēr viņa to neizdarīja uzreiz, bet pārlaida skatienu istabai, karaļa Kārla Johana kronēšanas bildei Zviedrijā un Sērensena kunga vecajai ceļasomai, kas bija atslieta pret skapi. Tad viņa lēnām noņēma cepuri un apmetni, it kā rādot, ka ir atnākusi uz palikšanu, un noslīga uz krēsla, kurš viņai bija piedāvāts. Sērensena kungs trīs reizes izbāza galvu virs aizslietņa, būdams dažādās ieziepēšanās un skūšanās stadijās, un uzmanīgi viņu vēroja. Bet neteica ne vārda.

Pēdīgi viņš parādījās istabā, svaigi skuvies, ar parūku galvā, rītasvārkos, no kuriem dažviet līda ārā vate. Mallī piecēlās un metās tieši viņam rokās, un drebēja tik stipri, ka nevarēja parunāt. Sērensena kungs nemaz nemēģināja viņu mierināt, viņš pat viņu neapskāva, bet lāva viņai ķerties sev klāt kā slīcējam pie baļķa gala.

Turpmākās sarunas gaitā viņa pārmaiņus atkāpās atpakaļ, lai paskatītos viņam sejā, un liecās viņam tuvāk, it kā gribēdama nokļūt tumšā patvērumā, kur nekas nav jāredz.

Piespiedusies viņam pie krūtīm, viņa klusu un neskanīgi iesaucās: "Ferdinands ir miris!"

"Jā," Sērensena kungs nopietni un maigi sacīja, "laikam gan."

"Vai jūs to zinājāt?" viņa iesaucās kā iepriekš. "Vai jūs par to bijāt dzirdējis? Vai ticējāt tam?"

"Jā," viņš sacīja. "Jā, laikam gan ticēju."

Atguvusi varu pār savu augumu un balsi, Mallī palaida viņu va|ā un paspēra soli atpakaļ.

"Arnts Hosevinkels mani mīl!" viņa iesaucās skanīgā, dziedošā balsī.

Sērensena kunga skatiens sekoja pārvērtībai viņas sejā.

"Un vai tu mīli viņu?" viņš jautāja. Tā kā jautājums bija tuvs replikai no kāda iemīļota dzejnieka darba, viņš to atkārtoja, šoreiz pašas traģēdijas formā:

"Vai mīli tu viņu, šķīstā?"

Dzejas darba replikas bija saglabājis arī Mallī prāts, ar lielu pārliecības spēku viņa atsaucās:

"… lai zvaigžņu pulks un mēness, saule, eņģeļi un ļaudis lai dzird: mīl mūžam viņu mana sirds!"

"Ak tā," Sērensena kungs noteica. "Ak tā," brīdi ldusējis, viņš atkārtoja. "Un ko nu tagad, Mallī?"

"Tagad?" Mallī sauciens izskanēja kā jūras putna nelaimes kliedziens Ierasta bangās. "Tagad man jāpazūd. Ak Dievs, man jādodas prom, kamēr neesmu viņus visus padarījusi nelaimīgus."

Viņa lauzīja rokas.

"Es negribu darīt cilvēkus nelaimīgus!" viņa sacīja. "Negribu, negribu! Dievs debesīs arī zina, — man nebija ne jausmas, ka to daru. Es biju domājusi, Sērensena kungs, ka nekad neesmu melojusi, nekad neesmu kļūdījusies.

Nu man jādodas prom, ilgāk šeit es nevaru palikt," viņa turpināja, it kā pavēstītu viņam pilnīgi jaunu lēmumu. "Atpakaļceļa man nav, nevaru atgriezties namā pie laukuma, zinot, ka drīz, cik vien ātri būs iespējams, to atkal pametīšu. Jo esmu no šī nama izraidīta, Sērensena kungs. Kāds taisns cilvēks, kurš nekad nav melojis, vakarvakarā izraidīja mani no tā. Taisni cilvēki var apturēt vētru, un no ziemeļrietumiem tā pagriežas uz ziemeļiem. Ai, bet es!" viņa vaimanāja. "Mūsu vētra, Kvēses fjordā, uznāca tieši tur, kur atrados es. Tomēr nekad neesmu lūgusi Dievam to sūtīt, es to neesmu darījusi.

Mana vectante," viņa atkal ierunājās, it kā meklēdama citu domu ceļu, bet arī tur saskārās ar to pašu nelaimi, "tā dusmojās par mātes „precībām ar manu tēvu, ka negribēja spert kāju mūsu mājā. Bet reiz, sastapusi mani uz ielas, viņa ieveda mani savā istabā un stāstīja man par tēvu. Viņa sacīja: tavs tēvs, Mallī, nenāca no Skotijas un nebija nekāds parasts jūrnieks. Viņš bija tas, par kuru ir dzirdējuši daudzi, kas viņam devuši vārdu., Viņš bija Klīstošais holandietis. — Vai ticat, ka tā ir taisnība, Sērensena kungs?"

Brīdi padomājis, Sērensena kungs atbildēja: "Nē, neticu."

Šķita, ka viņa apgalvojums uz mirkli nomierina Mallī, bet tad izmisuma vilnis, veldamies atpakaļ, aizrāva viņu atkal sev līdzi.

"Tomēr," viņa izsaucās, "es nododu viņus visus, kā tēvs nodeva māti!"

Sērensena kungs, vēlreiz kādu laiciņu padomājis, tad jautāja viņai: "Ko tu esi nodevusi, Mallī?"

"Ferdinandu!" Mallī sauca. "Arntu!

Kad būšu tālu prom," viņa sacīja, "tikai tad es uzdrīkstēšos Arntam rakstīt, kas esmu. Bet es to nespēju pateikt viņam acīs."

Iedomājusies šīs acis, viņa uz brīdi apklusa un atkal lauzīja rokas.

"Man jādodas prom," viņa teica. "Ja neaizbraukšu, atnesīšu viņam nelaimi, — ak, bēda, ak, nelaime, Sērensena kungs!"

Tad viņa pakāpās savu sīko solīti atpakaļ un skaidrām acīm cieši raudzījās viņā.

"Varat man ticēt, Sērensena kungs," viņa sacīja. "Jo es runāju kā pareģa gars, kas nāk no zemes."

Istabā iestājās ilgs klusums.

"O jā," Sērensena kungs sacīja. "Laikam varu tev ticēt, Mallī. Jo, redzi, manu mazo Mallī, es pats reiz biju precējies."

"Precējies?" Mallī izbrīnā jautāja.

"Jā," viņš atbildēja. "Dānijā. Ar jauku, mīlamu sievieti."

"Kur viņa ir tagad?" Mallī jautāja, pamezdama skatu apkārt, apjukusi vai samulsusi, it kā zudusī Sērensena kundze varētu būt atrodama mazajā istabiņā.

"Paldies Dievam," Sērensena kungs sacīja. "Paldies Dievam, tagad viņa atkal ir precējusies. Ar labu vīru. Dānijā. Viņiem ir bērni. Mums bērnu nebija.

Es aizbraucu," viņš stāstīja tālāk, "viņai nezinot, slepeni. Pēdējo vakaru, kad mēs sēdējām kopā mūsu mājiņā — mums, Mallī, tā bija skaista, smalka, ar aizkariem un paklāju, — sieva man teica: visu, ko tu dzīvē dari, Valdemār, tu dari, lai es būtu laimīga."

"Ak jā," Mallī iekliedzās, it kā viņai būtu trāpīts sirdī. "Tā viņi mums saka, tā viņi par mums domā."

Sērensena kungs vēl brīdi stāvēja, domās nogrimis, tad saņēma Mallī roku, teikdams: "Manu meitenīt," — un klusēja kā iepriekš.

"Apsēdīsimies un parunāsimies," viņš pēdīgi sacīja, vezdams viņu pie mazas sofas ar salūzušām atsperēm.

Viņi apsēdās viens otram blakus, sarunai tā ari nesākoties. Bet bridi vēlāk Mallī, cilvēcisku līdzjūtību meklēdama un it kā cenzdamās iežēlināt tiesnesi — vai arī mēģinādama mierināt kādu citu nelaimīgo, kuram nolasīts spriedums kopā ar viņu, — sāka taustīties gar Sērensena kunga pleciem, kaldu un galvu. Viņa Jāva pirkstiem slīdēt pa viņa parūku, saceļot gaisā matu sprogas. Un, tā kā viņa lūdzās vai glāstīja Sērensena kungu, nepaceļot acu, viņam, lai izvairītos no lūdzošo pirkstu nokļūšanas acīs vai mutē, vajadzēja uzmanīt galvu, maigi šūpojot to uz labo vai kreiso pusi.

Sērensena kungs, kurš bija pieradis tikt uzklausīts un apbrīnots, bet nebija radis pie glāstiem, ļāva stāvoklim turpināties ilgāk. Arī pēc tam, kad Mallī bija nolaidusi rokas, viņš sēdēja tāpat kā iepriekš. Vispirms viņš juta, ka viņu grupa līdzīga tai, ko veido vecais, nelaimīgais karalis un viņa uzticīgā meita. Pēc brīža grupas smaguma punkts nobīdījās, kļūstot skaidrai viņa atbildībai: viņš nebija nekāds bēglis, bet tāda bija viņa audzēkne, kura bija bēgusi pie viņa pēc palīdzības. Viņš atkal kļuva tas, kurš spēj ko vairāk par citiem: Prospero. Un ar Prospero apmetni ap pleciem, nezūdot dziļai līdzjūtībai pret izmisušo meiteni sev blakus, viņš juta augošu, laimīgu apziņu par piepildījumu un atkalsavienošanos. Viņam nebūs jādod prom savs dārgais ieguvums, Mallī vēl piederēja viņam un sekos viņam uz mūžu, un viņš savas dzīves lielo nodomu redzēs īstenotu.

Ilgi ilgi ldusējis, viņš sacīja:

"… un es pieceļos.

. Tu paliec sēžam, paklausies, kā beidzās mums jūras briesmas."

Viņš piecēlās un stalts, stingriem soliem devās pie grīļīga galdiņa, kas atradās pie otra loga un kalpoja viņam kā rakstāmgalds. Izņēmis no atvilktnes papīrus, viņš iedziļinājās tajos, šķiroja tos, atlikdams dažus atpakaļ un citus nolikdams malā. Tas prasīja ilgu laiku, un brīdi, kad Mallī pakustējās, viņš pameta viņai ar roku pār plecu. Pēdīgi viņš nolika malā zīmuli un papīrus, bet palika sēžam ar muguru pret viņu.

"Es pārtraucu," viņš sacīja, "savas izrādes Kristiansandē."

No Mallī nenāca nekāda atbilde.

"Jā," viņš turpināja noteiktā balsī. "Jā, likšu izziņot pilsētā, ka atceļu izrādes un braucu tālāk uz Bergenu.

Jā, protams," viņš izmeta, it kā viņa būtu cēlusi iebildumus. "Tas man dārgi maksās. Šai pilsētā mums būtu lieli, sevišķi panākumi. Tevis dēj, manu nabaga meitenīt. Tagad būs zaudējumi. Tomēr ne tik lieli zaudējumi, no kādiem es baidījos. Dāsni dotā pilsētnieku naudiņa nebūt nav sīkums. Un dzīvē, Mallī, savu guvumu un zaudējumu kontu vienmēr vajag turēt atvērtu.

Es pats un tu," viņš sacīja, "aizbrauksim no šejienes pirmie, pavisam klusu. Pārējie, sekojot maniem norādījumiem, brauks vēlāk."

Viņš dzirdēja Mallī pieceļamies, pasperam soli uz viņa pusi un paliekam stāvot.

"Kad jūs brauksiet?" aiz viņa muguras atskanēja Mallī trīcošā balss.

Sērensena kungs atbildēja: "Domāju — kāds kuģis atiet trešdien." Un īsi, ar svaru, kā admirālis uz ldāja, viņš atkārtoja: "Trešdien."

"Trešdien!" no Mallī puses atskanēja kā gara, žēlabaina atbalss kalnos.

"Jā," Sērensena kungs teica.

"Parīt!" atbalss atskanēja vēlreiz.

"Parīt," — tā viņš.

To sacīdams, viņš juta savu balsi un augumu kļūstam arvien lielāku, bet tai pašā laikā viņš arvien uzmanīgāk ldausījās Mallī dziļajā klusēšanā viņam aiz muguras, un klusēšanu viņam vienmēr bija grūti panest. It kā pakausī viņam būtu modru acu pāris, viņš redzēja meiteni stāvam istabiņas vidū, līka bālumā pēc grūtiem pārbaudījumiem kā toreiz, kad viņi devās uz Kristiansandi. Šai konfliktā starp varas apziņu un līdzjūtību viņš dažas minūtes domās stipri svārstījās, drusciņ pašūpodamies arī ar krēslu. Pēdīgi viņš apgriezās apkārt, uzlika rokas uz atzveltnes un atbalstīja zodu rokās, sagatavojies uz tikšanos ar visas pasaules postu.

Mallī izkustējās no vietas, kur bija stāvējusi, un nāca uz viņa pusi, lēni, bet ar lielu spēku, kā vilnis, kas triecas pret krastu. Viss, ko tālākā sarunā viņa teica, tika sacīts ļoti lēni un ar katru rindu lēnāk, ne skali, bet ar zvana dzidrumu. Viņa teica:

"Es lūdzu, to atceries: es kalpojis tev godam, ne melojis, ne kļūdījies kaut reizi, tev klausījis bez īgnuma un dusmām."

Sērensena kungs sēdēja pavisam klusu, viņš domāja: "Dievs žēlīgais, kā meitenei mirdz acis. Viņa neskatās uz mani, varbūt mani vispār neredz. Bet viņas acis mirdz."

Brīdi klusējusi, viņa turpināja:

"Sveiks, dižo meistar! Augstais kungs! Es nāku pēc tavas gribas; vai nu lidot man, vai peldēt, mesties ugunī vai aujot uz mākoņa, — it visam, ko tu teiksi, ir gatavs Ariēls."

Bridi atkal valdīja klusums. Un tad no jauna:

"Vai jūsu šķēpi rūdītie tik vien kā skaļo vēju šķelt vai sadurt ūdeni, kas tūdaļ aizveras, vai arī nocirst vien pūciņu no manas galvas."

Sērensena kungs nesamulsa, ka viņa pārlec no vienas lugas vietas uz citu. Arī viņš tekstā jutās brīvi un spēja tā lēkāt pats.

Nu viņa raudzījās viņam tieši acīs, ciešu skatienu un balsi, un runāja atkal tik skaidri, atklāti un šķīsti, ka sirds Sērensena kunga krūtīs kusa un izplūda asarās no viņa acīm.

"Gul mani kauli dziļumos, tur tie ieaug koraļļos un pērles acu dobumos, — jūra nesadragā tos. Tie no tā, kā jūra mainās, pārtop lietās brīnumainās. Nārām rokās zvani skan, — klau, es dzirdu: din, din, dan!"

Iestājās loti ilgs pēdējais klusuma bridis. Bet Sērensena kungs negribēja šādi izstāties no spēles. Pacēlis galvu, viņš pastiepa labo roku pār krēsla atzveltni pret viņu un tāpat kā viņa pavisam lēni, sacīja:

"… ej atkal savos elementos un esi brīvs!"

Mallī brīdi stāvēja, paraudzījās pēc sava apmetņa un aplika to ap pleciem, un viņš pamanīja, ka tas ir viņas vecais apmetnis vēl no mājām. To aizpogājusi, Mallī vēlreiz pagriezās pret viņu.

"Bet kāpēc," viņa vaicāja, "mums tā klājas?"

"Kāpēc?" Sērensena kungs atkārtoja.

"Kāpēc mums klājas tik briesmīgi, Sērensena kungs?" viņa sacīja.

Sērensena kungs, vareni pacilāts un iedvesmots pēc Prospero pēdējiem vārdiem, juta, ka nu viņam jāatbild, smeloties no gara mūža pieredzes, un sacīja:

"Ak, meitenīt, ciet klusu. Zini, nekad mēs jautāt nedrīkstam — tie vienmēr citi, kas to drīkst, — ir mūsu pirmtiesības atbildēt — o, skaisti, skaidri, spēcīgi! — uz zemas, šķeltas, mulsas pasauls jautājumu — un nekad mūžā pašiem nevaicāt."

"Jā," pēc kāda mirkļa viņa sacīja. "Un kas mums par to tiek?"

"Kas mums par to tiek?" viņš atkārtoja.

"Jā," viņa uzstāja. "Kāda ir mūsu alga, Sērensena kungs?"

Sērensena kungs paraudzījās atpakaļ uz viņu saruņu, vēl tālāk atpakaļ uz savu garo mūžu, no kura būtu jāsmeļ atbilde.

"Alga? Ak, mazo MallI," viņš sacīja, šoreiz neapzinādamies, ka turpina savā izvēlētajā un svētajā runasveidā: "Mūsu alga — pasaul's sūrās aizdomas. Vientulība. Un citādi — nekas."

XVII Mallī vēstule

Piektdienas vakarā, kad Arnts Hosevinkels atgriezās mājās no Stavangeras, viņam tika iedota vēstule ar zelta monētu tajā. Vēstule skanēja tā:

Dārgais, mīļotais Arnt!

Rakstu Tev, asarām līstot. Brīdi, kad Tu lasi šo vēstuli, es esmu tālu prom no Tevis, un mēs vairs neredzēsimies nekad. Es neesmu tā, kurai jāpieder Tev, jo esmu Tevi nodevusi un bijusi Tev neuzticīga.

Jā, esmu Tevi nodevusi, pirms ieraudzīju Tevi pirmo reizi un Tu izcēli mani no laivas. Tomēr — zvēru Tev, ka nezināju un nesapratu, kas es esmu. Un vēl par vienu lietu es Tev zvēru, un arī par to Tev man jātic: ka, cik vien ilgi es dzīvošu, es mīlēšu Tevi.

Šai vēstulē gribu Tev atklāt kādu noslēpumu. Es zinu, Arnt, ka Tu mīli mani un varbūt, kad būšu savu noslēpumu atklājusi, Tu piedosi man un sacīsi, ka starp Tevi un mani viss būs tāpat kā agrāk. Bet tas nemaz nav iespējams. Jo neuzticību pret Tevi es nesu sevī, un, kur esmu es, tur ir arī tā. Es ticēju, ka nekas pasaulē nav stiprāks par mūsu mīlestību. Bet mana neuzticība pret Tevi ir stiprāka.

Pirmoreiz es to sapratu brīdī, kad dzirdēju, ka Ferdinands ir miris. Jo viņš ir miris, bet Tu Stavangerā to nezini. Un, ieraugot viņu guļam zārkā un dzirdot viņa mātes skumjos vārdus, man šķita, ka dzirdu balsi no liela tāluma sakām, ka viņa nāve izšķirs Tevi un mani. Tomēr es vēl visu neizpratu, bet nodomāju — varbūt, gan jau man viss vēl būs tikpat skaisti kā agrāk — jā, bezgala skaisti!

Tad nāca vēl kas ldāt, kamēr es staigāju lielās žēlabās un nemierā, nezinādama, ko par sevi domāt. Jo svētdienas vakarā, kad mēs sēdējām zālē, Tavs tēvs, lai mani iepriecinātu, pastāstīja par tirgotāju Jensu Ābelu un par ugunsgrēku, piebilstot, ka izmisis cilvēks droši radīs padomu, ja atšķirs tirgotāja Ābela Bībelē. Tad nu savās lielajās bēdās un žēlabās es nolēmu darīt to pašu. Bet tas, ko es izlasīju, bija kas briesmīgs.

Tagad es atkal esmu atradusi to pašu vietu jūsu Bībelē, kura gul man priekšā un no kuras es to noraksui. To darot, man ir tāda sajūta, it kā es to rakstītu labā un taisnā vīra Jensa Ābela ldātbūtnē. Un, lasot šo vēstuli, Tev arī jādomā, ka viņš ir bijis kopā ar mani, kamēr es to rakstu.

Tas, ko es uzšķīru, bija Jesajas grāmatas divdesmit devītās nodaļas pirmie panti, kuri skan šādi: "Lāsts tev, Āriēl! Tu, pie zemes gulēdams, runāsi pazemīgi, tava balss skanēs klusi kā pazemes gara balss, un tava valoda nedroši pacelsies no pīšļiem!"

Šie pravieša Jesajas vārdi iedvesa manī lielas bailes. Tomēr, tikai izlasījusi tālāk, es sapratu, ka man nav cerību. Es izlasīju astoto pantu:

"Tas būs, it kā kad izsalkušais sapņo, ka viņš ēd, bet viņš uzmostas izsalcis un viņa dvēsele ir tukša, un it kā kad izslāpušais sapņo, ka viņš dzer, bet viņš uzmostas iztvīcis un viņa dvēselei slāpst!"

Jā, Arnt, tā notiktu ar Tevi, ja Tu paturētu mani, un nekā citādi. Tāpēc es Tev saku — nedomā par piedošanu man, jo ir tā, ka tas nav iespējams.

Mēs abi taču esam jauni, un es esmu jaunākā no mums. Bet ar šo, ko tagad rakstu, es runāju uz Tevi tā, it kā būtu tikpat veca kā pravietis Jesaja, jo tāda es šai stundā esmu. Un it kā es būtu tikpat gudra kā viņš, jo tāda es šai stundā esmu. Tāpēc arī man šķiet, ka savā neizsakāmā nelaimē tomēr auodu vārdus, kuri Tevi drusciņ mierinās. Arnt, tikšanās ar mani Tev nebūs bijusi veltīga. Tāpat man nebūs veltīgas Tavas skumjas pēc manis.

Gribu Tev arī pasacīt, ka šonakt sacerēju dzejoli. Nekad agrāk dzejoļus neesmu rakstījusi, tāpēc tas iznācis diezgan neveilds. Tomēr tas Tev jāizlasa un jāpatur prātā, kad Tu atcerēsies mani. Dzejolis ir šāds:

Es Tevi par nabagu padarīju: Tev tāla es tad, kad tuva Tev biju. Nu, mīļais, bagāts Tu vari kļūt — Tev tuva es varu tik tālumā būt.

Un nu esmu saņēmusies, lai atklātu noslēpumu, par kuru Tev nav ne jausmas.

Tev, Arnt, jāzina, ka toreiz vētrā Kvēses fjordā uz "Sofijas Hosevinkeles" es nejutu ne mazāko baiļu.

Kristiansandes ļaudis sauc mani par varoni. Bet varone ir tāda meitene, kura redz briesmas, jūt bailes un pretojas tām. Bet es, es ne redzēju, nedz sapratu, ka tās ir briesmas.

Ak, Arnt, tai pašā stundā Tavs labais tēvs nekur nerada mieru, baidīdamies par "Sofiju Hosevinkeli", un Ferdinanda māte bija lielās bailēs par savu dēlu. Un tagad es gaužām labi saprotu un redzu, ka just bailes — ir skaisti un tas, kurš nejūt baiļu, ir viens un atmests. Bet man — man nebija ne mazāko baiļu.

Jo es uzskatīju vai ticēju — Tu nevari to pat iedomāties, — ka šis negaiss bija tas, kurš plosās lugā "Vētra", kurā man drīz būtu jāspēlē un kuru es biju izlasījusi vairāk nekā simt reižu. Tajā es esmu Ariēls, spārnots gars, un kāds varens burvis, Prospero, ir mans meistars. Un tai naktī es biju pārliecināta, ka gadījumā, ja "Sofija Hosevinkele" nogrims, uz saviem spārniem varēšu aizlidot prom. Toreiz, dzirdot jūrniekus kliedzam: "Mēs uzskrējām uz klints!" — es pazinu šos vārdus, domādama, ka tā ir lugas pirmā aina. Un, kad viņi ldiedza: "Dievs, esi mums žēlīgs!" — es pazinu arī šos vārdus. Un, tos dzirdot, — lai Dievs man pašai žēlīgs, — es vētrā skali smējos.

Stāsta, ka tai naktī es daudzreiz esot saukusi nabaga Ferdinandu. Bet arī tas notika tāpēc, ka varonis lugā ir princis Ferdinands. Un vētras auros uz "Sofijas Hosevinkeles" klāja princi pie sevis skaļā balsī sauca Ariēls.

Tāpat lugā atrodama skaista sala, pilna dzidrām skaņām un brīnišķu mūziku, uz kuras visi kuģa nelaimē cietušie nokļūst sveiki un veseli. Un sniegputeņa virpuļos es biju pārliecināta, ka šī sala vairs nav tālu.

Jā, tagad Tu zini visu. Un iemesls, kālab Tu nevari mani paturēt, ir tāds, ka manas mājas ir citur un nu man jādodas turp. Tu varbūt varētu aizmirst, kas reiz noticis. Bet tā tas mūžam paliks, viss, kas ar mums noticis. Jā, kā izsalkušais sapņo, ka viņš ēd, bet viņš uzmostas izsalcis un viņa dvēsele ir tukša, un it kā kad izslāpušais sapņo, ka viņš dzer, bet viņš uzmostas iztvīcis un viņa dvēselei slāpst.

Tev par piemiņu es ielieku šai vēstulē zelta monētu. Tā gan ir no mana tēva, bet ir tīra zelta.

Tagad pasēdēšu pavisam klusu un stundu gaidīšu, pirms pabeigšu vēstuli. Manā rīcībā tad būs vēl stunda, kad neko neesmu Tev izpaudusi un kad nekas starp mums nav beidzies. Es esmu Tava meitene, kura ar Tevi svinēs kāzas.

Tagad stunda ir pagājusi. Pa šo laiku es domāju par divām lietām.

Pirmā ir šāda: ka drīz vien pēc aizbraukšanas no šejienes es varu nokļūt tādā pašā vētrā kā tā, kura trakoja Kvēses fjordā. Bet ka šoreiz es skaidri sapratīšu, ka tā vis nav teātra izrāde, bet gan nāve. Tad man šķiet, ka pēdējā brīdī, pirms pazudlšu dzelmē, es patiesi varēšu būt Tava. Un domāju, ka tas būs skaisti un lieliski — Jaut, lai mūsu sirdspukstus nes jūras viļņi. Un tai mirklī sacīt: "Esmu laimīgs cilvēks, jo esmu satikusi Tevi, Arnt!"

Bet otra lieta ir šī: kaut nu es dzirdētu Tavus soļus uz kāpnēm un Tu ienāktu pie manis! Tagad man šķiet, ka mirkļi, kad es dzirdēju Tavus soļus uz kāpnēm, bija laimīgākie manā mūžā! Tad manas rokas sāpēja tik stipri, ka vai jākliedz, — lai tikai varētu apskaut Tavu kaldu. Jā, kā tās sāp!

Tad nu ardievu. Ardievu. Ardievu, Arnt.

Tava uz zemes neuzticīgā un atmestā, bet nāvē un mūžībā uzticīgā

Mallī.

NEMIRSTĪGAIS STĀSTS

..

I Misters Klejs

Pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados Kantonā dzīvoja kāds ļoti bagāts tējas tirgotājs, kuru sauca par misteru Kleju.

Viņš bija gara auguma, sauss un noslēgts vecs vīrs. Viņam piederēja lepns nams un eleganta ekipāža, un viņš tajos abos sēdēja stīvs, lduss un vientuļš.

Starp pārējiem eiropiešiem Kantonā misteram Klejam bija cieta vīra slava, tāda vīra, kura vienīgā kaislība ir nauda. Ļaudis centās turēties tālāk no viņa. Tam pamatā nebija noteikts iemesls, par ko viņu varētu nosodīt, bet tādu reputāciju viņam bija sagādājis viņa izskats, balss un izturēšanās. Tomēr pilsētā klīda arī dažādi nostāsti, kas tika stāstīti atkal un atkal un kas šķita saskanam ar vispārējo uzskatu par viņu. Viens no šiem stāstiem bija šāds:

Priekš piecpadsmit gadiem kādu francūzi, tējas tirgotāju, kurš reiz bija bijis mistera Kleja kompanjons, bet vēlāk sanīdies ar viņu un sācis tirgoties uz savu roku, izputināja neveiksmīgas spekulācijas. Viņam palika vēl pēdējā iespēja — mēģināt nosūtīt tējas kravu ar kliperi "Termopilas", kurš stāvēja ostā, gatavs pacelt enkuru. Bet tirgotājs bija parada misteram Klejam trīssimt gineju, un viņa kreditors uzlika kravai arestu, nosūtīja ar "Termopilām" savu tējas partiju un ar šo manevru izputināja konkurentu pavisam. Franču tirgotājs zaudēja visu, kas viņam uz šīs zemes piederēja, viņa nams tika pārdots, un viņš kopā ar sievu un bērniem tika izlikts uz ielas. Neredzēdams nekādu izeju no nelaimes, viņš atņēma sev dzīvību.

Šis franču tirgotājs bija bijis talantīgs un dzīvespriecīgs vīrs, viņam bija jauka sieva un skaisti bērni. Kad viņa tēls viņa draugu acīs kļuva par pretmetu Kleja akmens figūrai, ap to sāka starot maigu un gaišu staru vainags, un viņa vecie paziņas uzsāka līdzekļu vākšanu, lai palīdzētu atraitnei. Bet, tā kā starp Kantonas angļu un franču koloniju trūka vienotības, daudz naudas neienāca, un pēc īsa laiciņa franču dāma un viņas bērni nemanāmi pazuda no paziņu apvāršņa.

Misters Klejs pārņēma mirušā vīra namu, lielu, skaistu villu ar plašu dārzu, kur pa zālieniem pastaigājās pāvi, — viņš dzīvoja tur vēl tagad.

Laika gaitā šis notikums bija kļuvis par mītu. Monsieur Dipons, tā tika stāstīts, savas dzīves pēdējā dienā bija sasaucis kopā skaisto sievu un možos, gudros bērnus. Visas viņu nelaimes, — viņš paskaidroja, — esot sākušās mirklī, kad viņš pirmo reizi paskatījies misteram Klejam sejā. Tādēļ viņš lika viņiem svēti apsolīt, ka viņi nekad nekādos apstākļos nepacels acis uz šo seju. Tika arī stāstīts, ka viņš, kad bijis spiests pamest māju, ar kuru tik ļoti lepojies, sadedzinājis vai salauzis ikvienu mākslas priekšmetu tajā, sacīdams, ka nekas pasaulē, kas radīts, lai padarītu dzīvi skaistāku, nesamierināsies ar atrašanos zem viena jumta ar nama jauno kungu. Tomēr visās istabās viņš bija atstājis augstos spoguļus zeltītos rāmjos, kurus bija atvedis no Francijas un kuros līdz šim bija atspoguļojušās jautras un laimīgas ainas, teikdams, ka tādam jābūt slepkavas sodam: sastapt bendes attēlu, lai kur viņš ietu.

Misters Klejs ievācās mājā un ieturēja savas maltītes vienatnē, aci pret aci ar savu ģīmetni. Jāšaubās, vai viņš jelkad pamanīja labvēlības trūkumu sev apkārt, jo labvēlības jēdzienam viņa dzīves uzskatā nekad nebija bijis vietas. Ja ikviens sīkums viņa dzīvē būtu atkarīgs tikai no viņa paša, viņš būtu iekārtojis visu tieši tāpat; gluži dabiski viņam radās pārliecība, — viss tā noticis tieši tāpēc, ka viņš tā gribējis. Mazpamazām, taisīdams naboba karjeru, misters Klejs bija sācis ticēt savai visspēcībai. Citiem lieliem tirgotājiem atbilstoši bija tāda pati ticība, un, tāpat kā misters Klejs, viņi šo ticību uzturēja, ignorējot to pasaules daļu, kas atradās ārpus viņu varas robežām.

Septiņdesmit gadu vecumā misters Klejs saslima, un ilgu laiku viņu tikpat kā bija paralizējusi podagra, sagādādama viņam tik stipras sāpes, ka viņš naktī nevarēja aizmigt, un naktis tad viņam likās bezgalīgi garas.

Kādā vēlā vakarā gadījās, ka viens no jaunekļiem, kuri strādāja mistera Kleja kantorī, atnāca uz viņa māju ar veselu kaudzi rēķinu, ko viņš bija pārskatījis. Vecais virs gultā dzirdēja, ka jauneklis tiek ielaists un runā ar sulaini; misters Klejs lika jauneklim ienākt pie viņa un pārlūkot rēķinus viņa klātbūtnē. Kad pienāca rīts, misteram Klejam šķita, ka šī nakts nav bijusi tik gara kā pārējās. Tāpēc nākamajā vakarā viņš vēlreiz sūtīja pēc jaunā rakstveža un lika viņam atkal lasīt no rēķinu grāmatām.

Kopš tā laika ieviesās paradums, ka pulksten deviņos vakarā jauneklis parādījās lielajā, grezni iekārtotajā guļamistabā un ieņēma vietu pie vecīgā principāla gultas, lai sveces gaismā lasītu viņam priekšā rēķinus, līgumus un tāmes no mistera Kleja lielā uzņēmuma. Viņam bija maiga, skanīga balss, bet uz rīta pusi tā drusciņ aizsmaka. Tas kaitināja misteru Kleju, kuram jaunības dienās bija bijusi laba dzirde, bet tagad kļuvusi vājāka. Viņš lika savam rakstvedim saprast, ka maksā viņam par šo darbu, bet, ja viņš nevarot veikt to apmierinoši, tad tikšot atlaists un viņa vietā pieņemšot citu lasītāju.

Kad viņi bija tikuši galā ar grāmatām, kuras kantorī lietāja pašlaik, vecais vīrs nopūtās, grozīdams galvu uz spilvena. Padomājis rakstvedis aizgāja uz archīvu un paņēma grāmatas, kuras bija piecus, desmit, piecpadsmit gadus vecas, un tās nu viņš nakts stundās lasīja vārdu pa vārdam. Misters Klejs uzmanīgi klausījās. Lasīšana atsauca viņam atmiņā pagātnes ieceres un uzvaras. Bet naktis bija garas, pēc kāda laika arī šīs vecās grāmatas bija izlasītas un jauneklim vajadzēja sākt visu no gaia.

Kādu rītu, kad viņš trešo reizi bija pārlasījis divdesmit gadus vecus darījumus un grasījās doties uz mājām gulēt, misters Klejs lika viņam palikt, un šķita, ka viņam vēl kas prātā. Rakstvedis vienmēr bija piešķīris lielu nozīmi visam, kas norisinās viņa kunga galvā, viņš brīdi palika sēžam, dodams vecajam vīram laiku atrast vārdus, lai izteiktu to, kas nodarbina viņa prātu.

Pēc kāda laika misters Klejs ar nepatiku un reizē ar nedrošību jautāja, vai viņš neesot dzirdējis par citādām grāmatām. Rakstvedis atbildēja — nē, viņš nezinot neko par citādām grāmatām, bet, ja misters Klejs viņam izskaidrošot, ko viņš īsti domājis, gan viņš tās atradīšot. Misters Klejs tāpat vilcinādamies sacīja, ka tās, ko viņš domājis, esot grāmatas un vēstījumi nevis par pirkšanu un pārdošanu, bet par citām lietām, kuras kāds pierakstījis un kuras kāds lasa. Rakstvedis padomājis atkārtoja — nē, par tādām grāmatām viņš neesot dzirdējis. Saruna ar to beidzās, rakstvedis piecēlās, savāca savus piederumus, godbijīgi novēlēja arlabunakti un aizgāja.

Bet mājupceļā jauneklis prātoja par mistera Kleja jautājumu. Viņš juta, ka to radījusi dziļa iekšēja vajadzība un tas izskanējis pa pusei pret jautātāja paša gribu, apmulsumā un gandrīz vai ar kaunu. Ja nu arī rakstvedim būtu piemitis tas, ko sauc par kaunu, viņš laikam būtu izmetis šo lietu no prāta un pārvilcis svītru faktam, ka vecais principāls uz īsu brīdi ir aizmirsis savu pašcieņu. Bet, tā kā kauna viņam nebija, viņš pievērsās šim jautājumam un rūpīgi to pārdomāja. Mistera Kleja prasība neapšaubāmi bija vecā vīra vājuma pazīme, iespējams, ka pat sava veida brīdinājums, ka nāve ir tuvu. Un kādas tam visam, domāja jauneklis, būtu sekas priekš viņa paša?

II Elišama

Jaunekli, kurš bija lasījis priekšā misteram Klejam, pārējie rakstveži un grāmatveži pazina kā Ellisu Levisu, bet tas nebija viņa īstais vārds. Viņu sauca Elišama Levinskis. Viņš bija pieņēmis jaunu vārdu, nevis — kā bija darījuši daudzi no tiem, kufi toreiz izceļoja uz Ķīnu, — lai noslēptu kādu viņa paša izdarītu noziegumu vai nelikumību, bet gan lai dzēstu noziegumus, izdarītus pret viņu, un pagātni, pilnu grūtu pārbaudījumu.

Viņš bija žīds, dzimis Polijā. Visa viņa ģimene bija nogalināta lielajā grautiņā tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotajā gadā, kad viņš, ciktāl viņš zināja, bija sešus gadus vecs. Šī senā, tālā pagātne bija mēma un nelika par sevi manīt. Citi poļu žīdi, kuriem bija laimējies aizbēgt, nejauši bija paķēruši viņu līdzi kopā ar dažādām paunām. Kopš tā laika viņš kā mazs nepieprasītu mantu maisiņš tika vadāts no vienas vietas uz otru, pamests, piesliets pie kāda mūra un pēc kāda laiciņa atkal vadāts apkārt.

Viens un atstāts, bērns, kurš pilnīgi atrodas nejaušības varā, viņš bija izbaudījis visādas ciešanas Frankfurtē, Amsterdamā, Londonā un Lisabonā. Lietas, kuras nebija pastāstāmas un gandrīz atmiņā neatsaucamas, arvien kustējās kā lielas dziļūdens zivis viņa tumšajā prāta dzelmē.

Londonā nejaušība bija viņu iesviedusi veca, gudra itāliešu grāmatveža rokās, kurš viņu iemācīja lasīt un rakstīt un kurš, pirms nomira, pa vienu gadu sniedza viņam tik daudz zināšanu par dubulto grāmatvedību, kādas citi cilvēki apgūst desmit gados. Vēlāk straume atkal sagrāba zēnu un aiznesa to uz austrumiem, kur pēdīgi izskaloja viņu malā mistera Kleja kantorī Kantonā. Tur viņš sēdēja pie savas pults kā darbarīks, ko dzīves tecīla noslīpējusi līdz galējam asumam, ar acīm un ausīm kā lūsim un bez nekādām ilūzijām par pasauli un cilvēkiem.

Šādi bruņojies, Elišama būtu varējis taisīt spīdošu karjēru un kļūt par visnotaļ bīstamu personu. Tomēr tā nebija noticis, un šī acīm redzami neloģiskā iznākuma pamatā bija pilnīgs godkāres trūkums jaunekļa dvēselē. Jebkāda veida iekāre bija tikusi izskalota, izbalināta un izdedzināta no viņa, pirms vēl viņš bija iemācījies lasīt. No skata viņš bija parasts jauneklis, maza auguma, slaids, kalsns un stipri melnīgsnējs, ar aizplīvurotām brūnām acīm un varēja piederēt jebkurai tautībai. Viņa dvēselē nebija nekā no jaunieša, viņš caur un cauri bija veciški gudrs bērns vai sirmgalvis. Viņam nepiemita ne mazākais jūtīgums, nekāda dziļuma, nekādu ilgu pēc mīlestības un piedzīvojumiem, nekāda sacensību gara, nekādu baiļu un nekādu dusmu. Gan ārēji, gan iekšēji viņš līdzinājās tādam kā insektam, skudrai, ko būtu grūti saspiest pat ar zābaka papēdi.

Viena kaislība viņam tomēr bija — ja vien to var saukt par kaislību — fanātiska tieksme pēc drošības un iespējas palikt vienatnē. Šīs ilgas savā būtībā bija rada nostalģijai vai instinktam, kas vada balodi atpakaļ uz mājām. Viņa dvēselei bija nepieciešama šī viena prasība: lai viņš varētu ieiet savā kambarī, aizvērt aiz sevis durvis, zinot, ka neviens viņam tur nesekos vai neatvērs durvis no jauna, lai viņu traucētu.

Kambaris, kurā viņš iegāja un kuļ'a durvis viņš aizvēra, bija pieticīga telpa, maza, tumša istabiņa šaurā ieliņā. Tur viņš gulēja uz vecas sofas, kuru viņš īrēja no saimnieces. Tomēr istabā atradās daži priekšmeti, kas tiešām piederēja viņam pašam: krāsots, ar tintes plankumiem izraibināts galds, divi krēsli un lāde. īpašnieka acīs šiem priekšmetiem bija ļoti liela nozīme. Naktīs viņš nereti iededza svecīti, lai guļot skatītos uz tiem, it kā tie būtu pierādījums tam, ka pasaule vēl ir stabila. Naktīs viņš mēdza arī meklēt mierinājumu domās par skaitļu rindu. Viņš ļāva ciparu virknei plūst garām — 10, 20, 7000 — jā, tur nu tie visi bija, un viņš iemiga.

Elišama, kura sirds nicināja šīspasaules labumus, savu laiku no rīta līdz vakaram pavadīja mantkārīgu un alkatīgu cilvēku sabiedrībā un tā bija dzīvojis līdz šim. Viņu šāds stāvoklis apmierināja, viņš saprata un novērtēja, ikvienu šo zelta un varas kalpu dvēseļu saviļņojumu un piekrita tam. Jo tas, ko viņš no šīm jūtām un kaislībām beigu beigās ieguva sev, bija istabiņa, kuras durvis viņš varēja aizvērt. Gadījumā ja pasaules nežēlīgā cīņa par zeltu un varu reiz beigtos, tad diezin vai šī istabiņa vai arī šīs durvis ilgāk pastāvētu. Tāpēc viņš veltīja visus spēkus un māku, lai uzpūstu spožāku godkāres un alkatības uguni sev apkārt. Sevišķi viņš uzturēja un nenoguris uzraudzīja mistera Kleja godkāri un alkatību.

Jau pirms nakts lasījumiem starp misteru Kleju un Elišamu bija valdījušas īpašas attiecības — runājot par abiem, tas bija kaut kas neparasts un patiesībā nedzirdēts. Tas bija sācies brīdī, kad Elišama bija pievērsis mistera Kleja uzmanību faktam, ka viņu piekrāpuši cilvēki, kuri pirka viņam braucamos zirgus. Kāds no nezināmajiem Elišamas senčiem bija bijis zirgu tirgotājs Polijā un bija pircis un pārdevis zirgus firstiem un magnātiem, un jaunajam Kantonas grāmatvedim visa šī vecā žīda zināšana par zirgiem bija asinīs. Viņš neparko nebūtu gribējis, lai viņam pašam piederētu zirgs, bet viņš uzmundrināja mistera Kleja godkāri, no kuras galu galā pārtika viņa paša drošība. Savukārt misteru Kleju pārsteidza jaunekļa pieredze un prāts, misters Klejs uzticēja viņam virsuzraudzību pār savu stalli, un nekad viņam nebija nācies to nožēlot. Ja neņēma vērā šo apstākli, tad starp abiem nebija nekādu tiešu attiecību, bet Elišamas eksistence bija atradusi vietu mistera Kleja apziņā, tāpat kā mistera Kleja eksistence jau ilgi bija piederējusi Elišamas pasaules ainai.

Šīs attiecības izpaudās savdabīgā veidā. Tas, kurš raudzītos no malas, ievērotu, ka neviens no abiem nepieminēja otru trešajam. Šai ziņā gan jauneklis, gan vecais vīrs rīkojās pretēji savam paradumam. Jo misteram Klejam allaž atradās skarbs vārds, ko teikt jaunajiem rakstvežiem, un viņš mēdza par viņiem žēloties gados vecākiem darbiniekiem, un Elišamam savukārt bija tik asa mēle, ka viņa piezīmes par lieliem un maziem Kantonas tirgotājiem kantoros un veikalos kļuva par sakāmvārdiem. Tomēr viņi viens par otru klusēja, it kā kungs un kalps stāvētu ar mugurām kopā pret apkārtējo pasauli. Patiesībā, paši to neapzinādamies, viņi rīkojās tā, kā būtu darījuši, ja būtu tēvs un dēls.

Tā nu Elišama sēdēja mājās un domāja par misteru Kleju, nākdams pie secinājuma, ka viņa principāls ir lielāks muļķis, nekā viņš agrāk bija domājis. Pēc brīža viņš piecēlās, lai sagatavotu tasi tējas — tā bija izšķērdība, kādu viņš atļāvās, pārnācis no nakts lasījumiem, — un, kamēr viņš tēju dzēra, viņa domas sāka iet citus ceļus. Viņš nopietni sāka apsvērt mistera Kleja jautājumu. Gluži iespējams, viņš domāja, ka tādas grāmatas, par kurām misters Klejs bija vaicājis, patiesi eksistē. Viņš bija radis sagādāt misteram Klejam tās lietas, kuras viņš vēlējās dabūt. Ja šādas grāmatas eksistētu, tad viņam būtu jāsāk tās meklēt, un, lai arī kāds retums tās būtu, gan jau viņš tās atradīs.

Ilgu laiku Elišama sēdēja, zodu plaukstā atbalstījis, tad cēlās kājās un piegāja pie lādes istabas stūrī. No tās viņš izņēma mazāku sarkani krāsotu kastīti, kurā, viņam ierodoties Kantonā, bija glabājies viss, kas viņam šai pasaulē piederēja. Uzmanīgi to pārmeklējis, viņš izvilka vecu, nodzeltējušu papīra lapu, kura bija salocīta un ielikta zīda maisiņā. Sveces gaismā viņš to lasīja.

III Jesajas pravietojums

Starp žīdiem, kuri, bēgot no Polijas, bija paķēruši Elišamu līdzi, bija bijis kāds |oti vecs vīrs, kurš pa ceļam nomira un steigšus tika apglabāts ceļmalā. Pirms nāves viņš iedeva zēnam nodzeltējušu papīru sarkanā maisiņā. Elišama to apsēja sev ap kaklu, un viņam laimējās saglabāt to ilgus gadus, galvenokārt tāpēc, ka tai laikā viņš ļoti reti varēja izģērbties. Neprazdams lasīt, viņš nezināja, kas tajā rakstīts.

Bet, kad viņš Londonā iemācījās lasīt un uzzināja, ka rakstītam vārdam cilvēku acīs ir vērtība, viņš izņēma no maisiņa savu papīru un ieraudzīja, ka tas ir aprakstīts ar citādiem burtiem nekā tie, kurus viņš iemācījies. Saimnieks viņu šad tad sūtīja uz kādu mazu, netīru lombardu, kura īpašnieks agrāk bija bijis priesteris, kuram atņemtas garīdznieka tiesības. Elišama aiznesa papīru šim vīram un jautāja, vai uz tā rakstītais arī kaut ko nozīmējot. Uzzinājis, ka tā ir ebrēju valoda, viņš lūdza lombarda īpašnieku pārtulkot to par samaksu — trijiem pensiem. Izlasījis tekstu, vecais vīrs pazina saturu, uzšķīra to īstajā vietā Bībelē, norakstīja to angliski un nopietnu seju saņēma savus trīs pensus. Kopš tā laika zēns uzglabāja sarkanajā maisiņā gan oriģinālu, gan tulkojumu.

Lai nāktu misteram Klejam palīgā, Elišama nu izņēma maisiņu no lādītes. Parastos apstākļos viņš to nebūtu darījis, jo tas atgādinātu viņam tumsu un šausmas, un kāda drauga neskaidro tēlu. Elišama negribēja, lai viņam būtu draugi, tādā ziņā līdzinādamies misteram Klejam. Tie viņam šķita cilvēki, kas cieš un iet bojā, — pats vārds nozīmēja atšķirtību un ilgas, no tā pilēja asaras un asinis.

Dažus vakarus vēlāk tad nu notika tā, ka brīdī, kad viņš bija pabeidzis lasīt rēķinu grāmatas misteram Klejam un vecais vīrs nopūtās, grasīdamies sūtīt viņu prom, Elišama izņēma no kabatas nosmulētu papīra gabaliņu un sacīja: "Te, mister Klej, ir kas tāds, ko es jums nolasīšu." Misters Klejs pavērsa pret lasītāju savas blāvās acis. Elišama lasīja:

"Priecāsies tuksnesis un izkaltušā nora, klajums līksmos un ziedēs kā puķu lauks. Tie ziedēs un līksmos priekā un ar gavilēm. Tiem ir dota Libanona godība…"

"Kas tas ir?" misters Klejs dusmīgi jautāja.

Elišama nolika papīru. "Tas, mister Klej," viņš sacīja, "ir tas, pēc kā jūs vaicājāt. Kaut kas citādāks nekā rēķinu grāmatas, kas tāds, ko cilvēki salikuši kopā un pierakstījuši." Viņš turpināja:

"… Karmela kalna košums un Sarokas līdzenuma glītums. Tie redzēs tā Kunga godību, mūsu Dieva jaukumu. Stipriniet nogurušās rokas, dariet stingrus ļodzīgos ceļus! Sakait…"

"Kas tas ir? Kur tu to dabūji?" misters Klejs no jauna vaicāja.

Pieprasīdams klusumu, Elišama pacēla roku un lasīja:

"Sakait izmisušām sirdīm: "Esiet stipras, nebīstieties! Redzi, te ir jūsu Dievs! Atriebība nāk un Dieva atmaksa!

Viņš pats nāk un jūs izglābs!" Tad aklo acis atvērsies un kurlo ausis atdarīsies. Tad klibais lēkās kā briedis un mēmo mēles gavilēs, jo ūdens izverd tuksnesi un strauti izkaltušā klajumā. Un kvēlošā smilts taps par ezeru un izkaltušā zeme par ūdens avotu; kur agrāk mājoja šakāļi, tur augs zāle un niedres."

Nonācis līdz šai vietai, Elišama nolika papīru un nekustīgu skatienu vērās tālumā.

Misters Klejs ar grūtībām ķēra pēc gaisa. "Kas tas viss bija?" viņš jautāja.

"Es jums jau sacīju, mister Klej," Elišama teica. "Jūs to dzirdējāt. To viens vīrs salicis kopā un pierakstījis!"

"Vai tas ir noticis?" misters Klejs jautāja.

"Nē," Elišama ar dzi]u nicinājumu atbildēja.

"Vai tas notiks?" misters Klejs sacīja.

"Nē," ar tādu pašu nicinājumu atbildēja Elišama.

Misters Klejs pēc brīža jautāja: "Kāds āksts ir to izdomājis?"

Paskatījies uz misteru Kleju, Elišama sacīja: "Pravietis Jesaja."

"Kas?" misters Klejs skarbi jautāja. "Pravietis? — ha, kas ir pravietis?"

Elišama sacīja: "Vīrs, kas pareģo notikumus."

"Tādā gadījumā šīm lietām būtu jānotiek," izsmējīgi piezīmēja misters Klejs.

Elišama, negribēdams noliegt pravieti Jesaju, sacīja: "Jā. Bet ne jau uzreiz."

Pēc kāda laiciņa misters Klejs pavēlēja: "Lasi atkal par klibo!"

Elišama lasīja: "Tad klibais lēkās kā briedis."

Vēl pēc kāda laiciņa misters Klejs pavēlēja: "Un par ļodzīgajiem ceļiem!"

"Dariet stingrus ļodzīgos ceļus," Elišama lasīja.

"Un par kurlajiem," misters Klejs sacīja.

"Un kurlo ausis," Elišama teica, "atdarīsies."

Iestājās gara pauze. "Vai ir cilvēks, kurš sper kādus sojus, lai šīs lietas īstenotu?" misters Klejs jautāja.

"Nē," Elišama sacīja ar vēl lielāku nicinājumu nekā pirmīt.

Kad misters Klejs pēc vēl vienas pauzes atsāka runāt, Elišama pēc viņa balss dzirdēja, ka viņš ir pilnīgi pamodies.

"Izlasi to visu vēlreiz," viņš pavēlēja.

Elišama darīja, kā viņam tika sacīts. Kad viņš bija lasīšanu beidzis, misters Klejs jautāja: "Kad dzīvoja pravietis Jesaja?"

"To es nezinu, mister Klej," Elišama sacīja. "Domāju, ka tas varētu būt bijis pirms tūkstoš gadiem."

Misteram Klejam šai brīdī asi iesāpējās ceļgals, un viņš mokoši sajuta savu paralizi un bezpalīdzību.

"Tas ir muļķīgi," viņš paziņoja, "izteikties par lietām, no kurām vēl pēc tūkstoš gadiem nav ne vēsts. — Būtu labāk," viņš lēni piebilda, "ja cilvēki pierakstītu lietas, kas jau notikušas."

"Vai gribat," Elišama jautāja, "lai es atkal ņemu rēķinu grāmatas?"

Iestājās ilga pauze.

"Nē," misters Klejs sacīja. "Nē. Cilvēki var pierakstīt lietas, kas jau ir notikušas, citādākas nekā tās, kuras rakstītas rēķinu grāmatās. Es zinu, kā sauc tādu rēķinu. Par stāstu. Es pats reiz esmu dzirdējis stāstu. Sēdi klusu, tad es to atcerēšos.

Kad biju divdesmit gadus vecs," viņš ierunājās pēc vēl viena ilga klusuma brīža, "es braucu ar kuģi no

Anglijas uz Ķīnu. Un šo stāstu es dzirdēju nakti, pirms mēs braucām garām Labās Cerības ragam. Nu es to skaidri atceros. Bija silta nakts, jūra mierīga, pie debesīm pilns mēness. Kādu laiku es biju sēdējis viens pats, kad nāca trīs jūrnieki un nometās uz klāja. Viņi bija man tik tuvu, ka es varēju dzirdēt visu, ko viņi saka, bet mani viņi neredzēja. Viens no jūrniekiem stāstīja pārējiem stāstu. Viņš stāstīja, ko pats bija piedzīvojis. Es dzirdēju stāstu no sākuma līdz beigām un tagad to pastāstīšu tev."

IV stāsts

"Jūrnieks," misters Klejs iesāka, "reiz izkāpa krastā lielā pilsētā. Neatceros, kādā, bet tam nav nozīmes. Viņš gāja pa ielu ostas tuvumā, tad viņam blakus apstājās kāda ļoti dārga ekipāža un no tās izkāpa vecs kungs. Šis kungs sacīja jūrniekam: "Tu esi brašs jūrnieks. Vai gribi šonakt nopelnīt piecas ginejas?""

Misters Klejs nebija paradis stāstīt stāstus, un bija jāšaubās, vai viņš tiktu galā ar šo, ja istabā nebūtu tumšs. Viņš saņēmās, lai turpinātu, un atkārtoja: "Vai . gribi šonakt nopelnīt piecas ginejas?"

Sai brīdi Elišama salocīja Jesajas pravietojumu un nolika to atpakaļ maisiņā, un maisiņu iebāza kabatā.

"Kā ikviens iedomātos," misters Klejs turpināja, "jūrnieks šo piedāvājumu pieņēma. Bagātais vīrs pavēlēja, lai jūrnieks brauc viņam līdzi, un aizveda viņu savā ekipāžā uz lielu, krāšņu ārpilsētas namu. Arī nama iekšpusē viss bija krāšņs un lielisks. Jūrnieks nekad nebija domājis, ka pasaulē var būt tāda bagātība, — jo kā gan tāds jauns cilvēks bez graša kabatā, kāds bija viņš, varētu ieiet īsta bagātnieka mītnē? Namatēvs cienāja viņu ar izmeldētu maltīti un dārgu vīnu, — jūrnieks uzskaitīja visu, ko bija ēdis un dzēris, bet es vairs neatceros ne ēdienu, ne dzērienu nosaukumus. Pēc maltītes kungs jūrniekam sacīja: "Es, kā jau tu redzi, esmu ļoti bagāts cilvēks, bagātākais šai pilsētā. Bet es esmu vecs. Ilgi man vairs , nav atlicis dzīvot, un cilvēki, kufi pēc manas nāves mantos visu, ko savā mūžā esmu sakrājis, ir slinki un nekam nederīgi, un es neuzticos nevienam no viņiem. Pirms trim gadiem es izvēlējos sev par sievu pavisam jaunu un veselīgu meiteni. Bet no viņas nav bijis nekāda labuma, jo man nav bērnu."

Misters Klejs ieturēja pauzi, lai sakopotu domas.

"Ar jūsu atļauju, mister Klej," Elišama sacīja. "Arī es varu pastāstīt šo stāstu."

"Ko jūs sakāt?" misters Klejs jautāja, saniknots par to, ka pārtraukts.

"Es izstāstīšu šo stāstu līdz galam, ar jūsu atļauju, ja jūs to vēlaties dzirdēt, mister Klej," Elišama teica.

Misters Klejs neattapa, ko sacīt, un Elišama turpināja.

"Vecais kungs," viņš stāstīja, "ieveda jūrnieku guļamistabā, ko apgaismoja svečturi no tīra zelta, pieci labajā pusē un pieci kreisajā. Vai nebija tā, mister Klej? Sienas greznoja kokā grieztas palmas. Istabā bija gulta un tās priekšā nožogojums no zelta ķēdēm, un gultā gulēja kāda dāma. Vecais vīrs sacīja šai dāmai: "Jūs zināt manu vēlēšanos. Dariet nu visu, kas jūsu spēkos, lai to piepildītu." Tad viņš izņēma no naudas maka zelta gabalu — piecu gineju monētu, mister Klej, — un, pasniedzis to jūrniekam, izgāja no istabas. Jūrnieks palika pie dāmas visu nakti. Bet, kad sārtojās rīta blāzma, vecā vīra kalps atvēra viņam nama durvis, viņš pameta namu un devās atpakaļ uz savu kuģi. Vai nebija tā, mister Klej?"

Misters Klejs kādu mirldi stīvi raudzījās uz Elišamu, tad jautāja: "Kā var būt, ka tu zini šo stāstu? Vai esi saticis šo pašu jūrnieku, kurš bija uz kuģa pie

Labās Cerības raga? Tagad viņš būs vecs vīrs, un to viņš bija piedzīvojis pirms daudziem gadiem."

"Šis notikums, mister Klej," Elišama sacīja, "par kuļ'u jūs domājat, ka to piedzīvojis jūsu uz kuģa sastaptais jūrnieks, patiesībā nekad nav noticis. Visi jūrnieki zina šo stāstu. Visi jūrnieki to stāsta, un katrs dara to tā, it kā viņš pats to būtu piedzīvojis, jo viņš ir vēlējies to piedzīvot. Bet tā vis nav. Klausoties šo stāstu, visiem jūrniekiem patīk, ka tas tiek stāstīts šādā veidā, un viņi gaida, ka tas tiks stāstīts tieši tā. Jūrnieks, kurš to stāsta, pēc savas gaumes var nedaudz to pārveidot un kaut ko pielikt klāt no sevis, paskaidrojot, kāda bijusi dāma un kā pagājusi nakts šai dāmai un viņam. Bet visā visumā stāsts vienmēr ir tas pats."

Vecais vīrs gultā pirmajā brīdī neteica ne vārda, tad balsī, kas bija aizsmakusi no dusmām un vilšanās, jautāja: "Kā tu to zini?"

"Jā, to es jums pateikšu, mister Klej," Elišama sacīja. "Jūs braucāt uz Ķīnu visu ceļu ar vienu un to pašu kuģi, tāpēc jūs dzirdējāt šo stāstu tikai vienu reizi. Bet es braucu ar vairākiem kuģiem. Vispirms es kuģoju no Gravesendes līdz Lisabonai, un uz kuģa bija jūrnieks, kurš stāstīja šo stāstu, kuru šovakar jūs pastāstījāt man. Toreiz es biju pavisam jauns un gandrīz vai — tomēr ne līdz galam — ticēju tam. Pēc tam es braucu no Lisabonas līdz Labās Cerības ragam, un uz kuģa bija kāds jūrnieks, kas stāstīja šo stāstu. Tad es braucu uz Singapūru, un pa ceļam es atkal dzirdēju jūrnieku stāstām šo stāstu. Tas ir stāsts, ko zina jūrnieki visā pasaulē, mister Klej. Pat vārdi un teikumi ir tie paši. Tomēr visi pasaules jūrnieki kļūst priecīgi, ja kāds no viņiem sāk stāstīt šo stāstu vēlreiz."

"Kāpēc viņiem tas būtu jāstāsta," misters Klejs sacīja, "ja tā nav patiesība?"

Elišama pārdomāja jautājumu. "Es jums to paskaidrošu," viņš sacīja, "ja uzklausīsiet mani. Visi cilvēki, mister Klej, vienā ziņā līdzinās cits citam.

Kad tiek izsludināta parakstīšanās uz kāda liela uzņēmuma akcijām, piedāvājumā melns uz balta pierādīts, ka akcionāri pelnīs simt procentus vai divsimt procentus, kā nu kuro reizi. Tādu pelņu nekad nevar iegūt, un visi zina, ka tādu nevar iegūt,tomēr cilvēkiem jāredz šie skaitļi uz papīra, kad tiek piedāvātas akcijas, citādi viņi negribēs uzņēmumā piedalīties.

Tas pats, mister Klej, attiecas arī uz pravietojumu, ko es jums lasīju. Pravietis Jesaja, kurš teica to, droši vien būs dzīvojis zemē, kur līst par maz lietus. Tāpēc viņš mums stāsta, ka kvēlošā smilts taps par ezeru un izkaltusī zeme par ūdens avotu. Anglijā, kur zeme — un lauku ceļi īpaši — katru ziemu pārvēršas ezerā, kurā līgojas niedres, cilvēkiem nepatīk to pierakstīt vai lasīt.

Jūrnieki, kuri stāsta šo stāstu, mister Klej, ir nabadzīgi un pavada vientuļu dzīvi uz jūras. Tāpēc viņi stāsta par bagāto namu un skaisto dāmu. Bet stāsts, ko viņi stāsta, nekad nav noticis."

Misters Klejs sacīja: "Jūrnieks citiem stāstīja, ka turējis rokā piecu gineju gabalu un jutis, cik zelts ir smags un auksts."

"Tā gan, mister Klej," Elišama sacīja, "un vai zināt, kāpēc viņi to stāstīja? Tāpēc, ka zināja, un tāpēc, ka citi jūrnieki zināja — nekas tāds nekad nevar notikt. Ja viņi ticētu, ka tas jebkad var notikt, viņi to nestāstītu.

Jūrnieks nokāpj no kuģa krastā un maksā sievietei uz ielas, lai viņa ļautu iet viņam līdzi uz savām mājām. Dažreiz viņš samaksā viņai desmit šiliņus, dažreiz piecus un dažreiz tikai divus, un neviena no šīm sievietēm, kuras viņš satiek uz ielas, nav ne jauna, ne skaista, ne bagāta. Var jau gadīties — kaut arī es šaubos, mister Klej, — ka sieviete ļautu jūrniekam iet līdzi uz mājām par baltu velti, bet, ja viņa tā darītu, jūrnieks par to nekad nestāstītu. Kāds jūrnieks tagad stāsta, ka smalka, bagāta jauna dāma, tāda, kuru viņš varbūt redzējis pa gabalu, ir samaksājusi viņam piecas ginejas — stāstā, mister Klej, tās vienmēr ir piecas ginejas — par tieši to pašu. Tas ir pretrunā ar likumu par piedāvājumu un pieprasījumu, mister Klej, un tas nekad nav noticis un nekad nenotiks, tāpēc tas tiek stāstīts."

Šai brīdī misters Klejs bija tik apjucis, satriekts un nikns, ka nespēja izdabūt pār lūpām ne vārda. Viņš dusmojās uz Elišamu, juzdams, ka rakstvedis izmanto viņa vājumu, lai saceltos pret viņa autoritāti. Bet viņš bija satriekts līdz sirds dziļumiem par pravieti Jesaju, kurš grasījās iznīcināt visu viņa pasauli un viņu pašu līdz ar to. Viņš juta, ka šie divi ir sazvērējušies pret viņu. Pēc kāda laiciņa viņš ierunājās.

Viņa balss bija aizsmakusi un skarba, bet tikpat noteikta, ar kādu viņš deva pavēles savā kantorī.

"Ja šis stāsts," viņš sacīja, "nav noticis nekad agrāk, es parūpēšos, lai tas notiek tagad. Man netīk izdomājumi, man netīk pravietojumi. Ir neprātīgi un nepieldājīgi nodarboties ar neīstām lietām. Es turos pie īstenības. Es parūpēšos, lai pārvērstu šo izdomājumu par īstenību."

Kad vecais vīrs to bija pasacījis, ap sirdi viņam kļuva drusciņ vieglāk. Viņš juta, ka ņem virsroku pār

Elišamu un pravieti jesaju. Viņš vēl viņiem parādīs, ka ir visspēcīgs.

"Stāsti jāvērš īstenībā," viņš ļoti lēni sacīja. "Vienam jūrniekam pasaulē tas jāizstāsta no sākuma līdz beigām ar visu, kas tajā notiek, tā, kā viņš īstenībā no sākuma līdz beigām to piedzīvojis."

No rīta, ejot uz mājām, Elišama klusībā pie sevis sacīja: "Vai nu vecais vīrs taisās zaudēt prātu, vai arī viņa dienas ir skaitītas. Vai arī viņš rīt kaunēsies par savu nakts plānu un gribēs to aizmirst. Un tādā gadījumā drošākais būtu viņam par to neatgādināt."

V elišamas uzdevums

Tomēr misters Klejs nekaunējās. Pagājušās nakts plāns nodarbināja viņa prātu, lieta bija kļuvusi par spēka pārbaudi starp viņu un tiem, kūļi sacēlās pret viņu. Nākamajā pusnaktī, pulkstenim sitot, viņš atkal pievērsās tai, sacīdams Elišamam: "Vai tu domā, ka es vairs nespēju īstenot savu gribu?"

Šoreiz Elišama neiebilda misteram Klejam ne ar vārdu; viņš teica: "Nē, mister Klej. Es ticu, ka jūs spējat panākt visu, ko vēlaties."

Misters Klejs sacīja: "Es gribu, lai šis stāsts, kuru es tev pagājušo nakti stāstīju, notiktu īstenībā ar īstiem cilvēkiem."

"Gādāšu, lai jūsu pavēles tiktu izpildītas, mister Klej," Elišama sacīja. "Kur jūs vēlaties, lai tas notiktu?"

"Es gribu, lai tas notiek šeit," misters Klejs sacīja, pārlaizdams lepnu skatienu savai lielajai, greznajai guļamistabai. "Manā mājā. Es pats būšu klāt un sekošu tam ar sava paša acīm. Pats atvedīšu no ostas jauno jūrnieku, kurš man vajadzīgs. Viņam kopā ar mani jāēd pusdienas manā ēdamistabā."

"Lai notiek, mister Klej," Elišama sacīja. "Un kad, pēc jūsu domām, šim stāstam ar īstiem cilvēkiem jānotiek?"

Brīdi klusējis, misters Klejs teica: "Drīz. Man nav daudz laika. Bet šonakt es jūtos labāk, pēc nedēļas man spēka būs diezgan."

"Tādā gadījumā," Elišama sacīja, "visam jābūt gatavam pēc nedējas."

"Izdevumi nebūs mazie," misters Klejs noteica. "Tam nav nozīmes, lai tas maksā ko maksādams."

Vecā vīra pēdējie vārdi Elišamam radīja iespaidu par tādu vientulību un aukstumu, it kā tie būtu skanējuši no kapa. Bet, tā kā viņš pats kapā jutās kā mājās, šis brīdis padarīja jaunekli un viņa kungu vēl tuvākus.

"Jā, mister Klej," viņš sacīja. "Nekāds lētais šis stāsts nebūs. Jo, kā jūs droši vien atceraties, tajā ir jauna sieviete."

"Tad nu gan — sieviete!" misters Klejs novīpsnāja. "Pasaule mudž no sievietēm. Jaunu sievieti par naudu var nopirkt ikviens. Un tā būs lētākā lieta visā stāstā."

"Nē, mister Klej," Elišama iebilda. "Šai stāstā viņa nebūs lētākā lieta. Jo, ja es atnākšu ar sievieti, kuru ikviens var nopirkt par naudu, jūrnieks to uzreiz redzēs. Un viņš zaudēs ticību visam stāstam."

Misters Klejs brīdi ņurdēja.

"Un jaunu mis es jums nevaru sagādāt," Elišama teica.

"Tu saņem algu, lai padarītu darbu, ko es tev lieku veikt," misters Klejs sacīja. "Sagādāt sievieti ir daja no darba, kuru es tev lieku darīt."

"Man jāpadomā par to," Elišama sacīja.

Bet viņš, kamēr misters Klejs niknojās, jau bija par to domājis.

Kā jau tika minēts, dubultā grāmatvedība Elišamam bija asinīs. Viņš misteru Kleju skaidri un gaiši redzēja ar pasaules acīm, un pasaules acīs vecais kungs, — ja pasaule vispār būtu zinājusi par viņa plānu, — neapšaubāmi būtu traks. Tomēr tai pašā laikā viņš redzēja misteru Kleju ar savām acīm. Un Elišamas acis principāls — tāpat kā visi viņa kolēģi, lielie tirgotāji, — vienmēr bija bijis traks. Patiesībā viņš nebija pārliecināts, vai vīram, kurš ar vienu kāju stāv kapā, nav gudrāk noņemties ar stāstu, nevis naudas darījumiem. Elišama jebkurā laikā bija noskaņots aizstāvēt atsevišķu cilvēku pret pārējo pasauli, jo, lai arī cik traks šis atsevišķais būtu, tomēr kopumā pasaule, bez šaubām, ir vēl bezcerīgāk idiotiska. Ejot mājās no mistera Kleja nama, viņam šoreiz bija skaidrs, ka no šīs dienas kungs bez viņa nevar iztikt un viņš var dabūt no mistera Kleja visu, ko vien vēlas. Viņam nenāca ne prātā izmantot šo faktu savā labā, bet fakts pats par sevi sniedza viņam apmierinājumu.

Mistera Kleja veikalā strādāja otrs grāmatvedis, vārdā Cārlijs Simpsons. Cārlijs bija godkārīgs jauns cilvēks, kurš bija nolēmis ar laiku pats kļūt par miljonāru un nabobu pēc mistera Kleja parauga. Lielais sārtvaidzis sevi uzskatīja par Elišamas vienīgo draugu, izturējās pret viņu ar saudzīgu labsirdību un pēdējā laikā bija dāvājis viņam uzticību.

Cārlijs pilsētā turēja mīļāko, viņu sauca par Virdžīniju. Šī dāma, Cārlijs savam protežē apgalvoja, bija francūziete un nāca no smalkas ģimenes, bet ugunīgais temperaments bija novedis viņu nelaimē, un tagad viņa dzīvoja vienīgi kaislībai. Virdžīnija gribēja franču lakatu, un mīļākais bija nodomājis viņai tādu dāvināt, bet negribēja pats iet veikalā un to pirkt, jo kāds taču viņu tur varētu ieraudzīt un aizsūtīt ziņojumu viņa stingrajam tēvam Anglijā. Ja nu Elišama ierastos Virdžīnijas mājā ar lakatu klāstu, Cārlijs izrādītu savu pateicību, iepazīstinot viņu ar dāmu pašu.

Mīlētāju starpā bija izraisījies nopietns strīds, kad Elišama ieradās ar lakatiem. Tos ieraudzīdama, Virdžīnija drusciņ atmaiga. Nostājusies spoguļa priekšā, viņa lika ap savu skaisto augumu lakatus citu pēc cita, it kā abu jaunekļu istabā nemaz nebūtu, un pat grāciozi pacēla kleitas malu virs ceļgala, lai izdarītu pāris baleta soļu. Pār plecu viņa izmeta piezīmi mīļākajam, ka nu viņš pats varot redzēt, ka viņas īstais aicinājums ir teātris. Ja vien viņa dabūtu pietiekami daudz naudas, gudrākais, ko varētu tad darīt, — būtu doties uz mājām, uz Franciju. Tur vēl bija dzīva komēdija, drāma un traģēdija un lielās aktrises bija nācijas elki.

Elišama nebija pazīstams ne ar komēdijas, ne drāmas, ne traģēdijas jēdzieniem, bet instinkts viņam sacīja, ka starp tām un mistera Kleja stāstu ir kāds sakars. Un nākamajā dienā pēc pēdējās sarunas ar misteru Kleju viņš virzīja savus solus uz Virdžīnijas mājas pusi.

Elišamas dabā bija iezīme, ko tikai retais tur būtu cerējis atrast. Viņš juta dzijas, neapzinātas simpātijas un līdzjūtību pret visām pasaules sievietēm un it īpaši — pret visām jaunām sievietēm.

Kā jau tika minēts, pats neparko negribēdams būt zirga īpašnieks, viņš spēja ar vislielāko precizitāti noteikt cenu jebkuram zirgam, kas tika viņam parādīts. Tāpat viņš arī, nekādā ziņā nevēlēdamies sievieti, spēja uz jebkuru jaunu sievieti skatīties ar citu jaunekļu acīm un precīzi noteikt viņas vērtību. Tomēr viņam vienmēr bija jāatzīst, ka citi jaunekļi ir tuvredzīgi vai akli, vispārpieņemtās cenas kļūdainas un pati prece nožēlojamā kārtā tiek novērtēta par zemu.

Pastāvēja mistiska saistība starp šo viņa izjūtu un viņa simpātijām un līdzjūtību pret putniem. Par četrkājainiem dzīvniekiem viņam nebija nekādas intereses, un zirgi, neraugoties uz viņa sapratni par tiem, viņam pat nepatika. Bet neskaitāmas reizes viņš uz darbu devās pa apkārtceļu, lai ietu garām ķīniešu putnu tirgotāju veikaliņiem. Tur viņš varēja ilgi stāvēt, dziļi nogrimis grēdās sakrauto būru vērošanā, viņš pazina katru putnu tajos un ar līdzjūtību sekoja viņu liktenim.

Iespējams, ka ceļā uz Virdžīnijas māju viņš juta divkāršas simpātijās un līdzjūtību, jo viņa bija jauna sieviete, kura viņa acīs līdzinājās putnam. Kamēr viņš salīdzināja viņu ar citām jaunām sievietēm Kantonā, Virdžīnija viņa domās kļuva par zelta fazānu vai pāvu, kurš iemaldījies vistu kūtī. Viņa bija lielāks putns par savām māsām, ar cēlāku un dižāku stāju un apspalvojumu, un tāda kā vientuļa pastaigājās starp pieticīgākiem mājasputniem. Vienīgo reizi, kad viņš bija viņu redzējis, viņa bija bijusi drusciņ nomākta un aizkaitināta kā zelta fazāns spalvu mešanas laikā. Bet zelta fazāns viņa bija un palika.

VI stāsta varone

Virdžīnija dzīvoja mazā, glītā ķīniešu mājiņā ar zaļiem slēģiem un mazu, glītu dārziņu tai apkārt. Vecā ķīniete, kurai mājiņa piederēja un kura uzkopa istabas un gatavoja ēdienu jaunajai dāmai, bija izgājusi uz pilsētu. Elišama atrada durvis atvērtas un gāja uzreiz iekšā.

Virdžīnija sēdēja pie loga un lika pasjansu. Pacēlusi acis, viņa sacīja: "Ak Dievs, tas esat jūs? Kas jums šodien līdzi, vai lakati?"

"Nē, mis Virdžīnij, šodien man nekā nav līdzi," viņš atbildēja.

"Ko tad lai ar jums iesāku?" viņa sacīja. "Bet, ja nu esat atnācis, tad Dievs ar jums, sēdieties un izklaidējiet mani!"

Pēc šī uzaicinājuma viņš apsēdās.

Neraugoties uz vētraino pagātni, Virdžīnija vēl bija jauna un svaiga, viņā bija kaut kas no puķes, it kā vāzē ar ūdeni būtu stāvējusi liela, krāšņa roze. Viņa bija ģērbusies baltā muslīna negližē ar rotājumiem un velci, bet viņa vēl nebija uzspraudusi savus kuplos brūnos matus, tie lielos viļņos vēlās viņai pār muguru līdz pat sārtajai jostai. Zeltainie pēcpusdienas saules stari caur slēģu spraugām krita viņai ldēpī.

Viņa turpināja likt kārtis un runāja: "Vai jūs vēl arvien esat pie tā vecā nešķīsteņa?" viņa jautāja.

Elišama atbildēja: "Viņš ir slims un nevar pakustēties."

"Brīnišķīgi," Virdžīnija sacīja. "Vai viņš šodien mirs?"

"Nē, mis Virdžīnij," Elišama teica. "Viņam pietiek vēl spēka izdomāt jaunus plānus. Ar jūsu atļauju es pastāstīšu par vienu no tiem un sākšu no paša sākuma."

"Labi, tā kā viņš ir pārāk slims, lai spētu kustēties, gan jau tad es spēšu par viņu klausīties," Virdžīnija sacīja.

"Misters Klejs," Elišama iesāka, "reiz ir dzirdējis stāstu. Pirms piecdesmit gadiem kādu nakti uz kuģa pie Labās Cerības raga viņš ir dzirdējis stāstu. Būdams slims un nevarēdams naktī gulēt, viņš ir domājis par šo stāstu. Viņam nepatīk izdomājumi, viņam nepatīk pravietojumi, viņam patīk viss, kas ir īsts. Viņš ir nolēmis likt stāstam notikt īstenībā, ar dzīviem cilvēkiem. Esmu bijis viņa dienestā septiņus gadus, — kurš cits īstenos šo viņa vēlēšanos, ja ne es? Viņš ir bagātākais vīrs visā Kantonā, mis Virdžīnij, viņam jādabū tas, ko viņš vēlas. Tagad pastāstīšu jums šo stāstu.

Reiz bija jūrnieks," Elišama iesāka, "kurš nokāpa krastā no kuģa, kamēr tas stāvēja kādas lielas pilsētas ostā. Viņam ejot pa tukšo ielu ostas tuvumā, kāda ekipāža, ko vilka pāris skaistu, labi koptu brūnu zirgu, apstājās viņam blakus, un no tās izkāpa kāds stīvs vecs vīrs un sacīja viņam: "Tu esi brašs jūrnieks. Vai gribi šonakt nopelnīt piecas ginejas?" Kad jūrnieks atbildēja ar "jā", vecais kungs aizveda viņu uz savu māju un pacienāja ar smalkām pusdienām. Pēc tam, mis Virdžīnij, kungs viņam sacīja: "Es, kā tu jau redzi, esmu ārkārtīgi bagāts tirgotājs, bagātākais šai pilsētā. Bet es esmu viens pats pasaulē. Cilvēki, kuri pēc manis visu mantos, mani traucē un moka, un nekad neliek man mieru. Esmu apņēmis jaunu sievu, bet…""

Šai bridi Virdžīnija pārtrauca Elišamu. "Šo stāstu es zinu," viņa sacīja. "Man bija draugs, angļu kapteinis, kurš to bija piedzīvojis Singapūrā. Vai viņš to pastāstījis arī jums?"

"Nē, mis Virdžīnij," Elišama teica. "Man viņš to nav stāstījis, bet to ir stāstījuši citi jūrnieki. Šis stāsts būtu palicis uz jūras un nekad nenokāptu krastā, ja misters Klejs varētu naktī gulēt. Nu viņš grib, lai tas norisinātos šeit, Kantonā; lai pasaulē būtu jūrnieks, kurš to varēs pastāstīt no sākuma līdz beigām tieši tā, kā viņš no sākuma līdz beigām to piedzīvojis."

"Jā, tas jau arī bija sagaidāms, ka pēdīgi viņš pavisam šķirsies no prāta, vecais asinssuns," Virdžīnija noteica. "Ja viņš grib uzvest komēdiju kopā ar pašu nelabo, tad ļaujiet abiem to darīt!"

"Jā, komēdiju," Elišama sacīja. "Es biju aizmirsis vārdu. Cilvēki spēlē komēdijās un traģēdijās, pelna ar to naudu un kļūst par nācijas elkiem. Mistera Kleja komēdijā, mis Virdžīnij, tātad ir trīs personas. Veco vīru spēlēs viņš pats un jauno jūrnieku pats atradīs ielā, tur — pie ostas, kur jūrnieki no kuģiem nokāpj krastā. Bet, ja jūs, mis Virdžīnij, esat dzirdējusi šo stāstu no angļu kapteiņa, tad jūs zināt, ka tajā ir arī kāda jauna, skaista dāma. Nu esmu devies meldēt šo jauno, skaisto dāmu misteram Klejam. Ja viņa ienāks stāstā, lai tas varētu sākties, viņš samaksās viņai par to simt gineju."

Virdžīnija pagriezās ar savu krāšņo, jaunavīgo torsu taisni pret Elišamu, sakrustoja rokas uz krūtīm un iesmējās viņam tieši sejā. "Ko tas viss nozīmē?" viņa jautāja.

"Komēdija, mis Virdžīnij," viņš sacīja. "Drāma vai traģēdija. Stāsts."

"Tam vecim ir dīvains priekšstats par komēdiju," Virdžīnija teica. "Komēdijā aktrises izliekas kaut ko darām: noindē cita citu vai mirst, vai iet gultā ar saviem mīļākajiem. Bet neko no tā viņas nedara īstenībā. Jūsu kungs patiesi ir tāds kā Romas ķeizars Nerons, kupš sev par izpriecu ļāva cilvēkus apēst lauvām. Bet tas noticis sen, un pēc tam šī metode vairs nav lietāta."

"Vai ķeizars Nerons bija ļoti bagāts?" Elišama jautāja.

"Viņam piederēja visa pasaule," Virdžīnija teica.

"Un vai viņa komēdijas bija labas?" viņš jautāja atkal.

"Viņam pašam laikam tās patika," Virdžīnija sacīja. "Bet kuru tad viņš piedabūtu šodien tajās spēlēt?"

"Ja viņam piederētu visa pasaule, gan jau viņš piedabūtu cilvēkus tajās spēlēt," viņš noteica.

Virdžīnija asu skatu pavērās Elišamā, viņas tumšās acis zibsnīja. "Jūs laikam nav iespējams aizvainot, pat ja ļoti censtos?"

Elišama pārdomāja viņas piezīmi. "Nē," viņš sacīja, "nav gan. Kāpēc lai es apvainotos?"

"Un, ja es jums parādītu durvis," viņa sacīja, "tad jūs vienkārši pa tām izietu?"

"Jā, tad es pa tām izietu," viņš teica. "Šī ir jūsu māja. Bet, kad es būtu aizgājis, jūs sēdētu un domātu par lietām, kuru dēļ jūs būtu mani aizraidījusi. Cilvēki jūtas aizvainoti tad, kad viņiem pastāsta viņu pašu domas. Bet kāpēc gan lai viņu domas nebūtu pietiekami labas, lai pastāstītu tās?"

Virdžīnija turpināja raudzīties viņā. Šīs pašas dienas rītā viņai bija bijušas tādas dusmas uz savu likteni, ka viņa bija domājusi iet uz ostu un mesties jūrā. Kārtis viņu drusciņ bija nomierinājušas. Nu pēkšņi viņa juta, ka viņa un Elišama mājā ir vieni un ka viņš nav tas, kurš pastāstīs kādam par šo sarunu. Šajos apstākļos viņa varēja to turpināt.

"Cik misters Klejs maksā jums, lai jūs, šurp atnācis, mani aizvainotu?" viņa jautāja, turpinot franciski: " Trīsdesmit sudraba grašus, vai ne? Tāda jau ir likme!" Lidinoties pa augstākām sfairām, Virdžīnijas domas pārmetās uz franču valodu.

Elišama, kurš labi runāja franciski, tomēr nepazina šo vārdu nozīmi, bet iedomājās, ka tiek izsmiets par zemo atalgojumu mistera Kleja dienestā. "Nē," viņš sacīja. "Man netiek maksāts par to, lai es nāktu šurp. Esmu mistera Kleja dienestā, es nedrīkstu strādāt nekur citur kā tikai pie viņa. Bet jūs, mis Virdžīnij, varat iet, kurp vien vēlaties."

"Jā, tā nu ir gan," Virdžīnija sacīja.

"Jā, tā nu ir gan," Elišama sacīja, "un jūs esat varējusi iet, kurp vien vēlaties, visu savu mūžu. Un jūs, mis Virdžīnij, esat nonākusi līdz šejienei, līdz šai mājai."

Virdžīnija spēji nosarka aiz dusmām, tomēr reizē juzdama vēl stiprāk nekā iepriekš, ka viņa un jaunais svešinieks mājā ir vieni, pārējā pasaule palikusi ārpusē.

VII Virdžīnija

Virdžīnijas tēvs bija bijis viens no lielākajiem Kantonas tirgotājiem. Viņa dzīves moto, kurš bija iegravēts viņa zīmoggredzenā, bija bijis "Porquoi pas?" — "Kāpēc ne?". Visus divdesmit gadus, kamēr viņš dzīvoja Ķīnā, viņa sirds bija palikusi Francijā, un lielie notikumi, kas tur norisinājās, pildīja to ar saviļņojumu.

Kad viņš nomira, Virdžīnija bija divpadsmit gadus veca. Tēvam viņa bija vecākais un mīļākais bērns, un, maza meitenīte būdama, viņa bija mīlīga kā eņģelītis. Lepnajam tēvam sagādāja prieku ņemt viņu visur līdzi un rādīt viņu saviem draugiem, un dažos gados viņa bija paguvusi daudz redzēt un daudz iemācīties. Viņai piemita atdarināšanas talants, mājās viņa sniedza mazus, jaukus priekšnesumus, attēlodama ainas, kuras bija redzējusi, un atkārtodama piezīmes un jautras dziesmiņas, kuras bija dzirdējusi. Virdžīnijas māte, senas Bretaņas jūrnieku dzimtas atvase, saprotot, ka sievai jāsamierinās ar vīra pāri plūstošo dzīvesprieku, reizēm tomēr viņam saudzīgi pārmeta, ka viņš izlutinot savu skaisto meitiņu. Atbilde bija skūpsts un bezbēdīgi smiekli. "Nē, Virdžīnija ir gudra meitene!" viņas vīrs sacīja. "Viņai ir jēga par ironiju!"

Jaunības dienās glītais, apburošais vīrietis bija daudz ceļojis. Spānijā viņš bija uzturējis lietišķas un draudzīgas attiecības ar kādu augstdzimušu dāmu, grāfieni de Montijo. Kad vēlāk, Ķīnā būdams, viņš dzirdēja, ka ķeizars Napoleons III bija padarījis šīs dāmas meitu par ķeizarieni, viņu pārņēma tāds prieks un lepnums, it kā viņš pats šo partiju būtu īstenojis. Kopā ar viņu Virdžīnija vairākus gadus bija dzīvojusi otrās franču ķeizarvalsts lepnajā pasaulē, Tilerī plašajās, mirdzošajās zālēs, citu valstu majestāšu uzņemšanām mijoties ar galma intrigām, romantiskiem mīlas piedzīvojumiem, divkaujām un Strausa valšiem.

Pēc tēva nāves, ilgu gadu nabadzībā un smagos apstākļos, pazaudējot bērnības eņģelisko daiļumu, uzaugot un kļūstot drusciņ par lielu, Virdžīnija slepeni bija meklējusi mierinājumu šai mirdzošajā pasaulē. Arvien vēl viņa sevi, briljantos starojošu, bija redzējusi kāpjam pa varenām, tūkstošiem sveču apgaismotām marmora kāpnēm, lai dejotu ar firstiem un hercogiem, — un tie, ar kuriem viņa vadīja noslēgtu un vienmuļu dzīvi nožēlojamās istabās, brīnījās par meitēna drosmi. Taču pēdīgi Tilerī ap viņu bija zaudējusi spilgtumu un pazudusi.

Arī tad, kad tēvs savas meitas jauniņajā prātā bija centies iepotēt morāles principus, viņš tos bija ilustrējis ar mazām anekdotēm no ķeizara galma. Viena no tām bija dziļi iespiedusies mazās meitenes sirdī. Daiļā mpdemoiselle de Montijo bija ķeizaram likusi saprast, ka vienīgais ceļš uz viņas guļamistabu iet caur Parīzes Dievmātes katedrāli. Virdžīnija Parīzes Dievmātes katedrāli pazina labi, liels vara grebums ar tās attēlu karājās vecāku dzīvojamā istabā. Viņa bija iedomājusies atbilstoša lieluma guļamistabu un tās vidū daiļo mademoiselle Virdžīniju, visu vienās mežģīnēs. Sī sapņu, aina neskaitāmas reizes bija iepriecinājusi viņas sirdi.

Ak, ceļš uz viņas guļamistabu nebija gājis caur Dievmātes katedrāli! Tas nebija gājis pat caur Kantonas franču pelēko baznīciņu. Pēdējā laikā tas gandrīz vai taisni bija vedis no pilsētas kantoriem un noliktavām. Tāpēc Virdžīnija nicināja vīriešus, kuri pa to nāca.

Savā skumjajā karjērā viņa bija piedzīvojusi tikai vienu triumfu, bet par to zināja vien viņa pati.

Viņas vispirmais mīļākais bija bijis kāds angļu tirdzniecības kuģa kapteinis, kurš bija pierunājis piecpadsmit gadus veco meiteni bēgt viņam līdzi uz Japānu, kura tieši tajā laikā bija tikusi atvērta ārzemju tirgotājiem. Mīlas pāra pirmajā naktī Japānā sākās zemestrīce. Mājās visapkārt viņu mazajai viesnīciņai parādījās plaisas, tās bruka, un vairāk nekā simt cilvēku gāja bojā. Tajā naktī Virdžīnija bija piedzīvojusi ko vairāk par šausmām — viņa bija piedzīvojusi sava mūža lielāko brīdi. Pērkona dārdi no debesīm bija vērsti tieši pret viņu, zeme trīcēja un drebēja par viņas nevainības zaudēšanu, jūras varenās bangas sūtīja žēlabu ldiedzienu par Virdžīnijas krišanu! Tikai vieglprātīgi cilvēki — un starp tiem bija viņas mīļākais — šai stundā neko nezināja par cēloņu un seku likumu un neizprata viņas pagrimšanas vispārējos apmērus.

Virdžīnijas dabā bija gan siltums, gan labestība. Savā pašreizējā nožēlojamā stāvoldī, pēc tam kad bija nācies pateikt ardievas Tilerī, viņai mīļākie patiktu labāk, ja tie ļautu viņai mīlēt tā, kā viņa to vēlējās, — kā nelaimīgus jaunus cilvēkus, kuri jāžēlo un kuri cieš no simpātiju trūkuma. Viņa būtu varējusi samierināties ar savu tagadējo mīļāko, Elišamas draugu, ja vien spētu panākt, lai Cārlijs viņu attiecības redz viņas acīm — kā divu vientuļu individu cenšanos vienkāršā pilsoniskā veidā un ar pieticīgas laipnības palīdzību gūt no drūmās pasaules ko labu. Bet Cārlijs bija godkārīgs jauneklis, kurš vēlējās sevi redzēt kā pasaules cilvēku un savu mīļāko — kā dāmu ar kamēlijām. Viņa mīļākajai, kura zināja, ko šis vārds patiesībā nozīmē un apzīmē, Čārlija godkāre viņu kopdzīvē uzlika smagus pārbaudījumus un bija par iemeslu vairumam skaļo scēnu viņu starpā.

Nu viņa sēdēja un klausījās Elišamā, rokas sakrustojusi, mirdzošās acis pievērusi, kā kaķis, kurš vēro peli. Ja viņš šai brīdī būtu gribējis bēgt prom, viņa to nebūtu ļāvusi.

"Misters Klejs," jauneklis sacīja, "ir gatavs maksāt jums simt gineju, ja jūs vakarā, kuru viņš noliks, ieradīsieties viņa namā. Tas, mis Virdžīnij…"

"Viņa namā?!" Virdžīnija iesaucās, pārsteigumā iepletusi acis.

"Jā," viņš sacīja. "Viņa namā. Un tas, mis Virdžīnij…"

Virdžīnija piecēlās no krēsla tik strauji, ka apgāza to, un iecirta Elišamam pļauku, cik stipri vien spēja.

"Žēlīgā debess!" viņa iekliedzās. "Viņa namā! Vai jūs zināt, kas tas ir par namu? Tas ir mana tēva nams! Es rotaļājos tur, maza meitenīte būdama!"

Pirkstā viņai bija gredzens, un, sitot Elišamam, viņa nobrāza viņam vaigu. Viņš noslaucīja asins pilīti un paskatījās uz saviem pirkstiem. Ieraudzījusi asinis, ko izlējusi viņas roka, Virdžīniju pārņēma . vārdos neizsakāms niknums, viņa svaidījās pa istabu, baltā tērpa malai pa grīdu viļņojot, un Elišamam radās jēga par to, ko sauc par drāmu. Viņa apsēdās uz krēsla, tad piecēlās un apsēdās uz cita.

VIII Virdžīnija un Elišama

"Šis nams," viņa pēdīgi sacīja, "bija vienīgais, kas man palicis no tiem laikiem, kad biju bagāta, skaista un nevainīga meitene. Ikreiz, tam garām iedama, esmu sapņojusi par to, kā es atkal reiz tur ieiešu!" Runājot viņa tvēra pēc gaisa, uz sejas viņai parādījās bāli plankumi.

"Tāda jūs tur arī ieiesiet, mis Virdžīnij!" Elišama sacīja. "Tāda, mis Virdžīnij, arī ir dāma mistera Kleja stāstā — bagāta, skaista un nevainīga."

Nekustīgu skatu Virdžīnija raudzījās viņā tā, it kā viņu nemaz neredzētu vai arī sēdētu un skatītos uz lelli.

"Žēlīgā debess!" viņa nočukstēja. "Nūja — "Virdžīnija ir gudra meitene, viņai ir jēga par ironiju"!" Viņa novērsa skatienu, tad atkal paraudzījās Elišamā. "Jums labāk ir dzirdēt visu," viņa sacīja. "Tā man teica tēvs!"

Uz mirkli viņa iebāza pirkstus ausīs, tad atkal nolaida rokas un pagriezās pret viņu.

"Nu jūs varat dabūt visu," viņa iesaucās. "Tagad jūs varat dabūt visu! Mans tēvs un es mēdzām runāt — tai mājā! — par visu, kas liels, cēls un brīnišķīgs! Ķeizariene Eiženija baltās atlasa kurpītes vienmēr apāva tikai vienu vienīgu reizi, tad atdāvināja tās klosteru skolām, lai meitenītes tās uzvilktu, ejot pie pirmās komūnijas! To man arī būtu vajadzējis darīt — jo papā bija tik lepns uz manām mazajām kājiņām!"

Viņa pacēla kleitas malu un paskatījās lejup uz savām kājām vecās ritakurpēs. "Francijas ķeizariene taisīja tādu karjēru, kādai līdzīga vēl nebija pieredzēta, un man arī to būtu vajadzējis darīt. Un ceļš uz viņas guļamistabu — tagad jūs varat dabūt visu, visu! — ceļš uz viņas guļamistabu gāja caur Parīzes Dievmātes katedrāli! — Virdžīnijai," viņa lēni piebilda, "ir jēga par ironiju!"

Iestājās ilgs klusums.

"Paklausieties, mis Virdžīnij," Elišama ierunājās. "Tajos lakatos…"

"Kādos lakatos?" viņa nesapratnē vaicāja.

"Jā, lakatos, kurus es jums atnesu," viņš turpināja, "bija raksts. Jūs sacījāt savam draugam misteram Simpsonam, ka viens jums patīk labāk nekā pārējie. Bet visos bija kāds raksts."

Virdžīnijai bija laba gaume uz rakstiem, un viens no iemesliem, kāpēc viņa nicināja angļus, bija tas, ka dzīvē, pēc viņas domām, tiem nav nekāda raksta. Viņa viegli sarauca uzacis, tomēr ļāva Elišamam turpināt.

"Tikai līnijas rakstā," viņš teica, "dažreiz aizvijas pretējā virzienā, nekā gaidīts. Kā spogulī."

"Kā spogulī," viņa lēni atkārtoja.

"Jā," viņš sacīja. "Taču tas tomēr ir un paliek raksts."

Šoreiz Virdžīnija raudzījās viņā klusēdama.

"Jūs pirmīt man stāstījāt," viņš sacīja, "ka Romas ķeizaram piederējusi visa pasaule. Tāpat misteram Klejam pieder Kantona un cilvēki tajā." — ("Izņemot mani!" viņš domās piebilda.) — Tā pieder misteram Klejam un citiem bagātiem tirgotājiem. Ja jūs paraudzīsieties uz ielu, tad redzēsiet simtiem cilvēku, kuri dodas uz ziemeļiem un dienvidiem, austrumiem un rietumiem.

Cik no viņiem vispār tur staigātu, ja citi cilvēki nebūtu viņiem to pavēlējuši? Un cilvēki, kas viņiem to ir likuši, mis Virdžīnij, ir misters Klejs un viņam līdzīgi bagāti tirgotāji. Tagad viņš ir licis jums iet uz viņa māju, un tagad jūs uz turieni dosieties."

"Nē," Virdžīnija sacīja.

Elišama brīdi gaidīja, bet, kad Virdžīnija neko vairāk neteica, viņš turpināja.

"Nozīme," viņš sacīja, "ir mistera Kleja pavēlēm. Pirmīt es sapratu, ka jūs šai brīdī drebat par to, ka viņš devis jums pavēli. Būtībā nav nozīmes, vai jūs patiešām to izpildīsiet vai ne."

"Pavēli man devāt jūs," viņa sacīja.

"Jā, tāpēc, ka viņš man deva pavēli to darīt," Elišama sacīja.

Viņi atkal klusēja.

"Ļaujiet saviem matiem krist pār jūsu seju, mis Virdžīnij," viņš sacīja. "Ja jāsēž tumsā, tad labāk sēdēt savā tumsā. Es varu gaidīt tik ilgi, cik būs vajadzīgs."

Nicīgi noraidot šo uzaicinājumu, Virdžīnija strauji pakratīja galvu. Garie mati, no kuriem lenta bija izkritusi, Virdžīnijai svaidoties pa istabu, apņēma viņu kā tumšs mākonis, un, noliecot galvu, tie krita uz priekšu, aizsegdami seju. Kādu laiciņu viņa nekustīgi sēdēja šai pustumsā.

"Ceļš, par kuru jūs runājāt," Elišama sacīja, "un kurš veda caur Parīzes Dievmātes katedrāli, — ir šeit, šai rakstā. Tikai šajā rakstā tas ir apgriezts otrādi."

Virdžīnija aiz matu plīvura teica: "Otrādi?"

"Jā," Elišama sacīja. "Otrādi. Šai rakstā ceļš ved pretējā virzienā. Un aizvijas tālāk."

Virdžīnija pret pašas gribu saklausīja viņa balsī īpatu maigumu.

"Jūs iztaisīsiet sev karjēru, mis Virdžīnij," Elišama sacīja, "tāpat kā Francijas ķeizariene. Tikai tā vedīs pretējā virzienā. Un kāpēc ne, mis Virdžīnij?"

Pēc brīža viņa jautāja: "Vai jūs pazināt papā?"

"Nē, neesmu pazinis jūsu papā," Elišama atbildēja.

"Kā tad jūs zināt," viņa atkal jautāja, "ka raksts, par kuru jūs runājat, atkal parādās manā ģimenē un ka to sauc par tradiciju?"

Elišama neatbildēja, jo nezināja, ko šis vārds nozīmē.

Brīdi klusējusi, viņa loti lēni sacīja: "Un — pourquoi pas? Kāpēc ne?"

Viņa atsvieda matus no sejas, pacēla galvu un nu sēdēja otrpus galda kā pārdevēja aiz letes. Elišamam likās, ka viņas seja ir plakanāka un platāka nekā pirms brīža, it kā pāri tai būtu pārgājis rullis.

"Sakiet misteram Klejam," viņa teica, "ka es neiešu par to cenu, ko viņš ir man piedāvājis. Es iešu par trīssimt ginejām. Sauciet to par rakstu, ja vēlaties. Vai arī — ar vārdiem, kādus misters Klejs sapratīs, — tas ir vecs parāds, kas jāsamaksā."

"Vai tas ir jūsu pēdējais vārds, mis Virdžīnij?" viņš jautāja.

"Jā," Virdžīnija sacīja.

"Patiesi jūsu pēdējais vārds?" viņš pārjautāja.

"Jā," viņa teica.

"Labi," viņš sacīja, "tad man ir tas gods jums samaksāt trīssimt gineju." Viņš izvilka kabatas portfeli un uzlika naudaszīmes uz galda.

"Vai vēlaties kvīti?" viņa jautāja.

"Nē," Elišama sacīja, klusībā domādams, ka šis darījums ir drošāks bez kvīts.

Virdžīnija ar vienu vēzienu iegrūda naudaszīmes un kārtis galda atvilktnē. Šodien viņa vairs kārtis neliks.

"Kā jūs varat zināt," viņa sacīja, skatīdamās Elišamam sejā, "ka no rīta, pirms pametīšu namu, es nepielaidīšu tam uguni un nesadedzināšu jūsu kungu dzīvu?"

Elišama, kas bija gatavojies uz iešanu, nu palika stāvam.

"Pirms iešu, pateikšu jums vienu lietu," viņš sacīja. "Šis stāsts — tas darīs misteram Klejam galu."

"Vai tad viņš aizrīsies ar savu ļaunumu?" Virdžīnija jautāja.

"Nē," viņš atbildēja. "Es nevaru īsti pateikt, kā tas notiks. Bet tā vai citādi viņam būs beigas. Neviens cilvēks pasaulē, pat ne bagātākais, nevar ņemt stāstu, kuru ļaudis izdomājuši un stāstījuši, un likt, lai tas notiek īstenībā.

"Kā jūs to zināt?" viņa jautāja.

Viņš brīdi gaidīja. "Ja jūs gribat saskaitīt virkni skaitļu," viņš runāja lēni, lai viņa skaidri saprastu, "jūs sākat no labās puses, ar vismazāko skaitli, un virzāties uz kreiso pusi, uz desmitiem, simtiem, tūkstošiem un desmittūkstošiem. Bet, ja kādam ienāks prātā skaitīt skaitļu rindu no otra gala, — kas viņam no tā iznāks? Viņš dabūs nepareizu iznākumu, un viņa rēķinu grāmatas nebūs ne graša vērtas. Nevaru pateikt — tieši kā, bet misters Klejs no sava plāna dabūs nepareizu iznākumu un viņa rēķinu grāmatām nebūs nekādas vērtības. Un ko misters Klejs darīs bez rēķinu grāmatām? Man tas nepavisam nav izdevīgi, mis Virdžīnij, esmu kalpojis viņam septiņus gadus un nu zaudēšu vietu. Bet tur neko nevar darīt." Tā bija pirmā reize, kad Elišama uzticēja kādam domas par savu kungu.

"Uz kurieni jūs tagad iesiet?" Virdžīnija viņam jautāja.

"Es?" viņš sacīja, pārsteigts, ka ir kāds cilvēks, kas parāda interesi par to, ko viņš darīs. "Iešu uz mājām. Uz savu istabu."

"Gribētos gan zināt," viņa sacīja ar tādām kā šausmām balsī, "kur tā atrodas. Un kāda tā izskatās. Vai jums bija mājas, kad bijāt bērns?"

"Nē," viņš sacīja.

"Un brāli un māsas?" viņa jautāja vēl.

"Nē," viņš atbildēja.

"Nē, tā jau es domāju," Virdžīnija noteica. "Jo tagad skaidri redzu, kas jūs esat. Jums ienākot, es domāju, ka esat kāda žurciņa no mistera Kleja noliktavām."

Viņa apklusa, stīvi raudzījās viņā un piebilda: "Mais toi — tu es le Juif Errant!"

Elišama uzmeta viņai īsu, vērīgu skatienu no savām aizplīvurotajām acīm un gāja prom.

IX Stāsta varonis

Vakarā, kuru misters Klejs bija nolicis sava stāsta īstenošanai, pāri Kantonas pilsētai un Ķīnas jūrai spīdēja pilns mēness. Bija aprīļa vakars, gaiss bija silts un saldu smaržu pilns, un krustu šķērsu nedzirdami jau lidinājās neskaitāmi sikspārņi. Oleandru krūmi mistera Kleja dārzā mēnessgaismā izskatījās gandrīz vai bezkrāsaini, un vieglie, labi ieziestie ekipāžas riteņi uz piebraucamā ceļa grants radīja tikai klusu čaboņu.

Ar lielām grūtībām misters Klejs bija ticis apģērbts un dabūts ratos. Nu viņš, taisni izslējies, nopietns sēdēja uz zīda sēdekļa, melnā apmetnī un augstu angļu gardibeni galvā. Uz maza sēdeldīša viņam pretī sēdēja Elišama, pieticīgāk ģērbts, un klusēdams vēroja sava kunga seju. Šis mirstošais vīrs devās parādīt savu visspēcību un darīt to, kas nebija izdarāms.

No pilsētas bagātnieku kvartāliem ar villām un dārziem viņi nobrauca līdz ielām pie ostas, kur pastaigājās daudz cilvēku un gaisu pildīja skaņas un smaržas. Šajā vakara stundā neviens nekur nesteidzās, ļaudis mierīgi staigāja vai stāvēja un sarunājās; ratiem bija jābrauc lēni. Visur pie mājām izkārtie krāsainie lukturi dūmakainajā vakara gaisā mirdzēja kā spoži dārgakmeņi.

Sēdēdams ekipāžā, misters Klejs asu skatienu vēroja gājējus uz ielas. Viņš nekad nebija veltījis uzmanību garāmgājēju sejām, situācija viņam bija jauna, un tā nekad neatkārtosies.

Pa ielu, skatīdamies apkārt, gāja kāds jūrnieks, un misters Klejs deva Elišamam zīmi, lai viņš liek apturēt ratus, kāpj ārā un viņu uzrunā. Rakstvedis izkāpa un, kungam viņu vērojot, griezās pie svešinieka.

"Labvakar, draugs," viņš sacīja. "Mans kungs šai ekipāžā lūdz mani pateikt tev, ka tu esi brašs jūrnieks. Viņš tev jautā, vai tu gribot šonakt nopelnīt piecas ginejas."

"Ko?" jūrnieks teica. Elišama atkārtoja sacīto.

Jūrnieks paspēra soli uz ratu pusi, lai labāk redzētu tajos sēdošo viru, tad pagriezās pret Elišamu. "Pasaki to vēlreiz!" viņš sacīja.

Kamēr Elišama atkārtoja vārdus trešo reizi, jūrnieks, muti atplētis, blenza viņā. Pēkšņi viņš apcirtās apkārt un steidzās prom, cik ātri vien spēja, un pazuda šķērsielā aiz pirmā stūra.

Paklausot mistera Kleja mājienam, Elišama iekāpa ratos un lika kučierim braukt uz priekšu.

Gabaliņu tālāk ielu grasījās šķērsot kāds stūrains jauneklis, kurš izskatījās pēc jūrnieka. Viņam vajadzēja palaist garām ekipāžu, viņa un mistera Kleja acis sastapās, pirms vēl rati bija apstājušies. Elišama atkal izkāpa un sacīja viņam tieši to pašu, ko bija teicis pirmajam jūrniekam. Sis jauneklis acīmredzot nāca no kroga un neturējās droši uz kājām. Arī viņš lika rakstvedim atkārtot teikumu, bet, iekāms Elišama pasacīja to līdz galam otru reizi, viņš sāka smieties, uzsizdams sev pa gurniem.

"Jā, tas tik ir numurs!" viņš iesaucās. Viņš smējās arvien skaļāk un skaļāk, Elišamas nopietnajā sejā sitās nevaldāmu smieklu šaltis, kuras vietām pārtrauca atkārtots "tas ir jauki". "Zinu gan," beidzot viņš sacīja, "braukšu tev līdzi, vecais, vari droši ticēt, ka esi trāpījis uz īsto."

Vienā rāvienā viņš ielēca ratos pie mistera Kleja, sēdēja un skatījās uz viņu, uz Elišamu un kučieri, ļaudams rokai slīdēt pār sēdekli.

"Visur zīds," viņš secināja, "zīds un samts! Bet tas tikai sākums."

Braucot tālāk, viņš sāka svilpot un noņēma cepuri, lai atvēsinātu galvu. Pēkšņi viņš noslēpa seju plaukstās un mirldi tā sēdēja, tad, ne vārda neteicis, izlēca no ratiem, sāka skriet un pazuda kādā sānieliņā tāpat kā pirmais jūrnieks.

Misters Klejs lika griezt ratus apkārt un braukt atpakaļ pa to pašu ielu, tad lika griezties apkārt vēlreiz un braukt lēni lēni. Bet viņš vairs nelika tos apstādināt. Viņš nerunāja ne vārda, un Elišama, vairīdamies uz viņu skatīties, sāka domāt, ka viņiem tā būs jābrauc cauru nakti. Tad pēkšņi misters Klejs lika kučierim braukt atpakaļ — uz mājām.

Viņi jau bija izbraukuši no šaurajām ostas kvartāla ieliņām uz ceļa, kurš veda uz mistera Kleja namu, kad viņiem pretī, sadevušies rokās, nāca trīs jauni jūrnieki. Ratiem tuvojoties, abi malējie palaida vaļā vidējo un aizskrēja, kamēr pēdējais palika stāvam tieši ceļa vidū.

Misters Klejs apturēja ratus un pacēla roku.

"Šoreiz es izkāpšu pats," viņš Elišamam teica.

Lēni, ar lielām pūlēm, atbalstījies uz rakstveža rokas, viņš nokāpa uz ceļa, paspēra soli pretī jūrniekam un palika mierīgi stāvam taisns kā stabs, pavērsis pret jūrnieku savu spieķiKad viņš ierunājās, viņa balss bija cieta un aizsmakusi, ar tikko jaušamu ledainu aukstumu.

"Labvakar," viņš sacīja. "Tu esi brašs jūrnieks. Vai gribi šonakt nopelnīt piecas ginejas?"

Jaunais jūrnieks bija gara auguma un platiem pleciem, lieliem locekļiem un varenu ķepu pāri. Viņa mati bija tik gaiši, gari un biezi, ka Elišama no sākuma domāja, ka viņam galvā ir balta kažokādas cepure. Viņš nerunāja un nekustējās, bet skatījās uz misteru Kleju mierīgi un nogaidoši, kā to būtu darījis jauns vērsis. Labajā rokā viņam bija liels sainis, nu viņš to pārlika kreisajā rokā un sāka berzēt savu brīvo roku augšup un lejup gar stilbu, it kā taisītos nākamajā mirldī ar to atvēzēties. Beigās viņš lēni to pastiepa uz priekšu un paspieda pārsteigtajam misteram Klejam roku.

Vecais vīrs tā kā saguma un atkārtoja savu priekšlikumu. "Tu esi brašs jūrnieks, jaunais draugs. Vai gribi šonakt nopelnīt piecas ginejas?"

Jauneklis brīdi pārdomāja jautājumu. "Jā," viņš sacīja. "Es gribētu nopelnīt piecas ginejas. Nupat es gāju, domādams, ko man darīt, lai nopelnītu piecas ginejas. Es iešu jums līdzi, vecais kungs."

Viņš runāja lēni, ieturēdams pauzi starp teikumiem, un ar īpatu, stipru akcentu.

"Tad sēdies manā ekipāžā," misters Klejs sacīja. "Pārējo uzzināsi tad, kad aizbrauksim uz manu namu."

Jūrnieks ielika savu saini ratu dibenā, bet pats iekšā nekāpa. "Nē," viņš sacīja. "Jūsu rati ir par smalkiem. Manas drēbes ir netīras un darvainas. Es skriešu blakus, gan jau tikšu uz priekšu tikpat'ātri kā jūs."

Viņš uzlika lielo plaukstu uz ratu malas un, ratiem sakustoties, sāka skriet. Visu ceļu viņš turējās vienā solī ar mistera ICleja angļu zirgiem un, kad tie apstājās pie mistera Kleja namdurvīm, nemaz nebija aizelsies.

Mistera Kleja kalpi ķīnieši iznāca no mājas, lai sagaidītu kungu un palīdzētu viņam tikt ārā no ratiem un apmetņa, un namzinis, resns, plikpaurains, zaļā zīdā tērpies ķīnietis, iznāca verandā, garā kātā turēdams apaļu lukturi — kā pilnu mēnesi, kas pieder tikai misteram Klejam. Luktura zeltainajā gaismā Elišama tikai īsti ieraudzīja namatēvu un viņa viesi.

Misters Klejs dīvainā kārtā bija atdzīvojies. Likās, ka jauneklis, skriedams līdzās ratiem, licis viņa vecajām asinīm plūst straujāk, viņa vaigos vēl bija tikko manāms sārtums, kā krāšļotai sievietei. Viņš bija apmierināts ar gūto lomu Kantonas ostā. Un bija visai iespējams, ka tieši tāda zivs tur vairs otra nebija noķerama.

Jūrnieks bija gandrīz vēl zēns. Viņam bija plata, saulē iedegusi seja un dzidras, gaiši zilas acis. Viņš bija tik neparasti kalsns, ka lielie kauli bija redzami it visur, kur tos nesedza apģērbs, un viņa jauneklīgā seja tik nopietna, ka uzskatīt viņu bija drusku nepatīkami, kā vīrieti, kas tikko iznācis no cietuma. Viņš bija nabadzīgi ģērbies, zilā kreklā un audekla biksēs, ar kailām kājām vecās kurpēs. Izcēlis savu saini no ratiem, viņš sekoja pārvaldniekam, kurš turēja lukturi, un iegāja mistera Kleja namā.

X Svinīgā maltīte

Sveces smagajos svečturos uz galda krāšņi atspīdēja milzu spoguļos ar zeltītiem ietvariem, un garajā telpā mirdzēja simtiem spožu liesmiņu. Galds bija klāts, ēdiens sagatavots, pudeles atkorķētas.

Elišamam, kurš istabā bija ienācis pēdējais un pavisam klusu apsēdies uz krēsla tās galā, abi pie galda sēdošie un sulaiņi, kuri nedzirdami viņus apkalpoja, izskatījās kā figūras gleznā, uz kuru viņš skatās no liela attāluma.

Misters Klejs ar sulaiņu palīdzību bija nosēdināts starp spilveniem atzveltnes krēslā un sēdēja pie galda tikpat stalts, kāds bija sēdējis ratos. Bet jaunais jūrnieks ar šaubām raudzījās apkārt, un likās, — viņam ir bailes kaut kam pieskarties. Vairākas reizes viņš bija jāuzaicina apsēsties.

Nama kungs ar rokas kustību pavēlēja ieliet viesim vīnu, vēroja jūrnieku, kamēr viņš dzēra, un maltītes laikā allaž lika viņa glāzi piepildīt no jauna. Kompānijas pēc pat viņš pretēji paradumam brīžiem drusciņ iemalkoja no glāzes.

Pirmā glāze vīna ātri iedarbojās uz jaunekli. Kad viņš nolika tukšo glāzi uz galda, viņa seja dziji nosarka, un karstums, kas nāca no kvēlošiem vaigiem, lika viņa acīs sariesties asarām.

Misters Klejs ievilka elpu un pāris reižu noldepojās. Kad viņš sāka runāt, viņa balss bija zema un mazliet aizsmakusi, bet pamazām tā kļuva skaļāka un skanīgāka. Tomēr visu laiku viņš runāja ļoti lēni.

"Nu, jaunais cilvēk," viņš sacīja, "tagad pastāstīšu, kāpēc tevi, vienkāršu matrozi, paņēmu no ielas tur, pie ostas. Es tev paskaidrošu, kāpēc es, — kas tevi droši vien ir pārsteidzis, — esmu ievedis tevi pat savā namā, kur tikai daži no bagātākajiem Kantonas tirgoņiem jelkad ir ielaisti. Man būs vieglāk stāstīt to lēni. Tomēr — tu dzirdēsi visu."

Brīdi klusējis, viņš dziļi ievilka elpu un turpināja:

"Esmu bagāts vīrs, bagātākais Kantonā. Dala no bagātības, ko garajā mūžā esmu sakrājis, atrodas šai namā, lielākā daļa — manās noliktavās, bet vislielākā peld pa upēm un jūru. Mans vārds Ķīnā ir vairāk naudas vērts, nekā tu spēj iedomāties. Kad šai zemē vai Anglijā piemin manu vārdu, tad piemin miljonu mārciņu."

Viņš atkal uz brīdi apklusa.

Pa to laiku Elišama domāja, ka misters Klejs līdz šim ir runājis par lietām, kuras pastāv īstenībā un kuras ilgu laiku ir pastāvējušas viņa apziņā. Kā būs tad, kad no īstenības viņam būs jāpāriet iedomu pasaulē? Jo šis vecais vīrs, kurš pa visu garo mūžu ir dzirdējis tikai vienu vienīgu stāstu un pat nekad šai garajā mūžā nav pats stāstījis kādu stāstu, nekad arī nav mēģinājis kādam kaut ko iegalvot. Bet, misteram Klejam atsākot savu stāstījumu, rakstvedis saprata, ka viņa kungs vēlas atvieglot sirdi vēl no kaut kā. Dziļi šai tumšajā, noslēgtajā dvēselē mājoja idejas un priekšstati, jā, pat jūtas, kuras nekad nebija izpaudušās un nekad nebūtu izpaustas ne pret vienu cilvēku kā vien pret bezvārda jaunekli pie galda, vienas vienīgas nakts ciemiņu. Elišamam lēni atausa, ka komēdijas vērtība slēpjas apstāklī, ka cilvēks reiz beidzot var sacīt patiesību.

"Miljons mārciņu," misters Klejs atkārtoja. "Šis miljons mārciņu — tas esmu es. Tās ir manas dienas un gadi, mans prāts un dvēsele, mans mūžs. Esmu bijis ar to šai mājā, esmu bijis vienatnē ar to ilgus gadus un bijis apmierināts, ka tas ir tā. Jo cilvēki, ar kuriem man dzīvē bijusi darīšana, vienmēr ir bijuši pret mani. Tikai dažiem esmu ļāvis pieskarties manai rokai, nevienam neesmu Jāvis pieskarties manai naudai.

Un es nekad," viņš lēni piebilda, "neesmu kā citi bagāti tirgotāji baidījies, ka manai bagātībai būs īsāks mūžs nekā man. Jo es vienmēr esmu zinājis, kā to turēt un likt tai vairoties.

Tomēr tagad, pēdējā laikā," viņš turpināja, "man ir kļuvis skaidrs, ka man nebūs tik ilgs mūžs kā manai bagātībai. Tuvojas brīdis, tas vairs nav aiz kalniem, kad mums abiem būs jāšķiras» kad puse no manis pazudīs un otra puse dzīvos tālāk. Tad kur un pie kā tā dzīvos? Vai man jāļauj tai krist rokās, kuras līdz šim esmu turējis tālāk no sevis? Vai to glāstīs šīs alkatīgās un necienīgās rokas? Tikpat labi es varētu ļaut, lai tās glāsta mani pašu. Kad naktīs domāju par to, es nespēju aizmigt.

Neesmu pat mēģinājis," viņš sacīja, "meklēt pēc rokas, kurā es varētu ielikt savu bagātību, jo zinu, — tādas rokas pasaulē nav. Tomēr pēdīgi es iedomājos, ka man būtu gandrīz vai prieks atdot to rokai, kurai es pats būtu licis rasties.

Pats licis rasties," viņš lēni atkārtoja. "Ļāvis pastāvēt — izsaucis, — varētu sacīt: radījis. Tāpat kā esmu radījis savu bagātību, savu miljonu mārciņu.

Tie nebija mani locekļi, kas smeldza tējas plantācijās, rīta drēgnā miglā un dienasvidu degošā svelmē. Tās nebija manas rokas, uz kurām uzmetās čūlas no kvēlošām tērauda plāksnēm, uz kurām tiek kaltētas tējas lapiņas. Ne manas rokas tika noberztas līdz asinīm, velkot troses, lai prāmi ar tējas kravu dzītu uz priekšu. Izmocītiem kūlijiem tējas laukos, līdz nāvei nogurušiem matrožiem naktssardzē nebija ne jausmas, ka viņi piedalās miljona mārciņu radīšanā. Viņiem patiesībā eksistēja tikai laika sprīži, sāpes rokās, krusa, kas cirtās viņiem sejā, un trūcīgie vara graši, kurus viņi saņēma algā. Manas smadzenes un mana griba piespieda šīm neskaitāmām sīkām lietām apvienoties un kļūt par vienu veselu — miljonu mārciņu. Vai tad pēc tiesas un taisnības to neesmu radījis es?

Tāpat, liekot dzīves spēkiem un lietām darboties saskaņā ar manu gribu, es vēlos ar tiesu un taisnību radīt roku, kurā, rodot sev drusciņu prieka, es varu salikt savu bagātību, manis nezūdošo dalu."

Viņš ilgi sēdēja klusēdams. Tad, iebāzis veco, izdēdējušo roku dziļi kabatā, izvilka to un paraudzījās tajā. "Vai tu vispār esi redzējis zeltu?" viņš jūrniekam jautāja.

"Nē," jauneklis atbildēja. "Esmu dzirdējis par to no kapteiņiem un kravas pārziņiem, kuri to redzējuši. Bet pats nekad to neesmu redzējis."

"Izstiep roku," misters Klejs sacīja.

Jauneklis pastiepa savu lielo plaukstu. Zem locītavas bija tetovējums — krusts, sirds un enkurs.

"Sis," misters Klejs sacīja, "ir piecu gineju gabals. Piecas ginejas, kuras tu nopelnīsi. Tas ir zelts."

Jūrnieks turēja monētu uz platās plaukstas, un kādu brīdi viņi abi uzmanīgi raudzījās uz to. Atrāvis acis no tās, misters Klejs iedzēra malciņu vīna.

"Es," viņš sacīja, "esmu ciets, esmu sauss. Tāds es vienmēr esmu bijis, un es nevēlos, lai būtu citādi. Riebums pret ķermeņa sulām man ir iedzimts. Man netīk redzēt asinis, es nedzeru pienu, sviedri manī rada tikpat lielu pretīgumu kā asaras. Tādās lietās vīrieša būtne, pat viņa kauli izšķīst. Tāpat cilvēku attiecībās, kuras saucam par biedriskumu, draudzību vai mīlestību, vīrieša būtne, kaulu smadzenes un mugurkauls izšķīst. Es tiku vaļā no kompanjona tāpēc, ka nevēlējos, lai viņš kļūtu man par draugu un sagrautu manu mugurkaulu. Bet zelts, jaunais jūrniek, ir stiprs. Tas ir ciets un neļauj sevi izšķīdināt. Zelts," viņš atkārtoja, smaida ēnai pārskrienot sejai, "ir cilvēka mugurkauls.

Tu," brīdi klusējis, viņš turpināja, "esi pilns ar dzīvības sulām. Tevī ir asinis, iespējams, arī asaras. Tu kāro un ilgojies pēc lietām, kas sagrauj cilvēku, — draudzības, biedriskuma un lakstošanās. Zeltu šovakar tu ieraudzīji pirmoreiz. Tāds tu man deri.

Tev šonakt īstenībā pastāvēs tikai tavas miesas bauda un piecas ginejas tavā kabatā. Tu nedomāsi par to, ka pieliec roku skaistam darbiņam, kas man padomā: parādīt garu degunu maniem radiniekiem Anglijā — reiz viņi priecājās, tikuši no manis vaļā, bet pēdējos divdesmit gadus ir lūkojušies pēc mantojuma no Ķīnas. Lai gaida veseli!"

Jūrnieks iebāza zelta gabalu kabatā. Vīna un ēdiena iespaidā viņš kvēloja. Liels un stūrains, ar izspūrušiem matiem un mirdzošām acīm viņš izskatījās stiprs un rijīgs kā lācis, kas izlīdis no ziemas migas.

"Nesakait neko vairāk, vecais kungs!" viņš iesaucās. "Zinu, ko gribat man pastāstīt. Esmu to dzirdējis agrāk, uz kuģiem, vārdu pa vārdam. Jūrnieks to piedzīvo, kad nokāpj krastā, to es zinu. Un jums, vecais kungs, šovakar ir laimējies. Ja gribējāt lielu, stipru jūrnieku, tad jums ir laimējies. Ne uz viena kuģa jūs stiprāku neatradīsit. Kurš tad stāvēja pie sūkņiem vienpadsmit stundas sniega vētrā pie Lofotu salām? Žēl, ka jūs esat tik vecs un sauss. Bet es, es gan zinu, ko spēju!"

Jauneklis atkal spēji nosarka. Pārtraucis lielīšanos, viņš brīdi sēdēja mēms kā zivs.

"Neesmu radis," viņš sacīja, "sarunāties ar veciem, bagātiem kungiem. Jums to varu pateikt, tagad vispār neesmu radis runāt ar kādu. Pastāstīšu jums visu no sākuma. Pirms divām nedēļām, kad nokļuvu uz šonera "Barakuda", veselu gadu nebiju runājis ne vārda. Jo pirms gada, marta mēneša vidū mans kuģis, barka "Amēlija Skota", vētras laikā nogrima un es vienīgais no visas komandas tiku izmests kādā salā. Tur nebija neviena cita, tikai es. Vēl pirms trijām nedēļām es staigāju gar jūras malu uz savas salas. Uz tās bija daudz dažādu skaņu, bet nebija neviena, kas runātu. Šad un tad es dziedāju kādu dziesmu, — var jau kādreiz padziedāt savā nodabā. Bet es nerunāju nekad."

XI Laiva

Jūrnieka un viņa stāsta negaidītais pasaku elements misteru Kleju patīkami pārsteidza. Ar puspievērtām acīm viņš skatījās jaunekļa sejā, atzinīgi un gandrīz draudzīgi.

"Ak tā," viņš sacīja, "tad tu esi cietis badu, gulējis uz kailas zemes un staigājis skrandās veselu gadu?" Viņš pārlaida lepnu skatienu krāšņajai telpai. "Tad jau viss, ko tu še redzi, tev ir liela pārmaiņa?"

Arī jūrnieks paskatījās apkārt. "Jā," viņš sacīja. "Šis nams ir kas cits nekā mana sala." Paraudzījies uz veco vīru, viņš ielaida pirkstus matos. "Tāpēc mani mati ir tik gap," viņš sacīja. "Biju domājis tos šovakar nogriezt. Tie divi citi bija solījuši nākt man līdzi pie bārddziņa, bet tad viņi pārdomāja un gribēja, lai es dodos viņiem līdzi pie meitenēm. Tā bija liela veiksme, ka tik tālu nenonāca, jo tad es nebūtu saticis jūs. Gan jau drīz pieradīšu atkal runāt ar cilvēkiem. Agrāk taču runāju, neesmu tāds muļķis, kā izskatos."

"Cik patīkami," misters Klejs, kā ar sevi runādams, teica. "Varu iedomāties, cik patīkami ir būt gluži vienam uz salas, kur neviens nevar nākt un tevi traucēt."

"Daudzējādā ziņā tas bija labi," jauneklis nopietni sacīja. "Jūras krastā bija atrodamas putnū olas, es arī zvejoju. Man bija nazis, labs nazis, ikreiz, kad ieraudzīju jaunu mēnesi, es liela koka mizā iegriezu zīmi. Biju iegriezis deviņas zīmes, tad aizmirsu to izdarīt, un, pirms parādījās "Barakuda", klāt bija nākuši vēl divi trīs mēneši.

"Tu esi jauns," misters Klejs sacīja. "Droši vien biji bezgala priecīgs, ka nāca kuģis un aizveda tevi atkal tur, kur dzīvo cilvēki."

"Jā, es biju priecīgs," jauneklis piekrita. "Viena noteikta iemesla dēļ. Bet citādi es pie salas biju pieradis, domādams, ka uz tās būs jāpavada viss atlikušais mūžs. Kā jau jums stāstīju, uz salas bija daudz un dažādu skaņu. Cauru nakti es dzirdēju viļņu šalkas un, kad pūta vējš, dzirdēju to sev visapkārt. No rītiem klausījos, kā mostas jūras putni. Lietus reiz lija veselu mēnesi un otrreiz — divas nedēļas. Abas reizes plosījās bargs negaiss. Lietus nāca no debesīm kā dziesma, pērkona dārdi kā cilvēka balss, mana vecā kapteiņa balss. Biju loti pārsteigts, jo nebiju dzirdējis cilvēka balsi vairākus mēnešus."

"Vai naktis bija garas?" misters Klejs jautāja.

"Ar dienām tās bija vienāda garuma," atbildēja jūrnieks. "Nakts nomainīja dienu, diena — nakti. Viena bija tikpat gara, cik otra. Ne tā kā manā zemē, kur naktis vasarā ir īsas, bet ziemā — garas."

"Par ko tu naktis domāji?" misters Klejs jautāja.

"Visvairāk es domāju par vienu," jūrnieks sacīja. "Es domāju par laivu. Daudzreiz es sapņoju, ka man tāda ir, ka laižu to ūdeni un dodos jūrā. Tai vajadzētu būt labai, izturīgai laivai. Tomēr tai nav jābūt lielai, ne vairāk par desmit, divpadsmit lāstiem. Jachta ir tieši tas, kas man Vajadzīgs, ar augstu falšbortu. Pakaļgals būtu zilā krāsā, un es pats izgrieztu zvaigznes ap kajītes logiem. Esmu dzimis Mārstālā, Dānijā. Vecais Larss Jensens Bēgers, kuģubūvētājs, bija mana tēva draugs, gan viņš man nāktu palīgā laivu uzbūvēt. Tā vestu labību no Benholmas un Skelskēras uz Kopenhāgenu.

Es negribētu nomirt, nedabūjis savu laivu, tāpēc biju tik priecīgs, kad mani paņēma uz "Barakudas", — iedomājos, ka tas tomēr ir pirmais solis tuvāk tai. Un, kad es satiku jūs, vecais kungs, un jūs man prasījāt, vai es gribu nopelnīt piecas ginejas, es zināju, ka esmu darījis pareizi, aizbraukdams no salas. Tāpēc es devos jums līdzi."

"Tu esi jauns," misters Klejs atkal sacīja. "Uz salas tu droši vien domāji arī par sievietēm?"

Jauneklis ilgi klusēja, nekustīgu skatienu raudzīdamies uz priekšu, it kā būtu pavisam aizmirsis runāt.

"Jā," viņš sacīja. "Uz "Amēlijas Skotas", arī uz "Barakudas", citi runāja par savām meitenēm. Es labi zinu, gluži labi zinu, par ko jūs man maksājat šonakt. Es neesmu sliktāks par citiem jūrniekiem. Jums nebūs pamata žēloties par mani. Jūsu dāmai, kura tur, iekšā, gaida mani, nebūs pamata žēloties par mani."

Pēkšņi, trešo reizi, asinis sakāpa viņam vaigos, atplūda, uzviļņoja atkal un palika tumši kvēlojam zem saulē iedegušās ādas. Viņš piecēlās no krēsla, gara auguma, platiem pleciem un nopietnu seju.

"Būs tomēr labāk," viņš sacīja citādā, dobjā balsī, "ja tagad atgriezīšos uz kuģa. Un jūs, vecais kungs, gan jau dabūsiet kādu citu jūrnieku." Viņš iebāza roku kabatā.

Tikko jaušamais sārtums nozuda no mistera Kleja vaigiem. "Nē," viņš sacīja. "Nē, es negribu, ka tu ej atpakaļ uz kuģi. Tu esi bijis izmests krastā uz vientuļas salas, veselu gadu neesi runājis ne ar vienu cilvēku. Tas man der, man ir patīkami par to domāt. Tevi varu lietāt. Es negribu nevienu citu jūrnieku."

Mistera Kleja viesis paspēra soli uz priekšu, un viņš izskatījās tik liels, ka vecais vīrs pēkšņi ieķērās krēsla paročos. Izmisuši vīri agrāk viņam bija draudējuši, un viņš bija ticis ar viņiem galā vai nu ar savas bagātības svaru, vai ar aukstā, asā prāta spēku. Bet dusmīgais jauneklis viņa priekšā bija par vienkāršu, lai lautu sevi ietekmēt ar kādu no šiem argumentiem. Varbūt viņš ķēra kabatā pēc naža, labā naža, par kuru nupat bija runājis. Vai tiešām par stāsta pārvēršanu īstenībā būtu maksājama dzīvības cena?

Jūrnieks no kabatas izvilka zelta monētu, ko misters Klejs bija viņam iedevis, un sniedza to vecajam vīram.

"Nav jēgas mēģināt mani aizturēt," viņš sacīja. "Jūs esat loti vecs, jums nav spēka stāties man pretī. Paldies par ēdienu, vecais kungs, un par vīnu. Tagad es atgriežos uz kuģa. Arlabunakti, vecais kungs."

Misters Klejs bija tā satriekts, ka pār viņa lūpām nāca tikai aizsmacis čuksts. Bet viņš runāja.

"Un tava laiva, mans lieliskais, jaunais draugs," viņš sacīja. "Laiva, kuru tu gribēji? Desmit lāstu liellaiva, kas brauks ar graudiem no tavas dzimtās pilsētas uz Kopenhāgenu? Kā tad būs ar laivu, ja tu atdod piecas ginejas un ej savu ceļu? Nekas cits kā vien stāsts, kuru tu stāstīji man, — nekad tavā mūžā laiva netiks nolaista ūdenī, tā nekad nedosies jūrā!"

Pēc brīža jauneklis zelta gabalu iebāza atkal kabatā.

XII Vecā kunga runa

Kamēr nabobs un jūrnieks šādi pavadīja laiku krāšņi apgaismotajā ēdamistabā, Virdžīnija uzturējās guļamistabā, kur sveču spožumu šovakar maigāku padarīja sārti abažūri, lai sagatavotos savai lomai, varones lomai mistera Kleja stāstā.

Viņas mazā ķīniešu apteksne bija palīdzējusi iekārtot istabu, saliekot tajā dažādas lietas, lai tā izskatītos pēc smalkas dāmas buduāra, un nu viņa meiteni bija aizsūtījusi mājās. Divas trīs reizes Virdžīnija pēkšņi bija pārtraukusi darbus un sacījusi meitenei, ka viņām nekavējoties jāpamet šis nams. Palikusi viena, viņa vairs nedomāja to pamest.

Istaba, kurā Virdžīnija atradās, bija bijusi viņas vecāku guļamistaba, kurā svētdienas rītos bērniem bija ļauts ienākt un rotājāties lielajā gultā. Tēvs un māte, kas ilgi bija bijuši tālu no viņas domām, šovakar atradās viņai blakus, viņa bija iegājusi viņu mājā ar viņu ziņu. Dīvainā kārtā, ko ne vecāki, ne Virdžīnija nebūtu varējusi izskaidrot, šī nakts pasludinās galīgo spriedumu viņu vecajam nāvīgajam ienaidniekam, — viņu meitas kauns un pazemojums kļūs par galīgo, iznīcinošo liecību pret viņu. Meita saskaņā ar sen doto solījumu neskatīsies viņam sejā, kamēr tiks lasīts spriedums, bet mirušais tēvs un māte, būdami istabā, darīs to.

Glītās lietas, ar kurām mistera Kleja stāsta varone bija izdaiļojusi guļamistabu uz vienu nakti, visas bija tādas, kādas viņa tās atcerējās no bērnības un kuras tēvs pirms mistera Kleja ierašanās namā skumjā kārtā bija salauzis gabalos vai sadedzinājis, — tur bija statuetes, ķiniešu vēdekļi un Makarta buķetes. Dažus nieciņus viņa šovakar bija paņēmusi līdzi no savām mājām. Tādā veidā Virdžīnija savu pēdējo desmit gadu skumjo dzīvi bija savienojusi ar vēl senāko bezbēdīgo un nevainīgo pagātni, panākusi, lai šo sakarību atzīst monsieur un madame Dupont.

Tad viņa ķērās pie savas personas izdaiļošanas. Viņa veica uzdevumu svinīgi un drūmi, tāpat kā Judīte babiloniešu teltī būs gatavojusi seju un ķermeni uz tikšanos ar Olofernu. Bet šī nodarbība acumirklī un neizbēgami pārņēma viņu savā varā — tāpat, kā tas droši vien bija noticis ar Judīti.

Virdžīnija bija godīga naudas lietās; no mistera Kleja trijiem simtiem gineju viņa apzinīgi bija nopirkusi visu, kas pienācās viņas lomai. Mežģīnes bija viņas īpašā vājība, un šai brīdi viņu apņēma Valensijas mežģīņu mākonis, viņai bija koraļļu kaklarota, pērļu auskari un kājās sārtas atlasa kurpītes. Viņa pūderēja seju, lika uz vaigiem rūžu, krāsoja uzacis un lūpas, kuplajām, zīdaini maigajām cirtām ļāva krist pār pleciem un ieberzēja smaržas kakla, roku un krūšu baltajā ādā. Kad viss bija padarīts, viņa svinīgi gāja no viena garā spoguļa pie otra.

Šie spoguļi bija rādījuši viņas attēlu, kad viņa bija maza meitene, stāstīdami, ka viņa ir glīta un grācioza. Raugoties tajos, viņa atcerējās, kā reiz, divpadsmit gadu vecumā, bija lūgusi, lai tie parāda, kāda viņa izskatīsies kā pieaugusi dāma. Un meitenīte nekad nebūtu varējusi iedomāties daiļāku dāmu, vēl apburošākā sārtā gaismā.

Mīlestība uz teātra mākslu, ko Virdžīnija bija mantojusi no tēva, grūtajā brīdī nāca viņai palīgā. Un, ja arī viņa šai naktī īsti nebija tā, par ko uzdevās, — jā, tad viņas tēva lietiskie darījumi arī ne vienmēr bija tik nevainojami, kā izskatījās.

Tā savā prātā spriezdama, viņa izkāpa no mazajām atlasa kurpītēm, un viņas skaistais, slaidais, spēcīgais augums ieslīdēja starp palagiem, bagātīgi izrotātiem ar mežģīnēm, un viņas tumšās cirtas izpletās pār spilvenu kā vijīgas čūskas.

Viņa bija domājusi vienīgi par veco ienaidnieku un vērojusi savu attēlu. Tikai, izdzirdējušai soļus gaitenī, viņai ienāca prātā, ka stāstā ir arī trešā persona: nepazīstamais nakts viesis. Nicinājums pret mistera Kleja algoto marioneti vienā mirklī izstrāvoja viņai cauri kā auksta vēsma.

Durvju rokturim pagriežoties, viņa nodūra skatienu, un līdz pat brīdim, kad durvis tika atvērtas un aizvērtas otru reizi, viņa stīvi raudzījās palagos. Bet šajā atturībā slēpās tikpat liela enerģija un spēks kā tiešā skatienā, kas pauž nāvīgu, nesamierināmu naidu.

Tērpies garā rītasvārkā no smaga ķīniešu zīda, uz spieķa atbalstījies, istabā ienāca misters Klejs. Bijīgā atstatumā aiz viņa pāri slieksnim kāpa liela, neskaidra ēna.

Vienīgā glāze vīna, kuru misters Klejs pēc neskaitāmām bezmiega naktīm šovakar kopā ar savu viesi bija izdzēris, nebija palikusi bez sekām. Turklāt pirms neilga laiciņa viņš tiešām bija drusciņ nobaidīts, un, kaut arī viņš savā mūžā daudzos cilvēkos bija iedzinis bailes, viņam pašam tās bija rets piedzīvojums, kas laikam gan varēja likt asinīm dzīslās ritēt straujāk.

Un tomēr — vecais virs bija noreibis no kāda vēl stiprāka dzēriena: šonakt viņam apkārt bija pasaule, kuru bija radījusi viņa griba un viņa vārds.

Uzvara bija uzspiedusi viņam savu zīmogu, šķita, ka dažu stundu laikā viņš ir kļuvis sirmāks. Tomēr tai pašā laikā uzvara brīnišķā kārtā bija padarījusi viņu jaunāku. Šai brīdi viņš ar visu sparu bija meties apgūt un pakļaut to universa daļu, kas negaidīti bija sacēlusies pret viņu, jā, pat iznīcināt, iesūcot to savā būtnē. Viņš sāka materializēt fantaziju, pārvēršot izdomu par īstenību. Patiesībā viņu pārņēma neskaidra un varena sajūta — jo viss šai stundā viņam strāvoja cauri kā neskaidrs un varens vilnis, — ka viņš pakļauj personu, kura gribējusi traucēt viņa īstenības ainu: pravieti Jesaju.

Viņš viegli pasmaidīja, nejuzdamies visai drošs uz kājām. Pirmoreiz mūžā uz viņu atstāja iespaidu sievietes skaistums. Gandrīz vai laimīgs viņš noraudzījās uz gultā gulošo meiteni, kas pēc viņa pavēles bija tapusi dzīva, — uz mirkli viņa acu priekšā nostājās bērns, ko reiz kāds lepns tēvs bija viņam rādījis, lai tūdaļ atkal pazustu. Misters Klejs atzinīgi pamāja. Viņa lelles uzvedās jauki. Viņa stāsta varone bija sārti balta, viņas nodurtās acis liecināja par godīgumu un izbailēm. Stāsta burās sāka pūst vējš.

Bija pienācis brīdis stāstā vecā kunga runai. Misters Klejs to atcerējās vārds vārdā no nakts pirms piecdesmit gadiem. Bet savas lielās varas apziņa iesitās bagātajam Kantonas tējas tirgonim galvā, un viņš drusciņ noreiba. Pravietis Jesaja ir viltīgs, aiz nevainīgās būtnes slēpdams daudzus paņēmienus un ceļus. Varbūt viņš tagad neuzkrītoši centās nolikt misteru Kleju īstajā vietā. Misters Klejs bija bijis bērns pavisam īsu laiku, līdz viņš iemācījās runāt un saprast citu cilvēku teikto. Iagad, kad neierobežotas varas apziņa grasījās ievest viņu debesu valstībā, pravietis Jesaja uzlika roku viņam uz galvas, padarot viņu atkal par bērnu. Citiem vārdiem sakot — vecais akmens gabals nekad vēl savā mūžā nebija juties tik tīkami aizkustināts, atgriežoties bērnībā. Viņš sāka rotaļāties ar savu stāstu, viņš nespēja pamest jau iepriekš sākto temu.

"Tu —," viņš ierunājās, norādot uz meiteni gultā, "un tu —," nepaskatīdamies uz jaunekli, viņš norādīja sev aiz muguras, "esat jauni, veseli, jūsu locekļi nesmeldz, jūs naktī guļat. Tāpēc vien, ka jūs kustaties un staigājat apkārt bez sāpēm, jūs domājat, ka kustaties un staigājat apkārt, kā jums pašiem tīk. Tomēr tā tas nav. Jūs staigājat un kustaties tā, kā pavēlu es. Patiesībā jūs esat divas jaunas, veselas un stipras marionetes šai vecajā rokā."

Viņš brīdi klusēja, no sejas nenozūdot cietam smīniņam.

"Tā," viņš turpināja, "tā tas ir, kā es jums esmu teicis, visi cilvēki ir marionetes rokā, kura ir stiprāka par viņu pašu roku. Tā kā es jums esmu teicis, nabagi ir marionetes bagāto rokās, šīszemes muļķi rokās tiem, kuri ir gudrāki. Viņi dejo un stājas tad, kad liek tiem roka, kas rausta aukliņas.

Kad es aiziešu," viņš nobeidzot sacīja, "un jūs paliksiet vieni un domāsiet, ka uzklausāt vienīgi savu jauno asiņu balsi, jūs tomēr nedarīsiet "neko citu kā vien to, ko es jums būšu licis. Jūs sekosiet mana stāsta darbībai. Jo šonakt šī istaba, šī gulta unjūs ar visām jaunajām, karstajām asinīm — esat tikai stāsts, kas pēc manas pavēles pārvērties īstenībā."

viņam bija grūti pamest istabu. Brīdi viņš vēl palika stāvam gultas galā, atbalstījies uz spieķa. Tad viņš lepni pagrieza muguru sīkajiem aktieriem, kurus viņa visspēcība bija uzlikusi uz skatuves.

Brīdī, kad viņš, pagriezis gultai muguru, atvēra durvis, Virdžīnija pacēla acis.

Viņa raudzījās taisni uz sava tēva slepkavu, redzēdama tēlu, kurš aiziet un pazūd. Aizverot durvis, misters Klejs iespieda starp tām garo ķīniešu rītasvārku, kura stūri vilkās pa grīdu, un viņam vajadzēja atvērt un aizvērt durvis vēlreiz.

XIII Tikšanās

Istabā nebija dzirdama ne skaņa, ne ari bija kāda kustība līdz tam, kad vienā un tai pašā bridi jauneldis paspēra uz priekšu divus garus so]us un Virdžīnija gultā pagrieza galvu un ieraudzīja viņu.

Acumirklī viņu sagrāba tādas nāvīgas bailes, ka viņa, aizmirsdama savu cēlo misiju, vēlējās nokļūt mājās un — lai ari cik tā bija vāja — Cārlija Simpsona aizsardzībā. Jo stāvs gultasgalā nebija nekāds nejaušs jūrnieks no Kantonas ielām. Tas bija mežonīgs milzu zvērs, kurš ielaists iekšā, lai salauztu viņu zem sevis.

Jauneklis stīvi skatījās viņā, nekustīgs, tikai viņa platās krūtis cilājās dziļā un mierīgā elpā.

Pēdīgi viņš sacīja: "Es domāju, ka jūs esat skaistākā meitene pasaulē." Tad Virdžīnija redzēja, ka viņai ir darīšana ar bērnu.

Viņš jautāja viņai: "Cik jums gadu?"

Viņa nespēja dabūt pār lūpām ne vārda. Vai viņas lielajai, drūmajai traģēdijai bija lemts pārvērsties komēdijā?

Jauneklis gaidīja atbildi, tad jautāja atkal: "Vai septiņpadsmit?"

"Jā," Virdžīnija atbildēja. Un, dzirdot savu balsi izrunājam šo vārdu, viņas seja, kas bija pagriezta pret jaunekli, drusciņ atmaiga.

"Tad mēs esam vienā vecumā," jauneklis sacīja.

Viņš lēni spēra vēl vienu soli un apsēdās uz gultasmalas.

"Kā jūs sauc?" viņš jautāja.

"Virdžīnija," viņa atbildēja.

Atkārtojis viņas vārdu divas reizes, viņš kādu brīdi skatījās uz viņu. Tad viņš uzmanīgi nogūlās uz segas viņai blakus. Neraugoties uz lielo augumu, viņa kustības bija vieglas un veiklas. Virdžīnija dzirdēja, ka viņa dzijā elpa kjūst straujāka, tad pārtrūkst un atsākas ar ldusu vaidu, it kā viņā kas salūztu. Tā viņi gulēja kādu laiciņu.

"Man jums ir kas sakāms," viņš pēkšņi klusā balsī ierunājās. "Es vēl nekad neesmu bijis gultā ar meiteni. Esmu bieži domājis to darīt. Daudz reižu biju nolēmis to darīt. Bet nekad vēl neesmu izdarījis."

Viņš atkal apldusa un gaidīja, ko viņa par to teiks. Kad viņa neko nesacīja, viņš turpināja.

"Tā nebija mana vaina," viņš sacīja. "Esmu bijis tālu prom, kaut kur tālu prom, kur nebija meiteņu."

No jauna apklusis, viņš ierunājās atkal. "Uz kuģa es nekad nevienam to neteicu," viņš sacīja. "Arī maniem biedriem ne, ar kūļiem kopā šovakar nokāpu krastā. Bet domāju, ka labāk to pateikšu jums."

Pret savu gribu Virdžīnija pavērsa seju uz viņa pusi. Jaunekļa seja, pavisam tuvu viņējai, kvēloja.

"Būdams tālu prom tai vietā, par kūpu jums stāstīju," viņš turpināja, "dažreiz iedomājos, ka blakus ir meitene, kura ir mana. Es viņai nesu putnu olas, zivis un lielus, saldus augļus, nezinādams, kā tos sauc, un viņa bija laba pret mani. Mēs gulējām kopā alā, kuru es atradu, kad biju nodzīvojis uz salas trīs mēnešus. Kad uzlēca pilns mēness, tas spīdēja tur iekšā. Bet es nevarēju izdomāt viņai vārdu. Man nenāca prātā neviens vienīgs meitenes vārds. Virdžlnija," viņš lēni piebilda. "Virdžlnija." Tad vēlreiz: "Virdžlnija."

Tad ar vienu kustību viņš pacēla segu un palagu un ieslīdēja zem tiem. Kaut ari viņš arvien turējās atstatu, Virdžlnija juta viņa augumu — lielu, veiklu un jauneklīgu. Pēc brīža viņš pastiepa roku un pieskārās viņai. Mežģīņu naktskrekls bija uzrāvies uz augšu, un nu, jauneklim lēni izstiepjot roku, tā sastapa viņas apaļo, kailo ceļgalu. Viņš nodrebēja un lāva pirkstiem uzmanīgi pārslīdēt tam pāri, tad, atvilcis roku atpakaļ, viņš pataustīja savu cieto, kaulaino ceļgalu.

Nākamajā mirklī Virdžlnija nāvīgās bailēs iekliedzās. "Ak Dievs!" viņa sauca. "Dieva dēļ, celies augšā, mums jāceļas augšā. Tā ir zemestrīce — vai tu nejūti zemestrīci?"

"Nē," jauneklis klusi elsoja viņai sejā. "Nē, tā nav nekāda zemestrīce. Tas esmu es."

XIV Atvadas

Visbeidzot iemidzis, viņš turēja Virdžīniju cieši sev klāt kā spīlēs, seju iespiedis viņai plecā, un elpoja dziji un mierīgi.

Virdžīnija, kura pēdējā laikā bija domājusi par tik daudzām lietām, palika nomodā, bet nespēja par kaut ko domāt. Nekad vēl mūžā viņa nebija sastapusi tādu spēku. Te nebija nekādas jēgas rīkoties uz savu roku. Jaunekļa vareno skāvienu viņa izjuta kā līdz šim nezināmu īstenību, kurā viss cits liekas tukšs un neīsts.

Naktī viņa pēkšņi atcerējās, ko māte bija stāstījusi par savu dzimtu, Bretaņas jūrniekiem. Kā pašas no sevis pie viņas atgriezās vecās franču dziesmas par briesmām, kas draud jūrniekam, un par viņa pārnākšanu. Tur bija arī jūrnieka sievas dziesma, gaidot vēstuli, un viņas šūpjadziesma.

Nakts vidū šad un tad pamodies, viņš spiedās un glaudās pie meitenes kā lācis pie meduskāres, smilkstēdams un rūkdams nevaldāmās alkās un aizrautībā. Pāris reižu viņi sarunājās.

"Uz kuģiem," viņš sacīja, "es dažreiz sacerēju dziesmas."

"Par ko tad bija tavas dziesmas?" viņa jautāja.

"Par jūru," viņš atbildēja. "Par jūrnieku dzīvi. Un par viņu nāvi."

"Nodziedi man kādu no tām," viņa lūdza.

Pec brīža viņš lēni norunaja:

"Tai saltā naktī, suņunaktī, zvaigžņu pilna debess telts;

Trīs gulbji pāri laidās

tur, kur mēness spodrais zelts.

Zelts," viņš atkārtoja, sajuzdams nemieru. Un, mirkli klusējis: "Piecu gineju gabals ir līdzīgs mēnesim. Un tomēr nemaz nav līdzīgs."

"Vai tu sacerēji arī citas dziesmas?" Virdžīnija jautāja, nesaprazdama, ko viņš domājis, tomēr viņai likās, ka viņš ir noraizējies, bet tam it kā nebija iemesla.

"Jā, es sacerēju arī citas dziesmas," viņš sacīja. "Par savu laivu."

"Tad pasaki man kādu rindu no tās," viņa atkal lūdza.

Viņš lēni ierunājās no jauna:

"Kad vētrā jūrai pikamelna žāva, trīstūkstoš asis plata, virinās, kad šoneris kā valis aiziet dzelmē, lai visi zin: Pols Polsens nebaidās!"

"Vai tevi sauc Pols?" viņa jautāja.

"Jā, Pols," viņš atbildēja. "Vārdam nav nekādas vainas. Manu tēvu sauca Pols un viņa tēvu arī. Viņi bija krietni jūrnieki un uzticīgi saviem kuģiem, viņi, kuriem bija tāds vārds. Mans tēvs noslīka sešus mēnešus pirms manas piedzimšanas. Viņš ir tur, jūras dzelmē."

"Bet tu taču nenoslīksi, Pol?" viņa jautāja.

"Nē," viņš atbildēja. "Varbūt ne. Es taču nokļuvu uz salas. Tomēr daudz reižu esmu sev jautājis: ko domāja mans tēvs tai brīdī, visbeidzamajā, kad viņu paņēma jūra?"

"Vai tev patīk par to domāt?" viņa jautāja tāda kā noraizējusies.

Viņš apsvēra viņas jautājumu. "Jā," viņš sacīja. "Ir labi domāt par vētrām un lieliem viļņiem. Nenāk par ļaunu domāt par nāvi."

Pēc brīža viņš pēkšņi un ldusu iesaucās: "Man būs jāatgriežas uz kuģa, līdzko ausīs gaisma! Rīt no rīta tas pacels enkuru."

Dzirdot šos vārdus, cauri Virdžīnijas augumam izstrāvoja asa sāpe. Bet nākamajā mirklī to aprija viņa spēks. Drīz viņi atkal iemiga viens otra skāvienos.

Virdžīnija pamodās, kad starp aizkariem bija jaušamas rīta gaismas pelēkās svītras. Jauneklis bija atbrīvojis viņu no sava apkampiena, bet dziļā miegā vēl turēja viņas roku.

Brīdī, kad viņa pamodās, viņu ar spēcīgu tvērienu sagrāba viena vienīga doma. Nekad vēl kāda doma nebija piepildījusi viņu tā, ka neatstāja vietu nekam citam. "Kad viņš redzēs manu seju dienas gaismā," viņa domāja, "tā būs veca, pūderēta un krāšlota. Veca, neglīta sievietes seja!"

Viņa redzēja rīta blāzmu pieņemamies spēkā. Viņai bija palikušas vēl desmit minūtes, vēl piecas minūtes, viņa domāja — ar smagu smagu sirdi. Nu laiks apkārt, un viņa divas reizes sauca viņu vārdā.

Kad viņš pamodās, Virdžīnija sacīja, ka viņam jāceļas augšā, lai paspētu atgriezties uz kuģa, pirms tas iziet jūrā. Viņš neatbildēja, bet cieši saspieda viņas roku, tad ar ldusu vaidu pieglauda to sejai.

Dzirdot dārzā dziedam kādu putnu, viņa sacīja: "Klausies, kā dzied putns. Sveces ir izdegušas, nakts ir galā."

Pēkšņi ar nedzirdamu lēcienu kā zvērs viņš izmetās no gultas, sagrāba viņu un pacēla uz rokām.

"Nāc!" viņš iesaucās. "Nāc man līdzi, projām no šejienes!"

Viņa balss bija kā dziesma, kā negaiss, tā cēla viņu augstāk nekā viņa rokas.

"Es ņemu tevi līdzi," viņš atkal iesaucās, "uz savu kuģi! Es tevi paslēpšu apakšā, tilpnē. Es ņemšu tevi līdzi uz mājām!"

Virdžīnija spieda rokas pret viņa krūtīm, lai tiktu vajā, un juta, ka jaunekļa krūtis strauji cilājas kā plēšas, bet panāca tikai to, ka viņš un arī viņa pati ciešajā apkampienā sāka locīties kā koks vējā. Viņa tvēriens kļuva stingrāks, viņš pacēla Virdžīniju, it kā gribētu nest viņu prom, pārmetis pār plecu.

"Es neiešu no tevis prom!" viņš sauca. "Neviens visā pasaulē nedrīkst mūs šķirt. Nekad! Nekad!"

Šai brīdī Virdžīnija ieraudzīja viņu abu neskaidros attēlus kādā no spoguļiem. Dramatiskāku scēnu viņa nebūtu varējusi vēlēties. Jauneklis nu izskatījās pārcilvēciski liels, draudīgs kā nikns lācis, kurš saslējies uz pakaļkājām un vicina gaisā labo priekškepu, — un viņa gariem, izrisušiem matiem gulēja kā neaizsargāts laupījums uz viņa kreisās rokas. Grozīdamās un locīdamās viņa dabūja atsperties ar vienu kāju pret zemi. Jauneklis, sajuzdams, ka viņa dreb, Jāva viņai nostāties uz kājām, bet vēl arvien turēja viņu cieši pieklautu sev klāt.

"No kā tu baidies?" viņš jautāja, pacēlis viņas seju pret savējo. "Nedomā, ka ļaušu, lai kāds man tevi atņem! Tu brauksi man līdzi uz mājām. Tev nav jābaidās ne no negaisiem, ne sniega vētrām, ne lieliem viļņiem, kad es būšu tev blakus. Dānijā nekad ne no kā nav jābaidās! Tur mēs gulēsim kopā katru nakti. Kā šonakt! Kā šonakt!"

Virdžīnijas nāvīgajām bailēm nebija nekāda sakara ar negaisiem, sniega vētrām vai lieliem viļņiem — šai mirklī viņu nebaidīja pat nāve. Viņai bija bailes, ka viņš ieraudzīs viņas seju dienas gaismā. Viņa neuzdrošinājās runāt, jo nebija par sevi pārliecināta; viņa varētu pasacīt jebko. Bet, mirkli stāvējusi uz savām kājām, viņa sakopoja visus savas būtnes spēkus, lai rastu glābiņu.

"To tu nevari darīt," viņa sacīja. "Viņš tev ir samaksājis."

"Ko?!" viņš apjucis iesaucās.

"Vecais vīrs ir tev samaksājis!" viņa atkārtoja. "Viņš tev ir samaksājis, lai tu rītausmā ietu prom. Tu esi pieņēmis viņa naudu!"

Sapratis, ko nozīmē viņas vārdi, viņš nobālēja un palaida Virdžīniju vaļā tik pēkšņi, ka viņa sagrīļojās.

"Jā," viņš lēni sacīja. "Viņš man samaksāja. Un es pieņēmu viņa naudu. Bet tobrīd," viņš iesaucās, "es taču nezināju…"

Viņš nekustīgu skatienu raudzījās pāri viņas galvai. "Es viņam to apsolīju," viņš smagi sacīja. Viņš ļāva galvai nokrist uz viņas pleca un paslēpa seju viņas matos. "Ak, ak," viņš kunkstēja.

Viņš paņēma Virdžīniju uz rokām, aiznesa viņu atpakaļ uz gultu un apsēdās viņai blakus, ar aizvērtām acīm. Virdžīnija bija mierīgāka, kamēr acis viņam bija ciet. Domās viņa pārlaida skatienu pār viņu īso pazīšanos, lai atrastu vārdus, ko viņam sacīt.

"Tagad tev būs sava laiva," pēdīgi viņa teica.

Ilgi klusējis, viņš sacīja: "Jā, nu man būs laiva." Un pēc brīža atkal: "Ko tu teici? Ka man būs sava laiva?"

Vēlreiz viņš pacēla Virdžīniju un ilgi turēja viņu savās rokās. "Bet tu?!" viņš jautāja.

"Bet tu?" viņš lēni atkārtoja. "Ko darīsi tu, manu meitenīt?"

Virdžīnija neatbildēja.

Viņš klusu ievaidējās, un Virdžīnija juta, ka viņš sagrozās.

"Tad man jāiet," viņš teica. "Man jāatgriežas uz kuģa." Ieklausījies viņš piebilda: "Tur dzied putns. Sveces izdegušas, nakts ir galā. Man jāiet." Bet pagāja vēl kāds laiciņš, pirms viņš gāja.

"Ardievu, Virdžīnij," viņš teica. "Tā tevi sauc. Virdžīnija. Es nosaukšu laivu tavā vārdā. Es nosaukšu to mūsu vārdos — "Pols un Virdžīnija". Ar mūsu abu vārdiem tā brauks pa Storstrēmu un Kēges līci."

"Vai tu atcerēsies mani?" Virdžīnija jautāja.

"Jā," jūrnieks atbildēja. "Vienmēr, visu mūžu.

Es domāšu par tevi visu mūžu," viņš sacīja. "Kā gan lai es nedomātu par tevi savā laivā? Es domāšu par tevi, paceļot buras un enkuru. Un izmetot enkuru. Es domāšu par tevi no rīta, kad sāk dziedāt putni. Par to, kā apskāvu tevi, un par tavu smaržu. Es nekad nedomāšu ne par vienu citu meiteni. Es vispār nespēšu domāt ne par vienu citu meiteni. Jo fu esi skaistākā meitene visā pasaulē."

Pavadījusi viņu līdz durvīm, Virdžīnija aplika rokas viņa,m ap kaklu. Šeit, tālu no logiem, istaba bija vēl tumša. Šeit viņa pēkšņi izdzirdēja sevi raudam. "Bet man ir vēl viena minūte," apskāvusi viņu, Virdžīnija domāja, un viņi skūpstīja viens otru.

"Paskaties uz mani," viņa lūdza. "Paskaties uz mani, Pol!"

Viņš nopietni ieskatījās viņai sejā.

"Atceries manu seju," viņa sacīja. "Ieskaties tajā labi un atceries to! Atceries, ka man ir septiņpadsmit gadu. Atceries, ka neesmu gulējusi ne ar vienu, pirms satiku tevi."

"Es to visu atcerēšos," viņš sacīja. "Es nekad neaizmirsīšu tavu seju."

Viņa kļāvās pie viņa, mitro seju augšup pavērsusi, un sajuta, ka viņš vilcinādamies mēģina atbrīvoties no viņas skāviena.

"Nu tev jāiet," viņa sacīja un atstūma viņu.

XV Gliemežvāks

Tai pašā rītausmā pa grantēto piebraucamo ceļu nāca Elišama un iegāja mājā, lai savā klusajā manierē kļūtu par punktu stāsta beigās vai epilogu.

Garajā ēdamistabā galds vēl stāvēja uzklāts un glāzēs bija pa lāsītei vīna. Sveces bija izdegušas, tikai viena pēdējā liesmiņa laktīja svečtura galā.

Arī misters Klejs vēl sēdēja dziļajā atzveltnes krēslā, atbalstīts ar spilveniem un kājas uzlicis uz soliņa. Viņš bija palicis sēžam, lai sagaidītu rītausmu un lai, saulei lecot, tukšotu sava triumfa biķeri. Bet triumfa biķeris bija bijis par stipru.

Elišama ilgi stāvēja, nekustīgs kā vecais vīrs, un skatījās uz viņu. Nekad viņš vēl nebija redzējis savu kungu guļam un, klausīdamies viņa žēlošanos, bija nospriedis, ka tik tālu viņš arī nekad netiks. Jā, viņš domāja, tātad misteram Klejam bijusi taisnība, viņš bija atradis vienīgo iedarbīgo līdzekli pret savu slimību. Kad stāsts tiek pārvērsts īstenībā, dvēsele iegūst mieru.

Vecā vīra acis bija drusciņ pavērtas — blāvas kā oļi jūras krastā — bet plānās lūpas sakniebtas greizā smīniņā. Seja bija pelēka, tāpat arī kaulainās rokas; kas gulēja uz ceļgaliem. Rītasvārks ap viņu krita dziļās krokās, un bija grūti noticēt, ka tajā ir ķermenis, kurš savieno šo seju un šīs rokas. Visa stīvā un lepnā figūra, kuru apskauda un no kuras baidījās tūkstoši, šai rīta stundā līdzinājās marionetei, kad roka, kura raustījusi aiz aukliņām, to pēkšņi palaidusi vaļā.

Viņa kalps un uzticības persona apsēdās uz krēsla un klausījās pēc parastās čīkstēšanas un šņākšanas vecā vīra krūtīs. Bet istabā nebija dzirdama ne skaņa. Elišama klusībā atkārtoja sava pravieša vārdus:

"Un skumjas un bēdas aizies tiem secen."

Ilgu laiku mistera Kleja rakstvedis palika sēžam pie viņa, pārdomādams nakts notikumus un cilvēka likteni vispār. Kas bija noticis ar trim cilvēkiem, no kuriem katram bija sava loma mistera Kleja stāstā? Vai viņi nevarēja iztikt bez tā, kas bija noticis? Ir grūti, — kā bieži pirms tam viņš iedomājās, — ir ļoti grūti cilvēkiem, kuri vēlas lietas tik stipri, ka nevar iztikt bez tām. Ja viņi nevar dabūt to, ko vēlas, viņiem ir grūti, un, ja viņi to dabū, tad viņiem ir ļoti grūti.

Pēc kāda laiciņa viņš iedomājās, vai nevajadzētu pieskarties nekustīgajam, sagumušajam ķermenim viņa priekšā un izrādīt savu labo gribu pamodināt misteru Kleju, lai viņš varētu baudīt savas lielās ieceres un pūliņu augļus. Tomēr viņš atkal nolēma drusciņ pagaidīt un pirmais redzēt šo iznākumu. Klusēdams viņš atstāja lduso istabu.

Viņš piegāja pie guļamistabas durvīm un, pie tām stāvēdams, izdzirdēja balsis. Divi cilvēki runāja reizē. Kas ar viņiem abiem naktī bija noticis un kas notiek tagad? Vai viņi nebija varējuši bez tā iztikt? Istabā kāds raudāja, balss sasniedza klausītāja ausi — aizlauzta un asaru smacēta. Elišama atkal klusībā atkārtoja Jesajas vārdus:

"Jo ūdens izverd tuksnesī un strauti izkaltušā klajumā."

Pēc brīža durvis atvērās, divi stāvi apskāvās un kļāvās viens pie otra. Tad tie šķīrās, viens ieslīdēja atpakaļ un pazuda, otrs iznāca ārā un aizvēra durvis. Vakardienas jūrnieks kādu mirkli klusu pastāvēja pie durvīm, skatīdamies apkārt, tad devās prom.

Elišama spēra soli uz priekšu, viņš bija uzticīgs savam kungam līdz nāvei un uzskatīja, ka viņam jādzird mistera Kleja uzvaras apliecinājums no jaunekļa mutes.

Nopietni paskatījies uz viņu, jūrnieks sacīja: "Es eju. Es atgriežos uz kuģa. Tev jāpasaka vecajam vīram, ka esmu aizgājis."

Nu Elišama redzēja, ka iepriekšējā vakarā ir kļūdījies, — zēns nebija tik jauns, kā viņš bija domājis. Bet patiesībā tam nebija nekādas nozīmes — katrā ziņā paies ilgs laiks, līdz viņš būs tikpat vecs kā misters Klejs, kurš mierīgi gulēja savā krēslā. Vēl ilgu laiku viņš dzīvos briesmu un pārmaiņu pilnu dzīvi — bumbiņa, ko mētās elementi un viņa paša iekāre.

Rakstvedis nolēma veikt notikušā galīgo aprēķinu.

"Nu tu vari pastāstīt stāstu," viņš jauneldim sacīja.

"Kādu stāstu?" jauneklis jautāja.

"Visu stāstu," Elišama atbildēja. "Stāstot, ko esi piedzīvojis, ko esi redzējis un darījis no vakarvakara līdz šim brīdim, tu taču būsi izstāstījis visu stāstu. Tu esi vienīgais jūrnieks visā pasaulē, kurš no sākuma līdz galam var to pastāstīt tā, kā no sākuma līdz galam pats to esi piedzīvojis."

Jauneklis ilgi raudzījās Elišamā.

"Ko esmu piedzīvojis?" viņš beidzot sacīja. "Ko esmu darījis no vakarvakara līdz šim brīdim?" Un pēc mirkļa: "Kāpēc tu to sauc par stāstu?"

"Tāpēc," Elišama teica, "ka tu pats to esi dzirdējis stāstām. Par jūrnieku, kurš nokāpj krastā lielā pilsētā. Un, viņam ejot pa kādu ielu ostas tuvumā, viņam blakus apstājas rati, un no tiem izkāpj kāds vecs kungs un saka: "Tu esi brašs jūrnieks, vai gribi šonakt nopelnīt piecas ginejas?""

Jauneklis stāvēja kā sastindzis. Bet viņam piemita īpata spēja nemanāmi sakopot visu savu spēku un vērst to pret personu, ar kuru viņš runā, kā varenu, draudīgu smagumu, kas varēja likt otram justies dzīvības briesmās. Tā viņš bija pārsteidzis misteru Kleju, viņiem pirmoreiz tiekoties uz ielas, un vēlāk vakarā, ēdamistabā, licis viņam izjust bailes. Pat Elišama, kura dabā vispār bailēm nebija vietas, šai brīdī sakustējās. Viņš atkāpās soli tālāk no iespaidīgā tēla un vēroja to, — nevis ar bailēm, bet ar tādu pašu mistisku, drusku sāpīgu līdzjūtību un simpātijām, kādas visu mūžu bija jutis pret sievietēm un putniem.

Bet varenais radījums viņa priekšā bija miermīlīgs zvērs. Viņš atbildēja Elišamas skatienam, uzmanīgs, bet pavisam mierīgs.

"Šis stāsts," viņš sacīja, "nepavisam nelīdzinās tam, ko piedzīvoju es."

"Pastāstīt, ko esmu piedzīvojis," — viņš lēni atsāka, "Kam lai to pastāstu? Vai uz kāda no pasaules kuģiem atradīsies kāds, kurš man ticēs?"

Pēdējā replikā viņš ielika visu savu mierpilno spēku.

"Es to nestāstīšu," viņš sacīja, "pat par simtreiz piecām ginejām!"

Elišama atvēra durvis nakts viesim. Uz kokiem un puķēm mistera Kleja dārzā zaigoja rasa, rītausmā tie izskatījās tik spirgti un neskarti, it kā būtu radīti šai stundā. Debesis bija sārtas kā roze, un pie tām nebija ne mākonīša. Zālienā iekliedzās kāds no mistera Kleja pāviem, un putna garā aste ievilka tumšu svītru sudrabaini mirdzošajā zālē. No tālienes atskanēja neskaidri trokšņi — tur modās pilsēta.

Jūrnieka skats apstājās pie saiņa, ko iepriekšējā vakarā viņš bija atstājis verandā uz lakotā galda. Viņš paņēma saini, bet tad viņam kas ienāca prātā, viņš nolika to atpakaļ un sāka raisīt vajā mezglus.

"Vai tu atcerēsies izdarīt kaut ko manā labā?" viņš jautāja Elišamam.

"Jā, atcerēšos," Elišama atbildēja.

"Reiz," jauneklis sacīja, "es biju uz salas, kur jūras krastā bija tūkstošiem gliemežvāku. Uz tiem bija prieks skatīties, varbūt tie bija retums, varbūt atrodami tikai uz šis salas. Ik dienas es pacēlu pa kādam, no rītiem. Dažus no tiem, skaistākos, es paņēmu sev līdzi. Iedomājos, ka aizvedīšu tos uz mājām, uz Dāniju. Tas ir viss, ko varu paņemt līdzi uz mājām."

Viņš izlika gliemežvāku krājumu uz galda un, domīgs tos aplūkojis, pēdīgi izvēlējās lielu, spīdīgu, sārtu gliemežvāku. Viņš to sniedza Elišamam.

"Es nedošu viņai visus," viņš sacīja. "Viņai pieder tik daudz smalku lietiņu, viņa negribēs tos visus. Bet šis, domāju, ir retums. Varbūt tam nav līdzīga visā pasaulē."

Taustīdams viņš lēnām laida pirkstus pāri gliemežvākam. "Tas ir tikpat gluds kā ceļgals," viņš sacīja. "Un, kad to pieliek pie auss, tad tajā ir dzirdama skaņa, kā dziesma. Vai atdosi gliemežvāku viņai no manis? Un vai pateiksi, lai viņa pieliek to pie auss?"

Tagad viņš pats to turēja pie auss, un tanī mirkli viņa seja ieguva uzmanības un miera pilnu izteiksmi. Elišama iedomājās, ka iepriekšējā vakarā tomēr spriedis pareizi un ka zēns ir ļoti jauns.

"Jā," Elišama sacīja. "Gan jau atcerēšos viņai to nodot."

"Un vai atcerēsies pateikt, lai viņa to pieliek pie auss?"

"Jā," Elišama sacīja.

"Paldies. Un ardievu," jūrnieks teica, sniegdams Elišamam savu lielo plaukstu.

Ar saini rokā viņš nokāpa lejā pa verandas kāpnēm, izgāja uz piebraucamā ceļa un prom bija.

Elišama raudzījās viņam nopakaļ. Kad lielais, jauneklīgais augums vairs nebija saskatāms, viņš pielika gliemežvāku pie auss. Gliemežvākā bija dzirdama dziļa, Idusa šalkoņa kā no krācošām krasta bangām kaut kur tālu tālu. Elišamas sejā parādījās tieši tāda pati izteiksme, kāda bija jaunekļa sejā pirms brītiņa. Viņš sajuta dīvainu, maigu un dziļu satricinājumu, sastapis jaunu balsi mājā un stāstā. "Esmu to jau dzirdējis," viņš domāja, "jau sen. Sen, sen. Bet kur?"

Viņš lēni nolaida roku gar sāniem.

GREDZENS

Priekš pusotra gadsimta jauns muižnieks un viņa sieva vasaras rītā izgāja pastaigāties pa savu zemi.

Vīrs un sieva viņi bija tikai vienu nedēlu. Viņiem nebija nācies viegli tikt vienam pie otra, jo sievas ģimene bija smalkāka un bagātāka. Bet abi jaunie, tagad divdesmit trīs un deviņpadsmit gadus veci, bija mīlējuši viens otru no bērnības un palikuši nelokāmi savā mīlestībā, līdz beidzot viņas vecāki, kas bija lepni uz savu stāvokli un naudu, bija spiesti piekāpties.

Jaunlaulātie jutās neaprakstāmi laimīgi. Nu bija beigas īsajām, zaglīgajām tikšanās reizēm un asarām slacītajām, slepus nosūtītajām zīmītēm. Nu viņi bija viens veselums Dieva un cilvēku priekšā, atklāti visas pasaules priekšā viņi varēja pastaigāties rokrokā un izbraukt vienā ekipāžā, un tā viņi pastaigāsies un brauks līdz pat savu dienu galam. Viņu tālā un nesasniedzamā paradīze bija nolaidusies uz zemes un dīvainā, aizraujošā kārtā izrādījās esam pilna ar visām ikdienas sīkajām norisēm: ar rotaļām un nebēdnībām, ar rīta kafiju un vakara tēju, ar zirgiem un suņiem, ar līganiem siena vezumiem, negaisa mākoņiem un varavīksnēm.

Konrāds, jaunais vīrs, bija svinīgi nosolījies, ka no šī laika neviens akmens negadīsies viņa mīļotās ceļā un to neapēnos neviena ēna. Lovīse, jaunā sieva, — draugi viņu sauca par Līsi — pirmo reizi mūžā jutās brīva kā putns gaisā, jo no šī brīža nebija iedomājams, ka viņai no vīra varētu būt kāds noslēpums.

Līses jaunās dzīves vienkāršie lauku apstākļi muižā aizrāva un apbūra viņu jo dienas jo vairāk. Daudzreiz dienā viņai bija jāapstājas gaitās pa māju un jāiesmejas, domājot par vīra raizēm, ka dzīve, ko viņš var piedāvāt viņai, īsti neesot viņas cienīga. Nemaz tik tālā pagātnē nebija laiks, kad viņa spēlējās ar lellēm, — kad nu tagad viņa pati sukāja savus skaistos matus, kārtoja drēbju skapi un lika puķes vāzēs, ar vienu mājienu viņa bija atgriezusies bērnības laimīgajā pasaulē: viss tika darīts ar nosvērtu, dziļu nopietnību un svinīgu gādību, tomēr visu laiku bija pavisam skaidrs, ka tā ir spēle.

Bija jauks jūnija rīts. Viegli un balti jēriņu mākoņi slīdēja augstu debesīs, un gaiss bija svaigas, saldas smaržas pilns. Līsei mugurā bija dzidri balta ldeita un galvā itāliešu salmu cepure ar platām malām un gaiši zilu lenti. Viņa kopā ar vīru gāja caur dārzu un parku pa romantiski līkumotu ceļu. Tas kļuva par taciņu, kas veda pār pļavu, starp lielu koku puduriem, pār strautu un gar mežiņu līdz aitu aplokiem. Šodien. Konrāds bija nolēmis parādīt Līsei savas aitas. Tāpēc viņa izņēmuma kārtā bija atstājusi mājās mazo, balto sunīti Bižū, jo tas rietu uz jēriem un varbūt saietu naidā ar ganu suņiem. Aitas bija Konrāda īpašs lepnums. Viņš bija studējis aitkopību Mēldenburgā un Anglijā un sava ganāmpulka uzlabošanai iegādājies Kotsvoldas šķirnes aunus un vācu aunus. Pa ceļam viņš skaidroja sievai šī pasākuma lielās iespējas un daudzās grūtības.

Viņa gāja vīram blakus un uzmanīgi klausījās. Viņa domāja: "Cik viņš gan ir prātīgs un mācīts! Cik daudz viņš zina par visām lietām!" Un tai pašā laikā: "Kāds viņš tomēr ir zēns, mazs puisītis — viņš ar savām aitām! Es esmu simts gadus vecāka par viņu."

Bet, kad abi bija nonākuši pie aitu aploka, viņiem pretī nāca vecais aitu gans, vācietis Matiass, ar bēdīgām ziņām. Divi vācu jēri bija nobeigušies, bet trīs citi — slimi. Līse saprata, ka notikušais vīram stipri ķepas pie sirds. Kamēr viņš izjautāja veco ganu, Līse klusēja, maigi spiezdama viņa roku. Tika aizsūtīti divi zēni, lai slimos jērus atnestu no kūts. Kungs un gans, viņus gaidot, pārrunāja visus notikuma sīkumus.

Tas prasīja laiku. Līse sāka skatīties apkārt un domāt par citām lietām. Pāris reižu domas lika viņai nosarkt kā rozei, lēni un laimīgi, tad smalkā, dziļā blāzma atkal nodzisa viņas sejā, — un abi vīrieši vēl joprojām runāja par aitām.

Pēc brīža kaut kas viņu sarunā piesaistīja viņas uzmanību. Viņi bija sākuši runāt par kādu aitu zagli.

Zaglis, kuru viņi pieminēja, pēdējo mēnešu laikā vairākkārt kā vilks bija ielauzies apkārtnes aitu aplokos, kā vilks nogalinājis un laupījis un kā vilks aizlavījies prom, neatstādams nekādu pēdu. Pirms trim naktīm kāds kaimiņu gans ar savu dēlu bija notvēruši viņu nozieguma vietā, tad laupītājs ganu bija nogalinājis, zēnu piekāvis līdz nesamaņai, bet pats aizbēdzis prom. Uz visām pusēm bija izsūtīti ļaudis, lai viņu notvertu, bet neviens nebija viņu redzējis.

Līsei sagribējās dzirdēt ko vairāk par nepatīkamo notikumu, un viņai par patikšanu vecais Matiass pastāstīja visu vēlreiz.

Aitu kūti laikam esot norisinājusies nežēlīga cīņa, vairākās vietās māla klons bijis piesūcies asinīm. Kautiņā zaglim esot lauzta roka, tomēr viņš ar jēru uz muguras ticis pāri augstajam iežogojumam. Matiass pabeidza stāstījumu, nospļāvās un zvērēja, ka viņš, ja vien būtu iespēja, pakārtu slepkavu ar paša rokām. Līse nopietni un atzinīgi pamāja ar galvu. Viņai visu laiku bija nācis prātā vilks no pasakas par Sarkangalvīti, un viņa bija jutusi patīkamas, aukstas trīsas pārskrienam pār muguru.

Konrāds domāja par jēriem un par briesmām, kas varēja tiem draudēt. Bet šodien viņš bija tik laimīgs, ka tā īsti nemaz nespēja vēlēt ļaunu kādam uz pasaules. Bijīgajā klusumā, kas sekoja Matiasa stāstījumam, viņš neviļus izsaucās: "Nabaga velns!"

Līse lielām acīm pagriezās pret viņu. "Ko tu runā?" viņa sašutusi teica. "Kā tu vari just līdzi tam briesmīgajam cilvēkam? Jā, tad jau manai vecaimātei patiesi ir bijusi taisnība, sakot, ka tu esi brīvdomātājs vai brīvmūrnieks, kā nu viņus tur sauc, un bīstams sabiedrībai!" Atmiņas par vecomāti — un pagājušo dienu grūtumu un asarām — atkal sasaistīja viņas domas, un viņa aizmirsa asiņaino drāmu, par kuru bija dzirdējusi.

Zēni atgriezās ar jēriem, un abi vīrieši sāka tos saudzīgi izmeklēt. Viņi cēla tos augšā un mēģināja noturēt tos kājās. Viņi tos viscaur iztaustīja, un dzīvnieciņi žēli blēja. Līsei, to dzirdot, kļuva neomulīgi, un vīrs to pamanīja.

"Vai tu labāk neietu uz mājām, manu meitēn," viņš sacīja. "Tas vēl aizņems kādu brītiņu. Ej vien lēni pa taciņu, un es tevi panākšu."

Ak tā — viņu sūta uz mājām nepacietīgs laulātais draugs, kuram aitas nozīmē vairāk nekā sieva. Ja visā pasaulē bija vēl kas pārsteidzošāks un jaukāks par vilkšanos līdzi tam pašam laulātajam draugam, lai paskatītos uz viņa aitām, tad tas bija, lūk, šis. Viņa noņēma savu platmaļu cepuri, ļāva tai nokrist zālē un lika vīram aiznest to uz mājām viņas vietā, jo viņa gribot just, kā gaiss skar seju un matus. Tad viņa devās mājup, pavisam lēni, kā viņš bija pavēlējis, jo gribēja būt viņam paklausīga visās lietās.

Ejot viņu arvien vairāk un vairāk pārņēma laime būt vienai, pavisam vienai, pat bez Bižū. Viņa nespēja atcerēties, vai kādreiz vispār gājusi pastaigāties gluži viena. Daba viņai apkārt bija gaiša un klusa, kā solījuma pilna, un tā piederēja viņai. Pat bezdelīgas, kas šaudījās augstu gaisā, piederēja viņai. Jo tās piederēja vīram, bet vīrs — viņai.

Viņa gāja pa līkumaino taciņu gar krūmiem un pēc brīža bija noslēpta vīriešu skatieniem. Kas gan tagad, viņa domāja, varētu būt jaukāks par lēnu lēnu iešanu pa šo zaļo taku, ļaujot vīram viņu panākt? Nē, viņa pēc brīža iedomājās, vēl jaukāk būtu nogriezties no taciņas un ieiet mežā, un nozust tajā — pazust no zemes virsas, kad pēc brīža, beidzot noguris no runāšanas par aitām, ar ilgu pilnu sirdi pa taciņu steigsies viņš.

Viņai prātā iešāvās kāda doma, viņa apstājās, lai apsvērtu to. Priekš pāris dienām vīrs bija devies izjādē, lai paraudzītos, kā veicas siena pļauja, bet viņa bija nogurusi un viņai nebija gribējies doties viņam līdzi. Tad viņa Bižū pavadībā uz labū laimi bija izgājusi ārā, lai apskatītu savu jauno valstību. Bižū bija lēkājis viņai pa priekšu, ošņājis visās malās, viņš bija rējis, pagriezies pret viņu un ievedis viņu sev līdzi taisni šajā mežā. Uzmanīgi lauzdama sev ceļu caur krūmiem, viņa pēkšņi bija nonākusi mazā pļaviņā, pavisam mazā, klajā laukumiņā, kas bija kā alkovs ar zeltaini zaļu priekškaru. Pēkšņi viņa bija sajutusi, ka atrodas taisni savas jaunās valstības sirdī, un viņu bija pārņēmis laimīgs saviļņojums. Ak, kaut viņa varētu atrast šo svēto, noslēpumaino vietu atkal no jauna! To atradusi, viņa stāvētu tur pavisam klusu, noslēpta visas pasaules acīm. Konrāds grozītu galvu uz visām pusēm, raugoties pēc viņas, un nekādi nevarētu saprast, kur gan viņa pazudusi. Vienu vienīgu īsu mirkli, pirms Līse sauktu viņa vārdu, viņš skaidri saprastu, kāds tuksnesis, kāda briesmīga pamesta vieta būtu visa pasaule, ja tajā nebūtu viņas. Domās iegrimusi, viņa gāja gar mežmalu, cerēdama atrast ieeju svētnīcā. Tad viņa iegāja mežā.

Viņa centās nesacelt ne mazāko troksnīti un virzījās uz priekšu bezgala uzmanīgi, soli pa solim. Baltās Ideitas volānos bija ieķēries kāds žagars, viņa lēni atbrīvojās no tā, uzmanīdamās, lai to nesalauztu. Kāds zars satvēra viņas garās, zeltainās cirtas, viņa apstājās, pacēla rokas un saudzīgi atraisīja to.

Dziļāk mežā zeme kļuva mīksta un mitra, viņas vieglie soli te kļuva pavisam nedzirdami. Ar vienu roku viņa spieda sev pie lūpām mazo nēzdodziņu, it kā lai uzsvērtu sava klejojuma noslēpumainību.

Viņa sasniedza vietu, kuru meldēja, un noliecās, lai pašķirtu biezo lapotni un atvērtu durvis uz savu zaļo meža kambari. To darīdama, viņa uzkāpa uz kleitas malas un noliecās vēl zemāk, lai atbrīvotu to. Paskatījusies uz augšu, viņa raudzījās taisni sejā vīrietim, kurš atradās paslēptuvē.

Viņš stāvēja, izslējies pilnā augumā, pāris soju attālumā no viņas. Viņš noteikti bija viņu vērojis jau tad, kad viņa pa krūmāju bija nākusi viņam tieši pretī.

Vienā mirldī viņas skatiens aptvēra viņu no galvas līdz kājām. Bija briesmīgi viņu redzēt: seja bija sasista un saplosīta, rokas notraipītas ar zemēm un asinīm. Viņš bija tērpies skrandās, basām kājām, kailie stilbi bija apsieti ar lupatām. Kreisā roka ļengani nokarājās gar sānu, labo viņš turēja uz krūtīm, plaukstā sažņaudzis gara, kaila dunča spalu. Viņš bija viņas vecumā. Vīrietis un jaunā sieviete nekustīgu skatu raudzījās viens otrā.

Šī tikšanās mežā no sākuma līdz beigām norisinājās pilnīgā klusumā, bez vārdiem. Notikušo var attēlot tikai ar kustību palīdzību. Tiem, kuri uzstājās šai pantomīmā, laiks neeksistēja, pēc pulksteņa tā ilga četras minūtes.

Nekad savā mūžā viņa nebija nokļuvusi briesmās. Viņa nemēģināja apzināties vai apsvērt savu šībrīža stāvokli vai arī izdomāt, cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai atsauktu palīgā vīru vai Matiasu, kuru viņa tai brīdī dzirdēja saucam suņus. Sev priekšā stāvošo vīrieti viņa vēroja tāpat, kā būtu vērojusi pēkšņi parādījušos meža daimonu: nevis briesmas un nelaime, ko tas varētu nest, bet pati viņa ieraudzīšana ir tā, kas pārvērš pasauli cilvēkam, kurš viņu satiek.

Kaut arī neviens no abiem neatrāva acis no otra sejas, viņa kā ar otru maņu aptvēra, ka "zaļais alkovs ir pārveidots par meža zvēra alu. Zeme bija nomīdīta, apkārt mētājās maisi naktsguļai un apgrauzti kauli no maltītes, un naktī šeit laikam bija kurināta uguns, jo zeme bija piebārstīta ar pelniem un izdegušām oglēm.

Pēc mirkļa Līsei atausa sapratne, ka tas, kurā viņa raugās nekustīgu skatu, gluži tāpat mēģina apjaust viņu. Šajos mirkļos viņš nebija tikai vajāts plēsoņa, viens pret visiem, beidzot panākts un sagatavojies lēcienam, — viņš vēroja. To sapratusi, viņa ieraudzīja sevi ar viņa acīm — baltās drānās tērptu tēlu, kas lēni un bez trokšņa tuvojās un kas varēja būt nāve.

Beidzot viņš sakustējās. Nepaceldams roku, viņš lēni pagrieza labās plaukstas locītavu un nazi labajā rokā pavērsa uz augšu, līdz dunča asmens smaile norādīja uz viņas rīkli. Kustība bija neprātīga, neaptverama. To izdarot, viņš nesmaidīja, bet nāsis un lūpu kaktiņi notrīsēja. Pēc brīža viņš tikpat lēni atvirzīja roku atpakaļ un iebāza dunci makstī pie jostas.

Viņai līdzi nebija nekādu rotaslietu vai dārgumu, vienīgi laulības gredzens, ko virs altāra priekšā bija uzvilcis viņai pirkstā pirms nedēļas. Viņa novilka gredzenu no pirksta, un, to darot, nokrita zemē nēzdodziņš. Paņēmusi gredzenu pirkstos, viņa pastiepa roku uz priekšu.

Viņa nelūdza sev dzīvību un nekaulējās par to. Pēc dabas viņa bija drosmīga, un izbailes, ko viņa juta šī vīrieša priekšā, nebija saistītas ar domu par to, ko viņš varētu viņai nodarīt. Ar gredzenu rokā viņa pavēlēja, viņa lūgšus lūdza viņu pazust tāpat, kā viņš bija parādījies, — lai no viņas dzīves izdzēstu šausmas, lai tām nekad, nekad tur nebūtu vietas. Šai mēmajā žestā viņas jaunavīgajam, baltā tērptajam tēlam piemita tāda pati nopietna un augsta vara kā priesterim, kas ar svētu simbolu rokā dzen prom ļaunu garu, no cilvēku pasaules nogāzdams to tumsā.

Viņš lēni pastiepa roku pretī viņas rokai, viņa pirkstu gali pieskārās viņas pirkstu galiem, bet viņas pirksti nenotrīcēja. Viņš nepaņēma gredzenu. Viņš palaida gredzenu vajā, tas nokrita zemē tāpat kā nēzdodziņš.

Mirkli abu skatieni tam sekoja. Gredzens pāris sprīžu paripoja uz viņa pusi un palika guļam pie basās kājas. Ar gandrīz nemanāmu kustību viņš to aizspēra prom. Tad pacēla acis un atkal raudzījās viņai sejā. Tā abi palika stāvam, viņa neaptvēra, cik ilgi. Viņa juta, ka šai brīdī kaut kas notiek, viss pārvērtās.

Viņš pastiepa roku uz leju un paņēma nēzdodziņu. Neatraujot skatienu no viņas sejas, atkal izvilka dunci no maksts un aptina mazo, vieglo batista auduma gabaliņu ap gapo dunča asmeni. Tas bija grūti izdarāms, jo viena roka viņam bija lauzta. Kamēr viņš nopūlējās, viņa seja, klāta netīrumiem un asinīm, kjuva baltāka un baltāka, līdz vārgi iemirdzējās kā fosfors. Satvēris dunci ar abām rokām, viņš to atkal iespieda makstī. Vai nu maksts bija par lielu un nekad nebija derējusi duncim, vai arī asmens bija nodilis plāns, — duncis, aptīts ar nēzdodziņu, ieslīdēja makstī. Vēl divas trīs sekundes viņa skatiens bija piekalts viņai, — tad viņš pavērsa seju uz augšu, vēl starojošu dīvainajā fosfora spožumā, un aizvēra acis.

Tas bija nolēmums un nobeigums. Ar šo vienu kustību viņš izdarīja to, ko viņa tam bija lūgusi: viņš iznīcināja sevi un pazuda. Viņa bija brīva.

Viņa pakāpās soli atpakaļ, savā priekšā redzēdama aldo, pilnīgi nekustīgo seju. Tad viņa noliecās tāpat, kā bija darījusi, meža grotā ienākot, un aizslīdēja prom tikpat nedzirdami, kā bija nākusi.

Mežmalā viņa apstājās, skatīdamās pēc taciņas pār pļavu. Viņa to ieraudzīja un sāka pa to iet uz māju pusi.

Viņas vīrs vēl nebija nogriezies gar meža strēli. Nu viņš aši parādījās uz taciņas, ieraudzīja viņu un uzsauca možu: "Hei!" Vīrs ātri viņu panāca.

Taciņa šeit bija tik šaura, ka viņam bija jāturas iepakaļis, neņemot sievu zem rokas. Viņš sāka Līsei stāstīt, kas par vainu bijusi jēriem. Viņa turpināja iet soli viņam pa priekšu un domāja: "Viss ir garām."

Pēc brīža viņam ienāca prātā, ka viņa ir tik klusa. Viņš panācās blakus, paskatījās uz viņu un jautāja: "Kas noticis?"

Minstinādamās viņa atbildēja: "Es pazaudēju gredzenu."

"Kādu gredzenu?" viņš jautāja.

Viņa atbildēja: "Laulības gredzenu."

Dzirdot savu balsi izrunājam šos vārdus, viņa saprata, ko tie nozīmē.

Viņas laulības gredzenu. — "Ar šo gredzenu es stājos laulībā ar tevi." Ar šo gredzenu, — ko palaida vaļā viena puse un ko aizspēra malā otra, — viņa bija veltījusi sevi kaut kam. Bet kam? Nabadzībai, izstumtībai un pilnīgai pamestībai. Visiem pasaules grēkiem un nelaimēm.

Un, ko Dievs ir savienojis, to cilvēkiem nebūs šķirt.

"Es tev izrakstīšu citu gredzenu," viņas vīrs teica. "Tu un es, mēs taču abi esam tādi paši kā mūsu kāzu dienā. Jaunais gredzens aizvietos to, kuru tu pazaudēji, un ar to mēs vienalga būsim vīrs un sieva."

Viņas seja bija tik nekustīga, ka viņš nezināja, vai Līse ir klausījusies vai ne. Konrādu aizkustināja tas, ka viņa tik dziļi pārdzīvo gredzena pazaudēšanu. Viņš pacēla sievas roku sev pie lūpām un noskūpstīja to.

Tā bija tik auksta, tā nebija gluži tā pati roka, ko viņš bija skūpstījis agrāk. Viņš apstājās, gribēdams panākt, ka viņa apstājas kopā ar viņu, lai varētu noskūpstīt viņas seju.

"Vai atceries, kad tu to redzēji pirkstā pēdējo reizi?" Līsi noskūpstījis, Konrāds jautāja.

"Nē," viņa atbildēja.

"Vai tev ir kāda nojausma," viņš jautāja atkal, lai izrādītu savu līdzjūtību, "kur tu to pazaudēji?"

"Nē," viņa atbildēja, "man nav ne mazākās nojausmas."

PĒCVĀRDS

Vieglāki darbi citiem instrumentiem

"Likteņa anekdotes" ir pēdējā lielākā dāņu rakstnieces Karenas Bliksenas (1885-1962) grāmata. Tā rika izdota vienlaikus dāņu un angļu valodā (ar nosaukumu Anecdotes of Destiny) 1958. gadā un reizē parādījās Dānijā, Anglijā un ASV. Jau tajā pašā gadā iznāca tulkojumi norvēģu, zviedru un (somu valodā, un kopš tā laika grāmata ir tulkota vēl vairākās valodās — starp tām vācu, franču, holandiešu, spāņu, itāliešu, rumāņu, čehu, poļu, portugāļu, basku un lietuviešu valodā.

Grāmata vispirmām kārtām ir tādu stāstu krājums, kup visi, izņemot "Vētru", jau agrāk bijuši publicēti amerikāņu vai dāņu žurnālos. To var uzskatīt par tādu kā vienkāršu un žirgtu "dvīni" citai lielākai grāmatai, kuru Karena Bliksena izdeva gandrīz vienā laikā ar "Likteņa anekdotēm". Tie ir no vairākiem viedokļiem kompaktākie "Pēdējie stāsti", kurus viņa pati vērtēja augstāk un centās panākt, lai tie tiktu izdoti pirms "Likteņa anekdotēm". Vislabāk viņai būtu gribējies, lai abas grāmatas iznāk "rokrokā", tomēr technisku iemeslu dēļ tas nebija iespējams.

Vēstulē amerikāņu izdevējam Robēram Hāsam 1953. gadā Karena Bliksena vaļsirdīgi runā par savu "likteņa anekdošu" raksturu: "Es pati raugos uz tiem kā skaņdarbiem, kas tiek spēlēti uz citiem instrumentiem nekā mani pārējie stāsti, — piemēram, uz klarnetēm un bazūnēm, un ka tādas kompozicijas nav ņemamas pārāk nopietni. Tomēr, manuprāt, šī definīcija nemazina šo stāstu kā mākslās darbu kvalitāti. Pat ļoti nopietns komponists var atļauties šad un tad nodoties vieglākām spēlēm!" Vēlāk privātās vēstulēs viņa apgalvoja, ka "Pēdējie stāsti" ir nozīmīgāka grāmata nekā labi pirktās "Likteņa anekdotes". Šis abas grāmatas iznāca pēc gaļas pauzes, kuras laikā lasītāji ilgus gadus bija gaidījuši kādu lielāku grāmatu no gadu nastas liektās un slimību mocītās rakstnieces. Tomēr šī iemesla dēļ viņa nebūt nebija aizmirsta, katrā ziņā ne Dānijā, kur viņa iesaistījās sabiedriskās diskusijās, sniedza populārus radio priekšlasījumus un rakstīja esejas. Bet pēc viņas pirmo četru grāmatu izdošanas gandrīz trīspadsmit gadus klajā nenāca neviens apjomīgs rakstnieces darbs.

Dzīve un daiļrade

Karenas Bliksenas debija k|uva par sensāciju, un viņas uznākšana uz literātūras skatuves daudzējādā ziņā bija iespaidīga un neparasta. Viņa ir dzimusi 1885. gada 17. aprīli Rungstedlundas muižā uz ziemeļiem no Kopenhāgenas, mājā ar lielisku skatu pāri Ērezundam uz kaimiņzemi Zviedriju. Tagad mājā atrodas skaistais Karenas Bliksenas muzejs.

Viņas māte nāca no turīgu tirgotāju dzimtas, no tēva puses radniecības saites sniedzās līdz senajai dāņu aristokratijai. Tēvam, Vilhelmam Dlnesenam, pirms viņš apmetās Rungstedlundā kā ģimenes galva, muižas īpašnieks un politiķis, aiz muguras bija neparasti un piedzīvojumu pilni gadi. Viņš bija karojis ar vāciešiem 1864. gadā un vēlāk franču pusē 1871. gadā. Vēlāk viņš bija dzīvojis pie Ziemeļamerikas indiāņiem un medījis kažokzvērus. Ar pseudonlmu "Boganiss" viņš rakstīja dažādas atmiņu grāmatas un tai laikā ļoti populārās "Mednieka vēstules".

Kad Karenai Bliksenai bija desmit gadu, tēvs izdarīja pašnāvību, atstādams sievu ar četriem bērniem. Karena, tēva mīlule, nu bija pakļauta mātes dzimtas stiprajām sievietēm un viņu bīdermeijera laika morālei — mantojumam, pret ko viņa cīnījās visu mūžu. Pretsvarā tam viņa ideālizēja tēva dzīves uzskatu, ko viņa pieņēma kā aristokrātisku pretstatu mātes dzimtas mietpilsoniskai morālei.

Divdesmit septiņu gadu vecumā Karena Bliksena saderinājās ar savu zviedru pusbrālēnu baronu Broru fon Bliksenu—Fineki, kaut arī bija iemīlējusies viņa dvīņubrāli. Laulība deva gaidīto iespēju izkļūt no Rungstedlundas šaurās pasaulītes, kurā dominēja sievietes. Jaunlaulātie ar ģimenes atbalstu nopirka kafijas fermu

Āfrikā, Nairobi tuvumā, kur Karena Bliksena pavadīja nākamos septiņpadsmit dzīves gadus, Dāniju apmeklējot tikai dažas reizes.

Laulība nebija laimīga. Turklāt Brors Bliksens nebija nekāds labais lauksaimnieks, un ferma pastāvīgi atradās saimnieciskās grūtībās, ari tāpēc, ka problēmas sagādāja sausums, siseņi un svārstīgās kafijas cenas. Tikai nemitīgs Karenas ģimenes financiālais atbalsts lāva fermai pastāvēt. Tomēr ģimene pamazām izvirzīja arvien stingrākus noteikumus, starp citu pieprasot uzteikt Broram pārvaldnieka vietu. Fermas vadību savās rokās pārņēma Karena. 1925. gadā laulība tika oficiāli šķirta.

Kopdzīves pirmajā gadā Karena Bliksena no sava vīra saslima ar sifilisu un ilgus gadus tika ārstēta ar ļoti toksiskiem medikamentiem. Visu atlikušo mūžu viņa cieta no šis ārstēšanas sekām, un garus laikaposmus viņu mocīja sāpes un slimība. 1931. gadā pēc fermas pilnīga bankrota un viņas drauga angļu aristokrata Denisa Finča Hatona bojāejas aviokatastrofā Karena Bliksena bija spiesta atteikties no fermas un atgriezties dzimtajās mājās pie mātes Rungstedlundā, pametot Āfriku uz visiem laikiem. Fiziski, psīchiski un financiāli sagrauta, viņa cieta no dziļas depresijas un domāja par pašnāvību. Viņas literārā debija Seven Gothic Tāles 1934. gadā (tulkojums latviešu valodā "Septiņi romantiski stāsti" 1996. gadā), kuru viņa uzrakstīja ar pseudonīmu īzaks Dīnesens, tātad ir darbs, kas dzimis dziļā eksistenciālā krīzē. Grāmata ātri sagādāja viņai panākumus gan pasaulē, gan dzimtenē.

Karenas Bliksenas rakstnieces slavu nostiprināja nākamā 1937. gadā izdotā atmiņu grāmata par Āfriku. Visā pasaulē šis darbs kļuvis īpaši populārs pēc 1985. gadā septiņus Oskarus saņēmušās Sidneja Polaka filmas ar Merilu Strīpu, Robertu Redfordu un Klausu Mariju Brandaueru galvenajās lomās. Holivudiski sentimentālā filma tomēr ir tāl^, no Bliksenas daudzslāņainā darba, kurā parādās kultūras un civilizācijas kritikas asni un mēģināts domās apiet balto, rietumniecisko "antropocentrismu", kas par pasaules nabu uzskata cilvēku. Turpretī Āfrika Bliksenai kļūst gan par zaudētu paradīzi, savā ziņā Atlantīdu, gan par kritisku pretstatu šim antropocentrismam, par universu, kurā individs ir vienā līmeni ar apkārtējo pasauli. Šķiet, ka tieši mūsdienās šī vīzija no jauna ir k|uvusi aktuāla, jo bijusi par priekšvēstnesi virknei ekoloģisko ideoloģiju.

Otrā pasaules kara gados, kad Dāniju bija okupējuši vācieši, Bliksena uzrakstīja grāmatu "Ziemas pasakas" un romantisko šausmu stāstu "Atriebības ceļi", kuru viņa publicēja ar citu pseudonīmu "Pjērs Andrezels" un kuru pati atzina nelabprāt. Šo grāmatu, kas guva lielus komerciālus panākumus, viņa vēlāk bieži sauca par savu "ārlaulības bērnu".

Kaut arī saskaņā ar rakstnieces teikto "Likteņa anekdotes" nav ņemamas pārāk nopietni, lasītājs nedrīkst ļaut, lai viņu maldina stāstu vieglums, šarms un elegance. Jo stilistiskā vienkāršība slēpj koncentrēti formulētu daudzslāņainu filozofisko problēmatiku; pirmajā acu uzmetienā tik gaisīgie un asprātīgie stāsti bieži ietver būtiskus izaicinājumus kultūras jomā un visi (izņemot vienīgi "Gredzenu") dažādos veidos pievēršas attiecībām starp mākslu un īstenību. Un, kaut arī diskrētāk un klusinātāk nekā, piemēram, "Septiņos romantiskos stāstos", arī "Likteņa anekdotēs" atrodamas daudzveidīgas atsauces uz veselu virkni darbu no pasaules klasikas — no Bībeles un Korāna līdz Šekspīram, Dantem, H. K. Andersenam un tautas pasakām.

Materialitātes nepārliecinošais triumfs

"Pērļu zvejniekā", kas pirmo reizi parādījās dāņu literārajā žurnālā Vindrosen 1954. gadā, uzmanības centrā ir attiecības starp vēlēšanos un materiālitāti, sapni un īstenību. Teologs Saufe vēlas lidot, uzmeistaro spārnus, bet nepaspēj pacelties ar tiem debesīs. Baidīdamies, ka jauneklis spēs īstenot savus sapņus, varasvīri uzsūta viņam zemes "eņģeli" — dejotāju Tusmu. Zaudējis ilūzijas, Saufe vērš skatienu citā virzienā — uz leju — un, kļuvis par pērļu zvejnieku, tiek atalgots ar labklājību un apmierinājumu. Viņš iesaukts par Elnazredu — "to, kuru pavada veiksme".

Veca bruņuzivs raga brillēs ir dalījusies ar viņu dzīves gudrībā no dzelmes: zivīm nav kur krist, un grēku plūdi viņas nebaida. Gluži pretēji — tas ir sapnis par bezgalīgu laimi un bagātību: visapkārt ūdens! Līdz ar to stāsts pauž "ne-cilvēcisku", izaicinoši pārgalvīgu bezilūziju vīziju par grēku plūdiem, kurus par kritienu neuzskata tie, kas jau atrodas dzīves dibenā. Šo stāstu iespējams lasīt kā sava veida turpinājumu "Grēku plūdiem pār Norderneju" no debijas darba "Septiņi romantiski stāsti", kurā lielu plūdu laikā četri cilvēki, atraduši patvērumu bēniņos, gaida nāvi (vai glābiņu). Tomēr viņi atklāj, ka būtībā viņus nebaida ne nāve, ne elle. Aristokrātiski domājošie ekscentriki pārliecinās, ka viņu dzīve par pilsonisku padarītajā laikmetā jau ir elle, tā ka nokļūšana īstajā ellē šiem dzīvajiem anachronismiem būtu vienīgi atgriešanās "mājās". Un nonākt debesīs viņi negribētu nekādā ziņā, jo tas būtu tikai pagarinājums zemes dzīvei, kas pilna ar "pilsoniskiem" uzvārdiem un kur valda cilvēcisks, pilsoniskots Dievs.

Tomēr Karena Bliksena neatbalstīja pilnīgu pievienošanos bruņuzivs grēku plūdu slavinājumam. 1958. gadā vēstulē kādai draudzenei rakstniece piedāvā kādu citu biogrāfisku sakarību: "Bruņuzivs filozofija nav autora ticības apliecinājums. Tā ir drusciņ skumja, drusciņ ironiska un drusciņ rūgta nožēla par to, ka "Atriebības ceļi" tika daudzināta vairāk par manām agrākajām grāmatām un nosaukta par skaistu varoņdarbu, pat nācijas sasniegumu: mēģināju jums sagādāt spārnus, bet nevarēju jums izdabāt. Tagad, kad izlēmīgi esmu devusies lejup, jūs apbalvojat mani ar aplausiem un labklājību. Laimīgā pērļu zvejnieka vārds Elnazreds ir Andrezela anagramma." Bet, lai arī kā, rakstniece tomēr atzīst ērtības, ko "Atriebības celi" viņai sagādājuši.

Apverstais Vakarediena stāsts

Sapnis par pilnīgu sevis atdošanu, radot meistardarbu, ir arī nākamā valdzinošā stāsta "Babetes mielasts" centrā. Galvenās varones pēdējie vārdi (varbūt pirms nāves?) ir vārdi, ko teicis

kāds cits mākslinieks: "Pa visu pasauli skan izmisīgs mākslinieka sirds kliedziens: Ļaujiet man, dodiet man iespēju rādīt labāko, kas ir manos spēkos!"

Stāsts uzrakstīts pēc tam, kad Bliksena noslēdza derības, ka viņas darbu publicēs amerikāņu nedēļas žurnāls. Kāds viņai deva padomu rakstīt par ēdienu, jo tas amerikāņus interesējot visvairāk. Tad nu viņa uzrakstīja kulinārisku stāstu un aizsūtīja to žurnālam Good Honsekeeping, kurš gan bija pagodināts, saņemot stāstu "no paša Izaka Dlnesena", bet diemžēl bija spiests atteikties no tā publicēšanas, jo stāstā minētie ēdieni (bruņurupuču zupa, blinis Demidoff ar krievu kaviāru un cailles (paipalas) en sarcophage) esot "par dārgu žurnāla lasītāju loka virtuvei"! Tomēr 1950. gadā stāsts bija ievietots žurnālā Lādies' Home Journal.

"Babetes mielasts" kļuva slavens visā pasaulē ar režisora Gabriela Aksela 1987. gadā uzņemto filmu ar Stefāniju Odrānu galvenajā lomā. Gadu vēlāk filmai tika piešķirta Oskara balva, starp citu, tā ir pirmā dāņu filma, kas izpelnījās šo godu.

"Babetes mielastā" Karenai Bliksenai lieliski izdevies sarežģītu filozofisku problēmu ietērpt elegantā un viegli plūstošā tekstā. Ģeniālais svešķermenis šaurajā provinces sabiedrībā — eksotiskā Babete, kura nokrīt kā no gaisa puritāniskā norvēģu draudzē, dabiski, var tikt uzskatīta par allegoriju mākslinieka liktenim pilsoniskajā normālitātē. Maģiskā maltīte, kas pārceļ vecos, vienkāršos cilvēkus citā sfairā un atceļ destruktīvo duālismu starp garu un matēriju, ķermeni un dvēseli, ir tāds kā apvērsts Vakarēdiens; un Babete raksturīgi blikseniskā veidā — kā daudzi citi rakstnieces sieviešu tēli — kļūst par tādu kā sievišķīgu Kristus tēlu, kuram, protams, piemīt ari raganiskas iezīmes. Jo Babete maltītei izlietā ne tikai visu nesen laimēto bagātību, bet šķiet, ka mielasts prasījis arī viņas dzīvību, kad viņa beigās gluži vai "sastingst" Pilipas rokās: "Babetes ķermeni viņa sajuta kā marmora pieminekli…" Individu galīgā pašapliecināšanās, viņu kulminācijas punkts Bliksenai bieži vien ir viņu nāve; personas sevi "atrod" (vai atklāj savu identitāti) tieši nāves brīdī, "kristības" un "nāve" bieži sakrīt.

Babeces liktenis ilustrē ari centrālo bliksenisko priekšstatu par modernitātes attīstību uz nāvi nesoša harmoniska atšķirību zuduma pusi. Jo mākslinieks Babete ir traģisks anachronisms: viņa bija pavārs Caļē Anglais, kur aristokrātijā baudīja un augstu vērtēja viņas mākslu. Šī aristokrātijā tai pašā laikā bija viņas nāvīgais ienaidnieks, un Babete bija cīnījusies pret to Parīzes Komūnas dienās. Tomēr aristokrati bija vienīgie, kuri spēja novērtēt viņas ģēniju, un tad, kad viņu vairs nav, arī Babetes dzīve zaudē jēgu. Šis traģiskais paradokss acīmredzot ir noteicis arī Babetes noslepkavotā vīra un dēla dzīvi, jo abi ir bijuši "izcili dāmu frizieri". Arī viņi tātad ir bijuši ienaidnieki vienīgajiem cilvēkiem, kufi spēj novērtēt viņu "mākslu".

Dzīve un maksla

Arī stāstā "Vētra" uzmanības centrā ir dzīves un mākslas attiecības. Stāsts ir savdabīga Bliksenas versija par Šekspīra lugu "Vētra" (The Tempest), kas kļuvusi ne tikai par darbības elementu, kad bieži (arī kļūdaini) tiek citēta, bet arī caurstrāvo visu stāstu kā centrālais caurviju vai pirmteksta elements.

Karena Bliksena spēlējas ar Elizabetes laika teātra noteikumiem, kas liek abu dzimumu lomas spēlēt vīriešiem un zēniem. "Vētrā" ir gluži otrādi — vīrišķo Ariēla lomu spēlē sieviete vai vismaz sieviešu kārtas būtne ar chameleoniski mainīgu dzimumu. Jo Mallī, tāpat kā vairākām citām personām Bliksenas tēlu galerijā, ir nestabils, mainīgs dzimums, ko Sērensena kungs bieži nepamana.

Bet arī "sieviešu" drēbēm, ko viņa uzvelk saderinātas pilsoniskas meitenes lomā, šķiet, piemīt nedabisks, gandrīz transvestītisks raksturs, piemēram, izteiksmīgajā ainā pie spoguļa (spoguļi Karenai Bliksenai vienmēr ir nozīmīgi!) pēc Mallī pirmās balles. Viņas pārvēršanās sievietē ir ne tikai ārēja, rodas iespaids, ka Hosevinkelu namā pat ar viņas ķermeni notiek sievišķas pārmaiņas. To ievēro Sērensena kungs, brīnīdamies par viņas izskatu un jautādams sev: "Kā šis meitenes krūtis tik īsā laikā ir tik skaisti noapaļojušās?"

Tomēr MallI atsakās no pilsoniskas laimes un nolemj veltīt sevi mākslai, kas acīmredzot nozīmē ardievas viņas dzimumam (aizbraukšana padara viņu drīzāk par vīrišķu piedzīvojumu meklētāju — tāpat kā tēvs) un sapnim par ģimenisku laimi. Tāpat kā šķirtenim Sērensena kungam, viņai jāatvadās no romantikas un laulības un jāvelta sevi mākslai. Un kāda ir alga? "Mūsu alga — pasaul's sūrās aizdomas. Vientulība. Un citādi — nekas." Ari šajos vārdos, šķiet, saklausāma mākslinieces nopūta.

Nemirstīgais stāsts

"Nemirstīgajā stāstā" atkal nozīmīgu vietu ieņem fikcijas un īstenības attiecības un spēle ar citām lielām fikcijām. Viens no svarīgiem pirmtekstiem ir Bernandēna de Senpjēra triviālā dienvidjūras idille Paul et Virgenie (1788), ko atbalso Pola un Virdžīnijas mīlas stāsts. Tikpat svarīgs pirmteksts ir Šekspīra traģēdija, visu mīlas stāstu mīlas stāsts Romeo and Juliet (piemēram, pēc mīlas nakts izteiktā replika par lakstīgalu). Mēs atkal sastopamies ar dziļi savdabīgu, bliksenisku un gandrīz "postmodernu" apiešanos ar literāriem avotiem: traģiskās atvadas pārvēršas pagalam komiskā ainā, kur, neraugoties uz savu vārdu, vienalga, kāda, tikai ne jaunavīgā Virdžīnija ir pāniskās bailēs, ka tiks atmaskota kā pavītuši staigule. Tikai Karena Bliksena var radīt stāstu, kurā varone — "Džuljeta" ir krāšļota hetēra (ko jaunais, naivais "Romeo" nespēj ieraudzīt), kas vispirmām kārtām baiļojas par to, ka septiņpadsmit gadu vecās nevainības maskā parādīsies plaisas. Un tomēr komisms nekādā ziņā neizspiež dziļo traģismu, sāpes un poēziju, kas ari skan šai meistarīgajā stāstā.

"Nemirstīgais stāsts" ietver rafinētas spēles ar ekscentriskā mīlas trijstūra personām, jo dažādos simbolu līmeņos tās mainās lomām: Virdžīnija, ļaudamās Pola ciešajiem skāvieniem, šķiet, arī kļūst par cienījamu jaunu sievieti, kuru viņa tēlo. Varbūt tas ir tāds pats process, par ko stāsta kardināls "Kardināla pirmajā stāstā" ("Pēdējie stāsti"): "Vecas kurtizānes man ir apgalvojušas, ka savas karjēras laikā sastapušās ar tādiem jauniem mīlētājiem, kuru apkampiens ir spējis viņām atdot zaudēto jaunavību." Un teksts flirtē ar zēna-prostitūtas simboliku ap Polu, kuram, tāpat kā Virdžīnijai, ir samaksāts par seksuālo ieguldījumu un kurš gandrīz vai faustiskajā maltītes ainā ļaujas vecā vīra spīdošās zelta monētas vilinājumam.

Pēdīgi pats misters Klejs izskatās pēc tāda^ kurš varbūt galu galā ieņem Virdžīnijas vietu. Kad šis ķermeni un tuvībju noraidošais mizantrops — kura eksistence un karjēra tikusi būvēta kā stiprs aizsargmūris pret jūtām, ko viņš nebija uzdrošinājies just pret Virdžīnijas tēvu, — vēro jaunā, izskatīgā Pola kustības, viņš metaforiski maina dzimumu: "Misters Klejs dīvainā kārtā bija atdzīvojies [..] viņa vaigos vēl bija tikko manāms sārtums, kā krāšļotai sievietei." Salīdzinājums dod mājienu, ka īstā palaistuve ir šis vecis. "Nemirstīgā stāsta", tāpat kā vairāku citu Karenas Bliksenas darbu, pamatā ir klasiskais grieķu traģēdiju paraugs, kurā mirstīga cilvēka pārdrošība izsauc dievu dusmas. Tās izaicinājums slēpjas apstāklī, ka misters Klejs pats grib spēlēt Dievu un pārkāpt robežu starp izdomu un realitāti, liekot jūrnieku stāstiņam vienu vienīgu reizi notikt īstenībā. Spēlējoties ar cilvēkiem kā ar marionetēm, viņš beigu beigās, protams, kļūst par marioneti vēl lielāka meistara rokās. To liek saprast metaforika, misteram Klejam izsmejot savus aktierus: "Jūs staigājat un kustaties tā, kā pavēlu es. Patiesībā jūs esat divas jaunas, veselas un stipras marionetes šai vecajā rokā." Viņš aizmirst, ka arī viņu vada augstākas varas, kuras beigu beigās viņu soda. Vecā vīra augstprātība kā bumerangs atgriežas pie viņa nāves stundā: "Visa stīvā un lepnā figūra, kuru apskauda un no kuras baidījās tūkstoši, šai rīta stundā līdzinājās marionetei, kad roka, kura raustījusi aiz aukliņām, to pēkšņi palaidusi vaļā."

1968. gadā "Nemirstīgo stāstu" ekranizēja Orsons Velless, kurš pats atveido veco vīru, kamēr pavecā Zanna Moro ir perfekta Virdžīnijas lomā. Filmā L'Histoire immortelle lieliski uztverts stāsta vieglums, humors un elegantā ironija, un stasta antireālismu izcel stipri stilizētā varoņu saspēle.

Gredzens noslēdzas

Pēdējā likteņa anekdote "Gredzens" daudzējādā ziņā ir ekscentrisks teksts gan grāmatā, gan rakstnieces daiļradē vispār. Tas grāmatā ir vienīgais, kurā netiek skartas attiecības starp mākslu un dzīvi, ari stilistiski tas atšķiras no pārējiem stāstiem. Tomēr gan forma, gan ietvars maldina: tas uzrakstīts stilā, kas atdarina triviālnoveli un pirmoreiz publicēts 1950. gadā žurnālā Lādies' Home Journal. Patiesībā tas ir filozofiski graujošs teksts — dedzīgs uzbrukums modernitātei raksturīgajam atšķirību zudumam un romantiskai laulību idejai.

"Gredzens" sākas ar harmoniju, kurā atliku likām klišeju un mirušu metaforu ("brīva kā putns gaisā", "neaprakstāmi laimīgi"). Var sacīt, ka stāsts sākas tur, kur tipiska nedēļas žurnāla novele beidzas: kad divi jauni mīlētāji pēc ilgām grūtībām dabū viens otru, — un šis beigas bieži tiek izteiktas ar klišeju: "un tad viņi dzīvoja laimīgi līdz savu dienu galam". "Gredzena" tēma ir laulības dzīves ikdiena, un kā problēma izvirzīts priekšstats par absolūtu vīrieša un sievietes simbiozi. Lovīse (gredzenveida burta "o" zudums pārvērš vārdu lelliskajā "Llsē") sākumā naivi jūtas "brīva", jo nespēj iedomāties, "ka viņai no vira varētu būt kāds noslēpums". Pēc tikšanās ar "vilkati" viņa atkal ir "brīva" ("viņš iznicināja sevi un pazuda. Viņa bija brīva."), bet nu šai brīvībai ir cita, traģiska nozīme: laulāto draugu starpā ir radies tukšums, sakaru trūkums un nepārkāpjama sapratnes barjēra. Laulību un kopdzīvi, šķiet, traģiskā veidā nosaka abu pušu "slepenā telpa", un ne ar ko neapēnotā, pilnīgā saplūšana kopā ir izrādījusies ilūzija.

Jau kādā agrīnā, 1923. gadā uzrakstītā esejā — garā vēstulē brālim Tomasam, — kas vēlāk izdota ar nosaukumu "Modernā laulība un citi spriedumi", Bliksena kritizē moderno, romantisko un pilsonisko laulības priekšstatu, kurš mīlestību, absolūto beznoslēpumu simbiozi un pilnīgo intimitāti liek pirmajā vietā. Netieši tiek aizstāvēta senā klasiskā un aristokrātiskā ideja par aprēķina laulību, kur abas puses nesaplūst kopā, bet redz sevi kā sabiedrotos kalpošanā augstākam mērķim: dzimtas turpināšanai un vārdam.

Bet "Gredzens" ietver ne tikai modernās mīlestības laulības kritiku — kā pavediens cauri stāstam vijas ari šausmu vīzija par atšķirību zudumu mūsdienās. Jau ievada apraksts pirmajā acu uzmetienā nevainīgā teikumā notušē atšķirību starp debesim un zemi: "Viņu tālā un nesasniedzamā paradīze bija nolaidusies uz zemes…" Jo Lovlse meklē ceļu "lejup", slepenajā meža alā, kur viņa jūtas "pazudusi no zemes virsas" un pat ārpus pasaules telpas. Daudzkas norāda, ka, apmeklējot "svētnīcu", "svēto, noslēpumaino vietu", viņa nokāpj pazemes valstībā vai ellē.

"Vilkati", ar kuru viņa sastopas aci pret aci, "sātanu" (kurš acīmredzot brīdi pēc satikšanās mirst) viņa gan izdzen, bet rezultāts nav uzvara un laime, bet tukša brīvība harmonizētā universā, kas vairs nepazīst atšķirību starp paradīzi, zemi un elli — un galu galā starp labu un ļaunu.

Šo ētisko nivelēšanu Konrāds jau ir veicis, ļaujot izskanēt neapdomīgi izmestajai un vienaldzīgajai piezīmei, kas, manuprāt, ir nozīmīgākā replika tekstā. Viņa reakcija uz briesmīgo stāstu par aitu zagli — "Nabaga velns!" kodolīgi izsaka moderno, pilsonisko humānismu, neīsto labestību, kas nebīstas, nenīst un nerespektē ļaunumu, bet gluži otrādi — nolīdzina, pataisa par nekaitīgu un "kastrē" to: "Nabaga velns!" Līdzjūtība pret velnu, nemīlot un nerespektējot ienaidnieka lepnumu, ir īstais grēks Bliksenas universā. Tā ir neizpaužamā pieredze, kuru Lovlse traģiskā, intuitīvā veidā sasniedz stāsta beigās, noslēpums, kuru viņa nekad nevarēs atklāt savam vīram ("mazam puisītim"), tāpēc viņa ir notiesāta uz nepanesami vieglu esību, notiesāta uz tukšu "brīvību": "Viss ir garām".

Dags Hede Kopenhāgena, 1998

Ikviens no šiem septiņiem stāstiem ir prasmīgi veidots kā sarežģīta atjautības spēle, nepārtraukts kontrapunkts, ass kā Skarlati fūga; varoņiem secīgi stāstot savus stāstus, lasītājam šķiet, ka viņš dodas cauri spoguļu ailei vai raugās neskaitāmu spoguļu daudzveidīgajos atspīdumos.

Džons Devmports

… īpašs baudījums bija lasīt Karenas Bliksenas grāmatu "Septiņi romantiski stāsti" — tai bija literatūras garša un pēcgarša, ko sen nebiju jutusi.

Lilija Dzeae, "Diena"

Karena Bliksena

Likteņa anekdotes

Apgāds "Atēna", reģistrācijas apliecība Nr. 40003301814. Iespiests "Universums A" IU tipogrāfijā, LV 3100 Tukumā, Pils ielā 11.

Content

Bliksena Karena Likteņa anekdotes

PĒRĻU ZVEJNIEKS

BABETES MIELASTS

I divas māsas

II marcines pielūdzējs

III Filipas pielūdzējs

IV Vēstule no Parīzes

V Ikdienas dzīve

VI babetes lielais laimests

VII Bruņurupucis

VIII Psalmu dziedāšana

IX Ģenerālis lлvenjelms

X Babetes mielasts

XI Ģenerāļa Lēvenjelma runa

XII lielais mākslinieks

VĒTRA

I sapnis par vētru

II loma iedalīta

III mīlas bērns

IV Rosa kundze

V Meistars un māceklis

VI Vētra

VII par cēlu varoņdarbu

VIII nams pilsētas laukumā

IX balle Kristiansandē

X vizīte un atbildes vizīte

XI saderināšanās

XII Ferdinands

XIII Hosevinkela kundze

XIV Veci ļaudis un vecas pasakas

XV Stāsts par Jensu Ābelu un viņa labais padoms

XVI māceklis un meistars

XVII Mallī vēstule

NEMIRSTĪGAIS STĀSTS

I Misters Klejs

II Elišama

III Jesajas pravietojums

IV stāsts

VI stāsta varone

VII Virdžīnija

VIII Virdžīnija un Elišama

IX Stāsta varonis

X Svinīgā maltīte

XI Laiva

XII Vecā kunga runa

XIII Tikšanās

XIV Atvadas

XV Gliemežvāks

GREDZENS

PĒCVĀRDS