Nabokovs Vladimirs

Lolita. Bālģīmja atraitņa grēksūdze

Vladimirs Nabokovs

Lolita. Bālģīmja atraitņa grēksūdze

ievads

«Lolita. Bālģīmja atraitņa grēksūdze»— tāds bija divkāršais nosaukums dīvainajam tekstam, kuru šī rakstiņa autors saņēma. Pats «Humberts Humberts» cietumā nomira ar sirds aortas aizsprostojumu 1952. gada 16. novembrī, dažas dienas pirms tiesas procesa sākšanās viņa lietā. Viņa aizstāvis, mans radinieks un labs draugs, Klerenss Klārks (šobrid advokāts, piesaistīts Kolumbijas apriņķa tiesai) palūdza mani izrediģēt manuskriptu, pamatojolies uz sava klienta testamentu, kura viens punkts pilnvaroja manu godajamo brālēnu pēc sava ieskata darīt visu iespejamo, kas saistits ar »Lolitas» sagatavošanu iespiešanai. Klārka kunga lēmumu varbūt iespaidoja tas fakts, ka viņa izraudzītais redaktors tikko bija saņēmis Polinga prēmiju par necilu sacerējumu («Vai ir iespējams just līdzi jūtām?»), kurā tika apspriesti daži patoloģiski stāvokli un perversitātes.

Mans uzdevums izrādijas vienkāršāks, nekā mēs bijām iedomājušies. Neņemot vēra dažas acīm redzamas pārrakstīšanās k|ūdas un dažu āķīgu detaļu izņemšanu, kuras, neraugoties uz paša «H. H.» centību, vēl bija saglabājušas tekstā kā zināmi laikposmi un atceres (norādījumi uz vietām un cilvēkiem, kuri pieklājības labad būtu noklusējami, bet cilvēkmīlestības del — saudzējami), var uzskatīt, ka šis apbrīnojamās piezīmes atstātas neskartas. To autora dīvainais pseidonīms ir viņa paša izgudrojums; un pats par sevi saprotams, ka šī maska, kurai cauri it kā kvēlo divas hipnotizējošas acis, jāpatur savā vietā, kā to vēlējies tās valkātājs. Turpretim «Heiza» ir atskaņā ar varones īsto uzvārdu, bet viņas priekšvārds ir pārāk cieši ievijies grāmatas visslepenākajā audumā, lai to varētu nomainīt; vispār (kā lasītājs pats pārliecināsies) tas nav būtiski. Ziņkārīgi (autiņi var atrast ziņas par slepkavību, ko izdarījis «H. H.», 1952. gada septembra un oktobra avīzēs; slepkavības cēloņi un mērķis tā arī paliktu noslēpums, ja šie memuāri nebūtu nonākuši manas galda lampas gaismas lokā.

Izpatīkot vecmodīgiem lasītājiem, kas interesējas par prototipu turpmāko likteni viņpus «patiesā stāsta» robežām, varu minēt dažus norādījumus, ko saņēmu no «Remsdeilas» un no «Vindmillera» kunga, kurš vēlējās palikt nepazīts, lai «skumjā un netīrā notikuma

garā ēna» neaizvilktos lidz tai pilsētiņai, kura viņam ir tas gods dzivot. Viņa meita «Lulza» tagad ir otrā kursa studente; «Mona Dala» mācās universitātē Parīzē. «Rita» nesen apprecējusies ar viesnīcas saimnieku Florida. «Ričarda Skillera» sieva mirusi, dzemdējot nedzīvu meitiņu 1952. gada 25. decembri tāla ziemeļrietumu apmetne «Pelēkā zvaigzne». Viviana Damora-Bloka (Damora — skatuves vārds, Bloka — pēc viena no pirmajiem vīriem) uzrakstījusi kādreizējā biedra biogrāfiju ar kalambūrisku virsrakstu—«Mans dieveklis»; grāmatai driz janāk klajā; kritiķi, kas jau paguvuši iepazīties ar manuskriptu, apgalvo, ka ta esot viņas labākā gramata. Kapsētu uzraugi, kas vienā vai otrā vietā minēti «H. H.» memuāros, neziņo, ka kāds būtu uzcēlies no kapa.

Lasītajam, kas uzskata «Lolitu» vienkārši kā romānu, tajā aprakstitās situācijas un emocijas paliktu kaitinoši neskaidras, ja tām laupītu spilgtumu banālas alegorijas. Taisnība, visā darbā nevar atrast nevienu nepieklājīgu izteicienu; teikšu vēl vairāk: veselīgs filistrs, ko mūslaiku nosacītība pieradinājusi bez jebkāda pretiguma ņemt par pilnu veselu lērumu neķītru vārdiņu vispliekanākajā amerikaņu vai angļu romānā, būs ļoti šokēts, tādus «Lolitā» neatradis. Ja turpretim šada paradoksāla svētuļa mierināšanai redaktors būtu mēģinājis atšķaidīt vai izņemt tās vietas, kuras pie zināma prata pavērsiena varētu likties «pavedinošas» (skat. vēsturisko lēmumu, ko pieņēmis ļoti cienījamais tiesnesis Džons Vulsijs 1933. gada 6. decembrī sakarā ar citu, daudz brīvāku grāmatu), būtu pavisam jāatsakas «Lolitu» drukāt, jo tieši tie skati, kuros dīkais nekauņa varētu sazīmēt patvaļīgu juteklību, īstenībā ir tikai konstruktīvi nepieciešams elements traģiska stāsta risinājumā, kas negrozāmi virza uz to, ko var saukt tikai par morālu apoteozi. Ciniķis teiks, ka uz to pretendē ari profesionāls pornografs; erudīts iebildis, ka «H. H.» kaismīgā grēksūdze beidzas ar vētru ūdensglāzē, ka katru gadu ne mazak kā 12% pieaugušo vīriešu kartas amerikāņu pēc pieticīga aprēķina, ja var ticēt dr. Biankai Svarcmanei (aizņemos no privāta ziņojuma),— apgūst to īpašo pieredzi, ko «H. H.» apraksta ar tādu izmisumu, un, ja mūsu neprātīgais memuāru autors tajā liktenīgajā 1947. gadā būtu aizgājis pie kompetenta psihopatologa, nekāda nelaime nebūtu notikusi. Tas viss tā ir bet tad nebūtu arī šīs grāmatas.

Lai piedots tiek šim komentētājam, ja viņš vēlreiz atkārtos to, ko jau ne reizi vien uzsvēris savos sacerējumos un lekcijās, un proti, ka «nepieklājīgs» bieži vien nozīmē to pašu, ko «neparasts». Dižens daiļdarbs vienmēr ir oriģināls; jau pēc savas būtības tam jāsatriec un jāparsteidz, t. i., «jāšoke». Es nebūt nevēlos slavināt «H. H.» kungu. Nav šaubu, ka viņš ir pretīgs, ka viņš ir zemisks, ka viņš ir spilgts tikumiskas spitālības piemērs, ka viņā ir apvienots niknums un draiskulīgums, kas var ar’ liecināt par dziļām ciešanām, taču nepadara tikamus dažus viņa jūtu izpaudumus. Viņa divainiba, protams, ir smagnēja. Viņa daudzās nejaušās atsauksmes par Amerikas iedzīvotājiem un dabu ir smieklīgas. Viņa izmisīgais godīgums, kas caurauž šo grēksūdzi, nebūt neatbrīvo viņu no atbildības par sātanisko rafinētibu. Viņš ir nenormāls. Viņš nav džentlmenis. Tomēr ar kādu burvību viņa vijole modina mūsos maigu līdzjūtību pret Lolitu, liekot mums iegremdēties šajā grāmatā, kaut ari izjūtam riebumu pret tās autoru.

Kā klīniska gadījuma apraksts «Lolita» neapšaubami ierindosies psihiatriskās literatūras klasisko darbu skaitā, un var droši teikt, ka pēc desmit gadiem termins «nimfete» būs sastopams vārdnīcās un laikrakstos. Kā mākslas darbs «Lolita» tālu pārsniedz nožēlošanas pilnu grēksūdzi; taču daudz svarīgāku par tās zinātnisko nozīmi un māksliniecisko vērtību mums jāatzīst tās tikumiskā iedarbība uz nopietnu lasītāju, jo šī vienreizēja gadījuma mokošā analīze satur arī vispārēju morāli. Bez uzraudzības atstata meitene, māte, kas aizņemta tikai ar sevi, aiz miesaskāres slāpstošs maniaks — tie visi ir ne tikai spilgti tēli šāda veida vienīgajā stāsta; viņi turklāt mūs bfidina no bistamiem novirzieniem, viņi norāda uz iespējamām nelaimēm. «Lolitai» vajadzētu mudināt mūs visus — vecākus, sociālās nodrošinašanas darbiniekus, pedagogus — pievērst lielāku uzmanību un vērību, lai izaudzinalu veselīgāku jauno paaudzi drošākā pasaule.

DŽONS REJS,

filozotijas doktors

Vidvorta, Masačūsetsa 1955. gada 5. augustā

1

Lolita, manas dzīves gaišums, manu gurnu kvēle. Mans grēks, mans acuraugs. Lo-li-ta: mēles galiņš cilājas trīs reizes lejup no aukslējām, lai tad trešajā reizē atdurtos pret zobiem. Lo. Li. Ta.

Viņa bija Lo, vienkārši Lo, rītos, augumiņš piecas pēdas (bez trim collām un ar vienu iso zeķi kājā). Lola viņa bija garajās biksēs. Dollija viņa bija skolā. Doloresa viņa bija uz veidlapu punktētajām līnijām. Bet manās skaujās viņa bija vienmēr Lolita.

Bet vai priekšteces viņai ir bijušas? Kā nu ne — ir bijušas . . . Teikšu vēl vairāk: arī nekādas Lolitas nebūtu bijis, ja es kādā tālīnā vasarā nebūtu iemīlējis pašu pirmo meiteni. Kādā karaļvalstī pie jūras (gandrīz Po stilā).

Kad gan tas bija, ko?

Apmēram pirms tikpat daudz gadiem kopš Lolitas piedzimšanas, cik man tovasar bija gadu. Attiecībā uz prozas dīvainību, slepkavam varat droši ticēt.

Godājamie vīriešu un sieviešu dzimuma piesēdētāji! Eksponāts Numurs Pirmais ir tāds. kādu tik loti apskauda Edgara zēravi — šie vāji informētie, vientiesīgie, cēlspārnotie zēravi . . . Patīksminieties par šo ērkšķu kamolu!

2

Esmu dzimis 1910. gadā Parīzē. Mans tēvs bija loti mīkstsirdīgs, vieglas dabas cilvēks — turklāt ar veselu vinegretu gēnos: viņš bijis Šveices pilsonis, pa pusei francūzis, pa pusei austrietis, ar Donavas ietonējumu. Es tūlīt izdalīšu dažas skaistas spoži gaišzilas skatu kartes.

Viņam piederēja lepna viesnīca Rivjērā. Viņa tēvs un abi vectēvi tirgojas ar vīnu, briljantiem un zīdu (izspriediet paši). Trīsdesmit gadu vecumā viņš apprecēja anglieti, alpīnista Džeroma Dunna meitu, kas bija mazmeita diviem Dorsetas mācītājiem, ekspertiem grūti saprotamos priekšmetos: paleopedoloģijā un Eola arfās (izspriediet paši). Manas joti fotogēniskas mātes nāves apstākli un iemesls bija visai oriģināli (pikniks, zibens); es turpretī tolaik biju tikai trīs gadus vecs, un, izņemot kaut kādu siltu celli vistumšākajā pagātnē, man nekas vairāk nav saglabājies par māti atmiņas krāteros un ieplakās, aiz kurām — ja vēl spējat klausīties manas izteiksmes veidā (mani uzrauga) — noriet manas agrās bērnības saule: jūs visi droši vien atceraties tādu smaržpilnu dienas dziesnu, kas trīsuļo līdz ar knišļiem virs kādas ziedos slīgstošas sētiņas, un tu, nākdams no pastaigas kalna pakājē, pēkšņi izej tai cauri un nonāc vasaras mijkrēslī — tvanīgā siltumā, ar zeltainiem knišļiem.

Mātes vecākā māsa Sibilla, kas bija precējusies ar mana tēva brālēnu — kurš, starp citu, drīz vien viņu pameta —, dzīvoja mūsu mājās kā nealgota guvernante vai ekonome. Vēlāk es dabūju zināt, ka viņa bijusi iemīlējusies manā tēvā un kādā lietaina dienā viņš neapdomīgi izmantojis viņas jūtas — taču, tiklīdz laiks noskaidrojies, visu aizmirsis. Es biju ļoti pieķēries viņai, lai gan bargi — liktenīgi bargi — bija daži viņas principi. Iespējams, ka viņa vēlējās, lai es dienās būtu tikumīgāks atraitnis nekā tēvs. Tantei Sibillai bija debeszilas, apsārtušas acis un vaska dzeltena seja. Viņa sacerēja dzejoļus. Bija dzejiski māņticīga. Teica, ka zinot, kad miršot — tad, kad es būšu sešpadsmit gadus vecs,— un tieši tā tas arī notika. Viņas virs, pieredzējis parfimērijas firmas aģents, lielākoties uzturējās Amerikā, kur arī beidzot nodibināja patstāvīgu uzņēmumu un iegādājās kādu nekustamu īpašumu.

Es biju laimīgs, veselīgs bērns savā košajā pasaulītē starp bilžu grāmatām, tīrām smiltim, apelsīnu kokiem, draudzīgiem suņiem, jūras tālēm un smaidošām sejām. Kā personisks visums, ar krītu izbalsināts kosmoss, ap mani riņķoja lepna viesnīca «Mirana Palace», kura atradās cita — zilgana, milzīgi liela, ačgārna visuma vidū. Mani mīlēja un lutināja visi, sākot ar virtuves strādnieku priekšautā līdz karalim vasaras uzvalkā.

Amerikānietes pusmūža gados, uz spieķa balstīdamās, noliecās pār mani kā Pizas torņi. Izputējušas krievu kņazes nevarēja samaksāt manam tēvam, taču man pirka dārgas konfektes. Bet mon cher petit papa1 ņēma mani līdzi vizināties laivā un braukt ar velosipēdu, mācīja mani peldēt, nirt, slīdēt ar ūdensslēpēm, lasīja man priekšā «Donu Kihotu» un «Les Misйrables»2 , un es viņu dievināju un turēju godā, un priecājos par viņu, ja gadijās slepeni noklausīties, kā kalpotāji pārspriež par viņa daudzajām mīļākajām —• mīlīgām daiļavām, kas ļoti daudz noņēmās ar mani, dūdojot un lejot gaužas asaras par manu gluži jautro dzīvi bez mātes.

Es mācījos angļu skolā, dažus kilometrus no mūsu mājām; tur tiku spēlējis «racket» un «Uves» (spēles, kurā bumbu sit pret sienu ar raketi vai plaukstu), saņēmu teicamas atzimes un lieliski sapratos ar biedriem un audzinātājiem. Līdz trīspadsmit gadu vecumam (t. i., līdz iepazinos ar manu mazo Anabellu), cik atceros, man bija tikai divi nepārprotami seksuāli pārdzīvojumi: svinīga, pieklājīga un ļoti teorētiska saruna par dažām negaidītām zēnības izpausmēm, saruna noritēja rožainajā skolas dārzā ar kādu amerikāņu zēnu, tolaik ievērojamas kinoaktrises dēlu, kas savu māti reti dabūja redzēt trīs dimensiju pasaulē; un diezgan interesanta mana organisma reakcija, skatoties pērļaini blāvus fotouzņēmumus ar bezgala maigi izēnotām dobītēm lepnajā Pišona albumā «La Beautй Humaine»'1 , kuru es kādreiz viesnīcas bibliotēkā paslepen izvilku no marmorēto Londonā izdoto «Graphie»4 sējumu kaudzes. Vēlāk tēvs ar viņam raksturīgo bezrūpību par šīm lietām deva man paskaidrojumus, kādi pēc viņa ieskata man vajadzīgi; tas notika 1923. gada rudenī, pirms manas iestāšanās Lionas ģimnāzijā (kur es mācīšos trīs ziemas); bet tieši tā paša gada vasarā mans tēvs diemžēl nebija mājās — viņš kopā ar Mme de R.5 un viņas meitu ceļoja pa Itāliju — tā ka man nebija neviena, kam izkratīt sirdi, ne ar ko aprunāties.

Mans dargais tētis. (Tulk. no Iranču vai.)

V. Igo. «Nožēlojamie». [Tulk. no Iranču vai.) Cilvēka skaistums. (Tulk. no Iranču vai.) Ilustrēts žurnāls.

R. kundze. (Tulk. no Iranču vai.)

brilles. Es biju nometies ceļos un jau grasījos iegūt savu sirdspuķīti, kad gluži negaidot divi bārdaini peldētāji — jūras vecis un viņa brālītis — ar neķītriem uzmudinājuma saucieniem izkāpa no ūdens, bet četrus mēnešus vēlāk viņa nomira ar tīfu Korfu salā.

4

Atkal un atkal pārlapoju šīs niecīgās atmiņas un visu laiku cenšos sevī izdibināt, vai ne tas laiks, tās vasaras spožums ievilka plaisu visā manā dzīvē. Vai varbūt mana spēcīgā aizraušanās ar šo bērnu ir bijis tikai pirmais simptoms iedzimtai izvirtībai? Kad cenšos izprast toreizējās vēlmes, nodomus, rīcību, es ļaujos zināmai pretējai iztēlei, kam piemīt bezgalīgas analītiskas iespējas, tā ka ikkurš pagātnē noiets ceļa posms man sadalās bezgala daudzos sazarojumos reibinoši sarežģītajā atmiņas perspektīvā. Tomēr es esmu pārliecināts, ka burvīgā un liktenīgā kārtā Lolita ir iesākusies ar Anabellu.

Zinu arī to, ka Anabellas nāve nostiprinājusi neapmierinātību ar toreizējo murgaino vasaru un liegusi jebkādu citu mīlestību visas manas jaunības salto gadu laikā. Garīgais un miesīgais mūsu mīlestībā bija sakausējies tik pilnīgi, par ko nevar pat sapņot mūsdienu pusaudži, kas visu uztver vienkāršoti, būdami primitīvi jūtās un ar trafaretu domāšanu. Ilgi pēc viņas nāves es jutu viņas domas plūstam caur manām domām. Jau ilgi pirms mūsu sastapšanās mums ir bijuši vienādi sapņi. Mēs salīdzinājām laikposmus. Atklājām dīvainas sakritības iezīmes. Viena un tā paša gada (1919) jūnijā viņas mājā un manā mājā, divās attālās valstīs, iespurdza kāds kanārijputniņš. Ak, Lolita, ja tu mani tā būtu mīlējusi!

Atceroties Anabellu, es pietaupīju šī stāsta beigām to, cik bēdīga bija mūsu pirmā tikšanās. Kādreiz vēlu vakarā viņai izdevās maldināt vecāku ļaunprātīgo modrību. Birztaliņā aiz vasarnīcas, kur auga trīsuļojošas, smalklapainas mimozas, mēs atradam sev vietiņu uz zemas akmeņu sienas drupām. Tumsā starp maigajiem kociņiem varēja redzēt vasarnīcas gaišo logu arabeskas, kuras šobrīd, viegli palabotas ar jutīgās atmiņas krāsaino tinti, es salīdzinātu ar spēļu kārtīm

(pa daļai varbūt tāpēc, ka ienaidnieks tur spēlēja bridžu). Viņa drebinājās un raustījās, kad es skūpstīju viņas pavērto lūpu kaktiņu un karsto auss ļipiņu. Pār mums caur iegareno lapu siluetiem balsnīja zvaigžņu birums: šis atsaucīgais bezdibenis izskatījās tikpat atkailināts kā viņa savā vasaras kleitiņā. Uz debess fona nepasakāmi skaidri iezīmējās viņas seja, it kā tā pati izstarotu vāju gaišumu. Viņas kājas — viņas brīnišķīgās, spraigās kājas nebija cieši sakļautas, un, kad mana roka atrada to, ko bija meklējusi, viņas bērnišķīgajā sejiņā atplauka tāda kā nāru sapņainība — it ka sāpes, it ka tīksme. Sēdēdama mazliet augstak nekā es, viņa savrupējā lieglaimē sniedzās pēc manām lūpām, un viņas galva nolīka gurdenā, tviksmes pilnā kustībā, kas pauda gandrīz vai ciešanas, kamēr viņas kailie celīši tvarstīja, spieda manu plaukstu un atkal atlaidās. Viņas drebošā mute, viebdamās aiz noslēpumainās dziras sūruma, ar vieglu piedvašojumu tuvojās manai sejai. Viņa centās klusināt mīlas sāpes, spēji beržot savas sausās lūpas pret manējām, tad pēkšņi ar strauju matu kodaļas atvēzienu atvirzījās nost un tad atkal sadrūmusi glaudās klāt un Jāva man baudīt viņas pavērto muti, pie tam es, augstsirdīgi gatavs dāvāt viņai visu — savu sirdi, rīkli, iekšējos orgānus — atvēlēju viņai neveiklajā dūrītē turēt manas kaisles zizli.

Atceros, ka smaržoja kāds pūderis — to viņa laikam čiepa mātes istabenei spānietei — salkana, lēta muskusa smarža; šī smarža saplūda ar viņas pašas biskvītu smaržu, un piepeši manu jūtu kauss bija pilns līdz malām; negaidīta kņada zem tuvēja krūma aizkavēja tām pārplūst. Mēs sastingām un ar sāpīgām trīsām dzīslās ieklausījāmies troksnī, kuru, jādomā, bija sacēlis medībās iznācis kaķis. Tajā pašā laikā diemžēl no mājas puses atskanēja Lī kundzes balss, arvien skaļāk viņa sauca meitu nelabā balsī, un klibais doktors Kūpers smagi aiztipšināja no verandas dārzā. Taču šis mimozu briksnājs, miglainās zvaigznes, drebuļi, uguns, medainā rasa un manas mokas palika ar mani, un pati meitenīte ar jūras ūdens nogludinātām kājām un kvēlo mēli kopš tā laika vajāja mani pastāvīgi — kamēr beidzot pēc divdesmit četriem gadiem es izklīdināju šos murgus, kad manā dzīvē ienāca cita.

Atskatoties uz manas jaunības dienām, tās šķiet aizlidojam no manis kā bālgans vienveidīgu skrandu viesulis, kā izlietotu papīru virpulis, ko Amerikas ekspreša pasažieris no rītiem redz novērošanas lodziņā novirmojam aiz pēdējā vagona. Higiēniskos sakaros ar sievietēm es biju praktisks, zobgalīgs un ātrs. Universitātes gados Londonā un Parīzē es apmierinājos ar pērkamām tibiņām. Mana nodošanās zinātnēm bija centīga un vērīga, taču ne visai auglīga. Sākumā biju iecerējis kļūt par psihiatru, kā to mēdz daudzi neveiksminieki; bet es biju īpašs neveiksminieks — mani bija pārņēmis dīvains nogurums (vajag iet pie ārsta -t— tādas mokas), tamdē] pievērsos angļu literatūrai, ar ko apmierinās ne viens vien dzejnieks tukšziedis, kurš vēlāk kļūst par profesoru — labas vilnas žaketē, ar pīpīti zobos. Trīsdesmito gadu Parīze man bija īsti pa prātam. Ar amerikāņu literātiem es apspriedu padomju filmas. Kopā ar pederastiem sēdēju kafejnīcā «Des Deux Magots».' Rakstīju komplicētas etīdes žurnāliem, kurus maz lasīja. Sacerēju parodijas — par Eljotu, piemēram:

Lai jaunkundze ion Kulpa, vēl turēdamās Pie durvju roktura, atskatās. . . Nē,

Ne soli tuvāk viņai, un ne Freskai,

Ne ari lai kaijai . . .

Viens no maniem sacerējumiem ar virsrakstu «Prusta tēma Kītsa vēstulē Bendžaminam Beilijam» izraisīja atzinīgus smīnus sešiem septiņiem zinātņu vīriem, kas to bija lasījuši. Es sāku rakstīt «īsu angļu poēzijas vēsturi» kādam slavenam izdevējam, pēc tam ķēros sastādīt to franču literatūras mācību grāmatu (ar salīdzinošiem piemēriem no angļu literatūras) amerikāņu un angļu lasītājiem, pie kuras biju paredzējis strādāt visus četrdesmitos gadus un kuras pēdējais sējums jau bija gandrīz gatavs nodošanai drukā tajā dienā, kad mani apcietināja.

Es atradu sev darbu: mācīju angļu valodu grupiņai pieaugušo parīziešu no sešpadsmitā rajona. Pēc tam divas ziemas nostrādāju par skolotāju vīriešu ģimnāzijā. Reizēm, izmantodams pazīšanos psihiatru un sabiedriskās uzraudzības darbinieku vidē, kopā ar viņiem apmeklēju dažādas iestādes, piemēram, bāreņu patversmes un mazgadīgo noziedznieču skolas, kur es varēju aplūkot pusaudzes — bālas, salipušām skropstām — ar tādu vaļību, kādu izjūtam sapņos.

Bet tagad es gribu izklāstīt šādu domu. Vecumā starp deviņiem un četrpadsmit gadiem sastopamas meitenes, kuras dažiem savaldzinātiem klejotājiem, divun vairākkārt vecākiem par viņām, atklāj savu īsteno būtību — nevis cilvēcisko, bet nimfisko (t.i., dēmonisko); un šīs mazās izredzētās būtnes es ieteicu saukt par nimfetēm.

Lasītājs būs ievērojis, ka telpiskos jēdzienus es nomainu ar laika jēdzieniem. Vēl vairāk: man gribētos, lai viņš saskatītu šīs robežas, no 9 līdz 14, kā skaidri saskatāmas kontūras (spoguļgludi liedagi, iesārtas klintis) apburtai salai, uz kuras piemājo manas nimfetes un kuru apjož plats, miglā tīts okeāns. Jājautā: vai šī vecuma robežās visas meitenes ir nimfetes? Protams, ne. Pretējā gadījumā mēs, šo noslēpumu atklājušie, mēs, vientuļie jūrasbraucēji, mēs, nimfu pielūdzēji, sen būtu zaudējuši prātu. Tomēr arī skaistums še nevar būt noteicošais, turpetim vulgaritāte (vai vismaz tas, ko uzskata par vulgaritāti vienā vai otrā vidē) neizslēdz iespēju, ka noteikti piemīt arī tās noslēpumainās īpatnības — kā pasakaini dīvaina grācija, neuztverams, mainīgs, sirdi plosošs, pieglaudīgs daiļums — īpatnības, kas izcel nimfeti pāri viņas viena vecuma biedrenēm, kuras ir daudz vairāk atkarīgas no telpiskās pasaules vienlaicīgām parādībām nekā no ēteriskās salas apburtajā laikā, kur Lolita rotaļājas ar sev'līdzīgām. Tā paša vecuma robežās īsto nimfešu ir daudz mazāk nekā neglīto vai vienkārši «piemīlīgo», vai pat «smukiņo», taču pilnīgi parasto apaļīgo, lempīgo, ar vēsu ādu, pēc savas dabas pilnīgi cilvēcisko meitenīšu ar apaļiem vēderiņiem, ar bizītēm, tādu, kuras vēlāk pārtop vai nepārtop par skaistām, kā mēdz teikt, sievietēm (paverieties uz dažu nejauku tauklodīti melnās zeķēs un baltā cepurītē, kas vēlāk pārvēršas apburošā ekrāna zvaigznē). Ja palūgsiet caurmēra cilvēkam parādīt skolnieču vai gaidu grupas uzņēmumā visglītāko meiteni, ne vienmēr viņš norādīs uz nimfeti. Ir jābūt māksliniekam un vājprātim, nebeidzamu skumju spēļu lietiņai, ar karstas indes burbuli ķermeņa saknē un parjūtīgu baudkāres liesmu, kas mūždien kvēlo jutīgajā sprandā (o, cik ļoti mums nākas pierauties un piesargāties!), lai uzreiz atpazītu pēc neizkaidrojamām pazīmēm — pec vaigu kaulu līnijām, kas nedaudz atgādina kaķi, pēc locekļu smalkuma un zīžainības un vēl pēc citām pazīmēm, kuras uzskaitīt man liedz izmisums, kauns, maiguma izraisītas asaras,— lai atpazītu mazo, nāvējošo dēmonu parasto bērnu pūlītī: viņa, šī nimfete, stāv meiteņu nepazīta un arī pati nejūt savu teiksmaino varu.

Un vēl: ņemot vērā laika primātu šajā burvestības pilnajā lietā, zinātņu darbonim jāpatur prātā, ka ir nepieciešama dažu gadu starpība (es teiktu, ne mazāk par desmit, bet parasti — trīsdesmit vai četrdesmit un nedaudzos zinamajos gadījumos pat deviņdesmit) starp meiteni un vīrieti, tikai tad viņš var izjust nimfetes valdzinājumu. Seit ir svarīgas acs lēcas piemērošanās spējas, jāņem vērā arī zināms attālums, kādu iekšējā acs ar tīkamu uzbudinājumu spēj parvarēt, un zināms kontrasts, ko prāts aptver ar netiklas baudas konvulsiju. «Kad es biju bērns un viņa bija bērns» (viss Edgara gaumē), Anabella man nebija nimfete: es biju viņas vienaudzis; ja atskatāmies atpakaļ, es pats biju fauniņš tajā pašā apburtajā laika salā; bet šobrīd, 1952. gada septembrī, kad apritējuši divdesmit deviņi gadi, man šķiet, ka varu viņā sazīmēt sākotnējo liktenīgo apmātību. Mēs mīlējām ar priekšlaicīgu mīlestību, kurai piemīt tāds trakums, kas tik bieži salauž pieaugušo cilvēku dzīvi. Es biju spēcīgs puika un izdzīvoju, bet indes paliekas vēl bija brūcē, un tad es jau nobriedu par vīru mūsu civilizācijas klēpi, kura atļauj vīrietim aizrauties ar sešpadsmitgadīgu jaunavu, bet ne ar divpadsmitgadīgu meiteni.

Tāpēc arī nav brīnums, ka mana pieauguša cilvēka dzīve Eiropā bija drausmīgi divdabīga. Man bija ta saucamie normālie sakari ar reālām sievietēm, kurām krūtis kā ķirbji vai bumbieri, bet manu iekšējo būtni kā pekles ceplī dedzināja koncentrēta miesaskarība, ko manī uzkurināja ikviena sastapta nimfete, kurai es, likumu cienītājs bailulis, neuzdrošinājos tuvoties. Masīvās cilvēku mātītes, kuras man bija ļauts izmantot, noderēja vienīgi par pagaidu līdzekli. Esmu gatavs ticēt, ka sajūtas, ko guvu no dabiskā kopošanās akta,

bija vārāk vai mazāk līdzīgas tām sajūtām, ko pārdzīvo normāli pieauguši vīrieši, savienojoties ar normālām pieaugušām sievietēm tajā rutinētajā ritmā, kas satricina pasauli; nelaime tikai tā, ka šiem kungiem nav gadījies, kā gadījās man, iepazīt nesalīdzināmi asākas lieglaimes mirkli. Visbālākais no maniem sapņiem, kas noveda līdz pollūcijai, bija tūkstoškārt spilgtāks par laulības pārkāpšanas iztēlēm, kādas vien visvīrišķīgākais ģēnijs vai vistalantīgākais impotents spēj iedomāties. Mana pasaule bija sašķelta. Es jutu nevis viena, bet divu dzimumu klātbūtni, pie tam ne viens, ne otrs nepiederēja man, anatoms abus uztvertu kā sievišķos; turpretī man, skatoties caur īpašu jūtu prizmu, tie atšķīrās viens no otra kā «alkas un malka».

Visu to es tagad spēju izskaidrot, bet divdesmit — divdesmit piecu gadu vecumā ne tik skaidri izpratu savas ciešanas. Ķermenis lieliski zināja, ko tas kāro, bet saprāts noraidīja katru tā lūgumu. Mani pārņēma gan bailes un kauns, gan neprātigs optimisms. Mani smacēja sabiedribā pieņemtie aizliegumi. Psihoanalītiķi vilināja mani ar pseidoatbrīvošanu no iekāres izraisītām muļķībām. Tas, ka vienīgie mīlas trīsu objekti man bija Anbellas māsas, viņas sirdsdraudzenes un kordebalets, man reizēm šķita kā priekšvēstnesis ārprātam. Reizēm gan es sev iegalvoju, ka viss atkarīgs no viedokļa un īstenībā nav nekā nosodāma, ja mani līdz prāta aptumsumam valdzina mazgadīgas meitenes. Atļaušos lasītājam atgādināt, ka Anglijā, kopš bija pieņemts likums (1933. gadā) par Bērniem un Jaunām Personām, termins «girl-child» (t. i., meitene) noteic, ka tā ir «sieviešu dzimuma persona, kas vecāka par astoņiem un jaunāka par četrpadsmit gadiem» (pie tam no četrpadsmit lidz septiņpadsmit gadiem statūts šo indivīdu noteic par «jaunu personu»). Turpretī Amerikā, tieši Masačūsetsas štatā, termins «wayward child» (kaprīzs bērns) tehniski attiecināms uz meiteni starp septiņiem un septiņpadsmit gadiem, kura «saietas ar izvirtušām un netiklām personām». Hjū Broutons, Džeimsa Pirmā laika polemisks rakstnieks, ir pierādījis, ka Rahaba jau desmit gadu vecumā bijusi netikle. Tas viss ir ļoti interesanti, un es pieļauju, ka jūs jau redzat, kā es ar putām uz lūpām esmu tuvu lēkmei — tomēr nē, nav nekādu putu, tikai es, mēli klakšķinādams, metu daudzkrāsainas laimīgu domu blusiņas attiecīgā kau

siņā. Vēl kādas glezniņas. Palūk, Vergilijs, kurš (citēju vecu angļu dzejnieku) «par nimfeti dziedāja vienā tonī», kaut gan īstenībā augstāk vērtēja zēna balsi. Tad vēl divas kaiaļa Ehnatona un viņa karalienes Nofretetes nenobriedušās meitiņas, pavisam tur bija sešas — pie Nīlas augušas, skūtām galviņām, plikiņas (nekā cita mugurā, vienīgi kreļļu virtenes), ar mīkstiem, brūniem kucentiņu puncīšiem, garenām acīm ebenkoka krāsā, netraucēti izlaidušās uz spilveniem un pavisam labi saglabājušās pēc trīstūkstoš gadiem. Tad vēl vesela rinda desmitgadīgu līgavu, kurām liek sēsties uz fascīnija — uz ziloņkaula mieta klasiskās izglītības tempļos. Laulības un kopdzīve ar bērniem vēl joprojām bieži sastopama dažos Indijas apgabalos. Tā astoņdesmitgadīgi veči uztur dzimumsatiksmi ar astoņgadīgām meitenēm, un vai kādam tur kāda daļa. Vispēdīgi Dante bezprātīgi iemīlējās savā Beatričē, kad viņa kļuva tikko deviņus gadus veca, dzirkstoša, izkrāsojusies, burvīga, košsārtā kleitā ar dārgakmeņiem, un tas notika Florencē 1274. gadā, mājas dzīrēs, līksmajā maija mēnesī. Turpetī, kad Petrarka bezprātīgi iemīlējās savā Laurā, viņa bija divpadsmitgadīga gaišmataina nimfete un tobrīd skrēja pret vēju, putekļu un ziedputekšņu apņemta, pati kā lidojošs zieds brīnišķā līdzenumā, kas atklājas no Voklīzas pakalniem.

Bet nu būsim klīrīgi un kulturāli. Humberts Humberts loti centās būt labs. Nudien centās. Viņš ārkārtīgi saudzīgi izturējās pret parastiem bērniem, pret viņu sirdsskaidrību, ko tik viegli ievainot, un nekādos apstākļos nebūtu iedrošinājies laupīt bērna nevainību, ja arī būtu kaut mazākais iegansts skandālam. Taču cik ļoti dauzījās nabadziņam sirds, kad nevainīgu bērnu pulciņā viņš pamanīja bērnu-dēmonu, «enianl charmante et lourbe»'—sapņaini maigas acis, koši sārtas lūpas; desmit gadu katorgas, ja liksi viņai manīt, ka skaties uz viņu. Tā ritēja dzīve. Humbertam bija pilnīgi iespējams nodibināt sakarus ar Evu, bet Lilita bija tā, par kuru viņš sapņoja. Pumpuriem līdzīga stadija krūšu attīstībā iestājas agri (10 g. 7 mēn.) somatisko izmaiņu gaitā, kurām seko dzimumbrieduma tuvošanās. Nākamā mums zināmā pazīme — sāk parādīties (11 g.

2 mēn.) pirmās pigmentētās spalviņas. Mans kausiņš ir pilnum pilns ar blusiņām.

Kuģa bojāeja. Koraļju sala. Es esmu palicis viens ar bojā gājušā pasažiera nosalušo meitiņu. Milulit, tā taču tikai rotaļa! Cik brīnumainus piedzīvojumus es dažkārt iztēlojos, sēdēdams uz cietā sola pilsētas parkā un izlikdamies, ka esmu iegrimis aizraujošā grāmatā. Apkārt miermīlīgajam erudītam brīvi draiskojās nimfetes, it kā viņš būtu kāda statuja parkā vai gaismēnas daļa zem veca koka. Reiz kāda ideāla daiļaviņa skotu bruncīšos ar brīkšķi uzcēla man blakus uz sola savu smago kāju, lai ietvertu mani savu kailo roku lokā un savilktu ciešāk skrituļslidas siksnu,— un es izkusu saules plankumos, aizsegdamies ar grāmatu kā ar vīģes lapu, kamēr viņas gaišbrūno matu vilnis pārklāja viņas saskrambāto celīti, un koka ēna, kas klājās par mums abiem, pulsēja un dzisa uz viņas kājas ikriem, kas mirgoja gluži tuvu manam hameleona vaigam. Kādu citu reizi rudmate skolniece iekarinājās virs manis metro vagonā, un oranžkrāsas pūciņas viņas padusē bija atklājums, kas ilgas nedēļas karsēja manas asinis. Es varētu pārstāstīt diezgan daudz šāda veida vienpusējus miniatūrus romānus. Dažiem no tiem beigās bija elles piegarša. Kādreiz, piemēram, es naktī no balkona pamanīju pāri ielai apgaismotā logā nimfeti, kas izģērbās pakalpīga spoguļa priekšā. Sādā nošķirtībā un attālumā parādībai piemita neizsakāmi pikants skaistums, kas lika man, skatītājam uz balkona, ar pilnu sparu tuvoties manam vientuļajam valdzinājumam. Taču ar velnišķīgu pēkšņumu maigais, kailais zīmējums, kuram jau piederēja mana pielūgsme, lampas starojumā pārvērtās par pretīgi kailu apakšveļā tērpta vīrieša elkoni, šis vīrietis pie atvērta loga lasīja avīzi šajā karstajā, valgajā, bezcerīgajā vasaras nakti.

Lēkāšana ar aukliņu. Lēkāšana uz vienas kājas pa ietvi, kas sadalīta ar krīta līnijām. Neaizmirstamā veča melnās drēbēs, kura sēdēja man blakus parkā uz sola, uz manas svētlaimes moku sola (nimfete zem manis mēģināja sataustīt paripojušo stikla bumbiņu), un kura man apvaicājās — nekaunīgā ragana —, vai man nesāpot vēders. Ak, lieciet mani mierā manā plaukstošajā parkā, manā nosūnojušajā dārzā! Lai viņas mūžam rotaļājas ap mani un nekad nekļūst pieaugušas.

Starp citu, es bieži esmu sev jautājis, kas ar viņām, ar šim nimfetēm, notiek vēlāk. Mūsu restotajā čuguna pasaulē, kur visam ir cēloņi un sekas, vai nevarētu būt, ka, viņas ieraugot, esmu slepeni nodrebējis, un vai tas neietekmē viņu nākotni? Nu, ir bijusi mana un nekad to neuzzinās. Labi. Bet vai tas neizpaudīsies vēlāk, vai nebūšu kaut kādā veidā viņas turpmākajā likteni kaut ko sabojājis tādējādi, ka esmu iekļāvis viņas tēlu savā slepenajā saldkaislē? Ak, šī doma ir bijusi un arvien būs dziļu šaušaligu šaubu objekts!

Es tomēr noskaidroju, par ko viņas pārvēršas pieaugot, šis apburošās, prātu mulsinošās nimfetes. Atceros, reiz es pievakarē klaiņoju pa ļaužu pilnu ielu, tas notika pavasari, Parīzes centrā. Neliela auguma tieva meitene pagāja man garām, aši klaudzinādama ar augstiem papēdīšiem; mēs reizē atskatījāmies; viņa apstājās, un es piegāju viņai klat. Viņas galva tikko sniedzās lidz manām krūšu spalvām; sejiņa apaļa, ar bedrītēm, kādu bieži sastop jaunām francūzietēm. Man iepatikās viņas garās skropstas un pērļu pelēkais tailleur', kas apkļāva jaunavīgo stāvu, kurā vēl bija saglabājies (tas tad arī bija nimfiskā atbalss, baudas saltās tirpas, kas izšāvās caur gurniem) kaut kas bērnišķīgs, kad viņas mazais, lunkanais dibentiņš izdarīja profesionālo f rētillement2 . Es apjautājos par maksu, un viņa tūdaļ atbildēja muzikāli sudrabainā noteiktībā (putns kas putns!): «Cent.»3 Es mēģināju pakaulēties, bet viņa prata novērtēt negausīgo, apslāpēto baudkāri manās acīs, kas no tāda augstuma bija pievērstas viņas apaļajai pierītei un cepurītes aizmetnim (ziedu pušķītis un lente). «Tanī pis,»4 viņa teica, aci pamirkšķinājusi, un grasījās aiziet. Es nodomāju: taču tikai pirms trim gadiem es varēju redzēt viņu atgriežamies no skolas mājās! Šī aina visu izšķīra. Viņa veda mani augšā pa parastām stāvām kāpnēm ar parastu zvana signālu, kas pavēsta kungam, kurš negrib sastapties ar otru kungu, ka ceļš ir brīvs vai nav

1 Kostims. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Grozīšanās. (Tulk. no Iranču vai.)

3 Simt. (Tulk. no Iranču vai.)

4 Neko nevar darīt. (Tulk. no Iranču vai.)

brīvs — drūms ceļš uz pretīgu istabu, kurā bija tikai gulta un bidē. Kā jau pieņemts, viņa virpirms pieprasīja savu petit cadeau,' un, kā pieņemts, es apvaicājos, kas viņai vārdā (Monique) un cik viņa veca (astoņpadsmit). Es lieliski pārzināju prostitūtu banālos paņēmienus: no viņām tā vien dzird šos dix-huit2 — skaidru čivināšanu, kurai cauri skan sapņaina blēdīšanās, ko viņas, nabadzītes, atkārto vai desmit reižu dienā. Taču šaja gadījumā bija skaidrs, ka Monika drizāk sev pieskaita, nevis atskaita pāris gadiņu. To es secināju no daudziem sīkumiem viņas koncentrētajā, skaisti veidotajā, tomēr it kā dīvaini neizplaukušajā ķermenī. Neticami žigli izģērbusies, viņa brītiņu pastāvēja pie loga, līdz pusei ietinusies pelēcīgajā aizkara muslīnā, ar bērnišķīgu prieku (grāmatā tas izklausītos pēc haltūras) klausīdamās leijerkastniekā, kas spēlēja jau krēslas pielietajā pagalmā. Kad es aplūkoju viņas roķeles un pievērsu viņas uzmanību netīrajiem nagiem, viņa, vientiesīgi savilkusi uzacis, teica: «Oui, ce n'est past bien,»3 — un jau devās pie izlietnes, bet es sacīju, ka tas nav svarīgi, nepavisam nav svarīgi. Ar īsi apgrieztajiem tumšajiem matiem, gaišpelēko acu skatienu un bālo ādu viņa bija tiešām apburoša. Viņas gurni nebija platāki kā tupus nometušamies zēnam. Vēl vairāk — es nešaubīdamies varu apgalvot (un īstenībā tāpēc vien ar pateicību paildzinu šo uzturēšanos kopā ar mazo Moniku musllnpelēkajā atmiņu cellē), ka no visām astoņdesmit vai deviņdesmit padauzām, kuras dažādos laikos pēc mana uzaicinājuma mani izklaidēja, viņa vienīgā sniedza man neviltotas baudas malku. «II йtait malin, celui qui a inventй ce truc-lа,»4 viņa laipni ierunājās un atkal ienira drēbēs tikpat ātri, kā bija iznirusi no tām.

Es pavaicāju, vai viņa nebūtu ar mieru man dāvāt vēl vienu, daudz pamatīgāku tikšanos šo pašu vakaru, un viņa solījās sagaidīt mani pie stūra kafejnīcas, piebilzdama, ka visā savā īsajā mūžā nekad nevienu neesot piekrāpusi. Mēs atgriezāmies tajā pašā istabā.

1 Dāvanu. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Astoņpadsmit. (Tulk. no Iranču vai.)

3 Jā, tas nav labi. (Tulk. no Iranču vai.)

4 Viltigs bijis tas, kas izgudrojis šo fokusu. (Tulk. no franču vai.)

Nevarēju novaldīties nepateicis, cik viņa ir jauka, un viņa kautri piebilda: «Tu es bien gentil de dire зa,»'—bet vēlāk, ievērojusi to, ko es pats pamanīju spoguli, kas atainoja mūsu pieticīgo Ēdeni — briesmīgu maiguma grimasi, kas savaibstīja manu muti, centīgā Monika (o, viņa noteikti savā laikā ir bijusi nimfete!) gribēja zināt, vai viņai nevajadzētu, avant qu'on se couche,2 noberzt krāsas kārtiņu no lūpām, gadījumā ja es vēlētos viņu noskūpstīt. Protams, es vēlējos. Ar viņu es atļāvos lielāku vaļu nekā ar kādu citu jaunu hetēru, un tonakt mans pēdējais iespaids par Moniku un viņas garajām skropstām atsauca atmiņā kaut ko jautru, kā nav citās atmiņās par manu pazemojošo, tukšo un drūmo dzimumdzīvi. Viņa izskatījās ārkārtīgi apmierināta, kad es viņai iedevu piecdesmit franku virs norunātās summas, pēc tam viņa aiztipināja aprīļa nakts sīkajā lietutiņā kopā ar smagnējo Humbertu, kas klumpačoja aiz viņas šaurās muguras. Apstājusies pie vitrīnas, viņa ar lielu patiku teica: «Je vais m'acheter des bas!»3 — un nedod Dievs, ka es kādreiz aizmirstu šīs parīzietes bērnišķīgo lūpu sīko, plīstošo skaņu, izrunājot vārdiņu «bas», kas izklausījās tik sulīgi, ka «a» gandrīz izskanēja aprauti un spraigi kā «o».

Nākamajā dienā mēs sastapāmies atkal, divos piecpadsmit manā dzīvokli, bet šī reize mani mazāk apmierināja: pa nakti viņa bija it kā vairāk izaugusi, pārgājusi vecākā klasē, turklāt bija stipri apaukstējusies. Dabūjis no viņas iesnas, ceturto tikšanos es atcēlu—jāsaka, biju tīri priecīgs izbeigt jūtu kāpinājumu, kas draudēja man uzkraut sirdi plosošus sapņus un gurdu vilšanos. Lai tad viņa paliek gludā, šmaugā Monika — tāda, kāda bija tajās divās trīs minūtēs, kad lietišķajai jaunajai prostitūtai staroja cauri savā vaļā pamesta nimfete.

īslaicīgā pazīšanās ar viņu uzvedināja mani uz domām, kas noteikti liksies skaidras lasītājam, kuram par šīm lietām ir jēga. Izlasījis sludinājumu kādā nepieklājīgā žurnāliņā, es saņēmu dūšu un vienā dienā

' Cik mīļi tu to pateici. (Tulk. no tranču vai.)

2 Pirms noliekamies guļus. (Tulk. no tranču vai.)

1  Nopirkšu sev zeķes. (Tulk. no Iranču vai.)

atrados kādas Mīle Edith1 kantorī, kura iesākumā piedāvāja man izvēlēties dzīves biedreni un apskatīt diezgan formālas fotogrāfijas krietni apsmulētā albumā («Regardez-moi cette belle brune!»2 — jau brūtes tērpā). Bet, kad es atstūmu albumu un neveikli, mulsdams izteicu savu noziedzīgo vēlējumies, viņa paskatījās uz mani tā, it kā gribētu tūlīt aizdzīt prom. Tomēr, apvaicājusies, cik tad es būtu ar mieru izdot, viņai labpatika apsolīties iepazīstināt mani ar personu, kura «varētu šo lietu nokārtot». Otrā dienā izkrāsojusies, pļāpīga, astmatiska sieviete, caurcaurēm piesūkusies ar ķiploku dvaku, ar jocīgu Provansas izloksni un melnām ūsām virs violetas lūpas, aizveda mani acīmredzot uz savu personīgo mājokli un tur, iepriekš ar skanīgu buču apveltījusi kopā saliktos resnos pirkstu galiņus, it kā uzsvērdama savas kārdinošās kā rožu pumpuriņš preces ipašības, ar teatrālu žestu atrāva aizkaru, aiz kura bija redzama puse istabas, kas, pēc visām pazīmēm spriežot, bija lielas, neizvēlīgas ģimenes guļamistaba; taču pašlaik tur neviena nebija, izņemot briesmīgi resnu, melnīgsnēju, atbaidoši neglītu meiteni tā ap gadiem piecpadsmit, ar košsarkanām lentēm biezajās, melnajās bizēs; viņa sēdēja uz krēsla un demonstratīvi auklēja plikgalvainu lelli. Kad es noraidoši papurināju galvu un mēģināju tikt laukā no lamatām, savedēja, steidzīgi murmulēdama, ņēmās vilkt nost no jaunās milzenes netīri pelēko vamzi, bet pēc tam, pārliecinājusies, ka esmu nolēmis aiziet, pieprasīja son argent'\ Istabas dibenā atvērās durvis, un divi vīrieši, ienākuši no virtuves, kur bija ieturējuši azaidu, pievienojās strīdam. Abi bija tādi šķībi, greizi, kailiem kakliem, melnīgsnēji; viens valkāja melnas brilles. Viņiem aiz muguras rēgojās mazs puišelis un nosmulējies, klibs mazulis. Ar nekaunigu loģiku, kā murgos, saniknotā savedēja, norādīdama uz briļļaino vīrieti, paziņoja, ka šis agrāk kalpojis policijā, tā ka labāk atdarīt maku. Es piegāju pie Marijas (tāds bija šīs zvaigznes vārds), kas ap to laiku rāmā mierā bija pārvietojusi savus resnos gurnus no guļamistabas

1 Edītes jaunkundzes. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Aplūkojiet šo skaisto bruneti! (Tulk. no Iranču vai.)

3 Savu naudu. (Tulk. no Iranču vai.)

krēsla uz ķeblīti pie virtuves galda, lai tur vēlreiz iebaudītu zupu, bet tikmēr mazulis pievāca no grīdas savu lelli. Zēluma uzplūdā, kas manam idiotiskajam žestam piešķīra zināmu dramatisma piegaršu, es iebāzu naudu viņas vienaldzīgajā plaukstā. Viņa atdeva manu dāvanu eksslepenpolicistam, un man tika atļauts aiziet.

7

Nemāku teikt, vai precinieces albums bija tas iztrūkstošais loceklis mana likteņa margrietiņu vītnē, bet, lai nu bija kā būdams, drīz pēc tam es nolēmu apprecēties. Es iedomājos, ka mierīga dzīve, mājas ēdiens, visi laulības dzīves nosacījumi, profilaktiskā vienmuļība gultas funkcijās un — ko var zināt — kad nākotnē palielināsies dažas tikumiskas vērtības, daži tīri garīga satura surogāti, tas varētu man palīdzēt — ja ne pilnīgi atbrīvoties no netiklām un bīstamam tieksmēm, tad vismaz mierīga garā tikt ar tām galā. Nelielais īpašums, kas man palika pēc tēva nāves (nekas īpašs —«Miranu» viņš sen bija pārdevis), un piedevām mans uzkrītošais, lai ari mazliet brutālais, vīrietiskais skaistums Jāva man ar mierīgu pārliecību uzsākt atbilstošus meklējumus. Pēc labas apskatīšanās mana izvēle krita uz poju daktera meitu: lāga vīrs ārstēja man sirds pārsitienus un reiboņa lēkmes. Dažkārt mēs ar viņu saspēlējām šahu: viņa meita vēroja mani pār molberta malu, un manis piedāvātās acis vai pirkstu kauliņus viņa iemontēja tajos kubisma savārstījumos, kādus izglītotas jaunavas toreiz gleznoja persiku un aitiņu vieta. Atļaušos sev klusībā, tomēr visai iespaidīgi atkartot: es biju un joprojām paliku, neraugoties uz visām ķibelēm, ārkārtīgi skaists vīrietis, apvaldītām kustībām, mīkstiem, melniem matiem un it kā drūmu, toties pievilcīgu liela auguma stāju. Tik vīrišķīgiem vīriešiem bieži gadās, ka subjekta ārienē izpaužas kaut kas drūms un satraukts, kam sakars ar to, kas viņam slēpjams. Tā bija arī man. Ak vai, es ļoti labi zināju, ka man tikai jāpamet ar pirkstu, lai iegūtu jebkuru pieaugušu, manis izvēlētu būtni; es pat ieņēmos neizrādīt sievietēm pārāk lielu uzmanību, bīdamies, ka tā vai cita kā pilnbriedis auglis nokritīs man blakus saltajās cisās. Ja es būtu tā dēvētais «vidusmēra

francūzis», kuram patīk modes dāmas, es viegli atrastu starp bezprātīgajām daiļavām, kas plunčojās ap manu klinti, daudz valdzinošāku būtni nekā mana Valērija. Taču šajā izvēlē es vadījos no apsverumiem, kuri īstenībā — kā es pārak vēlu attapu — noveda pie nožēlojama kompromisa. Un tas viss tikai liecina, cik neizsakami dumjš nabaga Humberts bija mīlestības lietās.

8

Kaut gan es sev iestāstīju, ka man vairāk nekā nevajag kā tikai uzkarsētu pot-au-feu' un dzīvu maksti, taču Valērijā man patika tas, ka viņa prata izskatīties kā maza meitene. Viņa tēloja mazu meiteni nevis tāpēc, ka būtu izdibinājusi manu noslēpumu; tā vienkārši bija viņas pašas būtība, un es uzķēros. Īstenībā šī meitene bija tuvu trīsdesmitiem (es nekādi nevarēju noteikt viņas īsto vecumu, jo arī viņas pase meloja), un viņa jau sen kopš bija zaudējusi savu jaunavību apstākļos, kas mainījās ikreiz pēc viņas atmiņas noskaņojuma. Es turpretī, biju naivs, cik vien naivs var būt cilvēks ar trūkumiem seksuālā sfērā. Viņa likās tāda pūkaina un draiskulīga, ģērbās ā la gamine2 , neskopodamās rādīja savas slaidās kājas, ar kurpītes melno samtu prata izcelt pēdas žilbinoši balto pacēlumu un uzmeta lūpiņas, un spīguļoja viņas vaigu bedrītes, un viņa griezās riņķī savos tiroliešu bruncīšos un gluži ikdienišķi purināja īsos, gaišos matus.

Pēc īsas ceremonijas rātsnamā es pārvedu viņu jaunā dzīvoklī un mazliet izbrīnīju viņu ar to, ka, iekāms uzsāku mīlināšanos, liku viņai pārģērbties vienkāršā bērnu naktskreklā, kuru man izdevās nočiept no drēbju skapja bāriņu namā. Laulību nakts pagāja diezgan amizanti, un, pateicoties manai centībai, mana aušiņa uz rīta pusi nonāca līdz histērijai. Tomēr īstenība drīz vien nāca gaismā. Balinātā sproga parādīja savu melno saknīti; pūciņas pārvērtās par ērk' šķiem uz skūtā apakšstilba; nemierīgā, valgā mute, lai cik es to piesātināju ar mīlestību, atklāja nožēlojamu

1 Virums. Tulk. no Iranču vai.)

2 Kā meitene. (Tulk. no Iranču vai.)

līdzību ar tādu pašu detaļu slēptajā portretā, kurā redzama viņas krupim līdzīgā nelaiķe māmuļa; un drīz vien Humberta Humberta rokās bija ne vairs bālais ielas skuķēns, bet liels, tumīgs, strupkājains, pilnkrūtains un absolūti stulbs sievišķis.

Sāds stāvoklis turpinājās no 1935. gada līdz 1939. gadam. Valērijas vienīgais tikums bija lēnprātība, un, lai cik dīvaini, tas ienesa mājīgumu mūsu trūcīgajā mītnē: divas istabiņas, pa vienu logu redzama aizkvēpusi apkārtne, pa otru — ķieģeļu siena, mazītiņa virtuvīte, vanna, izveidota kā zābaks, kurā es jutos kā Marats, tas nekas, ka nebija meitenes ar balto kaklu, kura varēja mani nodurt. Mums ar sievu pagāja laba tiesa klusu, netraucētu vakaru: viņa — iedziļinājusies sava «Paris Soires — strādādams pie grīļīga galdiņa. Mēs apmeklējām kino, velodromu, boksa sacensības. Viņas pliekano miesu es izmantoju tikai retumis, vienīgi ārkārtējas nepieciešamības reizēs, bezgalīga izmisuma brīžos. Pārtikas preču tirgotājam viņpus ielai bija maza meitiņa, viņas ēna padarīja mani traku; kaut gan ar Valērijas palīdzību es tomēr atradu dažu labu likumīgu glābiņu no manas fantastiskās bēdas. Attiecībā uz mājas pusdienām mēs bez vārda runas atteicāmies no pol-au-leu un ieturējām maltītes pa lielākai daļai šaurā restorāniņā, rue Bonaparte2 , tur bija viens pats garš galds un kopējais galdauts ar vīna traipiem, lielākoties tur bija dzirdama ārzemnieku valoda. Bet blakus namā antikvārs pieblīvētajā vitrīnā bija izstādījis lielisku, krāsainu veclaiku amerikāņu estampu, kurā mijās zaļš, sarkans, zeltains un toņi tintes zilumā un kurā bija attēlota lokomotīve ar milzum garu skursteni, lieliem, ērmotiem lukturiem un milzīgi lielu režģi — lopu atgrūdēju; lokomotīve rāva savus violetos vagonus stepē, negaisa nakti, bagātīgi jaukdama melnos, dzirksteļojošos dūmus ar negaisa pinkainajiem mākoņiem.

Tajos kaut kas uzplaiksnīja. 1939. gada vasarā nomira mans Amerikas tēvocis, atstājis man ikgadējus ienākumus — vairākus tūkstošus dolāru — ar nosacījumu, ka man jāpārceļas uz Savienotajām Valstīm un

1  Parīzes vakara avīze.fAul. piez.J

3 Bonaparta ielā.(Tulk. no franču vai.)

jāpārņem viņa firmas lietas. Sāda perspektīva man bija īsti pa prātam. Es jutu, ka manai dzīvei ir nepieciešama kāda uzpurināšana. Un bija vēl kas: laulības omulīgās dzīves plīšā bija radušies kožu izēsti caurumi. Pēdējā laikā tiku ievērojis, ka mana resnīte Valērija ir kaut kā kļuvusi citāda — izrāda neizprotamu nemieru, dažkārt pat it kā aizkaitinājumu, un tas bija pretrunā ar tā noteiktā tēla raksturu, kādu es viņai biju ierādījis. Kad es viņai paziņoju, ka mēs drīzumā kuģosim uz Ņujorku, viņa saskuma un kļuva domīga. Radās apnicīga jezga ar viņas dokumentiem. Viņai bija muļķīgā Nansena pase, un vīzas saņemšanu nez kāpēc nekādi neveicināja vīra Šveices pavalstniecība. Viņas kūtro un neatsaucīgo izturēšanos varēja izskaidrot ar to, ka vajadzēja izstāvēt garas rindas prefektūrā un paciest visādas citas nepatikšanas, taču uz viņu nekādi neiedarbojās mani stāsti par Ameriku, sārtvaidžu bērnu un milzu koku zemi, kur dzīvot būs daudz labāk nekā garlaicīgajā, pelēkajā Parīzē.

Viendien (viņas papīri bija jau gandrīz kārtībā), kad mēs nācām ārā no kāda oficiāla nama, es pēkšņi redzu, ka mana Valērija, kas gāzelēdamās soļo man blakus, pēkšņi sāk enerģiski un mēmi purināt savu klēpja sunīša galvu. Iesākuma es tam nepievērsu uzmanību, bet tad pavaicāju, kāpēc gan viņai liekas, ka galvā iekšā kaut kam jābūt. Viņa atbildēja (tulkoju viņas franču valodā pārcelto kaut kādu slāvisku banalitāti): «Manā dzīvē ir cits cilvēks.»

Lieki runāt, ka vīram nav visai patīkami dzirdēt šādus vārdus. Mani, patiesību sakot, tie apstulbināja. Iekaustīt viņu tepat uz ielas — kā rīkotos kārtīgs pilsonis — es nevarēju. Slepenu ciešanu gados esmu iemācījies pārcilvēcisku pašsavaldību. Tātad es žigli iesēdos ar viņu taksometrā, kurš jau labu laiku aicinoši slīdēja gar ietves malu, un šajā relatīvi vientuļajā vietā mierīgi uzaicināju, lai viņa paskaidro savus neprātīgos vārdus. Mani arvien vairāk smacēja traka niknuma lēkme — o, nebūt ne tāpēc, ka pašam bija kādas maigas jūtas pret šo balagānisko figūru, vārdā Humberta kundze, bet tāpēc, ka nevienam citam, izņemot mani, nepieklājās izšķirt likumīgas un nelikumīgas kopošanās problēmas, bet tagad Valērija, mana butaforiskā laulene, nekaunīgi nodomājusi pēc sava ieskata izrīkoties ar manām ērtībām un manu likteni. Es pieprasīju, lai viņa man nosauc sava mīļākā vārdu. Es atkārtoju savu prasību, taču viņa nepārtrauca savu klaunisko muldoņu un turpinaja vervelēt, cik viņa nelaimīga, dzīvodama ar mani, un ka vēlas nekavējoties šķirties. «Mais qui est-ce?»' es pēdīgi iebļāvos, ar dūri uzcirtis pa viņas celi, un viņa pat nesaviebusies blenza mani, it kā atbilde būtu tik vienkārša, ka neprasa nekādu paskaidrojumu. Tad viņa ātri paraustīja plecu un ar pirkstu norādīja uz šofera tuklo pakausi. Tas pieturēja pie nelielas kafejnīcas un stādijās priekšā. Nevaru atcerēties viņa jocīgo uzvārdu, taču pēc daudzajiem gadiem es vēl šodien redzu viņu pavisam skaidri — plecīgs krievs, bijušais Baltās armijas pulkvedis kuplām ūsām, isi apcirptiem matiem. (Ne viens vien tūkstotis tādu kā viņš Parīzē pelnijās ar šo muļķīgo amatu.) Mēs apsēdāmies pie galdiņa, baltgvards pasūtija vīnu, un Valērija, ar slapju salveti vēsinādama ceļgalu, turpināja runāt — nevis ar mani, bet drīzāk mani iekšā: šajā lepnajā traukā viņa bera vārdus ar tādu straujumu, kādu no viņas nebiju gaidījis, turklāt vienā laidā izvirda veselas zalves poļu vai krievu teicienu, mērķējot uz savu nesatricināmi mierigo mīļāko. Stāvoklis rādījās absurds, un tas kļuva vēl absurdāks, kad taksometra pulkvedis, ar saimnieka smaidu apklusinājis Valēriju, saka risināt pats savus minējumus un nodomus. Runādams nejēdzīgā franču valodā, viņš iztēloja to mīlestības un darba pasauli, kurā gatavojās iesoļot roku rokā ar savu mazulīti sievu. Viņa turpretī šobrīd sāka pievērsties savam arējam izskatam, sēžot starp šo vīrieti un mani: piekrāsoja izstieptās lūpiņas, ar pirkstu knābieniem (pie tam trīskārt palielinot dubultzodu) kārtoja blūzes priekšu un pārējo, bet viņš pa to laiku runāja par viņu, pie tam tā, it kā viņa nebūtu šepat, bet it kā viņa būtu bārene, kuru viņas pašas labā nupat nodod no viena gudra aizbildņa otram, vēl gudrākam; un, kaut gan es savās nevarīgajās dusmās pārspīlēju un sagrozīju visu dzirdēto, varu tomēr apzvērēt, ka pulkvedis itin rāmā mierā pārsprieda ar mani tādus jautājumus kā viņas diēta, menstruācijas, garderobe un grāmatas, kādas viņa jau lasījusi vai kādas derētu izlasīt. «Man šķiet,» viņš teica,

«viņai patiks «2ans Kristofs»—kā jums liekas?» O, viņš bija pamatīgs literatūrzinātnieks, šis Taksoviča kungs.

Es izbeidzu viņa dudināšanu, teikdams, lai Valerija tūdaļ savāc savas nožēlojamās mantiņas, un vulgārais pulkvedis tūdaļ galanti piedāvājās pats labprāt pārnest tas savā mašīnā. Atgriezies pie sava pienākuma, viņš aizveda Humbertus, kungu un kundzi, uz mājām, un visu brauciena laiku Valērija nemitīgi tērgāja, bet Ilumberts Bargais pie sevis apspriedās ar Humbertu Lēnprātīgo, kuru tieši Humberts Humberts nogalinās — sievu vai viņas mīļāko, vai abus, vai nevienu. Atceros, kādreiz es rokās turēju pistoli, kas piederēja manam studiju biedram, tas bija toreiz (es, liekas, to laikaposmu neesmu pieminejis, bet tas nav svarīgi), kad es loloju domas izbaudīt viņa mazo māšeli (neparasti starojošu nimfeti, ar lielu, melnu matu lenti) un pēc tam nošauties. Šobrīd es sev jautāju, vai Vālīte (tā pulkvedis viņu dēvēja) ir tā vērta, lai viņu nošautu, nožņaugtu vai noslīcinātu. Viņai bija ļoti jutīgas rokas un kājas, un es nolēmu sagādāt viņai stipras sāpes, tiklīdz paliksim divatā.

Tomēr tam nebija lemts notikt. Vālīte — ap to laiku paguvusi izliet veselas asaru straumes, notašķīties visās varavīksnes krāsās ar iztriepto kosmētiku — piedzina pilnu ar mantām lādi, divus čemodānus, saplaisājušu kartona kasti, un mana vēlēšanās uzvilkt kalnu zābakus un ar ieskrējienu iespert viņai pa krustiem, protams, bija neiespējama, kamēr tepat tuvumā grozijās nolādētais pulkvedis. Nebija tā, ķa viņa izturēšanās būtu nekaunīga vai kā citādi: gluži otrādi, viņš izrādīja (it kā sānu kulisēs tajā teātrī, kurā biju ievilināts) vecmodīgu pieklājibu, pavadot katru savu kustību ar nepareizi izrunātiem atvainošanās vārdiem (že demand pardon . . . eske že puī . . .), un ar lielu taktu novērsās, kamēr Valite norāva vannasistabā no auklas savas rozā biksītes; bet šis nelietis, šķita, viena laikā atradās visur, pielāgodams savu ķermeni dzīvokļa anatomijai, lasīdams manu avīzi manā atzveltnes krēslā, raisīdams vaļā auklas samezglojumus, uztīdams sev papirosu, skaitīdams tējkarotites, iegriezdamies tualetes telpā, palīdzēdams savai skuķei ietīt elektrisko matu žāvējamo aparātu (dāvanu no viņas tēva) un nesot ara visas šīs grabažas. Es sēdēju, rokas klēpi

salicis, sāniski uz palodzes, gremzdamies aiz garlaicības un naida. Pēdīgi viņi abi izgāja no drebošā dzīvokļa — manis aizcirsto durvju vibrācija vēl ilgi trīsēja katrā manā nervā, tā bija vāja atbalss tam pelnītajam, atvēzeniski iecirstajam pliķim pa žokli, kādu viņa būtu saņēmusi uz ekrāna saskaņā ar visiem tagadējā kino noteikumiem. Neveikli tēlodams savu lomu, es aizsoļoju uz vannasistabu, lai pārliecinātos, vai šie nav aizveduši manu angļu odekolonu; nē, nebija vis; bet, sajūtot nikna riebuma krampjus, es pamaniju, ka bijušais cara padomnieks, pamatīgi iztukšojis savu urīnpūsli, nav noskalojis ūdeni. So svešā urīna triumfējošo peļķi ar tajā izšķīdušo izmirkušo tumši dzelteno smēķa galu es uztvēru kā vislielāko apvainojumu un mežonīgi raudzījos apkārt pēc ieroča. Patiesība droši vien nekas cits kā krievu mietpilsoniskā pieklājība (liekas, ar kaut kadu aziātisku piejaukumu) bija pamudinājusi krietno pulkvedi (Maksimoviču!— viņa uzvārds pēkšņi iekrita man prātā), ļoti manierīgu cilvēku, kā visi krievi, nokārtot savu intīmo vajadzību pienācīgi klusu, lai neuzsvērtu svešā dzīvokļa mazo platību, nogāžot lejā pērkoņdimdošu ūdenskritumu virsū paša klusinātai strūkliņai. Bet tas man neienaca prāta, kad, niknumā rūkdams, es šaudijos pa virtuvi, meklēdams kaut ko pamatīgāku par slotu. Pēkšņi, pametis to visu, es izdrāzos no mājas ar varonīgu nodomu uzbrukt viņam tāpat ar dūrēm vien. Kaut gan no dabas esmu apveltīts ar spēku, tomēr nebūt neesmu bokseris, turpretim nelielais platplecīgais Maksimovičs likās kā no čuguna izliets. Iela bija tukša, jo manas sievas aizbraukšana netika publiski atzīmēta, izņemot dubļos spulgojošu mākslīgu dārgakmeni (kas bija nosviests pēc trīs gadu liekas glabāšanas salauztā šķirstiņā), laikam tas arī mani paglāba, ka deguns netika sadauzīts līdz asinīm. Bet alga viena; īstajā laikā es tiku atriebts. Kāds cilvēks no Pasadenas man reiz pavēstīja, ka misis Maksimoviča, dzimusi Zborovska, mirusi dzemdībās 1945. gadā. Viņa ar viru tīri nejauši no Francijas bija nokļuvuši Kalifornijā; tur viņi veselu gadu, lieliski atalgoti, bija iesaistījušies kā objekti kādā eksperimentā, ko veica slavens amerikāņu etnologs. Eksperimenta mērķis bija konstatēt cilvēku (individuālo un rases) reakciju uz barošanos vienīgi ar banāniem un vīģēm, turklāt visu laiku atrodoties četrrāpus. Cilvēks,

kas man to paziņoja, pēc profesijas ārsts, apzvērēja, ka pats savām acīm redzējis tos abus — kuplmieslgo Valli i un viņas pulkvedi, kurš tai laikā jau bijis nosirmojis un ari krietni izplūdis miesās; abi centīgi rāpojuši pa pulētām grīdām cauri veselai rindai spoži apgaismotu telpu (vienā atradās augli, otrā ūdens), trešajā paklāji gulēšanai u. tml.), kopā ar viņiem bija vairāki citi nolīgti četrkājaiņi, sakomplektēti no trūcīgo un neaizsargāto ļaužu slāņiem. Es tajā reizē mēģināju sameklēt šo eksperimentu rezultātus antropoloģiskajā žurnālā, taču acīmredzot tie vēl nebija publicēti. Protams, šādiem zinību augļiem ir nepieciešams laiks, lai tie pilnīgi ienāktos. Cerams, ka atskaite, kad būs gatava, tiks ilustrēta ar labām fotogrāfijām, kaut gan nav īsti ticams, ka cietumu bibliotēkas saņemtu šādus zinātņu darbus. Tā bibliotēka, kuru es šobrīd esmu spiests izmantot, ir lielisks piemērs bezjēdzīgam eklektismam, kas noteic grāmatu izvēli šāda veida iestādēs. Seit ir Bibele, protams, un ir ari Dikenss (vecs Dilingama daudzsējumu izdevums, Ņujorkā, MDCCCLXXXVII); ir ari «Bērnu enciklopēdija» (kurā atrodama» diezgan jaukas gaidu fotogrāfijas — gaiši zeltainiem matiem, peldbiksltēs), šeit ir ari Agatas Kristi detektīvromāns «Izziņota slepkavība»; bez tam ir vēl tādas blēņas kā Persija Elfinstona «Klaidonis Itālijā», šim autoram pieder arī «Atkal Venēcija», Bostona, 1868., un samērā jaunais (1946) «Who's Who in the Limelight»'—tajā uzskaitīti aktieri, režisori, dramaturgi un ievietoti statisku ainu uzņēmumi. Vakar, pāršķirstot pēdējo no minētajām grāmatām, mani patīkami pārsteidza viena no tām spilgtajām sakritībām, kuras loģiķis nevar ciest, bet dzejnieks dievina. Pārrakstu lappuses lielāko daļu:

Pims Rolands. Dzimis Lundijā, Masačūsetsā, 1922. Skatuvisko izglītību ieguvis Elsinoras teātrī, Derbijā, Ņujorkā. Debitējis lugā «Izlauzusies saule». Starp daudzajām lugām, kurās viņš tēlojis, minamas: «Kaimiņu kvartālā», «Meitene zaļā tērpā», «Sajauktie vīri», «Dīvainā sēne», «Par mata tiesu», «Džons Lovlijs», «Tu atnāci sapnī».

Kviltijs, Klērs. Amerikāņu dramaturgs. Dzimis Ošensitijā, Ņūdžersijā, 1911. Beidzis Kolumbijas universitāti. Sācis nodarboties ar komerciju, pēc tam pievērsies dramaturģijai. Sarakstījis lugas «Mazā nimfa», «Dāma, kas mīlēja zibeni» (līdzautore Viviana Damora-Bloka), «Tumšie gadi», «Dīvainā sēne», «Tēva mīlestība» un citas. Ievērības vērtas daudzas viņa lugas bērniem. «Mazā nimfa» (1940) ar viesizrādēm nobrauca 14 000 jūdžu un 280 reizes vienas ziemas laikā tika uzvesta provincē, iekāms nokļuva līdz Ņujorkai. Iemīļotie laika kavēkļi: sacīkšu automobiļi, fotografēšana, mājas zvēriņi.

Kvaina, Doloresa. Dzimusi 1882. gadā Deitonā, Ohaio štatā. Mācījusies skatuves mākslu Amerikas Akadēmijā. Debitējusi Otavā 1900. gadā. Debija Ņujorkā notika 1904. gadā luga «Nesarunājies ar svešiem». Kopš tā laika pagaisusi šādās lugās . . .

Kādas neizsakāmas mokas mani plosa, tikai ieraugot vien manas mīļotās mīlestības vārdu pat šeit, līdzās kādas pretīgas vecas komediantes uzvārdam! Vai nevarēja būt, ka arī viņa būtu kļuvusi aktrise! Dzimusi 1935. gadā, uzstājusies (pie viena, redzu, ka iepriekšeja rindkopā man ir pārrakstīšanās kļūda — bet, lūdzu, nelabojiet, godājamais izdevēj) «Nogalinātajā dramaturgā». Kwain — Schwein. Tu nogalināji Kviltiju. O, Lolita mana, viss, ko es tagad varu, tikai spēlēties ar vārdiem.

9

Piņķerīgā šķiršanās lieta spieda mani atlikt aizbraukšanu, un vēl viena Pasaules kara tumsa jau klajās pār zemeslodi, kad, vienu ziemu nonīcis Portugālē, kur pārcietu plaušu karsoni, es beidzot piestāju pie Amerikas krastiem. Ņujorkā es labprāt pieņēmu likteņa piedāvāto vieglo darbu: galvenokārt man bija jāizgudro un jarediģē sludinājumi parfimērijas uzņēmumam. Es priecājos par šī darba nenopietno raksturu un pseidoliterāro nokrāsu un pievērsos tam pavirši, kad ienaca prātā. No otras puses, jaunā, kara laika universitāte Ņujorka centās mani pierunāt pabeigt iesākto franču literatūras salīdzinošo vēsturi. Pie pirmā sējuma es nostrādāju gadus divus, pie tam reta bija diena,

kad strādāju mazāk par piecpadsmit stundām. Atskatoties uz šo periodu, es saskatu to akurāti sadalītu kā plašu gaismu un šauru ēnu: gaisma attiecināma uz prieka brīžiem, rokoties bibliotēku dzīlēs; ēna — iekāres mokas, bezmiegs — vārdu sakot, viss tas, par ko iau esmu daudz runājis. Lasītājs, kas mani iepazinis, viegli iztēlosies, cik cītīgi piekārsušā, putekļainā gaisā os ar skatiem meklēju — ak vai, vienmēr iztālēm — nimfetes, kuras rotaļājās Centrālajā parkā, un cik ļoti man bija pretīgas riebīgi dekorativās, dezodorētās sekretāres un kantoristes, ar kurām viens no mūsu iestādes jokpēteriem visu laiku centās mani iekairināt. Nerunāsim vairs par to. Traģiskais dvēseles spēku sabrukums noveda mani uz pusotru gadu sanatorijā; es atgriezos darbā — un drīz vien atkal sasirgu.

Izveseļošanos varēja solīt moža dzīve svaigā gaisā. Mans iemīļotais ārsts, apburošs ciniķis ar īsu, tumšu bārdiņu, iepazīstināja mani ar savu brāli, kas posās vadit ekspedīciju uz Kanādas piepolārajiem apgabaliem. Mani tai piekomandēja kā «psihisko reakciju novērotāju». Laiku pa laikam es kopā ar diviem jauniem botāniķiem un vecu namdari dalījos (teiksim, ne visai sekmīgi) apaļīgos daiļumos, kuri piemita vienai no mūsu uztura speciālistēm — ārstei Anitai Džonsonei, viņu drīz vien ar lidmašīnu aizvizināja uz mājām, ko atceros ar lielu patikšanu. Ekspedīcijas mērķis man bija visai neskaidrs. Spriežot pēc daudzajiem meteorologiem, kas šeit piedalījās, varēja nodomāt, ka mēs izsekojam lidz pat viņa midzenim (kaut kur, jādomā, Velsas prinča salā) klejojošo un nepastāvīgo ziemeļu magnētisko polu. Viena no grupām ar kanādiešu palīdzību nodibināja meteoroloģisko staciju Melvilas zundā uz Pjēra zemes strēles. Otra, arīdzan nomaldījusies grupa, vāca planktonu. Trešā pētīja, vai tundra ietekmē tuberkulozi. Bērts, kino fotogrāfs, tips, kam ļoti trūkst pašpaļāvības un ar kuru kopā mani kādu laiku piespieda neatlaidīgi nodarboties ar fizisku darbu (viņam, tāpat kā man, konstatēja psihiskas novirzes), apgalvoja, ka mūsu ekspedīcijas «lielie cilvēki», tās īstenie vadītāji, kurus mēs nekad nedabūjām redzēt, ir sprauduši sev mērķi pārbaudīt, kā klimata izmaiņa uz silto pusi ietekmē polārās lapsas kažoku.

Mēs dzīvojām izjaucamās teltīs pirmskembrija granīta pasaulē. Mums bija vesels lērums piederumu — «Reader's Digest»' komplekts, saldējuma mašina, ķīmiskie klozeti, krāsainas papīra mices Ziemsvētku svētīšanai. Es ļoti labi atspirgu, kaut arī dzīve šeit bija neaprakstāmi tukša un garlaicīga. Ieslēgts arktikas trūcīgās augu valsts apkārtnē — siklapains kārklu krūmājs, ķērpji —, izrauts cauri un, kā man šķiet, svilpjošā vēja izslaucīts, es mēdzu sēdēt uz apaļa akmens, zem gluži caurspīdīgām debesīm (cauri tām tomēr neatspīdēja nekas ievērības cienīgs) un jutos dīvaini atsvešināts no sava «es». Resnas, spīdīgas, mazas eskimosietes ar jūras cūciņām līdzīgām sejiņām, zivju smakām un atbaidošiem, taisniem matiem kraukļa melnumā izraisīja manī vēl mazāk kārības nekā Džonsone. Nimfetes nav sastopamas arktiskajos apgabalos.

Es atstāju vairāk kompetentu ļaužu ziņā analizēt ledus dreifu, drumlinus, gremlinus, kremlinus un kādu laiku mēģināju pierakstīt to, ko pats vientiesīgi noturēju par «psihiskām reakcijām» (esmu, piemēram, ievērojis, ka pusnakts saules apstākļos sapņi mēdz būt spilgtās krāsās, to apliecināja arī mans draugs fotogrāfs). Bez tam manos pienākumos ietilpa iztaujāt dažādus savus biedrus par daudzām lietām, tādām kā: nostalģija, bailes no nepazīstamiem zvēriem, fantazēšana par gastronomiskiem un seksuāliem tematiem, iemīļotākie laika kavēkļi, iemīļotākās radiopārraides, pārmaiņas domu gaitā un tā joprojām. Visiem tas bija tā apnicis, ka es metu mieru,— un, tikai beidzoties manai divdesmit mēnešu ilgajai «piepolārajai katorgai» (kā jokodams izteicās viens no botāniķiem), es uzskrivēju caurcaurēm sagudrotu un ļoti spilgtu ziņojumu: ziņkārīgais lasītājs to atradīs iespiestu žurnālā Annals of Adult Psychophysics»2 1945. vai 1946. gada izlaidumā, kā arī izdevumā «Arctic Explorations»3 , kas veltīts mūsu ekspedīcijai — kurai, beigās vēl piebildīšu, īstenībā nebija nekāda sakara ar vara iegulām Viktorijas salā un tamlīdzīgām blēņām, kā man vēlāk izdevās uzzināt no mana labsirdīgā ārsta, jo ekspedīci-

' Populārs žurnāls ASV.ļAu/. piez.)

2 «Pieaugušo psihofiziskās annāles».(Tulk. no angļu vai.)

3 «Polārie pētījumi». (Tulk. no ang/u vai.)

las istais mērķis bija, kā mēdz teikt, «slepena» rakstura, un tāpēc atļaušos vēl piebilst, ka, lai kāds mērķis lai bija, tas tika pilnīgi sasniegts.

Lasitājs ar nožēlu uzzinās, ka driz vien pēc manas atgriešanas civilizētajā pasaulē man atkal iznāca cīnīties ar prāta aptumsumu (ja vien šis cietsirdīgais apzīmējums ir attiecināms uz melanholiju un neciešamām ilgu mokām). Pilnigu izveseļošanos man dāvāja kads atklājums, ko izdarīju tai laikā, kad ārstējos ļoti dārgā sanatorijā. Es atklāju neizsīkstošu veselīga uzjautrinājuma avotu, āzēdams psihiatrus, viltīgi piekrizdams viņiem, nekad neļaudams viņiem manīt, ka man ir zināmi visi viņu profesionālie stiķi, izdomājot vidiem par patikšanu zīmīgus sapņus tīri klasiskā stilā (šie sapņi lika viņiem pašiem, sapņu izspiedējiem, redzēt sapņus un naktīs pamosties ar kliedzienu), kaitina j u viņus ar neīstām atmiņām par kādam it ka slepus noskatītām «sensenām ainām» no vecāku kopdzīves un neļāvu viņiem pat aptuveni nojaust pacienta patieso kaiti. Uzpircis māsu, es tiku klāt dziedinātavas arhīviem un tur atradu, labi izsmējies, kartītes, kurās tiku nosaukts par «potenciālu homoseksuālistu» un «absolūtu impotentu». Sī izprieca man tā iepatikās un mani tik labvēlīgi ietekmēja, ka es pēc izveseļošanās paliku vēl vienu lieku mēnesi sanatorijā (pie tam brīnum labi gulēju un ēdu ar skolnieces ēstgribu). Un pēc tam vēl padzīvoju vienu nedēļu ilgāk vienīgi tāpēc, lai gūtu gandarījumu paspēkoties ar vareno jauno profesoru no «pārvietoto personu» skaita jeb Dī Pī (no «Dementii Praecox»)\ ļoti ievērojamu vīru, kurš kļuvis slavens, jo pratis slimniekam likt noticēt, ka tas bijis liecinieks paša ieņemšanai.

10

No slimnīcas iznācis, nolēmu pameklēt kādu ciematiņu Jaunanglijā vai kādu snaudulīgu pilsēteli (gobas, balta baznīciņa), kur es varētu pavadīt literāru vasaru, iztiekot ar piezīmēm, kuru man sakrājies vesela ķerbele, un peldoties tuvējā ezerā. Mani atkal savaldzināja darbs pie mācību grāmatas, turpretī piedalīšanos

sava mirušā tēvoča smaržu uzņēmumos es ap to laiku jau biju novedis līdz minimumam.

Viens no viņa kādreizējiem darbiniekiem, godājamas dzimtas pēctecis, piedāvāja man apmesties uz dažiem mēnešiem piepilsētas mājā, kas piederēja viņa trūkumā nonākušajiem radiniekiem, uzvārdā Makū, viņi vēlējās izīrēt mājas augšējo stāvu, kur līdz savai nāves stundiņai cienīgi bija mitusi vecā tante. Viņš pastāstīja, ka pašam esot divas meitas, viena vēl gluži maza, bet otrai divpadsmit gadu, esot arī brīnumjauks dārzs netālu no brīnumjauka ezera, un es sacīju, ka tas viss sola absolūti ideālu vasaru.

Mēs apmainījāmies vēstulēm, un es pārliecināju Makū kungu, ka nemedzu piecūkot kaktus. Vilcienā pavadīta nakts bija fantastiska: es centos visos sīkumos iztēloties noslēpumaino nimfeti, kuru mācīšu franciski un glāstīšu humbertiski. Spēļu lietiņai līdzīgajā stacijā mani neviens nesagaidīja, kad es izkāpu ar savu jauno, dārgo čemodānu, un neviens neatsaucās arī uz telefona zvanu. Pēc kāda laika tomēr zaļi rožainās Remsdeilas vienīgajā viesnīcā satraukts un izmircis ieradās Makū un paziņoja, ka viņa māja nule kā nodegusi līdz pamatiem — iespējams, sakarā ar vienlaicīgo ugunsgrēku, kas visu nakti bija plosījies manas dzīslās. Makū paskaidroja, ka viņa sieva ar meitām ģimenes automobilī aizbraukušas meklēt apmešanās vietu kādās viņiem piederošās lauku mājās, bet sievas draudzene, Heiza kundze, brīnišķīga sieviete, Lounstrītā 342, ir ar mieru izdot man vienu istabu. Vecā sieva, kas dzīvojot tieši pretim Heiza kundzei, aizdevusi Makū savu limuzīnu, aizvēsturisku laiku mašīnu ar taisnstūrainu virsu, ko vadīja lustīgs nēģeris. Es gan sevī nospriedu, ja reiz izgaisis vienīgais apstāklis, kura dēļ es gribēju braukt tieši uz Remsdeilu, tad jaunais variants,' ko man piedavāja, ir tikai murgojums. Kāda man daļa, ka viņam no jauna jāceļ māja,— jādoma, viss taču ir bijis krietni apdrošināts. Jutos aizkaitināts, vīlies un saskumdinājies, taču kā pieklājīgs eiropietis nevarēju atteikt aizvizināt mani uz Lounstrītu šajā katafalkam līdzīgajā limuzīnā, turklāt man bija tada nojauta, ka pretējā gadījumā Makū izdomās vēl kādu komplicētāku paņēmienu, kā atkratīties no manas personas. Redzēju, ka viņš sīkiem solīšiem aiztipina projām un ka mans šoferis, viegli pasmīnēdams, nogroza

K<ilvu. Ceļā es nozvērējos, ka nekādos apstākļos nepalikšu Remsdeilā, bet tajā pašā dienā izlidošu virzienā uz Bermudu vai Bahamu, vai Velnamātes salam. Vēl nesen man tirpas gaja pa mugurkaulu, iztēlojoties dažas saldkairas iespejas, kas saistījās'ar jūras kūrortu krāsainajām fotokartītēm, un, taisnību sakot, tieši Makū strupi atrāva mani no šiem plāniem ar savu labi domāto, bet, ka tagad izrādījās, pilnīgi neiespējamo priekšlikumu.

Vēl jāpiemin straujas atkāpes no temata; mes gandrīz sabraucām uzmanīgu piepilsetas sūni (no tiem, kas no slēptuves pēkšņi uzbrūk automobiļiem), tikko nogriezāmies uz Lounstrītu. Skatienam pavērās Heizu ināja — celta no balsinātiem dēļiem, nožēlojama, aiz vecuma apsūbējusi, drīzāk peleka, nevis balta — no tāda tipa mājokļiem, kurā, droši var teikt, dušas vietā atradīsi klistīra šļūteni, uzspraustu uz vannas krāna. Es iedevu šoferim dzeramnaudu — cerība, ka viņš tūdaļ aizbrauks,— tad es varētu nepamanīts apmest līkumu un atgriezties viesnīcā, lai paņemtu čemodānu; bet šoferis vienkārši nobremzēja pie pretejā nama, no kura verandas vecā misis Vizavi jau uzsauca viņam. Ko es varēju cfarīt? Es nospiedu durvju zvanu.

Melnādaina kalpone mani ielaida un atstāja stāvam uz grīdsegas, kamēr pati aizšāvās atpakaļ uz virtuvi, kur kaut kas dega vai, pareizāk, svila.

Priekšnamu greznoja pušķis durvju zvaniņu, kokā izgriezts briesmonis ar baltām acīm (meksikāņu darinājums tūristu pievilināšanai) un Van Gogs («Arlēziete»)— buržuāzijas izsmalcinātākās daļas banālais luteklis.

Pa labi pavērtās durvis ļāva saskatīt viesistabas stūrīti ar visādiem meksikāņu nieciņiem stikla skapī un svītrotu dīvānu pie sienas. Priekšā, priekštelpas dziļumā, bija kāpnes, un, kamēr es tā stāvēju, ar lakatiņu susinādams pieri (tikai nupat es aptvēru, kāda svelme valdīja ārā), un aplūkoju acīs patrāpījušos priekšmetu— vecu, pelēku tenisa bumbiņu, kas bija nolikta uz smagas ceļasomas,— no kāpņu augšēja laukuma atskanēja Heiza kundzes kontralts; pārliekusies pār margām, viņa melodiski apjautājās: «Vai mesjē Humberts?» Piedevām no augšas nobira nedaudz papirosa pelnu. Pēc tam pati dāma (sandales, tumšsarkanas garās bikses, dzeltena zīda blūze, mazliet taisnstūraina

seja — šādā secibā) nonāca pa kāpnēm lejā, nepārtraukti pakšķinādama ar rādītājpirkstu pa papirosu.

Es, šķiet, tūlīt ari aprakstīšu, kāda izskatījās misis Heiza, lai atbrīvotos no viņas. Sai nabaga dāmai varēja būt trīsdesmit pieci gadi, viņai bija gluda piere, izplūkātas uzacis un gluži parasti, kaut ari diezgan pievilcīgi vaibsti kā tam sieviešu tipam, kuru var apzīmēt kā vāju Marlēnas Dītrihas atblāzmu. Ar plaukstu plikšķinādama pa bronzas krāsas matiem pakausī, viņa ieveda mani viesistabā, kur mēs kādu brīdi parunājāmies par Makū nodegušo māju un priekšrocībām, dzīvojot Remsdeilā. Viņas plati novietoto akvamarīnzilo acu skatiens bija radis tvert visu sarunu biedru, centīgi izvairoties tikai no viņa acīm. Viņas smaids aprobežojās ar jautājoši paceltu vienu uzaci; un visā sarunas laikā viņa it kā izritināja savu ķermeni, no dīvāna piecēlusies, veica īsus, drudžainus gājienus pie trim pelnu traukiem un kamīna (kurā bija redzama sabrūnējusi ābola serde); pēc tam viņa atkal atslīga sēdekli, pavilkusi vienu kāju zem sevis. Viņa acīmredzot bija pieskaitāma to sieviešu pulkam, kuru nogludinātā valoda spēj pastāstīt par dāmu lasīšanas pulciņu vai dāmu bridža pulciņu, taču dvēseli atspoguļot nespēj; šīm sievietēm pilnīgi trūkst humora izjūtas, viņas īstenībā gluži vienaldzīgi izturas pret desmit, divpadsmit viņām zināmām salonu sarunu tēmām, bet pie tam ir ļoti izvēlīgas attieksmē pret sarunu likumiem, caur kuru saulaino celofānu skaidri spiežas cauri slepenas, nomāktas un ne visai pievilcīgas lietas. Man bija pilnīgi skaidrs: ja kādu neticamu apstākļu sagadīšanās dēļ es kļūtu par viņas irnieku, viņa metodiski ķertos klāt, lai mani pataisītu par to, ko viņa saprot ar vārdu «īrnieks», — un es būtu ievilkts vienā no tiem garlaicīgajiem milas piedzīvojumiem, kuri man bija tik ļoti pazīstami.

Jāsaka gan, nevarēja būt ne, runas par to, ka es te varētu apmesties. Nedomāju, ka varētu būt laimīgs, dzīvojot mājā, kur uz katra krēsla mētājas nopluskāts žurnāliņš un kur pretīgi sajaukta «funkcionālo» moderno mēbeļu komēdija ar vecu šūpuļkrēslu un grīļīgu galdiņu traģēdiju, uz kuriem novietotas izdzisušas lampas. Madāma veda mani augšā un pa kreisi, uz «manu» istabu. Es to aplūkoju caur atteikšanās miglu, taču cauri šai dūmakai pamanīju virs «manas» gultas Renē Prinē «Kreicera sonātes» reprodukciju. Un šito kalpotāju būceni viņa dēvēja par «pusstudiju»! Prom no šejienes, uz pēdām prom, es domās izsaucos, izlikdamies, ka apsveru līdz smieklīgumam zemo maksu, kādu ar sapņainām un bargām cerībām saimniece noteica par pilnu pansiju.

Veco laiku pieklājība tomēr lika man paildzināt spīdzināšanu. Mēs šķērsojām kāpņu laukumiņu un pārgājām mājas otrā pusē. («Seit dzīvoju es, bet tur dzīvo Lo»—droši vien istabmeita, es nodomāju), un irnieks-mīlnieks tikko spēja apvaldīt trīsas, kad viņam, visai izsmalcinātam vīrietim, bija ļauts iepriekš apskatīt mājā vienīgo vannasistabu — skabūzi (starp kāpņu laukumu un istabu, kas piederēja jau minētajai Lo), tur bezveidīgi, slapji veļas gabali karājās virs apšaubāma izskata vannas, kurā kā jautājuma zīme rēgojās tur palicis matiņš; un tajā brīdī es ieraudzīju jau iztēlotos gumijas čūskas līkumus un citu priekšmetu, tai ar kaut ko radniecīgu: pūkaini rožainu sedziņu, klīrīgi uzsegtu uz klozeta vāka.

«Es redzu, iespaids jums nav diez cik labvēlīgs,» sacīja mana dāma, vienu mirkli ļāvusi nokrist rokai uz manas piedurknes. Viņā jautās aukstasinīga uzņēmība (viņai bija papilnam tā, ko, šķiet, apzīmē ar vārdiem «mierīga grācija») ar tādu kā kautrību un skumjām, un tāpēc sevišķā rūpība, izvēloties vārdus, likās tikpat neīsta kā dikcijas pasniedzēja intonācija. «Mana māja nav īpaši spodra, to es atzīstu,» turpināja jaukā, neveiksmei nolemtā nabaga sieviete, «bet, ticiet man (viņas skatiens pārslīdēja pār manām lūpām), jums šeit būs labi, pat ļoti labi. Nāciet, es jums vēl parādīšu ēdamistabu un dārzu (pēdējo vārdu viņa izteica mundrāk, it kā vilinoši uzsvērdama balsi).

Es negribīgi sekoju viņai atkal uz apakšstāvu; mēs izgājām cauri priekšnamam un virtuvei, kas atradās mājas labajā pusē, tajā pašā, kur bija ēdamistaba un viesistaba (turklāt pa kreisi no priekšnama,, zem «manas» istabas nebija nekas cits kā garāža). Virtuvē drukna jauna nēģeriete, noceldama savu lielo, spoži melno somu no durvīm, kas veda uz sētas izeju, izteicās: «Es nu tagad iešu, misis Heiza.» —«Labi, Luīza,» tā nopūzdamās atbildēja. «Es jums samaksāšu piektdien.» Mēs devāmies cauri nelielai telpai, kur bija novietoti trauki un maize, un iegājām ēdamistabā, kas bija blakus viesistabai, kuru mēs nesen ar labpatiku

bijām aplūkojuši. Es pamanīju uz grīdas baltu kapzeķlti. Ērclgi iekrekstējusies, Heiza kundze ejot noliecās pēc tās un iemeta kādā skapi. Mēs pārlaidam acis sarkankoka galdam ar augļu vāzi vidu, kurā nebija vairāk kā viens spīdīgs plūmju kauliņš. Es pa to starpu sataustīju kabatā vilcienu sarakstu un neuzkrītoši izcēlu to laukā, lai, tiklīdz radīsies izdevība, izstudētu to. Visu laiku es gāju Heiza kundzei aiz muguras cauri ēdamistabai, kad pēkšņi tās galā pamirdzēja zaļumi. «Te nu ir veranda,» mana pavadone nočivināja, un pēc tam bez mazākā brīdinājuma man zem sirds uzbangoja zils jūras vilnis, un no niedru paklāja uz verandas saules lokā puskaila, uz ceļiem stāvot, mana Rivjēras mīlestība pagriezās man pretī un vērīgi uzlūkoja mani pāri tumšajām brillēm.

Tas bija tas pats bērns — tie paši smalkie, medaini brūnie pleciņi, tā pati zīžainā, lokanā, atsegtā mugura, tā pati gaišbrūno matu kodaļa. Melns balti punktēts lakats apņēma viņas vidukli, noslēpdams manām vecīgajam gorillas acīm — taču ne no jaunības atmiņas skatiena — neizveidojušās krūtis, kuras es tā glāstīju viņā neaizmirstamā dienā. Un, it ka es būtu bijis aukle no pasakas par mazo princesi (kas pazudusi, nolaupīta, atrasta, čigānietes kankaros tērpta, caur kuriem viņas kailums uzsmaida karalim un viņa medību suņiem), es atpazinu tumšbrūno dzimumzimīti uz viņas sana. Ar svētlaimības pilnām šausmām un sajūsmu (karalis raud aiz prieka, taures pūš, aukle piedzērusies) es atkal ieraudzīju burvīgo iekritušo vēderiņu, kur manas lūpas, virzīdamās uz dienvidiem, garāmejot apstājās, un šie zēniskie gurni, kur es skūpstīju peldbiksīšu gumijas robaino nospiedumu — toreiz neprātīgajā, neaizmirstamaja dienā pie Rožu klintīm. Gadsimta ceturksnis, ko esmu nodzīvojis kopš tiem laikiem, sakļāvās, radīja trīsošu asmeni un izgaisa.

Man ir neizsakāmi grūti ar pienācīgu spēku izteikt to eksploziju, tos drebuļus, to grūdienu, ko izraisīja kaislīgā sazīmēšana. Tajā saules piestrāvotajā mirklī, kurā mans skatiens paguva apriņķot uz ceļiem nostājušos meiteni (kas mirkšķināja acis pāri stingrām, tumšām brillēm—ak, mazais Herr Doktor', kuram va-

jadzēja mani izdziedēt no visām kaitēm), kamēr es gāju viņai garām, uzlicis\ brieduma masku (stalta, virišķiga skaistuļa, ekrāna varoņa izskatā), manas dvēseles tukšums paguva uzsūkt visos sikumos viņas spilgto daiļumu un salīdzināt to ar manas mirušās līgavas īpatnībām. Vēlāk, protams, viņai, šai novai1 , Lolitai, manai Lolitai, bija lemts pilnīgi aizēnot savu prototipu. Es vienīgi cenšos uzsvērt, ka atklāsme uz amerikāņu verandas uzskatāma tikai kā sekas tai «ķēniņvalstij pie jūras» manos ciešanu pilnajos pusaudža gados. Viss, kas noticis starp šiem diviem atgadījumiem, noveda pie veselas rindas neveiksmīgu meklējumu un maldu, un neīstu prieku pirmsākumiem. Viss, kas bija kopīgs šīm abām būtnēm, manā uztverē padarīja tās par vienu veselu.

Man, starp citu, nav nekādu ilūziju. Augšminēto paskaidrojumu mani soģi uztvers vienīgi ka vājprātīgā akstišanos, vienkārši izsakoties, tādu, kas mīl le fruit vert2 . Galu galā man tas ir pilnīgi vienalga. Zinu tikai to: kamēr Heiziene un es kāpām pa trepēm lejā uz svelmē snaudošo dārzu, savus ceļgalus es jutu kā atspulgu līganā ūdenī un manas lūpas bija kā smiltis.

«Tā bija mana Lo,» viņa teica, «un tur ir manas lilijas.»

«Jā,» es teicu. «Jā. Tās ir brīnišķīgas, brīnišķīgas, brinišķigas.»

11

Eksponāts numurs divi — piezīmju grāmatiņa melnos mākslīgās ādas vākos ar zeltā iespiestu gada skaitli (1947) trepītes veidā augšējā kreisajā stūrī. Aprakstu šo rūpīgo darinājumu, ko izdevusi Blanka firma Blanktonā, Masačūsetsā tā, it kā tā tiešām atrastos man priekšā. īstenībā šo grāmatiņu es iznīcināju pirms pieciem gadiem, un tas, ko mes patlaban aplūkojam (pateicoties Mnēmosines laipnībai, kas to saglaba-' jusi),— tas ir tikai acumirklīgs iemiesojums, vārgulīgs izmetums no fēniksa ligzdas.

1 Jaunatklāta spoža zvaigzne.

2 Negatavu augli. (Tulk. no franču vai.)

Skaidrība, ar kādu atceros savu dienasgrāmatu, izskaidrojama tādējādi, ka es to rakstīju divas reizes. Iesākumā es izmantoju liela formāta bloknotu, uz noplēšamām lapām es ar zīmuli rakstīju piezimes, kuras daudzkārt dzēsu un laboju; to visu, nedaudz saīsinot, es pārrakstīju melnajā grāmatiņā siksīkā un visvelnišķīgākajā no saviem rokrakstiem.

Trīsdesmitais maijs Ņūhampšīrā oficiāli pasludināts par Gavēņa Dienu, taču Karolinās, piemēram, tas tā nav. 1947. gadā šajā dienā, kad bija izplatījusies epidēmija ar nosaukumu «vēdera influence», Remsdeilas pilsētas valde jau bija slēgusi savas skolas vasaras sezonai. Neilgi pirms tam es biju pārcēlies uz Heizu māju, un dienasgrāmata, ar kuru tagad taisos iepazīstināt lasitāju (līdzīgi tam, kā spiegs pēc atmiņas atstāsta jau agrāk norītā ziņojuma saturu), iekļauj lielāko daļu jūnija. Manu atsaukšanos uz laika apstākļiem lasītājs var pārbaudīt, ieskatoties vietējās avīzes 1947. gada eksemplāros.

Ceturtdiena. Liels karstums. No izdevīga novērošanas posteņa (pa vannasistabas logu) ieraudzīju Doloresu noņemam no auklas veļu ābolaini zaļaganā gaismā otrpus mājai. Izgāju laukā it kā pastaigāties. Viņai mugurā bija rūtains krekls, kājās zilas kovboju bikses un audekla tupelītes. Ar katru savu kustību apaļo sauleszaķišu vidū viņa skāra manas zemiskās miesas visslepenākās un jutīgākās stigas. Pēc brītiņa viņa apsēdās man blakus uz sētas lieveņu apakšējā pakāpiena un sāka uzlasīt sīkus akmentiņus smiltis starp viņas pēdām — asus, asus akmentiņus — un piedevām vēl piena pudeles drumslu, kas izskatījās pēc atņirgtas dzivnieka lūpas, un sāka tos sviest netālu pamestā skārda bundžā. Dzink. Otro reizi nevari, nevari — ir gan negantas mocības — nevari trāpīt otro reizi. Dzink. Brīnišķīga āda, reizē maiga un iedegusi, bez mazākā negluduma. Saldējums ar sirupu rada izsitumus: pārmērīgi bagātīgi tauku dziedzeru izdalijumi, kas baro ādas folikulas, rada kairinājumu, un tas paver ceļu infekcijai. Taču nimfetēm, ja arī viņas pieēdas līdz kaklam visādu treknu ēdienu, pūtītes neuzmetas. Debestiņ, kādas mokas — šis samtainais lāsmojums pie deniņiem, kur sākas gaišbrūnie, spožie mati! Un kauliņš, kas notrīs sānos pie putekļainās potītes . . .

«Mistera Makū meitiņa? Dženija Makū? Ak — šitais ķēms! Un neliete. Un kliba. Gandriz nomira no poliomielīta.»

Dzink. Spīdīgs matiņu svītrojums visgarām rokai zemāk par elkoni. Kad viņa piecēlās, lai ienestu namā veļu, es iztālēm ar pielūgsmes pilnu skatienu pavadīju izbalējušo plankumu uzrotito bikšu mugurpusē. Laukuma vidū kā neīsts faķīra koks gluži mierīgā garā izauga ar kodaku apbruņojusies Heiza kundze, un pēc dažām tehniskas dabas gaismas pārbaudēm — sērigs skatiens uz augšu, apmierināts skatiens lejup — viņa atļāvās nofotografēt uz kāpnītēm sēdošo apmulsušo Humbert le Bel'.

Piektdiena. Redzēju, ka viņa kaut kur aizgāja ar Rozu, tumšmati draudzeni. Kāpēc mani tik velnišķi satrauc bērnišķīgā — nudien bērnišķīgā — viņas gaita? Mēģināsim to izprast. Mazliet uz iekšu sper kāju purngalus. Tāds kā ļodzīgums visā soli, kustinot kājas zemāk par celi. Tikko pamanāma kāju švīkāšana. Un viss ir bezgalīgi jaunavīgs, bezgalīgi netikls. Humbertu Humbertu bez tam stipri pārsteidz mazās žargons un viņas skarbā, spalgā balss. Mazliet vēlāk dzirdēju, kā viņa cauri žogam skrotēja Rozu ar rupjām muļķibām. Tas viss atbalsojās manī trīsošā, kāpjošā ritmā. Pauze. «Bet tagad man ir jāiet, bērniņ.»

Sestdiena. (Iespējams, ka šajā vietā autors ir šo to pielabojis.) Zinu, ka rakstīt šo dienasgrāmatu ir bezprāts, taču man tas sagādā dīvainu, asu apmierinājumu: un kurš gan — atskaitot mīlošo sievu — spētu atšifrēt manu mikroskopisko rokrakstu? Atļaujiet man ar iešņukstēšanos pavēstīt, ka šodien mana L. sauļojās vaļējā verandā, bet diemžēl māte un kādas citas dāmas visu laiku apgrozījās turpat tuvumā. Protams, es būtu varējis iekārtoties tur šūpuļkrēslā un izlikties, ka lasu. Tomēr es nolēmu palikt savā istabā, bīdamies, ka negantais, trakais, smieklīgais un nožēlojamais drudzis, kas mani kratīja, neļaus man notēlot savu ierašanos vismaz kā bezrūpīgu.

Svētdiena. Versmes ņirboņa vēl tāda pati; vissvētīgākā nedēļa! Šoreiz es ieņēmu stratēģiski izdevīgu stāvokli ar biezu svētdienas laikrakstu rokā un jaunu

pīpi un jau priekšlaikus novietojos veranda šūpuļkrēslā. Diemžēl viņa atnāca kopa ar māti. Abas bija tērpušās melnos divdaļīgos peldkostīmos, tikpat jaunos kā mana pipe. Mana mīlulite, mana dūjiņa uz brītiņu apstājās man blakus — viņa gribēja dabūt humora lappuses —, un no viņas vēdīja tāda pati dvesma kā no tās otras, Rivjērā, tikai intensīvāk, ar tādu kā raupjāku piemaisījumu; tā bija saulē nokaitēta dvaka, no kuras tūdaļ sarosījās mans vīrišķais spēks; bet viņa jau bija paķērusi vilinošo avīzes daļu un atkāpas uz savu paklāju blakus roņveidlgajai māmiņai. Tur mana skaistule nolikās uz vēdera, parādot manām neskaitāmam acīm, kas plaši vērās manās redzīgajās asinis, savas puspaceltās lāpstiņas un persika pūciņas visgarām ieliektajam mugurkaulam, un ar melnu apvilktos šauras sēžamvietas apaļumus, un pludmalē atsegto pusaudzes gurnu iekšpusi. Trešās klases skolniece klusēdama tīksminājās par zaļsarkanzilām zīmējumu sērijām. Skaistākas nimfetes pat sapņos nav rādījušās zaļsarkanzilajam Priapam. Ar izkaltušām lūpām, cauri daudzkrāsainās gaismas slāņiem raugoties uz viņu, savācot fokusā savu iekāri un viegli šūpojoties avizes aizsegā, es zināju, ja vien krietni koncentrēšos šaja uztvere, tad nenoveršami sasniegšu savas nožēlojamās svētlaimes augstāko pakāpi. Tāpat kā plēsonim labāk patīk kustīgs laupījums nekā mierā sastindzis, man turpretī gribējās, lai šig trūcīgais uzvaras prieks sakristu ar kādu no daudzveidīgajām kustībām, ko meitene lasot retumis izdarīja, pakasīdama mugurkaulu un parādīdama viegli apēnoto padusi, bet resnā Heiza pēkšņi visu sabojāja, pagriezdamās pret mani un paprasīdama, lai dodu piesmēķēt, pēc tam sāka tukšu sarunu par šarlatānisku romānu, ko uzrakstījis kāds populārs blēdis.

Pirmdiena. Delectalio morosa.

«Es vadu nogurdinošas dienas

Grūtsirdībā un skumjās . . .»

Mēs (Heiza māmiņa, Doloresa un es) bijām nodomājuši pēc brokastīm braukt uz Llčezeru un tur peldēties un sauļoties smiltīs, bet pērļaini dzidrais rīts izvērtās lietainā dienā, un Lo sarīkoja scēnu.

Ir konstatēts, ka vidējais vecums, kad meitenēm iestājas dzimuma nobriedums Ņujorkā un Čikāga, —

trīspadsmit gadi un deviņi mēneši; individuāli šis vecums svārstās starp desmit (vai mazāk) un septiņpadsmit. Mazajai Virdžlnijai vēl nebija četrpadsmit, kad viņu paveda Edgars. Viņš tai pasniedza stundas algebrā. Varu iedomāties. Medusmēnesi viņi pavadīja Sankt-Pēterburgā Floridas rietumu piekrastē. «Mesjē Popo» — tā viens no Humberta Humberta skolniekiem Parīzes liceja mēdza saukt dzejnieku Edgaru Po.

Mani ir visas tās iezīmes, kuras, pēc to ekspertu domām, kuri pēta bērnu seksuālās intereses, spēj ierosināt atbildes trīsas meitenem: stingra apakšējā žokļa līnija, muskuļaina delna, dziļa balss, plati pleci. Bez tam es, tā sakot, esmu līdzīgs kādam ne īsti aktierim, ne īsti deguna balsī runājošām ģitāristam, par kuru jūsmo Lo.

Otrdiena. Lietiņš. Nekādu ezeru (tikai peļķes). Māmiņa aizbrauca iepirkties. Es zināju, ka Lo ir kaut kur tuvumā. Izdarīdams slepenus manevrus, es uzgāju viņu mātes guļamistabā. Spoguļa priekšā atvilkdama plakstiņu, viņa mēģināja izzvejot gruziti, kas iekļuvis kreisajā acī. Rūtaina kleitiņa. Kaut gan es dievinu šo viņasTskurbinošo kastaņu smaržu, tomēr man šķiet, ka viņai šad tad derētu izmazgāt matus. Kādu īsu bridi mēs abi peldējām spoguļa siltajā zaļganumā, kur atspo-. guļojās apses galotne kopā ar mums un debesi. Parupji satvēru viņu aiz pleciem, pēc tam glāsmaini saņēmu aiz deniņiem un pagriezu pret gaismu.

«Tas ir te,» viņa teica, «es jūtu . . .»

«Šveiciešu ze-zemniece ar mēles ga-galiņu . . .»

«… Būtu izlaizījusi?»

«Kā ta-ta. Pa-pamēģināt?»

«Protams, pamēģiniet.»

Ar drebošu dzeloni es maigi novilku pa viņas kustīgo, sāļo acs ābolu.

«Vareni,» viņa teica mirkšķinādama, «viss pazuda.»

«Tagad otru aci.»

«Dumjš jūs esat,» viņa iesāka, «tur nemaz . . .» Bet tad viņa pamanīja tuvojamies manas kopa saliktās lūpas un piekāpīgi teica: «Okei.»

Noliecies pie viņas siltās, atmestās, rudi rožainās sejas, drūmais Humberts piekļāva lūpas viņas pulsējošajam plakstiņam. Viņa iesmējās un, nošmikstinādama gar mani kleitu, ātri izgāja no istabas. Es jutu, ka mana

sirds dauzās visur vienā laikā. Nekad dzīvē — pat tad, kad glāstīju to meiteni Rivjērā,— nekad . . .

Nakts. Nekad vēl nebiju izjutis tādas dvēseles mocības. Būtu gribējis aprakstīt viņas seju, viņas kustības — nekādi nevaru, tāpēc ka tad, kad viņa ir tuvumā, mana kaisle pret viņu dara mani aklu. Velna būšana — es neesmu radis uzturēties nimfešu sabiedrībā! Kad aizveru acis, redzu vienīgi viņas teļa sastingušo daļu, reklāmas diapozitīvu, viņas brīnišķās, gludās ādas uzzibsnījumu gurna apakšpusē, kad viņa sēž un, augsti pacēlusi celi zem rūtainajiem svārciņiem, sasien zābaka saites. «Dolores Heiz, ne muontre pa vua žamb»1 (to saka viņas māte, kas iedomājas, ka prot franciski).

Būdams ā mes heures2 dzejnieks, es uzrakstīju madrigālu viņas kā kvēpi melnajām uzacīm virs bāli pelēkajām, neizteiksmīgajām acīm un pieciem asimetriskiem vasaras raibumiņiem uz viņas uzrautā degunteļa, un bālganajām pūciņām uz brūnajiem locekļiem; bet es to saplēsu un nevaru vairs atcerēties. Tikai visai banālos izteicienos (šeit atgriežamies pie dienasgrāmatas) man izdotos aprakstīt manas Lo vaibstus: es, piemēram, varētu teikt, ka mati viņai ir tumši dzelteni, lūpas sarkanas kā apsūkāta bārbeļu ledenīte, pie tam apakšējā ir burvīgi pietūkusi — ak, kaut es būtu gleznotāja dāma, kurai viņa pozētu kaila spilgtā gaismā. Bet es taču esmu tikai Humberts Humberts, izstīdzējis, kaulains, spalvainām krūtīm, biezām, melnām uzacīm un neparastu akcentu, un vesela atkritumu bedre, kas pilna pūstošu briesmoņu un piesegta ar rāmu, zēnisku smaidu. Un arī viņa nemaz nelīdzinās trauslai meitenei dāmu romānā. Man prāti jūЈ no manas nimfetes divkosīgās dabas — varbūt tas piemīt arī ikvienai nimfetei; Lolitā šis sajaukums — maiga, sapņaina bērnišķība un tāda baiga vulgaritāte, kas raksturīga žurnālu atbaidoši piemīlīgajām bildītēm un kas atgādina man blāvi rožainās nepilngadīgās istabenes pie mums Eiropā (kuras smaržo pēc sasmalcinātām kumelītēm un sviedriem) un tās ļoti jauniņās palaistuves, kuras pārģērbj par bērniem provinces prieka namos. Un

' Doloresa Heiza, nerādiet savu kāju. (Kropla Iranču vai.)

2 Iedvesmas brīžos. (Tulk. no Iranču vai.)

piedevām — piedevām visam tam es izjūtu neizskaidroļumu, šķistu maigumu, kas spiežas cauri muskusam un ili.iņķlbai, cauri smirdoņai un nāvei. Mans Dievs, mans Dievs… Un visbeidzot — kas ir pats apbrīnojamākais— viņa, šī Lolita, mana Lolita, tik ļoti norobežo autora senseno sapni, ka pāri visam un neraugoties ne 11/. ko eksistē vienigi — Lolita.

Trešdiena. «Pierunājiet mammu aizvest mūs (mūs!) uz Ličezeru ritdien.» Sis ir vārds vārdā tas teikums, kuru mana divpadsmitgadīgā pasija norunāja kaislīgā rukstā, sadūrusies ar mani priekšnamā — es gāju laukā, viņa skrēja iekšā. Pēcpusdienas saules atspulgs kā žilbinoši balts dimants trīsēja neskaitāmo varavīkšņaino staru lokā uz stāvošā automobiļa apaļās muguras. Kuplās gobas lapotne guldīja maigi lāsmojošas cnas uz mājas dēļu sienas. Divas papeles viļņojās un šūpojās. Auss uztvēra nesakarīgas skaņas no kustības lalajās ielās. Kāda bērna balss sauca: «Nansij! Nansij!» Mājā Lolita uzlika savu iemīļoto plati «Mazā Karmena», ko es vienmēr saucu par «Kabatas Karmenu», un tad viņa iespurkšķējās, liekulīgi izsmiedama manu tēloto asprātību.

Ceturtdiena. Vakar vakarā mēs sēdējām vaļēja verandā — Heiziene, Lolita un es. Sabiezēja siltais mijkrēslis, pārejot lieglaimes pilnajā naktī. Vecā stulbene nupat beidza visos sīkumos man atstāstīt kinofilmas saturu, kuru abas ar Lolitu redzējušas pirms pusgada. Galīgi apslincis un nolaidies bokseris beigās sapazīstas ar labsirdīgu mācītāju (kurš pats kādreiz, savā spēkpilnajā jaunībā, bijis bokseris un vēl šodien var ar dūri notriekt gar zemi grēcinieku). Mēs sēdējām uz grīdas noliktiem spilveniem; Lo sēdēja starp madāmu un mani (pati iespraucās vidū — mans zvēruks). Es savukārt uzsāku smieklīgi pārstāstīt savus piedzīvojumus Arktikā. Izdomas mūza pasniedza man šauteni, un es izšāvu uz balto lāci, kurš atkrita sēdus un novaidējās. Pie tam es visu laiku asi izjūtu Lo tuvumu, un, kamēr runāju un žestikulēju, labvēlīgajā tumsā es izmantoju šos neredzamos žestus, lai pieskartos gan viņas rokai, gan plecam, gan lellei balerīnai, darinātai no vilnas un muslīna, kuru viņa gumzīja un arvien sēdināja man uz ceļiem; un pēdīgi, kad biju manu karstumā elsojošo dūdiņu pilnīgi ievilcis nevainīgu glāstu tīklos, es iedrošinājos noglaudīt viņas kāju'pa

asajām spalviņām uz stilba un smējos pats par saviem jokiem, un trīsēju, un slēpu trisas, un divas reizes ar ašām lūpām sajutu viņas tuvo cirtu siltumu, un, bubinot jocigus pieteicienus, lavījos viņai klāt, glāstot viņas lellīti. Ari viņa stipri knosījās, tā ka beidzot māte viņai pateica, lai pārstāj dīdities, bet viņas lelli negaidot aizsvieda tumsā, tikai es laiku pa laikam iesmējos un uzrunāju Heizieni, pārliecies pār Lo kājām, turklāt mana roka slīdēja uz augšu pa nimfetes vājiņo muguru, taustīdama viņas ādu caur zēnu krekla audumu.

Tomēr es zināju, ka nav nekādu cerību. Man uznāca nelabums aiz iekāres, es cietu, iespīlēts apģērbā, un pat nopriecājos, kad māte mierīgi tumsā sacīja: «Un tagad mēs uzskatām, ka Lo ir laiks iet gulēt.» — «Bet es uzskatu, ka jūs esat cūkcepures,» Lo teica. — «Jauki, tātad rīt piknika nebūs,» izlēma Heiziene. — «Mēs dzīvojam brīvā valstī,» attrauca Lo. Pēc tam, kad sadusmotā Lo, izlaidusi tā saucamo «Bronksas urā» (rupju skaņu, šķebīgu līdz nelabumam), aizgāja, es pēc inerces vēl pakavējos verandā, kamēr Heiziene smēķēja tovakar jau desmito papirosu un sūdzējās par Lo.

Lo, redziet, jau izrādījusi niknumu vēl tikai gadu veca un reizēm no gultiņas metusi mantiņas cauri sānu tīkliņam tā, lai šī nejaukā bērna nabaga māte tās uzlasītu! Tagad, divpadsmit gadu vecumā, tā tiešām ir Dieva sodība, tā Heiziene izteicās. Vienīgais, par ko sapņo Lo,— raustīties džeza mūzikas skaņās vai drasēt sporta gājienos, augsti cilājot ceļgalus un žonglējot ar nūjiņu. Alzlmes viņai ir sliktas, tomēr jaunajā vieta viņa labāk iekļāvusies skolas dzīvē nekā Piskos (Piski bija viņu dzimtā pilsēta Savienoto Valstu vidusdaļā; turpretī Remsdeilas māja agrāk piederējusi mirušajai vīramātei; uz Remsdeilu viņas pārcēlušās apmēram pirms diviem gadiem). «Kāpēc Lo jutās nelaimiga tajā pirmajā «kolā?» — «Ak,» atraitne teica, «vai nu es to nezinu. Es, nabadzīte, pati dabūju to izjust bērnībā: šausmīgi ir tie puikas, kas izgriež tev roku, tīšām gāžas tev virsū ar veselu grāmatu kaudzi, rausta aiz matiem, sāpīgi knaiba krūtis, cenšas paraut augšā svārciņus. Protams, gražīgums ir nenovēršama pazīme normālā attīstībā, bet Lo iet pāri visām robežām. Viņa ir īdzīga un veikla. Izturas rupji un izaicinoši. Viņdien Viola, viņas klasē tāda itāliete, sūdzējās, ka Lolita viņai iedūrusi ar rakstāmspalvu sēžamvietā. «Zināt,» Heiziene ieteicās, «ko man būtu gribējies? Ja jūs, monsirur, gadijumā šeit būtu ari rudenī, es jūs palūgtu palīdzēt viņai sagatavot stundas — man šķiet, ka jūs zināt itin visu — ģeogrāfiju, matemātiku, franču valodu.»— «Visu, visu,» monsieur atbildēja. — «Aha,» Hei/iene uztvēra, «tātad jūs vēl būsiet šeit?» Es biju gatavs iesaukties, ka būtu ar mieru palikt uz visiem l.ūkiem, ja vien būtu cerība paretam pamīlināties ar solīto skolnieci. Tomēr es Heizienei neuzticējos. Tāpēc es tikai pavipsnāju, izstaipījos un, nevēlēdamies ilgāk ielaisties sīkumos (le mot juste'), drīz aizgāju uz savu istabu. Taču atraitne, redzams, neuzskatīja, ka diena ir beigusies. Es atdusējos savā vēsajā guļvietā, spiezdams pie sejas plaukstu ar Lolitas smaržīgo ēnu, kad izdzirdu savu nemierīgo saimnieci zogamies pie durvīm un caur tam čukstam: «Gribu tikai zināt, vai esat beidzis lasīt «Skatiens un Nopūta».» (Tas bija ilustrēts žurnāls, ko šajās dienās viņa bija man aizdevusi.) No meitas istabas atskanēja spalgs Lo bļāviens: žurnāls atradās pie viņas. Velns parāvis — nevis maja, bet bibliotēka.

Piektdiena. Interesanti, ko teiktu solīdais universitātes izdevjiiecības direktors, kurā iznāk mana mācību grāmata, ja es tajā būtu ietilpinājis Ronsāra izteicienu par «mazītiņo sārto spraudziņu» vai Remi Bello rindas: «tas nelielais uzkalniņš, maigām sūnām appūkots, ar koši sarkanu svītru pa vidu pārvilkts» un tā tālāk. Bīstos, vai atkal nesasirgšu ar nerviem, ja palikšu dzīvot šajā namā; pastāvīgi neciešama kārdinājuma spaidos, līdzās manam dārgumiņam — manam un Edgara dārgumiņam —, līdzās «manai dzīvībai, manai līgavai». Vai māte daba viņu jau būtu iesvaidījusi Menarhijas Noslēpumā! Izjūta, ka esi uzpūsts. «Lāsts» — tā to dēvē īrietes . . . Alegoriski: «kritiens no jumta» vai «vecāmāte ciemojas». «Dzemdes kundze (citēju no žurnāla meitenēm) sāk būvēt biezu, mīkstu šķērssieniņu — tā noderēs, ja iekšpusē iegulsies bērniņš.» Sīciņš vājprātīgais savā ar filcu izoderētajā palātā trakojošiem vājprāšiem.

Starp citu, ja es kādreiz no tiesas kādu nogalināšu — ievērojiet šo «ja»—dzenulim būtu jābūt spēcīgākam nekā tam, kādu izjutu attieksmē pret Valēriju. Rūpīgi

atzīmējiet, ka toreiz es rīkojos diezgan muļķīgi. Kad jums iegribēsies — ja iegribēsies — izcepināt mani uz elektriskā krēsla, paturiet prātā, lūdzu, ka tikai prāta aptumsuma lēkme varēja piešķirt man to primitīvo enerģiju, bez kuras nevar kļūt par zvēru (iespējams, ka visa šī vieta ir koriģēta salīdzinājumā ar dienasgrāmatu). Dažreiz es pa sapņiem mēģinu kādu nonāvēt. Bet zināt, kas tad notiek? Piemēram, es turu rokā pistoli. Mērķēju, sacīsim, uz rāmi stāvošu ienaidnieku, kas neizrāda nekādu interesi par manu darbošanos. Kā tad, es rūpīgi nospiežu mēlīti, bet lode pēc lodes laiski izveļas no tā stulbā stobra un nokrīt uz grīdas. Šajos sapņos man ir tikai viena vēlēšanās — apslēpt šo izgāšanos ienaidniekam, kurš tomēr pamazām sāk skaisties.

Šodien, pusdienas ēdot, vecā čūska, iesānis šķībi pazibinājusi mātišķu skatienu uz Lo (es nule biju beidzis humoristiski aprakstīt, cik skaistas ir spurainas ūsas, tādas biju gandrīz nodomājis ataudzēt), zobgalīgi teica: «Labāk tā nedariet, citādi kādam pavisam apreibs galva.» Lo tūdaļ atgrūda savu šķīvi ar vārīto zivi, gandriz apgāzdama piena glāzi, un izšāvās no ēdamistabas. «Vai jums nebūtu pārāk garlaicīgi,» Heiziene ieteicās, «rīt kopā ar mums aizbraukt uz ezeru izpeldēties, ja Lo atvainosies par savu izlēcienu?»

Pēc kāda laika es savā istabā sadzirdēju dobjus durvju blīkšķus un citas skaņas, kas nāca no kādiem drebošiem dziļumiem, kur sāncensēm norisinājās nikna ķilda.

Viņa neatvainojās. Brauciens nenotika. Bet varēja būt ļoti jauki.

Sestdiena. Nu jau vairākas dienas turu durvis puspievērtas, kad iekšā strādāju, bet tikai šodien viltība izdevās. Ar daudzām grimasēm, plakšķinot un šļūkājot ar kurpēm (nolūkā slēpt apmulsumu, ka ieradusies, manis neaicināta), Lo ienāca un, šur tur pagrozījusies, sāka aplūkot šausmīgos izlocījumus, ar kuriem es biju pieķēpājis papīru. Ak nē — tie neliecināja par esejista iedvesmas pauzi starp divām rindkopām; tas bija manas liktenīgās iekāres neķītrs slepenraksts (kuru viņa nevarēja saprast). Viņas gaišbrūnie mati noliecās pār galdu, pie kura es sēdēju, un Humberts Aizsmakušais apņēma viņu ar vienu roku — nožēlo-

ļimis asinsradniecības atdarinājums. Turēdama papīra l.ipu rokā un turpinādama to pētīt ar nedaudz tuvredzīgajam acīm, mana naivā, mazā viešņa lēnām uzmetās uz mana ceļgala. Viņas burvīgais profils, pavērtās lupas, siltie mati atradās kādu sprīdi no mana atņirgtā priekšzoba, un caur zēnu apģērba parupjo audumu es jutu viņas karsto ķermēni. Piepeši es skaidri sapratu, ka varu pilnīgi nesodīts noskūpstīt viņas kaklu vai mutes kaktiņu, — sapratu, ka viņa man to atļaus un pat -.ai gadījumā pievērs acis saskaņā ar visiem Holivudas likumiem. Tas ir tikpat vienkārši izdarāms kā notiesāt dubultporciju krējuma saldējuma ar karstu šokolādes mērci. Nespēju izskaidrot manam gudrajam lasītājam (kura uzacis droši vien tā sacēlušās augšup, ka nu jau aizbraukušas līdz pakausim pāri plikajam paurim), kā tas nācās, ka es to sapratu; varbūt ar zvēra instinktu es uztvēru vieglu pārmaiņu viņas elpošanas ritmā, jo lagad viņa ne tik daudz pētīja manu skribelējumu — o, mana nepārprotamā nimfete!—cik gaidīja klusā ziņkārē, lai notiktu tieši tas, ko tik ļoti gribējās pievilcīga|am īrniekam. Mūsu laika bērns, kas ar lielu kāri skatās kinožurnālus, labi izprot tuvplānā uzņemtos Ivīksmīgos, palēninātos kadrus, viņa, jādomā, nemaz nebrīnītos, ja pieaugušais draugs, stalts skaistulis . . . I’ar vēlu! Visa māja nodunēja no runīgās Luīzas balss, kura stāstīja Heiza kundzei, kas tikko bija pārnākusi, par kādu beigtu zvēriņu, ko viņa un Tomsons (kaimiņu šoferis) atraduši pagrabā, — un, protams, mana Loliliņa nevarēja palaist garām tādu interesantu notikumu.

Svētdiena. Viņai ir mainīgs garastāvoklis, viņa ir kaprīza, viņai ir stūrainas kustības, viņa ir pilna spriganas pusaudzes sūrās grācijas. Viņa ir neciešami pievilcīga no galvas līdz kājām (atdodu visu Jaunangliju par populārās romānistes rakstāmspalvu!)— sākot ar gatavo lenti un sprādzēm matos un beidzot ar nelielu rētiņu slaido ikru lejas daļā (tur viņai ar skrituļslidām iespēra puika Piskos), tieši virs baltās vilnas kapzeķes malas. Viņa nupat kopā ar māti aizgāja pie Hamiltoniem — draudzenes dzimšanas dienas svinības vai tamlīdzīgi. Rūtaina kokvilnas kleita ar platiem svārkiem. Krūtiņas, šķiet, jau labi izveidojušās. Kā tu steidzies, manu jaukumiņ!

Pirmdiena. Lietains rīts. «Ces matins gris si doux!. . .»' Esmu apģērbis baltu pidžamu ar violetu rakstu uz muguras. Es izskatos līdzīgs vienam no tiem uzpūstajiem zirnekļiem pērļainā krāsā, kurus var atrast vecos dārzos. Tas sēž mirdzoša tīkla centrā un vieglītēm parausta vienu vai otru tīmeklīti. Mans tīkls izpleties pa visu māju, bet pats es sēžu šūpuļkrēslā kā viltīgs burvis un ieklausos. Kur ir Lo? Savā istabā? Palēnām pavelku zīda valdziņu. Nē, viņa no turienes izgājusi; es nupat sadzirdēju saraustītu knakšķi, tā griežas tualetes rullītis; bet manis izmestais dzirdes tīmeklītis neuztvēra soļus no vannasistabas atpakaļ viņas istabā. Iespējams, viņa vēl joprojām tīra zobus (vienīgā higiēniskā darbība, kurai Lolita nododas ar īstu aizrautību). Nē. Vannasistabas durvis nupat nobūkšķēja; tas nozīmē, ka jāpataustās tālāk pa visu rnaju, lai sameklētu brīnišķīgo laupījumu. Paga, nolaidišu zīda valdziņu uz apakšstāvu. Tādējādi es pārliecinos, ka viņas nav virtuvē, ka viņa, piemēram, ar dārdienu neaizcērt ledusskapja durtiņas, nešņāc uz ienīsto māti (kura, man šķiet, ar tīksmi šorīt jau trešo reizi dudinādama klusināti un jautri sarunājas pa telefonu). Ko tad vairāk, taustīsimies tālāk un cerēsim. Kā stars ieslīdu viesistabā un konstatēju, ka radio klusē (tostarp mammīte vēl joprojām sarunājas ar misis Catfīldu vai misis Hamiltoni, loti klusināti, smaidīdama, pietvīkdama, ar brīvo roku piesegdama klausuli, noliegdama un liekot saprast, ka gluži nenoliedz amizantās baumas par īrnieku, ak, nerunājiet vairs, un visu to čukst tik sirsnīgi, kā nekad šī stingrā dāma to neatļaujas parastā sarunā). Tātad manas nimfetes vienkārši nav majas! Aizspurgusi! Varavīkšņotais audums pēkšņi izrādījies tikai no vecuma pelēcīgs zirnekļa tikls, māja tukša, māja mirusi. Piepeši pa pusvērtajām durvīm dzirdams Lolitas maigais smiekliņš: «Nesakiet mammai, ka es apēdu visu jūsu bekonu.» Bet, kad es izdrāžos uz kāpņu laukumiņa, viņas vairs nav. Lolita, kur tu esi? Paplate ar manu rīta kafiju, saimnieces gādīgi sarūpēta, gaida, lai es to no sliekšņa ienesu gultā, noraugās manī, bezzobaini smaidot. Lola! Lolita!

Otrdiena. Atkal mākoņi izjauca pikniku pie neaizsniedzamā— ezera. Vai varbūt tā ļaunprātīgi izdarās I iktenis? Vakar es spoguļa priekša pielaikoju jaunu I >4iri peldbiksišu.

Trešdiena. Šodien Heiziene, tērpusies kostīmā un zābakos ar zemiem papēžiem, paziņoja, ka braukšot uz pilsētu sapirkt dāvanas draudzenes draudzenei, un nicināja mani līdzi, jo es, luk, tik brīnišķīgi saprotot ko no audumiem un smaržām. «Izvēlieties jūsu iecienīto valdzinājumu,» viņa čalināja. Kā var izvairīties Humberts, kuram pieder parfimērijas fabrika? Viņa mani iedzina sprukās — starp priekšējām lievenem un automobili. «Pasteidzieties!» viņa uzsauca, kad es saku pārāk gausi locīt savu prāvo ķermeni, lai ieraustos mašīnā (visu laiku izmisīgi gudrodams, kā varētu glābties). Viņa jau bija iedarbinājusi motoru un ar pieklājīgiem vārdiem, ka dāmai pieklājas, pukojās uz smago mašīnu, kas izgrozīdamās kāpās atpakaļ, jo bija likko atvedusi vārgulīgajai večai iepretim jaunu šūpuļkrēslu uz riteņiem, bet tad no viesistabas loga atskanēja manas Lolitas skarbā balss: «Ei, jūs! Uz kurieni tad nu? Es arī braukšu! Pagaidiet mani!» — «Neklausieties!» iespiedzās Heiziene (pie tam nevilšus apturēja motoru). Tikmēr, manai daiļajai autobraucējai par nelaimi, Lo jau bija satvērusi un raustīja durtiņas, lai iekāptu mana pusē. «Tas ir neciešami,»— iesāka Heiziene, bet Lo jau bija iespraukusies iekšā, viscaur trīsēdama aiz prieka. «Pavirziet tālāk savu pakaļu,» viņa man teica. «Lo!» iesaucās Heiziene (pamezdama acis uz manu pusi ceribā, ka es aizdzīšu rupjo meiteni). «Lo — uz dullo,» sacīja Lo (ne jau pirmo reizi), atsitusies atpakaļ, tāpat kā arī es, tāpēc ka automobilis rāvās uz priekšu. «Pilnīgi nepieļaujami,» piktojās Heiziene, nikni ieslēgdama otro ātrumu, «ka meitene runā tādas rupjības. Un ka bijusi tik uzbāzīga. Viņa taču labi zina, ka šeit ir lieka. Un turklāt viņai derētu vanna.»

Ar pirkstu kauliņiem mana -labā roka piekļāvās meitenes zilajām kovboju biksēm. Viņa bija basām kājām, uz kāju nagiem vēl vīdēja zīmes no ķirškrāsas lakas, un uz īkšķa, pāri nagam bija uzlīmēta plakstera strēmele. Ak Dievs, ko gan es nedotu, lai tepat, uz vietas, piekļautos ar lūpam pie šim smalkkaulainajām, garpirkstainajam pērtiķēna kājām! Pēkšņi viņas roka ieslīdēja manā plaukstā, un, mūsu duenjai nezinot, es visu ceļu lidz veikalam turēju un spaidīju šo karsto ķepiņu. Marlēnai līdzīgās mūsu šoferes deguna gals spīdēja, bija vai nu pazaudējis, vai nosvilinājis savu pūdera porciju, un viņa bez mitas turpināja smalko monologu par pilsētas transporta kustību un profilā smaidīja, un profilā uzpūta lūpas, un profilā virināja krāsotās skropstas; es turpretī lūdzu Dievu — diemžēl nesekmīgi —, lai mēs nekad nenobrauktu galā.

Man nav nekā vairāk, ko teikt, izņemot to, ka, pirmkārt, pošoties mājup, lielā Heiziene lika mazajai pārsēsties aizmugurē un, otrkārt, ka viņa izlēma manis izvēlētās smaržas paturēt pati savu smalko ausu ļipiņām.

Ceturtdiena. Atmaksā par mēneša sākuma tropisko siltumu mēs saņēmam vētru un krusu. Kādā no Jaunatnes Enciklopēdijas sējumiem es atradu Savienoto Valstu karti un plānu papīra lapiņu, uz kuras bērna roka bija mēģinājusi nokopēt šo karti; bet lapiņas otrā pusē pretī nepabeigtām Floridas aprisēm izrādījās mimeogrāfiska kopija no klases saraksta Remsdeilas ģimnāzijā. So lirisko sacerējumu es jau zinu no galvas.

Andžela Grācija Bairone Margarita Biels Džeks Biele Mērija Buks Daniels Čatfilda Filisa Dunkans Valters Falters Teds Fantāzija Stella Fleišmans Moisejs Fokss Džordžs Grāca Rozalīna Grina Lūsinda Gudeils Donalds Hamiltone Roza Havele Meibela Heiza Doloresa Kamele Alise Karmina Roza Kauans Džons Kauana Mariona Klārks Gordons

Makristala Viviena Makū Virdžīnija Makfatums Obrijs Mirands Antonijs Miranda Viola Naits Kenets Ostins Floids Rozato Emīls Skots Donalds Smite Gezele Serva Oļegs Seridane Agnese Šlenkere Lena Talbots Edvīns Talbots Edgars Vens Lulls Viljams Ralfs Vindmillere Luīza

Poēma, tīrā poēma! Tik dīvaini un saldi bija uziet šo «Heiza Doloresa» (viņu!) dzīvajā vārdu lapenītē, rožu godasardzes apņemtu, stāvam kā pasaku princesi starp divām galma dāmām! Cenšos izanalizēt sajūsmināto iekutēšanos, ko sajuta mans mugurkauls, ieraugot to vārdu starp pārējiem vārdiem. Kas gan saviļņo mani — līdz asarām (karstām, biezām opālkrāsas asarām, kādas lej dzejnieki un mīlnieki) — kas tieši? Maiga anonimitāte zem melnām mantijas mežģinēm («Doloresa»)? Atsvešinātība, ja pārmaina vietām vārdu an uzvārdu, ar kaut ko atgādina pāri garu, melnu cimdu vai masku. Vai nav tā, ka atminējums slēpjas vārdā «maska»? Vai vienmēr var izjust baudījumu, redzot noslēpumainās mežģīnes, ap augumu viļņojošo plīvuru, caur kuru acis, kuras pazīsti tu vienīgais, izvēlētais, garāmslīdot uzsmaida tev vienam? Un bez tam es varu tik skaidri iztēloties šīs gleznainās klases pārējo daļu apkārt manai miglaini rožainajai, dolorožainajai dūjiņai. Redzu Grāciju Andželu un viņas sārtās pūtītes; Džiniju Makū un viņas klibo kāju; Klārku, ko izvārdzinājis onānisms; Dunkanu, smirdīgo ākstu; Agnesi ar viņas apgrauztajiem nagiem; Violu ar piņņaino seju un stingrajām krūtim; glīto Rozalīnu; tumšmati Rozu; valdzinošo Stellu, kas ļauj sevi aiztikt svešiem vīriešiem; Viljamsu, kausli un zagli; Fleišmani, kura man žēl kā jebkura izstumtā. Un, lūk, starp tiem ir viņa, apmulsusi šai pūli, viņa sūkā zīmuli, skolotāji viņu neieredz, visi zēni viņu aprij acīm, kas vērstas uz viņas matiem un kaklu, mana Lolita.

Piektdiena. Es iztēlojos, ka notiek kada šaušalīga katastrofa. Zemestrīce. Grandiozs sprādziens. Viņas māte, tāda, kā stāv, vienā mirklī un nenovēršami ir izvesta kopā ar visiem pārējiem ļaudīm daudzu jūdžu attālumā. Lolita kauc manos apkampienos. Esmu atbrīvots, un viņa man pieder starp ēku drupām. Viņas izbrīns. Mani paskaidrojumi. Uzskatāmi pierādījumi, ko pavada dzīvnieciskas skaņas. Tas viss ir tukšas runas, muļķīgas izdomas! Ja Humberts nebūtu gļēvulis, viņš būtu varējis papriecāties ar viņu visnekrietnākā kārtā (izmantojot viņas apciemojumus — vakar, piemēram, kad viņa atkal ienāca pie manis, rādīja savus zīmējumus — skolas mākslas paraugus). Humberts Drosmīgais būtu varējis piedāvāt viņai kukuli, neko neriskējot. Vienkāršāks cilvēks — un praktiskāks — prātīgi būtu apmierinājies ar komerciāliem surogātiem, bet tad ir jāzina, kur griezties, taču es nezinu. Es izskatos ļoti vīrišķīgs, bet īstenībā esmu ārkārtīgi bikls. Mana romantiskā dvēsele sāk trīcēt neizprotamos lipīgos drebuļos, jau iedomājoties vien, ka varētu ieķibelēties netīra, šausmīga notikumā. Prātā nāk neķītri jūras briesmoņi, kas klaigā «Mais allez-y, allez-y»[ , Anabella, kas lēkā uz vienas kājas, lai uzvilktu peldbiksītes; un es trakās dusmās cenšos viņai aizstāties priekšā.

Tas pats datums, bet vēlāk, daudz vēlāk. Esmu iededzis gaismu — gribēju pierakstīt sapni. Sapņa izcelšanās man ir skaidra. Pusdienas ēdot, Heiziene laipni paziņoja: tā ka meteoroloģiskais birojs nedēļas beigās sola saulainu laiku, mēs brauksim uz ezeru svētdien pēc dievkalpojuma. Guļot gultā un pirms aizmigšanas iekvēlinot sevi ar ilgojumiem, es apsvēru galīgo plānu, kā vislabāk izmantot paredzamo pikniku. Es pilnīgi apzinājos, ka mammīte Heiza neieredz manu dūjiņu tāpēc, ka viņa jūsmo par mani. Es nodomāju pavadīt dienu pie ezera tā, lai izpatiktu arī mammītei. Nospriedu, ka sarunāšos vienīgi ar viņu, bet izdevīgā brīdī ieteikšos, ka esmu atstājis pulksteni vai tumšās

brilles, rau, tajā koku pudurīti,—un tūdaļ nozudlšu brikšņos ar manu nimfeti. Tad īstenība izgaisa, un gājiens pēc brillēm pie Līčezera izvērtās klusā, mazā orģijā ar dīvaini pieredzējušu, jautru un pieļāvīgu Lolitu, kas izturējās tā, kā — mans prāts to zināja — viņa nekādā ziņa nevarētu izturēties īstenībā. Rītausmā es iedzēru miega zāles un redzēju sapni, kas izrādījās ne gluži turpinājums, drīzāk gan manu ilgu parodija. Ar daudznozīmīgu skaidrību es ieraudzīju ezeru, kuru nekad nebiju apmeklējis: tas bija pārvilkts ar smaragdzaļa ledus autu, kurā eskimoss ar bakurētainu seju velti nopūlējās ar lauzni izcirst āliņģi, kaut gan ezera šķembu noklātos krastos ziedēja no siltām zemēm atvesti oleandri un mimozas. Nešaubos, ka ārste Bianka Svarcmane apbalvotu mani ar veselu maisu austriešu šiliņu, ja es pievienotu šo libidosapni viņas libidodosjē. Diemžēl pārējā sapņa daļa bija, atklāti sakot, eklektiska. Heiziene un Heizīte jāšus devās apkārt ezeram, es arī jāju, centīgi palēkdamies izplestām kājām, kaut gan starp kājām nebija zirgs, bet tikai tvirts gaiss — neliela nolaidība, sapņa režisora izklaidības auglis.

Sestdiena. Sirds man vēl arvien dauzās. Es vēl arvien nevaru rast mieru un klusītēm dīcu, atceroties neveiklo situāciju.

Skats no mugurpuses. Zeltainas adas josliņa starp baltu sporta krekliņu un baltām peldbiksītēm. Noliekusies pāri palodzei, viņa automātiski plūc logā iesniegušās apses lapas, iegrimusi dzīvā sarunā ar zēnu, kurš iznēsā laikrakstus (liekas, Kenets Naits), tas stāv lejā, tikko uzmetis sarullēto «Remsdeilas Avīzi» ar skaļu, precīzi aprēķinātu sviedienu uz mūsu lieveņa kāpnēm. Es sāku zagties viņai klāt — pēc pantomīmu izteiciena «kā kroplīgs garkājis ods». Manas ekstremitātes bija izliektas virsmas, starp kurām — nevis uz kurām — es lēnam virzījos uz priekšu, izmantodams kaut kādu neitrālu pārvietošanās līdzekli. Aizšautais zirneklis Humberts. Man vajadzēja diezin cik laika, kamēr es nokļuvu pie viņas. Es viņu redzēju it kā caur šaurāko tālskata galu, un viņas stingrajam dibentiņam es tuvojos kā paralītiķis — izgrieztiem locekļiem, bez kauliem, virzīdamies ar negantu gribas sasprindzinājumu. Pēdīgi es biju nonācis tieši viņai aiz muguras; bet tad man iešāvās prātā nelaimīga doma parādīt šķietamu draiskulību — sapurināt viņu aiz apkakles, varbūt — lai slēptu savu patieso spēli, un viņa īsi iespiedzās: «Liecieties mierā!» — (tas nu bija ļoti rupji), un Humberts Pazemīgais, plati un baismīgi pasmaidīdams, atkāpās, kamēr nejaukā meitene turpināja tarkšķēt, izliekusies pāri palodzei.

Bet tagad paklausieties, kas notika pēc tam. Pēc brokastīm es biju atlaidies pusguļus zemajā dārza krēslā un mēģināju lasīt. Pēkšņi divas žiglas plaukstiņas aizklāja man acis: viņa bija pielavījusies no aizmugures, it kā baleta ainā atkārtodama manu šārīta manevru. Viņas pirksti, cenšoties aizēnot sauli, atplauka karmīnsarkani, un viņa drudžaini smējās un dīdījās uz visām pusēm, kad es pametu roku gan sānis, gan atpakaļ, nemainot ķermeņa stāvokli. Es ar roku nobraucu pār viņas žiglajām, it kā smieklos trīsošām kājām, un mana grāmata noslīdēja zemē kā ragutiņas, un mistris Heiza pastaigādamās pienāca mums klāt un augstprātīgā tonī teica: «Bet jūs uzšaujiet viņai labi krietni, ja viņa jūs traucē pārdomās. Cik mīļš man šis dārzs,» viņa turpināja bez izsaukuma zīmes. «Un šī saule — vai tā nav īsta paradīze (arī bez jautājuma zīmes).» Un ar liekuļotas labsajūtas nopūtu šī neciešamā dāma nosēdās zālienā un saka vērties debesīs, balstīdamās uz aizmugurē izvērstām rokām, un pēkšņi vecā, pelēkā tenisa bumbiņa pārlēca viņai pāri, un no mājas atskanēja mazliet uzpūtīga Lolitas balss: «Pardonne, maman.' Es nemērķēju uz tevi.» Protams, ne, mans svelmainais, zīdmīkstais dārgums!

12

Ar to piezīmes dienasgrāmatā izbeidzās.

Pēc tām var secināt, ka, par spīti visai sātana atjautībai, shēma bija katru dienu viena un tā pati: sākumā viņš mani iekārdināja, bet pēc tam runāja pretī, pametot mani ar trulu sāpi pašā manas būtnes dziļumā. Es skaidri zināju, ko gribēju darīt un kāto izdarīt, nesaduļķojot mazās meitenes tikumisko skaidrību. Galu galā man taču bija neliela pieredze, ilgus gadus

1 Piedod, māmiņ. (Tulk. nu Iranču vai.)

sadzīvojot ar paša māniju. Man ir nācies ar skatieniem vien pavest ar gaismēnu izrotātās nimfetes publiskajos parkos; ir gadījies ar zemiska, baudkāres pārņemta cilvēka piesardzību spraukties vispilnākajā un vissiltākajā pilsētas autobusa kaktā, kur, siksnās pieturēdamies, šūpojās skolnieču bars. Taču tagad, gandrīz trīs nedēļu laikā, visas manas niecīgās viltības atdūrās pret šķēršļiem. Visu šo kavēkļu vaininiece parasti bija Heiziene (kura, lai lasītājs patur prātā, drīzāk baidījās, kaut tikai Lolita negūst labpatiku no saskaršanās ar mani, nevis ka es varētu izbaudīt Lolitu). Mežonīgā iekāre, kas manī pieauga pret šo nimfeti — manā dzīvē pirmo nimfeti, lidz kurai es beidzot esmu varējis «izkārpīties ar saviem neveiklajiem, smeldzošajiem, biklajiem nagiem,— tā mani, bez šaubām, atkal būtu iespundējusi sanatorijā, ja vien sātans nebūtu apjēdzis, ka viņam jādod man neliels gandarījums, ja viņš vēlas, lai es arī turpmāk noderētu viņam par spēļu lietiņu.

Lasītājs būs ievērojis arī ko citu: interesanto ezera mirāžu. Būtu ļoti loģiski, ja misters Makfatums (tā es gribu saukt savu sātanu) sagādātu man nelielu dāvanu apsolītajā krastmalā, nolūkotajā egļu mežiņā. Patiesību sakot, Heizienes pasākumā slēpās lamatas: viņa mani netika brīdinājusi, ka Rozīte Hamiltone (burvīga tumšvaidzīte) arī dosies piknikā un abas nimfetes sačukstēsies maliņā un rotaļāsies maliņā, un izklaidēsies pilnīgi bez mums, pa to laiku mistris Heiza un viņas skaistais īrnieks pusizģērbušies pieklājīgi sarunāsies tālu no ziņkārīgām acīm. Acis tomēr slepus noskatījās un mēles pļāpāja.

Ir gan dīvaina padarīšana tā dzīve! Mēs cenšamies nelabvēlīgi noskaņot pret sevi tieši tos likteņa spēkus, kurus būtu vēlējušies pielabināt. Pirms manas ierašanās mana saimniece bija nodomājusi aicināt vecmeitu, vārdā Falena (viņas māte kādreiz bija kalpojusi Heizienes ģimenē par virtuveni), lai tā apmestos še dzīvot ar Lolitu un mani, bet pati saimniece, būtībā kantoriste, sameklētu sev darbu lielā pilsētā. Viņa iztēlojās visu ļoti skaidri: ierodas salīcis cilvēks brillēs, Humberta kungs, ar saviem Viduseiropā iegādātajiem čemodāniem un mājas dzīlēs iegrimst putekļos,-paslēpies aiz vesela krāvuma vecu grāmatu; neizskatīgā meita, kuru neviens nemīl, nonāk mis Falenas stingrā uzraudzībā, kura jau kādreiz, 1944. gadā, bija paņēmusi Lo zem sava pinkstulīgā sparna (Lo to vasaru atceras ar sašutuma trīsām), bet mistris Heiza strādā elegantā firmā. Taču kāds vienkāršs notikums izjauca šo ieceri: mis Falena bija lauzusi gūžu Savanā (Džordžijas štatā) tieši tajā dienā, kad es ierados Remsdeilā.

13

Svētdiena pēc iepriekš aprakstītas sestdienas atausa tikpat jauka, kā bija ziņojis meteoroloģiskais birojs. Nolicis aizdurvē uz krēsla paplāti ar manu šārīta brokastu atliekām (to laipnā dzīvokļa saimniece bija paredzējusi aizvākt, kad viņai būs ērtāk), es savas apspūrušajās nakts tupelēs (vienīgais, kas man ir apspuris) piezagos pie kāpņu laukumiņa treliņiem, ieklausījos un noskaidroju sekojošo.

Atkal bija noticis skandāls. Mistris Hamiltone pa telefonu bija pavēstījusi, ka viņas meitiņai esot «temperatūra». Mistris Heiza pateica savai meitiņai, ka pikniku nāksies atlikt. Straujā, mazā Heiza paziņoja lielajai, saltajai Heizienei, ja tā, tad viņa nebrauks kopā ar mati uz baznīcu. Mate sacīja: «Lieliski,» — un aizbrauca viena.

Uz kāpņu laukumiņa es biju iznācis tūlīt pēc skūšanās, vēl ar ziepju putām ausīs, ģērbies baltajā pidžamā ar rudzupuķu (nevis violetu) rakstu pāri mugurai. Es mudīgi noslaucīju ziepju putas, iesmaržināju matus uz galvas un padusēs, uzvilku violeto zīda halātu un, nervozi kaut ko paklusi dungodams, devos lejā uzmeklēt Lolitu..

Es vēlos, lai mani gudrie lasītāji piedalās scēnā, kuru gatavojos atkal nospēlēt; vēlos, lai viņi aplūkotu ik detaļu un paši pārliecinātos par to, ar kādu piesardzību, kādu tiklību piesātināta visa šī muskatsaldā epizode — ja to pieņem ar «objektīvām simpātijām», kā privātā saruna ar mani izteicās mans advokāts. Tātad sākam. Man paredzams pagrūts uzdevums.

Galvenā darbības persona: Humberts Ņurrātājs. Darbības laiks: svētdienas rīts jūnijā. Vieta: saules pielieta viesistaba. Rekvizīti: vecā, svītrainā tahta, ilustrētie žurnāli, gramofons, meksikāņu greznuma lietiņas (nelaiķis Harolds E. Heizs — lai vieglas smiltis lāga vīram!— uztaisīja manu dārgumiņu siestas stundā

istabā ar gaišzilam sienām, atrodoties kāzu ceļojuma uz Verakrusu, un tagad visu māju piepildīja suvenīri, ieskaitot Doloresu). Todien viņai bija mugurā burvīgā kokvilnas kleitiņa, kuru esmu kādreiz redzējis, rozā ar tumši rozā rūtiņām, īsām piedurknēm, platiem svārkiem un piegulošu vidukli un, lai nobeigtu krāsaino kompozīciju, viņa bija spilgti nokrāsojusi lūpas un saujā turēja lielisku, banālu, it kā Ēdenes dārzā plūktu koši sarkanu ābolu. Vienīgi zeķītes un člbiņas nebija iziešanai paredzētas. Viņas baltā svētdienas soma bija nosviesta blakus gramofonam.

Mana sirds sāka dauzīties bungu ritmā, kad viņa apsēdās uz dīvāna man blakus (svārciņš kupli pacirtas gaisā un saplaka) un saka rotaļāties ar spīdīgo augli. Viņa svaidīja to augšup saulainajos putekļos un ķera ar plakšķošu, pulētu, dobju skaņu.

Humberts Humberls pārtvēra ābolu.

«Atdodiet!» viņa saka lūgties, parādot kā marmors rožainās plaukstas. Es atdevu «Zelta Sēkliņu». Viņa to satvēra un iekoda, un mana sirds kusa ka sniegs zem plānās, sārtās ādiņas, un ar pertiķēna žiglumu, kas tik raksturīgs šai amerikāņu nimfetei, viņa izrāva no manām rokam žurnālu, kuru biju automatiski atvēris (žēl, ka neviens nav iemūžinājis kinolentē interesanto zīmējumu, mūsu vienlaicīgo vai citu citai sekojošo kustību monogrammveidlgo savijumu.) Vienā rokā turot aizkostu ābolu, kas viņu nepavisam netraucēja, Lolita sāka atri un nepacietīgi pārlapot žurnālu, meklēdama bildīti, kuru gribēja parādīt Humbertam. Beidzot atrada. Tēlodams interesi, es tik tuvu pievirzīju savu galvu, ka viņas mati skāra manus deniņus un viņas kailā roka garāmejot, kad viņa ar plaukstas pamatu noslaucīja lūpas, skara manu vaigu. Aiz apdulluma dvingas, caur kuru es skatījos uz žurnālā attēloto uzņēmumu, es tūdaļ nereaģēju uz to, un viņas celīši nepacietīgi trinās viens gar otru un sasitās kopā. Uzņēmums iznira kā caur miglu: pazīstams mākslinieks sirreālists gulēja pludmalē augšpēdus, un blakus viņam, arī augšpēdus, vāļājās Milosas Venēras atveidojums ģipsī, pa pusei apbērts ar smiltīm. Paraksts bija šāds: «Nedēļas visievērojamākā fotogrāfija». Es zibenīgi izrāvu viņai šo neķītro žurnālu. Nākamajā mirklī, tēlodama, ka mēģina no jauna dabūt to savās rokās, viņa visā augumā uzvēlās man virsū. Notvēru viņu aiz vājās plaukstas locītavas. Žurnāls nospruka zemē kā izbiedēta vista. Lolita izlocījās, atlēca atpakaļ un tagad atradās dīvāna stūri pa labi no manis. Pēc tam gluži vienkārši šis nekaunīgais bērns izstiepa savas kājas pāri maniem ceļiem.

Ap to laiku es jau biju tik sakairināts, ka gandrīz zaudēju prātu; bet man piemita arī vājprātīgo viltīgums. Sēdēdams kā iepriekš uz dīvāna, es atradu paņēmienu, kā ar neskaitāmam ārkārtīgi piesardzīgām kustībām pievirzīt manu nomaskēto miesaskārību pie viņas naivajām kājām. Nebija viegli novērst meitenes uzmanību, kamēr es iekārtojos vajadzīgā stāvoklī. Ātri runādams, netikdams līdzi savai elpai, apsteigdams to, izgudrodams pēkšņas zobu sāpes, lai izskaidrotu pārtraukumu savos šļupstos, un nemitīgi fiksēdams ar maniaka iekšējo aci savu tālo, ugunīgo mērķi, es paslepšus pastiprināju to burvīgo berzēšanos, kas iznīcināja iluzoriskā, ja ari ne ķermeniskā nozīmē fiziski nenovēršamo, bet psiholoģiski visai nedrošo šķērsli (pidžamas audumu un halāta stūri) starp divu iedegušo kāju smagmi, kuras šķērsām balstījās uz mana ķermeņa apakšējās daļas, un slēpto pietūkumu neērti izsakāmai kaislei. Savā čalošanā es brīžiem saklausīju kaut ko, kas mehāniski ļaujas atkārtoties; es sāku deklamēt, viegli izkropļodams vārdus muļķīgai dziesmiņai, kas togad bija modē,— O, Karmen, Karmensita, atceries toreiz… un ģitāras un bārus, un lukturus, tratam,— automātiska muldoņa, ko atkārtojot un sagrozot — tas ir, ar neskaidras runas īpašo burvību — es apbūru manu Karmenu un visu laiku nāvīgi baidījos, ka kāda dabas katastrofa man visu izjauks, pēkšņi atņems zelta nastu, kuras apjausmā koncentrējusies visa mana būtne, un šīs bailes mudināja mani darboties no sākuma pārāk steidzīgi, kas nesaskanēja ar apzināta baudījuma ritmiskumu.

Fanfaras un lukturi, stari un bāri pamazām pielipa arī viņai: viņas balstiņa uztvēra un palaboja manis sagrozīto motīvu. Viņa bija muzikāla, viņa bija pilna ar ābolu saldmi. Viņas kājas, izstieptas pāri manam dzīvajam klēpim, vieglītēm trīņajās; es tās glāstīju. Tā viņa pusguļus bija atzvēlusies dīvāna stūrī pa labi no manis, skolniece īsās, baltās zeķītēs, ēzdama savu senseno augli, dziedādama ar sulas pilnu muti, zaudēdama čībiņu, berzēdama pēdu ar lejā slīdošo zeķīti pret vecu

žurnālu kaudzi, kas sakrauta uz dīvāna pa kreisi no manis,— un katra viņas kustība, katrs žviks un žvaks palīdzēja man apslēpt un pilnveidot slepeno jūtamo savstarpējo attieksmi — starp brinumu un nezvēru, starp manu zvēru, kas tiecas izrauties, un šo līgano ķermeni, kas ietērpts šķīstā katūna kleitiņā.

Zem veiklajiem pirkstu galiem es jutu spalviņas, kas viegli spurojās visgarām viņas apakšstilbam. Es mulsu sīvajā, tomēr veselīgajā svelmē, kura kā vasaras dūmaka ietvēra Dollīti Heizu. Ak, lai viņa tā paliek, lai paliek uz visiem laikiem… Bet, palūk, viņa pastiepās, lai iemestu apēstā ābola serdi kamīnā, pie kam viņas vingrais smagums, viņas nekautrīgie, nevainīgie gurni un apaļais dibentiņš mazliet pārvietojās, tuvodamies manam saspringtajam, mokās tvīkstošajam, tostarp strādājošajam klēpim, un piepeši manās jūtās iestājās noslēpumainas pārmaiņas. Es pārcēlos kādā esamības plaknē, kur nekam citam nebija nozīmes, izņemot laimes uzliju, kas kūsāja manās iekšās. Tas, kas bija sācies ar saldkairu izstiepumu manās slepenajas saknēs, kļuva par karstu dziņu, kas tagad bija sasniegusi pilnīgu uzticamību, pārliecību un drošību — tādu stāvokli, kaš nav sastopams jebkādās citās dzīves jomās. Nostabilizējies dziļais, kvēlais baudījums jau tuvojās pēdējai konvulsijai, tā ka varēja palēnināt gaitu, lai svētlaimi paildzinātu. Lolitas realitāte bija laimīgi atcelta. Iedomātā saule pulsēja fiktīvās apsēs. Mēs ar viņu bijām vieni kā dīvainā izdomā. Es lūkojos uz viņu — rožainu, zeltainos putekļos — uz viņu, kura eksistēja tikai man pakļautajā laimē, kura nejuta to un bija sveša tai, un saule rotājās uz viņas lūpām, un lūpas vēl arvien, redzams, veidoja vārdus par «Kabatas Karmenu», bet tie vairs neaizsniedza manu apziņu. Tagad viss bija galā. Baudas nervi bija atkailināti. Krauza korpuskuli iegāja trakošanas fāzē. Ar vismazāko spiedienu pietiktu, lai sāktu plosīties debešķīga vētra. Es vairs nebiju Humberts Suņagalva, skumjacains dogs, kas aptvēris zābaku, kurš tūlīt atgrūdīs viņu. Es atrados augstāk par smieklīgām likstām, es biju ārpus soda sasniedzamības. Manā pašdarinātajā serāla es biju varens, starojošs turks, kurš ar nodomu, pēc paša gribas, skaidri apzinoties brīvību, novilcina to mirkli, kad viņam labpatiks pilnīgi iegūt visjaunāko, visgleznāko no savām verdzenēm. Pārkāries pār šī

saldkaira bezdibeņa malu (visai prasmīga fizioloģiskā līdzsvara stāvoklis, ko var salīdzināt ar dažiem profesionāliem paņēmieniem literatūrā un mūzikā), es vēl arvien atkārtoju Lolitai līdzi nejaušos, muļķīgos vārdus — Karmena, karmīns, karmīns, rubīns — kā cilvēks, kas runā un smejas pa sapņiem, bet tikmēr mana aplaimotā roka slīdēja augšup pa viņas saulaino kāju līdz tai robežai, ko pieļauj pieklājības ēna. Iepriekšējā dienā viņa ar visu sparu bija ievēlusies smagajā lādē, kas stāvēja priekšnamā, un tagad es aizelsdamies runāju: «Skaties, skaties, ko tu esi izdarījusi, ak, skaties!»— jo, varu apzvērēt, uz viņas brīnišķīgā nimfetes gurna bija dzeltenīgs zilums, kuru mana matiem apaugusī ķepa masēja un lēnām sāka apņemt, un, tā kā viņas bikšeles tikai nosacīti varēja saukt par biksēm, likās, nekas nevarēja traucēt manam muskuļotajam īkšķim atrast karsto iedobumu viņas cirksni — un bija tā, it kā tu kutinātu un glāstītu smejošu bērnu — lūk, tā un tikai tā, un tad pēkšņi ar spiedzīgu pieskaņu balsī viņa iekliedzās: «Aķ, tās ir blēņas!» — un sāka locīties un vairīties, un atmeta galvu, un iekodās valgajā, spidlgajā apakšlūpā, pa pusei aizgriezās no manis, un manas kunkstošās lūpas, piesēdētāju kungi, gandrīz pieskārās viņas kailajam kaklam, kamēr es spiedu pret viņas kreiso gūžu pēdējo konvulsiju visilgstošākā sajūsmā, kādu jebkad izbaudījusi cilvēciska vai sātaniska būtne.

Tūlīt pēc tam (it kā mes līdz šim būtu cīkstējušies, bet nu mans tvēriens būtu atlaidies) viņa noripoja no tahtas un pielēca kājās — pareizāk, uz vienas kājas —, lai satvertu apdullinoši skaļā telefona klausuli, kurš, jādomā, zvanīja jau veselu mūžību, kamēr mana dzirde bija izslēgusies. Viņa stāvēja un mirkšķināja skropstas, viņas vaigi kvēloja, matu cirtas bija izjukušas, un acu skatiens slīdēja man pāri, tāpat kā tas slīdēja pār mēbelēm, un, kamēr viņa klausījās vai runāja (ar māti, kas pavēlēja ierasties pie Catfīldiem, kuri abas ielūguši uz brokastīm,— pie tam ne Lo, ne Hums vēl nenojauta, ko tā neciešamā darbone sadomājusi), viņa visu laiku bungoja pa telefona galdiņu ar tupelīti, ko turēja rokā. Paldies Dievam, meitene neko nebija manījusi.

Izņēmis raibu zīda kabatlakatu, pie kura mirkli pakavējās viņas klīstošais skatiens, es noslaucīju svied

i us no pieres un, peldēdams svētlaimē, ka esmu atbrīvojos no mokām, sakārtoju savas ķēnišķīgās drēbes. Viņa vēl arvien runāja pa telefonu, tielēdamās ar māti (Karmensita gribēja, lai māte atbrauc viņai pakaļ), kad es, arvien skaļāk dziedādams, uzdrāzos pa trepēm un saku piepildīt vannu ar mutuļojošu straumi tvaikos kūpoša ūdens.

Seit es atļaušos pie reizes citēt vārdus no augšminētas modes dziesmiņas, vismaz to, ko esmu paturējis atmiņā, — es, liekas, nekad neesmu zinājis to pilnīgi. Nu tad tā:

O, Karmen, Karmensita, atceries gan,

Taratam,— jandāliņš bij un strūklakas šalts,

Un ģitāras, un bāri, un sveces, taratam,

Un nodevības tavas smīniņš salts.

Un tur pilsēta gaiša, kur abi gājām,

Un pēdējo strīdu, taram, kur stājām,

Un to lodi, ar kuru uz tevi šāvu,

Koltu, kas — taratori — atnesa nāvi. . .

(Droši vien izrāva nelielu koltu un ietrieca lodi meičai pierē.)

14

Es pabrokastoju pilsētā — sen nebiju tā izsalcis. Kad pārnācu, mājās Lolitas vēl nebija. Pavadīju dienu sapņojumos, iecerēs, svētlaimīgā jutoņā gremdēdamies šārīta pārdzīvojumā.

Es biju lepns uz sevi: es nozagu orgasma medu, nepavedis mazgadigu meiteni. Gluži nekāda zaudējuma. Triku meistars ielēja pienu, sīrupu, putojošu šampanieti jaunas dāmas jaunajā, baltajā somiņā — viens, divi, trīs — un somiņa palika tīra. Tādējādi ar lielu izsmalcinātību es biju piepildījis savu zemisko, svelmaino ilgojumu; un tomēr Lolita palika neskarta — un arī es pats paliku vesels. Tā būtne, kuru es tik alkaini izbaudīju, bija nevis viņa, bet manis paša veidojums, cita, iztēlē radīta Lolita — varbūt pat vēl reālāka nekā īstā, tā viņu pārspēja un noveda līdz pilnībai; tā slīdēja starp mani un viņu bez gribas un pašapziņas — un pat bez jebkādas personiskas dzīves.

Meitene neko nebija nojautusi. Es viņai neko netiku nodarījis. Un nekas nevarētu man liegt atkārtot

šo-darbību, kura bija skārusi viņu tikpat maz, it kā viņa būtu bijusi fotoattēls, kas mirgo uz ekrāna, bet es — lēnprātīgs kuprītis, kas tumsā onanē. Diena gausi tuvojās beigām, klusa un nobriedusi, un augstie, sulas pilnie koki, šķita, glabāja šo noslēpumu.

Vēlēšanās atkal pieskarties viņai sāka arvien spēcīgāk nekā pirms tam plosīt mani. «Lai viņa drīz pārnāk,» es klusībā lūdzos, vērsdamies pie aizgūtā Dieva, «un, kamēr māte virtuvē, lai atkārtojas aina uz tahtās —■ lūdzu!— es tik nekrietni dievinu viņu.»

Nē, «nekrietni» nav īstais vārds. Gaviles, ko manī uzvandīja gaidāmais prieks par vēlreizējo izpriecu, bija nevis nekrietnas, bet nožēlojamas. Nožēlojamas — jo, neraugoties uz neremdināmās jutekliskās prasības kvēli, es biju nolēmis ar neliekuļotu centību un apdomību pasargāt šī divpadsmitgadīgā bērna šķīstību.

Un tagad papriecājieties par atalgojumu, ko saņēmu par savām ciešanām. Lolita nepārnāca kopā ar māti — viņa bija aizgājusi ar Čatfīldiem uz kino. Pusdienu galds bija klāts divām personām, sevišķi smalki izskatījās aizdegtās galda sveces (ko jūs neteiksiet!). Šādā klīrīgā aurā Heiziene vieglītēm aizskāra sudrablietas abās šķīvja pusēs, it kā pieskardamās klavieru taustiņiem, un uzsmaidīja savam tukšajam šķīvim (viņa ievēroja diētu), un apvaicājās, kā man garšo salāti (sagatavoti pēc receptes, kas izlasīta kādā dāmu žurnālā). Viņa gribēja arī zināt, vai manā gaumē ir aukstā vēršgaļa. Stāstīja, ka dienu pavadījusi ļoti patīkami. Brīnišķīgs cilvēks šī mistris Čatfīlda. Filisa (meita) rīt braucot uz vasaras nometni meitenēm. Uz trim nedēļām. Nolemts Lolitu aizsūtīt turpat nākamajā ceturtdienā. Lai nevajadzētu gaidīt jūliju, kā bija nodomāts sākumā. Padzīvosim tur ilgāk nekā Filisa. Līdz pašam skolas mācību sākumam. Jaukas izredzes, mana nabaga sirds!

Ak, kā tas mani satrieca! Tas taču nozīmē, ka manu dārgumiņu atņem tieši tad, kad es slepenībā esmu padarījis viņu par savu. Lai izskaidrotu drūmo noskaņojumu, kas mani pārņēma, vajadzēja atsaukties uz tām pašām zobu sāpēm, kuras es biju simulējis no rīta. Zobs tiešām bija — milzīgi liels dzeroklis ar augoni ķirša lielumā.

«Mums te pilsētā,» ierunājās Heiziene, «ir teicams dentists. Konkrētāk, mūsu kaimiņš, doktors Kviltijs,

pazīstamā dramaturga radinieks. Jums šķiet, ka pāries? Nu, kā vēlaties. Rudenī viņai uz priekšzobiem uzlikšot «stīpiņu», kā mēdza teikt mana māte. Varbūt tas apvaldīs mūsu Lolitiņu. Baidos, ka viņa jūs briesmīgi traucēja visas šīs dienas. Arī es paredzu divas trīs vētrainas dieniņas līdz tam laikam, kad viņa aizbrauks. Sākumā viņa noteikti atteicās braukt, un, atzīšos, es viņu atstāju pie Catfīldiem,. tāpēc ka bīstos palikt ar viņu acs pret aci, kamēr viņai tāds noskaņojums. Kino varbūt viņu nomierinās. Filisa ir brīnumjauks meitēns, un nav nekāda iemesla Lolitas netīksmei pret viņu. Tiešām, mesjē, es no visas sirds jūtu līdzi jūsu zobu sāpēm. Būtu daudz saprātīgāk atļaut man sazināties ar Aivoru Kviltiju jau rit no rīta, ja zobs vēl sāpēs. Un, vai zināt, es uzskatu, ka pavadīt laiku vasaras nometnē ir skuķēnam daudz derīgāk — daudz saprātlgak, kā es allaž saku, neka lāpīt slinkumu piepilsētas mauriņā un čiept mātei lūpu zīmuli, un traucēt kautrīgajam džentlmenim strādāt, un pie tam vēl rīkot scēnas katrā sīkā gadījumā.»

«Bet vai jūs esat pilnīgi pārliecināta,» es pēdīgi ierunājos .(izdomājis niecīgu, nožēlojami niecīgu iebildumu), «ka viņa tur nebūs nelaimīga?»

«Lai tikai pamēģina būt nelaimīga. Starp citu, dzīve tur nav tikai vienas izpriecas. Nometni vada Sērlija Holmsa — varbūt esat dzirdējis — , viņa sarakstījusi grāmatu «Skolnieces pie ugunskura». Dzīve nometnē palīdzēs Doloresai Heizai attīstīties daudzējādā ziņā — uzlabosies veselība, raksturs, izglītība un sevišķi attīstīsies atbildības apziņa pret citiem. Gribat, paņemsim šīs sveces un pāriesim uz verandu? Vai ari labāk vēlaties atgulties un ieņemt kaut ko sāpju remdēšanai?»

Ieņemt kaut ko sāpju remdēšanai . . .

15

Otrā dienā viņas devās uz pilsētu, lai iegādātos nometnes vasarai vajadzīgās lietas. Katrs jauns pirkums iedarbojās uz Lo kā brīnums. Pusdienas ēdot, likās, viņa atkal bija iejutusies savā parastajā zobgalīgajā normā. Tūlīt pēc pusdienām viņa aizgāja uz savu

istabu, lai iegrimtu komiksu gramatiņas, kas pirktas lietainajām dienām «Kumelītē» jeb «Kū», kā saīsināti sauca nometni; viņa tik pamatīgi izskatīja tās pirms aizbraukšanas, ka vēlāk neņēma vairs līdzi.

Es ari aizgāju uz savu migu un sēdos rakstīt vēstules. Nodomāju tagad aizbraukt pie jūras, bet vēlāk, kad skolās sāksies mācības, atjaunot savu uzturēšanos Heizu mājās, jo to jau zināju, ka nevaru dzīvot bez šīs meitenes.

Otrdien viņas atkal gāja iepirkties, un man tika uzdots pieiet pie telefona, ja nometnes vadītāja piezvanītu viņu prombūtnes laikā. Patiešām, viņa piezvanīja, un dažas nedēļas vēlāk mums gadījās atcerēties šo patīkamo sarunu. Sajā otrdienā Lo pusdienas ēda savā istabā. Atkal sastrīdējusies ar māti, viņa kādu stundu noraudājās un tagad, tāpat kā agrāk, nevēlējās man rādīties ar saraudātām acīm: viņai bija sevišķi maiga sejas āda, un pēc nevaldāmām asarām vaibsti uzblīda, pietūka — un kļuva sāpīgi kairinoši. Viņas maldīgais priekšstats par maniem estētiskiem vērtējumiem mani ļoti apbēdināja, jo es gluži vienkārši dievinu šo Botičelli rožaino nokrāsu, šo spilgto apmalīti visgarām iekaisušajām lūpām, slapjās, salipušās skropstas, un bez tam viņas kautrīgais untums, protams, man liedza daudzas iespējas ar liekulīgu izskatu viņu mierināt . . .

Izrādās, viss nebija tik vienkārši, kā es to iedomājos. Kad vakarā mēs ar Heiza madāmu sēdējām tumsā verandā (palaidnis vējš nopūta viņas sārtās sveces), viņa, skumji pasmiedamās, teica: «Atzīšos, es Lolitai pateicu, ka viņas vismīļais Humberts pilnīgi atbalsta nometnes variantu, un nu viņa nolēmusi sarīkot īstu skandālu, aizbildinādamās ar to, it kā mēs abi vēlamies tikt no viņas vaļa. Taču īstais cēlonis ir kas cits: es viņai teicu, ka rīt mēs abas apmainīsim pret kaut ko vienkāršāku dažus pārāk greznus nakts tērpus, kurus viņa mani piespieda nopirkt. Mana untumniece iedomājas sevi par ekrāna zvaigznīti, es turpretī viņā saskatu veselīgu, stipru, taču ļoti neglītu pusaudzi. Tas, lūk, pēc manām domām, ir visu mūsu domstarpību cēlonis.»

Trešdien man izdevās uz dažām sekundēm ievilināt Lolitu: tas notika kāpņu laukumiņā, kur viņa, ģērbusies nakts vamzītī un īsās, mugurpusē ar zaļu notraipītas biksītēs, kaut ko meklēja lādē. Es pateicu kaut ko tīši draudzīgu un jocīgu, bet viņa tikai nicīgi nospurilzas, nemaz nepaskatoties uz mani. Atstumtais, mirstošais Humberts neveikli noglāstīja viņas muguras lejasdaļu, un meitene sāpīgi iesita viņam ar vienu no nelaiķa Heiza kunga kurpnieka liestēm. «Nekrietnais nodevējs,» viņa teica, bet es kāpu lejā pa trepēm, braucīdams plecu ļoti aizvainotā izskatā. Viņai nelabpatika ieturēt pusdienas ar Humbertiņu un mammiņu: izmazgājusi matus, viņa nolikās gultā ar savām muļķīgajām grāmatelēm; bet ceturtdien vienaldzīgā māte aizveda viņu uz nometni.

Kā rakstījuši par mani labāki autori: «Lasītājs viegli var iedomāties…» — un tā tālāk. Tomēr es laikam došu vienu dunku pa pēcpusi šai cildinātajai iztēlei. Es zināju, ka esmu iemīlējis Lolitu uz mūžu, bet zināju arī to, ka viņa uz mūžu nepaliks Lolita: pirmajā lanvārī viņai būs trīspadsmit gadu. Pēc pāris gadiem viņa vairs nebūs «nimfete» un kļūs par «jaunavu», pēc tam par «koledžgerlu», t. i., «studenti»— pretīgāku par to grūti kaut ko izdomāt. Vārds «uz mūžu» attiecināms tikai uz manu kaisli tikai pret to Lolitu, kas nesatricināmi atspoguļojas manās asinīs. Turpretī Lolitu, kuras zarnu kauliņi vēl nav pašķīrušies, Lolitu, kura šodien pieejama manai taustei un ožai, manai dzirdei un redzei, Lolitu ar skarbo balsi un spīdošiem gaišiem matiem, kas uz pieres līdzeni apcirpti un sānos viļņaini, bet mugurpusē krīt cirtās, Lolitu, kuras kakliņš bija tik karsts un lipīgs un vārdu krājumiņš tik vulgārs — «draņķīgi», «dievīgi», «pa pirmo», «tipiņš», «dripiņš»—, to Lolitu, manu Lolitu, nabaga Katulls būs spiests zaudēt uz mūžu.

Kā gan šādā gadījumā lai es nodzīvoju bez viņas divus mēnešus — divus vasaras bezmiega mēnešus? Veselus divus mēnešus, izņemtus no diviem vēl atlikušajiem gadiņiem nimfetes lomā! Vai nevajadzētu — es prātoju — pārģērbties par drūmu, vecmodīgu sievišķi, lempīgu mamzeli Humberti, un uzcelt savu telti blakus «Kū» nometnei cerībā, ka saulē nobrūninātās nimfetes sāks tarkšķēt: «Ak, pieņemsim savā kopmītnē šo bēgli sieviņu ar dobjo balsi!»—un aizvilks pie sava ugunskura skumjo, bikli smaidošo Berthe au Grand Pied1 . Berta gulēs vienā gultā ar Doloresu Heizu!

Pavaļas tukšie sapņi. Divi mēneši daiļuma, divi mēneši maiguma būs uz mūžu izputināti, un es pret to nespēju darīt neko, maiš rieri2 .

Vienu lāsi brīnišķīga medus šī ceturtdiena tomēr bija pataupījusi man savā ozolzīļu kausiņā. Heizas kundzei vajadzēja meitu aizvest uz nometni agri no rīta, un, kad daudzveidīgās skaņas, kas saistītas ar aizbraukšanu, sasniedza manas ausis, es izlēcu no gultas un izliecos pa logu. Lejā zem apsēm jau rūca automobilis. Uz ietves stāvēja Luīza, piesegusi acis ar roku, it kā mazā ceļiniece jau attālinātos rīta saules zemajā spozmē. Sis žests izrādījās priekšlaicīgs. «Pasteidzies,» uzsauca Heiziene, sēdēdama pie stūres. Mana Lolita, jau līdz pusei ierāpusies automobilī, nupat grasījās aizcirst durtiņas, pagriezt kloķīti, nolaist loga stiklu, pamāt Luīzai un apsēm (ne viņu, ne tās Lolitai nebija lemts atkal redzēt), pārtrauca likteņa gaitu: viņa paskatījās augšup — un iebrāzās atpakaļ mājā (pie kam māte neganti blāva viņai nopakaļ). Pēc mirkļa es izdzirdēju savas mīļotās soļus traucamies pa trepēm augšā. Sirds manās krūtīs uzblīda tik spēcīgi, ka gandrīz aizsedza visu pasauli. Es parāvu augstāk pidžamas bikses un plaši atvēru durvis; tajā brīdī pie manis pieskrēja Lolita, mīdīdamās, elsdama, apģērbusies savā visplānākajā kleitā, un nu viņa jau bija manās skaujās, un viņas šķīstās lūpas kusa zem vīrieša tumšo žokļu plēsonīgā spiediena — o, mans trīcošais daiļums! Nākamajā mirkli es dzirdēju, ka viņa — dzīva, neizvarota — rībinādama joņo lejup. Likteņa gaita atsākās. Ievilkās iekšā zeltainais stilbs, automobiļa durtiņas aizcirtās — mazliet pavērās un aizcirtās stingrāk —, un mašīnas vadītāja, strauji griezdama stūresratu, ar sarkanas gumijas krāsas lūpu šķobīšanu pavadīdama savu saniknoto, nedzirdamo runu, aizrāva manu jaukumiņu; tostarp, neviena nepamanīta, izņemot mani, mis VizavI, slimā vecenīte, kas dzīvoja iepretī, vārgi, bet ritmiski māja atvadas no savas vīnogulājiem apvītās verandas.

' Berta Lielā pēda (Kārļa Lielā mate). (Tulk. no Iranču vai.)

2 Gluži neko. (Tulk. no Iranču vai.)

Manas delnas iedobums vēl glabāja gludo kā ziloņkauls sajūtu no Lolitas bērnišķīgi ieliektās muguras, viņas ādas slidenumu kā pa klavieru taustiņiem zem vieglās kleitas, kuru mana roka ņurcīdama stumdīja .mgšup un lejup, kamēr es turēju meiteni. Es ieskrēju viņas nesakoptajā istabā, atvēru skapja durvis un ieniru viņas savalkātās veļas kaudzē. īpaši atmiņā palika kāds rožains audums, nobružāts, caurumains, ar vieglu, kodīgu smaržu gar šuvi. Tajā nu es ievīstīju milzīgo, saspringto Humberta sirdi. Ugunīgais haoss manī jau gandrīz plūda pāri malām — taču nācās visu pamest un sakārtoties, jo šajā mirklī manā. apziņā ielauzās kalpones samtainā balss, viņa klusi sauca mani no kāpņu telpas. Viņa izteicās, ka viņai esot kas nododams man, un, apbalvodama manu paviršo «paldies» ar vēlīgu «nav par ko», lādzīgā Luīza atstāja manā drebošajā rokā dīvaini tīru, bez markas, bez smērējuma, vēstuli.

«Tā ir atzīšanās: es mīlu jūs» — tā iesākās vēstule, un vienas izķēmotas sekundes laikā es noturēju šo histērisko rokrakstu par skolnieces ķeburiem.

«Pirms pāris dienām, svētdienā, dievkalpojuma laikā (pie viena gribu parāt jūs, nelabo, ka atteicāties atnākt paskatīties brīnišķos, jaunos, apgleznotos logus mūsu baznīcā), jā, tajā svētdienā, vēl nesen, kad es jautāju Dievam tam Kungam, ko man darīt, man tika teikts darit tā, kā daru pašlaik. Citas izejas nav. Es mīlu jūs kopš pirmā brīža, kad ieraudzīju jūs. Esmu kaislīga un vientuļa sieviete, un jūs esat manas dzīves mīlestība.

Un tagad, mans dārgais, mans visudārgais, mon cher, cher Monsieur', jūs to esat izlasījis; tagad jūs to zināt. Tāpēc palūgšu jūs nekavējoties sapakot mantas un braukt projām. To jums pavēl dzīvokļa saimniece. Brauciet projām! Arā no manas mājas! Dйpartez!2 Es atgriezīšos vakarā, ja braukšu astoņdesmit jūdzes stundā turp un atpakaļ — bez avārijām (kaut gan — kam kāda daļa?), un nevēlos jūs sastapt šeit. Lūdzu, lūdzu, brauciet projām nekavējoties, tūdaļ pat, un

1 Mans dārgais, dārgais kungs. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Brauciet prom! (Kļūdainā Iranču vai.)

nelasiet šo smieklīgo zīmīti līdz beigām. Brauciet! Ardievu.

Situācija, mon cheri\ ir ārkārtīgi vienkārša. Es zinu absolūti nepārprotami, ka es jums neesmu nekas, pilnīgi nekas. Jā gan, jums loti patīk papļāpāt ar mani (un pavilkt uz zoba mani, nabadzīti); jūs esat iemīlējis mūsu viesmīlīgo namu, grāmatas, kas man patīk, manu brīnišķo dārzu un pat manas trokšņainās meitiņas nerātnības, taču es jums neesmu nekas. Vai tā? Tā gan. Galīgi nekas. Bet, ja, izlasījis manu «atzīšanos», jūs nolemtu — kā eiropietis un drūms romantiķis —, ka esmu diezgan pievilcīga, lai jūs, izmantojot manu vēstuli, uzsāktu ar mani «romāniņu», tad ziniet, tas būs noziedzīgi — vēl noziedzīgāk, nekā ja būtu notikusi vardarbība pret nolaupītu bērnu. Redziet, mīļotais, ja jūs būtu izlēmis palikt, ja es sastaptu jūs šeit (kas, protams, nenotiks, un tāpēc es varu tā fantazēt), jau pats fakts, ka esat palicis, būtu iztulkojams tikai vienā nozīmē: ka jūs gribat kļūt tas pats, kas es gribu kļūt jums — dzīvesbiedrs, un ka jūs esat ar mieru savienot uz mūžu savu dzīvi ar manējo un kļūt par manas meitas tēvu.

Atļaujiet man vēl brītiņu pasapņot un paklaiņot domās, mans visudārgais; es taču zinu, ka jūs jau esat saplēsis šo vēstuli, un driskās (nesalasāmi) klozeta ūdens virpulī. Mans visudārgais, mon trиs, trиs cher, kādu mīlestības kalnu esmu uzcēlusi tev pa šo maģisko jūnija mēnesi! Zinu, cik jūs esat atturīgs, cik daudz jūsos «angliska». Varbūt jūsu veclaiku noslēgtība, jūsu pieklājības jūtas būs šokētas par nabaga amerikānietes tiešumu! Jūs, kas slēpjat savu spēcīgāko sajūsmību, katrā ziņā uzskatāt mani par nekaunīgu muļķīti, tāpēc ka tik plaši atveru savu nelaimīgo, ievainoto sirdi. Aizritējušajos gados esmu pārdzīvojusi daudz vilšanās. Misters Heizs bija lielisks cilvēks, uzticams un nosvērts, bet diemžēl viņš bija divdesmit gadus vecāks par mani, tā ka . . . taču netrīsim mēles par pagātni. Mans dārgais, tava ziņkārība nu ir pilnīgi apmierināta, ja tu neuzklausīji manu lūgumu un izlasīji šo vēstuli līdz rūgtajām beigām. Kaut gan — tas nav svarīgi. Iznīcini to — un aizbrauc. Neaizmirsti atslēgas atstāt

uz sava galda. Un kaut jel kādu adresi, lai es varētu atdot tos divpadsmit dolārus, ko tu samaksāji par mēneša atlikušo daļu. Ardievu, mans dārgais. Lūdz par mani — ja tu kādreiz lūdz Dievu.

S. H.»

Tas ir viss, ko es atceros no vēstules, un atceros to vārds vārdā (ieskaitot izkropļotos franču teicienus). Vēstule bija vismaz divtik gara. Es izlaidu lirisko atkāpi — tai es tobrīd tikai pārlaidu acis — par Lolitas brāli, kas nomiris divu gadu vecumā, kad viņai bijuši četri gadi; tika izteikta doma, ka es viņu būtu ļoti iemīļojis. Kas tad vēl tur bija, ļaujiet atcerēties. Jā. Pieļauju, ka vārdi «klozeta ūdens virpulī» (kur vēstule tiešām nonāca) ir manis paša prozaisks ieguldījums. Viņa, jādomā, bija lūgusi mani aizdegt kādu īpašu uguni viņas vēstules sadedzināšanai.

Riebums — tāda bija mana pirmā atbildes reakcija, un tam sekoja vēlēšanās nozust. Pēc tam nāca tāda sajūta, it kā mierīga, draudzīga roka būtu nolaidusies man uz pleca un ieteikusi nesteigties. Es paklausīju. Mans apdullums atkāpās, un es redzēju, ka arvien vēl atrodos Lolitas istabā. Reklāma pār veselu lappusi, ko viņa bija izrāvusi no spožā žurnālā, karajās piesprausta pie sienas virs gultas starp sentimentālu dziesmiņu izpildītāja mūli un kinoaktrisi ar garām skropstām. Saja krāsainajā uzņēmumā bija attēlots tumšmatains jauns vīrietis. Viņa īrisko acu skatiens bija samocīts. Viņš reklamēja halātu (tādas un tādas firmas ražojumu) un, aiz abiem galiem satvēris, turēja sev priekšā tiltam līdzīgu paplāti (citas firmas) ar rīta brokastīm divām personām. Uzraksts bija ņemts no baznīcas dziesmas, ko sacerējis mācītājs Tomass Morells: «Lūk, kur viņš nāk, varonis uzvarētājs.» Acīmredzot vajadzēja iedomāties, ka galīgi uzvarētā jaunlaulātā (kas uzņēmumā nebija parādīta) sēž spilvenos divvietīgā gultā, gatava saņemt savu paplātes galu, bet, kādā veidā viņas gultas partneris bez katastrofas ielīdis pie viņas zem šī tilta, palika neskaidrs. Lolitas roka bija novilkusi pa jokam bultu, virzītu uz garīgi tukšo jauno laulato draugu un pierakstījusi klāt lieliem burtiem: «H.H.»; tiešām, ja neņem vērā nelielu gadu starpību, līdzība bija pārsteidzoša. Zem šīs bildes bija otra — arī krāsu fotogrāfija. Tajā ievērojams dramaturgs tīksmīgi vilka papi

rosa «Dromedārs» dūmu. Viņš, tā sakot, vienmēr smēķēja «dromkas». Viņa sejai bija visai attāla līdzība ar H.H. Zemāk atradās Lolitas šķistā gulta, piebērta ar lubu žurnāliņiem. Šur tur galvgalī no gultas stieņiem bija atlupusi emalja, atstājot apaļīgus plankumus uz balta fona. Pārliecinājies, ka Luīza aizgājusi projām, es ielīdu Lolitas gultā un pārlasīju vēstuli.

17

Piesēdētāju kungi! Nevaru apzvērēt, ka dažas rīcības, kas attiecināmas uz — piedodiet par izteicienu!— zīli rokā, nav iekritušas arī agrāk man prātā. Saprāts nav paturējis tās kādā loģiskā formā. Taču nevaru zvērēt, atkārtoju, ka es šīs iztēlošanās nebūtu reizēm lolojis (ja atļaujat lietot tādu izteicienu) ilgu miglā, apmātības tumsā. Ir bijuši gadījumi, nevarēja nebūt gadījumi (es jau nu Humbertu pazīstu!), kad es, it kā no malas skatoties, apsvēru uzpeldējušo ideju apprecēties ar pārziedējušu atraitnīti (sacīsim, ar Šarloti Heizu)— un tieši ar tādu, kurai nebūtu palikuši nekādi radi visā pasaulē, plašā, pelēkā pasaulē,— ar vienīgo nodomu pievākt viņas mazo meitēnu (Lo, Lolu, Lolitu). Es pat esmu gatavs teikt maniem mocītājiem, ka varbūt dažu reizi tiku uzmetis saltu vērtētāja skatienu Šarlotes koraļļsārtajām lūpām, viņas bronzas krāsas matiem un pārliecīgi dziļajam dekoltē, neskaidri mēģinot ievietot viņu ticama sapņojuma rāmjos. Šī atzīšanās nāk spīdzināšanas izraisīta, iespējams, iztēlotas — tāpēc jo baismīgākas. Šeit gribētu izdarīt mazu atkāpi un pastāstīt jums sīkāk par pavor nocturnus', kas mani nežēlīgi mocīja un moka naktīs, kad smadzenēs iestrēgst nejaušs termins no juceklīgas lasīšanas zēna gados — piemēram, peine forte et dūre2 (kāds moku kambara ģēnijs tādu izdomājis!) vai briesmīgie, noslēpumainie, pieglaimīgie vārdi «trauma», «traumatisks fakts» un «virslogs». Kaut gan mans stāsts ir diezgan grumbuļains arī bez atkāpēm.

Iznīcinājis vēstuli un atgriezies savā istabā, es labu brīdi ļāvos domām, bužināju sev matus, defilēju savā

1 Nakts bailes. (Tulk. no latīņu vai.)

2 Smaga un neciešama spīdzināšana. (Tulk. no Iranču vai.)

violetajā halātā, stenēju caur sakostiem zobiem — un piepeši . . . Piepeši, piesēdētāju kungi, es jutu, ka cauri šai grimasei, kas izkropļoja manu muti, kā tāla un briesmīga rītausma blāvo Dostojevska smīniņš. Jaunajos apstākļos, kad redzamība kļuva skaidrāka, es sāku iztēloties visus tos glāstus, ar kuriem garāmejot Lolitu varētu apbērt viņas mātes vīrs. Man būtu izdevība pēc sirds patikas pieglaust viņu sev reizes trīs dienā — katru dienu. Visas manas rūpes izgaistu. Es kļūtu vesels cilvēks.

«Vieglītēm un maigi uz ceļiem

Tevi turēt un tēva skūpstu

Uz maiga vaidziņa spiest,»

kā kādreiz izteicies angļu dzejnieks. O, izglītotais I lumbert!

Pēc tam, cik vien iespējams piesardzīgi, it kā uz pirkstgaliem virzīdamies domās, es iztēlojos Šarloti kā dzīvesbiedreni. Vai tiešām es nevarētu piedabūt sevi pasniegt viņai gultā šo taupīgi divās porcijās sagriezto pampelmūzi, šīs nesaldinātās brokastis?

Humberts Humberts, mirkdams sviedros nežēlīgi baltas gaismas starā un pakļauts sviedros mirkstošo policistu uzbrēcieniem un spērieniem, tagad ir gatavs vēl kaut ko «parādīt» (quel mot'!) un pamazām vien viņš izvērš uz āru sirdsapziņu un izplēš no tās visslepenāko oderi. Ne jau tāpēc es nodomāju apprecēt nabadzīti Šarloti, lai nobeigtu viņu ar kādu vulgāru, neģēlīgu un riskantu paņēmienu, kā, piemēram, nogalināt ar piecām sublimāta tabletēm, kas izšķīdinātas glāzītē heresa, ko dzer pirms pusdienām, vai ar kaut ko citu tādā pašā garā; tomēr mana tukšajā un neskaidrajā galvā iežvadzējās doma, kurai bija attāla radniecība ar larmāciju. Kāpēc lai es ierobežotu sevi ar to kautrīgo slēpto baudu, kādu esmu jau reiz izmēģinājis? Manā acu priekšā citi saldkaisles tēli jau bija iznākuši uz skatuves — šūpodamies un smaidīdami. Es sevi redzēju dodam spēcīgas miegazāles mātei un meitai, abām, lai to otro netraucēti glāstītu augu nakti. Visā mājā skanēja Šarlotes krācieni, Lolita tikko elpoja miegā, nekustīga kā eļļas krāsām gleznots pusaudzes portrets. «Mamma, zvēru, ka Kenijs man nekad nav pieskā-

jis akmens plāksnes, uz kurām kādreiz stāvējis saules pulkstenis. Gandrīz visas pienenltes jau bija pārvērtušās — tēs vairs nebija saulītes, bet mēnestiņi. Džins un Lolita kūsāja manās dzīslās, un es gandrīz novēlos pāri saliekamajiem krēsliem, kurus taisījos novākt. Sarkansvitrotās zebras! Mēdz būt tādas atraugas, kas izklausās pēc ovācijām — vismaz manējās tā skanēja. Vecs žogs dārza dziļumā nodalīja to no kaimiņu saslaukām un ceriņiem, bet nekāda nožogojuma nebija starp mūsu mauriņa priekšējo malu (tur, kur tas nolaideni virzījās gar majas vienu sienu) un ielu. Tāpēc es varēju vērot (ar tāda cilvēka smīnu, kurš gatavojas veikt labu darbu), vai neatgriežas Šarlote: šito zobu vajadzēja izraut tūdaļ. Viegli uzguldamies uz rokas pļaujmašīnas, kas rāva mani uz priekšu — pie tam nocirptās zālītes palēkdamās un it kā čivinādamas spīguļoja rietošajā saulē —, es acu nenolaidu no redzamā piepilsētas ielas pleķīša. Iela izlocīdamās tuvojās mums pa milzīgo, ēnaino koku apakšu un pēc tam strauji krita arvien zemāk un zemāk garām ar vīnstīgām apaugušajai ķieģeļu mājai, kurā mita vecenīte Vizavī, un viņas nolaidenajai pļaviņai (daudz rūpīgāk koptai par mūsējo), un pēdīgi nozuda aiz mūsu lieveņa, kas man nebija redzams no tās vietas, kur es, pa brīžam līksmi atraugādamies, strādāju. Pienenītes bija nobirušas. Sulīga zāles smarža jaucās ar ananasu smaržu. Divas meitenītes, Mariona un Meibela, kuru skraidelēšanu šurp un turp es kādreiz pavadīju ar paviršu skatienu (bet kas gan varēja aizstāt manu Lolitu?), devās uz prospektu (kur sāķās mūsu Lounstrīta): viena stūma velosipēdu, otra iedama mielojās no papīra turziņas, un abas sarunājās pilnās balsis, kas saulē spalgi skanēja. Simpātiskais Tomsons, atlētisks nēģeris, kas kalpoja pie iepretim dzīvojošās večiņas par dārznieku un šoferi, plati uzsmaidīja man iztālēm un uzsauca vienreiz, tad otrreiz, papildinot saucienu ar žestu, ka es šodien esot neparasti rosīgs. Muļķa suns, kas piederēja mūsu kaimiņam, bagātību sarausušajam lupatu uzpircējam, metās pakaļ zilam automobilim — ne jau Šarlotes automobilim. Tā no abam meitenēm, kura bija skaistāka (šķiet, Meibela)— īsās biksītēs, ar krūšturi, kuram nebija nekā, ko saturēt, un tik gaišiem matiem (nimfete, zvēru pie Pana!)—, paskrēja garām, burzot rokās tukšo papīra maisiņu, un nozuda no šī zaļā āža redzes lauka,

Iegriežoties aiz tā savrupnama, kurā dzivoja Humberta kungs un kundze. Ģimenes automobilis izlēca no prospekta lapotņu ēnas, vilkdams kādu tās daļu sev līdzi, k.unēr beidzot šis pušķojums sašķīda uz mašīnas jumta, pie kura malas ar kreiso, pa logu izbāzto roku turējās puskailais mašīnas vadītājs; mašīna pašāvās garām i< 1 lotiskā ātrumā, bet līdzās auļoja bijušā lupatu uzpirļCēja suns. Sekoja liega pauze — un tad ar tādu kā sirds drebēšanu krūtīs es saskatīju, ka atgriežas zilais sedans.

I tīs noslīdēja no kalna un pazuda aiz mājas stūra. Man V!<ii acīm aizzibēja viņas rāmais, bālais profils. Man li-šāvās prātā: kamēr viņa nebūs uzkāpusi otrajā stāvā, viņa nezinās, vai esmu aizbraucis vai ne. Minūti vēlāk .11 lielu ciešanu izteiksmi sejā viņa paskatījās uz mani no pavērtā Lolitas istabiņas loga. Es tik žigli uzmetos iiugšā pa kāpnēm, ka paguvu tikt līdz istabiņai, vēl n'kams viņa iznāca no tās ārā.

18     .

Ja līgava ir atraitne un līgavainis ir atraitnis; ja viņa «mūsu jaukaja pilsētiņā» nodzīvojusi nepilnus divus gadus, viņš — ne vairāk par mēnesi; ja mesjē gaidīdams nevar sagaidīt, lai drīzāk beigtos muļķīgā padarīšana, bet madāma ar iecietīgu smaidu viņam piekrīt, tad kāzas parasti ir diezgan «pieticīgas». Līgava var iztikt gan bez apelsīnziedu galvasrotas, kas notur īso līgavas plīvuru, gan bez baltās orhidejas starp lūgšanu grāmatas lapām. Līgavas meitiņa droši vien ienestu H. un H. laulāšanas ceremonijā dzīvu un krāsainu dzirksti, taču es jutu, ka būtu riskanti pie sienas piespiestajai Lolitai izrādīt pārāk daudz mīļuma, tāpēc es piekritu, ka nav vērts atraut meiteni no viņas iemīļotās «Kū».

Mana tā saucamā «kaislīgā un vientuļā» Šarlote ikdienā izrādījās praktiska un sabiedriska. Turklāt es vēl konstatēju, ka viņa ir sieviete ar principiem, lai gan viņa nespēja apvaldīt ne jūtu uzplūdus ikdienas dzīvē, ne izsaucienus mīlas gultā. Tiklīdz viņa kļuva vairāk vai mazāk mana mīļākā (neraugoties uz uzbudinošajiem līdzekļiem, viņas «nervozais, nepacietīgais

cheri»'—taisnību sakot, varonīgais cheri — nespēja izvairīties sākumā no dažiem kavēkļiem, par kuriem, jāatzlst, viņš pilnīgi atlīdzināja ar dāsniem pārsmalcinātiem, veclaicīgiem maigumiem), mīļā Šarlote mani nopratināja par manu attieksmi pret Dievu to Kungu. Es būtu varējis atbildēt, ka šajā ziņā esmu bijis brīvs no visādiem aizspriedumiem, tomēr tā neteicu, bet — parādot cieņu žēlīgai nodeldētai patiesībai —I sacīju: es ticu, ka kosmosā iemājo gars. Aplūkodama savus nagus, viņa vēl pajautāja, vai manā dzimtā neesot svešu asiņu piejaukuma. Es atbildēju ar pretjautājumu — vai viņa būtu nākusi pie manis, ja manas tēvamātes vectēvs būtu izrādījies, piemēram, arābs. Viņa apgalvoja, ka tam nebūtu bijusi nekāda nozīme, bet, ja viņai kādreiz kļūtu zināms, ka es neticu mūsu kristiešu Dievam, viņa padarītu sev galu. Viņa to pavēstīja tik svinīgi, ka man šermuļi pārskrēja pār muguru. Tad gan es sapratu, ka viņa ir sieviete ar principiem.

O, viņa bija ļoti labi audzināta mietpilsone! Teica «piedošanu», ja gadījās, ka gandrīz nedzirdamas atraugas pārtrauca viņas viegli tekošo valodu, izrunāja angļu vārda envelope (aploksne) pirmo zilbi caur degunu pa franču modei un, sarunādamās ar pazīstamu dāmu, dēvēja mani «misters Humberts». Es nodomāju, ka viņa būs ļoti apmierināta, ja, ieiedams vietējā sabiedrībā, es atnesīšu sev līdzi romantisku ēnu. Mūsu kāzu dienā Remsdeilas laikrakstā nodalījumā «Iz labāko aprindu dzīves» parādījās maza intervija ar mani un Sorlotes fotogrāfijā: viena uzacs uzrauta, bet uzvārdā drukas kļūda: Heizera. Neraugoties uz šo ķibeli, reklāma sasildīja viņas sirds porcelāna durtiņas un radīja ņirdzīgu šķindoņu manos čūskas klabekļos. Ar to, ķa viņa darbojās baznīcas labdarības pulciņos, un vēl ar to, ka bija paguvusi sapazīties ar Lolitas draudzeņu visaugstprātīgākajām mammītēm, Šarlote pusotra gada laikā izmanijās kļūt ja ne gluži izcila, tad katrā ziņā vietējai sabiedrībai pieņemama locekle; tomēr vēl nekad viņai nebija izdevies iekļūt šajā brīnišķīgajā avīzes nodaļā, un tur viņa iekļuva, pateicoties man, mesjē Edgaram H. Humbertam (šito «Edgaru»

nu |nometu aiz tiras bravūras), «rakstniekam un pētniekam». Reportieris, mana Makū brālis, to pierakstot, ipv.iicājās, ko tad īsti esmu uzrakstījis. Neatceros, ko viņam atbildēju, bet viņam iznāca tā: «daži darbi par Vērienu, Rembodlēru un citiem dzejniekiem». Intervl|a arīdzan bija atzīmēts, ka mēs ar Šarloti esam bijuši pn/īstami kopš vairākiem gadiem un ka es esmu attāls \ 11tas pirmā vīra radinieks. Es ieminējos, ka man ar finrloti bija romāns pirms trīspadsmit gadiem, taču nvizē tas netika nodrukāts. Šarlotei es pateicu, ka rubriku par labāko aprindu dzīvi drukas kļūdu velniņi līkai izpušķo.

Turpināsim šo interesanto stāstu. Kad nu man, paceltam no īrnieka līdziemītnieka stāvoklī, nācās plukt šā darījuma augļus, vai es izjutu vienīgi sarūgtinājumu un nepatiku? Nē. Humberts nevarēja neatzīties, ka izjūt vieglu godkārības niezi, tikko jaušamu aizkustinājumu, pat tādus kā smalkas nožēlas vijumus, kas rotāja viņa sazvērnieciskā kinžala tēraudu. Nekad nebūtu domājis, ka diezgan aplamā, kaut arī diezgan Izskatīgā Heizas kundze ar viņas aklo ticību savas reliģijas un sava lasītāju kluba gudrībai, ar dikcijas trūkumiem,* skarbu, saltu, nicinošu izturēšanos pret valdzinošo divpadsmitgadīgo, pūkaino meitenīti ar kailām rociņām — ka viņa spēj pārtapt tādā aizkustinoši nevarīgā būtnē, tiklīdz es uzlieku viņai plaukstas — kā tas notika uz Lolitas istabiņas sliekšņa, kur viņa atkāpās, aizgūtnēm murminādama: «Nē, nē, lūdzu, nē …»

Pārmaiņas labvēlīgi ietekmēja viņas ārieni. Viņas smaids, kurš līdz šim bija tik mākslots, tagad izvērtās dziļas dievināšanas starojumā, kas pilns ar kaut ko mīkstu, valgu un kurā es ar izbrīnu saskatīju līdzību ar apburošo, muļķīgo, iztrūcināto Lolitas skatienu, ar kādu viņa baudīja jaunu sīrupu maisījumu piena bārā vai klusēdama apbrīnoja manas dārgās, vienmēr teicami izgludinātās drēbes. Es kā apburts vēroju Šarlotes seju, kad viņa, pārrunājot vecāku satraukumus ar kādu dāmu, sataisīja amerikānisku rezignētu sieviešu grimasi (pārbolīja acis un sašķieba mutes kaktiņu), šādu, likai bērnišķīgāku, izteiksmi es dažkārt redzēju Lolitas sejā. Mēs kaut ko iedzērām — viskiju vai džinu — pirms gulētiešanas, un, kad es glāstīju māti, tas man palīdzēja iztēloties meitu. Lūk — baltais vēders, kurā

mana nimfete gulēja kā saritinājusies zivtiņa 1934. gadā. Sie rūpīgi krāsotie mati, tik nedzīvi manai taustei un ožai, dažreiz (lampas gaismā, divvietīgā gultā ar četrām kolonnām stūros) ieguva Lolitas cirtu nokrāsu, bet ne mīkstumu. Es arvien iegalvoju sev, kamēr uzdarbojos ar manis tikko safabricēto sievu dabiskā lielumā, ka bioloģiskā ziņā viņa man ir maksimāli pieejamā tuvošanās Lolitai; ka Lolitas vecumā skolniece Lotiņa bija ne mazāk kairinoša kā tagad viņas meita — un tāda būs kādreiz arī pašas Lolitas meita. Es liku sievai izvilkt — no veselas zābaku kolekcijas apakšas (nelaiķim Heizam bija, kā izrādījās, gandrīz vai patoloģiska kaislība uz apaviem)— trīsdesmit gadu vecu albumu, lai es varētu palūkoties, kāda Lota izskatījusies, bērns būdama; un, kaut arī bija nelāgs apgaismojums un lempīgs apģērbs, man izdevās sazīmēt Lolitas pirmās miglainās kontūras, viņas kājas, gūžu kauliņus, uzrauto degunteli. Lottelita! Lolithena!

Tā pāri laika žogiem es iemetu netiklu skatienu citu blāvajos lodziņos. Un, kad ar nožēlojamiem, karstiem, naivi miesaskārīgiem glāstiem viņa, šī sieviete ar majestātiskiem cičiem un smagām gūžām, gatavoja mani tam, lai es beidzot varētu izpildīt savu iknakts pienākumu, arī tad vēl es centos uziet nimfetes atstātās smaržīgās pēdas, ar lēkmjveida rējieniem auļodams cauri tumšā meža paaugai.

Vienkārši nespēju jums izteikt, cik lēnprātīga, cik aizkustinoša bija mana nabaga laulene! Pie rīta kafijas, virtuves nomācošajā mājīgumā, kur spīguļoja hromētie trauki un pie sienas karājās lielais kalendārs (kastroļu firmas dāvana), omulīgajā kaktiņā pirmajām brokastīm (tas bija iekārtots tās kafetērijas stilā, kurā Šarlote un Humberts it kā dūdojuši divatā savās studentu dienās) viņa sēdēja sarkanā rītasvārkā, ar elkoni atspiedusies pret galdiņa plastmasas virsmu, atbalstījusi vaigu pret dūri, un blenza manī ar neciešamu maigumu skatienā, kamēr es notiesāju šķiņķi ar olu kulteni. Kaut arī Humberta seja reizēm neiralģiski noraustījās, viņas acīs tā varēja sacensties ar saules gaismu un lapu ēnām, kas trīsinājās uz baltā ledusskapja. Manu drūmo izskatu, manu sapīkumu viņa uztvēra kā klusu mīlestību. Mani nelielie ienākumi kopumā ar viņas vēl mazākiem lidzekļiem viņai radija priekšstatu par spožu stāvokli — un nevis tāpēc, ka ar

Ao summu tagad pietika caurmēra pilsonisku vajadzibu npinierināšanai, bet tāpēc, ka pat mana nauda viņas «cis mirdzēja kā manas vīrišķības burvīgums, tā ka vii,ia mūsu tekošo rēķinu iztēlojās kā vienu no tiem dienvidu bulvāriem pusdienas laikā ar biezu ēnu visgarām vienai malai un spilgtu sauli visgarām otrai — un td līdz pašam perspektīvas galam, kur slejas rožainie kalni.

Piecdesmit dienās, kuras biju nodzīvojis kopā ar Šarloti, viņa paguva tās piepildīt ar ilgos gados aiztui etu darbošanos. Nabadzīte noņēmās ar tādām lietām, no kurām viņai līdz šim nācās atteikties vai kuras nekad tā īpaši viņu nebija interesējušas, it ka (lai iurpinātu šīs intonācijas Prusta garā), apprecēdams manis iemīlētā bērna māti, esmu palīdzējis ar uzticību sievai atgriezt sev pārpilnām jaunību. Ar visbanālākās «jaunās saimnieces» pašaizliedzību viņa uzsāka«sublimēt mājas pavardu». Es smalki zināju katru šā «pavarda» spraudziņu — zināju kopš tā laika, kad, sēžot savā istabā pie galda, es iztēlē veidoju Lolitas maršrutu karti cauri visai mājai; savā sirdi es jau sen biju saradis ar šo namu — ar tā nepievilcību un nesakoptību, un tagad es vārda pilnā nozīmē jutu, kā nelaimīgais raujas čokurā, šausminādamies par gaidāmo vannu ar balto, okera un tabakbrūno tepi, ko Šarlote tam gatavoja. Viņa, paldies Dievam, lidz tam netika, toties izlietoja milzum daudz enerģijas, mazgājot aizkarus un spodrinot žalūzijas, pērkot jaunus aizkarus un jaunas žalūzijas, sūtot tos atpakaļ veikalam, nomainot tos ar citiem un tā joprojām, pastāvīgi mijoties gaismai ar tumsu, smaidiem un īgnumam, šaubām un nožēlai. Viņa noņēmās ar kretonu un kaliko, viņa pārvilka dīvāna drēbi tā svētīta dīvāna, uz kura gujot tajā neaizmirstamajā rītā manī pārsprāga, palēninātā tempā, paradīzes svētlaimes pūslītis. Viņa pārkārtoja mēbeles un ar lielu apmierinājumu uzzināja no traktāta par mājsaimniecību, ka «pilnīgi atļauts atdalīt vienu no otra dīvāna skapīšu pāri ar visām lampām». Vadoties pēc grāmatas «Kāds tavs nams, tāds esi tu pats» autores padoma, viņa saka neieredzēt nīkulīgos, mazos krēslus un tievkājainos galdiņus. Viņa ticēja, ka istaba ar plašiem logiem un greznu, lakotu virsmu pārpilnību ir piemērota vīrietim, kamēr sievietes istabai labāk piedien vieglāki logu rāmji un trauslāki koka

darinajumi. Romānus, kurus viņa lasīja, kad es ierados, tagad nomainīja ilustrēti katalogi un rokasgrāmatas par mājas iekārtošanu. Firmai, kas atradās Filadelfijā, Rūzvelta bulvārī 4640, viņa pasūtīja mūsu divvietīgajai gultai īpašu «ar drēbi apvilktu atspermatraci, modelis 312», kaut gan vecais man likās pietiekami stingrs un panesīgs, lai ko tam vajadzēja izturēt.

Viņa bija dzimusi vidējos Rietumos, tāpat kā viņas pirmais vīrs, un, pārcēlusies uz klīrīgo Remsdeilu, vienu no austrumu štatu pērlēm, bija dzīvojusi tur pavisam neilgi, lai tā īsti varētu iedraudzēties ar visiem kārtīgiem ļaudīm. Viņa nedaudz pazina omulīgo dentistu, kas dzīvoja tādā kā pussagruvušā koka pilī aiz mūsu dārza. Baznīcai piederošā klubā tējas vakarā viņa iepazinās ar bijušā vecu lietu uzpircēja uzpūtīgo lauleni; viņam piederēja baismīgs, tā saucamajā «koloniālajā» stilā celts liels nams prospekta stūrī. Laiku pa laikam viņa «devās vizītēs» pie vecās Vizavī; tomēr matronas, kas bija ievērojamākas par tām, kuras viņa apciemoja vai ar kurām sastapās «dārza» pieņemšanās> vai kurām kavēja laiku ar garām telefona sarunām,— izsmalcinātās dāmas, kā Seridana kundze, Makristala kundze, Naita kundze un pārējās, nez kādēļ reti apciemoja manu augstāko aprindu noniecināto Šarloti. Patiesi draudzīgas attieksmes bez kādām blakus domām vai praktiskas dabas nolūkiem viņai nodibinājās ar Fārlovu laulāto pāri, kas bija atgriezies no darījumu ceļojuma pa Cili tieši īstajā laikā, lai piedalītos mūsu kāzās — kopā ar Catfildiem, Makū laulāto pāri un dažiem citiem (tikai ne ar veclietu uzpircēja kundzi vai vēl augstprātīgāko Talbota kundzi). Džons Fārlovs bija rāms pusmūža virs, rāmi atlētisks, rāmi veiksmīgs sporta preču tirgonis, viņa kantoris atradās Pārkingtonā, četrdesmit jūdžu attālumā no mums; viņš bija tas, kurš man pagādāja munīciju bēdīgi slavenajam koltam un parādīja, kā ar to rīkoties (kādreiz svētdienas pastaigas laikā mežā pie ezera); viņš ari bija «pa pusei advokāts» (kā pats ar smaidu teica) un savā laikā nokārtojis dažas Šarlotes lietas. Džoanna, viņa jauneklīgā sieva, viņa māsīca, bija garstilbaina dāma brillēs ar greizu ietvaru; viņai bija divi palsi buldogi, divas spicas krūtiņas un liela, sarkana mute. Viņa gleznoja ainavas un portretus — labi atceros, kā reiz pie kok

i<“ila glāzes es pacildināju viņas darinato portretu — mazo māsasmeitiņu Rozalīnu Gracu, graciozu sārtvaidzi skaistulīti gaidas formā (zaļa vilnas berete, zaja iidita jostiņa, brīnišķīgas matu cirtas līdz pleciem)— un Džons izņēma no mutes pīpi un teica, cik žēl, ka Dollija (mana Dollita) un Rozalina skolā tik naidīgi izturoties viena pret otru; starp citu, viņš izteica cerību, kurai mēs visi pievienojāmies, ka viņas labāk sapratīsies, kad atgriezīsies mājās katra no savas vasaras nometnes. Bndi parunājāmies par skolu. Tai bija savi trūkumi un savas labās ipašības. «Protams, starp mūsu tirgotājiem n pārāk daudz itāliešu,» teica prātīgais Džons, «toties līdz šai dienai mums nebija jāsaduras ar žī . . .» Džoanna strauji viņu pārtrauca: «Cik labi būtu, ja mūsu meitenes vasaru pavadītu kopā!» Pēkšņi es iztēlē redzēju Lolitu atgriežamies no nometnes — iedegušu, siltu, apmiegojušos, apskurbušu — un aiz kaisles un nepacietības gandrīz vai apraudājos.

19

Gribu vēl dažus vārdus pateikt par Humberta kundzi, kamēr nav zudusi iedvesma (drīzumā sagaidāma smaga katastrofa). Es vienmēr apzinājos, ka viņas i.iksturam piemīt kāda daļa valdonīguma, taču nekad nebūtu domājis, ka viņa izrādīsies tik mežonīgi greizsirdīga uz visu, kas manā dzīvē nesaistās tieši ar viņu. Viņai attīstījās neganta, neremdināma ziņkāre par manu pagātni. Viņa pieprasīja, lai es atsauktu atmiņā visas sievietes, kuras savā mūžā esmu mīlējis, lai mani piespiestu tās apsmiet, nopelt un atteikties no viņām nodevīgi un uz visiem laikiem, līdz ar to izdzēšot manu pagātni. Viņa piespieda mani atskaitīties par manām laulībām ar Valēriju, kuras, protams, bija loti smieklīgas; bez tam vēl man nācās izdomāt vai nekaunīgi izpušķot stāstus par daudzajām mīļākajām, lai Šarlote varētu par viņām patīksmināties. Viņai par patikšanu, man vajadzēja uzburt iztēlē veselu ilustrētu katalogu, piešķirot šīm dāmām smalkas atšķirības saskaņā ar amerikāņu sludinājumu tradīcijām, kuri, izmantojot šim mērķim skolēnus, sadala tos pa rasēm saskaņā ar izsmalcinātiem proporcijas likumiem, res

pektīvi, vienmēr nosēdina starp baltajiem bērniem vienu mazuli — un tikai vienu, toties tādu jaukumiņu — apaļām acīm, šokolādes brūnumā, un to gandrīz, bet ne gluži, pirmās solu rindas vidū. Iepazīstinot Šarloti ar manām dāmām, es liku tām smaidīt un šūpoties, un viņas visas — sapņainā blondīnīte, temperamentīgā nēģeriete, rudmate padauza — tika izkārtotas kā parādē publiskajā namā. Jo nepārprotamāk un vulgārāk viņas manā stāstījumā atveidojās, jo vairāk Humberta kundzei patika mana vodeviļa.

Nekad savā mūžā neesmu teicis un neesmu uzklausījis tik daudzas atzīšanās. Vaļsirdība un dabiskums, ar kādu viņa pārcilāja to, ko dēvēja par savu «mīlas dzīvi», sākot ar pirmajiem ilgstošajiem skūpstiem un beidzot ar brīvo cīņu laulības gultā, morālā nozīmē bija asā kontrastā ar manu nekautrīgo melšanu, taču tehniskā nozīmē abas sērijas bija līdzīgas, jo abas bija ietekmējis viens un tas pats materiāls (radiomelodrāmas, psihoanalīze, lēti romāniņi), no kura es patapināju darbojošās personas, bet viņa — izteiksmes veidu un stilu. Mani krietni vien uzjautrināja dažas neparastas seksuālas dīvainības, kas piemitušas godājamam Haroldam Heizam, kā izteicās Šarlote, kura manus skaļos smieklus uzskatīja par nepieklājīgiem; vispār runājot, viņas sirds atklāšana izrādījās tikpat neinteresanta, kāda būtu viņas ķermeņa sekcija. Nekad neesmu redzējis veselīgāku sievieti — neraugoties uz viņas badošanās diētām.

Par manu Lolitu viņa runāja reti — retāk, piemēram, nekā par to vīriešu dzimuma bērnu, gaišmati ar neskaidriem vaibstiem, kura fotogrāfija bija vienīgais rotājums mūsu askētiskajā guļamistabā. Nodevusies bezgaumīgiem sapņiem, viņa pareģoja, ka mirušā mazuļa dvēsele atgriezīsies uz zemes tā bērna izskatā, kuru viņa dzemdēs savā tagadējā laulībā. Un, kaut gan man nebija īpašas vēlēšanās papildināt Humberta radurakstus ar Harolda ražojuma kopiju (Lolitu ar saldām asinsgrēka izjūtām esmu pieradis uzskatīt par savu bērnu), man ienāca prāta, ka ieilgušas dzemdības, ar pamatīgu ķeizargriezienu un dažādām citām komplikācijām, nomaļā dzemdību namā apmēram nākamajā pavasarī dos man iespēju pabūt divatā ar manu Lolitu

vairākas nedēļas ilgi — un sabarot nokausēto nimfeti ar miegazāļu pulverišiem.

Ak, kā viņa neieredzēja savu meitu! It sevišķi ļaunprātīgi man likās tas, ka viņa gluži nevajadzīgi, bet ar lielu centību atbildēja uz muļķīgajiem jautājumiem kādā savā grāmatā («Pazīsti savu bērnu»), kas izdota Čikāgā. Ar šīm blēņām bija jānodarbojas vairākus gadus; mammai vajadzēja sagatavot kaut ko atskaitei līdzīgu pēc katra gada bērna dzīvē. Lolitas divpadsmitajā dzimšanas dienā, 1947. gada 1. janvārī, Šarlote Heiza, meitas vārdā Bekere, pasvītrojusi šādus epitetus, desmit no četrdesmit iespējamiem (rubrikā «Bērna raksturs»): agresīvs, nevaldāms, kūtrs, negatīvistisks (divreiz pasvītrots!), neuzticas, nepacietīgs, kaprīzs, ļļlums, viegli sadusmojams, sadrūmis. Viņa nepievērsa nekādu uzmanību pārējiem trīsdesmit īpašības vārdiem, starp kuriem bija tādi kā «jautrs», «saticīgs», «enerģisks» un tamlīdzīgi. Tas tiešām bija neciešami! Ar niknumu, kādu citkārt es nekad netiku ievērojis savas mīļotās sievas maigajā raksturā, viņa uzbruka un likvidēja visas Lolitai piederošās mazās lietiņas, kuras bija paslēpušās dažādos mājas kaktos un tur palikušas nekustīgas kā hipnotizēti mazi zaķēni. Manai laulenei ne sapņos nevarēja ienākt prātā, ka reiz svētdienas rītā, kad sadumpojies vēders (tās bija sekas manam mēģinājumam uzlabot viņas pagatavoto mērci) neļāva man iet kopā ar viņu uz baznīcu, es kļuvu viņai neuzticīgs ar vienu no Lolitas baltajām īsajām zeķītēm. Un cik nejauka attieksme pret manas maijpuķītes, manas sirsniņas vēstulēm!

«Mīļie mammīte un Humbit!

Ceru, ka esat veseli. Liels paldies par konfektēm. Es (izsvītrots un uzrakstīts atkal) es pazaudēju savu jauno svīteri mežā. Pēdējās dienās laiks bija vēss. Man te ļoti

Jūs mīlošā Dollija.»

«Kā bez galvas,» sacīja Humberta kundze, «aizmirsusi uzrakstīt vārdu pēc «ļoti». Tas svīteris bija tīras vilnas. Un es, zini, palūgšu tevi aprunāties ar mani, ickāms sūti konfektes.»

Dažas jūdzes no Remsdeilas mežā bija ezers — tā saucamais Līču ezers (to jau esmu pieminējis); mēs braucām turp katru dienu, kad jūlija beigās iekrita sevišķi versmiga nedēja. Tagad esmu spiests aprakstīt, neizvairoties no diezgan garlaicīgiem sīkumiem, mūsu pēdējo kopīgo peldēšanos tur, liekas, otrdienā, tropiski sutlgā rītā.

Kad, atstājuši automobili īpašā šim nolūkam ierādītā vietā, mēs devāmies uz ezeru pa taciņu, kas veda cauri priežu mežam, Šarlote ieminējās, ka Džoanna Fārlova, dzīdamās pēc neparastiem gaismas efektiem (Džoanna pieturējās pie glezniecības vecās skolas), svētdien no rīta redzējusi, ka Leslijs Tomsons peldējies «tāds, kādu nakts viņu radījusi» (pēc Džona asprātīgā teiciena), pulksten piecos no rīta.

«Odens,» es ieteicos, «droši vien bija loti auksts.»

«Tas nav galvenais,» iebilda loģiskā, kaut ari iznīcībai nolemtā dūjiņa. «Viņš, saproties, ir garā vājš. Un atzīšos,» viņa turpināja (ar viņai raksturīgo rūpību izveidodama teikumus, kas jau sāka iedragāt manu veselību), «es noteikti jūtu, ka mūsu Luiza ir iemīlējusies tajā kretīnā.»

Just. «Mēs jūtam, ka Dollija nemācās tik labi, kā būtu varējusi . . .» un tā tālāk (no veca skolas laikā dota raksturojuma).

Humberti halātos un sandalēm kājās turpināja ceļu.

«Zini, Hum, man ir kāds pārdrošs sapnis,» sacīja lēdija Huma, galvu nodūrusi — it kā kautrēdamās par šo sapni vai meklējot padomu rūsganajā zemē. «Man tik loti gribētos dabūt īstu, pieredzējušu kalponi, tādu kā to vācieti, par kuru runāja Talboti, un lai viņa dzīvotu pie mums.»

«Neiznāk vietas,» es atbildēju.

«Iznāk gan,» viņa sacīja, šķietami noslēpumaini smaidīdama, «nudien, cheri, tu par zemu vērtē Humbertu nama iespējas. Mēs viņu ievietotu Lo istabiņā. Es jau tikpat esmu iecerējusi izveidot to ūķi par istabu viesiem. Tā ir vissaltākā un vispretīgākā ala visā namā.»

«Par ko tu īsti runā?» es pajautāju, saspringstot ādai uz maniem gurniem (ja esmu pacenties to pieminēt, tad tikai tāpēc, ka manas meitiņas āda saspringst

tāpat, kad viņa arī izjūt neizpratni, pretīgumu un aizkaitinājumu).

«Tevi varbūt attur kādas romantiskas asociācijas?» mana sieva painteresējās — domādama mūsu pirmo skūpstu.

«E, ko nu tur,» es attraucu, «es tikai gribu zināt, kur tu ievietosi mūsu meitu, kad sagaidīsi savu viesi vai savu dienestmeitu.»

«O!» teica Humberta kundze, ar sapņainu smaidu paildzinādama šo «O!» un tajā pašā laikā uzraudama vienu uzaci un liegi izelpodama gaisu. «Bīstos, ka ar mazo Lo tam nav nekāda sakara. Mazā Lo pēc nometnes tiks nosūtīta uz pansionātu — labu pansionātu ar stingru disciplīnu un solīdu reliģiskās apmācības programmu. Un pēc tam — Bērdslija koledža. Man tas viss ir smalki izdomāts, vari būt bez rūpēm.»

Vēl viņa piebilda, ka viņai, Humbertienei, vajadzēs uzveikt savu parasto slinkumu un aizrakstīt vecās Falenas māsai, kas ir pasniedzēja Sv. Algebras pansionātā. Aiz priedēm pavīdēja žilbinošs ezers. Es teicu, ka esmu automobilī aizmirsis saulesbrilles un tūdaļ viņu panākšu.

Vienmēr esmu bijis tādās domās, ka roku lauzīšana ir teatrāls žests vai varbūt neapjausta atskaņa no kāda viduslaiku rituāla, taču, kad es tagad iegāju dziļāk mežā, lai ļautos izmisumam un briesmīgām pārdomām, tieši šis žests («Paraugies, Dievs, uz šīm važām!») labāk par visu citu spēja bez vārdiem paust manu noskaņojumu.

Ja Šarlote būtu Valērija, es zinātu, kā šādā gadījumā rīkoties — jā, «rīkoties» ir īstais vārds; vecajos labajos laikos man tikai vajadzētu sākt izgriezt resnajai Vālītei vārīgo plaukstas locītavu (to, ko viņa satrieca, krītot no velosipēda), tad viņa vienā mirklī mainītu savus plānus; taču attiecībā uz Šarloti šāda ricība nebija iedomājama. Aukstasinīgā amerikāniete Šarlote man iedvesa šausmas. Man bija jāatsakās no vieglprātīgās idejas aplauzt ragus viņas gribai ar mīlestības palīdzību. Es neuzdrīkstējos darīt neko tādu, kas varētu sabojāt manī to tēlu, kādu viņa bija radījusi, lai varētu to pielūgt. Es izdabāju viņai, kamēr viņa bija manas mīlulītes bargā audzinātāja, un kaut kas no šīs pielīšanas saglabajies arī šobrīd mūsu abu attiecībās. Man tagad bija tikai viens trumpis — tas, ka viņa neko

nezināja par manu neiedomājamo pieķeršanos viņas meitiņai. Viņu kaitināja, ka es meitenei patīku, tomēr manas patiesās jūtas viņa nespēja uzminēt. Valērijai es būtu teicis: «Paklausies, resnā muļķe, c'est moi qui dйcide', kas nāk par labu Doloresai Humbertei.» Šarlotei es pat neuzdrīkstējos pateikt (iztapīgā mierā): «Atvaino mani, sirsniņ, bet es tev nepiekrītu. Piedāvāsim meitenei vēl vienu izdevību. Esmu ar mieru mācīt viņu mājās gadu vai divus. Tu kādreiz pati tā teici.» Lietas būtība bija tāda, ka es nevarēju Šarlotei neko teikt par meiteni, lai nenodotu sevi. Ak, jūs nevarat iedomāties (kā arī es nekad nebiju iedomājies), kādas viņas ir, šīs sievietes ar principiem! Šarlote, kura nelikās redzam, cik neīsti ir ikdienišķie ierobežojumi, uzvedības likumi, patentētais uzturs, grāmatas un cilvēki, kurus viņa dievināja, tūdaļ būtu uztvērusi samāksloto intonāciju, lai kādus vārdus es izteiktu nolūkā noturēt Lolitu savā tuvumā. Viņa bija kā mūziķis, kurš ikdienā mēdz būt briesmīgi vulgārs cilvēks, bez jebkādas intuīcijas un gaumes, taču ar savu velnišķi precīzo dzirdi saklausa vissīkāko noti orķestrī. Lai sadragātu viņas varu, man nāktos salauzt viņas sirdi. Ja es salauztu viņas sirdi, tajā salūztu ari manis paša veidols. Ja es viņai teiktu: «Vai nu es daru ar Lolitu visu, ko vēlos, un tu palīdzi man visu turēt slepenībā, vai arī tūdaļ šķiramies,»— viņa nobālētu, it kā kļuvusi par blāvu stiklu, un nesteigdamās atbildētu: «Labi, lai ko tu tagad vēl piebilstu, lai kā atsacītos no saviem vārdiem — tās ir beigas.» Un tā tas arī būtu bijis.

Redz, kādā ķibelē biju nonācis. Atceros, kā es aizgāju līdz automobiļa stāvvietas laukumiņam un kā, iepumpējis no strūklaciņas saujās pēc rūsas garšojošu ūdeni, iestrēbu to tik kārīgi, it kā tas varētu piešķirt man burvja gudrību, jaunību, brīvību, sīciņo mīlētāju. Pēc tam brīdi pasēdēju, ģērbies savā violetajā halātā, kājas kūļādams, uz viena rupji darināta piknika galda malas zem plaši šalcošajām priedēm. Gabaliņu nostāk divas meitenītes peldbiksītēs un taļļiņas iznāca no sauleszaķīšiem apbērtās tualetes būdas ar uzrakstu: «Sievietēm». Meibela (kas gremoja kožgumiju (vai Meibelas līdziniece) gausi, izklaidīgi jāšus uzsēdās uz

velosipēda, bet Mariona, matus purinadama, lai atvairitu mušas, apsēdās aizmugurē, plaši izvērsusi kājas; tā līkumodamas viņas nesteidzīgi, izklaidīgi saplūda ar gaismu un ēnām. Lolita! Tēvs un meita, kuri izzūd šajā izgaistošajā nomalē. Visdabiskākais uzdevuma atrisinājums būtu — likvidēt Humberta kundzi. Bet kā?

Neviens cilvēks nav spējīgs ne no šā, ne no tā izdarīt ideālu noziegumu; gadījums, izrādās, to spēj. Kriminālisti atceras, piemēram, izslavēto Lakūra madāmas noslepkavošanu Arlā, Francijas dienvidos, pagājušā gadsimta nogalē. Neidentificēts bārdainis, garš kā sklanda, kuram, iespējams, ar šo dāmu bija slepenas mīlas saites, piegājis viņai klāt laužu pilnā ielā dažas dienas pēc viņas laulībām ar pulkvedi Lakūru un trīs reizes iegrūdis viņai mugurā dunci, kamēr pulkvedis pats, buldoga tipa sīkulis, stāvējis, iekaries slepkavas rokā. Saskaņā ar brīnumainu un lielisku sakritību tieši tajā mirklī, kad noziedznieks sācis lauzt vajā saniknotā mazā vīriņa žokļus (tostarp jau pulcējās ļaudis), kādam fantastam itālietim mājā, kas atradās notikuma vietas tuvumā, pilnigi nejauši izdevās iedarbināt spridzekli, ar kuru viņš bija noņēmies; un tūdaļ ielu aizklāja ellišķīgs haoss: dūmi, kritoši ķieģeļi un panikā skrejoši cilvēki. Sprādziens tomēr nevienam neko ļaunu nenodarīja (ja nerēķina to, ka tika nokautēts drosmīgais pulkvedis Lakūrs), bet atriebīgais milnieks metās skriet reizē ar pārējiem bēdzējiem un nodzīvoja ilgu un laimīgu mūžu.

Palūkosimies tagad, kas notiek, kad ļaundaris mēģina pats sarīkot ideālu likvidēšanu.

Es nogāju uz Līču ezeru. Tur, kur mēs un vēl dažas «cienījamas ģimenes» (Fārlovi, Čatfīldi) bijām nolūkojuši vietiņu peldēšanai, ir neliels līcītis; manai Šarlotei tas patika tāpēc, ka bija gandrīz vai «privāts liedags». Publiskais liedags — ar visām ērtībām peldētājiem (vai slīcējiem, kā Remsdeilas «Lapiņa» reiz izteicās)—atradās ezera kreisajā (t. i., austrumu) līcī un no mūsu iejoma nebija redzams. Priedulāju pa labi no mums tālāk nomainīja slīkšņa, pēc tam, apliecis pusloku, krasts otrpus rietumu licim atkal ietērpās meža biezoknī.

Es atlaidos smiltīs blakus sievai tik nedzirdami, ka viņa satrūkās.

«Vai iesim ūdenī?» viņa apvaicājās.

«Pēc brītiņa. Ļauj man apdomāt vienu kombināciju.» Es turpināju domāt. Pagāja vairāk nekā minūte.

«Labs ir. Ejam.»

«Vai man ari bija vieta tajā kombinācijā?»

«Un kā vēl!»

«Nu, pieraugi!» Šarlote teica, ūdeni iekāpdama. Odens drīz uzviļņoja līdz viņas resnajiem, ar zosādu pārklātajiem gurniem; pēc tam, izstiepusi uz priekšu kopā saliktas plaukstas, cieši sakļāvusi lūpas (melnās peldcepures apžņaugtā seja pēkšņi bija kļuvusi nesmukāka), Šarlote ar skaļu plunkšķi šāvās uz priekšu.

Mēs lēnītēm peldējām dzirkstošajā ezerā.

Pretējā krastā, vismaz tūkstoš soļu attālumā no mums (ja varētu soļot, pa ūdeni), es atšķiru divus sīkus siluetus, divus cilvēkus, kas centīgi strādāja savā krasta gabalā. Es skaidri zināju, kas viņi ir: izdienējis policists, polis pēc izcelšanās, un pensionēts ūdensvada licējs, kuram piederēja lielākā daļa meža viņā ezera krastā. Tāpat es zināju, ar ko viņi ir nodarbināti,— viņi, muļķi, būvēja, paši sev par prieku, koka steķus. Klaudzieni, ko mes varējām sadzirdēt, dīvainā kārtā mums šķita skaļāki, nekā būtu sagaidāms no šādu pundurīšu rokām un instrumentiem; varēja nodomāt, ka skaņu efektu pārzinis nav vienojies ar leļļu meistaru, sevišķi tadēl, ka ikviena miniatūrā trieciena pamatīgais blīkšķis nokavējās salīdzinājumā ar tā redzamību.

īsā gaišu smilšu josliņa «mūsu» liedagā, no kura mēs tagad nedaudz attālinājāmies, iepeldējuši dziļākos ūdeņos, darbdienās bija tukša. Apkārtnē neviena nebija, izņemot tās divas darbā iegrimušās figūras otrā krastā un tumši sarkana privāta lidmašīna, kas augstu gaisā nodūcināja un pazuda debess zilgmē. Labāku dekorāciju pat iedomāties nevarēja ašai burbuļojošai cilvēka slepkavībai, bet, lūk, ārkārtīgi smalka nianse: likuma sargs un ūdensvadu licējs atradās pietiekami tuvu, lai būtu liecinieki nelaimes gadījumam, un tajā pašā laikā pietiekami tālu, lai nesaskatītu noziegumu. Viņi atradās pietiekami tuvu, lai sadzirdētu, kā, pa ūdeni šurpu turpu kūņodamies, izmisīgi auro apjukušais peldētājs, saukdams jel kādu palīgā, kas varētu izglābt viņa slīkstošo sievu; un viņi bija pārāk tālu, lai ievērotu (ja vien laikā paskatītos), ka nebūt ne apjukušais peldētājs pašlaik beidz nogrūst sievu zem ūdens.

Šo stadiju es vēl nebiju sasniedzis; es tikai gribu paskaidrot, cik šī darbiba vienkārša, cik skaidra nostādne! Nu tad tā, Šarlote peldēja uz priekšu ar neveiklu apzinīgumu (viņa bija visai viduvēja undīne), tomēr ar zināmu svinīgu baudījumu (jo viņas ūdensvīrs atradās blakus); es to visu vēroju ar gaidāmo atmiņu atsvešināto skaidrību (tā, ziniet, kā mēdzam raudzīties uz lietām, cenšoties redzēt tās tādas, kādas tās vēlāk paliks mūsu atmiņā) — viņas lāsojošo, slapjo, balto seju, kas, par spīti visām viņas pūlēm, bija diezgan maz iedegusi, un bālajām lūpām, un kailo, apaļo pieri, un cieši apkļauto melno peldcepuri, un pilnīgo, slapjo kaklu, es zināju, ka vajag tikai palikt drusku iepakaļ, ievilkt vairāk gaisa plaušās, tad sagrābt viņu aiz potītēm un strauji ienirt ūdenī ar sagūstīto līķi. Es saku «līķi», jo pārsteigums, izbailes un pieredzes trūkums piespiestu nabaga undīni uzreiz iekampt veselu spaini ezera nāvējošā ūdens; es turpretī zem ūdens varētu izturēt vismaz minūti, pat acis neaizvēris. Liktenīgā kustība pazibēja manu acu priekšā kā krītoša asteszvaigzne plānotā nozieguma melnajā tumsā. Tāpat mēmajā, baismajā baletā dejotājs tur partneri aiz kājiņas, bet pats bultas ātrumā pazūd brīnumaini imitētā zemūdens miglā. Es uzpeldētu, lai tvertu malku gaisa, arvien vēl turot viņu zem ūdens, un tad ienirtu vēl tik daudz reižu, cik būtu vajadzīgs, un vienīgi tad, kad pāri viņai beidzot būtu nolaidies aizkars, es uzdrošinātos saukt pēc palīdzības. Un, kad pēc kādām divdesmit minūtēm tie divi cilvēki no viņējā krasta, pamazām kļūstot lielāki, piebrauktu ar airu laivu, kurai viens sāns svaigi krāsots, nabadzīte Humberta kundze, muskuļu krampju vai sirdstriekas upuris, vai ari viena un otra kopā, jau stāvētu uz galvas melnajās dūņās, kādus desmit metrus zem smaidošā līmeņa viltīgajā Liču ezerā.

Tik vienkārši, vai ne? Bet, redziet, mani kungi, man bija absolūti neiespējami piedabūt sevi to izdarīt!

Viņa peldēja man blakus kā uzticības pilns, lempīgs ronis, un visa mana kaisles loģika kliedza man ausīs: «Negaidi!» Bet es, mani kungi, nevarēju un nevarēju! Klusēdams es nogriezos uz krasta pusi, un nosvērti, apzinīgi pagriezās ari viņa, un no kliegšanas aizsmakušais sātans joprojām atkārtoja savu padomu, un arvien vēl es nespeju piespiest sevi noslīcināt šo nelaimīgo,

slideno radījumu ar lielo rumpi. Kliedziens arvien vairāk noslāpa, man apzinoties to skumjo īstenibu, ka ne rīt, ne piektdien, ne kādā citā dienā vai naktī man neizdosies sevi piespiest viņu nogalināt. O, es yaru iedomāties, ka ar spēcīgiem pliķiem sagrauju Vālītes krūšu simetriju vai kaut kā citādi sagādāju viņai sāpes,— un tikpat skaidri varu iedomāties sevi ietriecam lodi viņas mīļākajam vēderā, tā ka viņš ievaidēdamies apsēstos. Taču Šarloti nogalināt es nespēju — īpaši tad, kad stāvoklis vispār nebija tik bezcerīgs, kāds tas šķita pirmajā triecienā tajā šausmīgajā rītā. Ja es būtu viņu satvēris aiz spēcīgās, sperošās kājas, ja būtu sastapis viņas izbrīnīto skatienu, ja būtu dzirdējis viņas briesmīgo balsi, ja arī es būtu visu šo pārbaudījumu izturējis, viņas rēgs mani vajātu visu manu mūžu. Varbūt, ja mēs dzīvotu nevis 1947. gadā, bet 1447. gadā, es varētu apmānit savu lēnprātīgo dabu, uzpirkšķinājis viņai klasisko indi no gredzenā izdobta ahāta un padzirdījis viņu ar liktenigo saldo burvju dziru. Taču mūsu buržuāziskajā ērā, kad visi bāž degunu citu cilvēku dzīvē, tas man nebeigtos tik labi, kā būtu beidzies ar brokātu iztapsētos klusos pagātnes apartamentos. Mūsu dienās slepkavam jābūt ķīmiķim. Nē, nē, es nebiju ne viens, ne otrs. Zvērināto kungi, cienījamie' kungi un tikpat cienijamās kundzes! Lielais vairums to, kuri apsūdzēti pārkāpumos pret tikumību, kuri ar skumjām alkst kaut niecīgas satraukuma pilnas, saldi kunkstošas, fiziskas, tomēr ne jau katrā ziņa ar kopošanos saistītas attiecības ar pusaudzi meiteni,— tie visi ir nekaitīgi, nekam nederīgi, pasīvi, bikli svešinieki, kas no sabiedrības prasa tikai vienu — un proti, lai viņiem atļautu pakļauties, vispārīgi ņemot, pilnīgi nevainīgām, aberatīvām, kā mēdz teikt, tieksmēm un privātā kārtā nodoties maziem, patīkami kvēliem un nepatīkami mikliem perversiem dzimumaktiem tā, ka policija vai kaimiņi rupji neaizskartu viņus. Mēs neesam seksuāli izdzimteņi! Mēs neizvarojam, kā to dara brašie karavīri. Mēs esam nelaimīgi, rāmi, labi audzināti cilvēki ar suņa acīm, pietiekami pielāgojušies, lai apvaldītu savas dziņas pieaugušo klātbūtnē, taču esam ar mieru atdot daudzus dzīves gadus par vienu iespēju pieskarties nimfetei. Uzsveru — mēs nekādā ziņā neesam cilvēku slepkavas. Dzejnieki nemēdz slepkavot. Ak, mana nabadzīte Šarlote, neraugies uz mani naidpilnām

acīm no savas mūžīgās paradīzes asfalta, gumijas, metāla un akmens — bet, paldies Dievam, ne no ūdens, ne no ūdens! mūžīgā alķlmiskā sajaukuma.

Un tomēr es atrados par matu no nelaimes, runājot pavisam objektīvi. Un tagad atklājās īstā būtība manai līdzībai par ideālu slepkavību.

Mēs apsēdāmies uz saviem frotē dvieļiem pēc mums kārajā saulē. Viņa palūkojās apkārt, nolaida plecu lencītes un nometās uz mutes, ļaujot stariem pamieloties ar viņas muguru. Teica, ka mīlot mani. Dziļi ievilka elpu, pasniedzās pēc līdzās nomestā halāta un uztaustīja tā kabatā papirosu paciņu. Tad apsēdās un aizsmēķēja. Nopētīja savu labo plecu. Pavērusi piedūmoto muti, apveltīja mani ar pamatīgu skūpstu. Pēkšņi mums aiz muguras no krūmāja pa smilšaino nogāzi noripoja divi trīs akmentiņi.

«Nejaukie bērni, nolūrējuši,» Šarlote sacīja, pieturēdama uz krūtīm lielu apmēru taļļiņu, un atkal nogūlās uz vēdera. «Man vajadzēs parunāt par to ar Petru Krestovski.»

Taciņas galā kaut kas iečabējās, bija saklausāmi soļi un parādījās Džoanna Fārlova ar molbertu un pārējiem piederumiem.

«Tu mūs nobiedēji,» Šarlote teica. Džoanna paskaidroja, ka bijusi tur virs nogāzes paslēpusies zaļumos un no turienes «izspiegojusi dabu» (spiegus parasti mēdz nošaut), un mēģinājusi pabeigt ainavu — tomēr nekas neesot iznācis, pietrūcis talanta (tas bija pilnīgi pareizi).

«Un vai jūs, Humbert, kādreiz esat mēģinājis zīmēt?»

Šarlote, kura manis dēļ bija mazliet greizsirdīga uz Džoannu, apvaicājās, vai Džons arī atnākšot.

Jā, atnākšot. Viņš šodien nolēmis brokastis ieturēt mājās. Atvedis viņu šurp pa ceļam uz Pārkingtonu un tagad drīz atbraukšot pakaļ. Cik brīnumjauks rīts! Viņa vienmēr jūtoties kā nodevēja pret Melampiju un Kavalli, kad atstāj tos mājā piesietus tādās brīnišķīgās dienās. Džoanna apsēdās baltajās smiltiņās starp Šarloti un mani. Viņas brūnās, garās kājas sporta biksītēs man bija tikpat kārdinošas kā bēras ķēves kājas. Viņa smaidīja, atiezdama smaganas.

«Es gandrīz iekļāvu jūs savā ezerā,» viņa teica. «Starp citu, es kaut ko pamanīju, ko jūs nebijāt

pamanījuši. Jūs (vēršoties pie Humberta) aizmirsāt noņemt rokas pulksteni, jā, ser, aizmirsāt.»

«Waterproof» (ūdensnecaurlaidīgs), klusi pateica Šarlote — sakļautām lūpām kā zivs.

Džoanna uzlika manu rokas dilbu sev uz ceļgala un papriecājās par Šarlotes dāvanu; tad novietoja Humberta roku atkal smiltis, ar plaukstu uz augšu.

«Dievs vien zina, ko tu no turienes varēji ieraudzīt,» koķeti ieminējās Šarlote.

Džoanna nopūtās. «Reiz vakarā,» viņa teica, «es redzēju divus bērnus, zēnu un meiteni, kuri tepat šajā vietā aktīvi kopojās. Viņu ēnas bija gigantiskas. Un es, liekas, esmu jau teikusi jums par Lesliju Tomsonu, kurš rītausmā peldas pliks. Es tagad arvien gaidu, ka pēc melna atlēta parādīsies treknā kotlete, Aivors Kviltijs (mūsu dentists), pliks kā no mātes miesām nācis. Viņš, starp citu, ir neparasti oriģināls — šis večuks. Pēdējo reizi, kad es pie viņa biju, viņš man izstāstīja kaut ko ārkārtīgi nepieklājīgu par savu brajadēlu. Izrādās, ka . . .»

«Te nu es esmu,» atskanēja Džona balss.

21

Paradums klusēt, kad dusmojas, vai, pareizāk, saltā un it kā zvīņainā manas dusmīgās klusēšanas noskaņa parasti izraisīja Valērijā neiedomājamas bailes. «Es nezinu, par ko tu domā, kad tu esi tāds, un tas mani padara traku,» viņa sūrojās. Es mēģināju sodīt Šarloti ar klusēšanu — bet viņa, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja čivināt vai saņēma klusētāju aiz zoda. Apbrīnojama sieviete! Murminādams, ka man, gribi vai negribi, jāraksta zinātniskais darbs, es nolīdu savā kādreizējā istabā; Šarlote turpretī jo līksmāk ņemas izdaiļot mūsu mājokli, dudināja pa telefonu, rakstīja vēstules. Pa istabas logu cauri spīguļojošai papeles lapotnei es varēju redzēt, ka viņa aiziet pa ielu un apmierināti iemet kastītē vēstuli mis Falenas māsai.

Nedēļa, kas sekoja pēc tikko aprakstītā brauciena uz kluso liedagu pie Līču ezera, bija drēgna un apmākusies, un tā bija viena no drūmākajām manā mūžā. Pēc tam pazibēja divi trīs neskaidras cerības stari — iekāms beidzot spilgti iestarojās saule.

Es apjautu, ka man ir labas smadzenes, kas lieliski strādā, un ka tas ir jāizmanto. Kaut ari es nedrīkstēju iejaukties sievas izplānotajā izrīcībā ar Lolitu (kura jo dienas jo kļuva siltāka un vairāk iedegusi zem skaidrajām debesīm bezcerīgajā tālē), tomēr es varēju atrast kādu galveno paņēmienu, kā apliecināt savu vispārējo autoritāti, ko vēlāk varētu pielietot speciālā gadījumā. Kādudien vakarā Šarlote pati deva man piemerotu ieganstu.

«Man ir tev pārsteigums,» viņa ierunājās, uzlūkodama mani ar maigu skatienu pāri zupas karotei. «Rudenī mēs abi brauksim uz Angliju.»

Es bez steigas iztukšoju savu zupas karoti, noslaucīju lūpas rožaina papīriņā (o, vēsais, smalkais galda veļas linaudums manā Mirānā!) un teicu:

«Man arī ir tev pārsteigums, mana mīļā. Mēs abi uz Angliju nebrauksim.»

«Kāpēc? Ko tas nozīmē?» viņa jautāja, vērodama ar lielāku izbrīnu, nekā es cerēju ar savu atbildi izraisīt, manas rokas (es neapzināti locīju, plēsu un mīcīju, un atkal plēsu gluži nevainīgo rozā «salveti»). Tomēr mans smaicļs viņu nedaudz nomierināja.

«Lieta ir pavisam vienkārša,» es paskaidroju. «Pat vissaskanīgākajā laulībā, kāda, piemēram, ir mūsējā, ne visu izlemj laulene. Ir tādi jautājumi, kuru izlemšanu patur vīrs. Es labi varu iedomāties, cik aizkustinošu prieku tev, normālai amerikānietei, sagādātu brauciens pāri okeānam uz tā paša transatlantiskā kuģa, uz kura brauc lēdija Bimboma, Anglijas karaļa māsīca, Bils Bimboms, saldētās gaļas karalis vai Holivudas padauza. Un es arī nešaubos, ka mēs ar tevi sagādātu lielisku reklāmu tūrisma kantorim: tu ar neslēptu godbijību un es, apvaldot skaudīgu sajūsmu, aplūkojam Londonā pils sardzi, šos aveņsārtos gvardus, Bebrēdājus, vai kā nu viņus vēl sauc. Man turpretī ir alerģija pret Eiropu, ieskaitot arī veco, labo Angliju. Kā jau tu labi zini, mani nekas cits, izņemot visskumjākās atmiņas, nesaista ar Veco un visai trūdošo pasauli. Nekādi krāsaini sludinājumi tavos žurnālos tur neko nemainīs.»

«Manu mīlulīt,» Šarlote iebilda, «es nudien . . .»

«Nē, pagaidi. Tas, ko teicu, ir nieks, sīkums; es īstenībā runāju daudz plašākā nozīmē. Kad tu vēlējies, lai es augas dienas cepinos ezermalā, nevis pieveršos savam darbam, es labprāt pakļāvos un tevis dēļ pārvēr-

4'

99

tos par bronzas krāsas jaunieti, nevis paliku literatūrzinātnieks un . . . nu, sacisim, pedagogs. Kad tu mani ved uz bridža partiju pie jaukajiem Fārīoviem, es pazemīgi velkos tev līdzi. Nē, lūdzu, pagaidi. Kad tu dekorē savu māju, es neuzbāžos ar saviem padomiem. Kad tu izlem — nu, izlem dažādus jautājumus, es varbūt tam nepiekritu, nepavisam nepiekritu — vai, sacīsim, piekrītu tikai daļēji, tomēr es ciešu klusu. Es ignorēju atsevišķus gadījumus, bet nevaru ignorēt vispārējo principu. Man patīk, ka tu mani izrīko, taču katrā spēle ir savi noteikumi. Nē, es nedusmojos. Nepavisam nedusmojos. Nedari vairs tā. Bet es esmu puse no ģimenes kopības, un man ir pašam sava, neliela, toties noteikta balss.»

Viņa pa to laiku bija pārnākusi manā galda pusē un, ceļos nokritusi, lēni, bet uzstājīgi kratīja galvu un ar koptajiem nagiem plucināja manas bikses. Teica, ka viņai prātā nevarējis ienākt,, ka es varu tā domāt. Teica, ka es esot viņas elks un valdnieks. Teica, ka Luīza jau ir aizgājusi un mēs tūdaļ varam sākt mīlas rotaļu. Teica, ka man viņai jāpiedod, citādi viņa miršot.

Sis nelielais incidents mani krietni uzmundrināja. Es mierīgā garā sacīju, ka runa nav par piedošanu, bet par uzvedības izmaiņu; un es nolēmu nostiprināt iegūto priekšrocību un turpmāk daudz vairāk laika ziedot dzedrā un drūma atsvešinātībā, strādājot pie grāmatas vai vismaz izliekoties, ka strādāju.

Gulta-kušete manā kādreizējā istabā sen bija pārtaisita tikai par kušeti, kāda tā būtībā arī bija, un Šarlote jau mūsu kopdzīves pašā sākumā bija man iegalvojusi, ka ar laiku istaba tiks iekārtota par īstu rakstnieka kabinetu. Kadas divas dienas pēc «Britānijas incidenta» es sēdēju jaunā un ļoti ērtā atzveltnes krēslā ar biezu grāmatu uz ceļgaliem, kad, pieklauvējusi ar gredzentiņu pie durvīm, ieslīdēja Šarlote. Cik ļoti atšķīrās viņas kustības no manas Lolitas kustībām, kad tā dažkārt ielūkojās pie manis, tērpusies savās jaukajās, netīrajās zilajās biksēs, ienesdama sev līdzi no nimfešu zemes augļu dārzu smaržu; stūrainām kustībām, pasakaina un neapjausti netikla, ar neaizpogātām zēnu krekla apakšējām podziņām. Tomēr atļaujiet man kaut ko teikt. Cauri mazās Heizas draiskulībai, tāpat kā cauri lielās Heizas cienīgumam, kautri ritēja tas pats (kā pēc garšas, lā pēc dzirdes) dzīvības strautiņš.

Slavens franču ārsts kādreiz teicis manam tēvam, ka tuviem radiniekiem pat niecīgākā burbuļošana vēderā izdodot vienu un to pašu muzikālo toni.

Tātad Šarlote iepeldēja. Viņa juta, ka mūsu attiecībās kaut kas nav kārtībā. Vakar vakarā, tāpat arī dienu iepriekš es izlikos aizmidzis, tikko nolikāmies gulēt, bet piecēlos pirms viņas pamošanās. Viņa mīli apvaicājās, vai mani netraucējot.

«Šobrīd — nē,» es atbildēju, pagriezdams uz burtu «K» atšķirto enciklopēdiju meitenēm tā, lai labak saredzētu bildīti, kas nodrukāta ar apakšējo malu gar griezumu.

Viņa piegāja pie galdiņa — tā bija sarkankoka imitācija ar vienu atvilktni. Uzlika roku uz galdiņa. Galdiņš bija neglīts, nav vārdam vietas, bet tas ne pie kā nebija viņas priekšā vainīgs.

«Es jau sen taisījos tev pavaicāt,» viņa teica (lietišķi, bez koķetērijas), «kāpēc tas tev ir aizslēgts? Vai tu vēlies, lai šis galdiņš paliek tavā kabinetā? Viņš kaut kā ir loti nejauks.»

«Liec to galdiņu mierā,» es novilku caur zobiem. Es šobrīd biju -ar gaidām Kalgari nometnē.

«Kur atslēga?»

«Noglabāta.»

«Ak, Humbīt …»

«Tajā noglabātas mīlestības vēstules.»

Viņa uzmeta man ievainotas gazeles skatienu, no kura man sanāca trakas dusmas; un pēc tam, tā īsti neizprazdama, vai es nejokoju, un nezinādama, kā turpināt sarunu, nostāvēja, kamēr es klusi pāršķīru vairākas lappuses (Kanāda, Kino, Konfekte, Kontinents), raudzīdamās drīzāk uz stiklu logā nekā cauri tam un bungodama pa to ar asajiem, karmīnsarkanajiem, mandejveidīgajiem nagiem.

Divas minūtes vēlāk (pie Krauklis vai pie Kūlijs) viņa pienāca pie mana krēsla un ar savu smago, Skotijas vilnā tērpto gūžu apsēdās uz krēsla roku balsta, uzvēdinot man tieši to smaržu aromātu, kādas lietoja mana pirmā sieva. «Vai jūsu gaišība nevēlētos rudeni pavadīt, lūk, šeit?» viņa pavaicāja, ar mazo pirkstiņu norādīdama uz pliekano rudens ainavu vienā no austrumu štatiem. «Kāpēc?» (Noteikti un lēni.) Viņa paraustīja plecu. (Acīmredzot Haralds ap šo laiku

mēdza braukt atvaļinājumā. Medību sezona. Atvasara. Viņā iedarbojās nosacījuma reflekss.)

«Man liekas, es zinu, kur tas ir,» viņa teica, joprojām rādot ar pirkstiņu. «Atceros, tur ir viesnīca ar romantisku nosaukumu: «Savaldzināto mednieku apmetne». Virtuve tur ir dievišķīga. Un neviens nevienu netraucē.»

Viņa paberzēja vaigu gar maniem deniņiem. Vālīti es no šāda niķa atradinaju viena paņēmienā.

«Vai nevēlies kaut ko sevišķu pusdienās, mans mīļais? Vēlāk atnāks Džons un Džoanna.»

Es nospurdzos. Viņa noskūpstīja manu apakšlūpu un, jautri paziņojusi, ka izcepšot torti (kopš tiem laikiem, kad es vēl te biju īrnieks, saglabājusies leģenda, ka es esot kā uzburts uz viņas tortēm), ļāva man nodoties slinkošanai.

Rūpīgi novietojis atšķirto grāmatu vietā, kur viņa bija sēdējusi (grāmata jau sāka viļņveidīgi kustēties, bet starp lapām iebāztais zīmulis apturēja lappušu virmošanu), es parbaudīju, vai atslēga ir drošībā: tā bija noglabāta diezgan neparocīgā vietā, proti, zem veca, bet dārga skuvekļa, kuru es lietoju, kamēr sieva man nopirka citu — labāku un lētāku. Jāvaicā: vai atslēga ir droši noslēpta zem šī skuvekļa samta futrālī? Futrālis atradās lādē, kur es glabāju savus darījumu papirus. Vai nevar to noglabāt drošāk? Taisni jābrīnās, cik grūti kaut ko noglabāt — it sevišķi, ja sieva to vien dara kā pārvieto visas lietas.

22

Cik atceros, bija pagājusi tieši nedēļa kopš mūsu pēdējās peldēšanas, kad ar pusdienas pastu atnāca atbilde no otrās mis Falenas. Viņa rakstīja, ka tikai nupat atgriezusies Sv. Algebras pansionātā pēc māsas bērēm. «Jufīmija īstenībā vairs neatspirga pēc gūžas locītavas lūzuma.» Attiecībā uz Humberta kundzes meitu viņai ir tas gods paziņot, ka šaja gadā iestāties jau ir par vēlu, bet ka viņa (dzīva palikusī Falena) gandrīz nešaubās, ka varēs pieņemt meiteni skolā, ja Humberta kungs un kundze atvestu Doloresu janvārī. Debešķīga atelpa!

Otrā dienā pēc brokastīm es iegriezos pie «mūsu» daktera, simpātiska neprašas, kura prasmīgā izturēšanās pret slimniekiem un pilnīgā uzticēšanās diviem trim patentētiem zāļu līdzekļiem veiksmīgi maskēja viņa vienaldzību pret medicīnu. Fakts, ka Lo būs spiesta atgriezties Remsdeilā, brīnišķīgi apstaroja tumšo nākotni. Es vēlējos būt pilnā gatavībā tad, kad tas notiks. Faktiski es uzsāku kampaņu, vēl pirms Šarlote bija pieņēmusi savu cietsirdīgo lēmumu. Man bija jābūt pārliecinātam, ka tad, kad mana jaukā meitenīte pārradīsies, man būs iespēja to pašu nakti un pēc tam nakti pēc nakts, kamēr viņu neatņems Sv. Algebra, iemidzināt divas dzīvas būtnes tik pamatīgi, lai nekāda skaņa, ne ari pieskāriens nevarētu iztraucēt viņu miegu. Visu jūliju es eksperimentēju ar dažādiem miega līdzekļiem, dodot tos Šarlotei, kas bija liela tablešu cienītāja. Pēdējā porcija, ko es viņai iedevu (viņa domāja, ka tas ir vājš broma preparāts, kas nomierinās viņas nervus), nogāza viņu uz četrām stundām. Es ieslēdzu radio pilnā skaļumā. Raidīju viņai sejā visspožāko kabatas baterijas gaismas staru. Grūstīju, berzēju, ķnaibīju, bakstīju — un nekas neizjauca viņas rāmās un spēcīgās elpošanas ritmu. Tomēr no tik viegla pieskāriena kā skūpsts uz atslēgas kaula viņa tūdaļ uzmodās — spirgta un ķerstīga kā astoņkājis (es tikko paglābos). Tātad neder, es nodomāju; jālūko dabūt ķaut ko efektīvāku. Iesākumā dr. Bairons it kā negribēja ticēt, kad es sacīju, ka viņa pēdējās ieteiktās zāles netika galā ar manu bezmiegu. Viņš ieteica izmēģināt to vēl dažas reizes un uz brīdi novirzīja manu uzmanību, sakdams rādīt ģimenes fotogrāfijas; viņam bija burvīga meitiņa Dollijas vecumā, tomēr es nopratu, ka viņš cenšas mani apvest ap stūri, un uzstāju, lai izraksta visspēcīgāko no esošajiem miega līdzekļiem. Viņš man ieteica spēlēt golfu, bet pēdīgi piekrita dot man tādu līdzekli, kas «nevarētu neiedarboties»; piegājis pie skapīša, pļāpa izņēma no tā stikla stobriņu ar violeti ziliem, ovāliem graudiņiem, kuriem viens gals bija apvilkts ar tumši violetu josliņu. Tas, viņš apgalvoja, esot jauns līdzeklis, nule parādījies pārdošanā un paredzēts nevis neirastēniķiem, kurus var nomierināt ar ūdens malku, ja to dara prasmīgi, bet vienīgi diženiem māksliniekiem, kas mokās ar bezmiegu un kuriem nepieciešams nomirt uz dažām stun

dām, lai dzīvotu mūžos. Man patīk āzēt dakterus, un, kaut gan sevi es līksmoju, iebāzu kabatā šos graudiņus, skeptiski paraustījis plecus. Starp citu, man ar viņu ļoti jāuzmanās. Kādreiz, pavisam citā sakarā, es dumji pārteicos — minēju savu pēdējo sanatoriju, un man likās, ka viņš saspicēja ausis. Nemaz nevēlēdamies, lai Šarlotei vai kādam citam kļūtu zināms šis periods manā pagātnē, es pasteidzos paskaidrot, ka man vajadzēja uzsākt dažus pētījumus trakonamos savam romānam. Bet Dievs ar viņu; viens ir skaidrs — tam blēdim bija varen jauka meitiņa. Un jocīgi iedomāties — viņas visas tagad ir vecas, septiņpadsmitgadīgas . . .

No viņa es iznācu lieliskā noskaņojumā. Ar vienu pirkstu vadīdams sievas automobili, es labā omā braucu mājās. Remsdeilā vispār bija ļoti jauki. Čirkstēja cikādes; bulvāris bija tikko nolaistīts. Slīdēdams kā pa zīdu, es nogriezos lejā mūsu stāvajā ieliņā. Nez kādā veidā šajā dienā viss veicās. Tā — zili un zaļi. Es zināju, ka gaiši spīd saule, tāpēc ka niķelētā startera atslēga atspoguļojās uz priekšējā stikla; un es zināju, ka patlaban pulkstenis ir tieši pusčetri, tāpēc ka žēlsirdīgā māsa, kas katru dienu nāca masēt vecenīti Vizavi, sīkiem solīšiem tipināja lejā pa šauro ietvi savās baltajās zeķēs un kurpēs. Ka parasti, histēriskais bijušā veclietu uzpircēja seters drāzās pa nogāzi pakaļ automobilim, un, kā parasti, vietējā avīze gulēja uz lievenēm, kur to tikko, bija uzsviedis Kenijs.

Iepriekšējā dienā es pārtraucu atsvešinātības režīmu, ko pats sev biju noteicis, un tagad es palaidu jautru izsaucienu, pavēstīdams par savu ierašanos, un tūlīt arī vēru vaļā viesistabas durvis. Pagriezusi pret mani kastaņkrāsas šinjonu, kas slējās virs baltā kakla, tajā pašā dzeltenajā blūzē un tajās pašās tumšsarkanajās biksēs, kas viņai bija kājās mūsu pirmās tikšanās dienā, Šarlote sēdēja kaktā pie rakstāmgaldiņa un skrīvēja vēstuli. Vēl nepalaidis vaļā durvju rokturi, es atkārtoju savu sveicinājuma izsaucienu. Viņas roka pārtrauca rakstīšanu. Kādu sekundi Šarlote sēdēja nekustēdamās; tad viņa lēni pagriezās krēslā, novietojusi elkoni uz tā liektās atzveltnes. Viņas seju, kuru izķēmoja patlaban pārdzīvotais, nebija patīkami uzlūkot. Pavērsusi stivo skatienu uz manām kājām, viņa sāka runāt:

«Pretīgā Heiziene, resnā maita, vecā ragana, ļaunā mamma, vecā . . . vecā muļķe … šī vecā muļķe tagad visu zina . . . Viņa . . . viņa . . .

Mana daiļā apvainotāja pārtrauca runu, rīdama savus žultainos vārdus un asaras. Ko tieši Humberts Humberts teica — vai mēģināja sacīt —, tam nav nozīmes. Viņa turpināja:

«Jūs esat briesmonis. Jūs esat pretīgs, zemisks, noziedzīgs krāpnieks. Ja jūs man tuvosieties, es izliekšos pa logu un sākšu kliegt. Nost no manis!»

Seit atkal, manuprāt, var izlaist to, ko murmināja H. H.

«Es braukšu prom šodien pat. Šeit viss ir jūsu. Tikai jums vairs nekad neizdosies redzēt šo palaidņa skuķēnu. Pazūdiet no šīs istabas.»

Lasītāj, es paklausīju. Es uzkāpu savā bijušajā puskabinetā. Iespriedis rokas sānos, es pastāvēju pilnīgi nekustīgs un pilnīgi savaldījies, no sliekšņa skatīdamies uz izvaroto galdiņu: atvilktne bija izvilkta ārā, atslēgas caurumā karājās, ar zobu aizķērusies, pedigi pielāgotā atslēga, pārējie mājās atrodamie dažādie mūķīzeri bija salikti uz galda virsas. Es šķērsoju kāpņu laukumiņu" iegāju laulāto draugu Humbertu guļamistabā un vienā mierā pārvietoju savu dienasgrāmatu no viņas spilvena apakšas savā kabatā. Pēc tam es devos lejā, bet pusceļā apstājos: viņa runāja pa telefonu, kura vads todien aiz tīras nejaušības bija savienots ar sienas kontaktu ēdamistabā, blakus durvīm uz viesistabu. Gribējās paklausīties, ko viņa runā: atteica kādu pasūtījumu un atgriezās viesistabā. Es ievilku elpu un cauri priekšnamam iegāju virtuvē. Tur es atkorķēju skotu viskija pudeli (no skotieša viņa nekad nespēja atteikties). Tad iegāju ēdamistabā un no turienes pa pusvērtajām durvīm paskatījos uz Šarlotes plato muguru.

«Tu izposti manu un savu dzīvi,» es mierīgi teicu. «Apspriedīsim notikušo kā divi kulturāli cilvēki. Tas viss ir tavas halucinācijas. Tu, Šarlote, neapjēdz, ko runā. Šīs piezīmes, kuras tu atradi, ir tikai uzmetumi romānam. Tavs vārds un viņas vārds paņemti nejauši. Tikai tāpēc, ka pagadījušies pie rokas. Par to tu padomā, bet es tev atnesīšu ko iedzert.»

Viņa neatbildēja un neatskatījās, bet trakā ātrumā turpināja rakstīt, ko bija iesākusi. Acīmredzot tā bija

trešā vēstule (divas, jau aizlīmētas, ar markām, gatavas nosūtīšanai bija turpat uz galda). Es atgriezos virtuvē.

Tur es sadabūju divas glāzes (uz Sv. Algebru? Lolitai?) un atvēru elektrisko ledusskapi. Tas neganti rūca uz mani, kamēr no tā iekšām ņēmu laukā ledu. Uzrakstīt visu to gabalu vēlreiz. Lai pārlasa. Sīkumus viņa neatcerēsies. Kaut ko mainīt, viltot. Uzrakstit romāna fragmentu un parādīt viņai vai nolikt redzamā vietā? Kāpēc krāni dažreiz tik nejauki spiedz? Taisnību sakot, briesmīgs stāvoklis. Ledus spilventiņi — spilventiņi tavam spēļu polārlācītim, Lo!— sprakšķēja un izplatīja mežonīgas skaņas, kamēr karstais krāna ūdens atbrīvoja tos no metāla šūnām. Es noliku abas glāzes blakus, ielēju tajās viskiju un katrā iešļācu zeltera lāsi. Zēl, ka viņa man aizliegusi manu iemīļoto džinananasu. Ledusskapis ierējās un norībināja. Nesdams glāzes, es iegāju ēdamistabā un pa ēdamistabas durvju spraugu, tik šauru, ka nevarēju izbāzt cauri elkoni, sacīju:

«Es tev sagatavoju skotieti.»

Viņa neatsaucās, dullā maita, un es novietoju glāzes uz bufetes blakus telefonam, kurš tieši tobrīd iezvanījās.

«Runā Leslijs — Leslijs Tomsons,» sacīja Leslijs Tomsons, tas pats, kuram patika agri no rīta peldēties. «Misis Humberta, ser, pakļuvusi zem automobiļa, un jums vajadzētu atnākt labi ātri.»

Es atbildēju — varbūt nedaudz aizkaitināts —, ka mana sieva ir sveika un vesela, un, arvien vēl turot klaus_uli, atgrūdu vaļā durvis un teicu:

«Are, viņš te saka, Šarlote, ka tu esot beigta.»

Tomēr viesistabā nekādas Šarlotes nebija.

23

Es izskrēju ārā. Mūsu stāvās ieliņas otrā malā atklājās neparasts skats. Uz mis Vizavī nolaidenā zāliena bija uzbraucis liels, melns, spīdošs pakards, izdarījis asu pagriezienu pāri ietvei (uz kuras kā pūslis rēgojās nomestais rūtainais pleds), un stāvēja tur, zibinādamies saulē, ar plaši atvērtām durvīm un dziļi iegrimušiem riteņiem. Pa labi no automobiļa, uz nogāzes rūpīgi nopļautā mauriņa, uz mutes gulēja sirmūsains sirmgalvis, ļoti korekti ģērbies (pelēks divrindu

uzvalks, balti punktēts tauriņš, sakļautām garām kājām kā vaska figūra, kā parasts liķis. Man nu ir jāattēlo šoks, atslodze, zibenīgais iespaids vārdu virknējumā; to priekšmetiskais sablīvējums lappusē bojā pašu uzplaiksnījumu, skaudro ainas kopiespaidu: pleda uzkalniņš, mašīna, vecītis mūmija, vecenītes masiere, kura skrien, čaukstinādama sastērķelētos brunčus, turot tokā pusizdzertu glāzi, atpakaļ uz verandu, kur spilvenos atbalstītā, sagūstītā, vārgā mis Vizavī laikam izgrūda kliedzienus, kuri, starp citu, tomēr nespēja nomākt veclietu tirgotāja setera vienmērīgo vaukšķēšanu, kurš pārtecēja no vienas ļaužu grupiņas pie otras, gan pie kaimiņiem, kas jau pulcējās uz ietves pie rūtainā priekšmeta, gan atpakaļ pie automobiļa (kuru viņam beidzot izdevās nomedīt), gan pie tās grupas, kas sanākusi uz mauriņa,— tur bija Leslijs Tomsons, divi policisti un kāds plecīgs kungs raga brillēs. Seit man jāpaskaidro, ka ceļa policijas nekavējošā ierašanās (nebija pagājušas ne divas minūtes kopš nelaimes gadījuma) izskaidrojama tādējādi, ka patruļnieki tieši tobrīd bija lipinājuši soda biļetes pie automobiļiem, kas nelikumīgi ieņēmuši stāvvietas šķērsieliņā, netālu no mums;, ka tips ar brillēm bija Frederiks Biels, jaunākais, pakarda vadītājs; ka viņa septiņdesmit deviņus gadus vecais tēvs, kuru masiere nupat bija dzirdījusi nopļautajā zālē, kur viņš gulēja, ta sakot, kā nopļauts baņķieris, nemaz nebija dziļā nesamaņā, bet ērti un metodiski atžirga no īstas vai šķietamas sirdslēkmes; un pēdīgi, ka pleds uz ietves, kur sieva man tik bieži un neapmierināti bija norādījusi uz greizām, zaļām plaisām, apslēpa sakropļoto līķi — Šarloti Humberti, kuru bija notriecis zemē (un pēc tam dažas pēdas vilcis līdzi) Bielu automobilis tajā mirklī, kad viņa skrējusi pāri ceļam, lai iemestu trīs vēstules pasta kastītē, kas atradās mis Vizavī zemes gabala stūrī. Šīs vēstules pacēla un man nodeva glīta meitenīte netīrā rozā kleitiņā, un es tās saplucināju, iebāzis bikšu kabatā.

Trīs ārsti un Fārlovu laulātais pāris drīz vien ieradās notikuma vietā un sāka rīkoties. Atraitnis, cilvēks, kuram piemita apskaužama pašsavaldība, neraudāja visā galyā un neplosījās. Viņš it kā nedaudz grīļojās, tas gan; bet viņš pavēra cieši sakniebtās lūpas tikai tad, lai pavēstītu tās ziņas un dotu tos paskaidroju

mus, kuri bija neapšaubāmi vajadzīgi sakarā ar identificēšanu, apskati un mirušās aizvešanu, kuras pakausis izskatījās kā kaulu, smadzeņu, bronzas krāsas matu un asiņu receklis. Saule vēl spīdēja spoži, kad draugi, lādzīgais Džons un noraudājusies Džoanna, noguldīja atraitni gultā Dollijas istabā; bet paši, lai būtu tuvumā, iekārtojās Humbertu guļamistabā uz nakti — es gan nezinu, vai viņi to pavadīja tik tikumīgi, kā pieklātos šādā svinīgā reizē.

Neredzu pamata iztirzāt šajā speciālajā rakstā visas ar bērēm saistītās formalitātes, kas prasīja no manis uzmanību, tāpat arī neizteikšos par pašām bērēm, tikpat pieticīgām, kādas bija mūsu nesenās kāzas, taču pie dažām epizodēm šajās četrās piecās dienās tomēr jāapstājas.

Pirmajā manas atraitnības naktī es biju tik piedzēries, ka gulēju tikpat cieši kā tas bērns, kurš citkārt gulējis šajā gultā. Otrā rītā es pirmām kārtām izpētīju vēstuļu driskās, kas palikušas manā kabatā. Tās bija pārāk sajaukušās, lai būtu iespējams no tām izveidot trīs sakarīgus tekstus. Domāju, ka vārdi «. . .un tu pacenties sameklēt viņu, jo es nevaru pirkt. . .» iederējās vēstulē Lo. Dažas plūksnas it kā norādīja, ka Šarlote nolēmusi kopā ar Lo bēgt uz Pārkingtonu vai pat atpakaļ uz Piskiem, lai klija nesagrābtu viņas dārgo jēriņu. Citi gabaliņi un skrandas (to nu ne domāt nevarēju, ka man būtu bijuši tik spēcīgi nagi) attiecās uz lūgumu pieņemt meiteni nevis Sv. Algebras pansionātā, bet citā, arī slēgtā skolā, par kuru klīda valodas, it kā audzināšanas metodes tur esot tik bargas, garlaicīgas un sausas (kaut gan reklāmas prospektā tika pieminēts krokets zem gobām), ka iemantojušas skolai iesauku — Labošanas iestāde augstdzimušām jaunavām. Visbeidzot, trešais sūtījums bija neapšaubāmi adresēts man. Es izburtoju tādas teikuma daļas kā «. . .varbūt pēc gada atšķirtības mēs ar tevi . . .», «. . ,o, mans mīļotais, o, mans. . .», «. . .vai varbūt es nomiršu. . .» Tomēr viss, ko es varēju sagrabināt, nebija diez cik saturīgs; dažādie fragmenti no šīm steigā rakstītām vēstulēm bija tāpat sajaukušies manās plaukstās kā pats vēstījums nabaga Šarlotes galviņā.

Džonam todien bija norunāta tikšanās ar klientu, bet Džoannai vajadzēja pabarot suņus, tā ka uz kādu laiku biju atstāts viens. Lāga cilvēki baiļojās, ka es,

palicis bez uzraudzības, neizdaru pašnāvību, un, tā kā nebija citu paziņu, kas varētu stāties vietā (mis Vizavī bija nolikusies slimības gultā, Makū ģimene kārtoja jaunas mājas celtniecību tālā rajonā, Čatfīldi šobrīd bija aizsaukti uz ziemeļu rajonu sakarā ar viņu radiniekam notikušo nelaimi), pie manis norīkoja Luīžu un Lesliju ar tādu ieganstu, lai viņi palīdz man sakārtot un novākt daudzās bez saimnieces palikušās lietas.

Kādreiz pārsteidzošas iejūsmas brīdī es tiku parādījis mīļajam un lētticīgajam Fārlovu pārim (reizē ar kuriem es gaidīju atnakam Lesliju uz apmaksātu satikšanos ar Luīžu) fotogrāfiju, ko atradu starp Šarlotes mantām. Stāvot uz laukakmens, viņa smaidīja cauri vēja samudžinātiem matiem. Fotogrāfija bija uzņemta 1934. gada aprīli, neaizmirstamajā pavasarī! Atbraucis togad uz Ameriku darīšanās, izgadījās tā, ka es dažus mēnešus nodzīvoju Piskos. Mēs sapazināmies — un iesākas neuzmanīgs romāns. Es diemžēl biju precējies, viņa bija Heiza saderinātā . . . Kad atgriezos Eiropā, mēs caur kopīgo draugu, kas tagad jau miris, sarakstījāmies. Džoanna pačukstēja, ka viņas ausīs esot nonākušas šādas tādas baumas, un vēlreiz aplūkoja uzņēmumu un, arvien vēl to aplūkojot, sniedza Džonam, un Džons izņēma pīpi no mutes un ari apskatīja burvīgo, vieglprātīgo Šarloti Bekeri, un atdeva fotogrāfiju man. Pēc tam viņi uz dažām stundām aizbrauca. Pagrabā apmierinātā Luiza dudinādama smejoties^aprāja savu kavalieri.

Kad Fārlovu pāris tikko bija aizbraucis, mani apciemoja priesteris ar zilganpelēku zodu — un es pacentos līdz minimumam saīsināt interviju, tas man izdevās, neaizvainojot viņa jūtas un neradot viņam aizdomas. Jā, esmu nolēmis veltīt savu dzīvi bērna labklājībai. Redziet, starp citu, šis ir tas krustiņš, ko Šarlote Bekere man dāvināja, kad mēs abi bijām jauni. Man Ņujorkā ir māsīca, godājama vecmeita. Mēs ar viņu atradīsim labu privātskolu Dollijai. Ai, lielais viltniek Humbert!

Lai uzzinātu Leslijs un Luīza, kuriem, pēc mana (kā izrādījās — pareiza) aprēķina, bija uzdots pastāstīt par to Džonam un Džoannai, es lieliski notēloju neparasti skaļu monologu pa telefonu, simulēdams sarunu ar Šērliju Holmsu, «Kū» nometnes priekšnieci. Kad atgriezās Džons un Džoanna, es bez pūlēm viņus apvedu ap stūri ar ziņojumu, ko tīši uztrauktā balsī un nesakarīgi

nomurkšķēju, ka, redz, Lolita ar grupu aizgājusi piecu dienu ekskursijā un ar viņu nav iespējams sazināties.

«Dievs tēvs,» iesaucās Džoanna, «ko lai mēs iesākam?»

Džons teica, ka viss ir Joti vienkārši — viņš nokārtošot, lai turienes policija nekavējoties uzmeklē ekskursantus — tas šiem neprasīšot ne stundu laika; viņš, starp citu, ļoti labi pats pazīstot to apvidu un . . .

«Paklausieties,» viņš turpināja, «kāpēc gan man tūlīt neaizbraukt turp automobilī — un kamēr jūs ar Džoannu pārgulēsiet (īstenībā pēdējo frāzi viņš nepiebilda, bet Džoanna tik kaismīgi atbalstīja viņa priekšlikumu, ka tā tas bija jāsaprot).

Es notēloju histēriju. Es lūgtin lūdzu Džonu neko neuzsākt. Sacīju, ka nevarētu šobrīd noskatīties, kā meitene raud un ķeras man klāt,— viņa ir tik jūtīga, šādi satricinājumi varētu ietekmēt viņas nākotni, psihiatri tamlīdzīgus gadījumus jau ir izanalizējuši . . . Pēkšņi iestājās klusuma brīdis.

«Ko tur vairs, izlemšana jūsu ziņā,» pēdīgi noteica Džons diezgan sausi. «Tikai paturiet prātā, es tomēr esmu bijis Šarlotei draugs un padomdevējs. Un vispār — gribētos zināt, ko jūs īsti ar to meiteni esat nodomājis darīt?» '•

«Džon!» iesaucās Džoanna. «Viņa ir viņa paša meita, nevis Harolda Heiza meita. Vai tad tev nav skaidrs? Nabaga Humberts ir Dollijas īstais tēvs!»

«Skaidrs,» Džons piekrita, man pievērsdamies. «Lūdzu piedošanu. Saprotu. Tādas tās lietiņas … Es pirmajā brīdī neaptvēru . . . Tas, protams, padara lietu vienkāršāku. Ko jums saka sirds, tā ir labi.»

Bēdu sagrauztais tēvs paskaidroja, ka braukšot pakaļ trauslajai meitai tūlīt pēc bērēm un pēc tam pacentīšoties viņu atturēt no drūmām domām, pilnīgi mainot ierastos apstākļus,— aizbraukšot ar viņu varbūt uz Nūmeksiku vai Kaliforniju — ja vien viņa nepadarīs sev galu, protams.

Es tik mākslinieciski notēloju bezgalīgi izmisuša cilvēka mieru, klusumu pirms bezprātīga jūtu uzbangojuma, ka lādzīgie Fārlovi aizveda mani pie sevis. Viņiem bija Amerikas apstākļiem gluži labs vīna pagrabs, un tas man lieti noderēja, jo es baidījos no bezmiega — un rēgiem.

Tagad nu vajadzēs paskaidrot īsto iemeslu, kāpēc es pagaidām gribēju Doloresu turēt attālumā. Pats par sevi saprotams, ka sākumā, kad Šarlote tikko bija gājusi bojā un es atgriezos savā mājā kā neatkarīgs tēvs un vienā paņēmienā vienu pēc otras iztukšoju abas manis sagatavotās viskija glāzes, kam tūlīt uz pēdām sekoja viena divas pintes iemīļotā džinananasa, un ieslēdzos vannas istabā, paglābdamies no kaimiņiem un draugiem, man bija tikai viens prātā un asinīs — un proti, apziņa, ka pēc dažām stundām silta, gaišmataina un visa, visa mana Lolita manās skaujās lies asaras un es tās apžāvēšu ar skūpstiem ātrāk, nekā tās saplūdīs acīs. Taču, kamēr es stāvēju spoguļa priekšā, viss pietvīcis sarkans, ar plaši ieplestiem redzokļiem, Džons Fārlovs delikāti pieklauvēja un apvaicājās, vai ar mani viss kārtībā,— un es tūdaļ apjēdzu, ka būtu neprāts ļaut viņai atgriezties šajā namā, kur šaudījās šurpu turpu tik daudz svešu, darbīgu cilvēku, kas gatavi viņu man atņemt. Un arī pati aušiņa Lolita varēja taču — ej nu sazini!— pēkšņi izrādīt muļķīgu neuzticēšanos, negaidītu nepatiku, neskaidras bailes un tamlīdzīgi — tad ardievu uz mūžu, pašā triumfa bj"idī, burvīgā alga!

Pie viena — par uzbāzīgiem cilvēkiem: pie manis ieradās vēl viens apmeklētājs, laipnīgais Biels (tas pats, kurš bija likvidējis manu sievu). Solīds un nopietns, kaut kā līdzīgs bendes palīgam, ar savām buldoga purslām, melnām ačtelēm, brillēs ar smagiem rāmjiem un uz āru izgrieztām nāsīm. Viņu bija ielaidis Džons, kurš pēc tam mūs atstaja divatā, ar lielu taktu aizvēris durvis. Raiti uzsācis runu, ka viņa dvīņi ir vienā klasē ar manu pameitu, mans smieklīgais viesis izvērsa sarullēto lielo diagrammu, uz kuras visos sīkumos bija atzīmēta notikusī katastrofa. Tas bija «pa pirmo», kā būtu izsaukusies mana pameita, ar milzum daudzām iespaidīgām bultiņām un punktētām līnijām, kas izzīmētas ar dažādas krāsas tinti. H. H. kundzes trajektoriju viņš bija ilustrējis ar mazu siluetu sēriju, tādām ķā simboliskām figūriņām, sieviešu militārā palīgkorpusa kadru darbiniecēm — šādus zīmējumus uzskatāmības labad izmanto statistikā. Sis ceļš ļoti skaidri un pārliecinoši saskārās ar droši uzvilktu līkumu, kas attēloja divus vienu otram sekojošus pagriezienus, no kuriem vienu bija izdarījis Bielu automobilis, lai izvairītos no

veclietu uzpircēja setera (diagrammā tas nebija parādīts), bet otrs, kas palielinātā veidā atkārtoja pirmējo ceju( ticis darīts ar nodomu novērst nelaimi. Iespaidīgs melns krustiņš atzīmēja to vietu, kur akurātais mazais siluetiņš pēdīgi nogūlās uz ietves. Es pameklēju, vai nav atbilstošas zīmes nogāzē, kur bija gulējis mana apmeklētāja milzīgais, vaskainais tēvs, bet tādu zimi neatradu. Vecais vīrs, starp citu, bija parakstījis šo dokumentu kā liecinieks, zem Leslija Tomsona, mis Vizavī un dažu citu parakstiem.

Frederika zīmulis ar kolibri precizitāti un vieglumu lidinājās no punkta uz punktu, kad viņš demonstrēja savu pilnīgo nevainīgumu un manas sievas neprātīgo neuzmanību: tajā sekundē, kad viņš esot apbraucis apkārt sunim, Šarlote paslīdējusi uz nule nolaistītā asfalta un kritusi uz priekšu, lai gan viņai vajadzējis kāpties atpakaļ (spēcīgi paraustot savu ar vati izpolsterēto plecu, Freds parādīja, kā tieši to vajadzējis darīt). Es teicu, ka viņš, protams, nav vainīgs, un izmeklēšanā manas domas apstiprinājās.

Spēcīgi dvašodams caur saspringtajām melnajām nāsīm, viņš skumji pakratīja galvu, reizē kratīdams manu roku; pēc tam, parādot elegantu smalkumu un džentlmeņa vērienu, piedāvāja apmaksāt apbedīšanas izdevumus. Viņš sagaidīja, ka es atteikšos. Ar piedzēruša cilvēka pateicīgiem šņukstiem es piedāvājumu pieņēmu. Neticēdams savām ausīm, viņš uzsvērti atkārtoja nupat teikto, un es atkal pateicos viņam — vēl sirsnīgāk nekā iepriekš.

Pēc šīs baigās tikšanās manas dvēseles sastingums uz brīdi guva zināmu atvieglojumu. Nav nekāds brīnums! Es savām acīm biju redzējis likteņa mākleri. Es tiku pataustījis pašu likteņa iemiesojumu — un tā butaforisko plecu. Bija notikusi spīdoša un baismīga mutācija — un lūk, kas bija tās ierocis. Komplicētā zīmējuma detaļās (steidzīgā mājsaimniece, slidenais bruģis, muļķīgais suns, stāvā nogāze, lielā automašīna, stulbenis pie stūres) es neskaidri saskatīju paša zemisko ieguldījumu. Ja nebūtu bijusi mana muļķība (vai intuitīva ģenialitāte!), ka es biju noglabājis savu dienasgrāmatu, acu valgums, kas izplūda aiz atriebīgām dusmām un sakairinātas patmīlas, nebūtu apstulbinājis Šarloti, kad viņa metās skriet uz pasta kastīti. Bet arī tad nekas varbūt nebūtu noticis, ja nekļūdīgais liktenis, sinhroni-

zators rēgs, nebūtu sajaucis savā retortē automobili, suni, sauli, ēnu, mitrumu, vājumu, spēku, akmeni. Ardievu, Marlēna! Likteņa rokasspiediens (uz atvadām Biela smagi atdarināts) atbrīvoja mani no apstulbuma. Un tad es sāku rūgti raudāt. Kungi un dāmas piesēdētāji, es sāku rūgti raudāt!

24

Gobas un apses pavērsa pēkšņi uzbrāzmojušam vējam pretī savas līganās muguras, un negaisa tūces melnēja virs Remsdeilas baznīcas baltā torņa, kad es pēdējo reizi pirms aizbraukšanas aplaidu acis apkārt. Iedams pretī nezināmiem piedzīvojumiem, es pametu mironīgi bālo māju, kur biju noīrējis istabu tikai pirms desmit nedēļām. Lētās, praktiskās bambusa žalūzijas jau bija nolaistas. «Verandām un mājas iekšējam iekārtojumam to krāšņais materiāls piešķir modernu dramatisku raksturu,» bija rakstīts katalogā. Ja ir bijušas tādas, tad debesīm jāizskatās diezgan kailām. Lietus lāse uzkrita man uz pirkstu kauliņiem. Es vēl iegāju mājā pēc kaut kā, kamēr Džons krāva manus čemodānus automašīnā, un tad atgadījās kaut kas dīvains. Nezinu, vai esmu šajās skumjajās piezīmēs pietiekami uzsvēris to īpašo, ievērojot interesanto autora izskatu — pseidoķeltisku, pērtiķiski pievilcīgu, vīrišķīgu, ar gluži puicisku piejaukumu —, patiešām prātus mulsinošo iedarbību uz jebkura vecuma un jebkādas izcelsmes sievietēm. Protams, šāda veida paziņojumi no pirmās personas mutes var šķist smieklīgi, taču laiku pa laikam esmu spiests lasītājam atgādināt par savu ārējo izskatu, tāpat kā dažs profesionāls romānists, kas piešķīris tēlam kadu grimasi vai suni, saprot, ka ir nepieciešams pieminēt šo suni vai šo grimasi ikreiz, kad minētais tēls parādās. Attiecībā uz mani šādam paņēmienam piemīt, liekas, dziļa jēga. Manu vaibstu drūmajai pievilcībai jāsaglabājas lasītāja redzes laukā, ja viņš vēlas pa īstam saprast manu stāstījumu. Mazgadīgā Lo tvīka sajūsmā par Humberta šarmu, tāpat kā tvīka, klausoties konvulsīvu mūziku; pieaugusī Lote mīlēja mani ar valdonīgu, nobriedušu kaisli, kuras šobrīd man ir žēl un kuru cienu daudz vairāk, nekā uzdrīkstos teikt. Trīsdesmit vienu gadu

vecā Džoanna Fārlova, būdama pilnīga neirastēniķe, acīmredzot bija iemīlējusies manī.

Viņas skaistumam piemita kaut kas skarbs, indiānisks. Iedegums viņai bija terakotas brūnumā. Viņas lūpas bija kā lielie, koši sarkanie, kailie gliemeži, un, kad viņa laida vaļā savus īpatnējos, rejošos smieklus, tad atsedzās prāvi, nespodri zobi un bālas smaganas. Viņa bija ļoti liela auguma, valkāja vai nu sandales un šauras bikses, vai platus svārkus un baleta tupelītes; dzēra skotu viskiju jebkurā daudzumā; divas reizes nelaikā dzemdēja; sacerēja jaunatnei stāstiņus par dzīvniekiem; gleznoja, kā manam lasītājam zināms, ezera ainavas; jau nesa sevi vēža aizmetni, no kura arī nomira pēc diviem gadiem. Man viņa šķita neglābjami nepievilcīga. Tad nu iedomājieties manas izbailes, kad dažas sekundes pirms manas aizbraukšanas (mēs abi stāvējām priekšnamā), Džoanna satvēra manus deniņus ar saviem pastāvīgi drebošajiem pirkstiem un, asarām mirgojot koši zilajās acīs, mēģināja, bet gan bez lieliem panākumiem, piezīsties pie manām lūpām.

«Saudzējiet sevi,» viņa teica, «un noskūpstiet no manis savu meitu.»

Pērkona spēriens nodārdināja pa visu māju, un Džoanna piebilda:

«Varbūt kaut kur, kādreiz, ne tik briesmīgos apstākļos, mēs vēl tiksimies.» (Džoanna, lai kas tu būtu, lai kur tu būtu, mīnus telpā vai plus laikā, piedod man visu to — arī šīs iekavas.)

Minūti vēlāk es jau viņai un viņam sniedzu roku atvadu spiedienam, uz ielas, uz stāvās ielas, un viss virpuļoja, joņoja pa priekšu baltai lietus gāzmai, un furgons ar Filadelfijā pirkto matraci droši ripoja lejup uz tukšo māju, un putekļi steidzās un vērpās pa to pašu ietves plāksni, kur Šarlote, kad, man pienākot, tika pacelts pleds, gulēja, saritinājusies kamolā, ar pilnīgi neskartām acīm, ar vēl miklām melnām skropstām, salipušām kā tavējās, Lolita!

25

Likās, ka tagad, kad visi šķēršļi bija aizgādāti projām un manā priekšā pavērās nebeidzamas svētlaimes izredzes, es varēju domās atlaisties ar salda

atvieglojuma nopūtu. Eh bien, pas du lout.1 Tomēr es nevis gozējos uzsmaidījušā likteņa staros, bet biju tīri ētisku šaubu un baiļu varā. Piemēram, vai cilvēkiem neliksies dīvaini, ka Lolitai tik stūrgalvīgi neļāva piedalīties ne priecīgās, ne bēdīgās ģimenes svinībās? Kā jūs atceraties, viņa mūsu kāzās nepiedalījās. Vai vēl kas: ja pieņemam, ka ne pie kā nevainīgu sievieti novāca nez no kurienes pastiepta gara, pinkaina sakritības roka, vai tā nevarēja arī nekristīgā brīdī aizmirst savas labās rokas veikumu un ar kreiso nesavlaicīgi nodot Lolitai kādu zīmīti ar līdzjūtības vārdiem? Tiesa, ziņojums par notikušo parādījās tikai Remsdeilas avīzē; tas nefigurēja ne Pārkingtonas «Ziņotājā», ne Klaimaksas «Vēstīs»: vietējie nāves gadījumi neinteresē federālos laikrakstus, bet nometne «Kū» neatradās mūsu štatā; tomēr es atkal un atkal iztēlojos, ka Dollija Heiza kaut kādā veidā jau ir informēta un ka tajā pašā laikā, kad braucu viņai pakaļ, man nezināmi draugi steigšus ved viņu uz Remsdeilu. Vēl satraucošāks par visiem šiem minējumiem un raizēm bija tas, ka Humberts Humberts, jaunizceptais Amerikas pavalstnieks ar diezgan tumšu eiropeisku izcelsmi, nebija neko pasācis, lai kļūtu par likumīgu aizbildni meitenei (divpadsmit gadus un septiņus mēnešus vecai), kas palikusi pēc viņa nomirušās sievas. Vai es uzdrīkstēšos kaut ko pasākt šajā lietā? Es nespēju apvaldīt drebuļus, kad iedomājos, cik kails esmu, noslēpumaino statūtu apdraudēts, pilsoņu likumu kodeksa nežēlīgi spalgajā gaismā.

Mans plāns bija pirmatnējās mākslas brīnums: es nolēmu, ka aizbraukšu uz nometni «Kū», teikšu Lolitai, ka viņas mātei paredzama nopietna operācija izdomātā slimnīcā, un pēc tam braukāšu ar savu miegaino nimfeti no vienas viesnīcas uz otru, kamēr māte lēni, bet neapšaubāmi atlabs un pēdīgi nomirs. Taču ceļā uz nometni es sajutu arvien lielāku nemieru. Mani nomāca doma, ka viņas jau vairs var nebūt tur vai ka bezrūpīgās Lolitas vietā atradīšu izbiedētu bārenīti, kas raudot pieprasīs kādu ģimenei tuvu draugu klātbūtni. Fārlovu laulāto pāri viņa, paldies Dievam, slikti pazina, bet vai nevarēja būt citi, man nepazīstami cilvēki?

Pēdīgi es nolēmu sarīkot tādu pašu starppilsētu sarunu, kādu es nesen tik veikli biju simulējis. Stipri lija, kad es apstājos pie ietves dubļainā Pārkingtonas priekšpilsētā, tieši neaizbraucot līdz krustcelēm, kuru viens atzarojums meta loku ap pilsētu un izveda uz šosejas, kas šķērsoja pakalnu rindu virzienā uz Klaimaksa ezeru un nometni «Kū». Izslēdzis motoru, es kādu minūti, ne mazāk, nosēdēju automobili, saņemdams dūšu un vērodams lietu, applūdušo ietvi, hidrantu, kas izskatījās kā ķēmlgs ceļa stabiņš, ko biezā kārtā klāja sarkana un sudrabaina krāsa un kas bija izstiepis sarkanos roku stumbeņus, lai tos nolakotu lietus, kurš, atgādinot stilizētas asinis, strāvoja lejup pa tā heraldiskajām važām. Nav brīnums, ka automobiļiem aizliegts stāvēt pie šiem briesmīgajiem, mazajiem kropļiem. Es atkal iedarbināju motoru un piebraucu pie telefona kabīnes. Kad beidzot pēdējā no vajadzīgajām monētām šķindēdama iekrita, atjaudama citai balsij atsaukties uz manējo, mani sagaidīja pārsteigums.

Šērlija Holmsa,. nometnes priekšniece, man pavēstīja, ka pirmdien (todien bija trešdiena) mana Dollija ar savu grupu aizgājusi ekskursijā kalnos un atgriezīsies tikai vēlu vakarā. Viņa ierosināja man atbraukt nākamajā dienā. Pavaicāja, vai neesot kas atgadījies. Nepastāstot neko sīkāk, es atbildēju, ka mana sieva ievietota klīnikā, ka stāvoklis nopietns, ka meitenei nav jāstāsta, cik tas nopietni, bet viņai jāsagatavojas braukt man līdzi nākamajā dienā. Mūsu balsis atvadījās ar spontāniem un dedzīgiem visa laba novēlējumiem, un sakarā ar kādu oriģinālu kļūmi mehānismā visas manas monētas izvēlās laukā ar tādu šķindoņu kā pēc liela laimesta spēļu automātos Nevadā. Tas mani sasmīdināja, kaut gan biju sapīcis par to, ka laimes brīdis atkal jāatliek. Jājautā, vai šis pēkšņais izmetums, šī konvulsīvā naudas atdošana nebija kaut kādā saistībā Makfatuma prātā ar to, ka es biju izdomājis ekskursiju, iekams vēl dabūju zināt par to?

Ko darīt tālāk? Es iegriezos Pārkingtonas tirgotavu rajonā un atlikušo dienas daļu (laiks bija noskaidrojies, visa pilsēta laistīties laistījās logu stiklos) veltīju, lai sagādātu Lo brīnumjaukas jaunas mantas. Dievs tēvs, uz kādiem pārsmalcinātiem pirkumiem Humbertu uzvedināja viņam šajās dienās raksturīgā vājība pret rūtainiem audumiem, košiem kokvilnas darinājumiem, kru-

zujiem, kuplām, īsām piedurknltēm, vieglu plisējumu, kleitiņām, kas cieši apkļauj augšgalu un ir loti platas apakšgalā.

Es mīlēju Lo, ka Virdžīniju—Po,

Kā Dante — savu Beatriči;

Virpujo meitiņas, tām plīvo kleitiņas:

Tik nesmuki — līdz augšai stilbiņi pliki.

Laipnas balsis apjautājās man, ko īsti es vēlētos apskatīt. Peldkostīmus? Tādi mums ir visos toņos: rožains sapnis, blāvs akvamarīns, violeta galviņa, sarkana tulpe, melns kankāns. Un vai vēl kādus pludmales piederumus? Un pārvalkus? Nevajag pārvalkus. Mēs ar Lo nevarējām tos ciest.

Visā šajā iepirkšanās lietā man labi noderēja antropometriskās piezīmes, ko viņas māte atzīmējusi todien, kad L. kļuva 12 gadus veca (man šķiet, lasītājs atceras grāmatu «Pazīsti savu bērnu»). Man bija tāda nojauta, ka, vadoties pēc miglainiem skaudības un antipātijas dzenuļiem, Šarlote dažviet pieskaitījusi lieku collu, dažviet lieku mārciņu; bet, ņemot vērā, ka nimfete pēdējos septiņos mēnešos, bez šaubām, būs paaugusies, es uzskatīju, ka visumā varu paļauties uz pēdējiem janvārī izdarītajiem mērījumiem: gūžu apmērs — divdesmit deviņas collas; gurnu apmērs (pie paša sēžas sākuma)—septiņpadsmit; ikru un kakla — vienpadsmit; krūšu apkārtmērs — divdesmit septiņas; roka augšpus elkoņa — astoņas; viduklis — divdesmit trīs; augums — piecdesmit septiņas; svars — septiņdesmit astoņas Amerikas mārciņas; auguma uzbūve — pagarināta; GAK (garīgās attīstības koeficients)—simt divdesmit viens; aklās zarnas piedēklis — nav operēts (paldies Dievam).

Nemaz neņemot vērā šos mērījumus, es, protams, redzēju Lolitu tik skaidri, gandrīz kā halucinācijā: un, tā kā man vēl arvien kvēloja lolotā vietiņa pie krūšukaula tur, kur viņas zīžainais cekuliņš pāris reižu aizsniedzās līdz manai sirdij, un tā kā es arvien jutu viņas ķermeņa silto smagumu uz maniem ceļiem (tāpēc arī vienmēr «nēsāju» Lolitu, kā sieviete «nēsā» sevī bērnu), es nemaz nebrīnījos, kad vēlāk noskaidrojās, ka mani aprēķini izrādījušies vairāk vai mazāk pareizi. Turklāt es nesen biju izpētījis vasaras tērpu katalogu un tāpēc kā speciālists varēju izvēlēties dažādas jaukas lietiņas: sporta apavus, čībiņas, smalkādas kurpītes un

visu pārējo. Izkrāsojusies, melnā ģērbusies pārdevēja, kas palīdzēja man apmierināt visas šīs ļoti svelošās vajadzības, pārveidoja vecāku zināšanas un precīzo izmēru aprakstu komerciālā eifēmismā «mazāks par vidējo». Otra, mazliet vecāka, baltās drēbēs, teatrāli nogrimējusies, šķita nedaudz pārsteigta par manām plašajām zināšanām jaunākās paaudzes modes jautājumos; varbūt nodomāja, ka es uzturu kopdzīvi ar cirka pundurīti; tāpēc, kad man piedāvāja svārciņus ar divām «pikantām» kabatiņām priekšpusē, es tīši izrādīju vīrieša neizpratni un tiku atalgots ar smaidiem un demonstrējumu, kā mugurpusē darbojas rāvējslēdzis. Lielu prieku man sagādāja dažādas īsās biksītes un peldbikses, kurās miniatūru Lolitu maldu tēli trīņājās, ar plunkšķi gāzās ūdenī, šļūkāja uz dibentiņa pa visu leti. Darījumu mēs nobeidzām tā, ka es izvēlējos divas vienkāršas katūna pidžamas ar apaļām apkaklēm — tā dēvēto fasonu «miesnieka māceklis». Miesnieks Humberts.

Siem lielajiem veikaliem piemīt kaut kas pasakains, apburošs, kuros, ja ticam sludinājumiem, kantora meiča var apģērbties atbilstoši visiem dienā paredzētiem gadījumiem — sākot ar rīta ierašanos darba līdz vakara pastaigai kopā ar kavalieri — un kur viņas māšele var patīksmināties par vilnas sviteri, sapņodama par to dienu, kad viņa, uzvilkusi to, uz skolu ejot, liks atpalikušo ģimnāzistu sirdīm straujāk pukstēt. Dabiska lieluma plastmasas manekeni, kas attēloja bērnus strupiem degunteļiem ar smilškrāsas, olīvzaļām, tumšbrūnām, vasaras raibumiem nosētām fauniņu sejiņām, ielenca mani no visām pusēm. Pēkšņi es ievēroju, ka esmu vienīgais pircējs šajā diezgan noslēpumainajā vietā, kur es kustējos kā zivs zaļganā akvārijā. Es manīju, ka dīvainas domas uzpeld tvīkstošo jaunkundžu prātos, kad tās pavadīja mani no letes uz leti, no zemūdens klints līdz jūras augu biezoknim, un manis izvēlētās jostiņas un rokassprādzes, liekas, krita no nāru rokām dzidrajā ūdenī. Beidzot es nopirku elegantu čemodānu, liku tajā novietot pirkumus un devos uz tuvējo traktieri, ļoti apmierināts ar aizvadīto dienu.

Nez kādā sakarībā ar šo kluso, poētisko, izsmalcināto preču pasauli man iešāvās prātā viesnīca ar vilinošu nosaukumu: «Savaldzināto mednieku apmetne», par kuru bija ieminējusies Šarlote neilgi pirms

manas brīvlaišanas. Cejvedī es noskaidroju, ka tas atrodas Braislendā — vientuļā pilsētiņā četru stundu braucienā no Lolitas nometnes. Es būtu varējis piezvanīt, taču baidījos, ka neapvaldīšu savu balsi un izplūdīšu klīrīgā kurkstēšanā lauzītā angļu valodā, tāpēc nolēmu pa telegrāfu pasūtīt uz nākamo nakti istabu ar divām gultām. Kāds gan es biju neveikls, nedrošs un smieklīgs pasaku princis! Kā smiesies par mani dažs labs no maniem lasītājiem, uzzinot, kādas grūtības es pārcietu, sastādot telegrammu! Kā teikt: Humberts un meita? Humburgs ar mazu meitiņu? Hombergs ar mazgadīgo meitu? Homburgs un viņa bērns? Jocīgā kļūda, kas galu galā iekļuva telegrammā — šie burti «gs» vārda beigās —, palika it kā manas svārstīšanās telepātiska atbalss.

Un pēc tam vasaras nakts samtainajā tumsā es nodevos apcerējumiem par sagādāto iemīlināmo dziru. O, skopais Hamburgs! Vai tik viņš pats nebija īsts «savaldzinātais mednieks» šajos pārdomu brīžos ar savu burvju munīcijas pildīto kārbiņu rokā? Vai viņš varēja atļauties aizbaidit bezmiega dēmonus, pats izmēģinot vienu no šīm ametista kapsulām? Pavisam bija četrdesmit — četrdesmit nakšu trauslās būtnes sabiedrībā, kad viņa gulēs blakus manai grūti pukstošai sirdij . . . Vai es drīkstēju, miegu kārodams, laupīt sev vienu tādu nakti? Protams, ne! Pārāk vērtīga bija ikviena no šīm sīkajām plūmītēm, ikviens mikroskopiskais planetārijs ar tā neskaitāmajām dzīvajām zvaigznēm. O, ļaujiet man kaut reizīti būt sentimentālam! Esmu tik ļoti noguris būt ciniķis!

26

Mani nomoka pastāvīgas galvassāpes smacīgajā gaisā šajā kapličai līdzīgajā cietumā, bet es nepadošos. Esmu uzrakstījis jau pāri par simt lappusēm, bet vēl neesmu visu izteicis. Mans kalendārs sāk jukt. Es izbraucu viņai pakaļ ap 1947. gada augusta vidu. Nē, liekas, vairāk nevaru. Sirds, galva — vārdu sakot, viss ir slikti. Lolita, Lolita, Lolita, Lolita, Lolita, Lolita, Lolita, Lolita. Atkārto šo vārdu, burtlici, līdz lappuses beigām!

Arvien vēl Pārkingtonā. Ar pūlēm izdevās uz stundiņu iemigt. Pamodos no bezjēdzīgas un šausmīgi nogurdinošas kopošanās ar mazu, spalvainu, man pilnīgi nepazīstamu hermafrodītu. Ap to laiku jau bija seši no rīta, un es pēkšņi iedomājos, ka, rādās, nebūtu slikti ierasties nometnē agrāk nekā norunāts. Vēl bija jānobrauc apmēram simt jūdžu — un tad vēl jānokļūst līdz «Miglas kalniem» un Braislendai. Ja es teicu, ka ieradīšos pēc Dollijas dienas vidū, tad tikai tāpēc, ka mana nepacietīgā iztēle vēlējās drīzāku žēlsirdīgās nakts iestāšanos; bet tagad man sāka rēgoties visādi sarežģījumi, un es viscaur drebēju no domām, ka pa doto pagarinājuma laiku viņa var pēkšņi sadomāt un piezvanīt uz Remsdeilu. Tomēr, kad deviņos trīsdesmit no rīta mēģināju iedarbināt motoru, izrādījās, ka akumulators atteicies darboties, un tikai ap dienas vidu es beidzot varēju izbraukt no Pārkingtonas.

Es atdrāzos pie sava galamērķa pustrijos; atstāju automobili priežu audzē, kur rudmatains huligāns puišelis zaļā kreklā drūmā vientulībā noņēmās ar vecmodīgu spēli — iztālēm meta pakavus uz zemē iedzīta mieta. Viņš klusēdams norādīja uz apmestu mājeli, kur atradās nometnes kantoris; man nu nācās, mulstot aiz uztraukuma, noklausīties dažas minūtes garus lišķīgus līdzjūtības apliecinājumus, ko izteica nometnes priekšniece, nevīžīga, dzīves pluinīta sieviete ar rūsas krāsas matiem. Viņa pateica, ka Dollija ir sakravājusies un gatava braukt; ka meitene zinot par mātes slimību, vienīgi nejaušot, cik tas ir nopietni. Vai Heiza kungs, tas ir, Humberta kungs nevēlētos iepazīties ar nometnes audzinātājiem? Vai iemest aci mājiņās, kur meitenes dzīvo? Katra mājiņa nosaukta Volta Disneja kāda zvēriņa vārdā. Vai apskatīt Galveno māju? Varbūt aizsūtīt Cārliju tūdaļ viņai pakaļ? Meitenes patlaban izdaiļojot ēdamtelpu ballītei (varbūt vēlāk Sērlija Holmsa kādam pastāstīs: nabadziņš bija gluži bāls).

Gribu uz bridi pavilcināt šo scēnu, atzīmēdams visus sīkumus un liktenīgās detaļas. Ragana, kas izrakstīja kvīti, kasīja galvu, izvilka galda atvilktni, sabēra manā nepacietīgajā plaukstā atlikumu, pēc tam akurāti salika virs monētām vairākas asignācijas, mundri iesaukdamās: «Un te vēl desmit!»; meiteņu fotogrāf i-

jas; vēl dzīvs raibs taurenis, cieši piesprausts pie sienas (dabaszinātnes nodaļa); nometnes diētas māsas ierāmēts diploms; manas drebošās rokas; centīgās vadītājas sagatavota atsauksme par Dollijas Heizas uzvedību jūlijā («visai apmierinoša; interesējas par peldēšanu un airēšanu»); koku šalkoņa un putnu dziesmas, un mana sirds, kas dauzās . . .

Es stāvēju ar muguru pret atvērtajām durvīm un pēkšņi sajutu asinis pieplūstam galvā, izdzirdīs aizmugurē viņas elpu un balsi. Viņa atnāca, vilkdama sev līdzi lēkājošo, smago čemodānu. «Bdien, bdien!» Un viņa rāmi apstājās un raudzījās manī šķelmīgām, līksmām acīm, pavērusi maigās lūpas, uz kurām rotaļājās pamuļķīgs, bet apbrīnojami apburošs smaids. Viņā bija kļuvusi vājāka un garaka, un vienu brīdi man likās, ka viņas seja tapusi neglītāka salīdzinājumā ar to, kādu esmu glabājis savās domās ilgāk par mēnesi: vaigi likās iekrituši, un lielais daudzums vasaras raibumu it kā samaitāja viņas rožaino vaibstu lauciniecisko daiļumu. Sis pirmais iespaids (sīciņš cilvēcisks intervāls starp diviem plēsonīgās sirds pukstiem) skaidri norādīja vienu:., viss, kas atraitnim Humbertam bija jādara, viss, ko viņš vēlējās un gatavojās darīt,— dot šai novājējušajai, kaut arī saulē iedegušajai bārenītei aux yeux battus1 (un pat šīs svina pelēkās ēnas zem acīm bija piebirušas vasaras raibumiem) pienācīgu izglītību, veselīgu, laimīgu bērnību, tīru māju, mīļas draudzenītes, starp kurām (ja Parkām labpatiksies nelaimīgo atalgot) viņš varbūt atradīs patīkamu pusaudzi, kas lemta vienīgi doktoram Humberta kungam. Jāsaka gan, vienā acumirklī, kā izsakās vācieši, šī debešķīgā tikumiskā uzvedības līnija tika dzēsta, un es panācu laupījumu (laiks joņo ātrāk par mūsu fantāzijam!), un viņa atkal bija mana Lolita — un tāda viņa bija vēl vairāk nekā jebkad agrāk. Es uzliku roku uz viņas siltās, gaišmatainās galviņas un paķēru viņas čemodānu. Viņa bija viscaur rozes un medus: mugurā viņai bija pati košāka katūna kleitiņa ar sarkaniem ābolīšiem; rokas un kājas klāja zeltaini brūns iedegums; ieskrambājumi izskatījās kā sīku, sarecējušu rubīnu punktiņi, bet balto vilnas kapzeķu rievainie atloki

sniedzās lidz man neaizmirstamam augstumam; un vai nu viņas bērnišķīgā gaita, vai tāpēc, ka es viņu atcerējos vienmēr staigājam kurpēs bez papēžiem, bet šķita, ka viņas brūnbaltie puszābaciņi ir daudz par lielu un tiem ir pārāk augsti papēži. Paliec sveika, nometne «Kū», jautrā «Ku-kū», paliec sveiks, vienkāršais, neveselīgais uzturs, sveiks, draugs Cārlij! Sakarsušajā automobili viņa apsēdās man blakus, ar plaukstu uzplakšķināja veiklai mušai uz sava jaukā celīša, pēc tam, enerģiski gremodama košļājamo gumiju un ātri grozīdama rokturi, nolaida savā pusē logu un atkal atzvēlās sēdekli. Mēs joņojām cauri svītrainam, plankumainam mežam.

«Kā mammai?» viņa pieklājīgi apvaicājās, un es teicu, ka ārsti vēl nav īsti skaidrībā, kas viņai kaiš. Katrā ziņa kaut kas ar vēderu.

«Kaut kas ar āderēm?»

«Nē, ar vēderu.»

Es paskaidroju, ka mums kādu laiku vajadzēs uzturēties tuvumā; slimnīca atrodas ciematā pie jautrās pilsētiņas Lepingvilas, kur deviņpadsmitā gadsimta sākumā dzīvojis ievērojams dzejnieks un kur mēs noskatīsimies visas filmas. Viņa atzina, ka šāds projekts ir «pa pirmo», un vaicāja, vai līdz deviņiem vakarā sasniegsim Lepingvilu.

«Mēs ap pusdienas laiku būsim Braislendā,» es atbildēju. «Un rītā dosimies uz Lepingvilu. Kā patika vakardienas ekskursija? Tev bija ļoti jautri nometnē?»

«Mhm.»

«2ēl braukt projām?»

«Mhm.»

«Runā, Lo, nevis rukšķini! Pastāsti man kaut ko!»

«Ko tad, pa-pu-ci?» (Pēdējo vārdu viņa izrunāja pa balsieniem un mazliet ironiski.)

«Vienalga, ko.»

«Vai drikstu jūs uzrunāt ar tu un papā?» (To sacīdama, viņa piemiedza acis, raudzīdamās uz ceļu.)

«Drīksti.»

«Pārsmieties var! Kad tad jūs paguvāt iegrābties mammā?»

«Pienāks diena, mīļā Lo, kad tu sapratīsi daudzas jūtas un situācijas, kā, piemeram, cik harmoniskas un skaistas ir tīri garīgas saites.»

«Kā tad!» noburkšķēja rupjā nimfete.

Dialogs pārtrūka, iestājās nenoteikta pauze, ko aizpildīj^ apkārtējās ainavas gleznas.

«Paskaties, Lo, cik daudz govju tur uz tās nogāzes!»

«Man, liekas, tūlīt uznāks vēmiens, ja paskatīšos kaut uz vienu govi.»

«Vai zini, Lo, es ļoti ilgojos pēc tevis.»

«Bet es pēc tevis nemaz. Vēl vairāk — es tevi nekrietni pievīlu, bet tam nav nekādas nozīmes, jo tu tikpat par mani vairs neinteresējies. Jūs varen ātri dragājat, kungs. Daudz ātrāk par mammu.»

Es pārslēdzos no trakā ātruma septiņdesmit jūdžu stundā uz lēnāku — piecdesmit jūdžu stundā.

«Kāpēc tu domā, ka es par tevi vairs neinteresējos?»

«Nu, pirmkārt, tu mani vēl neesi noskūpstījis.»

Iekšēji stingdams,-iekšēji tvīkdams, es kā pa miglu ieraudzīju priekšā diezgan platu ceļa malu un palēkdamies un šūpodamies nobraucu zālienā. Atceries, ka tas ir bērns, atceries, ka tas . . .

Automobilis vēl nepaguva apstāties, kad Lolita tieši iepeldēja manās skaujās. Neuzdrīkstēdamies ļaut sev vaļu — neuzdrīkstēdamies atļaut sev saprast, ka tieši tas (salds valgums, līgana uguns) arī ir sākums tai neizsakāmai dzīvei, kuru ar gribasspēku un prasmīgu likteņa atbalstu es beidzot esmu panācis,— neuzdrīkstēdamies tā īsti viņu skūpstīt, es pieskāros viņas kvēlojošajām, pavērtajām lūpām ar vislielāko bijību, uzsūcu viņu sīkiem guldzieniem — o, pilnīgi nevainīgi! Taču viņa, nepacietīgi sagrozījusies, piekļāva savu muti manējai tik cieši, ka es sajutu viņas lielos priekšzobus un dalījos viņas siekalu piparmētru garšā. Es, protams, zināju, ka viņai tā ir tikai nevainīga rotaļa, pusaudzes blēņošanās. Atdarinājums neīsta romāna garā. Katrs dvēseles dziedinātājs, tāpat kā katrs pavedejs, jums apliecinās, ka šo bērnišķīgo rotaļu robežas un likumi ir nenoteikti vai katrā gadījumā pārāk bērnišķīgi trausli, lai tos varētu uztvert pieaudzis partneris, un tāpēc es ļoti baidījos aiziet pārak tālu, lai viņa neatrautos ar baiļpilnu pretīgumu, un, tā kā man vairāk par visu un mokošāk par visu gribējās jo ātrāk aiznest viņu azotē uz «Savaldzināto mednieku» hermētisko vienatni, līdz kurienei vēl bija astoņdesmit jūdžu, ko braukt, svētītas nojausmas vadīti, mēs palaidām vaļā apkampienu — ceturtdaļu sekundes ātrāk, iekāms ceļa policijas automobilis nobremzēja blakus.

Tā vadītājs, sarkanu seju un biezām uzacīm, cieši uzlūkoja mani.

«Sakiet — vai pie krustcelēm jums nepabrauca garām zils sedans, tās pašas firmas kā jūsējais? Neesat pamanījuši?»

«Mēs neredzējām,» sacīja Lo, pakalpīgā steigā pārliekusies man pāri un uzlikdama nevainīgas rokas man uz ceļiem. «Tikai vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija zils, tāpēc ka . . .»

Patruļnieks (kādai mūsu ēnai viņš dzinās pakaļ?) veltīja daiļaviņai savu jaukāko smaidu un pagriezās atpakaļceļam.

Mēs braucām tālāk.

«Sitais stulbenis!» iesaucās Lo. «Viņam vajadzēja tevi nogrābt.»

«Apžēlojies, kāpēc tad mani?»

«Tāpēc, ka pieļautais ātrums šajā muļķīgajā štatā ir piecdesmit jūdžu stundā, bet mēs . . . Nē, nē, nebrauc lēnāk, tu ari esi dumjš kā zābaks. Viņš jau ir tālu.»

«Mums vēl ir garš ceļa gabals,» es teicu, «un man gribētos tur nokļūt pirms tumsas. Tāpēc uzvedies tagad kā rātna meitene.»

«Nejauka, nejauka meitene,» omulīgi noteica Lo. «Mazgadīga noziedzniece, kaut arī taisnprātīga un simpātiska. Bet dega sarkana gaisma. Es nekad neesmu pieredzējusi tādu braucienu.»

Mēs klusēdami izbraucām cauri apklusušai pilsētiņai.

«Tad gan mamma uzsprāgtu, ja uzzinātu, ka mēs ar tevi esam mīlnieki!»

«Dieviņ tētiņ, Lolita, kā var runāt tā kaut ko?»

«Bet mēs tiešām esam mīlnieki, vai ne?»

«Nebūt ne. Laiks atkal kļūst nelāgs. Vai nevēlies man pastāstīt par tām tavām mazajām palaidnībām nometnē?»

«Tu gan runā kā pēc grāmatas, mīļais papuci.»

«Bet vai tevi ir viegli samulsināt?»

«Nē. Runā!»

«Es uzstāju, lai tu atbildi.»

«Nu tad apstāsimies klusā sānceliņā, un es tev pastāstīšu.»

«Lo, es nopietni lūdzu tevi nemuļķoties. Nu?»

«Nu — es aktīvi darbojos nometnes dzīvē.»

«Ensuite?»'

«Ansuit, mani mācīja dzīvot kolektīvā, dzīvot laimīgu un piepildītu dzīvi un pie tam attīstīt pašas harmonisko personību. Vārdu sakot, būt paimeitiņai.»

«Jā, es kaut ko šādā garā lasīju jūsu brošūriņā.»

«Mēs labprāt dziedājām kora dziesmas pie lielā kamīna vai zem draņķīgajām zvaigžņotajām debesīm, un personīgās laimes skanējums katrā no mums saplūda ar grupas balsīm.»

«Tev ir apbrīnojama atmiņa uz citātiem, Lo, bet es tevi palūgtu atturēties no lamu vārdiem.»

«Gaidu devīze,» Lolita jūsmīgi turpināja, «tā ir arī mana devīze. Es aizpildu dzīvi ar vērtīgiem darbiem, kā, piemēram,— nē, labāk bez piemēriem. Man ir pienākums būt derīgai. Es esmu draugs visiem vīriešu dzimtas dzīvniekiem. Es izpildu viņu iegribas. Es vienmēr esmu labā omā. Re, pabrauca garām vēl viena policijas mašīna. Es esmu ekonomiska un vienmēr grēkoju domas, vārdos un darbos.»

«Tagad, ceru, tas ir viss, maņu asprātīgo bērniņ.»

«Jā, viss. Kaut gan, pagaidi. Vēl kaut kas: mēs cepām pīrāgiis uz saules plīts ar reflektoru. Interesanti, vai ne?

«Protams, interesanti.»

«Pa to laiku mēs nomazgājām daudzbiljonu šķīvju. «Daudzbiljons»— tas skolotāju svepstošajā dialektā nozīmē «daudz, daudz, daudz». Ak jā, gandrīz aizmirsu visgalvenāko, kā mamma mēdz teikt. Mēs izdarījām rentgena uzņēmumus. Tas tika uzskatīts par baigo uzjautrinājumu.»

«C'est bien tout?»2

«Cest. Neskaitot kādu mazītiņu lietu, par kuru nevaru tev bez sarkšanas pastāstīt.»

«Vēlāk pastāstīsi?»

«Jā — kad sēdēsim tumsā un varēsim runāt čuksIus. Un tu — vai tu guli istabā kā agrāk vai vienā čupā ar mammu?»

«Savā istabā ka vienmēr. Tavai mātei paredzama varbūt Joti nopietna operācija, Lo.»

«Apstājies, rau, tur pie piena bāra!» Lo sacīja.

1 Pēc tam? (Tulk. no Iranču vai.)

2 Vai beidzot tas ir viss? (Tulk. no Iranču vai.)

Sēžot uz augstas taburetes ar saules svītru pāri kailajai, brūnajai rokai, Lolita saņēma veselu torni visdažādākā saldējuma, kas pārliets ar kādu sintētisku sīrupu. Torni sagatavoja un pasniedza spēkpilns, piņņains puisis ar notaukotu kravati, kurš ar miesaskārīgu nekaunību blenza uz manu trauslo, viegli ģērbto meitenīti. Es degu nepacietībā drīzāk nokļūt līdz Braislendai un «Savaldzinato apmetnei». Par laimi, viņa notiesāja saldējumu vienā rāvienā — kā vienmēr.

Es pajautāju: «Cik tēv ir sīknaudas?»

«Nav ne graša,» viņa atbildēja, sērīgi uzraujot uzacis un parādot man tukšo maciņu.

«Tas tiks izlabots, bet viss nāk ar laiku,» es vīzdegunīgi atbildēju. «Nu tad — ejam, vai?»

«Paklau, kur viņiem te tualete?»

«Es tevi turp nelaidīšu. Tas droši vien ir netīrs ūķis. Nu, ejam taču.»

Viņa īstenībā bija paklausīga meitene, un es nenovaldījies nobučoju viņu uz kakla, kad atkal bijām ' apsēdušies automobilī.

«Nav brīv šitā!» viņa teica, uzlūkojot mani patiesā izbrīnā. «Man nepatīk, ka gar mani laizās. Riebīgais izvirtuli!»

Pleciņu pacēlusi, viņa patrina to gar kaklu.

«Jūtos vainīgs,» es nomurmināju. «Es tev esmu ļoti pieķēries, nekas vairāk.»

Mēs turpinājām ceļū, debesis bija nomākušās, līkloču ceļš veda augšup, tad atkal uz leju.

«Ko tur teikt, arī es tev it kā esmu pieķērusies,» Lolita sacīja lēni, maigā balsī un it kā uzelpodama it kā pievirzījās man tuvāk.

(O, Lolita mana, mēs nekad nenokļūsim galā!)

Krēsla jau sāka apņemt mazo, jauko Braislendu, tās arhitektūru pseidokoloniālā stilā, suvenīru bodītes un eiropiešu liepas, kad mēs pa tās vāji apgaismotajām ielām braucām, meklēdami «Savaldzināto apmetni». Smidzināja lēns lietutiņš, un ar lietus pērlītēm viscaur nosētais gaiss bija arvien vēl silts un zaļš, un pie kinematogrāfa kases, kurš virmoja daudzkrāsainās ugunīs, jau pulcējās gara rinda — galvenokārt bērni un veci ļaudis.

«Ak, šo filmu es ļoti gribu redzēt! Ejam tūlīt pēc pusdienām. Lūdzu, iesim!»

«Kāpēc ne, var,» noņurdēja Humberts, kaut gan viņš, viltīgais un iekvēlinātais velns, labi zināja, ka ap deviņiem vakarā, kad sāksies viņa paša priekšnesums, viņa gulēs ciešā miegā viņa apkampienos.

«Lēnāk!» iesaucās Lo, kura tika pasviesta uz priekšu, kad nolādētā smagā mašīna, kas atradās mums priekšā uz krustcelēm, apstājās ar pulsējošiem karbunkuliem pakaļgalā.

Es nodomāju, ja mēs neaizkļūsim lidz viesnīcai — acumirklī, brīnumainā kārtā uz tuvējā stūra —, es vairs nespēšu tikt galā ar šo Heizu ridvanu un tā nevarīgajiem logu tīrītājiem un muļķīgajām bremzēm. Ak vai, garāmgājēji, kuriem es lūdzu norādījumus, vai nu paši neorientējās pilsētā, vai vaibstīdamies pārvaicāja: «Savaldzināto . . .?» — it kā es būtu vājprātīgs, vai arī sāka tik gari klāstīt, pavadot sacīto ar ģeometriskiem žestiem, ģeogrāfiskiem spriedelējumiem un norādot vietējos orientierus ( . . . pēc tam pagriezieties uz dienvidiem . . . neaizbraucot līdz tiesas ēkai . . .), ka es nevarēju nenojukt no ceļa viņu labvēlīgo blēņu labirintā. Lolita, kuras jaunie, daudzkrāsainie iekšējie orgāni jau bija sagremojuši apēstos kārumus, priecājoties par kyetnām pusdienām, sāka dīdīties. Turpretim man, kaut arī sen biju samierinājies, ka eksistē tāds sekundārs liktenis (tā sakot, neveiksmīgs Makfatuma sekretārs), kas uzbāžas ar niekiem un traucē cēlsirdīga priekšnieka grandiozos plānus, visas šīs čīkstošās apstāšanās, braukāšana uz labu laimi pa Braislendas bulvāriem laikam gan bija visgrūtākais pārbaudījums, kāds līdz šim gadījies manā dzīvē. Vēlāk es ne reizi vien smējos, atceroties savu pieredzes trūkumu, kā es ar puicisku ietiepību gribēju atrast tieši to viesnīcu ar fantastisko nosaukumu, kad visgarām mūsu ceļā neskaitāmu moteļu neona uzraksti piedāvāja brīvas istabas, kuras gatavas uzņemt jebkuru — komivojažierus, izbēgušus katordzniekus, impotentus, lielas ģimenes, kā arī vi&zvirtušākos un negausīgākos pārīšus. O, miermīlīgie automobilisti, kas slīdat pa vasaras nakts melnumu, kādas spēles, kādus miesaskārības trikus jūs varētu ieraudzīt no jūsu nevainojami gludās šosejas, ja vien šīs komfortablās teltis pēkšņi zaudētu jebkādu pigmentāciju un kļūtu caurspīdīgas kā stikla kastītes!

Brīnums, pēc kāda es ilgojos, tomēr notika. Vīrietis un meiča, vairāk vai mazāk saistīti automobiļa tumsā,

kurš stāvēja zem rasotiem kokiem, paziņoja mums, ka mēs atrodamies pilsētas parka pašā vidū un vajag tikai pie nākamā luksofora nogriezties pa kreisi, tad būsim pie mērķa. Nekādu luksoforu mēs neatradām — parks bija melns kā grēks, kuram tas kalpoja par aizsegu,— taču drīz, nokļuvuši labi izplānota pagrieziena slaidajā burvībā, mēs cauri miglai saskatījām dimantspožo uguņu mirgojumu, tālāk — ezera naksnīgo spulgojumu, un nu tas bija mūsu priekšā, apbrīnojami un nenovēršami, spokainu koku pavēnī, tur augšā, kur izbeidzās grantētā uzbrauktuve, — «Savaldzināto mednieku» baltā pils!

Sākumā izskatījās, ka novietotie automobiļi, kas izkārtojušies rindiņā kā cūkas pie siles, traucē piebraukt, bet pēkšņi kā pēc burvja mājiena iespaidīga lieluma vaļēja mašīna, kas, uguņu apspīdēta, lietū laistījās ķiršu spīdumā, sāka kustēties — plecīga kunga vadīta, ta strauji pakāpās atpakaļ, un mēs pateicīgi ieslīdējām tukšajā vietā. Es tūdaļ nožēloju savu steidzību, ievērojis, ka mans priekštecis tagad izmanto kaut ko līdzīgu garāžai, zem kuras nojumes bija vieta arī otram automobilim, tomēr aiz nepacietības es neatļāvos sekot viņa piemēram.

«Tas tik ir šiks!» piezīmēja mana vulgārā skaistulīte, piemiegtām acīm nopētīdama ciļņiem greznoto fasādi. Viņa izrāpās no automobiļa sīkā lietutiņa čaboņā un ar savu bērna roķeli sakārtoja kleitu, kas bija iesprūdusi starp persika pusītēm — es pārfrāzēju Roberta Brauninga teicienu. Uz gaismā palojošā frontona baltajām kolonnām trīsuļoja un šūpojās palielināti kastaņu lapu silueti. Es atvēru bagāžnieku. Sirms kuprītis nēģeris, tērpies tādā kā livrejā, iecēla rateļos mūsu čemodānus un lēni aizvizināja tos uz halli. Halle bija pilna ar vecām dāmām un mācītājiem. Lolita notupās, lai apbērtu ar glāstiem kokerspanielu ar bālu purnu un ziliem raibumiem, un melnām, noļukušām ausīm, kurš uz puķainās grīdsegas taisni vai kusa zem viņas plaukstām — nu, kurš gan nekustu, o, mana nabaga sirds . . .

Es pa to laiku nokremšļojos un cauri pūlim lauzu ceļu uz hoteļa kantori. Tur plikgalvains sivēnam līdzīgs večuks — šajā vecajā viesnīcā visi bija veci — glaimīgi smaidīdams, appētīja mani, aizdomīgu brunetu, pēc tam nesteigdamies sadabūja manu (sabur

zīto) telegrammu, tumšu aizdomu mākts, atskatījās, lai palūkotos uz sienas pulksteni, un pēdīgi teica, ka «loti atvainojoties»—viņš esot rezervējis istabu ar divām gultām līdz pusseptiņiem vakarā, bet tagad tā ir izdota: baznīcas kongress, redziet, sakritis ar puku izstādi Braislendā.

«Mans vārds,» es salti pārtraucu viņu, «nav Humbergs, arī ne Hamburgers, bet Herberts, tas ir, piedodiet, Humberts, un man ir vienalga, var būt arī vienvietīgs numurs, tikai ielieciet gultu manai mazajai meitai, viņai ir desmit gadu, un viņa ir loti nogurusi.»

Sārtais sirmgalvis vēlīgi palūkojās uz Lolitu, kura vēl arvien bija nometusies tupus un puspavērtām lūpām, galvu piešķiebusi, klausījās, ko, sēdēdama dziļā, ar kretonu apvilktā krēslā, viņai teica suņa saimniece, vecum veca veča, ietinusies violetās šallēs.

Lai kādas šaubas būtu mocījušas nelieti, tās izklīda, skatoties uz manu āriešu rozi. Viņš teica, ka, šķiet, kaut kas atradīšoties, jā — numurs ar dubultplatu gultu. Bet ja runājam par gultiņu . . .

«Mister Gultiņ, kā tur ir ar lieku gultiņu? . . .» Gultins, tāds pats rožains plikpauris ar baltiem matiņiem, kas līda ārā pa ausu un citiem caurumiem, pienāca klāt un sāka runāt, bet es jau skrūvēju vajā pildspalvu. Nepacietīgais Humberts!

«Mūsu dubultplatās gultas īstenībā ir trīsvietīgas,» viņš omulīgi teica, aizvadīdams gulēt tēvu un meitu. «Atceros, bija te reiz sevišķi liels ļaužu pieplūdums, un mēs apguldījām vienā gultā trīs dāmas un tādu pašu meitenīti kā jūsējo. Man pat liekas, ka viena dāma bija pārģērbies vīrietis (mans izdomājums). Starp citu, vai nav liekas gultas četrdesmit devītajā numurā, mister Švain?»

«Bīstos, ka tā iedota Svunu ģimenei,» sacīja Svains, pirmais no diviem ākstiem.

«Mēs jau kaut kā iekārtosimies,» es teicu. «Vēlāk mums, liekas, pievienosies mana sieva — bet ari tad, es domāju, mēs iztiksim.»

Ap to laiku abas sārtās cūkas jau bija aizmirsušas savu humbergolobiju. Lēnā un skaidrā ļaundara rokrakstā es uzrakstīju: Doktors Edgars H. Humberts ar meitu, Lounstrīta 342, Remsdeila. Atslēgu (numurs 342!) man uz brīdi parādīja (tā triku meistars parāda monētu, kuru grasās paslēpt) un tūlīt nodeva tēvocim Tomam.

Lolita pameta suni (tāpat viņa pametis ari mani) un piecēlās kājās; lietus lāse nopilēja uz Šarlotes kapa; no debesim nokāpusi piemīlīga nēģeriete atvēra no iekšpuses lifta durvis, un neizbēgamam liktenim nolemtais bērns iegāja iekšā, un viņai krekšķinādams sekoja tēvs un Toms ar čemodāniem kā krustā sists krabis.

Parodija par viesnīcas gaiteni. Parodija par klusumu un nāvi.

«Paskaties, tas taču ir mūsu mājas numurs,» līksmi iesaucās Lolita.

Dubultplata gulta, spogulis, dubultplata gulta spogulī, spoguldurvis sienas skapim, tādas pašas durvis uz vannas istabu, logs tintes zilumā, tajā atspoguļota gulta, tā pati gulta skapja spoguli, divi atzveltnes krēsli, galds ar stikla virsmu, divi naktsgaldiņi, starp tiem dubultplatā gulta: precīzāk, liela pulēta koka gulta ar samtainu pārklāju purpura krāsā un viens pāris naktslampu ar kruzuļainiem sarkaniem abažūriem.

Man loti gribējās ielikt piecu dolāru banknoti šajā bāli brūnajā plaukstā, taču baidījos, ka tādu devību varētu pārprast, un tāpēc iedevu ceturtdaļdolāra. Pievienoju vēl otru. Viņš aizgāja. Kliks. Enfin seuls.'

«Kā tad tā — mēs gulēsim vienā istabā?» Lolita vaicāja, dinamiski vaibstīdamās, kā to parasti darīja, bez dusmām, bez pretīguma (kaut gan jau uz šādu jūtu robežas), bet tieši dinamiski, kad gribēja savam jautājumam piešķirt īpašu svarīgumu.

«Es viņiem prasīju vienu papildu gultu. To, ja vēlies, es ņemšu sev.»

«Tu esi jucis,» Lolita sacīja.

«Kāpēc gan, manu mīlulīt?»

«Tāpēc, mī-lu-līt, ka tad, ja mana mī-ā mamma to uzzinās, viņa no tevis šķirsies, bet mani nožņaugs.»

Vienkārši — dinamiski; ne pārāk nopietni.

«Uzklausi mani,» es teicu apsēzdamies; viņa stāvēja divus solus no manis un ar labpatiku aplūkoja savu attēlu, patīkama izbrīna pilna par to, piepildot ar savu rožaino gaismu pārsteigto un apmierināto spoguli skapja durvīs. «Uzklausi mani, Lolita! Noskaidrosim* kaut ko reizi par visām reizēm. Tīri praktiskā nozīmē es esmu tavs tēvs. Es esmu tev maigi pieķēries. Tavas

mātes prombūtnē es esmu atbildīgs par tavu labklājību. Mēs neesam bagāti, un, tā kā patlaban ceļojam, mums vajadzēs — mums nāksies būt daudzas reizes kopā. Kad divi dzīvo vienā istabā, nenovēršami notiek — kā to nosaukt — notiek sava veida . . .»

«Asinsgrēks,» Lolita pateica priekšā — un iekāpa skapī, ārā viņa iznāca, jauki, skanīgi smiedamās, atvēra blakus durvis un, piesardzīgi ieskatījusies tur ar savām dīvainajām, pelēcīgajām acīm, lai vēlreiz nekļūdītos, atkal iegāja vannasistabā.

Es plaši atvēru logu, norāvu piesvīdušo kreklu, pārģērbos, pārbaudīju, vai žaketes kabatā vēl ir tabletes, un atslēdzu čemodānu.

Viņa izpeldēja no vannasistabas. Es mēģināju viņu apkampt — tāpat, nevilšus, piliens apvaldīta maiguma pirms pusdienām.

Viņa ieteicās: «Nav ko laizīties, ejam leksēt.»

Un tad es cēlu priekšā savu pārsteigumu.

Ak, manu ilgu sapnis! Viņa devās pie atvērtā čemodāna, it kā iztālēm uzglūnot laupījumam, it kā palēninātā, filmā, vērīgi lūkodamās šajā tālīnajā dārgumu glabātavā uz bagāžas steķiem (kas notiek ar viņas acīm, es nodomāju, ar šīm lielajām, pelēkajām acīm, vai mēs abi neesam iegremdēti vienā un tajā pašā apburtajā miglā?). Viņa tai tuvojās, diezgan augstu cilādama kājas uz diezgan augstiem papēžiem un saliecot burvīgi zēnišķos celīšus tik lēnām izvērstajā telpā, it kā soļotu zem ūdens vai kā tajos sapņos, kad jūties bezsvara stāvoklī; pēc tam viņa pacēla aiz piedurknītēm skaistu, ļoti dārgu žīda jaciņu vara krāsā, arvien tikpat lēni, arvien tāpat klusēdama, izplāja to, it kā viņa būtu sastindzis mednieks, kuram aizrāvusies elpa, ieraugot neredzētu putnu, ko pats tur izplestu aiz liesmaino spārnu galiem. Tad viņa sāka vilkt laukā (kamēr es stāvēju un gaidīju viņu) spožās jostiņas gauso čūsku un to sev pielaikoja.

Pēc tam viņa ielavījās apkampienos, kas viņu gaidīja, starojoša, atmaigusi, glāstīdama mani ar maigo, noslēpumaino, netiklo, vienaldzīgo, krēslaino acu skatienu, — uz mata tāda pati kā visbanālākā ielene. Jo tieši viņas ir tās, ko atdarina nimfetes — kamēr mēs vaidam un mirstam nost.

«Kāpēc tev nepatika bučoties?» es nomurmināju, dvašodams viņas matos (biju zaudējis varu pār saviem vārdiem).

«Ja nu tu gribi zināt,» viņa teica, «tu nedari tā, kā vajag.»

«Pabadi, kā vajag.»

«Visam savs laiks,» atbildēja manas šļupstēšanas vaininiece.

Seva ascendes, pulsata, brulans, kitzelans, dementissima. Elevator clatterans, pausa, clatterans, populus in corridoro. Hanc nisi mors mihi adimet niemo! Juncea puellula, jo pensavo fondissime, nobserva nihil quidquam\ bet, protams, nākamajā mirklī es būtu varējis izdarit kaut ko briesmīgi aplamu; par laimi, viņa atgriezās pie savas dārgumu krātuves.

No vannasistabas, kur man nācās diezgan ilgi pievērst uzmanību pieticīgai vajadzībai, es saklausīju (stāvot, aizlaižot garām, aizturot elpu) meitenes jūsmīgos «ak» un «ai».

Viņa nomazgāja rokas tāpēc vien, ka viņai bija iepaticies viesnīcas ziepju paraudziņš.

«Iesim nu, mīļā; šķiet, tu esi tikpat izsalkusi kā es.»

Un tā mēs devāmies uz liftu, meita—šūpodama savu balto somiņu, tēvs — soli pa priekšu (nota bene: nekad neiet viņai aiz muguras, viņa taču nav dāma). Kamēr mēs stāvējām (tagad jau blakus), gaidot liftu, viņa atmeta galvu, plati nožāvājās un sapurināja cirtas.

«Cikos jūs cēla augšā nometnē?»

«Pus,»—viņa atkal apturēja žāvas,— «septiņos.» Nožāvājās līdz galam, nodrebinājusies ar visu augumu. «Septiņos,» viņa atkārtoja, un atkal tuvojās žāvas.

Viesnīcas restorāns apsveica mūs ar ceptu tauku smaržu un stiklainu smaidu. Tā bijā plaša un pretencioza telpa ar manierīgām freskām gar sienām, kur attēloti mednieki, sastinguši dažnedažādās pozās starp neinteresantiem dzīvniekiem, driādām un kokiem. Dažas pa visu zāli izsēdinātas vecas dāmas, divi mācītāji un būdīgs kungs rūtainā žaketē klusēdami beidza maltīti. Restorānu slēdza deviņos, un viesmīles ar akmenssaltām sejām, zaļos formas tērpos izmisīgi steidzās — man par laimi — no mums drīzāk atbrīvoties.

«Paskaties, cik viņš līdzīgs, cik neticami līdzīgs Kviltijam,» apslāpētā balsī ierunājās Lolita, ar aso, iedegušo elkoni ne tikai norādot, bet dedzīgi cenšoties parādīt uz vientuļi sēdošu kungu sportiskā žaketē attālākajā zāles stūrī.

«Kam — mūsu resnajam dentistam?»

Lolita aizturēja mutē tikko iedzerto ūdens guldzienu un nolika atkal uz galda grīļīgo glāzi.

«Ko nu, muļķības,» viņa teica, aizrīdamās smieklos, «es runāju par to rakstnieku, kas attēlots uz papirosu reklāmām.»

O, slava! O, sievietes!

Kad atnesa un ar būkšķi uzsvieda galdā saldo ēdienu — jaunkundzei milzīga šķēle ķiršu tortes un viņas gādniekam krējuma saldējuma bumbiņa (kuras lielāko daļu viņa, daudz negudrodama, pievienoja savai tortei),— es izņēmu no kabatas pudelīti, kurā bija tēva pilulas. Šobrīd, atsaucot atmiņā šīs bālasinīgās freskas, šo dīvaino, baismīgo mirkli, varu izskaidrot savu toreizējo rīcību vienīgi kā mehānisku darbošanos bezgaisa telpā, kāda piemīt sapņiem, kuri bieži rādās sajukušam prātam; taču tobrīd man viss likās gluži vienkārši un nenovēršami. Es pārlaidu acis zālei, pārliecinājos, ka pēdējais no ēdējiem aizgājis, attaisīju pudelīti un ar vislielāko aukstasinību pagāzu to virs saujas. Ne reizi vien biju spoguļa priekšā izmēģinājis šo žestu — kā aši paceļu tukšo plaukstu pie mutes un iemetu tajā neesošu graudiņu. Kā jau biju gaidījis, viņa paķēra pudeliti ar lielajiem, vilinoši košajiem zirnīšiem, kas pildīti ar Apburtās princeses apreibinātāju.

«Kādi zili!» viņa iesaucās. «Violeti zili. No kā tie taisīti?»

«No vasaras debess,» es atbildēju, «no plūmēm, no vīģēm, no ķēniņu vlnogasinīm!»

«Nē, nopietni . . . Lūdzu!»

«Ak, tie vienkārši ir Vijolīšzirnlši. Vitamīns Iks. Padara tevi spēcīgu kā bulli vai rulli. Gribi pagaršot?»

Lolita izstiepa roku, enerģiski mādama ar galvu.

Es biju cerējis, ka burvju dzira iedarbosies ātri. Tā iedarbojās zibenīgi. Bija aizvadīta gara diena, no rīta viņa bija vizinājusies laivā kopā ar Varvaru (kuras māsa pārzināja ūdenssportu, kā mana apreibināt ļāvusies nimfete sāka man tagad stāstīt pastarpām ar pusaizturētām plosošām žāvām, kuras kļuva arvien

platākas) un vēl nodarbojušies ar šo to. Kino, ko viņa atcerējās miglaini, protams, ap to laiku, kad atstājām restorānu, bija aizmirsies pavisam. Stāvot ar mani liftā, viņa atbalstījās pret mani, pa pusei smaidot («vai pastāstīt, ar ko es tur nodarbojos?») virinādama tumšos plakstiņus. «Kazi, gulēt gribas?» pavaicāja tēvocis Toms, kas ņēmās ar liftu, kurš veda augšup kluso franču un īru izcelsmes džentlmeni un viņa apmiegojušos meitiņu, kā arī divas apvītušas sievietes, ekspertes rožu audzēšanā, un arī tās līdzjūtīgi skatījās uz manu trauslo, iedegušo, grīļojošos, sārto, apdullināto sirsniņu. Man gandrīz nešūs bija jāaiznes viņa uz mūsu istabu. Viņa apsēdās uz gultas malas, viegli zvārodamās, un sāka runāt tādā kā dūdojošā, dziestošā, stieptā tonī.

«Ja es tev pateikšu … ja es tev pateikšu, tu man apsoli (tik miegaina! Galviņa krīt, acis apdziest . . .), apsoli nesūdzēties nometnē?»

«Vēlāk, Lolita. Tagad liecies gulēt. Es tevi atstāšu vienu, kamēr tu apgulsies. Dodu tev desmit minūtes.»

«Ak, cik es biju nejauka,» viņa turpināja, matus purinādama, ar gausiem pirkstiem izņemdama melno samta lentīti. «Ļauj, es tev pateikšu.»

«Rītā, Lolita. Gulsties, gulsties. Dieva dēļ, gulsties.»-

Atslēgu es iebāzu kabatā un nokāpu pa trepēm lejā.

28

Žēlīgās piesēdētāju kundzes! Esiet pacietīgas ar mani! Ļaujiet man atņemt daļiņu jūsu dārgā laika! Tātad bija pienācis le grand moment'. Es pametu Lolitu vēl arvien sēžam uz bezgalplatās gultas malas, pussnaudā cilājam kāju, slābani darbojamies ar saitēm, pie tam kļuva redzama kailā gurna iekšpuse līdz pašai biksīšu vīlei cirkšņos — viņa vienmēr dīvainā izklaidībā vai nekautrībā, vai abējādi mēdza atsegties kaila. Tātad šāda bija viņas senlolotā būtība, kuru es ieslēdzu istabā, iepriekš pārliecinājies, ka durvīm iekšpusē nav aizbīdņa. Atslēga ar numuroto piekarekli no izvirpota koka tūdaļ pārvērtās par svarīgu «sezam, atveries»,

par pasakainu slēdzeni, kas spēj atvērt svētlaimīgu un baismīgu nākotni. Tā bija mana, tā bija manas karstās, spalvainās dūres daja. Pēc dažām minūtēm — teiksim, divdesmit, teiksim, pusstundas (sicher ist sicher', kā mēdza teikt mans tēvocis Gustavs)— es atslēgšu 342. numura durvis un atradīšu manu nimfeti, manu daili un līgavu kristālskaidra miega skavās. Piesēdētāji! Ja vien mana sajūsma būtu skanīga, šo buržuāzisko viesnīcu piepildītu apdullinošs rēciens. Un vienīgais, ko es šodien nožēloju, ir tas, ka netiku klusēdams atstājis pie šveicara 342. numura atslēgu un tajā pašā naktī nepametu pilsētu, valsti, kontinentu, puslodi un visu zemeslodi.

Atļausiet paskaidrot. Mani nepavisam nesamulsināja viņas nožēlas pilnās runas līdzībās. Es vēl arvien biju cieši apņēmies saudzēt viņas šķīstību, darbodamies vienigi nakts aizsegā ap dziļā narkozes miegā iegrimušo kailo mazulīti. «Savaldība un bijāšana»— tāda vienmēr bijusi mana devīze. Es biju gatavs vadīties pēc tās, pat tad, ja šo šķīstību (starp citu, modernā zinātne to ir pilnīgi nocēlusi no pjedestāla) mazliet aptraipījis kāds bērnišķīgs erotisks piedzīvojums (vairāk ticams, homoseksuāla rakstura) tajā viņas riebīgajā nometnē. Protams, saskaņā ar vecmodīgajiem eiropiešu ieradumiem es, Zans Zaks Humberts, pirmo reizi viņu ieraudzījis pirms divarpus mēnešiem, noticēju, ka viņa ir tik nesamaitāta, kā pēc šablona pieklājas būt «normālam bērnam», kopš beigusies neaizmirstamā antīkā pasaule ar tās valdzinošajiem tikumiem. Mūsu izglītotajā ērā mūs neaplenc mazas verdzenītes, maigās puķītes, kuras var noplūkt pirts priekšiņā, kā tika darīts Senās Romas laikā; un mēs nesekojam diženo Austrumu paraugam vēl pārsmalcinātākos laikos un neglāstām no priekšpuses un pakaļpuses pakalpīgos bērnus maltītes starplaikā, kad mielojamies ar auna gaļu un rožaino šerbetu. Jo vecais posms, kas savienoja pieaugušo laužu pasauli ar bērnu pasauli, tagad, kā izrādījies, ir atdalīts ar jaunām paražām un likumiem. Kaut gan savā laikā esmu interesējies par psihiatriju un sociālo aizgādību, es īstenībā neko nezināju par bērniem. Galu galā Lolitai tomēr bija tikai

divpadsmit gadu, un, lai kādas korektīvas es izdarītu attieksmē uz vidi un laikmetu (pat ņemot vērā izlaidību, kāda piemīt amerikāņu bērniem skolas vecumā), man likās, ka netiklas rotaļas šo draiskulīgo pusaudžu vidū tomēr notiek vēlāk un arī citādos apstākļos. Tādā kārtā (risinu tālāk manu prātojumu pavedienu) morālists manī ignorēja šo problēmu, turēdamies pie iedibinātiem jēdzieniem par to, kādas būtībā ir divpadsmitgadīgas meitenes. Bērnu psihiatrs manī (šarlatāns, kā vairums viņu, bet tas šobrīd nav svarīgi) atkal gremoja jaunf reidistisko gulašu un iztēlojās sapņaino un eksaltēto Lolitu «latentā» jaunavības fāzē. Vispēdīgi, seksuālistam manī (milzīgajam un neprātīgajam briesmonim) nebūtu nekas pretī, ja viņa upurī būtu saglabājusies zināma netiklība. Bet kaut kur aiz satrakojušās laimes sačukstējās apmulsušas ēnas — un kā es nožēloju, ka neuzklausīju tās! Cilvēku būtnes, klausieties! Man vajadzēja saprast, ka Lolita jau bija kaut kas pilnīgi atšķirīgs no nevainīgās Anabellas un ka nimfiskais ļaunums, kas dvesmoja ikvienā porā noburtajai meitenei, kuru es paredzēju slepenai baudai, padarīs noslēpumu nerealizējamu un baudu — nāvējošu. Man būtu vajadzējis zināt (pēc zīmēm, kuras man raidīja kaut kas Lolitas iekšienē,— patiesā, bērnišķīgā Lolita vai kāds novārdzināts eņģelis viņai aiz muguras), ka neko citu, izņemot mocības un šausmas, man nedos gaidāmā svētlaimība. O, spārnotie piesēdētāju kungi!

Viņa ir mana, mana, atslēga iežņaugta dūrē, dūre kabatā, viņa ir mana! Ar burvības vārdiem un kalkulēšanu, kam biju veltījis bezgalīgas bezmiega naktis, es pamazām atmetu visus liekos sārņus un, kārtu pa kārtai likdams dzidras krāsas, izveidoju pabeigtu ainu. Sajā ainā es viņu redzēju kailu — viņai nebija gluži nekā, vienīgi īsā zeķīte un aproce ar brelokiem; viņa gulēja tur, kur viņu bija noguldījušas manas burvju zāles; vienā rociņā viņa turēja sažņaugtu samta lentīti, ko izņēmusi no matiem; viņas ķermenis piparkūku brūnumā ar balto negatīvu no īsā peldu triko, kas atstājis nospiedumu uz iedeguma, rādīja man savus bālos, jaunavīgos krūšu zirnīšus; lampas rožainajā gaismā zīžaini mirdzēja pirmās pūkas uz apaļīgā pauguriņa. Milzigā atslēga ar tumsnējo riekstkoka piekarekli bija manā kabatā.

Es klaiņoju pa dažādām zālēm iekšēji apstarots, ārēji drūms, jo iekāres vaigs vienmēr ir drūms; iekāre nekad nemēdz būt pilnīgi droša — arī tad ne, kad maigais upuris ieslodzīts tavā cietoksnī,— lai kāds nejaušs sātans konkurents vai ietekmīgs dieviņš negrasās atcelt tev sagatavotos svētkus. Izsakoties ikdienas valodā, vajadzētu iedzert, bet šajā vecajā, respektablajā viesnīcā, kas pilna satrūdējušu filistru un stilizētu priekšmetu, bāra nebija.

Es aizmaldījos uz vīriešu tualeti. No tās nāca ārā vīrietis klerikāli melnā ģērbā pats, comme on dit\ kas sirdī, tas uz mēles, pārbaudīdams bikšu priekšu (žests, ko Vīnes gudrelis izskaidro ar vēlēšanos paskatīties, vai viss ir paņemts), un apvaicājās, kā man patikusi mācītāja Para lekcija, un neizpratnē pavērās manī, kad es (Zigismunds Otrais) atbildēju, ka Pars ir puika uz goda, pēc tam es, saburzījis kamoliņā papīra salveti, ar kuru biju slaucījis pirkstu galiņus — tie man ir ļoti jutīgi —, un veikli iemetis to šim nolūkam paredzētajā tvertnē, izpeldēju hallē. Ērti atbalstījies ar abiem elkoņiem pret letes malu, es apprasījos misteram Gultiņām, vai viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka mana sieva nav telegrafējusi; un kā tad paliek ar gultu? Kvīkšķis atbildēja, ka nē, neesot zvanījusi (nelaiķe, protams, nevarēja piezvanīt) un, ja mēs palikšot, tad gultu ievietošot rītā. No lielas, ļaužu pārpilnas telpas ar uzrakstu virs durvīm «Mednieku zāle» bija dzirdama daudzu balsu dunoņa, tur spriedelēja it kā par dārzkopību, it kā par dvēseles nemirstību. Otra istaba, ar nosaukumu «Zelta dzīve», žilbinošas gaismas pilna, ar spodri mirdzošiem galdiņiem un vienu garu galdu, uz kura atradās limonāde un biskvīti, vēl bija tukša, ja neskaita viesmīli (novītušu sievieti ar arodam raksturīgu stiklainu smaidu un Šarlotei līdzīgu runas veidu), kura, smaidā izplūzdama, pienāca man klāt un pavaicāja, vai es neesmu Bradoka kungs, un, ja esmu, tad mis Bārda mani nupat meklējusi. «Ir gan īstais vārds sievietei,» es piezīmēju un nesteigdamies izgāju laukā.

Manas rožainu cerību apstarotās asinis pieplūda un atplūda. Es nolēmu gaidīt līdz pusdesmitiem. Atgriezies hallē, redzēju tur pārmaiņu: nedaudzas personas,

tērpušās krāsainā zīdā vai melnā vadmalā, pulcējās atsevišķās nelielās grupiņās, un nejaušības elfs iepriecināja manu skatienu ar jauku bērnu Lolitas vecumā, Lolitas fasona kleitā, tikai baltā un ar baltu lentīti, kas saturēja viņas melnos matus. Viņa nebija visai glīta, tomēr viņa bija nimfete, un viņas kailās — kā bāls porcelāns — kājas un lilijas baltuma kakls vienā neaizmirstamā mirklī veidoja ārkārtīgi tīkamu antifonu (ja ar mūzikas terminu drīkstētu apzīmēt sajūtas mugurkaula smadzenēs) manām alkām pēc Lolitas — sārtas un brūni iedegušas, uzbudinātas un apgānītas. Bāliņā meitenīte sajuta manu skatienu (tas, jāsaka, bija pilnīgi paviršs un labsirdīgs) un, būdama līdz smieklīgumam kautrīga, šausmīgi apmulsa, pārbolīja acis un spieda vaigam klāt delnas augšpusi, apraustīja kleitiņu un pēdīgi pavērsa pret mani vājās, kustīgās plecu lāpstiņas, tīši sarunādamās ar savu depīgo mammīti.

Es pametu trokšņaino halli un izgāju ārā; kādu brīdi pastāvēju uz baltajām kāpnēm, noraugoties, kā palso naktstauriņu karuselis riņķo ap lukturi līganās, nemierīgās nakts drēgnuma piebriedušajā melnumā, un domāju: viss, ko darīšu, viss, ko uzdrīkstēšos darīt, īstenībā būs tikai tāds nieks . . . Pēkšņi es samanīju mijkrēslī, ka netālu no manis vēl kāds ir: kāds sēdēja starp lieveņa kolonnām vienā no klubkrēsliem. Taisnību sakot, es nevarēju viņu tumsā saskatīt, bet par viņa klātbūtni liecināja blašķes atgriežamā vāciņa šņirkstēšana, pēc tam sekoja paklusi klunkšķieni, kas beidzās ar vienmērīgu vāciņa aizgriešanu. Es jau biju sataisījies iet projām, kad mani uzrunāja nepazīstama balss:

«Kur tad tu viņu iegādājies?»

«Atvainojiet?»

«Es saku: lietus jau stājies.»

«Jā, laikam gan.»

«Es kaut kur esmu redzējis to meiteni.»

«Tā ir mana meita.»

«Melo — nekāda meita.»

«Atvainojiet?»

«Es saku: brīnišķīga nakts. Kur viņas māte?»

«Nomirusi.»

«Paskat vien. Žēl. Sakiet — vai mēs nevarētu rīt trijatā ieturēt pusdienas? Ap to laiku visi tie salašņas būs aizbraukuši.»

«Es ar viņu ari aizbraukšu. Arlabunakti.»

«Zēl. Esmu galīgi pillā. Arlabunakti. Tai jūsu meitiņai labi jāizguļas. Miegs ir roze, kā saka Persijā. Gribat papirosu?»

«Pateicos, šobrīd negribu.»

Viņš uzrāva sērkociņu, bet vai nu tāpēc, ka viņš bija piedzēries, vai tāpēc, ka vējš bija piedzēries, liesma apgaismoja nevis viņu, bet kādu vecum vecu sirmgalvi (vienu no tiem, kuri pavada atlikušās dienas tādās vecās viesnīcās) un viņa balto šūpuļkrēslu. Neviens neko neteica, un tumsa atgriezās savā vietā. Pēc tam es izdzirdu, ka viesnīcas ilggadējais iemītnieks sāka stipri klepot un dobji kā no kapa bedres nokraukājās.

Es aizgāju no verandas. Vispār ņemot, bija pagājusi pusstunda. Zēl, ka nepaprasīju viņam kādu malku viskija. Sasprindzinājums jau lika sevi manīt. Ja vijoles stīga spētu izjust ciešanas, es cietu kā stīga. Tomēr būtu nepieklājīgi izrādīt, ka steidzos. Kamēr es lauzos cauri ļaužu zvaigznājam, kuri bija nekustīgi sastājušies vienā halles kaktā, žilbinoši nozibsnīja magnijs — un platā smaidā izplūdušais mācītājs Bradoks, divas dāmas patroneses ar neiztrūkstoši pie krūtīm piespraustām orhidejām, meitenīte baltajā kleitiņā un droši vien Humberts Humberts, ku,rš atieztiem zobiem sāniski spraucās garām savaldzinātajam mācītājam un šai meitenītei, kas izskatījās pēc mazgadīgas līgavas, tie visi jau bija iemūžināti — ja uzskata, ka mazas provinces avīzītes papīrs un teksts var būt mūžīgs. Pie lifta stāvēja cits čalojošs pūlītis. Es atkal devu priekšroku kāpnēm. Numurs 342 atradās pie otrām, ārējām kāpnēm, kas paredzētas izejai ugunsgrēka gadījumā. Vēl varēja izglābties — bet atslēga durvīs jau bija pagriezusies, un es jau kāpu pār slieksni istabā.

29

Vannasistabā dega uguns, un durvis bija pavērtas; bez tam cauri žalūzijām režģainā rakstā spiedās lukturu gaisma; šie krustojošies stari ielauzās guļamistabas tumsā un ļāva saskatīt šādu ainu.

Ietērpusies vienā no saviem vecajiem naktskrekliem, mana Lolita gulēja uz sāna divvietīgās gultas

vidū, muguru pavērsusi pret mani. Vieglajam audumam spīdēja cauri viņas ķermenis un kailie locekli, veidojot īsu, lauzītu līniju. Viņa bija palikusi pagalvī abus spilvenus — savu un manējo; matu cirtas bija sajukušas, bālas gaismas svītra šķērsoja viņas mugurkaula augšējos skriemeļus.

Es nometu apģērbu un uzvilku pidžamu tik zibenīgā ātrumā, kas liekas ticams, kad kino kadrā tiek rādīta pārģērbšanās procedūra; es jau biju uzlicis ceļgalus uz gultas malas, kad Lolita pēkšņi pagrieza galvu un blenza mani cauri joslainajai ēnai.

Nu, šito gan ienācējs nebija sagaidījis! Viss pasākums ar zirnīšiem — miega bullīšiem (neģēlīga lieta, entre nous soit dit') bija domāts, lai ieaijātu miegā, tik ciešā miegā, ka to nespētu iztraucēt vesels karapulks, bet še tev, viņa ieurbās manī ar acīm un, lēni valstīdama mēli, nosauca mani par Varvaru! Šķietamā Varvara, ģērbusies pidžamā, kas viņai bija pārāk šaura, sastinga, pārķērusies pār bubinošo meiteni. Lēni, ar tādu kā bezcerīgu nopūtu Dollija aizgriezās, ieņemdama sākotnējo stāvokli. Pāris minūšu laikā es stāvēju sasprindzis gultas malā kā tas Parīzes skroderis gadsimta sākumā, kurš, uzšuvis sev izpletni, stāvēja, grasīdamies nolēkt no Eifela torņa. Pēdīgi es uzsvempos uz man atstātās nelielās gultas maliņas; uzmanīgi pievilku sev klāt palagu stūrus un malu — tie bija sastumti kaudzē dienvidos no manām akmenssaltajām pēdām; Lolita pacēla galvu un blenza uz mani.

Kā es vēlāk uzzināju no vēlīgā farmaceita, violetais zirnītis nepiederēja pat pie lielās un slavenās barbiturātu dzimtas: neirastēniķiem, kas ticēja tā iedarbībai, droši vien tas palīdzētu iemigt, taču šis līdzeklis bija pārāk vājš, lai uz ilgāku laiku apguldītu sprigano, kaut arī nogurušo nimfeti. Nav no svara, vai Remsdeilas ārsts bija šarlatāns vai viltnieks. Svarīgi tas, ka es biju piekrāpts. Kad Lolita no jauna atvēra acis, man bija skaidrs, ka pat tad, ja miega līdzeklis ari iedarbosies pēc stundas vai pusotras, drošība, ar kādu biju rēķinājies, bija izrādījusies maldīga. Lēni novērsusies, viņa lāva galvai nokrist uz spilvena — uz tā, kurš man bija netaisnīgi laupīts. Es paliku nekustīgi guļam bezdibeņa

malā, vērīgi lūkodamies viņas sajukušajos matos un nimfiskā kailuma atspulgos tur, kur neskaidri vīdēja puse gurna vai pleca, un cenšoties noteikt viņas miega dziļumu pēc dvašas tempa. Pagāja kāds brīdis; nekas nemainījās, un, saņēmis drosmi, es nolēmu pievirzīties tuvāk šim brīnišķajam mirdzumam. Bet, tiklīdz es iegāju tā siltajā apkaimē, tūlīt vienmērīgie elpas vilcieni pierima, un mani pārņēma baigas aizdomas, ka mazā Doloresa ir pilnīgi pamodusies un tūlīt sāks kliegt, līdzko es viņai pieskaršos ar kādu sava nožēlojamā, smeldzošā ķermeņa vietiņu. Lasītāj, lūdzu tevi! Lai kā tevi kaitinātu mīkstsirdīgais, slimīgi jūtīgais, bezgalīgi piesardzīgais manas grāmatas varonis, neizlaid šīs visai svarīgās lappuses! Iztēlojies mani! Manis nebūs, ja tu mani neiztēlosies; pamēģini manī saskatīt stirnu, kas trīc manas patvaļas biezoknī; nu, pasmaidīsim pat mazliet. Piemēram, man nebija, kur nolikt galvu (gandrīz uzrakstīju: galviņu), un visām manām neērtībām vēl pievienojās riebīgas grēmas (no taukos ceptiem kartupeļiem, ko viņi te mēdz saukt par kartupeļiem «franču gaumē»!).

Viņa atkal bija cieši aizmigusi, mana nimfete; tomēr es neuzdrīkstējos doties burvīgajā ceļojumā. La Petite Dormeuse ou 1'Amant Ridicule.' Rītdien pabarošu viņu ar toreizējām tabletēm, no kurām tik pamatīgi sastinga viņas māte. Kur tās ir — automašīnas priekšējā kastītē vai lielajā ceļasomā? Varbūt nogaidīt kādu stundiņu un atkal mēģināt pielīst tuvāk?. Nimfetolepsijas zinātne ir eksakta zinātne. Var tieši vienu sekundi, ja piekļaujas klāt. Uz vienu milimetru lielu attālumu jārēķina ap desmit sekundēm. Nogaidīsim.

Pasaulē nav nekā trokšņaināka par Amerikas viesnīcu — pie tam ievērojiet, ka mūsu viesnīca skaitījās klusa, mājīga, veclaicīga, mājas stilā, ar cenšanos pēc «smalka dzīves veida» un tamlīdzīgi. Lifta durvju klaudzieni, kuri skanēja divdesmit soļu attālumā ziemeļaustrumos no mana galvaskausa, bet kurus es sajutu tikpat skaudri, it kā šīs dzelzs durvis plaukšķētu manos kreisajos deniņos, pārmijus atbalsojās ar šķindoņu un dūkoņu, liftam braucot augšā un lejā, un

1 Dusoša skaistule jeb smieklīgais kavalieris (gravīras nosaukums). (Tulk. no Iraniu vai.)

nemitējās vēl ilgi pēc pusnakts. Laiku pa laikam tieši austrumu pusē no manas kreisās auss (es gulēju uz mutes, neiedrošinādamies pagriezt savu neķītrāko pusi pret neskaidri jaušamo manas gultasbiedrenes dūmakaino gurnu) gaitenis līdz malām pieplūda ar līksmiem, skanīgiem un muļķīgiem izsaucieniem, kas beidzās ar atvadu zalvēm. Kad tas viss bija pāri, sāka darboties kāds klozets uz ziemeļiem no manām smadzenītēm. Tas bija vīrišķīgs, enerģisks klozets ar dobju balsi, un to izmantoja liela ģimene. No šā klozeta burkšķēšanas, straujajām izplūdēm un ilgajām atbalsīm drebēja siena aiz mana pagalvja. Pēc tam dienvidu virzienā no manis kāds sāka neiedomājami stipri dīrāt āžus — cilvēks dvēseli vēma laukā kopā ar izdzerto viskiju, un klozeta podā viņa vannasistabā, kura atradās tūlīt aiz mūsējās, gāzās īsts Niagaras ūdenskritums. Kad nu beidzot visi ūdenskritumi norima un savaldzinātie mednieki aizmiga, bulvāris aiz mana bezmiega loga uz rietumiem no mana nomoda — labiekārtots, majestātisks, demonstratīvi nekomerciāls, apstādīts ar kupli zarotiem kokiem — deģenerējās par nicināmu trasi milzīgām smagajām mašīnām, kas aizrībināja drēgnās un vējainās nakts miglā.

Bet tostarp mazāk nekā sprīdi attālu no manas kvēlmainās dzīvības gulēja aizplīvurotā Lolita! Lielu laiku nekustīgi pavadījis nomodā, es atkal sāku tuvoties viņai taustīdamies, un šoreiz matrača iečīkstēšanās viņu nepamodināja. Man izdevās pievirzīt savas smagnējās, alkstošās miesas tik tuvu, ka es uz vaiga sajutu it kā siltu elpu, viņas kailā pleca auru. Piepeši viņa mazliet pacēlās, skaļi nopūtās, murgainā ātrumā nobēra kaut ko par laivām, parāva palagu un atkrita atpakaļ savā tumšajā, ziedošajā jaunības bezsamaņā. Sajā bagātīgajā miega plūsmā viņa sāka svaidīties, un viena kailā roka, nesen vēl brūna, tagad mēness bāla, ar atvēzienu uzkrita pāri manai sejai. Bija viens mirklis, kad es turēju gūstekni; taču viņa atbrīvojās no manām vāji apjaustajām skaujām, turklāt darīja to nevis apzināti, nevis strauji, nevis kādas personiskas nepatikas vadīta, bet vienkārši — bez kādas iepriekšējas sakarības žēlabaini purpinot kā bērns, kurš prasa, lai liek viņu mierā. Un viss atgriezās iepriekšējā stāvoklī: Lolita, pagriezusi izliekto muguru pret Hum-

bērtu; Humberts, palicis roku zem galvas un mocīdamies ar iekāri un grēmām.

Lai remdinātu grēmas, devos uz vannasistabu pēc ūdens malka; tās man ir labākās zāles, vēl labākas, šķiet, ir piens ar redīsiem; un, kad es atkal ieniru ērmīgajā, bāli svēdrainajā cellē, kur Lolitas vecās un jaunās drēbes bija izkārtojušās dažādās valdzinošās pozās, uz dažādām it kā peldošu mēbeļu daļām, mana neciešamā meita pacēla galvu un skaidri un noteikti paziņoja, ka ari gribot dzert. Ar rēgaino roku viņa paņēma no manis stingro un auksto papīra glāzīti un, atspiedusi uz tās malas savas garās skropstas, vienā paņēmienā izdzēra to tukšu; pēc tam ar mazam bērnam raksturīgu kustību, kas bija daudz jaukāka par viskaislīgāko glāstu, mazā Lolita noslaucīja lūpas pie mana pleca. Viņa atmetās uz sava spilvena (manējo es izvilku, kamēr viņa dzēra) un tūdaļ atkal aizmiga.

Es neuzdrošinājos piedāvāt viņai otru porciju miega līdzekļu, jo nebiju vēl atmetis cerību, ka pirmā galu galā nostiprinās viņas miegu. Es arvien vairāk pietuvojos viņai, sagatavojies uz ikvienu sarūgtinājumu; zināju, ka labāk ir gaidīt, bet gaidīt vairs nebija spēka. Mans spilvens smaržoja pēc viņas matiem. Es šļūcu arvien tuvāk manai spulgajai drostaliņai, apstādamies un pieraudamies ik reizes, tikko viņa, likās, pakustējās vai grasījās pakustēties. Pūsma no brīnumzemes jau sāka ietekmēt manas domas; tās šķita izceltas kursīvā, it kā virsma, kas tās atstaro, šūpotos no šīs iluzoriskās pūsmas. Brīžiem mana apziņa nosvērās uz citu pusi, ķermenis šļūkdams iekļuva miega apvidū un atkal izslīdēja no tā laukā; un reizes divas es attapos, . ka esmu palaidis melanholiskus krācienus. Maiguma miglājs ietina skumju kalnus. Reizēm man likās, ka savaldzinātais laupījums pusceļā panāk pretī savaldzinātajam medniekam; ka viņas gurns brīvprātīgi virzās man tuvāk cauri tālā, teiksmainā krasta irdenajām smiltīm; taču šī dūmaka ar bedrīti pēkšņi noraustījās, un es sapratu, ka Lolita ir no manis tālāk nekā jebkad.

Es te tik ilgi pakavējos, aprakstot trīsas un pielavīšanos viņā sen pagājušajā naktī, tāpēc ka gribu pierādīt: nekad neesmu bijis un nekad nebūtu varējis būt brutāls neģēlis. Maigā, sapņainā zona, pa kuru es slāju, bija dzejnieku mantojums, nevis laupītāju perēklis. Ja

es būtu sasniedzis mērķi, mana jūsma būtu tikai lieglaime: tā beigtos ar iekšēju sadegšanu, kuras valgo svelmi viņa diez vai būtu sajutusi pat tad, ja arī negulētu miegā. Tomēr es vēl cerēju, ka pamazām viņu pārņems tik pilnīgs sastingums, ka man izdosies baudīt ne tikai viņas kailuma mirgošanu vien. Tā starp mēģinājumiem tuvoties un jūtu sajaukšanos, kas viņu vērta gan glazētu mēness atspulgu apkopojumā, gan kuplā, ziedošā krūmā, es sapņoju, ka es negulu, sapņoju, ka nogaidu slēpnī.

Pirms uzausa rīts, iestājās neliels apklusums viesnīcas bezmiega dzīvē. Pēc tam, ap četriem, gaiteņa klozetā aumaļām nolija ūdens kaskāde un noklaudzēja durvis. Ap sešiem kļuva dzirdams vairākos, tā sakot, turpinājumos, skanīgs monologs, ka nāca no kāda iekšējā pagalma vai no automobiļu stāvvietas. Tas īstenībā nebija monologs, jo runātājs ik pēc dažām sekundēm apstājās, lai uzklausītu šķietamo sarunu biedru, kura balss līdz manim neatnāca, tāpēc arī nekā jēdzīga nevarēju izdibināt no dzirdētās pussarunas. Kad sarunas ikdienišķās intonācijas tomēr pavēra ceļu ausmai un istaba jau bija pieplūdusi ar violeti pelēku miglu, vairākas centīgas tualetes sāka darboties cita pēc citas un dārdošais, kaucošais lifts sāka staigāt augšup lejup; dažas minūtes es grūtsirdīgi snauduļoju, un Šarlote bija nāra zaļganā ūdens baseinā, un kaut kur gaitenī agri uzcēlies mācītājs sulīgā balsī teica: «Labrītiņ!», un putni rosījās lapotnē, un palūk — Lolita nožāvājās.

Šķīsti saltās piesēdētāju kundzes! Es biju domājis, ka paies mēneši, ja ne gadi, iekāms es iedrīkstēšos atsegties mazās Doloresas Heizas priekšā; bet ap pulksten sešiem viņa bija pavisam pamodusies un ceturksni uz septiņiem tiešā nozīmē kļuva mana mīļākā. Tūlīt es jums pateikšu kaut ko loti neticamu: viņa bija tā, kas mani pavedināja.

Izdzirdis viņu pirmoreiz nožāvājamies, es izlikos guļam, skaisto profilu pagriezis pret viņu. Atklāti sakot, es nepavisam nezināju, kā izturēties. Vai viņa nebūs sašutusi, redzot mani sev blakus, nevis rezerves gultā? Kā viņa rīkosies — savāks savas drēbes un ieslēgsies vannasistabā? Pieprasīs, lai tūdaļ vedu viņu uz Remsdeilu? Uz slimnīcu pie mātes? Atpakaļ uz nometni? Bet mana Lolitiņa bija draiska meitene, un,

kad viņa iespurdzās smieklos, kas man tik ļoti patika, es sapratu, ka viņa pirms tam mani bija vērojusi šķelmīgām acīm. Viņa novēlās manā pusē, un viņas siltās, gaišās matu cirtas apklāja manu labējo atslēgas kaulu. Es diezgan nemākulīgi notēloju atmošanos. Sākumā mēs gulējām rāmi. Es klusēdams glāstīju viņas matus, un mēs klusu skūpstījāmies. Mani pārņēma tāds kā svētlaimīgs mulsums no tā, ka viņas skūpstam piemita mazliet komiska rafinētība, kā zinoša dzeloņa trīsas, pēc tā es secināju, ka agrīnajos gados šajā ziņā viņu satrenējusi kāda maza lezbiete. Tādām izsmalcinātībām neviens Cārlijs nebūtu varējis viņu iemācīt! It kā lai paskatītos, vai man jau pietiek un vai esmu iegaumējis, ko vakar solījis, viņa mazliet atliecās atpakaļ un vēroja mani. Vaigi viņai dega, apaļā apakšlūpa spīguļoja, mans pagrimums bija tuvu. Piepeši ar huligāniskas jautrības uzdzirkstījumu (nimfetes pazīme!) viņa tuvināja muti manai ausij — bet mans saprāts ilgi nevarēja sakārtot vārdos viņas čukstu kvēlo dūcienu, un viņa smiedamās tos pārtrauca un atsvieda matus no sejas, un atkal mēģināja, un apbrīnojamā apjauta, ka es dzīvoju fantastiskā, nupat tikai radītā jukušā pasaulē, kur viss ir atļauts, lēni pārņēma manu apziņu, kad sāku noprast, ko īsti no manis vēlas. Es atbildēju, ka nezinu, par kādu rotaļu ir runa — nezinu, kāda spēle viņiem ar Cārliju bijusi. «Tu gribi teikt, ka tu nekad . . .?» viņa iesāka, cieši skatīdamās manī ar riebuma un neticības izteiksmi sejā. «Tu tātad nekad . . .?» viņa atkal iesāka. Es izmantoju atelpu, lai ar seju pabadītu dažas maigas vietiņas. «Izbeidz,» viņa caur degunu iespiedzās, steidzīgi atvilkdama brūno plecu no manām lūpām. (Dīvainā kārtā Lolita uzskatīja — un vēl ilgi bija tādās domās —, ka visi pieskārieni, izņemot skūpstu uz lūpām un vienkāršu dzimumaktu, ir vai nu «siekalaina romantika», vai «patoloģija».)

«Tātad tu nekad,» viņa uzstājīgi prašņāja (tagad tupēdama uz ceļiem blakus man), «nekad neesi to darījis, kad biji puika?»

«Nekad,» es atbildēju ar pilnu pārliecību.

«Lieliski,» Lolita teica, «nu tad paskaties, kā to dara.»

Es tomēr neapgrūtināšu skoloto lasītāju, sīki izklāstot Lolitas pašdarbību. Pietiek, ja pateikšu, ka pārsteig

tais novērotājs nesaskatīja ne zīmes no tikluma šajā glītajā, tikko uzplaukušajā meitenītē, kuru galīgi bija samaitājušas mūsdienu zēnu paražas, kopmāclba, blēdīgie pasākumi, tādi kā skautu un gaidu ugunskuri un tamlīdzīgi. Tīri mehānisko dzimumaktu viņa uzskatīja par pusaudžu slepenās pasaules neatņemamu dalu, par kuru pieaugušajiem nebija ne jausmas. Ko dara pieaugušie, lai dabūtu bērnus, tas viņu nepavisam neinteresēja. Ar manas dzīvības zizli Lolitiņa rīkojās neparasti enerģiski un lietišķi, tā, it kā tas būtu bezjūtīgs rīks, kam ar mani nav nekāda sakara. Viņai, protams, loti būtu gribējies pārsteigt mani ar mazgadīga pašpuikas brašiem paņēmieniem, bet viņa nemaz nebija sagaidījusi, ka bērna un manējie lielumi nesakrīt. Vienīgi patmīļa neļāva viņai pamest iesākto nodarbību, jo es šajā trakajā situācijā izlikos par pilnīgu muļķi un ļāvu viņai pašai pūlēties — vismaz tik ilgi, kamēr varēju paciest savu neiejaukšanos. Tomēr tas viss, taisnību sakot, neattiecas uz lietu: es neinteresējos par dzimumjautājumiem. Ikviens pats var iztēloties šādas vai citādas mūsu dzīvnieciskās dzīves izpausmes. Mani vilina citāds, dižens uzdevums: reizi par visām reizēm definēt nimfešu liktenīgo valdzinājumu.

30

Man jāsoļo uzmanigi. Man jārunā čukstus. O, tu, nopelniem bagātais reportieri krimināllietās, tu, vecais un cienīgais tiesas izpildītāj, tu, kādreiz visu ieredzētais policist, kas pašlaik sēdi cietuma viennīcā (bet tik daudz gadu biji greznojis ielu krustojumu pie skolas!), tu, vienās bailēs dzīvojošais atvaļinātais profesor, kura pusaugu dēls kalpo par priekšā lasītāju! Nebūtu vis labi, nudien, ja manas vainas dēļ jūs neprātīgi iemīlētos manā Lolitā! Ja es būtu gleznotājs un gadītos tā, ka «Savaldzināto mednieku apmetnes» direktors pēkšņi kādā vasaras dieniņā sajuktu prātā un uzdotu man pēc savas gaumes pārtaisīt freskas viņa viesnīcas restorānā, lūk, ko es izdomātu (aprakstīšu tikai fragmentus):

Ezers. Dzīva lapenīte pilnos ziedos. Naturālistu novērojumi: tīģeris lenc paradīzes putnu, čūska aizrīdāmās rij resnu bizamžurku, kurai nodīrāta āda. Sultāns neizturamu ciešanu izķēmotu seju (bet šīs ciešanas

nesaderētos ar apaļīgo augumu, kas neskopojas ar glāstiem), kurš palīdz mazai verdzenei ar burvīgu dibentiņu rāpties oniksa stabā. Spilgtie sēklas noplūdes burbulīši, kas slīd augšup aiz mūzikas automātu opālkrāsas sienām. Visādas izpriecas nometnes apvienotajai grupai, Kakao, Kāpelēšana, Karuselis, Kājiņas un Kleitiņas ezera saulainajā krastā. Papeles, āboli, svētdienas rīts piepilsētas mājā. Ugunīgs pusdārgakmens, kas izšķīst gredzenveida ņirbu vilnīšos, vēl pēdējās trīsas, vēl pēdējais krāsu triepiens, brūcei līdzīgs sarkanums, kņudošs rožainums, nopūta, muguru pagriezis bērns.

31

Rakstu to visu ne jau tādēļ, lai no jauna pārdzīvotu pagājušo, pašreizējā bezcerības izmisuma pārņemts, bet gan tādēļ, lai atdalītu velnišķīgo no debešķīgā dīvainajā, baismīgajā, neprātīgajā nimfolepsijas pasaulē. Baismīgais un brīnišķīgais saplūdīs kādā vienā punktā; lūk, šo robežu es gribu fiksēt, bet jūtu, ka tas man nepavisam neizdodas. Kāpēc?

Saskaņā ar romiešu tiesībām, sieviešu kārtas persona var stāties laulībā divpadsmit gadu vecumā; vēlāk šo likumu aprobēja baznīca, un tas līdz pat šim laikam bez īpaša paziņojuma atklātībai ir saglabājies dažos Amerikas štatos. Piecpadsmit gadu vecumu likums atzīst viscaur. Nav nekā peļamā (unisonā atkārto abas zemes puslodes), ja četrdesmitgadīgs necilvēks, kulta kalpotāja svētīts un uzblīdis no alkohola, nomet caurcaurēm sviedros izmirkušās svētku lupatas un līdz spalam iebrauc jaunajā sievā. «Tādos stimulējošos klimatiskos apstākļos, kādi ir mērenajā joslā (teikts vecā cietuma bibliotēkas žurnālā), ar kādiem sastopamies Sentluisā, Čikāgā un Cincinati, jaunava sasniedz dzimuma nobriedumu divpadsmitā dzīves gada beigās.» Doloresa Heiza dzimusi mazāk nekā trīssimt jūdžu attālumā no stimulējošā Cincinati. Es tikai sekoju dabai. Es esmu dabai uzticīgs suns. No kurienes tad nāk šīs melnās šausmas, ar kurām es netieku galā? Cienītās dāmas, smalkjūtīgās piesēdētāju kundzes: es pat nebiju viņas pirmais mīļākais!

Viņa man pastāstīja, kā tikusi pavesta. Mēs mielojāmies gultā ar saldiem, miltainiem banāniem, kritušiem persikiem un ļoti garšīgiem kartupeļu čipsiem, un die Kleine' man visu izstāstīja. Viņas izplūdušo, taču juceklīgo stāstījumu pavadīja ne viena vien jocīga moue2 . Kā jau tiku minējis, man sevišķi palikusi atmiņā viena tāda grimase, ar kuru domāta skaņa «i», ar sašķobītu pilnīgo muti un pārbolītām acīm, kuras šabloniskā veidā izteica komisku riebumu, padevību un iecietīgu attieksmi pret jaunatnes maldiem.

Viņas apbrīnojamais stāsts sākās ar ieminēšanos par draudzeni, ar kuru viņa dzīvojusi vienā teltī pagājušo vasaru, citā nometnē, «ļoti elegantā», kā viņa izteicās. Sī līdziemītniece («gatavā bezpajumtniece», «pusjukusi» skuķe, tomēr «malacis») iemācījusi viņai dažādas manipulācijas. Sākumā lojālā Lolita atteicās nosaukt viņas vārdu.

«Tā varbūt bija Grācija Andžela?» es pajautāju.

Viņa noliedzoši papurināja galvu. «Nē, pavisam cita. Viņas tēvs ir varens dūzis. Viņš . . .»

«Tad varbūt Roza Karmīna.»

«Protams, nē. Viņas tēvs . . .»

«Vai gadījumā nebija Agnese Seridane?»

Viņa norīstījās un pašūpoja galvu — bet pēc tam pēkšņi attapās!

«Paklausies, kā tu pazīsti visas tās meitenes?»

Es paskaidroju.

«Vārdu sakot, tā ir cita,» viņa teica. «Mums ģimnāzijā ir daudz draņķu, bet otras tādas nav. Ja nu gribi visu zināt, viņu sauc Elizabete Talbota. Viņas brāļi mācās pie mums, bet viņa pārgājusi uz dārgu privātskolu; viņas tēvs ir kaut kur direktors.»

Es atcerējos ar uzjautrinošu smeldzienu sirdī, kā nabadzīte Šarlote, viesos būdama, vienmēr centās sarunā iepīt visādus fasonīgus faktiņus, tādus kā: «Tas bija toreiz, kad mana meita bija ekskursijā ar mazo Talboti …»

1 Mazulīte. (Tulk. no vācu vai.)

2 Grimase. (Tulk. no I ranču vai.)

Es pajautāju, vai mātēm bija kas zināms pār šīm izklaidēm Sapfo stilā.

«Ak, ko tu runā,» Lolita noelsās, it kā visa saplakdama, un pieklāva šķietami trīsošu roku pie baltās krūtiņas, tādējādi pauzdama izbailes un atvieglojumu.

Mani tomēr vairāk interesēja heteroseksuālas palaidnības. Viņa iestājās ģimnāzijā vienpadsmit gadu vecumā pēc tam, kad kopā ar māti bija atbraukusi uz Remsdeilu no «vidējiem rietumiem». Ko tad īsti darīja šie viņas «draņķīgie» klases biedri un biedrenes?

«Ir zināms, ka . . . dvīņi, Antonijs un Viola Mirandi, ne velti visu mūžu gulējuši vienā gultā, bet Donalds Skots, pats lielākais aitasgalva skolā, ar Gazeli Smiti tam nodevās tēvoča garāžā, bet sportists Kenets Naits izrādīja savu piederumu katrā izdevīgā un neizdevīgā gadījumā, bet …»

«Pārcelsimies uz nometni «Kū»,» sacīja sportists Humberts, «bet vispirms — pārtraukums.» Un pēc pārtraukuma es uzzināju visu sīkumos.

Varvarai Berkai, spēcīga auguma blondīnei, divus gadus vecākai par manu mīlulīti un neapšaubāmi labākajai peldētājai nometnē, piederēja kāda īpaša smailīte, kurā viņa dalījās ar Lolitu, «tāpēc ka es vienīgā no visām pārējām meitenēm varēju aizpeldēt līdz Ievu salai» (šķiet, tā bija kāda sportiska pārbaude). Visu jūlija mēnesi, katru ritu — iegaumē, lasītāj, katru nolādētu ritu — Varvarai un Lolitai palīdzēja smailīti nest no Oniksa uz Eriksu (divi nelieli ezeriņi mežā) trlspadsmitgadigais Cārlijs Holmss, nometnes vadītājas dēls un vienīgais vīriešu dzimtas pārstāvis divu trīs jūdžu apkārtnē (ja nerēķina vārgo, lēnprātīgo, nedzirdīgo strādnieku un kaimiņu fermeri, kurš dažkārt ieradās nometnē savā vecajā fordā, lai iztirgotu olas, kā to mēdz darīt fermeri); katru rītu — o, mans lasītāj!— šie trīs bērni, īsinot ceļu, gāja šķērsām pāri skaistai, nevainīgai birztalai, kas bija pilnum pilna ar visiem jaunībai raksturīgajiem simboliem; rasu, sēnēm, mellenēm, putnu dziesmām; un zināmā vietā kuplā biezoknī Lolita palika stāvam sardzē, kamēr Varvara un zēns aiz krūma nodevās kopošanās aktam.

Iesākumā mana Lolita atteicās «izmēģināt», tomēr ziņkārība un biedriskuma jūtas guva virsroku, un drīz vien viņa un Varvara pēc kārtas atdevās nerunīgajam, rupjajam un galīgi nenogurdināmajam Cārlijam, kurš

kavaliera lomā diez vai bija pievilcīgāks par zaļu burkānu, toties varēja lepoties ar lielisku kolekciju caurspīdīgu maisiņu, kurus izzvejojis no trešā ezera, kas bija lielāks par pārējiem un vairāk apmeklēts, vārdā Klaimaksa ezers — pēc tuvējās fabrikas pilsētas, kura pēdējā laikā bija strauji augusi. Kaut arī viņa atzinās, ka tas bijis «vispār tā nekas, amizanti» un «labi palīdz pret pinnēm sejā», Lolita, ar prieku varu teikt, par Čārlija prāta spējām un manierēm izteicās ar vislielāko nicinājumu. Piebildīšu no savas puses — šis izvirtušais nejaucēns nevis atmodināja, bet drīzāk apslāpēja viņā sievieti, lai gan «tas bija amizanti».

Pulkstenis rādīja ap desmitiem no rita. Kaislība norima, un pār mani kā pelni nolaidās šausmīga nelaimes apzināšanās, ko vēl pavairoja pelēkās, neiralģiskās dienas ikdienišķā realitāte, no kuras deniņos smeldza. Brūnā, kailā, vējiņā Lolita, pagriezusi pret mani šauro, balto dibentiņu, seju pievērsusi durvju spogulim, stāvēja, rokas sānos iespriedusi, izvērstām kājām (jaunajās nakts tupelītēs, apdarinātās ar kaķādu), un cauri pārkritušajai matu sprogai blāvā stikla priekšā šķobīja degunu. No gaiteņa atskanēja guldzošas melnādaino apkopēju balsis, un pēc brītiņa tika izdarīts zaglīgs mēģinājums, ko es pārtraucu ar pērkonīgu uzbrēcienu, atvērt durvis uz mūsu numuru. Es liku Lolitai doties uz vannasistabu un kārtīgi saziepēties zem dušas, kas viņai bija loti vajadzīga. Gulta bija neiedomājami savandīta un piebārstīta ar kartupeļu čipsiem. Meitene pielaikoja zilu vilnas kostīmiņu, pēc tam vēl vienu, kas sastāvēja no blūzītes bez piedurknēm un viegliem, rūtainiem svārciņiem, taču pirmais izrādījās par šauru un otrs — par lielu; kad es lūdzu viņu pasteigties (situācija sāka mani uztraukt), viņa nikni nosvieda manas mīļās dāvanas kaktā un uzvilka vakarējo kleitu. Beidzot viņa bija gatava; es vēl iedevu viņai burvīgu somiņu no teļādas imitācijas (iebēris tajā veselu sauju centu un divus pavisam jaunus desmitcentu gabalus) un teicu, lai iet hallē nopirkt sev kādu žurnāliņu.

«Būšu pēc minūtes lejā,» es piebildu, «un es tev, dūjiņ, neieteiktu runāties ar svešiem cilvēkiem.»

Izņemot manas nabadzīgās mazās veltes, nebija nekā, ko sapakot; bet man pagāja labs laiciņš (un tas bija riskanti — daudz ko viņa varēja pastrādāt lejā), kamēr kārtoju gultu daudzmaz pieklājīgākā izskatā,

kas liecinātu drīzāk par nervoza tēva un viņa draiskules meitiņas pamestu ligzdiņu nekā par bijušā katordznieka uzdzīvi ar divām resnām, vecām slampām. Tad es apģērbos un devu rīkojumu, lai gaiteņa dežurants nāk pēc bagāžas.

Viss bija labi. Tur, hallē, viņa sēdēja, dziļi iegrimusi asiņaini sarkanā atzveltnes krēslā un aizrautīgi lasīja lētu kino žurnālu. Pretī sēdošais mana vecuma kungs tvīda žaketē (viesnīcas žanrs vienā naktī bija pārvērties un tagad neapšaubāmi imitēja angļu muižnieku dzīves stilu) skatījās, acis nenovērsdams, pāri vakardienas avīzei un nodzisušajam cigāram uz manu meitenīti. Viņa bija tērpusies gandrīz kā formā — baltas zeķītes un raibi zābaciņi, un mugurā man v tik pazīstamā košā katūna kleitiņa ar kvadrātveida kakla izgriezumu; lampas dzeltenīgajā spīdumā bija vairāk pamanāmas zeltainās pūciņas uz iedegušajām rokām un kāju ikriem. Viena kāja bija augstu un vieglprātīgi pārmesta pār otru; viņas bālās acis skraidīja pa žurnāla rindām, ik pa laiciņam samirkšķinoties. Billa sieva nolieca galvu viņa priekšā ilgi pirms pirmās sastapšanās; viņa klusībā apbrīnoja šo slaveno, jauno kinoaktieri, kad viņš dažkārt ēda saldējumu pie letes Svāba aptiekas veikalā. Nekas nevarēja būt vēl bērnišķīgāks kā viņas sejiņa ar vasaras raibumiem un strupo degunteli vai violetais uztūkums uz kailā kakla, pie kura nesen bija piesūcies pasaku vampīrs, vai neapzināta mēles galiņa kustiba, apraugot rozā izsitumus ap pietūkušajām lūpām; nekas nevarētu būt nevainīgāk kā lasīt par Džili, darbīgu kino aktrisi, kura pati šuj sev tērpus un studē «nopietno literatūru»; nekas nevar būt nevainīgāks kā celiņš spožajās, gaišbrūnajās cirtās un zīžains lāsmojums uz deniņiem; nekas nevar būt naivāks . . . Bet kādu šķebīgu skaudību izjustu, rau, tas izvirtulis ar resno mūli, lai kas viņš būtu (bet, starp citu, viņš līdzinājās manam Šveices tēvocim Gustavam, kuram arī patika le dйcouvert'), ja vien viņš zinātu, ka ikviens mans nervs vēl arvien kā gredzenā ietverts un kā ar balzāmu iesvaidīts, izjūtot viņas ķermeni — nemirstīga dēmona ķermeni mazas meitenītes izskatā.

Vai misters Svains ir absolūti pārliecināts, ka mana sieva nav zvanījusi? Jā, pārliecināts. Ja viņa vēl piezvana, vai viņš nebūtu tik laipns un nepateiktu viņai, ka mēs aizbraucām tālāk, lai dotos uz tantes Klēras dzīvesvietu? O, protams, pateiks. Es samaksāju rēķinu un, atgriezies pie Lolitas, liku viņai rāpties laukā no krēsla. Viņa turpināja lasīt savu žurnālu visu laiku, kamēr gājām uz automobili. Joprojām lasošu es aizvedu viņu uz ārpilsētas kafejnīcu. Tur viņa ieturēja kārtīgas brokastis, nav ko teikt; pat nolika nost žurnālu, lai varētu ēst; taču viņa, vienmēr tik jautra, bija dīvaini skumīga. Es zināju, ka Lolitiņa spēj būt gaužām nepatīkama, tāpēc valdījos un ar drosmīgu smaidu gaidīju negaisu. Es nebiju no vannojies, nebiju skuvies, un man nestrādāja vēders. Nervi niķojās. Man nepatika, kā mana mazā miļākā raustīja pleciņus un piepūta nāsis, kad es mēģināju viņu izklaidēt ar nevainīgu pļāpāšanu. Es saudzīgi ievaicājos, piemēram, vai viņa kaut ko ir zinājusi par Filisas Čatfīldas izpriecām mežā, kura atstāja nometni mazliet agrāk, lai brauktu pie vecākiem uz Menu. «Paklausies,» Lolita teica, savilkusi seju uz raudāšanu. «Labāk izvēlēsimies citu tematu sarunām.» Pēc tam es izmēģinājos — bezcerīgi, lai kā šmaukstināju lūpas,— ieinteresēt viņu par ceļa karti. Atļaušos atgādināt pacietīgajam lasītājam (kura lēnprātīgo dabu Lolitai būtu derējis pārņemt!), ka mūsu ceļojuma mērķis bija jautrā pilsētiņa Lepingvila, kas atradās kaut kur tuvumā iedomātajai slimnīcai. Plāns bija pilnīgi patvaļīgs (kā diemžēl patvaļīgs turpmāk izrādijās ne viens vien izraudzītais ceļojuma mērķis), un man sāka kājas trīcēt, kad es sev jautāju, ko darīt, lai viss pasākums izvērstos ticams, un kādu ticamu maršrutu izdomāt pēc tam, kad būsim Lepingvilā noskatījušies visas kinodrāmas. Citiem vārdiem, Humberts arvien biežāk nejutās labi. Šī sajūta bija ļoti savdabīga: mokošs, riebīgs smagums — it kā es sēdētu blakus kāda mazai ēnai, kuru esmu nogalinājis.

Kāpjot atkal automobilī, Lolitas seja pavīdēja sāpju izteiksme. Tā pavīdēja vēlreiz, daudznozīmīgāk, kad viņa apsēdās man blakus. Nešaubos, otro reizi tas tika darīts tieši manis dēļ. Aiz muļķības es pajautāju, kas noticis. «Nekas, lops tāds,» viņa atbildēja. Es nebiju sapratis un pārjautāju. Viņa neko neteica. «Jūs atstājat

Braislendu»—vēstīja plakāts ceļmalā. Runīgā Lolita klusēja. Salti zirnekļi lodāja pa manu muguru. Bārene. Vientuļš, likteņa žēlastībai pamests bērns, ar kuru spēcīgs, labi noaudzis, nelabi smakojošs vīrietis enerģiski izdarījis dzimumaktu trīs reizes šajā vienā rītā. Varbūt ilggadīga sapņa īstenošanās arī pārspējusi visu gaidīto, bet ticamāk, tā sniedzas tālāk par mērķi — un pārtapa baigā sapni. Es biju rīkojies neapdomīgi, muļķīgi un zemiski. Un ja nu jāatzīstas par visu, teikšu: kaut kur tumšā atvara dzīlēs es no jauna jutu iekāres trakošanu — tik drausmīgas bija alkas, ko manī izraisīja šī nelaimīgā nimfete! Sirdsapziņas ēdām pievienojās mokoša doma, ka viņas sliktais noskaņojums, liekas, būs par šķērsli man atkal iegūt viņu, tiklīdz atradīšu klusu lauku ceļu, kur mēs uz brītiņu varētu apstāties. Vārdu sakot, nabaga Humberts jutās šausmīgi, un, kamēr ar stulbu neatlaidību automobilis tuvojās Lepingvilai, tā vadītājs veltīgi centās izdomāt kādu pieteicienu, kura rotaļīgajā aizsegā viņš varētu uzrunāt savu ceļabiedri. Kaut gan viņa pirmā pārtrauca klusēšanu.

«Ak,» vfņa iesaucās, «sabraukta vāverīte! Cik žēl …»

«Jā, vai nav tiesa,» sarunu pasteidzās uzturēt iztapīgais, cerību pilnais Hums.

«Apstājies pie nākamās benzīna stacijas,» Lolita turpināja. «Man vajag uz tualeti.»

«Mēs apstāsimies, kur tu vēlēsies,» es teicu. Un pēc tam, kad skaistā, vientuļā, lieliskā birzs (ozoli, es nodomāju — tai laikā es nepavisam neatšķīru Amerikas kokus) sāka raidīt zaļu atbalsi mašīnas gludajam skrējienam un pēkšņi iesānis uz mums paraudzījās smilšaina, paparžu ieskauta taka,iekams iegriezties biezoknī, es ierosināju, vai mēs . . .

«Brauc tālāk!» iespiedzās Lolita.

«Klausos. Nav ko dusmoties.» (Kuš, nabaga zvērs, kuš!)

Es iesānis palūkojos viņā. Paldies Dievam, maziņā smaidīja!

«Kretīns!» viņa teica, saldi uzsmaidīdama man. «Preteklis! es biju svaiga margrietiņa, un palūk, ko tu ar mani esi izdarījis. Man īstenībā būtu vajadzējis

izsaukt policiju un pateikt viņiem, ka tu esi mani izvarojis. Ak tu, netīrais, netīrais veci!»

Viņa nejokoja. Balsi skanēja draudīga, histēriska nots. Brītiņu vēlāk viņa sāka sūdzēties, ar šņākoņu ievilkdama gaisu, ka viņai «tur iekšā viss sāp», ka viņa nevar sēdēt, ka es viņā kaut ko esmu izārdījis. Sviedri plūda man pa kaklu, un mēs gandrīz sabraucām mazu dzīvnieciņu — ne vāveri —, kas šķērsoja šoseju, augsti pacēlis asti, un atkal mana niknā ceļabiedre nosauca mani par nelieti. Kad mēs apstājāmies pie benzīna uzpildes punkta, viņa,ne vārda neteikusi, izrāpās laukā un ilgi nenāca. Lēnām kustībām, laipni pavecais draugs ar ielauztu degunu noslaucīja priekšējo stiklu — viņi to dara katrā vietā dažādi, ņemot talkā veselu palīgierīču komplektu, sākot ar zamša lupatu vai saziepētu suku: šis darbojās ar rozā sūkli.

Beidzot viņa nāca. «Klausies,» viņa teica tajā neitrālajā tonī, kas sagādāja man sāpes. «Dod man dažus piecniekus un desmit centu monētās. Es gribu piezvanīt mammai uz slimnīcu. Kāds numurs?»

«Sēdies automobilī,» es atbildēju. «Tu nevari piezvanīt pa to numuru.»

«Kāpēc?»

«Kāp iekšā — un aizcērt durvis.»

Viņa iekāpa un aizcirta durvis. Vecais garāžas kalpotājs viņai gaiši uzsmaidīja. Mēs izdrāzāmies uz ceļa.

«Kāpēc es nevaru piezvanīt mammai, ja es gribu?»

«Tāpēc,» es teicu, «ka tava mamma ir mirusi.»

33

Jautrajā Lepingvilā es nopirku viņai četras komiksu grāmatiņas, konfekšu kārbu, kastīti ar higiēniskiem spilventiņiem, divas pudelēs kokakolas, manikīra piederumus, ceļojumu pulksteni ar spīdošu ciparnīcu, gredzentiņu ar īstu topāzu, tenisa raketi, skrituļslidas, pierlkotas pie augstiem, baltiem zābāciņiem, binokli, pārnēsājamu radiolu, košļājamo gumiju, caurspīdīgu plastikāta lietusmēteli, tumšas brilles, vēl daudz valkā

jamu mantu — modernus svīterus, bikšeles, visādas vasaras kleitas . . .

Turienes viesnicā mums bija atsevišķas istabas, bet nakts vidū viņa raudādama pārnāca pie manis, un mēs klusiņām salīgām mieru. Viņai, saprotiet, nebija gluži neviena, pie kā iet.

Pirmās daļas beigas

Tad arī, -1947. gada augustā, sākās mūsu ilgie klaiņojumi pa Savienotajām Valstīm. No visām iespējamām apmetnēm es sāku dot priekšroku tā saucamajiem «motejiem», autotūristu viesnīcām,— tīrām, kārtīgām, nomaļām patvēruma vietām, ko veidoja atsevišķi namiņi vai zem viena jumta apvienoti atsevišķi numuri, kas ideāli noderēja gulēšanai, strīdiņiem, izlīgšanai un neremdināmai nelikumīgai mīlestībai. Sākumā, baidoties radīt aizdomas, es labprāt maksāju par dubultnumura abām pusēm, un katrā no tām bija divvietīga gulta. Nespēju aptvert, kādam kvartetam vispār bija domāts tāds iekārtojums, jo tikai ļoti farizejiska vienatnes parodija bija panākta ar to, ka istabu sadalīja divos savienotos mīlas kaktiņos šķērssiena, kas nesniedzās līdz griestiem. Tomēr ar laiku es kļuvu drošāks, iedrosmināts ar dīvainajām iespējām, kas izrietēja no šīs labdabīgās kopības (varēja iedomāties, piemēram, divus jaunlaulāto pārus, kas jautri apmainās ar līdziemītniekiem, vai bērnu, kas izliekas aizmidzis, lai slepeni noklausītos tādus pašus skaņu efektus, ar kādiem bija saistīta viņa paša ieņemšana), un es vienā mierā ņēmu vienistabas kabīnīti ar gultu un guļamlāviņu vai divām gultām, burvīgu celli ar dzelteniem aizkariem līdz grīdai, lai rastos rīta saules un Venēcijas ilūzija, kad īstenībā aiz loga bija Pensilvānijas štats un lietus.

Mēs iepazinām — nous connыmes — ja izmantotu Flobēra intonāciju,— kotedžas zem milzīgajiem, Satobriāna aprakstītiem kokiem, kuras celtas no akmeņiem, ķieģeļiem, kotedžas no samana, kotedžas ar apmetumu, izkārtotas tādās vietās, kas amerikāņu automobiļu asociācijas izdotajā ceļvedī apzīmētas par «ēnainiem», «plašiem», «labiekārtotiem» zemes gabaliem. Bija lauku mājas tipa namiņi, būvēti no mezglainām priedēm, kuru baļķus ar zeltaini brūngano spīdumu Lolita

salīdzināja ar ceptas vistas ādu. Mēs iemācījāmies nonievāt vienkāršās kabinītes no balsinātiem dēļiem, kas viegli smakoja pēc netīrības vai kādas citas tumši kautrīgas dvakas, un nevarēja palielīties ne ar ko (izņemot «ērtas gultas»), kuru drūmā saimniece arvien bija sagatavojusies uz to, ka viņas piedāvājums («. . .nu, ko es jums varu dot . . .») tiks atraidīts.

Nous connыmes —(šī spēle ir ellišķigi amizanta!), ka tās pretendē uz vilinošiem, nodrāztiem nosaukumiem — visi šie «Saulstari», «Atvari», «Brīnumpils», «Sārtais sils», «Sarkankalni», «Plašās āres», «Zaļie tīrumi», «Moteļi-taureņi» . . . Reizēm reklāma ķērās pie īpaši vilinoša piedāvājuma, piemēram, mēs aicinām bērnus, dievinām kaķīšus (tu tiec aicināts, tevi dievina!). Vannasistabas šajās kabīnēs bija aizvietotas ar flīzītēm izklātām dušas telpām, kur bija iebūvētas bezgalīgi daudzveidīgas šļācošas strūklas, un tām piemita viena kopēja īpašība, noteikti ne pēc Laodikijas modes: tās lietojot, tev pēkšņi varēja uzgāzties neganti verdošs ūdens vai elpu aizraujošs saltums, atkarībā no tā, kādu krānu, auksto vai karsto, peldētājs blakus telpā tobrīd atgriezis, līdz ar to laupot tev nepieciešama sastāvdaļu no maisījuma, ko pats esi rūpīgi izvēlējies. Dažos moteļos vannasistabās bija pie sienām virs klozeta poda uzlīmētas instrukcijas (uz tā ūdenstvertnes bija nehigiēniski sasviesti tīrie vannas dvieļi), kas brīdināja klientus nemest podā saslaukas','.' iztukšotas alus kārbas, kartona piena pudeles, atkritumus un tamlīdzīgi; dažos moteļos bija īpaši iestikloti paziņojumi, kā, piemēram, «Vietējās izpriecas — jāšanas sports. Galvenajā ielā bieži var redzēt jātniekus, kas atgriežas no romantiskas izjādes mēnessgaismā . . .»; «. . .un iztraucē tavu miegu pulksten trijos no rīta,» zobgalīgi izmeta neromantiskā Lolita.

Nous connыmes dažāda veida moteļu turētājus — labojušos noziedznieku vai neveiksmīgu komersantu, bet starp direktrisēm — pusdižciltīgu dāmu vai kādreizējo publiskā nama saimnieci. Un dažreiz, briesmīgi karstā un miklā nakti, gari stiepti kliedza vilcieni, sirdi plosoši un baigi, vienā izmisīgā kliedzienā saplūdinot spēku un aizelšanos.

Mēs izvairījāmies no ta saucamajām «naktsmītnēm tūristiem» (tās līdzinājās apbedīšanas piederumu saloniem), kas tika piedāvātas privātās mājās un visai

mietpilsoniskā gaumē, bez atsevišķas vannasistabas, ar pretencioziem tualetes galdiņiem nomācoši bāli rozā gujamistabiņās, ko rotāja saimnieku bērnu foto visās attīstības stadijās.

Retumis es padevos Lolitas pierunāšanai, kurai patika «šiks», un paņēmu istabu «īstā» viesnīcā. Viņa šķirstīja ceļvedi (kamēr es viņu glāstīju tumšā automobilī, ko apstādināju noslēpumaina, sapņaini krēslaina sānceļa klusumā), izvēlēdamās kādu jūsmīgi sacildinātu «hoteli pili» pie ezera, kur tika solīti dažnedažādi brīnumi — šķiet, nedaudz izcelti elektriskās baterijas gaismā, kuru viņa slidināja pa lappusi,— tādi kā: konģeniāla sabiedrība, maltītes jebkurā laikā, nakts pikniki un daudz kas cits, kas manā apziņā saistījās tikai ar nejaukiem priekšstatiem par smirdošiem ģimnāzistiem sporta krekliņos un kādu ugunskura kvēlē pietvīkušu vaigu, kas spiežas klāt viņas vaigam, kamēr nabaga profesors Humberts, apkampis vienīgi pats savus kaulainos ceļgalus, sēž drēgnajā mauriņā un saldē hemoroīdus. Tāpat viņu valdzināja tās koloniālā stilā būvētās «inns»1 , kuras reizē ar «elegantu atmosfēru» un vienlaidu logiem solīja «neierobežotu daudzumu burvīgu ēdienu». Sirdī lolotās atmiņas par tēva grezno hoteli reizēm rosināja mani pameklēt kaut ko līdzigu dīvainajā valsti, pa kuru mēs ceļojām, īstenība mani drīz vien atvēsināja; bet Lolitiņa arvien vēl traucās pa pikantajām ēdienu reklāmu pēdām, turpretī es izjutu ne tikai finansiālu apmierinājumu vien, uzskatot ceļmalās tādas izkārtnes kā viesnīca «Meža sapnis»! Bērniem, jaunākiem par četrpadsmit gadiem, par brīvu! No otras puses, man šermuļi iet pa kauliem, jau iedomājoties vien to it kā «augstākā ranga» kūrortu vidējo rietumu štatā, kur viesnīcās bija atļauts «brukt virsū ledusskapim», lai iestiprinātos nakts vidū, un kur rasistiskā direkcija apjuka, izdzirdot manu akcentu, un noteikti gribēja zināt, kāds bijis meitas vārds gan manai mirušajai sievai, gan manai mirušajai mātei. Tur man par divām dienām noplēsa divsimt divdesmit četrus dolārus! Bet vai atceries, vai atceries, Miranda, (kā teikts pazīstamajā elēģijā) to otru «ultraeleganto» netiklības perēkli ar bezmaksas

rīta kafiju un tekošo ledusauksto dzeramo ūdeni, kur neuzņēma bērnus, kas jaunāki par sešpadsmit gadiem (nekādas Lolitas, protams)?

Lidzko ieradāmies kādā no vienkāršākajiem moteļiem (mūsu parastās apmešanās vietas), viņa palaida elektriskā ventilatora dūcošo propelleri vai piespieda mani iemest kvartu istabas radiolā, vai arī sāka lasīt prospektus un gaudulīgā tonī ņēmās izprašņāt, kāpēc viņa nedrīkst doties izjādē pa prospektos minēto kalnu taciņu vai izpeldēties vietējā baseina ar silto minerālūdeni. Visbiežāk, slaistīdamās un garlaikodamās viņai ierastajā veidā, Lolita, neizsakāmi kārota, atgāzās purpursarkanajā atsperu krēslā vai dārzā uz zaļā guļamkrēsla, vai uz kuģa klāja svītrainajā buruaudekla atpūtas krēslā ar tāda paša auduma paliktni kājām un pārjumi, vai šūpuļkrēslā, vai kurā katrā dārza mēbelē zem liela saulsarga terasē, un es varēju stundām ilgi noņemties pierunādams, piedraudēdams un sasolīdams, iekāms varēju piedabūt viņu uz dažām sekundēm parādīt man savus saules piesātinātos jaunos jaukumus drošā piecu dolāru istabas patvērumā un pēc tam ļaut viņai uzsākt visu to, ko viņa vērtēja augstāk par manu nožēlojamo svētlaimi.

Apvienojot sevi godprātību un viltibu, grāciju un vulgaritāti, pelēku īdzību un rožainu spriganumu, Lolita, kad gribēja, spēja mani ārkārtīgi nomocīt.

Jāatzīst, ka es nebiju gluži sagatavojies viņas juceklīgās grūtsirdības lēkmēm vai tādai demonstratīvai činkstēšanai, kad viņa, blāvām acīm, pilnīgi gurda, visas drēbes noplēsusi nost, uzsāka bezjēdzīgu un bezsaturīgu ākstīšanos, iedomādamās to kā sava veida pašapliecināšanos puiciskā, ciniski delverīgā veidā. Viņas iekšējā būtība, manuprāt, bija pretīgi šabloniska: salkana, svelmaina džeza kakofonija, tautiskas kadriļas, saldējums ar staipīgu šokolādes pārlējumu, kinokomēdijas ar dziesmiņām, kino žurnāliņi un tā tālāk, un tā joprojām — tādi bija redzamākie punkti viņas iemīļoto lietu sarakstā. Dievs vien zina, cik monētas es izbaroju no iekšpuses lepni apgaismotiem mūzikas automātiem katrā restorāniņā, kur iegriezāmies! Man vēl arvien ausīs dīc visu šo viņai veltīto serenāžu neredzamo izpildītāju balsis, visi šie Semi un Džo, un Ediji, un Toniji, un Pegiji, un Gāji, un Rēksi, un viņu modes romancītes, kuras ar dzirdi nevarēju atšķirt

tāpat, kā es pēc garšas nevarēju atšķirt visdažādāko saldumu šķirnes, kurus viņa notiesāja. Un ar kādu burvīgu vientiesību viņa ticēja visiem sludinājumiem un padomiem, kādus izlasīja iemīļotajos žurnālos «Ekrāna Pasaule» un «Kinocienītāju Mirāža»; «Mūsu līdzeklis SUPR nodzen pinnes» vai «Jūs, meitenes, kuras nesabāžat krekla stūrus biksēs, padomājiet labi, jo Džils apgalvo, ka tas vairs neesot modē!». Ja izkārtne ceļa malā vēstīja: «Pērciet pie mums dāvanas!»— mums katrā ziņā tur vajadzēja ieiet, vajadzēja sapirkties visādus muļķīgus indiāņu izstrādājumus, lelles, vara nieciņus, kaktusu ledenītes. Teikums «Suvenīri un jaunumi» vārda pilnā nozīmē viņu apbūra ar savu horejisko ritmu. Ja kādā kafetērijā bija izlikts paziņojums «Ledus dzērieni», viņa mehāniski reaģēja uz aicinājumu, kaut gan visi dzērieni visur bija ledusauksti. Reklāmas taču vēršas tieši pie viņas, tieši viņa bija ideāla pircēja, katra stulba plakāta subjekts un objekts. Viņa centās — un veltīgi — ieturēt pusdienas tikai tur, kur Dunkana Hainsa, gastronomijas ceļveža autora, svētais gars bija nolaidies uz ultramoderni izrakstītām papīra salvetēm un uz saiātiem, ko vainagoja biezpiens.

Tajās dienās ne man, ne viņai vēl nebija radusies doma izstrādāt sistēmu — piekukuļošanu ar naudu, kurai mazliet vēlāk bija lemts tik postīgi ietekmēt manus nervus un viņas tikumību. Es paļāvos, ka var izmantot citādus paņēmienus, kā noturēt manu mazgadīgo piegulētāju padevībā un ciešamā garastāvoklī. Pirms dažiem gadiem viņa bija pavadījusi lietainu vasaru mis Falenas blāvā skatiena uzraudzībā, Vermontā, pussagruvušā lauku mājā, kura savā laikā piederējusi ķeburainajam kā ozols Džonatanam Heizam, ģimenes ciltstēvam. Māja vēl arvien stāvēja ar Kanādas piretru kupli aizaugušā laukā bieza meža malā, mūždien dubļaina ceļa galā, divdesmit jūdžu no tuvākā ciematiņa. Lolitiņa labi atcerējās šo applukušo mājeli, vientulību, vecās ganības, kas pārvērtušās purvā, nemitigo vēju, visu to aiz mitruma sabriedušo nomaļo kaktu; un savu riebumu viņa izpauda ar ipašu grimasi, kas raksturīga amerikāņu bērniem,— izstieptu muti un izbāztu resnu mēli. Un tur tad viņai vajadzēs kopā ar mani dzīvot, tā es piedraudēju, daudzus mēnešus, varbūt pat daudzus gadus kā ieslodzījumā, mācoties pie manis franču un

latiņu valodu, ja nemainīsies viņas «pašreizējā nostāja». O, Šarlote, es sāku tevi saprast!

Mana naivā meitenīte bļāva: «Nē!»—un neprātīgās bailēs ķerstīja manu roku uz stūres ikreiz, kad es sagriezu automobili šosejas vidū, it kā nodomājis tūdaļ aizraut viņu uz to tumšo un bezcerīgo nomales kaktu. Tomēr, jo vairāk mēs attālinājāmies uz rietumiem, jo nereālāks kļuva šis drauds, un man vajadzēja izgudrot jaunas pārliecināšanas metodes.

Ar dziļa kauna jūtām es atceros vienu no tam, proti, es viņai iztēloju labošanas iestādes rēgu. Es biju pietiekami saprātīgs, lai jau no mūsu kopdzīves paša sākuma ņemtu vērā, ka man ir nepieciešams nodrošināties ar viņas pilnīgu atbalstu, lai mūsu attiecības turētu slepenībā: ka šādam atbalstam jākļūst it kā par viņas otru dabu, neraugoties ne uz kādu niknumu pret mani un ne uz kādām citām izpriecām, kas iešaujas galvā.

«Panāc šurp un nobučo papiņu,» es dažkārt mēdzu teikt. «Atmet savu aušīgo noskaņojumu! Kādreiz, kad es vēl biju vīrieša ideāls (lasītājs būs ievērojis, kā es centos pielāgoties Lolitas izteiksmes veidam), tu, elpu aizturējusi, "klausījies, kā platēs elso un drebelējas populārais dziedātājs, ko dievināja tavas vienaudzes (Lolita: «Manas — kas? Runā kā cilvēks!»). Sis tavu draudzeņu elks tev šķita līdzīgs noslēpumainajam Humbertam. Bet tagad es esmu tikai vecais papucis — pasaku tēvs, kas sarga pasaku meitu.»

«Ma chиre Dolores!1 Es gribu tevi aizstāvēt, mīļā, no visām šausmām, kas uzglūn mazām meitenītēm ogļu noliktavās un tumšās ieliņās, tāpat ari, comme vous le savez trop bien, ma gentille2 , mežos, kur ir daudz zilu odziņu viszilākajā gadalaikā. Lai vai kas notiktu, es palikšu tavs aizbildnis, un, ja tu labi uzvedīsies, ceru, ka tuvākajā nākotnē tiesa ar likumu apstiprinās manu aizbildniecību. Aizmirsīsim tomēr, Doloresa Heiza, tā dēvēto tiesu terminoloģiju — to terminoloģiju, kas uzskata, ka definējums «izvirtusi un baudkāra kopdzīve» ir lietderīgs. Es nebūt neesmu noziedzīgs seksuāls psihopāts, kas atļaujas piedauzīgas vaļības ar bērnu. Ar samaitāšanu nodarbojās Čārlijs Holmss; es

1 Mana dārga Doloresa. (Tulk. no traniu vai.)

2 Kā jūs itin labi zināt, mana daiļaviņ. (Tulk. no f ranču vai.)

turpretim pievēršos audzināšanai, tāda bērna audzināšanai, kuram nepieciešama īpaša pieeja: pievērs uzmanību smalkajai atšķirībai starp abiem terminiem. Es esmu tavs papucis, Lo. Raugi, man te ir gudra grāmatiņa par meitenēm. Skaties, mana maziņā, kas tajā teikts. Citēju: «normāla meitene»— ievēro, normāla — «normāla meitene parasti dara visu iespējamo, lai patiktu tēvam. Viņā tā jūt ilgotā, netveramā vīrieša priekšteci» («netveramā»—labi teikts, zvēru pie Polonija ēnas!). Gudra māte (un tava nabaga māte k[ūtu gudra, ja būtu palikusi dzīva) veicina saskari starp tēvu un meitu, jo saprot (piedod banālo izteiksmes veidu), ka meitene savus sapņus par lakstošanos un laulību izprot no saskares ar tēvu. Bet ko tieši grib pateikt šī uzmundrinošā grāmatiņa ar vārdu «saskare», kādu īsti «saskari» tā ieteic? Atkal citēju: «Sicīlijā dzimumattiecības starp tēvu un meitu tiek uzskatītas par dabiskam un meiteni, kas piedalās šajās attiecībās, sociālā vide, pie kuras viņa pieder, nenosoda.» Es ļoti cienu sicīliešus — viņi ir lieliski atlēti, lieliski muzikanti, lieliski, loti godīgi cilvēki, Lolita, un lieliski mīlētāji. Bet iztiksim bez atkāpēm. Pirms dažām dienām mēs ar tevi avīzē lasījām kaut kādu murgojumu par vienu tikumības pārkāpēju, kurš atzinies, ka pārkāpis likumu, ko izstrādājis Manns, un vadājis brīnumdaru deviņgadīgu meitenīti no štata uz štatu ar netiklu mērķi,— nezinu, ko viņš ar to bija domājis. Doloresa, manu jaukumiņ! Tev nav deviņi, bet drīz būs trīspadsmit gadu, un es tev neieteiktu uzskatīt sevi par mazu balto verdzeni, un bez tam es nevaru atzīt šo Mann Act kaut vai tāpēc, ka tas rada neglītu kalambūru, ja godājamā Kongresa locekļa uzvārdu iztulkojam un pieņemam par apzīmētāju «vīrieša»: tā semantikas dievi atriebjas mietpilsoņiem ar cieši aizpogātām bikšu priekšām. Es esmu tavs tēvs, un es runāju kā visi cilvēki, un es mīlu tevi.

Un visbeidzot, palūkosimies, kas notiks, ja tu, mazgadīga meitene, kuru apvaino pieauguša vīrieša pavešanā solīdas viesnīcas pajumtē, grieztos policijā ar sūdzību, ka es tevi esmu nozadzis un izvarojis. Pieņemsim, ka tev noticēs. Mazgadīgā, kas ļāvusi pilngadīgajam iepazīt, sevi miesiski, apvaino savu upuri «formālā izvarošanā» vai «otrās pakāpes Sodomas grēkā» atkarībā no metodes, un par to maksimālais sods — desmit

gadi cietumā. Tātad es nokļūstu cietumā. Labi. Palieku cietumā līdz 1957. gadam. Bet kas tad notiek ar tevi, manu bārenīt? O, protams, tavs stāvoklis ir labāks par manējo. Tu nokļūsti sociālās aizgādības departamenta aizbildnībā — tas, protams, skan diezgan bēdīgi. Lieliska, stingra uzraudze, tāda kā mis Falena, taču ne tik piekāpīga un nedzērāja, atņems tavu lūpu zīmulīti un tērpus. Nekādas uzdzīves! Nezinu, vai esi ko dzirdējusi par likumiem, kas attiecas uz atkarīgiem, pamestiem, nelabojamiem un noziedzīgiem bērniem. Kamēr es nīkšu aiz restēm, tev, laimīgam, pamestam un tā tālāk bērnam, ļaus izvēlēties starp dažām mājvietām, kuras, vispār ņemot, cita no citas daudz neatšķiras: disciplinārā skola, labošanas iestāde, patversme savā vaļā pamestiem pusaudžiem vai viens no tiem lieliskajiem patvērumiem nepilngadīgiem likumpārkāpējiem, kur meitenes ada visādas mantas un dzied korāļus un svētdienās dabū rūgtenos taukos ceptas pankūkas. Tur tad tu nokļūsi, Lolita: mana Lolita, šitā Lolita pametīs savu Katullu, lai dzīvotu tur ar citiem paklīdušiem bērniem. Vienkārši runājot, ja mūs abus notvers, tevi pakļaus analīzēm un iebāzīs internātā, manu pincīt, c'est tout'. Tev būs jādzīvo, mana Lolita dzīvos (panāc šu', mans brūnais rožu pumpuriņ) kopā ar trīsdesmit deviņām citām muļķītēm netīrā guļamtelpā (nē, lūdzu, atļauj man . . .) neglītu raganu uzraudzība. Tāds ir stāvoklis, tāda ir izvēle. Vai tev neliekas, ka šādos apstākļos Doloresai Heizai jāpaliek uzticīgai savam vecajam papucim?»

Visu to ieskaidrodams, es ar panākumiem terorizēju Lolitiņu, kura, neraugoties uz zināmā mērā nekaunīgu dzīvīgumu manierēs un pēkšņām asprātības izpausmēm, nebūt nebija tik lielisks skuķēns, kā varētu spriest pēc viņas «intelektuālā koeficienta», ko izstrādājuši viņas audzinātāji. Taču, ja arī man izdevās noteikt par mūsu attiecību pamatu to, ka noslēpums un vaina mums jāuzņemas uz pusēm, daudz grūtāk man bija uzturēt viņu labā omā. Veselu gadu mūsu klejojumu laikā mans uzdevums bija katru rītu izgudrot viņai kādu sagaidāmu vilinājumu — noteiktu mērķi laikā un telpā —, par kuru viņa varētu priecāties, lai

sagaidītu nākti. Pretējā gadījumā viņas dienas satvars, ko veido un balsta gaidāmais mērķis, noplok un sabrūk. Par izraudzīto mērķi noderēja jebkas — bāka Virdžīnijā, ala Arkanzasā, izveidota par kafejnīcu, revolveru un vijoļu kolekcija kaut kur Oklahomā, Lurdas Grotas precīzs atdarinājums Luiziānā vai nožēlojamas fotogrāfijas no kalnrūpniecības uzplaukuma laikiem, kas savāktas Kolorado muzejā — vienalga kas, bet šim mērķim vajadzēja būt mūsu priekšā kā stāvzvaigznei, pat tad, ja es jau iepriekš zināju: tiklīdz būsim tur, Lolita notēlos, ka viņa aiz riebuma tūlīt apvemsies.

Izmantojot Savienoto štatu ģeogrāfiju, es stundām ilgi mēģināju, viņai izpatikdams, radīt iespaidu, ka mēs dzīvojam «pilnvērtīgu dzīvi», ka traucamies pretī kādām neparastām izpriecām. Nekad es nebiju redzējis tik gludus, pakļāvīgus ceļus kā tos, kuri tagad starveidīgi tiecās uz priekšu pa četrdesmit astoņu štatu ielāpaino segu. Mēs alkatīgi novicojām šīs bezgalīgās šosejas; aizgrābti klusēdami, mēs slīdējām pa to melno balles zāles spīdumu. Lolita ne tikai bija vienaldzīga pret dabu, bet sašutusi pretojās, kad es mēģināju vērst viņas uzmanību uz vienu vai otru brīnumjauku ainavas detaļu, ko pats esmu iemācījies vērtēt tikai pēc ilgas saskares ar daiļumu, kura neiztrūkstošā klātiene allaž dvesmoja abpus mūsu negodīgā ceļa. Pateicoties interesantam mākslinieciskās iztēles kombinējumam, Ziemeļamerikas zemienes ainas man sākumā vispārējos vilcienos atgādināja kaut ko no pagātnes, ko atpazinu ar izbrīnītu smaidu, un proti, tās krāsainās vaskadrānas, kuras kādreiz ieveda no Amerikas un kuras karājās Viduseiropas bērnistabās virs mazgājamiem galdiem un vakaros valdzināja miegainos bērnus ar tur uzkrāsotajiem zaļiem lauku skatiem — blāvi lapotām birztalām, šķūni, ganāmpulku, strautu, miglainā baltumā neskaidri ziedošiem augļu dārziem un, liekas, vēl žogu, kas būvēts no akmeņiem, vai guašā krāsotiem pakalniem. Pamazām vien tagad sastopamie šo vienkāršo arkādiju pirmtēli kļuva acij arvien jo dīvaināki, jo pamatīgāk es ar tiem iepazinos. Aiz apstrādāta lauka, aiz spēļu lietiņām līdzīgiem jumtiem trīsuļoja nevienam nevajadzīgs skaistums tur, kur saule grima platīna dūmakā, un siltā atēna, kas atgādināja nolobītu persiku, izplūda gar plakana, zilpelēka mākoņa augšējo malu, kas sakusa ar tālo, romantisko plīvuru. Dažkārt pie

horizonta vidēja reti augošu koku rinda vai svelmains bezvēja dienvidus dzisa pār nepārskatāmu āboliņa lauku, un Kloda Lorēna mākoņi bija ierakstīti tāltālajā miglainajā zilgmē, pie tam tikai viena gubu mākoņa daja skaidri izzīmējās uz nenoteikta un it kā bezsamaņas fona. Vai arī tālumā savilkusies E1 Grēko otas cienīga barga debess velve, pilna ar tintes melnām lietus gāzmām, un, acis uzmetot, bija redzams fermeris ar mūmijas pakausi, un aiz viņa stiepās kā dzīvsudrabs dzirkstošas ūdens josliņas starp spīvi zaļām kukurūzas josliņām, un viss šis savirknējums atvērās kā vēdeklis — kaut kur Kanzasā.

Šur tur, līdzenumu plašumā, mums tuvojās milzīgi koki, lai sablīvētos iztapīgos puduros gar šoseju un apgādātu ar cilvēkmīloša pavēņa drumslām pikniku galdus, kas bija novietoti uz brūnas zemes, ko izraibināja sauleszaķīši, saspiestas kartona glāzītes, koku spārnulīši un nosviesti saldējumu kociņi. Mana neizvēlīgā Lolita labprāt izmantoja ceļmalas tualetes — viņu valdzināja uzraksti uz tām: «Puiši» un «Meičas», «Viņš» un «Viņa», un pat «Ādams» un «Ieva»; un, kamēr viņa tur uzkavējās, es gremdējos poētiskā sapnī, aplūkodams benzīna tanka palīgierīču apzinīgi veidoto krāsainību, kas izcēlās uz ozolu krāšņā zaļuma, vai kādu attālu pakalnu, kurš, viss vienos izrobojumos, tomēr vel nepiejaucēts, ķepurojās laukā no agrokultūras biezokņiem, kas centās viņu pieveikt.

Naktīs smagās mašīnas ar augstu kravu, daudzkrāsainām ugunīm apbārstītas, iznira no tumsas kā baigas un gigantiskas Ziemassvētku eglītes un aizrībināja garām mūsu vēlīnajam sedanam. Un atkal no jauna otrā dienā virs mūsu galvām tukšajās debesis kusa svelmē izbalējusī zilgme, un Lolita pieprasīja atvēsinošu dzērienu; viņas vaigi enerģiski ierāvās uz iekšu, sūcot salmiņu, un, kad mēs atgriezāmies mašīnā, tur bija tāda temperatūra kā peklē; priekšā ceļš lāsmojoši spīguļoja, tālumā pretimbraucošs automobilis kā mirāžā mainīja vizuļojošās kontūras, kurās viņš atspulgojās un trīsuļojošajā svelmē brīžiem it kā palika karājamies gaisā,— tāds veclaicīgi kvadrātisks un platu priekšgalu. Mūsu maršrutam virzoties arvien tālāk uz rietumiem, stepē parādījās vērmeļu pudurīši, «sage-brush» (tā tos nosauca garāžas darbinieks), un mēs redzējām neizprotamus galdveidīgu pakalnu apvei

dus, aiz kuriem vidēja sarkani kurgāni ar kadiķu pušķiem un pēc tam īsta kalnu grēda, bālganā nokrāsā, kas vērtās zilgana un no zilganās kādā neizprotamā krāsā, un nu klajums saņēma mūs ar vienmērīgu un spēcīgu vēju, gaisā lidojošām smiltīm, pelēkām dzeloņplūmēm un pretīgām papīra driskām, kas izskatījās kā blāvi ziedi starp dzeloņiem uz vēja plosītiem stiebriem visgarām šosejai, kuras vidū reizēm stāvēja vientiesīgas govis, dīvaini sastingušās pozās (aste pa kreisi, baltās skropstas pa labi), pretrunā visiem cilvēku satiksmes noteikumiem.

Mans advokāts ieteic man sniegt precīzu un īsu mūsu maršruta aprakstu, un tagad es, liekas, esmu sasniedzis to punktu, kad vairs nevaru izvairīties no šī apnicīgā darba. Vārdu sakot, visa tā trakā gada laikā (no 1947. gada augusta līdz 1948. gada augustam) mūsu ceļojums sākās pa Jaunanglijas dažādiem ceļa līkumiem un-cilpām, pēc tam aizvijās dienvidu virzienā, šā un tā, uz okeānu un prom no okeāna; dziļi iegremdējās ce qu'on appelle «Dixieland»1 ; nenokļuva līdz Floridai (tāpēc ka tolaik tur uzturējās Džons un Džoanna Fārlovi), nogriezās uz rietumiem; līkumu līkumiem vijās cauri kokvilnas un kukurūzas zonām (bistos, mīļais Klērens, ka bilde nav tik skaidra, bet es neko netiku pierakstījis, un tagad atmiņas atsvaidzināšanai manā rīcībā ir vienīgi briesmīgi saplucināts ceļvedis trijos sējumos — īstens manas izmocītās pagātnes simbols); šķērsoja pa divām dažādām pārejām Klinšu kalnus; aizgriezās pa dienvidu tuksnešiem, kur mēs pārlaidām ziemu; nolaidās līdz Klusajam okeānam; nogriezās uz ziemeļiem cauri ceļmalās ziedošo Kalifornijas miršu bāli violetām pūkām; gandrīz nokļuva līdz Kanādas robežai; tad atkal tiecās uz austrumiem, cauri solončakiem, ko izraibināja gravas, cauri labības laukiem, atpakaļ uz grandiozi attistīto zemkopības rajonu (tur mēs, neievērojot Lolitiņas spiedzīgos iebildumus, apmetām līkumu, lai izvairītos no Lolitiņas dzimtās pilsētas kukurūzas, ogļu un cūkkopības rajonā); un pēdīgi atgriezās Austrumu paspārnē, punktēto līniju nobeidzot universitātes pilsētā Bērdslijā.

1 Teritorija, ko sauc par «Diksilendu» (vulgārs dienvidu štat«i nosaukums). (Tulk. no Iranču vai.)

Pāršķirstot nākamās lappuses, lasītājam jāņem vērā ne tikai kopējais iepriekš uzskicētais maršruts ar tā daudzajiem blakus iebraucieniem, tūristu strupceļiem, atkārtotiem riņķiem un kaprīzām novirzēm, bet arīdzan tas fakts, ka mūsu ceļojums nebūt nebija bezrūpīgs partie de plaisirbet gan skarbs, grūts teleoloģisks sazarojums, kura vienigais raison d'ētre2 (šīs nodrāztās frāzes ir ļoti zīmīgas) aprobežojās ar to, lai uzturētu manu ceļabiedri atbilstošā garastāvokli no skūpsta līdz skūpstam.

Parlapoju savu nopluskāto ceļvedi un kā caur miglu atkal redzu to Magnoliju parku dienvidu štatā, kurš man izmaksāja četrus dolārus un kuru, spriežot pēc sludinājuma, vajagot apmeklēt trejādu iemeslu dēļ: pirmkārt — tāpēc ka Džons Golsvērtijs (viduvējs, sendienis pārakmeņojies rakstnieks) cildinājis šo parku kā skaistāko pasaulē; otrkārt — tāpēc ka Bedekera ceļvedī 1900. gadā tas atzīmēts ar zvaigznīti; un treškārt — tāpēc ka . . * o, lasītāj, o, mans lasītāj, uzmini!… tāpēc ka bērni (un vai mana Lolita, velns parāvis, nav bērniņš?) «to izstaigās, bijības pilni, ar aizkustinājumā mirdzošām acīm, iepriekš izjūtot prieku par Paradīzi, izbaudot skaistumu, kas atstās atmiņas uz visu mūžu». «Ne jau man,» drūmi piemetināja Lolita un apsēdās uz sola, turot divu avīžu svētdienas pielikumus uz saviem jaukajiem celīšiem.

Mēs atkal un atkal izgājām cauri visai Amerikas ceļmalas restorānu galerijai, no vienkāršā «Ed!» ar brieža galvu (atceros tumšās pēdas, ko atstājusi garā asara viņa stikla acs iekšējā stūrītī), it kā «humoristiskām», krāsainām atklātnēm ar dibeniem — tādas nopērkamas vācu kūrortos, samaksāto rēķinu papīriņiem, kas uzsprausti uz kociņa, ledenēm, kas izskatās pēc mazītiņiem glābšanas riņķiem, pārdošanai izliktām tumšām brillēm ar visādu saldējumu vilinošajām reklāmām gar sienām, pusi šokolādes tortes zem stikla un dažām pretīgi uzbāzīgām mušām, kas līkločiem ātri lodāja pa lipīgo cukurtrauku uz riebīgas letes, un līdz

1 Izpriecas brauciens. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Jēga. (Tulk. no Iranču vai.)

pat augstākajai kategorijai, lidz dārgam kabarē ar matētu gaismu, līdz smieklīgumam nožēlojamu galda veļu, bezjēdzīgiem oficiantiem (bijušajiem katordzniekiem vai piepelnīties nākušiem studentiem), kinoaktrisi, kurai mugura bija kā bēram zirgam, viņas drauģeli ar sabuļa uzacīm un orķestri, kurā stilīgi jaunieši spēlēja saksofonu.

Mēs apskatījām daudzas izcilievērojamas vietas (varens apzīmētājs!): pasaulē lielāko stalagmītu, kas atrodas slavenajā alā, kur trīs dienvidaustrumu štati svin ģeogrāfisku satikšanos (maksa par apskati atkarīga no vecuma: vīrieši maksā vienu dolāru, tikko appūkojušies meitenīši — sešdesmit centus); granīta obelisku piemiņai par cīņām pie Blūliksas, ar seniem kauliem un indiāņu traukiem tuvējā muzejā (pieci centi no Lolitas — ļoti lēti); gluži mūsdienīgu lauku māju, kas drosmīgi pārveidota par senlaicīgu mitekli, kur dzimis Linkolns; klinti ar metāla plāksni par piemiņu dzejoļa «Koki» autoram (mēs tur iegriezāmies Papeļu ielejā, Ziemeļkarolīnā, uz kurieni ved ceļš, kuru mans labais, iecietīgais, parasti atturīgais gids nikni nodēvē par «visai šauru un aizlaistu», kam, kaut arī neesmu dzejnieka Kilmera cienītājs, esmu gatavs piekrist). Braucot īrētā motorlaivā, ko vadīja padzīvojis, taču arvien vēl pretīgi skaists krievu baltgvards un pat, kā ļaudis melsa, barons (manai aušiņai vienā rāvienā nosvīda plaukstiņas), kurš tolaik, kad dzīvojis Kalifornijā, pazinis laipnīgo Maksimoviču un viņa Valēriju, mēs varējām saskatīt nepieejamo Miljonāru koloniju uz salas netālu no krasta Džordžijas štatā. Pēc tam mēs apskatījām Eiropas viesnīcu atklātņu kolekciju Misisipi muzejā, kurā savāktas visdīvainākās kolekcijas, un tur kvēla lepnuma uzplūdos es atradu tēva mājas Miranas krāsu fotogrāfiju, ar tās svītrainajām logu markīzēm, tās karogu, kas plandījās pār retušētājām palmām. «Nu un tad?» izklaidīgi atsaucās Lolita, bet pati slepus šķielēja uz bronzas krāsā iedegušo dārgās mašīnas īpašnieku, kas pēc mums ienāca šajā «dīvainību muzejā». Kokvilnas ēras relikvijas. Mežs Arkanzasā, uz viņas brūnā pleca rozīgi violets uztūkums (oda vai mušas nedarbs), kuru es saņēmu starp garajiem īkšķu nagiem, lai izspiestu no tā brīnišķo dzidro indi, un pēc tam ilgi izsūcu, kamēr tiku tikām pieēdos viņas pikanto asiņu. Burbona iela (Jaunorleānā), kur ietves,

kā ceļvedī teikts, var (interesanta iespēja) noderēt par estrādi nēģerēniem, kuri, kur bijuši, kur ne (interesants salikums), par dažiem penijiem ņem un uzdanco stepu (šito jautrību!), bet neskaitāmie mazie, intīmie nakts krodziņi ir stāvgrūdām pilni ar apmeklētājiem (paskat, palaidņi tādi!). Pierobežas folkloras paraugi. Pirms pilsoņu kara celtas muižas ar dzelzs balkoniem un kokgriezumiem rotātām kāpnēm —tām pašām, pa kurām krāšņā krāsu^kinofilmā aktrisīte ar saules glāstītiem pleciņiem noskrien lejā, abām rokām tik graciozi saņēmusi volāniem nošūto svārku priekšu (bet augšējā kāpņu laukumiņā uzticamā, noteikti melnādainā, kalpone šūpo galvu). Meningeras institūts, psihiatriskā klīnika (ko apmeklē aiz tīras bravūras). Mālainas zemes iecirknis, ko brīnumaini izrakstījusi erozija, un visapkārt jukas ziedi, tādi tīri, vaskaini, bet tajos pretīgi čum un mudž kādas baltas kodes. Neatkarīgā Misūri, kur senos laikos sākās Oregonas ceļš, un Abilīna, Kanzasa, kur notiek kovboju sacensības kaut kāda «Mežonīgā Billa» aizgādībā. Tālīnie kalni. Tuvie kalni. Atkal kalni — zilgani skaistuļi, nesasniedzami vai tādi, kuri .cits aiz cita mūždien pārvēršas apdzīvojamos pakalnos; austrumu štatu kalni — neveiksminieki, pēc Alpu vērtējuma, neizauguši; rietumu kolosi, kuri duras sirdī un debesīs: to pelēkās, sniega dzīslām izvagotās, staltās galotnes, kas pēkšņi iznirst šosejas pagriezienā; ar mežu apauguši milzeņi, kurus sedz cieši saaugušo egļu tumšie dakstiņi, kur pastarpām vīd pelēcīgi bālgans apsējs; kalnu veidojumi rozā un violetā krāsā; faraoniski, falliski, «pārāk aizvēsturiski» (kā izteicās uzpūtīgi vienaldzīgā Lo); sopkas no melnas lavas; kalni aprīlī ar vilniņu visgarām grēdai kā zilonēnam uz kumbra; kalni septembrī, kas sēž, kā sēdējuši, ar smagiem, ēģiptiskiem locekļiem, noguldījuši tos zem krītošās, izdilušās dzeltenā samta segas; palsi, izbalējuši kalni ar zaļiem, apaļiem ozolu traipiem; viens pēdējais koši rūsganais kalns ar kuplu, zilu lucernas sedzeni pakājē.

Vēl un vēl izcilievērojamas vietas. Mazais Aisberga ezers kaut kur Kolorado štatā: visgarām asfaltam sniega kaudzes, sīki alpu ziediņu spilventiņi un sniegota nogāze, pa kuru Lo, sarkanu žokejcepuri galvā, centās nošļūkt un sāka pinkšķēt, un nokļuva apšaudē — kaut kādi puišeļi apmētāja viņu ar sniega pikām, un

viņa atbildēja ar to pašu. Apdegušu apšu skeleti, smailu, zilu ziedkopu pudurīši. Dažādas atrakcijas gleznainā kalnu ceļā, simtiem gleznainu ceļu kalnos, tūkstoši Lāču baseinu, Putojošu avotu, Daudzkrāsainu kanjonu. Teksasa: sausuma izkaltēts līdzenums. Kristālu zāle pasaulē visgarākajā alā, ieeja bērniem līdz divpadsmit gadiem brīva (par Lolitu — maksā ragā!). Pašdarinātu statuešu kolekcija, ko pilsētai atstājusi vietējā skulptore; pirmdienās slēgta, visšausmīgākā pirmdiena — putekļi, vējš, sausums. Šķīstās Ieņemšanas parks pilsētiņā uz Meksikas robežas, kuru es nedrīkstēju šķērsot. Tur un citos dārzos liels daudzums krēslainu būtņu, tādi kā pelēki kolibri, kuri it kā ar knābīti bakstīja neskaidri redzamu ziedu vainadziņus. Šekspīra, izmirusi pilsēta Ņūmeksikā, kur pirms septiņdesmit gadiem bandīts «Krievu Bills» tika pakārts ar visādām izteiksmīgām detaļām. Zivju audzēšanas stacija. Mājokļi kā bišu šūnas uz stāvas klints. Meitenes mūmija (Florences Beatrisītes indiāņu laikabiedre). Elles kanjons — divdesmitais pēc kārtas. Mēs esam piecdesmitajā priekšvakarā kaut kādai paradīzei, tā rakstīts ceļvedī, kura apvākojums šobrīd ir pazudis. Siesta zem eglītēm. Ērce manā kājstarpē. Pastāvīgi vieni un tie paši trīs veci vīri, ar cepurēm un bikšturiem, vasaras vakarā lāpa slinkumu uz sola pie pilsētas strūklakas. Miglaini zils bezdibenis aiz margām uz kalnu pārejas un muguras uzgriezusi ģimene, kas bauda dabas skatu (kamēr Lolita — dedzīgi, līksmi, bikli, saspringusi, ar cerību, bez jebkādas cerības — čukstēja: «Paskaties, tas ir Makristals ar ģimeni, lūdzu, es lūdzu tevi, parunāsimies ar viņiem — parunāsimies ar viņiem, lasītāj!—lūdzu, es darīšu visu, ko tu vēlies, ak, lūdzu . . .»). Indiāņu rituāla dejas, izteikti komerciālas dabas. ART, nevis «māksla» angļu valodā, bet «Amerikas Refrižeratoru Tranzīta» firma. Skaidri redzama Arizona, indiāņu ciemati, iezemiešu hieroglifi, dinozaura pēdas smilšainā aizā — nospiedums atstāts pirms trīsdesmit miljoniem gadu, kad es biju bērns. Kalsnējs, visai garš, bāls jaunietis ar kustīgu gāmuru, ar acīm vai aprīdams Lolitu un viņas oranžbrūno vēderiņu starp taļļiņu un biksītēm (kuru es piecas minūtes vēlāk nobučoju, mans nabaga draugs). Ziema tuksnesī, pavasaris priekškalnē, ziedošs mandeļkoks. Rino — visgarlaicīgākā pilsēta Nevadā, ar «kosmopoli-

tisku un labi organizētu» nakts dzivi (ceļvedis). Vīna fabrika Kalifornijā ar baznīcu, kas būvēta mucas veidā. Nāves ieleja. Skoti pils. Apšaubāmi mākslas darinājumi, ko daudzu gadu gaitā savācis kāds Rodžerss. Skaistu kinoaktrišu neglītās vasarnīcas. Angļu rakstnieka R. L. Stīvensona atstāts pēdas nospiedums uz apdzisuša vulkāna. Misija Doloresa: skaists virsraksts romānam. Robota apmale, ko smiltīs darinājis okeāna paisums. Cilvēks, kas raustās spēcīgā epilepsijas lēkmē uz kailas zemes štata parkā ar nosaukumu «Krievu aizas». Zilizils Krātera ezers. Zivju audzēšanas stacija Aidaho štatā un vietējais katorgas cietums. Drūmais Jeloustonas parks ar krāsainiem karstajiem avotiem, sīciņi geizerīši, kas klunkšķināja varavīkšņainus dubļus (manas kaislības simbolus). Antilopju bars rezervātā. Mūsu simtā ala — pieaugušajiem jāmaksā dolārs, Lolitai pusdolārs. Pils, ko cēlis franču marķīzs Ziemeļdakotā. Kukurūzas pils Dienviddakotā un gigantiskas prezidentu galvas, izcirstas granītā lielā augstumā. Plakāti ceļmalā ar pantiņiem, kas reklamē skūšanās krēmu: «Mūsu pantus lasīja bārdainā Nata, un tagad viņa dzīvo kā sieva pie magnāta.» Zooloģiskais parks Indiāna ar'daudziem pērtiķiem, kuri mājo Kristofora Kolumba f lagmaņkaravelas betona rekonstrukcijā. Miljardi nosprāgušu, pēc zivīm smakojošu efemeroīdu uz katra restorāna loga rūtīm visgarām smilšainajam, vienmuļajam ezera krastam. Treknas kaijas uz lieliem akmeņiem — redzētas no prāmja «City of Sheboygan», kura tumšbrūnie, pinkainie dumi lokveidīgi liecās pār zaļo ēnu, ko pats atstājis uz ezera gaišzilā līmeņa. Smirdošs motelis, kura ventilatora spiedējsūkņa caurule bija novietota zem pilsētas kanalizācijas. Linkolna nams, lielākoties falsifikācija, ar grāmatām apkrautu galdu un tam periodam atbilstošām mēbelēm, ko parastie apmeklētāji dievbijīgi uzskatīja par viņa personiskajām mantām.

Mums gadījās skandāli, lieli un mazi. Vislielākie izraisījās šādās vietās: Ažūra kotedžās, Virdžinijā; Litlrokā Parka prospektā, pie skolas; Milnera pārejā, 10 759 pēdu augstumā, Kolorado štatā: Septītās ielas un Centrālā prospekta stūrī, Feniksas pilsētā; Trešajā ielā Losandželosā (tāpēc ka biļetes uz kādu kinofilmu bija izpārdotas); motelī «Papeļu ēna», Jūtas štatā, kur seši jauni kociņi bija Lolitas augumā un kur viņa, ā propos

de rien,' pavaicāja man, cik ilgi es esmu nodomājis apmesties ar viņu smacīgajos namiņos, nodarboties ar nejaucībām un nekad nedzīvot kā normāli cilvēki. Ziernefu prospekts Berksā, Oregonā, Rietumvašingtonas ielas stūris, pretim gastronomijas veikalam; kaut kāda pilsētiņa Saules ielejā, Aidaho, pie viesnīcas, kas celta, jauki mijot bāli rozā un sarkanus ķieģeļus, un ar papeli iepretim, kuras virmojošā ēna rotaļājās uz karā kritušo piemiņas plāksnes. Vērmelēm aizaudzis tukšs klajums starp Paindēlu un Farsonu. Galvenā iela (pie Pirmās Nacionālas bankas, kas dibināta 1889. gadā) kaut kur Nebraskā ar dzelzceļa pārbrauktuvi kādā ielas posmā, un aiz tās — skābbarības tvertņu baltās ērģeju stabules. Un Makevansa iela, Vitona prospekta stūris, Mičiganas štata pilsētā, kurai piešķirts viņa vārds.

Mēs iepazinām dīvaino ceļa malas cilvēku, «balsotāju», jeb kā zinātnieki saka—«Homo pol!ex», kurš gaida, lai viņu uzņem kāda garāmbraucoša mašīna, tāpat viņa daudzās pasugas un variantus: kautrīgs zaldātiņš žilbinoši jaunā formastērpā mierīgi stāv, mierīgi apzinoties, cik izdevīgi ir norādīt uz savu aizsargkrāsas formastērpu, kad jāmaksā ceļanauda; skolnieks, kas vēlas pabraukt divus kvartālus; 'slepkava, kas vēlas nobraukt divus tūkstošus jūdžu; noslēpumains, nervozs pusmūža kungs ar jaunu čemodānu un apcirptām Ūsiņām; trīs optimistiski noskaņoti meksikāņi; students, kas rāda brīvdienās melnā darbā sastrādātās rokas tikpat lepni kā slavenās universitātes vārdu, kas ieausts uz viņa vamža krūtīm; izmisusi dāma nelabojami bojātā automobilī; jauni blēži uzkrītošos tērpos, bāliem, stūrainiem vaibstiem, spīdīgiem matiem un šaudīgām acīm, kuri enerģiski, gandrīz vai priapiski paceļ stingro īkšķi, lai savaldzinātu vientuļu sievieti vai drūmu komivojažieri, kas cieš no pārsmalcinātas perversitātes.

«Ak, paņemsim līdzi katrā ziņā!» bieži lūdza Lolita, trinot vienu pret otru tikai viņai vien raksturīgā kustībā kailos celīšus, ja kāds sevišķi nesimpātisks Homo pol!ex eksemplārs, vīrietis manos gados un tikpat platiem pleciem ar bezdarbnieka aktiera lace

ā claques', nāca uz mums, skatīdamies pār plecu un atpakaļ kāpdamies, tieši automobiļa priekšā.

O, man vajadzēja loti modri uzmanīt Lolitu, mazo, sajūsmā tvīkstošo Lolitu! Varbūt, pateicoties ikdienējām mīlas uzlādēm, viņa, kaut ari izskatījās kā tīrais bērns, izstaroja neizskaidrojami tvīksmainu mirdzumu, no kura garāžas kalpotājiem, viesnicu izsūtāmajiem, tūristiem, greznu mašīnu nekaunīgiem īpašniekiem, terakotas krāsas idiotiem pie zili iekrāsotiem baseiniem uznāca saldkaisles lēkme, kas varētu glaimot manam pašlepnumam, ja vien neuzkurinātu manu greizsirdību — jo mazā Lolita itin labi apzinājās šo kvēlo starojumu, un es ne reizi vien notvēru viņu coulant un regard'2 uz vienu vai otru sieviešu cienītāju, piemēram, kādu jaunekli automobiļu eļļas uzpildītāju ar muskuļotu zeltaini brūnu, līdz elkonim atkailinātu roku ar pulksteņa aproci, un, tikko es pagāju nostāk (lai nopirktu tai pašai Lolitai saldu sūkājamo), kad jau viņa un skaistulis mehāniķis aizrautīgi viens otru apmētāja jociņiem, it kā dziedādāmi mīlas duetu.

Kad bijām apmetušies uz ilgāku laiku, es dažkārt paliku vēl'gultā, atpūzdamies pēc sevišķi kvēlas rīta darbošanās, un, būdams labsirdīgas dabas (piesātinājies, labvēlīgais Hums!) atļāvu viņai iziet dārzā papriecāties par rozēm vai pat pāriet pāri ielai uz bērnu bibliotēku kopā ar moteļa kaimiņieni, neglīto mazo Mēriju un viņas astoņgadīgo brālīti, tad Lolita pārradās pēc veselas stundas; baskājīte Mērija tipināja lielu gabalu iepakaļ, turpretī brālīša vietā nāca divi lamzaki, vecāko klašu skolnieki, zeltmataini mūdži, kas sastāvēja no muskuļiem un gonorejas. Lasītājs var viegli* iedomāties, ko es atbildēju draiskulei, kad viņa — jāatzīst, diezgan nedroši — pavaicāja man, vai varot iet kopā ar man priekšā stādītajiem Kārli un Fredu uz skrituļslidu laukumu.

Atceros, kādā citā pilsētā putekļainā, vējainā dienā es tiešām pirmo reizi atļāvu viņai pabraukāties ar skrituļslidām. Viņa nekautrējās man cietsirdīgi aizrādīt, ka viņai nēbūšot nekāda prieka, ja arī es iešot, jo viņas izvēlētajā stundā rings paredzēts speciāli jaunatnei.

Seja, kā radīta pliķim.(Tulk. no Iranču vai.)

2 Paslepen metot acis. (Tulk. no Iranču vai.)

zies es jau atrodu pēkšņu pārmaiņu: Lolitiņa, les yeux perdus', plunčinādama garpirkstainās kājeles ūdeni, sēž atgāzusies uz baseina akmens apmales, pie tam viņai katrā pusē puszviļus gulšņā un brun adolescent2 , kuru viņas gaišmatainais skaistums un spožās lāsītes bērnišķīgajās vēdera krociņās, bez šaubām,— es tā domāju, o, Bodlēr!— liks se tordre3 sapņos atkal un atkal daudzas naktis . . .

Es mēģināju viņu iemācīt spēlēt tenisu, lai mums būtu vairāk kopīgu izpriecu, taču, kaut gan savā laika es teicami spēlēju, skolotāja lomā es nepavisam nederēju; tāpēc Kalifornijā es uzstāju, lai viņa ņemtu dažas ļoti dārgas stundas pie slavena bijušā čempiona, izstīdzējuša, grumbaina večuka, kuram bija vesels harēms puišeļu, kas padeva bumbiņas. Ārpus spēles laukuma viņš izskatījās gluži kā grausts, bet reizēm stundas laikā, kad, lai paildzinātu apmaiņu, viņš atļāvās izdarīt sitienu, tīru kā kaktusa zieds, un, kā stīgai noskanot, aizlidināja bumbu atpakaļ skolniecei, šīs maigās precizitātes un majestātiskā spēkā dievišķīgais apvienojums lika man atcerēties, ka pirms trīsdesmit gadiem Kannās es redzēju, kā viņš sakāva lupatu lēveros diženo Hobēru! Iekams Lolita nebija uzsākusi nodarbības viņa vadībā, es domāju, ka viņa nekad neiemācīsies spēlēt. Kādā hoteļa tenisa laukumā es dažkārt trenēju savu neattapīgo meitenīti — un manu acu priekšā iznira tās tālās dienas, kad spēcīgā, karstā vējā, putekļu virpuļos, dīvaina noguruma miglā es servēju bumbu pēc bumbas jautrajai, nevainīgajai, elegantajai Anabellai (rokassprādzes mirgojums, plisēti svārciņi, melna samta lente ap pieri). Katrs mans vārds, uzstājīgs padoms tikai pavairoja Lolitas drūmo niknumu. Dīvaini, taču labāk par mūsu vingrinājumiem viņai patika — vismaz līdz ieradāmies Kalifornijā — bezjēdzīgi šurpu turpu plakšķināt bumbiņu (un bezgala noņemties, to meklējot) kopā ar tieviņu, vājiņu, bet brīnumglītu — ange gauche4 stilā — meitenīti viņas gados. Kā skatītājs, kas vienmēr gatavs nākt palīgā, es gāju klāt šai svešajai meitenei un ieelpoju viņas

1 Aizplīvurotām acim. (Tulk. no Irunču vai.)

1 Tumšmatains pusaudzis. (Tulk. no tranču vai.)

, 5 Raustīties. (Tulk. no tranču vai.)

4 Neveikls eņģelis. (Tulk. no Iranču vai.)

vieglo muskusa smaržu, kamēr aiztiku viņas kailo roku un turēju to aiz delnas ar izspīlēto kauliņu vai pārvietoju, uzspiezdams ar plaukstu, viņas vēso kāju, lai to nostādītu izdevīgākā stāvoklī sitienam no kreisās puses. Pa to laiku Lo, noliekusies uz priekšu, saulaini gaišajiem matiem krītot pār seju, dauzīja raketi pret zemi kā kropla spieķi un palaida briesmīgu pretīguma kliedzienu par manu iejaukšanos. Es liku viņām mieru un, sēžot maliņā, ar zīda šalli ap kaklu, turpināju uz viņām skatīties un salīdzināt viņu ķermeņu kustības. Šķiet, ka tas notika Dienvidarizonā, kur slinki velkas ziemas dienas ar tādu kā siltu apakšstrāvojumu. Neveiklā Lolitiņa bumbu aizsvieda garām un sodījās vai ar primitīvu servi trāpīja tīklā un izmisusi cēla gaisā raketi, atsedzot valgās, spīdīgās jaunās spalviņas padusē, kamēr viņas vēl neveiklākā un tikpat skaistā partnere centīgi lēkāja pretī bumbai un arvien nošāva greizi; tomēr viņas abas aizrautīgi izklaidējās un dzidrās, skanīgās balsīs nepārstāja precīzi uzskaitīt punktus šajā stulbajā spēlē.

Atceros, reiz piedāvāju atnest viņām atspirdzinošus dzērienus: .es uzkāpu pa grantēto taciņu un atgriezos, nesdams divas augstas glāzes ar ananasu sulu, gāzētu ūdeni un dzintarainu ledu. Pēkšņi sajutu tukšumu krūtis un apstājos: laukumā meiteņu nebija. Noliecos, lai noliktu glāzes uz sola,— un nez kāpēc ar ledainu skaidrību ieraudzīju nule bojā gājušās Šarlotes seju. Atskatījos, un man šķita, ka būtu pazibējis Lolitas augumiņš baltajās sporta biksītēs, kurš attālinājās cauri raibajai ēnai pa dārza celiņu stalta vīrieša pavadībā, kurš nesa divas raketes. Es metos viņiem pakal, bet, kad sāku spraukties, zarus lauzdams, cauri krūmājiem, tad ieraudzīju mainīgajā redzes laukā (tā, it kā dzīvības līnija visu laiku sašķeltos) Lolitu garajās biksēs un viņas draudzeni sporta biksītēs soļojam šurpu turpu pa nezālēm aizaugušo pļaviņu un ar raketēm dauzām krūmus, haotiski meklējot pēdējo pazaudēto bumbiņu.

Pārcilāt šos gaišos sīkumus mani galvenokārt mudina vēlēšanās pierādīt maniem soģiem, ka es visiem spēkiem esmu centies sagādāt savai Lolitai visdažādākās izpriecas. Cik brīnum jauki bija noskatīties uz šo bērnu, kā tas rādīja otram bērnam kādu no saviem sasniegumiem, piemēram, īpašu paņēmienu, kā lēkāt ar

aukliņu! Jaunākā nimfete, caurspidlgi bāla skaistulīte ar saulē nenobrūninātām plecu lāpstiņām, turot aiz muguras kreiso plaukstu labajā, skatījās platām acīm — tāpat skatījās ari saule, kā pāvs izpletusies uz grantainās zemes ziedošu koku pavēnī, manas taimiņiem aizaugušās paradīzes vidū — skatījās, kā mana mūsainā un vulgārā dīdoņa palēcās, atkārtodama tās pašas kustības, ko tik daudzas meitenes, kuru rotaļās uz saules izraibotām, bagātīgi nolaistītām, svaigi smaržojošām ietvēm un nožogotiem laukumiņiem es ar tīksmi biju noraudzījies vecajā Eiropā. Pēc kāda brīža viņa atdeva lecamaukliņu savai mazajai spāņu draudzenītei un, reizēm atglaužot matus no pieres vai sakrustojot rokas uz krūtīm un uzliekot vienas kājas pirkstgalu uz otras kājas pacēluma, vai viegli nolaižot rokas uz saviem vēl zēniskajiem gurniem, savukārt noskatījās, kā pamācība tiek atkārtota, un es tad gāju pārlūkot, vai sasodītās viesnīcas kalpotājas beidzot būs beigušas uzkopt mūsu kotedžu; pārliecinājies par to, es uz atvadām laipni pamāju kautrīgajai melnmatei meitenītei — manas princeses pāžam — un, ar tēvišķu žestu dziļi iegremdējis pirkstus manas Lolitiņas cirtās, pēc tam maigi, bet cieši aptvēris viņu ap kaklu, vedu savu ķepurojošos bērniņu uz mūsu nomaļo mājiņu, lai pirms pusdienām ātri savienotos.

«Kurš kaķis tad jūs, nabadziņu, tā saskrāpējis?» iesaucās nobriedusi, kupla, skaista sieviete — man personiski pretīgs tips, no tām, kurām es vienmēr esmu ļoti paticis,— uzrunādama mani pie galda «lielajā mājā» pusdienu laikā, pēc kurām bija paredzētas Lolitai apsolītās dejas. Tāpēc, lūk, es centos turēties tālāk no cilvēkiem, turpretī Lolita darīja visu iespējamo, lai iesaistītu savāorbītā jo lielāku skaitu potenciālo liecinieku.

Viņa, tēlaini izsakoties, luncināja astīti — un pat savu mazo dibentiņu, kā to dara kuces, kad daždien pie mums ar platu smaidu piesmērējās svešs vīrietis un uzsāka možu sarunu, salīdzinājis ģeogrāfiskos datus uz mūsu mašīnu numuru plāksnītēm: «Tālu gan esat atbraukuši!» Ziņkārīgie vecāki, vēlēdamies no Lolitas kaut ko izvilkt par mani, piedāvāja viņai iet kopā ar šo bērniem uz kino, bet es vienmēr viņas vārdā atteicos. Mēs ar Lolitu vairākkārt tik tikko neuzrāvāmies. Klozetūdeņu kaskādes bija neiztrūkstošas, protams, visās

mūsu apmešainās vietās; tomēr es nekad nebūtu varējis iedomāties, cik plānas ir šīs porainās šķērssienas dažos moteļos, līdz kādu vakaru pēc manas pārāk skaļās, baudkārās noelšanās vīrieša iekāsēšanās aiz sienas aizpildīja pauzi tik skaidri, it kā es pats būtu nokremšļojies; bet nākamajā rītā, kamēr es dzēru rīta kafiju piena bārā (Lolita vienmēr cēlās vēlu un labprāt vēlējās, lai es viņai atnesu krūzīti karstas kafijas gultā), mans pirmītējais kaimiņš, pusmūža dumiķis ar pensneju uz garā, nopietnā deguna un arodbiedrības nozīmīti pie svārku atloka pamanījās vienā mierā iesaistīt mani sarunā, kuras laikā painteresējās, vai mana «laulībniece» ceļas augšā tikpat nelabprāt kā viņējā, kad nav savās mājās fermā; un, ja man nespiestu sirdi apziņa, ka esam nokļuvuši drausmīgās briesmās, es pēc patikas varētu izpriecāties par to dīvaino, izbrīnās pilno izteiksmi, kas atplauka viņa vēja aprautajā sejā ar plānajām lūpām, kad es, nošļūkdams no augstās taburetes, lakoniski atbildēju, ka «es, paldies Dievam, esmu atraitnis».

Cik saldtīksmīgi bija atnest viņai šo kafiju — un nedot to, iekāms viņa nebija izpildījusi savu rīta pienākumu! Cik saprātīgs draugs es biju, cik dedzīgs tēvs, cik vērīgs pediatrs, kas apmierināja manas pusbrunetītes visas miesīgās vajadzības! Dabai es varu pārmest tikai vienu — to, ka es nespēju, kā būtu vēlējies, izgriezt manai Lolitai iekšpusi uz āru un piekļauties ar kārām lūpām pie jaunavīgās dzemdītes, nepazīstamās sirds, perlamutra aknām, jūras vīnogām līdzīgajām plaušām, piemīlīgajam nieru pārim! It īpaši tropiski karstās dienās, kotedžas lipīgajā, smacīgajā gaisā tīkama vēsuma sajūtu radīja ādas klubkrēsla sēdeklis zem mana masīvā kailuma. Es turēju viņu sev uz ceļiem. Viņa sēdēja kā visparastākais bērns, urbinādama degunu, iegrimusi avīzes pielikuma lasīšanā, tikpat vienaldzīga pret manu svētlaimes izjūtu kā pret nejauši pagadījušos priekšmetu, uz kura viņa apsēdusies — piemēram, zābaku vai lelli, vai raketes rokturi — un ko viņa neizņēma no apakšas vienkārši aiz slinkuma. Ar acīm izsekodama savu iemīļoto tēlu piedzīvojumiem humora lappusītē (starp tiem bija arī labi uzzīmēta nevīža meitene baltās zeķītēs, lieliem vaigu kauliem un stūraina, ar kuru man pašam nebūtu nekas pretī paamizēties). Viņai patika visos sīkumos

izpētīt fotogrāfijas, kur atēlotas liktenīgas automobiļu sadursmes. Viņa nekad neapšaubīja vietas, laika un apstākļu realitāti kailkājainu skaistuļu reklāmuzņēmumos. Un viņa dīvaini interesējās par provinciālu līgavu portretiem, no kurām dažas bija pilnā laulību ietērpā, ar buķetēm rokā un brillēm uz deguna.

Viņai uzlaidās muša un pastaigājās viņas nabiņas apkaimē vai sāka pētīt maigos, bālos krūšu galiņu aplīšus. Viņa mēģināja mušu saķert dūrē (Šarlote darīja tāpat) un pēc tam pievērsās nodaļai «Paskatīsimies, vai jūs esat saprātīgi».

«Paskatīsimies, vai jūs esat saprātīgi. Vai jūs domājat, ka būtu mazāk tikumības pārkāpumu, ja meitenes ievērotu dažus noteikumus? Nerotaļātos publisko tualešu tuvumā? Nepieņemtu no svešiem ne saldumus, ne piedāvājumus «pavizināties»? Ja pierakstītu tā automobiļa numuru, kas viņas uzņēmis …»

«. . . Un saldumu fabrikas mārku,» es piebildu.

Viņa turpināja lasīšanu, atvirzīdama vaigu no mana pietuvinātā vaiga (un tā bija, ievēro, vēl viegla diena, o, mans lasītāj!)

«Ja tev nav zīmuļa, bet tu jau proti lasīt . . .»

«Mēs,» es jokojot iemetu starpā, «viduslaiku jūrasbraucēji, ielikām šajā pudelē . . .»

«Ja,» viņa atkārtoja, «tev nav zīmuļa, bet ja tu jau proti lasīt un rakstīt—to viņš grib pateikt, vai tagad saproti, stulbeni? — tad pamēģini uzkricelēt numuru smiltīs blakus ceļam …»

«. . . ar saviem nadziņiem, Lolita.»

3

Viņa bija ienākusi manā valstībā, violetā un melnā • Humbrijā, ar nepiesardzīgu ziņkāri; viņa to aplūkoja ar nedraudzīgu un nievājošu smīnu; un tagad man likās, ka viņa bija gatava noraidīt to ar gluži parastu riebumu. Nekad viņa nevibrēja no manu pirkstu pieskārieniem, un spiedzīgais izsauciens (*ko tu galu galā dari?») man bija vienīgā balva par cenšanos viņu uzpurināt. Par brīnišķo pasauli, ko es viņai piedāvāju, mana dumiķīte augstāk vērtēja visbanālāko filmu, salkanāko sīrupu. Iedomājieties tikai, ka, izvēloties starp cīsiņu un Humbertu, viņa vienmēr un nežēlīgi ņēma mutē

pirmo. Neatceros, vai iepriekšējā nodaļā esmu minējis tā bāra nosaukumu, kur es brokastoju. Sl bāra nosaukums skanēja tā: «Ledus karaliene». Smaidīdams ar skumju pieskaņu, es Lolitai teicu: «Bet tu esi mana ledus princese.» Viņa nesaprata šo žēlabaino joku.

O, nerauc pieri, lasītāj! Es nebūt necenšos radīt iespaidu, ka man netika piešķirta laime. Mīļajam lasītājam jāsaprot, ka ceļinieks, kuram pieder nimfete un kurš ir viņas savaldzināts un paverdzināts, atrodas it kā viņpus laimes! Jo nav zemes virsū vēl citas kādas svētlaimes kā svētlaime lolot nimfeti. Tā ir «ārpus konkursa», šī svētlaime, tā pieskaitāma citai klasei, citai jūtu kategorijai. Jā, mēs strīdējāmies, jā, viņa bija gaužām nejauka, jā, viņa sagādāja man visādas nepatikšanas, taču, neņemot vērā viņas grimases, neņemot vērā mūsu dzīves raupjumu, briesmas, šausmīgo bezcerību, es tomēr esmu dzīvojis manis izvēlētās paradīzes pašās dzīlēs — tās paradīzes, kuras debesis kvēloja kā elles liesmas,— un tomēr tā bija paradīze.

Dažs pieredzējis psihiatrs, kurš tagad iepazīstas ar manu sacerējumu un kuru dr. Humberts, cerams, paguvis kā trusīti iegremdēt hipnotiskā stāvoklī, bez šaubām, loti būtu vēlējies, lai stāstītājs aizvestu savu Lolitu uz jūras krastu un tur rastu vismaz senās tieksmes «gratifikāciju», proti, atbrīvošanos no «zemapziņā ieslodzītās» apmātības, ko izraisījis nepabeigtais bērnišķīgais romāns ar mazo mis Li.

Nu ko, biedri dakter, atļaujiet jums teikt, ka es tiešām esmu meklējis liedagu, kaut gan papildus jāatzīstas, ka ap to laiku, kad mēs nokļuvām līdz šai pelēku ūdeņu mirāžai, mana ceļabiedre jau bija dāvājusi man tik daudz prieka, ka sapnis par «Piejūras karalisti», par «Sublimētu Rivjēru» un tamlīdzīgām vietām sen vairs nebija slepena vēlēšanās un aprobežojās ar prātīgu dzīšanos pēc tīri teorētiska pārdzīvojuma. Edgara eņģeļi to zināja — un visu izkārtoja pienācīgā kārtā. Pilnīgi pārliecinoša jūras līča apmeklējums Atlantijas piekrastē galu galā tika sabojāts laika dēļ: smagas, drēgnas debesis, ar dūņām aplipuši viļņi, nepārskatāma, kaut gan pilnīgi parasta migla — vai to varēja salīdzināt ar skaidro burvību, zilo vidi un rožainajiem apstākļiem manā piedzīvojumā pie Vidusjūras? Divi trīs pustropiski liedagi pie Meksikas līča bija diezgan saulaini, taču nobārstīti ar indīgiem, zvaigžņotiem vai

recekļainiem radījumiem un brāzmaina vēja appūsti. Pēdīgi Kalifornijas krastmalā, pretim rēgainajam Klusajam okeānam, es guvu īpatnēju vientulību alā, līdz kurai atskanēja no liedaga stūrīša aiz satrunējušiem kokiem vairāku gaidu klaigas, viņas pirmo reizi peldējās tik spēcīga paisuma laikā; bet migla karājās gaisā kā slapja sega, smiltis bija nepatīkami rupjas un lipīgas, un Lolitai viscaur uzmetās zosāda un smilšu graudiņi, un (vienīgo reizi mūžā!) es neizjutu pret viņu lielāku tieksmi kā pret lamantīnu. Tomēr mani skolotie lasītāji varbūt kļūs mundrāki, kad es viņiem paskaidrošu, ka pat tad, ja mēs būtu uzgājuši kaut kur viesmīlīgu krastmalu, tomēr būtu par vēlu, jo mana patiesā «atbrīvošanās» bija iestājusies daudz agrāk: tieši tajā mirklī, kad Anabella Heiza, viņa arī Doloresa Lī, viņa arī Lolita, parādījās man tumsnēji zeltaina, ceļos nometusies, augšup vērstu skatienu tajā trūcīgajā verandā, fiktīvajā, negodīgajā, bet sevišķi veiksmīgajā piejūras kombinācijā (kaut gan tuvumā nebija nekā cita kā tikai otrās šķiras ezers).

Ar šo es pabeigšu uzskaitīt īpašās izjūtas, kuras bija atkarīgas, varētu pat teikt, izrietēja no modernās psihiatrijas postulātiem. Tāpēc es atteicos un liku arī Lolitai atsacīties no liedagiem, kuri uzvēdīja vienīgi grūtsirdību, ja bija tukši, vai arī bija pārāk apdzīvoti, kad tos applūdināja saule. No otras puses, mani vēl vajāja atmiņas par maniem bezcerīgajiem klejojumiem pilsētas parkos Eiropā, un tāpēc es nepārstāju interesēties par iespējām nodoties milas rotaļām zem klajas debess un meklēju piemērotas vietas pie tās «dabas krūts», kur savā laikā piedzīvoju tik daudz apkaunojošu zaudējumu. Liktenis arī šajā reizē nebija man labvēlīgs. Vilšanās, kādas es tagad gribu piereģistrēt (pamazām novirzot manu stāstu tajā novadā, kur nebeidzams risks un briesmas nāca līdzi manai laimei), nekādi nedrīkst apēnot Amerikas malieni — lirisko, episko, traģisko, bet nekad ne līdzīgu Arkādijai. Tā ir skaista, sirdi plosoši skaista, šī maliene, un tai ir raksturīga kaut kāda naiva, neviena neapdziedāta, šķīsta padevība, kādas vairs nav laķētiem, izkrāsotiem kā rotaļlietiņas Šveices ciematiņiem un pārpilnām izslavētajiem Alpiem. Neskaitāmi apkampušies mīlnieki ir skūpstījušies un gulējuši nogāzēs uz līdzena mauriņa Vecajā pasaulē, uz atsperīgām kā dārgs matra

cis sūnām, blakus lietošanai ērtam higiēniskam strautam, uz rupji sanaglotiem soliem zem monogrammām izrotātiem ozoliem un tik daudzās būdās tik daudzu dižskābaržu mežu pavēni. Taču Amerikas malienē svaiga gaisa mīļotājs neatradīs tik ērtas iespējas nodoties visvecākajam no visiem noziegumiem un izpriecām. Indīgi augi apsvilinās vina mīlnieces ciskas, nepazīstami kukaiņi sadzels viņa paša pēcpusi; meža paklāja asumi skrāpēs viņa prāvos ceļgalus, kukaiņi sadzels viņas celīšus; un visapkārt nepārtraukti čabināsies varbūtējas čūskas — kur nu, pusizmiruši drakoni!— turklāt sīkiem krabjiem līdzīgas plēsonīgu puķu sēklas pielipināsies kā pretīga smaragda garoza vienlīdz pie melnās zeķes zeķtura un pie baltās nobrukušās īsās zeķītes.

Es mazliet pārspīlēju. Reiz vasaras dienvidū, nokalnē aiz mežmalas, kur debeszilas ziedkopas (es tās nosauktu par zilaušiem) bija biezi saaugušas gar čalojošu kalnu strautu, mēs beidzot atradām, Lolita un es, vientuļu romantisku vietu, apmēram simt pēdu virs kalnu pārejas, kur atstājām automobili. Likās, ka nogāze nav-pārstaigāta. Pēdējā aizkususī priede bija apstājusies pelnītai atelpai uz klints, līdz kurai bija uzrāpusies. Mūs ieraudzījis, murkšķis iesvilpās un nozuda. Es noklāju Lolitai pledu. Zem tā klusi brikšķēja nokaltusī zāle. Kiprida atnāca un aizgāja. Izrobotai klintij, kas vainagoja augšējo nogāzi, un krūmu saaudzei zemāk par mūsu guļvietu, šķiet, vajadzēja mūs aizsargāt no saules un cilvēkiem. Ak vai, es nebiju ievērojis grūti pamanāmu sānu taciņu, kas nekaunīgi aizlocījās starp krūmiem un akmeņiem netālu no mums. Tad gan mēs tik tikko neuzrāvāmies; nav arī brīnums, ka šis gadījums uz visiem laikiem izdziedināja mani no skumjām pēc bukoliskas idilles.

Atceros, operācija bija beigusies, pavisam galā, un viņa šņukstēja manos apkampienos — svētīgu raudienu auka pēc vienas no tām kaprīzas grūtsirdības lēkmēm, kuras tik bieži uznāca šajā vispār brīnišķīgajā gadā. Es tikko biju paņēmis atpakaļ kaut kādu muļķīgu solījumu, kuru viņa izspieda no manis, izmantodama vīrieša kaisles aklo nepacietību, un tagad viņa mirkdama asarās bija izšļaukus atmetusies uz pleda un knaibīja manu mīļo roku, bet es līksmi smējos, un pretīgās, neaprakstāmās, neciešamās un — kā es

nojaušu — mūžīgās šausmas, kuras es tagad iepazīstu, toreiz bija tikai melns punktiņš manas laimes spožumā; un tā mēs gulējām, kad es izjutu vienu no tiem satricinājumiem, kuri beigās manu nabaga sirdi izsita no sliedēm, jo pēkšņi mans skatiens sastapās ar tumšām, nemirkšķinošām acīm — tie bija divi dīvaini un skaisti bērni, fauniņš un nimfete — dvīņi, spriežot pēc viņu pilnīgi vienādajiem gludajiem, melnajiem matiem un bālajām sejiņām. Viņi bija pieplakuši pie zemes, cieši raudzījās mūsos, un viņu vienādo kostīmiņu zila krāsa saplūda ar kalnu puķu zilumu. Ar izmisīgu kustību es paķēru pledu, lai piesegtos,— un tajā pašā brīdī netālu no mums krūmos sāka grozīties kaut kas līdzīgs pušbolam ar baltiem punktiņiem, pamazām pārtopot par resnas, īsmatainas brunetes iztaisnoto muguru; viņā automātiski pievienoja vēl vienu meža liliju savai buķetei, raudzīdamās uz mums pāri savu apburošo, no zila akmens iztēsto bērnu galvām.

Pašlaik, kad manu sirdsapziņu spiež pavisam cita bēda, es zinu, ka esmu drosmīgs cilvēks, bet toreiz man tas neienāca prātā, un es atceros, kā izbrīnījos par paša aukstasinību. Čukstus pateicis vienu no tām strupajām pavēlēm, kuras, neraugoties uz šausmīgo situāciju, parasti dod apjukušam un pie zemes pieplakušam dzīvniekam (ar kādu bezprātīgu cerību vai naidu trīc jaunā zvēra sāni, kādas melnas zvaigznes plosa dresētāja sirdi!), es liku Lolitai piecelties, un mēs cienīgi aizsoļojām, bet pēc tam nepieklājīgā steigā nošļūcām līdz ceļam, kur bija atstāts mūsu automobilis.

Aiz tā stāvēja lepna sedana tipa mašīna, un skaists asīrietis ar zilganmelnu bārdiņu, un monsieur trиs bien', zīda kreklā un tumšsārtās biksēs, pēc visa spriežot, botānikas mīļotājas resnules vīrs, visā nopietnībā fotografēja uzrakstu, kas vēstīja par kalnu pārejas augstumu. Tas daudzkārt pārsniedza 10 000 pēdu, un man trūka elpas. Smiltīm nočirkstot un mašīnai pasitoties sānis, mēs sākām braukt, pie tam Lolita vēl arvien nebija beigusi ģērbties, juceklīgi rosīdamās un lamādama mani tādiem vārdiem, kādus, pēc manām domām, meitenēm neklātos zināt, kur nu vēl lietot.

Gadījās arī citādas nepatikšanas. Kādreiz, piemēram, kinoteātrī. Tolaik Lolita bija kaislīga kino apmeklētāja (vēlāk, kad viņa atkal sāka iet ģimnāzijā, šī tieksme aprobežojas ar gurdenu iecietību). Gada laikā mēs noskatījāmies ar neizvēlīgu sajūsmu apmēram simtpiecdesmit vai pat divsimt programmu, pie tam dažkārt nācās noskatīties vienu un to pašu hroniku vairākas reizes, tāpēc ka dažādām mākslas filmām bija pievienots viens un tas pats kinožurnāla izlaidums, kas vilkās mums līdzi no pilsētas uz pilsētu. Visvairāk viņai patika šādas filmas un tieši tādā kārtībā: muzikālās komēdijas, gangsteru filmas un kovboju filmas. Pirmkārt, īstiem dziedātājiem un dejotājiem, kas tajās piedalījās, tika piedēvēta nepatiesa scēniska karjera kaut kādā — patiesībā nemaz ne grūtajā jomā, kur vairs nebija vietas nāvei un patiesībai un kur mīlīgs sirmgalvis, it kā nemirstīgais tēvs, sākumā nosodīja trakulīgās meitas mākslinieces karjeru, bet beigās vienmēr dedzīgi aplaudēja viņai pirmizrādē brīnišķīgā teātrī. Gangsteru pasaule bija ipaša: tur varonīgi reportieri tika briesmīgi spīdzināti, telefona rēķini sniedzās miljardos polāru, un nemākulīgas apšaudīšanās drosmīgā atmosfērā ļaundariem dzinās pakal pa notekcaurulēm un preču noliktavām patoloģiski bezbailīgi policisti (man bija lemts sagādāt viņiem mazāk raižu). Beidzot bija filmas par «mežonīgajiem Rietumiem» — saules izdedzināta zeme, zilacaini kovboji sarkanām sejām, klīrīga, bet brīnumdaiļa skolotāja, tikko atbraukusi uz Dārdošo aizu, zirgs, kas saslējies pakaļkājās, ganāmpulks stihiskā panikā, revolvera stobrs, kas ar tinkšķi izsit loga stiklu, neiedomājams dūru kautiņš, — tajā ar troksni sagāžas vesels kalns noputējušu vecmodīgu mēbeļu, galdus izmanto par ieroci, varoni izglābj salto lēciens, varonis ļaundara roku piespiež pie zemes, kāds vēl arvien cenšas uztaustīt izmesto mednieka dunci, cīkstoņi krekst, skali nobrikšķ dūre pa zodu, kāja iesper pa vēderu, varonis izlocījies uzveļas ļaundarim virsū; un tūlīt pēc tam, kad cilvēks ir pārcietis tik daudz mocību, ka no tām būtu beigts pats Hērakls (vai nu es to tagad nezinu!), nekas nav redzams, tikai tīri pievilcīgs zilums uz bronzas krāsas vaiga sakarsušajam varonim, kurš apkampj skaistuli brūti uz civilizācijas tālās robežas. Es atceros dienas izrādi mazā, piesmakušā kinematogrāfā, kas bija stāvgrūdām pilns ar

bērniem un piesūcies ar kinogarduma — ceptu kukurūzas graudu — karstajiem tvaikiem. Pār murrājošu ģitāristu ar kakla lakatu lēca dzeltens mēness; ģitārists bija uzcēlis kāju uz priedes baļķa un trinkšķināja stigas, un es gluži nevainīgi apmetu roku Lolitai ap plecu un pievirzīju vaigu viņas deniņiem, bet te pēkšņi divas raganas mums aiz muguras sāka dudināt kaut ko dīvainu — nezinu, vai es pareizi sapratu, bet jau tas, ko pa pusei sadzirdēju, lika man noņemt glāsmīgo roku, un, protams, filmas pārējā daļa man pagāja vienā miglā.

Seit man jāizpauž dīvaina atzīšanās. Jūs laikam smiesieties, bet, patiesību sakot, man nezin kāpēc nebija izdevies precīzi noskaidrot stāvokļa juridisko pusi. Es to nezinu arī vēl šobrīd. Nu, protams, manās ausīs nonāca kaut kādas nejaušas ziņas. Alabamā aizbildnim ir aizliegts bez tiesas piekrišanas mainīt aizbilstamā bērna dzīvesvietu. Minesotā, kurai zemu paklanos, likumos ir noteikts: ja radinieks pieņem savā aizsardzībā un aizbildnībā bērnu, kas vēl nav sasniedzis četrpadsmit gadu vecumu, tiesas iestādes neiejaucas. Jautājums ir tāds: vai līdz spazmām krūtīs apburošas, tikko matiņiem apaugušas drostaliņas patēvs ar viena vienīga mēneša stāžu, neirastēniķis atraitnis šobrīd ar nelieliem, bet pastāvīgiem ienākumiem un ar Eiropas dzīves pieredzi, šķiršanos un ieslodzījumu vairākos trakonamos pagātnē — vai viņš var tikt uzskatīts par radinieku un tātad par īstu aizbildni? Un, ja ne, vai man vajag, vai es drīkstu, saprātīgi rīkojoties, paziņot kādai sociālās aizgādības nodaļai un iesniegt tai lūgumu (kā tad īstenībā iesniedz lūgumu?), un ļaut, lai tiesas pārstāvis izpētītu lēnprātīgā, bet slīpētā Humberta un bīstamās Doloresas Heizas dzīves veidu? No daudzajām grāmatām par laulību, mazgadīgo pavešanu un adopciju, kurās es paslepen tiku ielūkojies lielu un mazu pilsētu publiskajās bibliotēkās, es neko neuzzināju, tikai miglainus norādījumus par to, ka valsts ir augstākais aizbildnis meitenēm maigajā vecumā. Pilvens un Zapels, ja pareizi esmu atcerējies viņu vārdus, apjomīga darba autori par laulības likumiem, pilnīgi ignorēja patēvus ar bārenīšiem, kas palikuši viņiem uz rokām un ceļiem. Mans labākais draugs — monogrāfija, ko izdevis sociālās nodrošināšanas resors (Čikāgā, 1936. g.) un kuru ne

pie kā nevainojama vecmeita ar lielām pūlēm uzokšķerēja man bibliotēkas noliktavas putekļainajos dziļumos, apgalvo sekojošo: «Nav tāda likuma, ka ikvienam nepilngadīgajam būtu vajadzīgs aizbildnis; tiesas loma ir pasīva, un tā tikai tad sāk darboties, kad bērna stāvoklis acim redzami top apdraudēts.» Esmu nonācis pie secinājuma, ka cilvēks tiek iecelts par aizbildni tikai tādā gadījumā, ja viņš ir izteicis svinīgu un formālu vēlēšanos par tādu kļūt; taču var paiet vairāki mēneši, līdz viņu izsauc uz viņa lietas izskatīšanu un atļauj viņam ataudzēt pāri zilpelēku spārnu, kādi piederas viņa stāvoklim, bet pa to laiku daiļo, dēmonisko bērnu likums atstāj savā vaļā, kas īstenībā arī attiecas uz Doloresu Heizu. Pēc tam tiek izskatīta lieta. Tiesnesis uzdod divus trīs jautājumus, advokāts sniedz dažas nomierinošas atbildes, smaidi, galvas mājiens, laukā smidzina lietutiņš — un apstiprināšana amatā ir notikusi. Un tomēr es neuzdrošinājos. Neuzbāzties, izturēties kā kamolā saritinājusies pele, gulēt alā! Tiesa uzsāk drudžainu darbību tikai tad, kad ir iejaukts naudas jautājums: divi savtīgi aizbildņi, aplaupīts bārenis, trešais, vēl plēsonīgāks dalībnieks . . . Taču šoreiz viss*bija labākajā kārtībā, īpašums sen bija savā vietā, un mātes nelielais mantojums pilnīgi neskarts gaidīja Doloresas Heizas pilngadību. Visprātīgākais, liekas, bija atturēties no lūguma iesniegšanas. Jā, bet vai neiejauksies kāda organizācija, kaut kas līdzīgs Cilvēkmīlestības biedrībai, ja es izturēšos pārāk klusu?

Draudzīgi noskaņotais Fārlovs, kurš bija tāds ka lietas vedējs tiesā un droši vien varētu sniegt jēdzīgu padomu, bija pārāk aizņemts ar domām par sievas saslimšanu ar vēzi, lai spētu darīt ko vairāk, nekā bija solīts, proti — turpināja rūpēties par Šarlotes skopo mantību, kamēr es mazpamazām atspirgšu no satricinājuma par viņas nāvi. Es viņam cieši iegalvoju, ka Doloresa ir mana nelikumīgā meita, un tāpēc nevarēju gaidīt, lai viņš kā cilvēks no malas interesētos par radušos stāvokli. Kā jau lasītājs droši vien būs apjautis, es esmu slikts veikalnieks; bet, proti, ne slinkums, ne nezināšana nedrīkstēja būt par traucēkli man meklēt profesionālu palīdzību. Mani atturēja šausmīgā sajūta, ka, tiklīdz sākšu uzmākties liktenim un centīšos pamatot un izprast tā pasakaino dāvanu, šī dāvana tūlīt tiks man atņemta, tāpat kā austrumu pasakā tā pils kalna

galā, kura izgaisa, līdzko kāds pircējs sargam jautāja, kāpēc tur iztālēm tik skaidri redzama saulrietā debess maliņa starp melno klinti un pils pamatni.

Es nodomāju, ka Bērdslijā (kur atrodas Bērdslijas Sieviešu universitāte) es noteikti sameklēšu tās rokasgrāmatas, kurās man vēl nav izdevies ieskatīties, kā, piemēram, Vernera traktātu «Par Amerikas aizbildniecības likumu» vai dažas brošūras, ko izdevis Bērnu birojs. Turklāt es nolēmu, ka Lolitai jebkas tomēr būs labāk neka demoralizējoša dīkdienība, kādā viņa dzīvoja. Man izdevās viņu pierunāt sagādāt man tik daudzus saldus pakalpojumus — to uzskaitījums būtu ārkārtīgi izbrīnījis pedagogu teorētiķi; taču ne ar draudiem, ne lūgumiem es nevarēju viņu pārliecināt, lai viņa izlasa kaut ko citu, ne tikai tā saucamos komiksus vai stāstus žurnāliņos, kas paredzēti amerikaņu skaistajam dzimumam. Jebkura mazliet augstāka līmeņa literatūra viņai atsauca atmiņā ģimnāziju, un, kaut gan viņai nebija nekas pretī kādreiz ieskatīties Seherezādes pasakās vai «Mazajās Sievietēs», viņa kategoriski atteicās «brīvdienās» tērēt laiku ar tādām nopietnām, gudrām grāmatām.

Tagad es domāju, ka būtu bijusi liela kļūda — atgriezties austrumos un nodot viņu privātģimnāzijā Bērdslijā, nevis kaut kādā veidā pārkļūt pāri Meksikas robežai, it ipaši tāpēc, ka tā bija tik tuvu, un klusu nogaidīt pāris gadiņu subtropiskajā paradīzē, pēc tam es būtu varējis pilna mierā apprecēties ar savu mazo kreolieti, jo, atzīšos, vadoties no tā, kādā stāvoklī bija manas mandeles un gangliji, es vienas pašas dienas laikā svaidījos no viena vājprāta pola uz otru — no domas, ka ap 1950. gadu man nāksies tā vai citādi atbrīvoties no grūti audzināmās pusaudzes, kuras burvīgā nimfetība ap to laiku būs izkūpējusi, uz domu, ka ar nelielu centību un veiksmi man varbūt izdosies tuvākā nākotnē piedabūt viņu laist pasaulē visdaiļāko nimfeti ar manām asinīm dzīslās, Lolitu Otro, kurai 1960. gadā būtu astoņi vai deviņi gadi, kad es vēl būtu dans la torce de l'age'; teikšu ko vairāk — ar savu prāta vai neprāta tālskati es būtu spējīgs saskatīt gadu

tālumā un vieillard encore vert' (varbūt tas zaļums ir vienīgi pelējums?), dīvainu, maigu, gaudulīgu dakteri Humbertu, kurš bezgaligi skaistās Lolitas Trešās sabiedrībā izmēģina «mākslu būt vectēvam», ko apdziedājis Viktors Igo.

Nav šaubu, ka šajās mūsu trakā ceļojuma dienās, kā Lolitas Pirmās tēvs es biju līdz smieklīgumam neapmierinošs. Jāsaka gan, es ļoti centos. Es lasīju un pārlasīju gramatiņu ar netīšu bībelisku virsrakstu: «Iepazīsti savu meitu», kuru biju iegādājies tajā pašā veikalā, kur es Lolitai viņas trīspadsmitajā dzimšanas dienā nopirku, kā komercijā mēdz teikt, greznu izdevumu ar «skaistām» ilustrācijām — Andersena «Nāriņu». Bet pat mūsu vislabākajos saprašanās mirkļos, kad lietainā dienā mēs lasījām (turklāt Lolitas skatiens visu laiku šaudījās no loga uz viņas rokas pulkstenīti un atkal uz logu) vai labi un garšīgi paēdām pusdienas ļaužu pārpilnajā «ēstuvē» (kas atgādināja uz vietas stāvošu restorāna vagonu), vai spēlējām «cūkas», vai staigājām pa veikaliem, vai klusēdami kopā ar pārējiem automobilistiem un šo bērniem blenzām uz sadauzītu, asinīm notašķītu mašīnu un sieviešu zābaciņu grāvī (dzirdu, kā Lolita saka, kad sākām braukt: «Tas bija tas pats sporta apavu modelis, kuru es vakar tik veltīgi aprakstīju kretīnam pārdevējam!»), — visos šajos nejaušajos mirkļos es sev šķitu tikpat neīsts tēvs kā viņa — meita. Varbūt, es domāju, šī vietu maiņa, kas līdzinās bēguļošanai, tik postoši ietekmē mūsu spējas izlikties? Varbūt pastāvīga dzīvesvieta un skolas dzīves rutīna radīs zināmu uzlabošanos?

Izvēlēdamies Bērdsliju, es vadījos ne tikai no tā, ka tur bija samērā ciešama sieviešu ģimnāzija, mani apmierināja ari tas, ka tur atradās pazīstama sieviešu universitāte. Man gribējās būt casй,1 gribējās piesaistīties kādai raibai virsmai, lai ar to nemanot saplūstu manas arestanta svītras. Tā man ienāca prātā mans labs paziņa franču literatūras profesors Bērdslijas universiātē: lāga vīrs izmantoja klasēs manis sastādītās mācību grāmatas un reiz pat uzaicināja mani atbraukt

1 Vēl zaļoksnis sirmgalvis. (Tulk. no Iranču vai.)

' Tāds, kam ir noteikta dzīvesvieta vai nodarbošanās. (Tulk. no Iranču vai.)

un nolasīt lekciju. Lektora postenis sieviešu universitātē nebūt nevarēja mani ieinteresēt, jo (kā jau reiz atzīmēju šis grēksūdzes lappusēs) manā uztverē nekas neizskatās draņķīgāk kā smagas, nojukušas pēcpuses, resni kāju ikri un piņņainas pieres, kādas ir vairumam studenšu (iespejams, ka es viņās saskatu tikai aprepējušas sieviešu miesas kapenes, kurās dzīvas apglabātas manas nimfetes!); bet es ilgojos pēc etiķetes, dzīves fona, maskas, un, kā drīzumā pastāstīšu, vēl bija kāds īpašs un diezgan dīvains iemesls, kāpēc mīļais Gastons Godēns savā personā būtu varējis man noderēt par sevišķi drošu aizstāvi.

Visbeidzot, bija naudas jautājums. Mani ienākumi nespēja segt izdevumus, ko prasīja mūsu izklaides brauciens. Es, taisnību sakot, centos izvēlēties lētākās mājeles; bet mūsu budžetu vienā laidā iedragāja apmešanās trokšņainos luksusa hoteļos vai pretenciozajās «Stabulēs» (pseidorančo dendijiem). Satriecošas summas prasīja arī ievērojamu vietu apskate un Lolitas garderobe, arī vecajai Heizu klaberkastei, kaut gan tā bija izturīga un visai uzticama mašīna, pastāvīgi bija nepieciešams vairāk vai mazāk dārgs remonts. Vienā no ceļu karšu bloknota tipa grāmatiņām, kas nejauši bija saglabājusies starp papīriem, kurus varas orgāni laipni atļāva man izmantot šim piezīmēm, es atradu šādus tādus aprēķinu uzmetumus, no kuriem var secināt, ka ekstravagantajā 1947.—1948. gadā, no viena augusta līdz otram, pajumte un uzturs mums izmaksāja 5500 dolāru, bet benzīns, eļļa un remonts — 1234; gandrīz tikpat izdots dažādām papildu vajadzībām, tā ka simt piecdesmit brauciena dienās (mēs pieveicām apmēram 27 000 jūdžu!) un apmēram divsimt dienās, kas pavadītas apmešanās vietās, trūcīgais rantjē Humberts izdevis 8000 dolāru vai, sacīsim, pat 10 000, jo, būdams nepraktisks, es droši vien biju aizmirsis dažu labu budžeta pantu.

Un nu mēs atkal braucam uz austrumiem: es drīzāk esmu iztukšots, nekā kaisles triumfa spārnots, viņa vai plīst aiz veselības, attālums starp gurnu kauliņiem viņai arvien vēl nav lielāks kā zēnam, kaut gan viņa ir paaugusies četras collas un svarā pieņēmusies par astoņām amerikāņu mārciņām. Mes izbraukājāmies visur. Mēs vispār neko netikām redzējuši. Un šodien es sāku domāt, ka mūsu garais ceļojums tikai apgānījis ar

līkumainu gļotu svītru skaisto, pakļāvīgo, sapņaino, milzīgo valsti, no kuras pēc notikušā fakta palicis tik vien kā nodriskātu karšu kolekcija, iziruši ceļveži, vecas auto riepas un viņas šņuksti naktī — katru, katru nakti —, tiklīdz es izlikos aizmidzis.

4

Kad cauri ēnu un gaismas vijumiem pieripojām pie nama № 14 Tejera ielā, mūs saņēma nopietns puikiņš ar atslēgām un zīmīti no Gastona, kas mums bija noīrējis šo māju. Mana Lolita, savam jaunajam mājoklim neuzmetusi ne aci, automātiski ieslēdza radio, pie kura instinkts tūdaļ viņu pieveda, un nozvēlās viesistaba uz dīvāna ar vecu ilustrēto žurnālu paku, kuru tapat, apkārt neskatīdamās, nekļūdīgi atrada, ielaidusi roku divana galdiņa iekšās.

Man, patiesību sakot, bija vienalga, kur dzīvot, tikai ar vienu noteikumu: lai varētu kaut kur ieslēgt Lolitu; bet laikam sarakstē ar Gastonu no viņa nenoteiktajiem-izteicieniem es tikpat nenoteikti biju iztēlojies efejām apvītu mūra villu. īstenībā mūsu jaunais mājoklis nomācošā veidā atgādināja Heizu māju (līdz kurai bija tikai četrsimt jūdžu): tikpat vienmuļa būve no pelēkiem dēļiem ar šķindeļu jumtu un bāli zaļām markīzēm virs logiem; arī istabu izkārtojums, lai gan tās bija mazākas un mēbelētas stingri mietpilsoniskā stilā, bija līdzīgs. Mans kabinets tomēr negaidot izrādījās plaša telpa, no grīdas līdz griestiem piepildīts apmēram ar divi tūkstoši grāmatām par ķīmiju — šo zinātni Bērdslijas universitātē pasniedza mans uz gadu aizbraukušais namsaimnieks.

Es biju cerējis, ka Bērdslijas sieviešu ģimnāzija, dārga skola bez internāta, ar otrajām brokastīm un efektigu vingrošanas zāli, ne tikai lolo visus šos jaunos ķermeņus, bet arīdzan dod zināmu pamatbarību jaunajiem prātiem. Gastons Godēns, kurš reti sprieda pareizi par amerikāņu sadzīvi, bija. mani brīdinājis, ka skola droši vien ir no tādām, kur, pēc viņa izteiciena (kā ārzemnieks viņš labprāt lietoja šādas frāzes), «māca ne tik daudz gramatiskos, kā aromātiskos likumus». Bīstos, ka pat to šī skola nesniedza.

Kad pirmo reizi satikos ar priekšnieci mis Pratu, viņa atzinīgi izteicās par manas meitas «mīļajām zilajām actiņām» (Lolitai — un zilas acis!) un par manu draudzību ar «mūsu ģeniālo francūzi» (Gastons — un ģēnijs!), bet pēc tam, nodevusi Dolliju kādai mis Kormorantei, viņa savilka pieri grumbās, it kā sakopodama domas, un pēc brītiņa iesaka tā:

«Mēs ne visai tiecamies pēc tā, mister Humbard, lai mūsu audzēknes kļūtu par grāmatu tārpiem vai prastu nobērt visas Eiropas galvaspilsētas — kuras tikpat neviens nepazīst—, vai arī iekaltu galvā aizmirstu kauju gadus. Kas mūs patiesi interesē, tas ir — iemācīt bērnu dzīvot grupā. Tāpēc mēs pievēršam lielu uzmanību dejām, debatēm, amatieru teātra izrādēm un saskarsmei ar zēniem. Mums jāņem vērā daži fakti. Jūsu daiļā Dollija drīz iekļausies tajā gadagājuma grupa, kur tādi teicieni kā «kavalieri», «iziet ar kavalieri», «izejamā kleita» un tamlīdzīgi viņai būs tikpat svarīgi kā jums, teiksim, «komerclietas», «komercsakari», «komercsekmes», bet man (un viņa liekulīgi pasmaidīja)—manu skolnieču labklājība. Doroteja Humbarda jau ir iesaistīta veselā sociālās dzīves sistēmā, kura sastāv — vai nu mums tas patīk, vai ne — no cīsiņu kioskiem, piena bāriem, iesala dzērieniem un kokakolas; kinofilmām, dančiem, nakts piknikiem liedagā un pat friziermakslas vakariem, kuros meitenes cita citai kārto matus! Protams, Bērdslijas ģimnāzija neatbalsta dažas no šīm interesēm, bet dažas mēs novadām uz citām, konstruktīvākām sliedēm. Mēs vienmēr cenšamies pagriezties ar muguru pret miglu, bet ar seju — pretī saulei! īsāk izsakoties, kaut arī mēs izmantojam dažas formālās audzināšanas metodes, mūs vairāk interesē komunikācija, nevis kompozīcija, tas ir, lai kā mēs cienām Sekspiru un pārējos, mēs vēlamies, lai mūsu meitenes brīvi kontaktētos ar apkārtējo dzīvo pasauli, nevis iedziļinātos sapelējušos foliantos. Tiesa, mēs vēl virzāmies uz priekšu taustīdamies, bet darām to racionāli, kā ginekologs, iztaustot audzēju. Mēs, doktor Humburg, uz visu raugāmies no organiska un organizatoriska redzes viedokļa. Mēs atteicāmies no vesela lēruma nevajadzīgu priekšmetu, kuri pēc tradicijas kādreiz meitenēm mācīti, neatstājot laiku praktiskām zināšanām un lietišķajām mākslām, un visām pārējām zināšanām, kādas viņām ievajadzēsies, kad

viņas sāks iekārtot savu dzīvi un — kā ciniķis varētu teikt — vira dzīvi. Mister Humberson, atļaujiet man to izsacīt šādi: zināt planētas precīzo stāvokli ir neapšaubāmi svarīgi, taču zināt, kur virtuvē visizdevīgākā vieta ledusskapim,— tas var izrādīties nākamajai jaunajai mājasmātei vēl svarīgāk. Jūs sakāt, ka viss, ko jūs vēlaties,— lai meitene sķolā gūtu labu izglītību. Bet kā jūs saprotat šo jēdzienu —«izglītiba»? Agrākos laikos tai bija galvenokārt mutiska izpausme; citiem vārdiem, jūs varējāt bērnam likt iezubrīt veselu enciklopēdiju, un viņš, šķiet, zinātu vairāk, nekā skola var dot. Doktor Hummer, vai jūs apzināties, ka šolaiku pusaudzim kaut kāds viduslaiku karagājiens ir dzīvē mazāk vērtīgs nekā gājiens (viņa mazliet piemiedza aci) uz kafetēriju kopā ar jaunu cilvēku? Es atkārtoju šo joka teicienu, ko šajās dienās atļāvās mūsu psihoanalītiķe. Mēs dzīvojam ne tikai ideju pasaulē, bet priekšmetu pasaulē. Vārdiem bez praktiska seguma nav jēgas. Ko, īsteni sakot, Dorotejai Hummersonei var nozīmēt kaut kāda Grieķija vai Tuvie Austrumi ar viņu harēmiem un verdzenēm?»

Sāda programma mani sākumā nedaudz samulsināja, bet es aprunājos ar divām gudrām dāmām, kas agrāk darbojušās šajā skolā, un viņas man iegalvoja, ka meitenes tur daudz un nopietni lasot un ka visas tās pļāpas par «komunikāciju» — tā ir vienīgi reklāmas kņada, kuras mērķis ir piedēvēt vecmodīgajai Bērdslijas ģimnāzijai finansiālā nozīmē derīgu «modernu» pieskaņu, kaut gan patiesībā tā palikusi tikpat vecmodīga kā aube.

Vēl otrs, kas man patika tieši šajā skolā, laikam sasmīdinās dažus manus lasītājus; bet man tas bija ļoti svarīgi, jo tāds jau es esmu. Lieta tāda, ka pāri ielai, tieši pretī mūsu mājai, es pamanīju spraugu starp namiem — piegružotu tukšāju ar koši lapotiem krūmiem, ķieģeļu kaudzi, vairākus čupā samestus dēļus un bāli violetu kupenu sīku rudens ziediņu; pa šo spraugu varēja saredzēt dziestošā tālē nelielu daļu no Skolas ielas, kas iet paralēli mūsējai — Tejera ielai, un aiz šī posma — skolas rotaļu laukumu. Neņemot vērā psiholoģisko apmierinājumu, ka šādā kombinācijā Dollijas diena sakrīt ar manējo, es uzreiz paredzēju, ka, guļot gultā savā kabinetā, ar spēcīga tālskata palīdzību es priecāšos, saskatījis statistiski neizbēgamo procentu

nimfešu starp meitenēm, kas lielajā starpbrīdi rotaļāsies kopā ar Dolliju. Diemžēl jau pirmajā skolas dienā ieradās strādnieki un uzcēla šķērsām pāri tukšājam sētu, pēc tam ļoti drīz aiz sētas izauga dzeltena koka būve, kas pilnīgi aizsedza šo burvīgo spraugu. Kad viņi bija sakrāvuši diezgan materiāla, lai man sariebtu, šie bezjēdzīgie celtnieki darbus pārtrauca un vairs nekad nerādījās.

5

Tejera ielā — vienā no labākajām ielām bez veikaliem —, šajā ievērojamā universitātes pilsētiņā zaļo, rūsgano, zeltaino koku pavēnī nenovēršami uzradās personas, kas sastopoties jūs apsveica ar godbijīgu rējienu par meteoroloģiskiem apstākļiem. Es lepojos, ka uzturu vienādu temperatūru mūsu saskarsmēs: ne mazākās rupjības, tomēr pilnīga atsvešinātība. Mans kaimiņš rietumos no manis, kurš varēja būt veikalnieks vai profesors, vai arī kā viens, tā otrs, dzirklēdams mauriņu vai aplaistīdams automobili, vai — mazliet vēlāk — atkausēdams piebrauktuvi pie lievenēm (man nospļauties, ja visi šie darbības vārdi neiederas), reizēm uzsāka ar mani sarunu, bet mana aprautā murkšķēšana, kas bija saprotama vienīgi tik daudz, lai to varētu iztulkot kā trafaretu piekrišanu vai jautājošu pauzes aizpildīšanu, neļāva izraisīties kaut kādām tuvākām attiecībām. No abām mājām, kas atradas abpus kādreizejam tukšājam mums pretī, viena bija aiznaglota, bet otrā dzīvoja divas angļu literatūras profesores: tvīdā tērpusies īsmatainā mis Lestere un blāvi sievišķīgā mis Fabiāne — viņu vienīgais sarunu temats mūsu īsajās trotuāru sarunās bija (lai svētīts viņu takts!) manas meitas jaunavīgais daiļums un Gastona Godēna «naivais šarms». Mana kaimiņiene austrumu pusē bija daudz bīstamāka par pārējiem. Sī banālā, glumā čūska bija kā izkāpusi tieši no farsa. Viņas nelaiķis brālis kādreiz bijis «saistīts ar universitāti»— viņš esot ieņēmis vecākā sarga posteni. Atceros, kā viņa reiz bija apturējusi Dolliju uz ielas, kamēr es viesistabā pie loga nepacietīgi gaidīju, kad mana dūdiņa atgriezīsies no skolas. Derdzīgā vecmeita, slēpdama slimīgo ziņkāri

aiz salkanas labvēlības, balstījās uz sava tievā kā spieķis lietussarga (krusa tikko bija pāri, sāniski izlīda salta, samirkusi saule), bet Dollija, nevērodama miklo aukstumu, stāvēja atpogātā brūnā mēteli, spiežot pie vēdera uz rakstāmmapes sakrautu torni no vairākām grāmatām (tāda viņām bija mode nest mācību grāmatas); viņas rožainie celiši spīdēja starp svārku malu un lempīgajiem garo gumijas zābaku stulmiem, un pamuļķīgs, apmulsis smaidiņš te uzplauka, te dzisa viņas strupdegunes sejā, kura — iespējams, bālganajā ziemas gaismā — šķita gandriz neglīta, tāda kā vienkāršai vācu Mдgdeleinun tā viņa tur stāvēja un centās tikt galā ar mis Austrumas jautājumiem: «Bet kur tava mamma, mīlulīt? Un ar ko nodarbojas tavs nabaga tētis? Un kur jūs dzīvojāt agrāk?» Citā reizē šis nelietīgais radījums pienāca uz stūra man klāt ar gaudulīgu sveicienu — bet man izdevās izvairīties no sarunas; taču pēc dažām dienām no viņas pienāca zīmīte aploksnē ar tumši zilām malām: izveicīgi jaukdama sīrupu ar indi, viņa uzaicināja Dolliju kādu svētdienu apciemot viņu: «saritināties atzveltnī un pārcilāt veselu kaudzi brīnišķīgu grāmatu, kuras mirusī māte man dāvājusi bērnībā, nevis ieslēgt radio pilna skaļumā katru nakti līdz diezin kurai nakts stundai».

Man bija ļoti jāpiesargājas arī no Guligana kundzes, apkopējas un draņķīgas virējas, kuru es iemantoju reizē ar iepriekšējo īrnieku putekļu sūcēju. Dollija saņēma otrās brokastis skolā, tā ka ar to nekādu grūtību nebija; turpretī brokastis, visai bagātīgas, es iemanījos pagatavot viņai pats un vakarā uzsildīju pusdienas, ko Guliganiete bija izvārījusi pirms aiziešanas. Šai labsirdīgajai un nekaitīgajai sievietei, paldies Dievam, bija diezgan vājas acis, kas nevarēja saskatīt sīkumus; gultas es sakopu pats un šajā ziņā kļuvu liels eksperts, tomēr nekad nevarēju apspiest sajūtu, ka kaut kur ir palikušas kļūmīgas pēdas; un retos gadījumos, kad Guliganiete un Lolita vienā laikā atradās virtuvē, es visu laiku baiļojos, ka mana vientiesīte meitene varētu pakļauties atsaucīgās večas omulīgajam valdzinājumam un kaut ko izpļāpāt. Man bieži ir licies, ka mēs dzīvojam caurredzamā, apgaismotā

stikla mājā un ka jebkuru mirkli plānlūpainā, pergamentam līdzīgā kaimiņienes seja var ielūkoties pa nejauši neaizsegtu logu, lai bez maksas redzētu tādas lietiņas, ka pat vispārsmalcinātākais voyeur1 būtu ar mieru izgrūst smuku naudiņu, lai tās varētu novērot kaut vienu bridi.

6

Pāris vārdu par Gastonu Godēnu. Viņa sabiedrībā es jutos patīkami — vismaz ne smagi; tie bija pilnīgas drošības fluīdi, kuri, izplūstot no viņa apjomīgā stāva, apņēma no visām pusēm manu noslēpumu. Nevarētu sacīt, ka viņš par to nenojaustu: man nebija sevišķu iemeslu atklāt viņam visu, un viņš bija pārāk egocentrisks un izklaidīgs, lai pamanitu vai noģistu kaut ko tādu, kas viņu varētu pamudināt atklāti pajautāt un man -— tikpat atklāti atbildēt. Sarunās ar citiem Bērdslijas iedzīvotājiem viņš labi atsaucās par mani, viņš bija mans labais sludinātājs. Ja viņš uzzinātu mes goiits2 un Lolitas stāvokli, tas viņu ieinteresētu tik vien, cik tas varētu izgaismot manu attieksmi pret viņu pašu, attieksmi, kurai sveša gan nedabiska laipnība, gan arī kāds mājiens par izlaidību, jo, neraugoties uz viņa neoriģinālo prātu un miglaino atmiņu, viņš varbūt apjēdza, ka par viņu es zinu vairāk nekā Bērdslijas birģeļi. Viņš bija patukls, ļumīgs, melanholisks vecpuisis, ar sašaurinātu augšgalu, kuru vainagoja šauru plecu pēris nevienādā augstumā un bumbierveida galva ar gludu matu sasuku uz vienu pusi un melnām pieplakušu matu paliekam otrā pusē. Viņa ķermeņa apakšējā daļa bija milzīga, un viņš pārvietojās uz fenomenāli resnām kājām piesardzīga ziloņa jocīgajā gaitā. Viņš vienmēr bija ģērbies melnās drēbēs — pat kravate bija melna; vannā viņš gāja reti, viņa angļu valoda bija tīrā burleska. Tomēr visi viņu uzskatīja par pārmēru apburošu, apburoši oriģinālu cilvēku! Kaimiņi noņēmās ar viņu; viņš zināja nosaukt vārdā visus mazos puikas savā kvartālā (viņš dzīvoja dažas ielas tālāk no manis) un nolīga viņus tīrīt ietvi savas mājas priekšā, sadedzi

1 Nepieklājīgu skatu cienītājs. [Tulk. no Iranču vai.)

2 Manu gaumi. (Tulk. no Iranču vai.)

nāt nobirušās lapas sētā aiz majas, sanest malku šķūnīti un pat veikt dažus vienkāršus pienākumus mājā; viņš tos mieloja ar franču šokolādes konfektēm, pildītām ar «īstu» liķieri, savā vientuļajā būcenitī, ko bija iekārtojis pagrabā, kur gar appelējušām, bet ar izrakstītiem paklājiem noklātām sienām starp nomaskētām ūdensvada caurulēm bija sakarināti visādi interesanti kinžali un pistoles. Bēniņos viņam bija «ateljē»: mūsu mīļais šarlatāns pa reizei gleznoja. Mansarda slipo sienu viņš bija izdaiļojis ar lielām fotogrāfijām: tur bija domīgais Andrē Zids, Čaikovskis, Normans Duglass, divi citi pazīstami angļu rakstnieki, Ņižinskis (daudzu deju pozās un apvīts ar vīģes lapām), Harolds Eksekss (sapņaini kreisais profesors vidējo rietumu koledžā) un Marsels Prusts. Visi šie nabadziņi, likās, nupat, nupat noslīdēs no slipās plaknes. Bez tam viņam bija albums, kurā bija ievietoti momentuzņēmumi — visi apkaimes mazie Džimi un Džeki, un, kad es, albumu pāršķirstot, izteicu kaut ko patīkamu, Gastons piepūta savas jau tā pilnīgās lūpas un ar sentimentālu grimasi caur zobiem izspifeda: «Oui, ils sont gentils.»' Pie tam viņa brūnās acis maldījās pa šādiem tādiem mākslinieciskiem nieciņiem darbnīcā, kur atradās arī viņa paša nenozīmīgās gleznas (primitīvi un nosacīti uzgleznotas acis, nošķeltas ģitāras, zili krūšu gali, ģeometriski zīmējumi — vārdu sakot, viss «laikmetīgais»), un, nenoteikti norādīdams uz kādu priekšmetu, izrakstītu koka salātu trauku vai vāzi ar dzīslojumu, viņš runāja: «Prenez donc une de ces poires. La bonne dame d’en lace m'en offre plus que je n'en peux savourer.»2 Vai: «Mississe Taille Lore vient de me donner ces dahlias, belles fleurs que j'exиcre.»3 (Un visu to — drūmi, sērīgi, ar pasaules skumju pieskaņu.)

Pats par sevi saprotams, ka es devu priekšroku savam, nevis viņa dzīvoklim, kad mēs ar viņu satikāmies divas trīs reizes nedēļā, lai spēlētu šahu. Izskatā līdzīgs vecam, sadauzītam elkdieviņam, viņš sēdēja,

1 Jā, viņi ir tik jauki. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Paņemiet vienu no šiem bumbieriem. Lādzīgā kaimiņiene, kas dzīvo pretī, tos man dod tādā daudzumā, ka es nevaru visus notiesāt. (Tulk. no Iranču vai.)

J Misis Teilore man nupat uzdāvāja šīs dālijas — skaisti ziedi, kurus es neciešu. (Tulk. no Iranču vai.)

uzlicis uz ceļiem tuklās rokas, un tā skatijās uz šaha dēli, it kā tas būtu līķis. Minūtes desmit viņš šņākādams domāja — un pēc tam izdarīja neveiksmīgu gājienu. Vai ari lāga virs pēc vēl ilgākām pārdomām noteica: «Au roi!»' —un tas skanēja kā veca suņa gauss rējiens ar gurguļojošām skaņām beigās, un viņa atkārušās lūpas kratījās kā receklis; pēc tam viņš, smagi nopūties, uzrāva savas trīsstūrainās uzacis, jo es viņam norādīju, ka viņam pašam draud šahs.

Dažreiz no tās vietas, kur mēs sēdējām manā aukstajā kabinetā, es varēju sadzirdēt, kā Lolita basām kājām vingrinās baleta tehnikā uz kailās grīdas viesistabā, kas atradās zem mums; turpretim Gastonam uztveršanas spējas spēles gaitā patīkami notrulinājās, un līdz viņa apziņai nenonāca šie baso kāju ritmi — un-viens, un-div', un-viens, un-div’, ķermeņa svars pārvietojas uz izstiepto labo kāju, kāja augšā un sānis, un-viens, un-div’— un tikai tad, kad viņa sāka lēkāt, izmetot kājas lēciena virsotnē vai saliecot vienu kāju un izstiepjot otru, un lidojot, un piezemējoties uz pirkstgaliem,— tikai tad mans īdzīgais, pelēkbālais, diženais pretinieks sāka berzēt galvu vai vaigu, it kā uztverot šos attālos klaudzienus kā šausmīgus sitienus, ko taranējot viņam sagādā mana niknā dāma.

Citkārt mana Lola dīkdienīgā gaitā iepeldēja pie mums, kamēr mēs punktierējām pie šaha dēļa, — un man vienmēr bija liels prieks noskatīties, kā Gastons, neatraudams savu ziloņa aci no figūrām, ceremoniāli piecēlās, lai paspiestu viņai roku, un tūdaļ palaida vaļā viņas ļenganos pirkstiņus, un pēc tam, nepaskatījies uz viņu ne reizi, atkal sēdās, lai iekristu lamatās, ko es viņam biju sagatavojis. Reiz, pirms Ziemassvētkiem, kad es viņu nebiju redzējis pāris nedēļas, viņš man pavaicāja: «Et toutes vos filleltes, elles vont bien?»2 — tad man kļuva skaidrs, ka viņš pareizinājis manu vienīgo Lolitu ar tērpu skaitu, ko viņa nodurtais acu skatiens pavirši uztvēris pa visu laiku, kad viņa daudzas reizes bija parādījusies gan šaurās, zilās gara

1 Sahs karalim. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Un visas jūsu meitiņas — kā viņām klājas? (Tulk. no Iranču

jās biksēs, gan svārkos, gan peldbiksltēs, gan stepētā halātiņā, gan pidžamā.

Pavisam negribot es tik ilgi noņēmos ar nabaga Gastonu (skumji iedomāties, ka pēc gada, sava brauciena laikā pa Eiropu, no kura viņš neatgriezās, viņš izrādījās iejaukts dans une sale histoire'— kā par spīti, Neapolē!) Es nepavisam nebūtu viņu pieminējis, ja viņa uzturēšanās Bērdslijā nebūtu radījusi tik dīvainu kontrastu ar manu gadījumu. Man viņš tagad nepieciešams aizstāvībai. Tā, redziet, te viņš ir, cilvēks pavisam bez talanta; viduvējs pasniedzējs; slikts zinātnieks, īgns, resns, netīrs; neglābjams pederasts, kas dziļi nīst amerikāņu dzīves veidu; triumfējoši plātīgs ar savu angļu valodas nezināšanu; dzīvo zaļas dienas klīrīgajā Jaunanglijā: pusmūža cilvēku lutināts un puišeļu apmīļots — o, jā, dzīvi baudīdams un visus muļķodams; bet te nu esmu es.

7

Man būs. jātiek galā ar nepatīkamu uzdevumu: jākonstatē noteiktas izmaiņas uz slikto pusi Lolitas morālajā stājā. Ja, no vienas puses, viņas piedalīšanās manas mīlas jūsmā nekad nav bijusi liela, tad, no otras puses, arī tīrais savtīgums sākumā nerosināja viņu izturēties iecietīgi. Taču es biju vājš, es biju neapdomīgs, mana ģimnāziste nimfete turēja mani burvju gūstā. Jo vairāk viss cilvēciskais viņā sāka zust, jo vairāk pieauga mana kaislība, mans maigums, manas mokas; un viņa sāka šo apstākli izmantot.

Viņas nedēļas alga, ko es izmaksāju tādā gadījumā, ja viņa diennaktī trīs reizes izpildīja savus galvenos pienākumus, Bērdslijas ēras sākumā bija divdesmit viens cents (ap šīs ēras beigām tā pieauga līdz dolāram un pieciem centiem, tas jau nozīmēja nevis vienu centu, bet veselus piecus par seansu). Tā bija vairāk nekā bagātīga atlīdzība, ja ņemam vērā, ka meitene pastāvīgi dabūja no manis visādas sīkas dāvanas; ne reizes es neatteicos dot viņai nogaršot kādu interesantu saldo vai noskatīties jaunu filmu—kaut gan es, protams,

uzskatīju, ka esmu tiesīgs maigi pieprasīt papildu skūpstu vai pat veselu buķeti ārpuskārtas glāstu, kad zināju, ka viņa sevišķi kāroja tādu vai citādu izpriecu, kādas raksturīgas viņas vecumam. Ar vinu reizēm nebija viegli. Vina pārāk apātiski nopelnīja savus trīs grašus (un vēlāk trīs piecniekus) dienā, bet lāgiem prata sīksti tirgoties, kad viņas varā bija atteikt man dažas sevišķas, dzīvi postošas, dīvainas, gausas, debešķīgas indes, bez kurām es nespēju nodzīvot vairākas dienas pēc kārtas un kuras man sniedza neizsakāmu tvīksmi tikai tad, ja es tās neieguvu ar varu. Labi apzinoties savas maigās mutes maģiju un varu. vina izmanījās — vienā mācību gadā!—palielināt prēmiju par šo noteikto pakalpojumu līdz trim un pat četriem dolāriem! O, lasītāj! Nesmejies, iztēlodamies mani ārkārtējas baudas kalngalos dalām šķindošas desmit un divdesmit piecu centu monētas un pat lielos sudraba dolārus kā tāda bagātību spļaujoša, krampjaini žvadzoša un gluži neprātīga mašīna; bet pa to laiku šīs spēcīgās lēkmes vienaldzīgā vaininiece noliekusies cieši žņaudzīja monētu sauju dūrītē, kuru es vēlāk tik un tā spēcīgiem nagiem atplēsu vaļā, ja vien vina nepaguva aizmukt un kaut kur noslēpt salaupīto. Un gluži tāpat kā gandriz ik pārdienas es lēnām apbraukāju skolas rajonu un izkāpu no automobiļa, lai, tikko kājas cilādams, ielūkotos piena bāros un pētīdams vērotu aleju miglainās takas, starp savas sirds sitieniem un lapkriša čaukstoņu ieklausīdamies aizskanošajos meiteņu smieklos, gluži tāpat es daždien pārmeklēju viņas istabu, pētīju saplēsto papīru gabaliņus skaistā atkritumu grozā ar uzzīmētām rozēm un skatījos zem spilvena jaunavīgajā gultā, kuru pats nupat biju saklājis. Reiz vienā no viņas grāmatām (ar attiecīgu virsrakstu «Bagātibu sala») es atradu astoņas dolāru banknotes, citu reizi caurumiņš sienā aiz Vistlera «Mātes» reprodukcijas izrādījās piestampāts pilns ār naudu — es saskaitīju divdesmit četrus dolārus un sīknaudu — sacīsim, pavisam divdesmit sešus dolārus — tos es vienā mierā paņēmu sev. neko viņai neteicis, vēlāk viņa, nekaunīgi raudzīdamās manī, apvainoja «nelietīgā zādzībā» visgodīgāko Guligana kundzi. Pēc tam vina apstiprināja sava intelektuālā koeficienta lielumu tādējādi, ka atrada daudz drošāku glabātavu. kuru man neizdevās atklāt: bet ap to laiku es

izdarīju ekonomisku revolūciju, likdams grūtā un viņai pretīgā veidā pamazām nopelnīt tiesības piedalīties skolas teātra programmā, tāpēc ka es visvairāk baidījos nevis no tā, ka viņa varētu mani izputināt, bet ka viņa sakrās pietiekami daudz naudas, lai aizbēgtu. Pēc manām domām, šis nabaga meitēns ar ļaunajām acīm uzskatīja, ka ar saviem piecdesmit dolāriem somā viņai izdosies kaut kādā veidā aizkulties līdz Brodvejai vai Holivudai — vai līdz riebīgai virtuvei ceļmalas restorānā (Vajadzīga oficiante) visdrūmākajā tuksnešainajā štatā, kur plosās vējš un mirgo zvaigznes pāri šķūņiem, spuldzēm, bāriem, pāriem un visā apkārtnē — draņķība, trūdi un nāve.

8

Tiesneša kungs, es esmu pūlējies cik spēdams, lai atrisinātu «kavalieru» problēmu. Jūs neticēsiet, bet atzīstos, ka es šad tad pat palasīju vietējo avīzi «Bērdslijas Zvaigzne», kur bija nodaļa «Jaunatnei», lai zinātu, kā man izturēties!

«Padoms tēviem. Nenoraidiet meitas jaunos draugus. Pieņemsim, jums nākas grūti aptvert, ka tagad zēniem viņa liekas valdzinoša. Jums pašam viņa arvien vēl ir maza meitene. Turpretī zēniem viņa ir burvīga un amizanta, skaista un jautra. Zēniem viņa patīk. Šodien jūs slēdzat svarīgus darījumus savā direktora kabinetā, bet vakar jūs bijāt vienkārši ģimnāzists Džims, kurš nesa Dženijas mācību grāmatas. Padomājiet vien! Vai tad jums negribas, lai tagad jūsu meita savukārt jūtas laimīga, ka par viņu jūsmo zēni, kas viņai patīk? Vai tiešām jūs nevēlaties, lai viņi kopā nodotos veselīgām izpriecām?»

Veselīgas izpriecas? Dieviņ tētiņ!

«Kāpēc gan jums neuzlūkot šo Tomu vai Džonu kā viesus savā namā? Kāpēc neuzsākt sarunu ar viņiem? Likt viņiem kļūt valodīgākiem, sasmīdināt viņus, likt viņiem justies brīvi?»

Ienāc vien, Tom, manā publiskajā namā!

«Ja viņa neievēro uzvedības noteikumus, nerīkojiet skandālus viņas «līdzdalībnieka» klātbūtnē. Lai viņa izjūt jūsu neapmierinātības smagumu vienatnē ar

jums, un lai viņas kavalieri vairs nedomā, ka viņa ir veca cilvēkēdāja meita.»

Vispirmām kārtām vecais cilvēkēdājs sastādīja divu., sarakstus — vienā tika uzskaitīts «kategoriski aizliegtais», otrā —«nelabprāt atļautais». Kategoriski aizliegti bija izbraucieni ar kavalieriem — divatā vai ar otru parīti, vai ar diviem pārīšiem (nākamais solis, protams, noveda pie masu orģijām). Viņai bija atļauts ieiet piena bārā ar draudzenēm un tur papļāpāt un paķiķināt ar kādiem nejauši satiktiem jauniem cilvēkiem, kamēr es zināmā attālumā gaidīju viņu automobilī. Teicu viņai, ja viņas grupu uzaicinās sociāli pieņemama grupa no zēnu privātģimnāzijas (tās, kuru sauc par Batlera akadēmiju zēniem) uz gadskārtējo balli (skolotāju un viņu sievu uzraudzībā), esmu ar mieru apspriest jautajumu, vai viņa drīkstētu uzvilkt pirmo balles kleitu (gaisīgu un rozā, kurā trīspadsmit vai četrpadsmit gadu veca meitene ar tievām rokām izskatās pēc flaminga). Tad vēl es apsolīju, ka sarīkošu ballīti pie mums mājās, uz kuru viņa drīkstēs uzlūgt visglītākās draudzenes un vispieklājīgākos ģimnāzistus, ar kuriem viņa tolaik būtu iepazinusies Batlera akadēmijas ballē. Bet es viņai piekodināju, ka tikmēr, kamēr valdīs mans režīms, es viņai nekad, nekad neatļaušu iet ar sakvēlinātu puišeli uz kino vai apkampties ar viņu automobili, vai satikties ar kavalieriem mājas ballītēs pie draudzenēm, vai ārpus manas dzirdamības risināt garas telefona sarunas ar jaunu cilvēku pat tad, ja viņa vēlas «tikai pārrunāt viņa attiecības ar vienu manu draudzeni».

Visi šie aizliegumi un ierobežojumi Lolitu satracināja, viņa mani lamāja par draņķa blēdi un vēl ļaunākiem vārdiem, un es beidzot būtu zaudējis pacietību, ja pēkšņi nebūtu sapratis sev pašam par saldu apmierinājumu, ka viņa skaišas īstenībā nevis par to, ka es laupu viņai vienu vai otru prieku, bet gan liedzu vispārējās tiesības. Es, redziet, mēģināju ierobežot pieņemto dzīves programmu, vispāratzītās izklaides, «lietas, kuras vajag darīt», pusaudžu ieradumus; jo nav nekā konservatīvāka par bērnu, īpaši meiteni, kaut arī viņa būtu tiešām pasakaina gaišmatīte, rožaini ruda nimfete oktobra dārza zeltainajā dūmakā.

Neiztulkojiet manus vārdus ačgārni. Es nevaru apzvērēt, ka pa visu to ziemu (1948—1949) Lolitai

neizdevās starp citu nokļūt nepieklājīgā saskarsmē ar zēnu. Lai cik vērīgi es uzmanīju viņas brīvo laiku, vienmēr atgadījās, protams, neizskaidrojama laika noplūde, kuru viņa ar novēlošanos centās aizpildīt ar pārāk sagudrotiem izskaidrojumiem; un, protams, mana greizsirdība laiku pa laikam kā ar aizlauztu nagu aizķērās pie vissmalkākā nimfetes nodevības tikla; taču es ļoti skaidri jutu — un tagad varu galvot par šo sajūtu pareizību —, ka nebija vērts nopietni bažīties. Un es to jutu nevis tāpēc, ka man ne reizi nepatrāpljās kāds taustāms, stingrs, jauneklīgs ādamābols (to es būtu saspiedis kailām rokām) starp mēmajiem vīriešu dzimuma statistiem, kuri kaut kur pavīdēja aizmugures plānā, bet arī tāpēc, ka man kļuva «vairāk nekā skaidrs» (manas tantes Sibilas iemīļots teiciens), ka visāda veida vecāko klašu audzēkņi — sākot ar svīstošu stulbeni, kuru pārņem trīsas no iespējas vien turēt kaimiņienes rociņu tumšajā kino, līdz pašpārliecinātam varmākam ar pinnēm un neatlaidību kā spēcīgam sacīkšu automobilim — tie vienlidz derdzās manai pieredzes bagātajai mazajai milniecei. «Man uznāk nelabums no zēniem un skandalēniem,» viņa bija uzšņāpusi skolas grāmatā, un zem tā ar Monas roku (Monai kuru katru brīdi tagad jāparādās): «Bet ko tu saki par Rigeru?» (Arī viņam ir laiks parādīties.)

Tāpēc manā atmiņā tik bezveidīgi ir tie zēni, kurus esmu redzējis viņas sabiedrībā. Ir bijis, piemēram, Sarkanais Svīteris, kurš kādā jaukā dienā — pirmajā dienā, kad uzkrita sniegs,— pavadīja viņu līdz mājām. Pa viesistabas logu es vēroju, kā viņi beigās sarunājās pie mūsu lieveņa. Viņai mugurā bija viņas mūžā pirmais mētelis ar adas apkakli; brūna cepurīte sedza man tik mīļo matu sasuku — īsi apgriezti mati uz pieres, sānos sprodziņas un dabiskas cirtas aizmugurē —, un viņas miklumā savilgušie mokasini un baltās zeķes likās vēl nekārtīgākas kā jebkad. Viņa, kā parasti, spieda pie krūtīm savas grāmatas, runādama pati vai uzklausot sarunu biedru, bet kājeles visu laiku dīdījās: viņa gan uzkāpa ar kreiso uz labās pacēluma, gan atvirzīja pēdu atpakaļ vai sakrustoja kājas, vieglītēm šūpojās, paspēra dažus soļus atpakaļ — un sāka visu šo sēriju no gala. Bija tāds Vējanecaurlaidīgais, kurš reiz svētdienā sarunājās ar viņu pie restorāna, kamēr viņa māte un māsa centās mani aizvilkt sev līdzi

papļāpāt; es šļūkāju kājas pa zemi un allaž pametu acis atpakaļ uz savu vienīgo mīlestību. Viņa jau bija pārņēmusi ne vienu vien tradicionālu grimasi, piemēram, viņa prata kā jaunkundze pieklājīgā veidā parādīt, ka viņa burtiski «krīt gar zemi» aiz smiekliem: galvu pieliekusi un joprojām imitēdama nevaldāmos smieklus, viņa atkāpās dažus soļus (jau nojauzdama manu saucienu) un tad apgriezās un dēvās uz manu pusi ar dziestošu smaidu lūpās. Daudz vairāk man patika (varbūt tāpēc, ka tas man atgādināja viņas pirmo neaizmirstamo grēksūdzi) viņas paraža nopūsties («ak, Diestēs!») ar jocīgi sapņainu padevību liktenim vai arī gari noskandēt «Ak, nē!» zemā, rūcošā balsī, kad likteņa sitiens jau ir ķēris. Bet visvairāk man patika noraudzīties viņā — ja nu esam uzsākuši sarunu par žestiem un jaunību—, kad viņa citkārt braukalēja šurpu turpu pa Tejera ielu uz sava jaunā velosipēda, kas arī likās skaists un jauns. Viņa cēlās kājās uz pedāļiem, lai darbinātu tos veicīgāk, tad atkal atslīga gurdenā pozā, līdz ātrums noplaka. Apstājusies pie mūsu pastakastītes, viņa (joprojām sēdēdama jāšus) aši pārlapoja žurnālu, ko bija no turienes izvilkusi, tad stūķēja to atpakaļ, piespieda mēles galiņu pie augšlūpas kaktiņa, ar kāju atspērās un atkal joņoja pāri bālajiem ēnas un gaismas pinumiem.

Vispār viņa it kā bija labak iedzīvojusies savā apkārtnē, nekā es toreiz to iztēlojos, vērodams savu izlutināto meiteni verdzeni un tās spilgtās kā aproces uzvedības īpatnības, ar kādām viņa naivi dižojās ziemā Kalifornijā. Kaut gan es nekad nevarēju aprast ar to pastāvīgo satraukumu, kādā pukst lielo grēcinieku maigās sirdis, es uzskatīju, ka neko drošāku par maskēšanos es nevarēju izdomāt. Gulēdams gultā pie loga savā šaurajā kabinetā pēc īsa dievināšanas un izmisuma kausa Lolitas aukstajā guļamistabā un pārcilādams atmiņā aizritējušās dienas notikumus, es vēroju pats savu morālo seju, kura zagšus aizslīdēja, nevis vienkārši pagāja garām manas iztēles sakairinātajam redzoklim. Es vēroju, kā doktors Humberts, «skaists brūnēts» it kā no bulvāru romāniem, varbūt ar nelielu ķeltu asiņu piejaukumu dzīslās, kurš pieslejas droši vien konservatīvajai, ja ne viskonservatīvākajai baznīcai, iznāk pavadīt meitu uz skolu. Es novēroju, kā viņš, ar lēnprātīgu smaidu un patīkami paceļot uzacis (mel

nas un biezas kā vīriešiem reklāmās), sveicina lādzīgo Guligana kundzi (no kuras vēdīja mēra dvaka un kura, es zināju, pie pirmās izdevības dosies pie saimnieka džina pudeles). Ar rietumu kaimiņa acīm, bijušā bendes vai reliģiska satura brošūru autora,— kam tur kāda da(a?— es redzēju pa viņa kabineta atvērto logu mūsu varoni (kas viņš bija — francūzis vai šveicietis?), domās iegrimušu pie rakstāmmašīnas (diezgan novārdzis profils, matu šķipsna uz bālās pieres gandrīz kā Hitleram). Svētku dienās vārēja redzēt profesoru H. H. labi pašūtā mētelī un brūniem pirkstaiņiem rokās cēli aizsoļojam uz Valtonu (kafejnīca, kas pazīstama ar saviem porcelāna trusīšiem ar violetām lentēm un šokolādes kārbām, kuru vidū tu sēdi un gaidi, kamēr atbrīvosies galdiņš — galdiņš diviem, uz kura vēl mētājas iepriekšējo ēdēju maltītes paliekas). Mēs tagad redzam viņu katru darbdienu ap pulksten vieniem dienā ar cieņu sveicinām ziņkārīgo austrumu puses kaimiņieni; uzmanīgi manevrējot, viņš izved automobili no garāžas garām nejaukajiem kadiķu krūmiem un izbrauc uz slidenā ceļa. Pacēlis salto skatienu no grāmatas^ lūkojos uz sienas pulksteni pārkurinātajā universitātes bibliotēkā, starp blāķveidīgām jaunām sievietēm, kuras pārlieku lielo zināšanu dēļ tika negaidīti pārsteigtas un pārvērstas akmenī. Soļoju pa koledžas zālienu kopā ar kulta kalpu Rigeru (viņš pasniedz arī ticības mācību sieviešu ģimnāzijā): «Man kāds teica, ka viņas māte bijusi slavena aktrise, kas gājusi bojā aviokatastrofā. Vai tas taisnība? Tātad esmu slikti sapratis. Tik tiešām? Paskat vien. Ļoti bēdīgi.» (Vai vēlies, mīlulīt, sublimēt mammu?) Lēnām izstumju metāla ratiņus ar sakrautajiem produktiem cauri veikala labirintam, tūlīt aiz profesora V., tāda paša gausa gājēja, miermīlīga atraitņa ar āža acīm. Ar lāpstu notīru apsnigušo iebrauktuvi: svārki nomesti, košā, melnbaltā šalle aptīta ap kaklu. Eju nopakaļ, neizrādīdams miesaskārīgu nepacietību (pat piespiežu sevi noslaucīt kājas uz paklāja), aiz meitas ģimnāzistes, kura ieiet namā. Pavadu Dolliju pie dentista . . . burvīga asistente uzsmaida viņai . . . veci žurnāli … ne montrez pas voz zhambes\ kā mēdza teikt nelaiķe.

Pusdienojam ar Dolliju pilsētas restorānā: mēs ievērojām, ka misters Edgars H. Humberts ēd bifšteku pēc eiropiešu paražas — neizlaižot no rokas nazi. Draugi (gandrīz dubultnieki) bauda koncertu: divi franči marmora sejām mierīgi sēž blakus — mesjē Humberts ar muzikālo meitiņu un mesjē Godēns ar tikpat apdāvinātu profesora V. dēliņu (profesors pavada higiēnisku vakaru Providensas pilsētā, kas slavena ar saviem bordeļiem). Atslēdzu garāžu: gaismas kvadrāts ierauj mašīnu iekšā un nodziest. Tērpies spilgtā pidžamā, ar rāvienu nolaižu aizkaru Dollijas guļamistabā. Sestdienas rītā, neviena neredzēts, svinīgi nosveru kailiņo, pa ziemu izbalojušo meitenīti uz svariem vannasistabā. Viņu esot redzējuši un dzirdējuši svētdienas rītā (bet mēs domājam, ka viņš apmeklē baznīcu!), kā viņš uzkliedza meitai: «Nenāc mājās pārāk vēlu!» — viņa gāja spēlēt tenisu. Viņš ielaiž mājā dīvaini acīgo viņas draudzeni: «Pirmo reizi redzu, ser, vīrieti zīda mājas svārkos — protams, atskaitot kinodrāmās.»

9

Es priecājos, ka iepazīšos ar Lolitas draudzenēm, bet vispār biju vīlies. Uzskaitīšu viņas: Opāla ļksa, Linda Golla, Avisa Capmena, Eva Rozena un Mona Dāla (visi šie uzvārdi, izņemot vienu, ir tikai aptuveni līdzīgi īstajiem). Opāla, kautrīga, lempīga, piņņaina būtne ar brillēm, dievināja Dolliju, kas tramdīja viņu. Ar Lindu Gollu, labāko tenisisti skolā, Dollija spēlēja vienspēles ne mazāk kā divas reizes nedēļā: man ir aizdomas, ka Linda bija īsta nimfete, bet pie mums viņa nez kādēļ nekad nav ciemojusies (varbūt viņai neatļāva nākt); viņu es atceros kā dabas dotas saules uzplaiksnījumu segtā tenisa laukuma taisnstūrī. No visām pārējām neviena nevarēja pretendēt uz nimfetes godu, varbūt vienīgi Eva Rozena. Avisa bija tukla, plecīga meitene ar spalvainām kājām; Mona turpretī, kaut arī dūrās acīs viņas parupjais, jutekliskais skaistums (turklāt viņa bija tikai gadu vecāka par manu novecot sākušo mīlnieci), droši vien sen vairs nebija nimfete, ja arī kādreiz tāda ir bijusi. No otras puses, Eva Rozena, maza «pārvietotā persona» no Francijas, liecināja par to, ka ari meitene, kas neizceļas ar

sevišķu skaistumu, vērīgam cienītājam dažkārt var atklāt vienu otru pamatelementu, kas raksturīgs apburošām nimfetēm,— viņai bija ideāli tieviņa, tikko uzplaukusi figūra, dīvaini aizturēts skatiens, mazliet augstāki vaigu kauli. Viņas spožie, kaparbrūnie mati atgādināja, nevis pēc krāsas, bet ar savu zižaino spīdumu, Lolitas matus. Viņas maigajai, pienbaltajai sejai ar rozā lūpām un bālganām skropstām trūka tā lapsīgā vērīguma, kāds raksturīgs sarkanmataino ļoti lielajam ārpusrasu klanam; turklāt viņa nekad nevalkāja zaļas drēbes — rudmataino klana mundieri, es viņu atceros vienmēr melnās vai tumšās ķirškrāsas drānās — piemēram, ļoti elegantā melnā puloveri un melnos zābaciņos uz augstiem papēžiem, nagus viņa lakoja ar granātsarkanu laku, un (Lolitai par lielu nepatiku) labprāt runāja franciski; intonācija Evai arvien vēl saglabājās dīvaini tīra, tomēr skolas un sporta terminoloģijā viņa izmantoja amerikāņu sarunu valodu, un tad vieglais Bruklinas akcents saplūda ar viņas izrunu, kas arī uzjautrinaja mani šaja parīzietē, kura apmeklēja Jaunanglijas skolu ar pseidobritu pretenzijām. Diemžēl Lolita, kas sākumā ar cieņu stāstīja, ka «šīs francūzietes tēvocis ir miljonārs», drīz vien kaut kādu «augstāko aprindu» apsvērumu dēļ pārtrauca draudzēties ar Evu, tā arī neatvēlēdama man laiku papriecāties — o, gluži nevainīgi — par viņas smaržīgajiem apciemojumiem mūsu viesmīlīgajā namā. Mīļais lasītājs zina, kādu nozīmi es vienmēr esmu piešķīris vesela bara meitenīšu pāžu klātbūtnei, šīm nimfetēm, veicināšanas prēmijām, manas Lolitas lokā. Vienu laiku es ciešāk vēroju Monu Dālu, kura bieži nāca pie mums, it īpaši pavasara semestrī, kad viņas abas ar Lolitu tik ļoti aizrāvās ar skatuves mākslu. Dažkārt es sev vaicāju, kādus gan noslēpumus neciešami neuzticamā Doloresa Heiza atklāja Monai; man taču Lolīte paguva izpļāpāt — piekāpdamās reiz manam tūlītējam un labi apmaksātam lūgumam — pilnīgi neticamas detaļas par romānu, ko Mona uzsākusi Atlantijas kūrortā ar kādu jūrnieku. Zīmīgi, ka Lolita izvēlējusies sev par sirdsdraudzeni smalko, salto, pieredzējušo, netiklo Monu, kuru es nejauši dzirdēju (esmu pārklausījies, kā Lolita apzvērēja) priekšnamā bezrūpīgi sakām (Lolita bija tikko ieminējusies par savu svīteri, ka tas ir no «neskartas» vilnas): «Tas arī

ir viss, kas tev ir neskarts, manu mīlulīt.» Monas balsij bija raksturīgs jocīgs aizsmakums; savus nespodri melnos matus viņa sacirtoja pie laba friziera un valTcāja lielus auskarus; viņai bija dzintarbrūnas, mazliet izvelbtas acis un sulīgas lūpas. Lolita stāstīja, ka skolotājas pukojoties uz Monu par to, ka viņa sakarinot sev virsū daudz mākslīgu dārgakmeņu rotājumu. Viņai trīsēja rokas. Viņu nomāca intelektuālais koeficients — simt piecdesmit punktu. Atzīmēšu vēl milzīgo dzimumzīmi šokolādes brūnumā uz viņas pilnīgi pieaugušas sievietes muguras, kuru es redzēju tovakar, kad Lolita un Mona bija uzposušās ļoti dekoltētās pasteļkrāsas kleitās, gatavodamās iet uz balli Batlera skolā.

Aizsteigšos mazliet uz priekšu, jo gribot negribot atmiņa pārskrien pāri visai klaviatūrai, kad atceros šo mācibu gadu Bērdslija. Uz manu jautājumu, kādus zēnus Lolita pazīst, Dālas jaunkundze smalkā veidā izvairījās tieši atbildēt. Saruna notika tajā dienā, kad Lolita, aizgajusi spēlēt tenisu tajā «augstākās sabiedrības» sporta klubā, kurā Linda bija biedre, zvanīja no turienes pa telefonu, ka viņa varbūt nokavēšoties par veselu stundu un vai es, lūdzu, nevarētu pakavēt laiku Monai, kad tā atnāks mēģināt ar viņu skatu no «Spītnieces savaldīšanas». Un tad nu skaistā Mona, izmantodama visas modulācijas, visas savas iznesibas un balss burvību un raudzīdamās man acīs ar tādu kā (varbūt es maldījos?) vieglu kristāldzidras ironijas dzirksti, atbildēja man tā:

«Taisnību sakot, ser, Dollijai vispār nav prātā pienapuikas. Taisnību sakot, mēs ar viņu esam sāncenses. Kā viņa, tā es esam neprātīgi iemīlējušās viņa eminencē Rigerā (bieži izplatīts joks — es jau tiku ieminējies par šo drūmo milzīga auguma vīrišķi ar zirgā žokļiem; viņš mani noveda gandrīz līdz slepkavībai ar saviem stāstiem par iespaidiem braucienā pa Sveici, nomocīdams mani kādā vecākiem sarīkotā tējas vakarā, neatceros, tieši kad).

«Un kā pagāja balle?» — «Ak, traki feini!» — «Kā, lūdzu?» — «Ne balle, bet sapnis. Vārdu sakot, satriecoša balle.» — «Vai Dollija daudz dejoja?»— «O, ne tik traki daudz— viņai drīz apnika.» — «Bet ko domā Mona (sapņainā Mona) par Dolliju pašu?» — «Kādā nozīmē, ser?» — «Vai viņa uzskata, ka Dollijai skolā ir

sekmes?» — «Ko lai saka, viņa ir—ū, kāda meitene!» — «Un kā ar uzvedību vispār?» — «Skuķis pa pirmo.» — «Jā, nu bet tomēr …» — «Jauks meitēns!» Pēc tāda secinājuma Mona aprauti nopūtās, paņēma no galdiņa tur pagadījušos grāmatu un ar pilnīgi citādu sejas izteiksmi, liekulīgi savilkusi uzacis, apjautājās: «Pastāstiet man par Balzaku, ser. Vai taisnība, ka viņš ir tik izcils?» Viņa pievirzījās tik tuvu manam krēslam, ka caur smaržu un krēmu kosmētisko dvaku es sajutu viņas neinteresanto pieauguša cilvēka ādas smārdu. Negaidīti man iešāvās prātā dīvainas domas: un ja nu mana Lolita uzdomājusi mūs savedināt? Ja tā, lad viņa par savu vietnieci izvēlējusies neizdevušos kandidāti. Izvairoties no Monas saltā skatiena, es kādu brīdi runāju par franču literatūru. Pēdīgi ieradās Dollija — un paskatījās uz mums, piemiegusi pelēcīgās acis. Es atstāju draudzenes divatā. Kāpņu pagriezienā bija divviru nekad nevirināts, zirnekļa tīkliem apausts lodziņš, kura režģī viens kvadrātiņš bija no tumšsarkana stikla, un šī asiņainā brūce pārējo bezkrāsaino rūtiņu vidū, tāpat tās nesimetriskais izvietojums (gājiens ar zirgu, b8-c6) man vienmēr uzdzina slepenas bailes.

10

Dažreiz . . . Nu, lūdzu, cik reižu tieši, biedri? Vai jūs varat atcerēties četrus piecus vai vairāk tādu gadījumu? Bet varbūt neviena cilvēka sirds neizturētu vairāk par divām trim reizēm? Dažreiz (neko nevaru atbildēt uz jūsu jautājumu), kamēr Lolita nolaidīgi gatavoja uzdoto stundu, sūkādama zīmuli, atzvilusi atzveltnes krēslā, šķērsām uzlikusi kājas uz tā paroceņa, es nometu visas pedagoģiskās savaldības važas, aizmēzu visas mūsu ķildas, aizmirsu visu savu vīrieša pašcieņu — un burtiski četrrāpus pielīdu pie tava krēsla, mana Lolita! Tad viņa raudzījās manī ar skatienu, kas atgadināja pelēku, pūkainu jautājuma zīmi (kas neticīgā, aizkaitinātā tonī teica: «Kā — jau atkal?»), jo tev ne reizes nebija labpaticis saprast, ka man bez kādiem noteiktiem nodomiem, neizturami gribas paslēpt seju tavos rūtainajos bruncīšos, mana mīļā! Ak Dievs,— tavu kailo roku un kāju trauslums,

nedēļu. Daudz nopūšas . . . Enerģiski gremo košļājamo gumiju. Nagus negrauž, bet žēl — tas labāk iekļautos kopējā ainā — spriežot no zinātniskā viedokļa, protams. Menstruācija, pēc subjekta vārdiem, iesākusies. Sobrid nav iesaistita nekādā baznīcas organizācijā. Starp citu, mister Heiz, viņas māte bija . . .? Ak, tādas tās lietiņas. Un jūs pats? Jā, protams, nevienam gar to nav daļas — izņemot varbūt Dievam tam Kungam. Mums vēl kaut ko gribētos noskaidrot . . . Viņai, redzams, nav nekādu pienākumu mājās? Ahā, tā, tā. Jūs, mister Heiz, laikam gribat, lai jūsu Dollija aug kā princese. Nu, kas te vēl mums atzīmēts? Grāmatas paņem un noliek ļoti graciozi. Balss patīkama. Bieži ķiķina. Drusku sapņaina. Viņai ir pašai savi slepeni jociņi, piemēram, viņa lasa otrādi dažu skolotāju uzvārdus. Mati pamīšus tumši un gaišbrūni, spoži — nu, manuprāt, (Prata iezviedzās) to jūs pats zināt. Brīvi elpo caur degunu, pēdas ar augstu pacēlumu, acis — pagaidiet, te man bija ne visai sens pārskats. Jā! Te tas ir. Mis Golda saka, Dollijas atzīmes par tenisa stilu paaugstinātas no «teicami» uz «lieliski»—tās ir pat labākas nekā mūsu čempionei Lindai Gollai, tomēr Dollijai ir vāja koncentrēšanās, kas ietekmē spēles rezultātu. Mis Kormorante nevar tikt gudra, vai Dollija pilnīgi valda pār savām emocijām vai arī pati pilnīgi pakļaujas to varai. Mis Zelva ziņo, ka viņai, tas ir, Dollijai, neizdodas vārdos ietērpt savus pārdzīvojumus, bet mis Dutena uzskata, ka Dollijas organiskās funkcijas pārsniedz visus cildinājumus. Mis Molara domā, ka Dollija ir tuvredzīga un viņai būtu jāaiziet pie laba oftalmologa, bet mis Redkoka turpreti apgalvo, ka meitene simulējot acu nogurumu, lai aizbildinātos par trūkumiem mācībās. Un vispēdīgi, mister Heiz, ir kaut kas galvenais, kas uztrauc mūsu pētniekus. Gribu jums jautāt atklāti. Gribu zināt, vai jūsu nabadzīte sieva vai jūs pats, vai kāds cits ģimenē — ja es pareizi esmu sapratusi, viņai Kalifornijā ir kādas tantes un vectētiņš no mātes puses? — ak, visi miruši, tādā gadījumā atvainojiet, bet, lai kā arī būtu, mūs uztrauc jautājums, vai kāds no ģimenes locekļiem viņai ir paskaidrojis, kā vairojas zīdītajdzīvnieki. Mums visiem ir tāds iespaids, ka Dollija savos piecpadsmit gados ir slimīgā kārtā atpalikusi no vienaudzēm, neinteresējas par dzimuma jautājumiem vai, precīzāk, apspiež sevī jebkādu inte

resi par to, lai tādējādi pasargātu savu nezināšanu un pašcieņas jūtas. Labi, esmu kļūdījusies — nevis piecpadsmit, bet gandrīz četrpadsmit. Redziet, mister Heiz, mūsu skola netic, ka bērni jābaro ar pasaciņām par bitītēm un putekšņlapām, par stārķiem un nešķiramiem putnu pāriem, bet mēs cieši ticam, ka audzēknes jāsagatavo savstarpēji apmierinātai laulibas kopdzīvei un laimīgas mātes pienākumiem. Mēs jūtam, ka Dollija varētu gūt sekmes, ja viņa vairāk censtos. Mis Kormorantes referāts šajā ziņā ir zīmīgs. Dollijai piemīt, maigi izsakoties, paraža nekaunīgi izturēties. Bet mēs visi jūtam, ka, pirmkārt, jums vajag palūgt jūsu mājas ārstu, lai paskaidro viņai dzimumdzīves elementāros pamatus, un, otrkārt, jums jāļauj viņai papriecāties viņas draudzeņu brāļu sabiedrībā — vai nu Jaunatnes klubā, vai viņa eminences Rigera organizācijā, vai, vispēdīgi, mūsu skolas vecāku lieliskajos mājas apstākļos.»

«Viņa var satikties ar zēniem mūsu pašu lieliskajos mājas apstākļos,» es ieteicos.

«Mēs ļoti ceram, ka tā notiks,» jūsmīgi sacīja Pratiene. «Kad mēs sākām viņu iztaujāt par viņas grūtībām, Dollija atteicās pārrunāt mājas apstākļus, bet mēs parunājāmies ar dažām viņas draudzenēm, un, paklausieties, mēs, piemēram, pieprasām, lai jūs atceltu veto, ko esat uzlicis viņas dalībai mūsu teātra izrādēs. Jums ir jāļauj viņai spēlēt «Savaldzinātajos medniekos». Sākotnējā lomu sadalē viņai piešķīra brīnumjaukas mazas nimfas lomu. Pavasari autors dažas dienas uzturēsies Bērdslijas universitātē un varbūt piekritīs noskatīties divus trīs mēģinājumus mūsu jaunajā auditorijā. Es gribu teikt, ka tieši tā ir īstā laime — būt jaunai, glītai, dzīvības pilnai. Jums jāsaprot …»

«Es vienmēr sevi esmu uzskatījis,» es iemetu starpā, «par ļoti saprātīgu tēvu.»

«Ak, es nešaubos! Bet mis Zelva un mis Dutena domā, — un es gandrīz pievienojos viņām,— ka jūsu Dolliju vajā seksuālas domas, kurām viņa nerod izeju, un tāpēc viņa pastāvīgi ķircina un moka pārējās meitenes — un pat vienu otru no jaunākajām skolotājām, un bezjēdzīgi lasa no otra gala viņu uzvārdus, tāpēc ka viņas nereti iet uz nevainīgu satikšanos ar kavalieriem.»

Es paraustīju plecus. Nodzīvojies erņigrants.

«Nu, saliksim prātus kopā, mister Heiz. Kas tad notiek ar viņu, ar to meiteni?»

«Manā uztverē viņa ir pavisam normāla un laimīga,» es atbildēju. (Varbūt katastrofa jau ir klāt? Varbūt viņas mani ir pieķērušas? Varbūt griezušās pie hipnotizētāja?)

«Mani satrauc,» sacīja mis Prata, uzmezdama acis pulkstenim un sākdama apspriest visu šo jautājumu no jauna, «tas, ka gan audzinātājas, gan biedrenes uzskata: Dollija ir naidīgi noskaņota, neapmierināta, sevī noslēgusies,— un mēs visi esam neizpratnē, kāpēc jūs noraidoši izturaties pret visām normālām izklaidēm, kas raksturīgas normāliem bērniem.»

«Ieskaitot milestibas preliminārijas?» es nekautrīgi, izmisigi jautāju— tā ņirdz zobus pie sienas piespiesta veca žurka.

«Nu ko, es, protams, apsveicu tik progresīvu terminoloģiju,» Pratiene pasmīnot teica. «Bet tā nav lietas būtība. Tā kā mums Bērdslijas ģimnāzijā ir uzraudzība, mūsu teātra izrādes, dejas un pārējos izklaidēšanās veidus nevar tiešā nozīmē uzskatīt par mīlestības preliminārijām, kaut gan meitenes satiekas ar zēniem— ja pret to jums ir iebildumi.»

«Labi,» es teicu, un mans sēdeklis — pufs — izlaida nogurušu nopūtu. «Jums virsroka. Viņa drīkst piedalīties lugā. Bet, ja daļa lomu jāspēlē vīriešiem, mans noteikums: vīriešu lomas jādod meitenēm.»

«Mani vienmēr pārsteidz,» sacīja mis Prata, «cik apbrīnojami daži ārzemnieki — vai katrā gadījumā naturalizējušies amerikāņi — lieto mūsu bagāto valodu. Esmu pārliecinātā, ka mis Golda — viņa mums vada dramatisko pulciņu — ārkārtīgi priecāsies. Starp citu, viņa ir viena no nedaudzajām skolotājām, kuras izturas labvēlīgi, tas ir, es gribu teikt, kuras māk tuvināties grūti izprotamajai Dollijai. Nu redziet, tādējādi mēs esam tikuši galā ar vispārējiem jautājumiem; tagad paliek tāds neliels sīkums. Mister Heiz, jūsu Dollija atkal pastrādājusi nedarbus.»

Mis Prata ieturēja pauzi, tad ar rādītājpirksta virspusi parīvēja nāsis pa labi un pa kreisi tik spēcīgi, ka deguns noraustījās vien.

«Es esmu godprātīgs cilvēks,» viņa teica, «taču dzīvē mēdz būt dažas konvencionalitātes, un man ir

grūti . . . Labi, lai iet, es paskaidrošu tā: ir, piemēram, Vokeru ģimene, kas dzīvo veclau īgā mājā, kuru mēs te saucam par Hercoga pili — jūs, protams, zināt to milzīgo, pelēko namu pakalna virsotnē —, viņi sūta divas savas meitas mūsu skolā, pie mums mācās arī universitātes prezidenta doktora Mūra māsasmeita, ārkārtīgi labi audzināta jaunkundze, nemaz nerunājot par daudziem citiem ievērojamu vecāku bērniem. Nu, redziet, ievērojot šos apstākļus, mēs esam nedaudz apmulsuši, kad Dollija, kas izskatās tāda pieklājīga meitene, lieto vārdus, kādi jums, ārzemniekam, jādomā, vienkārši nav zināmi vai ir nesaprotami. Varbūt vai nebūtu labāk paaicināt šurp Dolliju un, neatliekot uz citu reizi, tepat visu pārrunāt? Nevēlaties? Saprotiet . . . Ak, labāk jau bez aplinkiem. Dollija uzrakstīja nepieklājīgu vārdu, kas, pēc mūsu ārstes Kutleres vārdiem, apzīmējot pisuāru rupjā meksikāņu žargonā,— viņa uzrakstīja to ar savu lūpu zīmuli uz vienas no brošūrām par higiēnu, tās izdalīja meitenēm mis Redkoka, kura jūnijā taisās precēties, un mēs izlēmām, ka Dollija paliks pēc stundām — apmēram minūtes trīsdesmit. Taču ja jūs vēlaties . . .»

«Nē,» es teicu, «netaisos neievērot jūsu likumus. Es ar viņu parunāšos vienatnē. Es to noskaidrošu.»

«Jā, dariet gan tā,» sacīja mis Prata, pieceldamās no savas vietas uz krēsla paroceņa. «Bet mēs abi atkal varēsim parunāties drīz vien un, ja nebūs uzlabošanās, palūgsim mūsu ārsti izanalizēt jūsu meitu.»

Vai nevajadzētu apprecēt Pratieni un nožņaugt viņu?

«Un bez tam lai jūsu mājas ārsts izmeklē viņu — tā būs gluži parasta pārbaude. Es nosēdināju viņu Kakta klasē, pēdējā klasē gaiteņa galā.»

Paskaidrošu jums, ka Bērdslijas ģimnāzija atdarināja ievērojamo meiteņu skolu Anglijā tādējādi, ka piešķīra dažādus, it kā «tradicionālus» nosaukumus klašu telpām, kā, piemēram: Baltā klase, Saltā klase, Kaltā klase un tamlīdzīgi.

Kakta klase izrādījās nelabi smakojoša telpa ar brūnu Reinoldsa gleznas «Nevainības gadi» reprodukciju virs melnās tāfeles un dažām rindām greizu solu. Uz viena sola sēdēja Lolita, iegrimusi Bekera grāmatā «Drāmas tehnika», viņa lasīja nodaļu par dialogu, un viss bija ļoti klusi, bet viņai priekšā sēdēja otra

meitene ar ļoti kailu, porcelānbaltu kaklu un brīnišķīgiem, bāli zeltainiem matiem un ari lasīja, aizmirsusi visu pasaulē, pie tam nepārtraukti ritināja mīksto matu cirtu ap pirkstu, un es apsēdos līdzās Dollijai tieši aiz šī kakla un šis cirtas un atpogāju mēteli, un par sešdesmit pieciem centiem plus atļauju piedalīties skolas izrādē panācu, ka Dollija man piešķīra sola aizsegā savu ar krītu un tinti nosmērēto roku ar sarkaniem pirkstu kauliņiem. Ak, tas neapšaubāmi bija muļķīgi un neapdomīgi no manas puses, bet pēc nesenajām mocībām priekšnieces kabinetā es gluži vienkārši biju spiests izmantot kombināciju, kura, es zināju, nekad neatkārtosies.

12

Ap Ziemassvētku laiku viņa stipri saaukstējās, un viņu izmeklēja viena no Biankas Lesteres draudzenēm, ārste Ilze Tristramsone (sveicināta, Ilze, jūs bijāt ļoti mīļa, neizrādījāt pārliecīgu ziņkārību un pieskārāties manai milulltei tik maigi). Ārste konstatēja bronhītu, papliķēja Lolitas kailo muguru (kur spalviņas gar mugurkaulu no karstuma bija sacēlušās stāvus) un lika palikt gultā kādu nedēļu vai pat ilgāk. Sākumā viņai bija augsta temperatūra, un es nespēju atteikties no necerētās baudas svelmes (Venus febriculosa!)', tomēr, taisnību sakot, ļoti sagurusī meitene stenēja un kāsēja, un trīsēja no aukstuma manos neatlaidīgajos apkampienos. Bet, tikko viņa atveseļojās, es sarīkoju viņai Mājas Ballīti ar Zēniem.

Rādās, es biju pārāk daudz iedzēris, gatavodamies šim smagajam pārbaudījumam. Liekas, es biju nokļuvis muļķīgā stāvokli. Meitenes izgreznoja un ieštepselēja egliti (vācu Ziemassvētku paraža, tikai agrāk bija svecītes, bet tagad — krāsainas spuldzītes). Viņas izvēlējās plates un ar tām baroja mana saimnieka gramafonu. Dollija bija tērpusies greznā, pelēkā kleitā ar pieguļošu krūšudaļu un zvanveida svārkiem. Dungojot motīvu, es uzkāpu augšā savā kabinetā, bet pēc tam ik pēc desmit vai divdesmit minūtēm kā stulbenis uz

dažām sekundēm nācu lejā ar ieganstu, ka esmu aizmirsis pīpi uz kamīna vai nāku palūkot, kur esmu atstājis avīzi; un katru reizi bija arvien grūtāk un grūtāk atkārtot šos vienkāršos aizbildinājumus, un tīri negribot nāca prātā tās briesmīgi tālās dienas Remsdeilā, kad es dažkārt tik mokoši gatavojos, lai nevērīgi ieietu istabā, kur gramafons dziedāja «Mazo Karmenu».

Ballīte nebija sevišķi izdevusies. No trim uzlūgtajām meitenēm viena nemaz neatnāca, bet viens kavalieris bija atvedis savu brālēnu Roju, tā ka divi zēni bija lieki. Abi brālēni prata visas dejas, bet divi pārējie nepavisam neprata dejot, tāpēc arī lielākā dala vakara pagāja, apgriežot virtuvē visu otrādi, un pēc tam sākās sparīgi strīdi par to, kādu kāršu spēli sākt, bet pēc brīža divas meitenes un četri puikas sēdēja viesistabā uz grīdas, kur atvēra visus logus un spēlēja kādu vārdu spēli, kuras noteikumus Opāla nekādi nespēja aptvert, kamēr Mona un Rojs, izstīdzējis, patīkama izskata jauneklis, dzēra ingvera limonādi virtuvē, sēdēdami uz galda un kulstīdami kājas, un dedzīgi apsprieda Statistiskās varbūtības iepriekšēju noteikšanu un likumu. Kad viņf visi aizgāja, Lolita izgrūda kādu skaņu — it kā «vuh!», aizklāja acis un atkrita klubkrēslā, atmetusi uz visām pusēm rokas un kājas, šādi uzsvērdama savu pretīgumu un pārgurumu, un sāka dievoties, ka tik pretīgu zēnu varzu viņa savu mūžu neesot redzējusi. Par šo frāzi es viņai nopirku jaunu tenisa raketi.

Janvāra mēnesis bija mikls un silts, bet februāris samulsināja forsītijas krūmus, kas pēkšņi uzziedēja zelta ziediem. Vecie iedzīvotāji nevarēja atcerēties, ka kādreiz būtu bijis tāds laiks! Sāka birt arī citas dāvanas. Viņas četrpadsmitajā dzimšanas dienā, pirmajā 1949. gada dienā, es viņai uzdāvināju velosipēdu — to apbrīnojamo mehānisko gazeli, kuru jau reiz biju pieminējis, un vēl turklāt Modernās amerikāņu glezniecības vēsturi; man nez kādēļ sagādāja dīvainu prieku vērot, kā viņa noņemas ar velosipēdu, proti, kā viņa pieiet tam klāt, kā sakustas viņas gurns uzkāpjot un tamlīdzīgi; bet mani mēģinājumi padarīt cildenāku viņas māksliniecisko gaumi beidzās neveiksmīgi: viņa gribēja zināt, vai fermeris, kas gulēja dienasvidu uz siena (Doridas Lī gleznojums), jāuzskata

par tēvu demonstratīvi'baudkārai meičai priekšplānā, un nevarēja saprast, kāpēc es apgalvoju, ka Grānts Vuds un Pīters Gurds ir talantīgi, turpretī Redžinalds Maršs un Frederiks Vo — nav.

13

Ap to laiku, kad pavasaris iekrāsoja Tejera ielu dzelteniem, zaļiem un rozā triepieniem, Lolita jau neglābjami bija iemīlējusi teātri. Mis Prata, kuru es kādu svētdienu pamanīju pie Valtona brokastojam ar kādām dāmām, iztālēm uztvēra manu skatienu un, kamēr Lolita neredzēja, sirsnīgi un atturīgi apveltīja mani ar nesadzirdamiem aplausiem. Es neciešu teātri, uzskatu, ka, tverot vēsturiskā perspektīvā, tā ir primitīva un ietrunējusi mākslas forma, kas ir rada akmens laikmeta rituāliem un visādām komunālām blēņām, kaut arī tajā ir darbojies dažs labs ģēnijs, teiksim, Šekspīrs vai Bens Džonsons,— viņu poēziju, paliekot vienatnē un iztiekot bez aktieriem, lasītājs automātiski uzsūc no dramaturģijas. Tolaik būdams pārāk aizņemts ar paša literārajiem darbiem, es neatradu laiku iepazīties ar «Savaldzināto mednieku» pilnu tekstu — to lugu, kurā Doloresa Heiza tēloja fermera meitu, kas iedomājas sevi gan par meža burvi, gan par Diānu: šī driāda, kaut kā sadabūjusi hipnozes mācību grāmatu, iemidzina nomaldījušos medniekus dažādos jocīgos transos, bet beigu beigās viņu pašu savaldzina klaiņojošs dzejnieks (Mona Dāla). Tas būtībā ir viss, ko es dabūju izlasīt no saburzītām lapiņam, kur bija nevīžīgi nodrukāts teksts un kuras Lolita bija izbārstījusi pa visu māju. Man bija reizē patīkami un skumji, ka lugas nosaukums nejauši sakrīt ar neaizmirstamās viesnīcas nosaukumu, bet es noguris iestāstīju sev, ka nav nozīmes par to atgādināt manai burvei, bīstoties, ka nekaunīgs pārmetums par sentimentalitāti mani sarūgtinās vairāk nekā viņas nevērīgā aizmāršība. Man likās, ka luga ir viens no anonīmiem kādas banālas leģendas pārstāstījumiem. Tikpat labi es varētu, protams, nodomāt, ka, meklējot saistošu nosaukumu, viesnīcas dibinātāju bija tieši un vienīgi ietekmējusi viņa salīgtā otršķirīgā sienu gleznotāja nejaušā fantāzija un ka pēc tam viesnīcas izkārtne rosinājusi lugas nosaukuma

izvēli. Bet es ar savu uzticības pilno, vienkāršo un labvēlīgo prātu nevilšus pagriezu visu otrādi un tūdaļ secināju, ka freskām, izkārtnei un lugas nosaukumam pamatā ir kopēja izcelsme, šķiet, vietējā teika, kuru es, nepazīdams Jaunanglijas folkloru, varēju ari nezināt. Tāpēc man radās iespaids (arvien vēl nejaušs un bez jebkādas nozīmes), ka tā nolādētā luga pieskaitāma pie tādām, kurās tiek sacerētas fantastiskas blēņas bērnu auditorijai, pielāgotās un pārveidotas tūkstošiem reižu, kā, piemēram, «Ansītis un Grietiņa» vai «Apburtā princese», vai kādu tur Morisa Vermonta un Marionas Rumpelmeijeres «Karaļa jaunais tērps» (to visu var atrast ikvienā tādā krājumā kā «Skolas skatuve» vai «Spēlēsim teātri!»). Citiem vārdiem sakot, es nezināju— un, ja arī būtu zinājis, toreiz man uz to bija uzspļaut —, ka īstenībā luga «Savaldzinātie mednieki» ir uzrakstīta nesen un tehniskā nozīmē tas ir ļoti īpatnējs daiļdarbs, kurš pirmo reizi iestudēts tikai pirms trim četriem mēnešiem ultramodernā Ņujorkas studijā. Cik varēju spriest pēc manas dailulītes lomas, ludziņa bija nomācoši samākslota, ar atskaņām no Lenormana un Māterlinka un visādiem nenozīmīgiem angļu fantastiem. Mednieki lugā, kā Amerikā pieņemts, bija tērpušies visi vienādi, vienādām sarkanām žokejcepurēm, un atšķīrās tikai ar apbruņojumu. Viens bija baņķieris, otrs — ūdensvada licējs, trešais — policists, ceturtais — zārcinieks, piektais — apdrošināšanas aģents, bet sestais — izbēdzis katordznieks (dramatiskie efekti šeit acīm redzami); viņi visi, nokļuvuši Dollijas ielejā, iekšēji pārmainījās un savu līdzšinējo dzīvi atcerējās tikai kā iztēli vai ļaunu sapni, no kura viņus atmodinājusi mana mazā Diāna; bet septītais mednieks (ne sarkanu, bet zaļu cepuri — šitāds tūļa!) bija Jaunais Dzejnieks, un viņš, Diāniņai par lielu sašutumu, sāka iegalvot, ka viņa pati un pārējie divertismenta dalībnieki (dejojošās nimfas, elfas, mežaiņi)— ir tikai viņa, dzejnieka, radīti. Kā es sapratu, beigas bija tādas, ka, sašutusi par viņa pašpārliecību, baskajīte Doloresa aizveda savu dzejnieku, tas ir, Monu, tērpušos rūtainās biksēs ar saitītēm, uz tēva fermu malienā, lai pierādītu lielībniekam, ka viņa pati nemaz nav viņa izdoma, bet lauku meitene, kas stingri stāv uz zemes; un, priekškaram krītot, skūpsts nostiprina lugas dziļo ideju, kas mūs pamāca, ka sapnis un

īstenība saplūst mīlestībā. Sarunās ar Lolitu saprāts mani atturēja no kritikas: viņa tik ļoti bija aizrāvusies ar «izteiksmības problēmām», tik jauki sakļāva kopā savas šaurās florencietes plaukstiņas, mirkšķinādama skropstas un nozvērinādama mani nenākt uz mēģinājumiem skolā, kā darīja daži diezgan jocīgi vecāki! Viņa gribējusi, tā viņa teica, apžilbināt mani ar pilnīgi gatavu pirmo izrādi, un bez tam es, redziet, kaut kā vienmēr iejaucoties tur, kur manis nevajag, runājot nevietā un liekot viņai kautrēties paziņu klātbūtnē.

Pa mēģinājumu laiku viens bija tāds īpašs . . . ak, sirds, sirds! . . . maijā bija viena īpaša diena, līksmas rosības pilna — bet viss kaut kā pagāja garām, ārpus mana redzesloka, nepaliekot atmiņa, un, kad jau vēlāk, vakara puse, es atkal ieraudzīju Lolitu (viņa balansēja uz velosipēda, piekļāvusi rokas pie jauna bērziņa valgās mizas mūsu pļaviņas malā), mani tā pārsteidza viņas smaida liegais mirdzums, ka es vienu mirkli jau apsveicu sevi, ka visas manas bēdas būs pagājušas. «Pasaki,» viņa jautāja, «tu varbūt atceries, kā sauca viesnīcu — ak, tu zini, kuru es domāju (viņa sarauca degunu) nu, pasaki — tu zini — tur, kur bija tās baltās kolonnas un marmora gulbis hallē? Nu, kā gan tu nezini (viņa skaļi izpūta elpu)— tā viesnīca, kur tu mani izvaroji? Labi, par to nav runa, pie velna. Es tikai gribu pajautāt, vai tā nebija (gandrīz čukstus)—«Savaldzinātie mednieki?» Ak jā (sapņaini), vai patiesi?» Un pēkšņi viņa, iespiegusies kā iemīlējusies, ar pavasarīgu smieklu uzplāja ar plaukstu pa spīdīgo stumbru un aizšāvās kalnup, līdz ielas galam, un tad ripoja atpakaļ pilnīgi rāma miera pozā, turot kāju pēdas vienu augstāk, otru zemāk uz nekustīgiem pedāļiem un aizmirsusi vienu roku uz svārciņu neapsegtā ceļgala.

14

Tā kā es jau minēju, ka viņas aizraušanās ar baletu bija saistīta ar mūziku, es atļāvu Lolitai apmeklēt klavierstundas pie mis Lampereras (kā mēs, kuri zinām Flobēru, varam viņu ērtības labad saukt) baltajā namiņā ar gaiši ziliem aizvirtņiem, uz kurieni, divas jūdzes no Bērdslijas, Lolita brauca divas reizes nedēļā. Kādā piektdienas vakarā maija pēdējās dienās (un

apmēram nedēju pēc tās sevišķās repetīcijas, uz kuru man, tāpat ari pārējiem nebija Jauts ierasties) kabinetā, kur es beidzu izretināt Gastona kara Ja flangu, iezvanījās telefons un mis Lamperera pajautāja, vai mana Emma — proti, Lolita — ieradīsies nākamo otrdien: viņa jau ir izlaidusi divas stundas pēc kārtas — pagājušo otrdien un šodien. Es teicu: «Jā, protams, atbrauks,»— un turpināju spēli. Kā lasītājs nopratis, tagad manas spējas bija iedragātas, un pēc diviem trim gājieniem es pēkšņi pamanīju cauri ciešanu miglājam, kam nebija nekāda sakara ar šaha spēli, ka Gastons — tagad bija viņa gājiens — var nolaupīt manu dāmu; ari viņš to bija pamanījis, bet, bīdamies, ka neiekrīt āķīgā pretinieka slazdos, ilgi neuzdrošinājās izdarīt gājienu; viņš gan pūta, gan šņāca, gan purināja purslas un pat pazagšus uzmeta man skatienu, nedroši bīdīdams un atkal atvilkdams tuklos, kopā saliktos pirkstus — neganti gribējās paņemt šo trekno kumosu, tomēr neuzdrošinājās —, un negaidot satvēra to (vai šis gadījums nebija tas, kas iemācīja viņam to bīstamo drosmi, kuru viņš vēlāk praktizēja citā sfērā?), un es pavadīju visgarlaicīgāko stundu, kamēr panācu neizšķirtu. Viņš iztukšoja savu konjaku un pēc brītiņa zvalstīdamies aizgāja, pilnīgi apmierināts ar rezultātu (mon pauvre ami, je ne vous ai jamais revu et quoiqu'il Y ait bien peu de chance que vous voyiez mon livre, permettez-moi de vous dire <fue je vous serre la main bien cordialement, et que toutes mes fillettes vous saluent)\ Es atradu Doloresu Heizu pie virtuves galda notiesājam tortes gabalu un iegrimušu lapiņā ar lomu. Viņa pacēla acis pretī manam skatienam — tajās bija tāds kā Visuma tukšums. Kad es viņai pavēstīju par savu atklājumu, viņa palika dīvaini rāma un tikai teica d'un petit air faussement contrit2 , ka viņa, protams, ir Joti nelaba meitene, bet bijis pilnīgi neiespējami pretoties kārdinājumam, un tad viņa šīs mūzikas stundas izmantojusi — o, lasītāj, o, mans lasītāj!—lai kopā ar Monu pilsētas parkā iestudētu apburta meža ainas no

1 Mans nabaga draugs, es vairs nevarēšu jūs kaut kad atkal redzēt; diez vai jūs izlasīsiet manu grāmatu, tomēr atļaujiet jums pateikt, ka es loti cieši spiežu jūsu. roku un ka visas manas meitipas sūta jums sveicienu.(Tulk. no Iranču vai.

2 Ar mākslotu vaininieces grimasi.(Tulk. no Iranču vai.)

lugas. Es sacīju: «Lieliski,»— un aizsoļoju pie telefona. Monas māte atbildēja: «Jā, r iņa ir mājās,»—un ar mātes neitrālo, pieklājīgi apmierināto smiekliņu attālinājās, uzsaukdama jau aiz notikuma vietas: «Pēc tevis vaicā Rojs,» — un nākamajā minūtē nočaukstēja Mona un tūdaļ zema, monotonā, bet tomēr mīlīgā balsī sāka norāt Roju par kaut kādu viņa izdarītu vai pateiktu cūcību, un es viņu pārtraucu, un nu jau Mona, pavisam mierīgi pārslēgusies, runāja savā vislēnprātīgākajā, visseksuālākajā kontraltā: «Jā, ser», «Protams, ser», «Tikai es esmu vainīga, ser, šajā nelaimīgajā gadījumā» (šito runas vijīgumu, šito labākās sabiedrības stilu!), «Nudien es ļoti nožēloju» — un tā tālāk tādā pašā garā, kā mēdz runāt šādas vazaņķītes.

Es atkal nokāpu pirmajā stāvā, kāsēdams un taustīdams sirdi. Lolita tagad sēdēja viesistabā savā iemīļotajā ādas klubkrēslā. Viņa sēdēja atzvilus, košļādama ienadzi, vērodama mani ar bezsirdīgo, pelēko acu ņirdzīgo skatienu, un nemitējās šūpot tabureti, uz kuras bija uzlikusi izstieptu kājas pēdu īsā zeķītē — un šķebinošas sāpes lēkmē es skaidri saredzēju, cik ļoti viņa pārmainījusies kopš tā laika, kad es iepazinos ar viņu pirms diviem gadiem. Vai pārmaiņa būtu notikusi pēdējās divās nedēļās? Kur palicis mans maigums pret viņu? Sagrauts mīts! Viņa atradās tieši manu līdz baltkvēlei nokaitēto dusmu fokusā. Iekāres migla bija izklīdusi, neatstadama nekā cita, tikai šo baismīgo apskaidrību. O jā, viņa ir pārmainījusies! Sejas āda bija tagad tāda pati kā ikvienai vulgārai nevīžai ģimnāzistei, kura ar pārējām dala kosmētisko ziedi, triepjot to ar netīriem pirkstiem uz nemazgātas sejas, un kurai ir vienalga, kāda netīrās žaketes piedurkne, kāds pūtains vaigs pieskaras viņas sejai. Bet agrākajās dienās viņas seja bija viegli pārklāta tik liegām pūciņām, tā mirdzēja asaru rasā, kad kādreiz kaitēdamies es ripināju viņas izspūrušo galvu pa savu vēderu! Parupjš sārtums tagad bija nomainījis nevainības starojumu. Pavasara iesnas, ko vietējie iedzīvotāji sauc par «trušu iesnām», uguns sārtumā nokrāsojušas gar malām viņas nicināmās nāsis. Itin kā šausmu pārņemts, es nodūru skatienu, un tas acumirklī pārslīdēja pār viņas atsegto, no svārciņu apakšas saspringti izstiepto gurnu — ak, cik gludas un muskuļotas tagad kļuvušas viņas jaunās kājas! Viņas plati izvietotās, kā matots

stikls pelēkās acis ar sarkanu dzislojumu uz acs baltuma cieši raudzījās manī, un man šķita, ka jaušu viņas skatienā slepenu domu, ka varbūt Monai taisniba un viņai, bārenitei Doloresai, izdosies mani nodot policijai tā, lai pati izietu sveikā. Cik ļoti es alojos! Kāds bezprātis es sev likos! Viņā viss bija vienlīdz neizdibināms — viņas spēcīgās, slaidās kājas, baltās zeķes netīrā pēda, biezais svīteris, kuru viņa nebija novilkusi, kaut gan istabā bija smacīgi, viņas nepierastā sīpolu smaka un sevišķi — viņas trulā seja ar dīvaino sārtumu un nesen krāsotām lūpām. Krāsa bija atstājusi pēdas uz viņas priekšējiem zobiem, un mani caururba kāda atmiņa — o, nevis atdzimušās Monikas tēls, bet cita, ļoti jauniņa prostitūta bordelī, pirms daudziem gadiem, kuru kāds bija pasteidzies pārtvert, kamēr es gudroju, vai viņas vienīgais burvīgums — jaunība — izlīdzina šausmīgo iespēju inficēties diezin ar ko, un kurai bija tādi paši kvēlojoši gurna kauli un mirusi māte, un lieli priekšzobi, un bāli sarkanas lentes driskā laucinieciskajos, gaisajos matos.

«Nu, ko tad vēl, runa taču!» Lolita sacīja. «Apstiprinājums ir pieņemams?»

«Kā tad, pilnīgi pieņemams. Jā. Un es nešaubos ne sekundi, ka to jūs kopā esat izdomājušas. Teikšu vēl vairāk — es nešaubos, ka tu viņai esi izstāstījusi visu par mums.»

«Ak tā gan?»

Es tiku galā ar elpas trūkumu un sacīju: «Dolores, tas viss tūdaļ jāizbeidz. Esmu gatavs izraut tevi no Bērdslijas un iespundēt, tu zini, kur, vai arī viss jāizbeidz. Es esmu gatavs aizvest tevi pēc dažām minūtēm — tikai ar vienu čemodānu; bet tam jābeidzas, citādi notiks kas nelabojams.»

«Nelabojams? Kas to būtu domājis!»

Es atgrūdu tabureti, kuru viņa visu laiku bija šūpojusi ar pēdu, un kāja ar būkšķi triecās pret grīdu.

«Ei,» viņa iesaucās, «lēnām pa tiltu!»

«Pirmām kārtām, marš augšā!» es savukārt uzbļāvu un reizē sagrābu un izrāvu viņu no krēsla. Kopš šī brīža es vairs neapvaldīju balsi, un mēs turpinājām kliegt viens uz otru, pie tam viņa lietoja necenzētus vārdus. Viņa kliedza, ka nāvīgi neieredzot mani. Viņa mežonīgi vaibstījās pret mani, piepūšot vaigus un atdarinot ellišķīgi plīstošu skaņu. Viņa teica, ka es

vairākkārt esot mēģinājis viņu izvarot, kad dzīvojis kā irnieks pie viņas mātes. Viņa ar pārliecību apgalvoja, ka es esot nodūris viņas māti. Viņa paziņoja, ka atdošoties pirmajam zēnam, kurš to gribēs, un ka es pret to neko nevaru pasākt. Es liku viņai uzkāpt viņas istabā un parādīt man visas tās vietas, kur viņa noglabā naudu. Tā bija pretīga, neciešami skaļa scēna. Es turēju viņu aiz kaulainās rokas locītavas, un viņa to grozīja gan šā, gan tā, vispārējā troksnī cenšoties uztrāpīt vājo vietu, lai īstā brīdī izrautos, bet es turēju viņu pavisam stingri un pat sagādāju viņai stipras sāpes, par ko, ceru, strds manās krūtīs satrūdēs, un pāris reižu viņa parāvās tik neganti spēcīgi, ka es nobijos, vai nebūs nokrakšķējusi locītava, un visu laiku viņa cieši vērās manī šīm savām neaizmirstamajām acīm, kurās salts naids jaucās ar karstām asarām, un mūsu balsis apslāpēja augšstāvā telefona zvanu, un tajā pašā mirklī, kad es apjēdzu šo zvanu, viņa atbrīvoja roku un nozuda.

Es, acīmredzot tāpat kā kinofilmu varoņi, esmu atkarīgs no visvarenās machina telephonica un no tās pēkšņās ielaušanās cilvēku darīšanās. Šoreiz izrādījās, ka zvana aizkaitinātā kaimiņiene. Austrumu logs viesistabā bija palicis plaši atvērts, kaut gan štora aiz likteņa žēlastības bija nolaista; un aiz šī loga skābā, drēgnā melnā nakts, Jaunanglijas pavasara elpu aizturējusi, slepeni noklausījās mūsu strīdu. Es vienmēr esmu domājis, ka šis tips — savā iekšējā būtībā neķītra vecmeita, kas ārēji atgādina sālitu pīkšu,— ir tīri literārs produkts, kas amerikāņu romānā radies, krustojot radniecības saitēm saistītas personas, bet tagad esmu pārliecināts, ka sīkumainā un netiklā mis Austruma — vai īstā vārdā (atklāsim šo inkognito) mis Fintona Lebona — vismaz par trim ceturtdaļām bija izliekusies pa savas guļamistabas logu, cenšoties uztvert mūsu strīda būtību.

«Šitāds juceklis . . . šitāda brēka . . .» kvarkstēja telefona klausule. «Mēs te nedzīvojam emigrantu kvartālā. To nekādi nevar …»

Es atvainojos par troksni, ko sacēluši meitas viesi («Saprotiet — jaunība…»), un puskurkstienā pakāru klausuli.

Lejā noblīkšķēja durvis. Lolita? Aizskrējusi prom no mājām?

Kāpņu telpas lodziņā es redzēju, kā strauji skrejoša, maza ēna aizslīd starp dārza krūmiem; sudrabains punktiņš tumsā — velosipēda riteņa rumba — notrīsēja, sakustējās un nozuda.

Tā bija gadījies, ka automobilis uz nakti bija atstāts remontdarbnīcā, otrā pilsētas galā. Man nu nācās kājām sekot sparnotajai bēglei. Pat tagad, kad mūžībā aizgrimuši vairāk nekā trīs gadi kopš tā laika, es nespēju iztēloties to ielu, to pavasara nakti bez paniskiem drebuļiem. Mājas apgaismotā lieveņa priekšā mis Lestere bija izvedusi pastaigā veco, uzblīdušo mis Fabiānes taksi. Kā briesmonis no Stīvensona pasakas es biju gatavs visus sabradāt savā ceļā. Vajag pārmaiņus: trīs soļus iet lēnām, trīs — paskriet. Pa kastaņu lapām sāka rībināt silts lietus. Uz nākamā stūra, piespiedis Lolitu pie čuguna margām, tumsas notušēts jauneklis spaidīja un bučoja viņu — nē, tā nebija viņa, es pārskatījos. Ar aizturētu kņudēšanu zvēra nagos es laidos tālāk.

Pusjūdzi no mūsu četrpadsmitā numura Tejera iela saplūst ar privātu sānieliņu un to šķērsojošo bulvāri; bulvāris ved uz pilsētas veikalu rajonu; jau pie pirmā piena bāra es ieraudzīju — ar kādu atvieglojuma melodiju! — Lolitas jauniņo velosipēdu, kas viņu gaidīja. Es pagrūdu durvis, lai gan vajadzēja pavilkt, pavilku, atkal pagrūdu, pavilku un iegāju iekšā. Turi acis vaļā! Desmit soļu attālumā no manis, caur telefona būdiņas stikla sienu (membrānas dievs vēl arvien bija ar mums), Lolita, turot klausuli dūrītē un konfidenciāli noliekusies pār to, samiegtām acīm uzmeta man skatienu un aizgriezās ar savu slepeno mantu, pēc tam steidzīgi uzkāra klausuli un braši iznāca no kabīnes.

«Mēģināju tev piezvanīt uz mājām,» viņa bezrūpīgi sacīja. «Ir pieņemts liels lēmums. Bet vispirms pacienā mani ar kokakolu, papucīt.»

Sēžot pie bāra letes, viņa uzmanīgi vēroja, kā gurdena, bāla meiča, kas apkalpo sifonu, ieliek ledu augstajā pokālā, pielej brūno šķidrumu, pievieno ķiršu sirupu,— un mana sirds vai pušu plīsa aiz mīlestības un skumjām. Sī bērnišķīgā locītava! Mana brīnumjaukā meitenīte . . . Jums ir jauka meitiņa, mister Humbert. Mēs ar Bianku vienmēr nopriecājamies par viņu, kad viņa te iet garām. Misters Pims (garāmgājējs pazīsta

majā traģikomēdijā) skatijās, kā Pipa (tā, kas iet garām, kā Brauningam) sūc savu neiespējamo maisījumu.

J'ai toujours admirē l'oeuvre ormonde du sublimē Dublinois.1 Pa to laiku lietus gāzās straujās un saldtīksmīgās šaltis.

«Paklau,» viņa sacīja, lēni virzīdamās ar savu velosipēdu man līdzās, ar vienu kāju švīkādama tumši spīdīgo trotuāru. «Paklau, ko es esmu izlēmusi. Gribu mainīt skolu. Es to ienīstu. Ienīstu šo lugu. Goda vārds! Aizbraukt un nekad neatgriezties. Atradīsim citu skolu. Brauksim rīt pat. Mēs atkal dosimies garā braucienā. Tikai šoreiz mēs brauksim tur, kur es vēlos, labi?»

Es pamāju. Mana Lolita.

«Maršrutu izvēlos es? C'est enlendu?»2 viņa pārvaicāja, luncinādamās ap mani. Franču valodu viņa izmantoja tikai tad, kad bija ļoti paklausīga meitenīte.

«Labi. Entendu. Bet tagad hop-hop-hop, Lenora, citādi izmirksi cauri slapja.» Raudu vētra plosījās manās krūtīs).

Viņa atieza zobus un valdzinoši, pa skolnieču modei, noliecās uz priekšu un aizjoņoja. Mans putniņš!

Mis Lesteres koptā roka turēja priekšnama durvis pusvērtas gāzelīgā gaitā tipinošajam vecajam sunim qui prenait son temps\

Lolita gaidīja mani pie spokainā bērza.

«Esmu izmirkusi cauri,» viņa skaļi teica. «Un tu — vai tu esi apmierināts? Pie velna to lugu! Saproti?»

Kaut kur augšā neredzamas raganas ķetna skaļi aizcirta logu.

Mēs iegājām savā mājā; priekšnams mūs saņēma ar laipnām ugunīm; Lolita novilka svīteri, nopurināja ar lietus krellītēm nobārstītos matus un, mazliet pacēlusi ceļgalu, sniedza man pretī kailās rokas.

«Uznes mani augšā, lūdzu. Diezin kādēļ esmu romantiski noskaņota.»

Fiziologam, starp citu, šķiet, būs gluži interesanti uzzināt, ka man ir tādas spējas — liekas, visai neparastas — liet asaru straumes, kamēr vien vēl turpinās cita vētra.

1 Es vienmēr jūsmoju par diženā dublinieša šedevru. (Norāde uz Džoisu.) (Tulk. no Iranču vai.)

2 Norunāts. (Tulk. no Iranču vai.)

3 Kas nesteidzas. (Tulk. no Iranču vai.)

Bremzes tika pievilktas, caurules iztīrītas, ventiļi noslīpēti, un vēl par šādiem tādiem bojājumiem un labojumiem samaksāja Humberta kungs, kas no mehānikas neko daudz nejēdza, pēc tam nelaiķes Humberta kundzes automobilis bija itin pieņemamā izskatā, lai uzsāktu jaunu ceļojumu.

Mēs apsolījām Bērdslijas ģimnāzijai, labajai, vecajai Bērdslijas ģimnāzijai, ka atgriezīsimies, tiklīdz beigsies mans Holivudas angažements (atjautīgais Humberts lika nojaust, ka tiek uzaicināts par konsultantu filmas uzņemšanā, kurā attēlots «eksistenciālisms» —kas 1949. gadā vēl skaitījās daudz pieprasīta prece). Patiesībā es punktierēju klusītiņām pāršmaukt pār Meksikas robežu — kopš pērnā gada biju kļuvis drosmīgāks — un tur izlemt, ko darīt tālāk ar manu mazo mīļāko, kuras augums šobrīd jau bija sasniedzis sešdesmit collas un svars — deviņdesmit angļu mārciņas. Mēs sameklējām mūsu tūrisma ceļvežus un ceļu kartes. Ar milzīgu patiku viņa uzrasēja maršrutu. Jājautā, vai tās teatrālās ireālās nodarbības nebija veicinājušas viņas atbrīvošanos no bērnišķā mākslotā pārsātinājuma un tagad lika ar nopietnu uzmanību censties izpētīt krāšņo īstenību? Es izjutu dīvainu vieglumu, tāds mēdz būt tikai sapnī, tajā bālajā, bet siltajā svētdienas rītā, kad mēs atstājām it kā apmulsušo profesora Hima paspārni un aizbraucām pa pilsētas galveno ielu, dodoties uz četru joslu šoseju. Manas mīļotās vasaras kleita, balta ar melnām svītrām, braša, gaiši zila cepurīte, baltās zeķītes un brūnie mokasīni ne visai saderēja kopā ar lielo, skaisto akmeni — slīpētu akvamarīnu — sudraba važiņā, kas greznoja viņas kaklu: tā bija dāvana viņai no manis un no pavasarigās lietus gāzmas. Kad mēs nonācām blakus Jaunajai viesnīcai, viņa pēkšņi iesmējās. «Kas tad nu?» es vaicāju. «Došu grasiti, ja nesāksi prasīt.» Un viņa tūdaļ pastiepa man plaukstiņu, bet tajā mirklī man vajadzēja strauji nobremzēt pie luksofora sarkanās gaismas. Tikko mēs nobremzējām, kreisajā pusē piebrauca un plūdeni apstājās cita mašīna, un vāja, uzkrītoši sportiska izskata jauna sieviete (kur gan es viņu

esmu redzējis?) košu seju un spožām, rudām matu cirtām līdz pleciem ar skaļu saucienu sveicināja Lolitu, bet pec tam, pievērsusies man, neparasti dedzīgi, «žanndarkas» vīzē (ahā, atcerējos!) iesaucās: «Kā jums nav kauna atraut Lolitu no izrādes, būtu jūs paklausījies, ka autors viņu cildināja mēģinājumā …»

«Zaļā gaisma, stulbiķi,» Lolita pusbalsī ierunājās un reizē izteiksmīgi uz atvadām žestikulēja ar daudzām rokassprādzēm apkarinātu roku, Zanna d'Arka (mēs viņu redzējām šajā lomā izrādē pilsētas teātri) enerģiski pašāvās mums garām un rāvienā nogriezās uz universitātes prospektu.

«Kurš īsti — Vermonts vai Rumpelmeijers?»

«Nē, tā bija Edūza Golda — mūsu režisore.»

«Es nerunāju par viņu. Kurš īsti uzcepis lugu par taviem savaldzinātajiem medniekiem?»

«Ā, tu par to. Kurš īsti? Nu, kada veča, Klēra, liekas, tā bija. Viņu tur bija vesela varza.»

«Un viņa tātad uzslavēja tevi?»

«Ne vien uzslavēja, pat nobučoja uz pierītes — manas tīrās pierītes.» Un mana tibiņa palaida to nedzirdēto, mazo smieklu spiedzienu, ar kuru — varbūt reizē ar citiem teātra stiķiem — viņa vēl nesen labprāt dižojās.

«Tu esi aplam jocīgs radījums, Lolita,» es teicu (atstāstu savu runu tā aptuveni). «Pats par sevi saprotams, mani ļoti iepriecina, ka esi atteikusies no tās muļķīgās lugas. Bet tikai dīvaini, ka tu to pameti vienu nedēļu pirms tās dabiskā atrisinājuma. Ak, Lolita, pielūko, nepadodies tik viegli! Atceros, tu atteicies no Remsdeilas vasaras nometnei par labu, bet nometni atstāji izpriecas brauciena dēļ,— un es vēl varētu pieminēt vairākas straujas pārmaiņas tavā garastāvokli. Tu man pielūko. Ir lietas, no kurām nekad nevajag atteikties. Esi pastāvīgāka. Esi mazliet maigāka pret manī, Lolita. Turklāt tu pārāk daudz ēd. Tavas ciskas apkārtmērs nedrīkst pārsniegt septiņpadsmit ar pusi collas. Mazdrusciņ pieliksi klāt — un starp mums visam beigas (es, protams, pajokoju). Mēs tagad esam uzsākuši garu, laimīgu ceļojumu. Es atceros …»

Es atceros, ka, bērns būdams, Eiropā sapņoju pie Ziemeļamerikas kartes, uz kuras «palačs»1 , t. i., Apalaču kalnu vidusdaļa treknā šriftā izstiepās no Alabamas līdz Menai, tā ka viss ietvertais apgabals (iekļaujot Pensilvāniju un Ņujorku) manā iztēlē rādījās kā milzum liela Šveice vai pat Tibeta, kalni vien, pastarpām brīnišķīgas dimanta smailes, milzīgi skuju koki, le montagnard йmigrй2 savā lepnajā lāčādas kažokā un Felis tigris Goldsmithi3 , un sarkanādainie indiāņi zem katalpas kokiem. Cik briesmīgi, ka tas viss aprobežojās ar niecīgu piepilsētas priekšdārziņu un dūmos tītu dzelzs grozu gružu sadedzināšanai . . . Ardievu, Apalači! Tos atstājuši, mēs šķērsojām Ohaio, divus štatus, kuru nosaukumi iesākās ar «I», un Nebrasku — ak, šī pirmā vēsma no Rietumiem! Mēs aizbraucām bez steigas, jo mums vēl bija vesela nedēļa, lai sasniegtu Veisu, pilsētiņu Klinšu kalnos, kur viņai tik ļoti gribējās noskatīties indiāņu rituāla dejas dienā, kad ik gadus atver Burvju alu, un gandrīz trīs nedēļas, lai nokļūtu Elfinstonā, vienā no rietumu štatu pērlēm, kur viņa ilgojās uzrāpties Sarkanaja klintī, no kuras kada pavecāka ekrāna zvaigzne ne tik sen bija nolēkusi un nositusies pēc dzērumā notikuša skandāla ar savu suteneru.

Atkal mūs sveica piesardzīgi moteļi ar šādām uzrunām, kas piestiprinātas pie starpsienām, piemēram:

«Mēs vēlamies, lai jus šeit justos kā savās mājās. Pirms jūsu ierašanās bija izgatavots pilnīgi viss (pasvītrots) inventārs. Jūsu automobiļa numurs mums ir pierakstīts. Karsto ūdeni lietojiet ar mēru. Mēs sev paturam tiesības izlikt bez brīdinājuma jebkuru nevēlamu personu. Nemetiet nekādu (pasvitrots) nevajadzīgu materiālu klozeta podā. Tencinām. Atbrauciet atkal. Direkcija. Post scriptum. Mēs savus klientus uzskatām par Labākajiem Cilvēkiem Pasaulē.»

Sajās baismīgajās vietās divas gultas maksāja desmit dolārus par nakti. Mušas stāvēja rindā durvju

1 Палач (kr.val.) — bende.

2 Ieceļojis kalnietis. (Tulk. no Iranču vai.)

3 Tīģeris no Goldsmita poēmas. (Tulk. no latiņu vai.)

ārpusē "un veiksmīgi ielauzās iekšā, lidzko durvis atvērās. Mūsu priekšteču pīšļi beidza gruzdēt pelnu traukos, uz spilvena gulēja sievietes mats, blakus numurā kāds, visiem dzirdot, karināja žaketi skanīgā sienas skapi, pakaramie bija tālredzīgi piesaistīti ar stiepli pie šķērskoka, lai novērstu zādzību, un — pēdējais aizvainojums — gleznas virs abām gultām bija identiski dvīņi. Starp citu, es ievēroju pārmaiņu komercijas modē. Bija vērojama tendence savienot kotedžas un pamazām izveidot veselu karavānu piestātni, un tad izauga arī otrais stāvs, turklāt lejā tika izdobta halle, un jūsu automobilis vairs nestāvēja pie jūsu numura durvīm, bet tika novietots kopējā garāžā, un motelis vienā mierā atgriezās pie vecā, labā trešās kategorijas hoteļa izskata un tradīcijām.

Tagad ļoti lūgšu lasītāju neizsmiet mani un mana saprāta aptumšošanos. Kā viņam, tā man ļoti viegli pēc notikuša fakta atšifrēt izveidojušos likteni; taču, kamēr tas veidojas, nekāds liktenis, ticiet man, nelīdzinās tiem godīgajiem detektīvromāniņiem, kurus lasot jāievēro dažs labs nepārprotams mājiens. Jaunībā man pat trāpījās šāda veida franču romāns, kurā uzvedinošie dati bija iespiesti kursīvā; bet tā vis neizrīkojās Makfatums — pat tad ne, ja ar izbailēm tu atšķir dažus tumšus mājienus un zīmes.

Es, piemēram, nevarētu apzvērēt, ka vienā gadījumā, neilgi pirms tam, kad bijām sasnieguši Vidējos rietumus, vai pašā šī etapa sākumā, viņai nebija izdevies kaut ko paziņot nepazīstamai personai vai nezināmiem cilvēkiem vai kaut kā sazināties ar viņu vai viņiem. Mēs tikko bijām apstājušies pie benzīna stacijas ar Pēgasa zīmi, un, izšmaukusi no mašīnas, viņa nozuda kaut kur aiz garāžas, jo paceltais mašīnas pārsegs, zem kura es iemetu acis, vērojot mehāniķa darbošanos, uz brīdi aizsedza viņu manam skatienam. Viņu neredzēdams, bet būdams miermīlīgā noskaņojumā, es tikai pašūpoju labsirdīgo galvu, kaut gan, stingri ņemot, izmantot publiskās tualetes bija stingri aizliegts, jo es instinktīvi jutu, ka tualetes — tāpat kā telefoni — man neapjaušamu iemeslu dēļ ir ūe asie stūri, aiz kuriem mana likteņa audumam bija slieksme aizķerties. Katram ir tādi liktenīgi priekšmeti vai izpausmes — vienā gadījumā ainavas, kas atkārtojas, citā — cipari, kurus dievi rūpīgi izraugās, lai izraisītu

mums nozīmīgus notikumus: šeit Džons vienmēr paklūp, tur vienmēr salūst Dženijas sirds.

Tātad manu mašīnu apkopa, un es pabraucu nostāk no benzīna tanka, lai atbrīvotu vietu smagajai mašīnai — un pēkšņi viņas arvien ilgāka prombūtne sāka mani mocīt vējainās dienas pelēkajā tukšumā. Ne jau pirmo un ne pēdējo reizi es ar tādu neapjaustu nemieru skatijos uz nekustīgajiem sīkajiem priekšmetiem, kuri it kā brīnījās (kā lauku slaisti), ka nokļuvuši aizkavējušos ceļotāju redzeslaukā: tumši zaļais atkritumu spainis, pārdošanai izliktās melnum melnās riepas ar baltajiem diskiem, dzeltenās bundžas ar mašīneļļu, sārtais ledusskapis ar dažādiem dzērieniem, četras, piecas . . . septiņas tukšās pudeles koka kastes nodalījumos, un kaste izskatījās pēc nepilnīgi aizpildītas krustvārdu mīklas, kukainis, kas remontkantorī pa loga iekšpusi pacietīgi līda augšup. Pa kontora atvērtajām durvīm skanēja radiomūzika, un, tāpēc ka mūzikas ritms nesaskanēja ar augu valsts viļņojumu un citām rosīgām kustībām, ko izraisīja vējš, iespaids bija tāds kā vecā skatu filma, kur norisinās sava dzīve, kamēr pianīns vai vijole pakļaujas mūzikas vadmotīvam, kas neiekļaujas ne'drebošās puķes, ne līganā zara raksta. Brīdī, kad mani nejēdzīgi caururba Šarlotes pēdējo raudu atbalss, no gluži negaidītas puses izskrēja Lolita kleitiņā, kas nelīgojās mūzikas ritmā. Izrādījies, ka tualete bijusi aizņemta un viņa gājusi pāri šķērsielai uz nākamo garāžu — ar Gliemežnīcas zīmi. Tur bijis uzraksts: «Mēs lepojamies ar mūsu tualetes istabām, tikpat tīrām kā jums mājās. Atklātnītes ar uzlīmētām markām sagatavotas jūsu komentāriem.» Bet tualete bijusi bez atklātnitēm, bez ziepēm, bez visa kā. Bez komentāriem.

Tajā pašā dienā vai nākamajā pēc diezgan garlaicīga brauciena garām viscaur apsētiem zemes gabaliem mēs tuvojāmies burvīgajai pilsētiņai Kasbimai un apstājamies pārlaist nakti motelī «Kastaņu pavēnis»; glītas mājiņas, zaļš mauriņš, kastaņas, abeles, vecas šūpoles — un brīnišķīgs saulriets, uz kuru nogurušais bērns pat nepaskatījās. Viņa gribēja izbraukt cauri Kasbimai, jo ta atradās tikai trīsdesmit jūdžu uz ziemeļiem no viņas dzimtās pilsētas, tomēr otrā rītā viņai it kā bija zudusi jebkādā interese palūkoties uz ietvi, kur viņa lēkusi «klases» pirms pieciem gadiem.

Acīm redzamu iemeslu pēc es baiļojos no šī sāņus brauciena, kaut gan mēs vienojāmies, ka nepievērsīsim sev uzmanību — nekāpsim laukā no mašīnas un neapciemosim viņas vecos draugus. Tāpēc biju priecīgs, ka viņa atmeta šo savu ieceri, bet manu atvieglojumu traucēja doma — ja vien viņa būtu jautusi, ka es vēl jūtu agrākās, pērngadējās šausmas no Pisku nostalģiskajām iespejām, tad nebūtu tik viegli no tās atteikusies.

Kad es nopūzdamies viņai par to ieminējos, arī viņa nopūtās un žēlabaini teica, ka jūtoties «šķērmi»,— un pēc tam ieminējās, ka palikšot gultā ar ilustrēto žurnālu kaudzi un pēc lenča, ja viņai kļūs labāk, brauksim tālāk, tagad tieši uz rietumiem. Jāatzīmē, ka viņa bija ļoti maiga un gurdena un viņai «šausmīgi griboties» svaigus augļus, ta ka es nolēmu doties uz Kasbimas centru pēc kāda piknika garduma. Mūsu mazītiņā kotedža atradās uz mežaina pakalna virsotnes: pa lodziņu bija redzams ceļš, kas vīdamies nolaidās lejā un tad aizstiepās taisnā kā matu šķirtne līnijā starp divām kastaņu rindām uz brīnišķīgo pilsētiņu, kura dzidrajā rīta tālē iezīmējās apbrīnojami skaidri kā rotaļlietiņa; varēja saskatīt elfai līdzīgu meitenīti uz sienāzim līdzīga velosipēda un blakus neproporcionāli lielu suni — viss tik skaidri, skaidri kā tie svētceļnieki un mūļi, kurus redz kāpjam pa līkumainiem, kā vasks bāliem ceļiem vecās gleznās ar zilganiem pakalniem un sīciņiem, sarkaniem cilvēciņiem. Man ir eiropietim raksturīga prasība staigāt kājām, ja var iztikt bez automobiļa, un tāpēc es nesteigdamies devos pa ceļu lejup un pēc kāda laiciņa sastapu solīto velosipēdisti — kura, starp citu, bija neglīta, tukla meitene ar biželēm, un viņu pavadīja majestātisks sanbernārs, kura acu dobumi izskatījās kā milzīgas, samtainas vijolītes. Kasbimā ļoti vecs frizieris ļoti slikti apgrieza man matus: viņš visu laiku tarkšķēja par kādu savu dēlu beisbolistu un, izrunādams patskaņus, ikreiz spļāva man uz kakla. Brīdi pa bridim viņš izslaucīja acenes manā pārsegā vai pārtrauca strādāt ar klabošajām šķērēm, lai parādītu man sadzeltējušus avīžu izgriezumus; es tam pievērsu tik maz uzmanības, ka jutos vienkārši satriekts, kad viņš pēdīgi norādīja uz ierāmētu fotogrā' fiju starp vecām, apsūbējušām pudelītēm, un es sapratu, ka tur attēlotais jaunais sportists ar ūsām nu j^u trīsdesmit gadu kopš miris.

Es izdzēru tasi kafijas, karstu un negaršigu, nopirku bananu ķekaru savam pērtiķēnam un vēl desmit minūtes uzkavējos gastronomijas veikalā. Pagāja tikai pusotras stundas — un nu siciņais svētceļnieks Hum-hums atkal ir uz ceļa, kas ved atpakaļ uz «Kastaņu pavēni».

Meitene, kuru biju redzējis ceļā uz pilsētu, tagad bija aizslēpusies aiz veļas kaudzes, palīdzot uzkopt kabīnes līkkājainajam tēvainim, kura lielā galva un rupjie sejas vaibsti atgādināja man tā saucamo «bertoldu», vienu no itāliešu balagāna tipiem. Mūsu Kastaņu grēdā atradās kāds ducis šādu namiņu, kas bija ērti un patīkami izkārtoti kuplos zaļumos. Šobrīd, pusdienas laikā, to lielākā daļa ar stingru automātiski aizveramo durvju finālklaudzienu jau bija atbrīvojusies no saviem iemītniekiem. Ļoti vecs, no vecuma sažuvis laulāto pāris pavisam jauna modeļa automobilī piesardzīgi izliela no vienas mazās garāžas, kas izbūvēta pie katras kotedžas; no otras tādas pašas mazas garāžas diezgan nepieklājīgi rēgojās sporta mašīnas sarkanais priekšgals; bet tuvāk mūsu kotedžai skaists, stalti noaudzis jauneklis melnu cekulu un zilām acīm novietoja smagās mašīnas kravas kastē pārnēsājamu ledusskapi. Nez kāpēc viņš paskatijas uz mani ar nedrošu smīnu. Iepretim, zāliena vidū, kuplo koku lapotnes pavēnī, man jau pazīstamais sanbernārs sargāja savas saimnieces velosipēdu, bet blakus jauna sieviete grūtniece, iesēdinājusi sajūsmā sastingušu mazuli šūpolēs, lēni šūpoja to, kamēr greizsirdīgs divus vai trīs gadus vecs bērņuks visu laiku viņai traucēja, cenšoties pagrūst vai pavilkt šūpoļu dēli; galu galā dēlis notrieca viņu zemē, un viņš, augšpēdus nokritis zālienā, sāka brēkt, bet māte joprojām maigi nesmaidīja ne vienam, ne otram viņas jau piedzimušajiem bērniem. Es šos sīkumus atceros tik skaidri laikam tāpēc, ka biju spiests pamatīgi pārbaudīt savus iespaidus dažus mirkļus vēlāk; un bez tam vēl kopš toreizējā baismīgā vakara Bērdslijā kaut kas manai iekšējai būtnei lika visu laiku būt modrai. Šobrīd pēc pastaigas es neļāvos jaukai noskaņai — agrās vasaras vējiņam, kas glāstīja man pakausi, miklās grants atsperīgajai čirkstoņai zem kājām, gardam kumosiņam, ko beidzot biju izsūcis no caurā zoba, un pat iepirkumu tīkamajam smagumam, kuru, starp citu, man nebija ieteicams nest slimās sirds dēļ; tomēr pat šis mans nelaimīgais sūknis

I

strādāja diezgan vienmērīgi, un es jutos adolori d'amoureuse langueur', kad pēdīgi aizkāpu līdz kotedžai, kur biju atstājis manu Doloresu.

Man par izbrīnu, es atradu viņu apģērbušos. Viņa sēdēja uz gultas malas zilās audekla biksēs un vakarējā krekliņā un skatījās manī it kā nepazīdama. Viņas mazo krūšu maigais apveids bija drīzāk klaji izcelts, nevis apslēpts ar sagumzīto trikotāžas audumu, un šāda atklātība mani uzreiz sadusmoja. Viņa vēl nebija nomazgājusies vannā, tomēr jau paguvusi nokrāsot lūpas, nez kādā veidā notriepdama savus platos priekšzobus — tie spīguļoja kā ar vīnu apliets ziloņkauls vai rozigie pokera kauliņi. Un tā viņa sēdēja, nolaidusi uz ceļiem kopā savītās rokas, viscaur piesātinājusies ar kaut ko spilgtu un sātanisku, kam nebija nekāda sakara ar mani.

Es uzliku uz galda savu smago papīra somu un dažas sekundes stāvēju, pārmijus skatoties no viņas sandalēm un kailajām potītēm uz svētlaimīgi muļķīgo seju un tad atkal uz šīm grēcīgajām kājelēm.

«Tu biji izgājusi,» es teicu (sandales bija bagātīgi aplipušas ar granti).

«Es nupat piecēlos,» viņa atbildēja un piebilda (uztvērusi manu lejup vērsto skatienu): «Es uz brītiņu izskrēju ārā — gribēju paskatīties, vai tu nenāc.»

Sajutusi banānu smaržu, viņa pagriezās uz galda pusi.

Vai man varēja būt aizdomas par kaut ko noteiktu? Protams, ne, tomēr — šīs blāvās, aizsapņojušās acis, šis dīvainais siltums, kas vēdīja no viņas auguma … Es neteicu neko, vienīgi paskatījos uz ceļu, kas tik skaidri aizlocījās loga rāmī: ikvienam, kas būtu gribējis ļaunprātīgi izmantot manu paļāvību, šis logs būtu lieliska novērošanas vieta. Ar aizrautīgu ēstgribu Lolitiņa ķērās pie augļiem. Pēkšņi man ienāca prātā lišķīgais smīns, ko redzeju tā tipa sejā no kaimiņu kotedžas. Es izskrēju laukā. Visi automobiļi bija aizbraukuši, izņemot viņa kravas kasti; tur svempas iekšā viņa jaunā sieva grūtniece ar savu mazuli un otru — lielāko bērnu.

«Kas noticis, kur tu ej?» Lolita no lievenēm sauca.

Es neteicu neko. Iegrūdu viņu, tādu mikstu, atpakaļ istabā un iegāju pats. Norāvu viņai no pleciem krekliņu. Stirkšķot rāvējslēdzējam, noplēsu visu pārējo. Vienā mirkli noāvu viņai kājas. Neganti sāku meklēt pēdas viņas neuzticībai, taču svaigās pēdas, pa kurām es rāvos uz priekšu, bija pārāk nemanāmas, lai tās varētu atšķirt no vājprātīgā fantāzijas.

17

Resnītis Gastons, būdams stiķu pilns, labprāt mēdza pasniegt dāvanas — arī mazliet jocīgas vai vismaz neparastas dāvanas, saskaņā ar viņa ērmīgo gaumi. Reiz pamanījis, ka mana šaha kaste salūzusi, viņš otrā rītā man atsūtīja ar vienu no saviem izsūtāmajiem vara lādīti: visu tās vāku greznoja sarežģīts austrumu zīmējums, un tā bija ļoti droši noslēdzama. Jau ar pirmo acu uzmetienu es pazinu, ka tā ir lēta lādīte naudai, nez kāpēc nosaukta par «luizetu», kādu garāmejot var nopirkt kaut kur Malagā vai Alžīrā un ar kuru vēlāk nezini, ko iesākt. Lādīte izrādījās pārāk plakana manām prāvajām šaha figūrām, bet es to paglabāju — gluži citiem nolūkiem.

Vēlēdamies saplosīt likteņa tīklu, kurš, kā es neskaidri apjautu, tinās man apkārt, es nolēmu (neraugoties uz Lolitas neslēpto piktumu) pavadīt vēl vienu nakti Kastaņu kotedžās. Pilnigi izgulējies jau pulksten četros no rīta, es pārliecinājos, ka meitene vēl guļ (vaļēju muti, it kā garlaikoti brīnoties par dīvaino un bezjēdzīgo šajā dzīvē, kuru mēs visi šā tā viņai esam iekārtojuši) un ka «luizetā» apslēptie dārgumi ir veseli. Tur, mīksti ievīstīta baltā vilnas šallē, bija noglabāta dāmu pistole: kalibrs — nulle trīsdesmit divi, ietilpība — astoņas patronas, garums — apmēram viena devītā daļa Lolitas auguma, rokturis ar riekstkoka inkrustācijām, apdare no oksidēta tērauda. To es biju mantojis no nelaiķa Harolda Heiza kopā ar katalogu, kur vienā vietā ar bezrūpīgu analfabētismu bija teikts: «tikpat labi lietojama attieksmē pret māju un automobili, kā arī pret personu». Tā gulēja lādītē, gatava nekavējoši tikt pielietota pret personu vai personām; gailis bija līdz galam uzvilkts, tomēr «slīdošais aizšaujamais» bija uz drošinātāja, lai nenotiktu nejaušs

šāviens. Nav jāaizmirst, ka pistole ir tēvutēvu centrālās ekstremitātes freidisks simbols.

Mani tagad iepriecināja, ka tas ir pie manis,— un sevišķi iepriecināja, ka es pirms diviem gadiem priežu mežā pie mana un Šarlotes ezera, kas atgādināja smilšu pulksteni, biju iemācījies to lietot. Fārlovs, ar kuru es pastaigājos pa šo nomaļo mežu, šāva lieliski: viņam izdevās ar koltu trāpīt kolibri, kaut gan jāsaka, no putniņa nepalika nekāda trofeja — tikai šķipsniņa varavīkšņainu pūku. Korpulentais ekspolicists, uzvārdā Krestovskis, kurš divdesmitajos gados veikli bija nošāvis divus izbēgušus cietumniekus, reiz pievienojās mums un papildināja medību somu ar miniatūru dzeni — jāpiebilst, tas bija nošauts tādā gada laika, kad medības pilnīgi aizliegtas. Salīdzinājumā ar šiem īstajiem strēlniekiem es, protams, biju zaļknābis un arvien nopūdelēju, toties cita reizē, kad gāju viens, man laimējas sašaut vāveri. «Guli, guli,» es pačukstēju savam portativi kompaktajam draudziņam un izdzēru uz viņa veselībām malku džinananasa.

18

Lasītājam tagad jāaizmirst Kastaņi un Kolti, lai sekotu mums līdzi uz rietumiem. Tuvākajās dienās bija vairāki stipri pērkona negaisi — vai varbūt viens un tas pats negaisa mākonis pārstaigāja smagiem vardes lēcieniem visu valsti, un mēs nespējām no tā atkratīties tāpat kā no slepenpolicista Trapa, jo tieši šajās dienās man vajadzēja atminēt miklu par tumši sarkano jaguāru ar nolaižamu jumtu — tā pilnīgi aizēnoja tēmu par Lolitas mīļākajiem.

Interesanti! Es, būdams viņas dēļ greizsirdīgs uz katru sastapto puišeli,— interesanti, cik nepareizi es iztulkoju likteņa norādījumus! Iespējams, ka pa ziemu manu modribu bija iemidzinājusi Lolitas klusā uzvedība; un katrā gadījumā pat vājprātīgais diez vai būtu tik dumjš, lai iedomātos, ka kāds Humberts Otrais kārīgi dzenas pakaļ Humbertam Pirmajam un viņa nimfetei Zeva amizanto uguņu pavadībā, cauri plašiem un gauži nepievilcīgiem līdzenumiem. Tāpēc man radās aizdomas, ka ķirškrāsas jaguāru, kas jūdzi pēc jūdzes turējās diskrētā attālumā no mums, vadīja slepenpoli

cists, kuru nolīdzis kāds dikdienigs darbonis, lai noskaidrotu, ko īsti Huīnberts Humberts dara ar savu pameitu. Kā jau arvien, kad atmosfērā ir elektriskas svārstības un sprakšķ zibeņi, mani mocīja halucinācijas. Pieļauju pat, ka tas bija kaut kas būtiskāks par halucinācijām. Man nav zināms, kādu apdullinātāju viņš vai viņa bija pievienojuši manam džinam, bet tas slikti iedarbojās, un naktī es skaidri sadzirdēju klusu klauvējienu pie kotedžas durvīm; es plaši atrāvu durvis vaļā un tūlīt ari pamanīju, ka esmu pilnīgi kails un ka uz sliekšņa, bālgani mirgojot lietus piesātinātajā pustumsā, stāv kāds cilvēks, kas tur sejai priekšā masku, kura attēlo Činu, grotesko detektīvu ar izvirzīto zodu, kura piedzīvojumus var lasīt komiksos. Viņš izgrūda dobju smiekliņu un deva kājām ziņu; es turpretī grīļodamies atgriezos pie gultas un tūdaļ iekritu miegā — un, lai cik dīvaini, man vēl šobrīd nav skaidrs, vai tā bija īstenība vai apdullinātaja izraisīts rēgs. Tomēr kopš tā laika es biju pamatīgi izstudējis Trapa ipašo humoru, un šis gadījums man šķiet diezgan ticams tā paraugs. O, cik rupji un galu galā cietsirdīgi tas bija iecerēts! Liekas, ķads komersants pelnījās, pārdodam« šīs labi ejošās briesmoņu un muļķu maskas. Nākamajā dienā es taču ievēroju, ka divi puikas rakņājās atkritumu kastē un pielāgoja sev Čina masku. Vai sakritība? Meteoroloģisko apstākļu rezultāts?

Tā kā esmu slepkava ar satriecošu, bet nenosvērtu, untumainu atmiņu, nevaru jums pateikt, žēlīgās kundzes un kungi, kopš kuras īsti dienas es jau droši zināju, ka mums seko ķirškrāsas mašīna ar nolaižamu jumtu. Toties atceros to pirmo reizi, kad es pavisam skaidri redzēju tā vadītāju. Kādreiz pievakarē es lēni braucu cauri lietus šaltīm, visu laiku vērojot sarkano rēgu, kurš manā sānu spogulīti izplūda un trīsēja baudkārē. Bet tad trokšņainie plūdi pierima, lietus sāka sīki rībināt un pēc tam pārstāja pavisam. Izspraukusies cauri mākoņiem, žilbinoša saule izšļācās pa visu šoseju; man iegribējās nopirkt melnas brilles, un es apturēju mašīnu pie benzīna uzpildes stacijas. Viss notiekošais man šķita kā slimība, ļaundabīgs augonis, pret kuru neko nevarēja pasākt, un tāpēc es nolēmu vienkārši ignorēt mūsu aukstasinīgo vajātāju, kurš, sacēlis jumtu, bija apstājies mazliet patālāk aizmugurē pie kādas kafejnīcas vai bāra ar idiotisku izkārtni: «Turneļi», bet

zemāk: «Izdejojiet vienu tūri ar Nelliju!». Manu mašīnu padzirdīja, un es devos uz kantori nopirkt brilles un samaksāt par benzīnu. Parakstot čeku, es centos apjēgt, kādā vietā esam nokļuvuši, un nejauši paskatījos pa logu. Tur es ieraudzīju kaut ko šausmīgu. Vīrietis platu muguru, papliku pauri, tērpies smilškrāsas sporta žaketē un tumšbrūnās biksēs, klausījās, ko viņam stāstīja Lolita, kura, izkārusies no mūsu automobiļa, runāja ļoti ātri un runādama vēcināja augšup lejup roku ar izplestiem pirkstiem, kā mēdza darīt, ja bija sakāms kaut kas ļoti nopietns un steidzams. It īpaši mani pārsteidza — pārsteidza ar mokošu spēku — tāds kā valodīgums, kuru pat grūti attēlot, bet tas bija tā, it kā viņi pazītu viens otru izsenis — vairāk nekā mēnesi, vai. Pēc tam es redzēju, ka viņš pakasa vaigu, pamāj, pagriežas un dodas atpakaļ pie savas mašīnas — labi noaudzis, diezgan drukns vīrietis manos gados, mazliet līdzīgs nelaiķim Gustavam Trapam, mana tēva Šveices brālēnam, ar tādu pašu vienmērīgi iedegušu seju kā tēvocim Gustavam, apaļāku par manējo, apcirptām melnām ūsiņām un deģenerāta muti, kas izskatījās pec rožu pumpura. Kad es atgriezos pie sava automobiļa, Lolita pētija ceļu karti.

«Lolita, ko viņš tev vaicāja, tas nekauņa?»

«Kāds nekauņa? Ak, tas. Ak ja. Ak, nezinu. Prasīja, vai man esot karte. Laikam apmaldījies.»

Mēs braucām tālāk, un es sacīju:

«Tagad klausies, Lolita. Nezinu, vai tu samelojies vai ne, tāpat nezinu, vai tu esi jukusi vai ne, un šobrīd tas man ir gluži vienalga; bet šis kungs brauca aiz mums visu dienu, un arī vakar es redzēju viņa mašīnu pie mums iebraucamajā vietā, un man ir aizdomas, ka viņš ir policijas aģents. Tu labi 2ini, kas notiks un uz kurieni tevi aizsūtīs, ja policija kaut ko uzodis. Bet tagad saki skaidri un gaiši, ko viņš teica un ko tu atbildēji viņam.»

Viņa sāka smieties.

«Ja viņš tiešām ir policists,» viņa spalgā balsi, tomēr diezgan saprātīgi paskaidroja, «tad vismuļķīgāk būtu parādīt, ka mēs esam nobijušies. Ignorē viņu, papucīt.»

«Vai viņš tev vaicāja, uz kurieni mēs braucam?»

«Nu, to jau viņš pats zina!» (Ņirdzīga atbilde.)

«Katrā gadījumā,» es teicu padodamies, «tagad es esmu redzējis viņa mūli. Par skaistu viņu nevar saukt. Starp citu, viņš ir apbrīnojami līdzīgs vienam mana tēva brālim, uzvārdā Traps.»

«Varbūt viņš ari ir Traps. Būtu es tavā vietā — ak, skaties, visi devītnieki pārvēršas nākamajā tūkstoti. Kad es biju pavisam maziņa,» viņa negaidīti piebilda, norādot uz spidometru, «es biju pārliecināta, ka nulles apstāsies un atkal kļūs par devītniekiem, ja mamma piekritis braukt atpakaļgaitā.»

Pirmo reizi, liekas, viņa tik atklāti atcerējās savu bērnību pirms Humberta ēras; iespējams, ka skatuve viņai iemācījusi tādas replikas. Pilnīgā klusumā mēs turpinājām ceļu. Vajātājs bija nozudis.

Bet jau nākamajā dienā kā liktenīgas kaites sāpes, kas atgriežas, tiklīdz pavājinās morfija iedarbe un kļūst vājāka cerība, viņš atkal uzradās mūsu aizmugurē, šis gludais, sarkanais zvērs. Braucēju uz šosejas todien bija maz, neviens nevienu neapdzina, un neviens necentās iespraukties starp mūsu nelielo, zilo mašīnu un tās valdonīgo sarkano ēnu: jautrs burvis it kā bija nobūris intervālu, noteicis zonu, kuras precizitātē un nemainībā jautās kaut kas trausls un gandrīz māksliniecisks. Mūsu vajātājs ar saviem uzpolsterētajiem pleciem un tēvoča Ūsiņām atgādināja manekenu vitrīnā, viņa automobilis, likās, kustējās tikai tāpēc, ka neredzama un nedzirdama zīžaina tauva savieno viņu un mūsu nabadzīgo sedanu. Mēs bijām daudzējādā ziņā vājāki par viņa grezno, lakoto jaguaru, tā ka pat nemēģinājām aizšmaukt no viņa. E lente currite, noctis equi!— O, skrieniet lēni, nakts drakoni! Mēs ilgi braucām pa stāvo kalna slipumu un atkal vizinājāmies lejā. Mēs nepārsniedzām atjauto ātrumu. Mēs atļāvām pāriet — uz nākamo klasi — bērniem. Ar slaidiem stūres pagriezieniem atveidojām melnus ķeburus uz dzeltenajiem vairogiem, kas brīdināja par ceļa pagriezienu; un, lai kur mēs braucām, apburtais intervāls joprojām nemainīgi slīdēja mums līdzi kā matemātiska mirāža, kā burvju paklāja šosejveidigs atdarinājums. Un visu laiku es jutu tādu mazu individuālu svelmi pa labi no manis: viņas līksmo aci, viņas kvēlojošo vaigu.

Kustibu regulētājs policists vienādi un otrādi krustojošos ielu ellē pulksten četros trīsdesmit dienā, mums iebraucot fabriku pilsētā, izrādījās tā likteņa

roka, kas izkliedēja murgus. Viņš paaicināja mani, pavēlēdams braukt, un pēc tam ar to pašu roku nogrieza ceļu manai ēnai. Garā automobiļu rinda sakustējās un aizbrauca pa šķērsielu, starp jaguaru un mani. Es aizjoņoju tālu — un pēc tam veikli nogriezos sānielā. Zvirbulis ar lielu maizes drupatu nolaidās zemāk, viņam uzbruka otrs, un maizes drupata bija pazudusi.

Kad pēc dažām drūmām apstāšanās reizēm un ar nodomu veiktām cilpām es atgriezos uz šosejas, mana ena nekur nebija redzama.

Lolita nicigi nosprauslājās: «Ja viņš bija slepenais, muļķīgi bija aizšmaukt no viņa.»

«Man tagad situācija rādās citādā gaismā,» es atbildēju.

«Būtu pārbaudījis savus . . . rēgus … ja būtu kontaktējies ar viņu, mans dārgais papuci,» Lolita teica, locīdamās sava sarkasma gredzenos. «Cik tu gan esi zemisks,» viņa turpināja savā parastajā balsī.

Mēs pārlaidām drūmu nakti draņķīga motelī, šalcot skaļam, spēcīgam lietum un dārdot īstam Noasa laiku pērkonam, kas nemitīgi rībēja virs mūsu galvām.

«Es neesmu dāma, un man nepatīk zibeņi,» dīvaini izrunājās Lolita, piekļāvusies man, ak vai, tikai tāpēc, ka slimīgi baidījās no negaisa.

Rīta brokastis mēs ēdām pilsētā Ananasā, 1001 iedziv.

«Spriežot pēc tā Vieninieka,» es piezīmēju, «mūsu resnais mūlis ir jau šeit.»

«Tavs humors,» Lolita sacīja, «dārgais papuci, ir absolūti smieklīgs.»

Ap to laiku bijām jau sasnieguši vērmeļu klajumu, un man tika piešķirtas pāris dieniņas brīnišķīgas samierinašanās (muļķi, es sev iegalvoju, viss taču ir labi, šo smagumu izraisīja vienīgi uzkrājušās gāzes); un drīzumā taisnstūraino pakalnu vietā slējās īsti kalni; un īstajā laikā mēs iebraucām Veisā.

Tīrā ķibele! Bija kaut kas saputrots, viņa savulaik nebija pareizi izlasījusi datumu ceļvedī, un dejas Burvju alā sen beigušās! Viņa, protams, to uzņēma ļoti mierīgi — un, kad izrādījās, ka kūrorta pilsētiņā Veisā ir vasaras teātris un viesizrāžu sezona rit pilnā spēkā, mēs, pats par sevi saprotams, joņojām turp — kādā jaukā vakarā jūnija vidū.

Taisnība, nevaru izstāstīt jums sižetu tai lugai, ar kuru mūs iepriecināja. Kaut kāda diezgan nenozīmīga luga ar pretencioziem gaismas efektiem, kas attēloja zibeni, un viduvēju aktrisi galvenajā lomā. Vienīgā detaļa, kas man iepatikās, bija septiņu mazu grāciju virkne, kas vairāk vai mazāk sastingušas stāvēja uz skatuves,— septiņas apskurbinātas, brīnišķīgi uzkrāsojušās skolas vecuma meitenītes kailām rokām, kailām kājām, tērpušās krāsainā muslīnā, kuras tika savervētas turpat uz vietas (spriežot pēc neobjektīva saviļņojuma uzbrāzmojumiem šur tur zālē): viņām vajadzēja attēlot dzīvu varavīksni, kas palika uz skatuves visu pēdējo cēlienu un diezgan kaitinoši pamazām dzisa aiz daudzajiem pakāpeniski nolaistiem šķidrautiem. Atceros, es nodomāju, ka šo ideju «varavīksne no bērniem» Klērs Kviltijs un Viviana Damora-Bloka ir nočiepuši Džoisam; tāpat atceros, ka divas krāsas šajā varavīksnē bija dotas mokoši apburošām būtnēm: oranžā nemitīgi dīdījās pa apgaismoto skatuvi, bet smaragdzaļā, kādu minūti ieskatījusies skatītāju zāles melnajā tumsā, kur mēs, neiederīgie, sēdējām, pēkšņi uzsmaidīja malei vai labvēlim.

Tikko luga beidzās un apkārt atskanēja skaļi aplausi (šīs skaņas neciešami plosīja manus nervus), es sāku vilkt un bidīt Lolitu uz izeju, jo biju nepacietīgs drīzāk piepildīt manu pilnīgi saprotamo rnilas uzbudinājumu drošā klusumā mūsu neonzilajā kotedža zem izbrīna pilnās nakts zvaigznēm: es vienmēr esmu apgalvojis, ka dabā rada izbrīnu tas, ko tā var noskatīties pa logu. Lolita tomēr uzkavējās, rožainā stingumā piemiegusi apmierinātās acis; redze viņai tā nomāca pārējās jūtas, ka viņas gļēvo roku plaukstas tik tikko saskārās, kaut gan viņa nedomādama vēl arvien aplaudēja. Man ari agrāk ir gadījies novērot bērniem tāda veida ekstāzi, taču šis bija, velns parāvis, pavisam īpašs bērns, kas tuvredzīgi pievērsis mirdzošo skatienu tālajai rampai, pie kuras es uz brīdi pamanīju abus lugas autorus vai, pareizāk, tikai viņu kopējās aprises: vīrieti smokingā un neparasti staltu bruneti atkailinātiem pleciem un ērgļa profilu.

«Tu, rupjais lops, atkal samocīji manu locītavu,» smalkā balstiņā sacīja Lolita, sēzdamās automobili man blakus.

«Ak, piedod man, manu sirsniņ — mana ultravioletā sirsniņa,» es teicu, veltigi mēģinādams satvert viņas elkoni; un vēl piebildu, vēlēdamies pārmainīt sarunu — pārmainīt likteņa tēmējumu, ak Dievs, ak Dievs: «Viviana ir ļoti interesanta dāma. Esmu gandrīz pārliecināts, ka vakar, kad pusdienojām Ananasā, mēs viņu redzējām.»

«Reizēm tu esi pretīgi aprobežots,» Lolita piktojās. «Pirmkārt, Viviana — autors; autore ir Klēra; otrkārt, viņai ir četrdesmit gadu, viņa ir precējusies, un viņā rit nēģeru asinis.»

«Bet es domāju,» es turpināju, maigi paķircinādams viņu, «es domāju, ka Kviltijs ir tavs bijušais sirdsāķītis — atceries, par viņu tika runāts mīļajā Remsdeilā, tajās dienās, kad tu mani mīlēji?»

«Ko?» Lolita iebilda, sasprindzināti vaibstīdamās, «Remsdeilas vecais dentists? Tu mani laikam jauc ar kādu citu vieglprātīgu putniņu.»

Tad es nodomāju, kā šie putniņi visu, visu aizmirst, kamēr mēs, viņu vecie pielūdzēji, trīcam par katru viņu nimfetības senloloto sprīdi . . .

19

Ar Lolitas ziņu un piekrišanu es pirms aizbraukšanas liku Bērdslijas pastmeistaram nosūtīt mūsu vēstules pēc pieprasījuma sākumā uz Veisu, bet pēc piecpadsmitā jūnija uz Elf instonu. Nākamajā rītā mēs aizgājām uz Veisas pastu, kur nācās gaidīt īsā, bet lēni sarūkošā rindā. Bezrūpīgā Lolita sāka pētīt blēžu fotogrāfijas, kas bija izvietotas uz starpsienas. Skaistulis Anatolijs Brjanskis, viņš arī Antonijs Braians, viņš arī Tonijs Brauns, brūnas acis, bāla seja, policija viņu meklē sakarā ar maza berna nolaupīšanu. Faux pas' pusmūža vīrietim ar skumjām acīm bija tāda, ka viņš apkrāpis pasta resoru un turklāt — it kā ar to vēl nebūtu diezgan — viņam bija neārstējama pēdu deformācija. Drūmā Salivana bildei bija pievienots brīdinājums: droši vien apbruņots un uzskatāms par ļoti bīstamu. Ja jūs šo manu grāmatu vēlaties izmantot

filmai, piedāvāju tādu triku: kamēr es aplūkoju šīs fizionomijas, viena no tām lēni pārvēršas par manu seju. Un vēl bija ar rokām apgrābstīts pazudušas meitenes uzņēmums: četrpadsmit gadu, svārciņi rūtainā rakstā, berete, griezties pie šerifa Fišera, Fišerifa, Fešeraksta.

Neatceros, kādas vēstules bija adresētas man, turpretī Dollija saņēma atsauksmi no skolas, bez tam — viņai bija vēstule Joti neparastā, ļoti garā aploksnē. Šo vēstuli es bez svārstišanās atplēsu un ar to iepazinos. Pamanījis tomēr, cik vienaldzigi meitene aizgriezās projām un aizgāja pie avīžu kioska pie ieejas, es spriedu, ka manu iejaukšanos viņa jau paredzējusi.

«Dollij-Lo! Nu redzi — mūsu lugai bija milzīgi panākumi. Visi trīs suņi gulēja mierīgi — viņiem, jādomā, kaut ko bija iešpricējusi mūsu mijā ārste. Linda, kas atvietoja tevi, lomu zināja Joti labi, tēloja lieliski, apvienojot ņiprumu ar pašsavaldlbu, bet velti būtu no viņas gaidīt tavu atsaucību, tavu brīvo iedvesmu, manas — un autora — Diānas daiļumu; vispār autors šoreiz nebija atnācis mums aplaudēt, un negants negaiss āra mazliet notušēja mūsu trūcīgo «pērkonu aiz skatuves». Vai dieviņ, cik ātri joņo dzīve! Tagad, kad viss ir beidzies — skola, izrāde, mans piedzīvojums ar Roju, mātes grūtniecība (žēl, bērniņš ilgi nenodzīvoja) —, viss liekas tik sen noticis, kaut gan īstenībā es vēl jūtu grima kņudēšanu uz sejas.

Pec brokastīm mani vedīs uz Ņujorku, un diez vai man izdosies tā iekārtoties, lai nevajadzētu braukt ar vecākiem uz Eiropu. Man vēl ir ļaunāks jaunums tev, Dollij-Lo! Nezinu, vai tu atgriezīsies Bērdslijā, bet, ja atgriezīsies, manis, iespējams, tur nebūs. Par vienu manu romānu tu zini, par otru tu tikai domā, ka zini,— bet, lai nu būtu kā būdams, ir iejaucies mans tēvs un vēlas, lai es braucu vienu gadu mācīties uz Parīzi, kamēr viņš pats būs tur, jo es esmu izpelnījusies Fulbraita stipendiju.

Kā jau bija sagaidāms, nabaga DZEJNIEKS nojuka trešajā skata, tajā pašā vieta, kur es vienmēr aizķēros — ar tiem dumjajiem dzejoļiem. Atceries?

Lai ezers Himenas mīlniekam to teic,

Kā labāk: skumt vai atteikšanas mieru sveikt.

Es te pasvītroju tās klupšanas vietas. Apskaužams miers!

Nu, uzvedies labi, meituk! Tavs dzejnieks sūta tev vissirsnīgākos sveicienus un godbijīgu sveicienu tavam tētiņam.

Tava Mona.

P.S. Ar tām lietām, ko esmu pastrādājusi un kurās iejaucās mans tēvs, tā nu ir iznācis, ka manu korespondenci stingri kontrolē. Tāpēc ar atbildi nogaidi, kamēr es tev atrakstīšu no Eiropas.»

To viņa, redzams, nekad neizdarīja. Jo labāk. Viņas vēstulē bija ietverti kaut kādi neģēlīgi mājieni, kurus man tagad pārāk smagi atšifrēt. Es šo vēstuli atradu daudz, daudz vēlāk ieliktu starp lappusēm vienā no mūsu ceļvežiem un citēju šeit vienkārši kā dokumentu. Es to izlasīju divas reizes.

Pacēlis galvu, es sataisījos — še tev nu bija — nav Diānas! Kamēr es ļāvos Monas valdzinājumam, Lolita paraustīja plecus un nozuda. «Vai jūs gadījumā neesat manījis . . .» es vērsos pie kuprīša, kas slaucīja durvju priekšu. Protams, bija manījis. Vecais brunču mednieks. Pēc kuprīša minējuma, viņa ārpusē kādu ieraudzījusi un izskrējusi laukā. Izskrēju ari es. Apstājos uz ietves, bet viņas tur nebija. Skrēju tālāk. Atkal apstājos. Tātad — kaut kas bija atgadījies. Nozūdusi uz mūžiem.

Turpmākajos gados es bieži tiku sev vaicājis, kāpēc viņa todien tiešām nenozuda uz visiem laikiem. Vai viņu atturēja viņas jaunie vasaras tērpi, kas atradās manā aizslēgtajā automobilī? Vai varbūt vēl nebija nobriedis kāds sīkums kopējā plānā? Vai vēl vienkāršāk: lai nu kā, es vēl varēju būt noderīgs un nogādāt viņu Elfinstonā (tieši tas bija slepenais gala punkts). Tajā brīdī tomēr, atceros, es nešaubījos, ka viņa pametusi mani uz visiem laikiem. Violetos kalnos, kas puslokā ietvēra pilsētu un izvairījās no atbildes, it kā čumēja un mudžēja strauji elpojošas, rāpjošās, klūpošas, smejošas, arvien straujāk elpojošas Lolitas, kas izplēnēja vieglajā dūmakā. Milzīgais pilsētas nosaukuma pirmais burts, izveidots no baltiem akmeņiem uz kraujas nogāzes, likās kā manu šausmu iniciālis.

Jaunā, skaistā pasta ēka, no kuras es nupat izskrēju, atradās starp vēl snaudošo kinoteātri un sazvērnie

cisku papeļu grupu. Bija pulksten deviņi no rīta — pēc kalnu zonas laika. Ielas nosaukums — Galvenā. Es soļoju pa tās ēnaino pusi, vērodams pretējo: to jau bija apbūris un izdaiļojis viens no tiem gleznajiem rītiem vasaras sakumā, kuros var redzēt šur tur uzplaiksnam stiklu un just kaut ko līdzīgu vispārējai vibrācijai un gandrīz bezsamaņas pagurumu neizturami svelmīgā dienasvidus gaidās. Pārgājis pāri ielai, es sāku klaiņot un it kā pāršķirstīt izkārtnes garajā namu rindā: Aptieka, Nekustams īpašums, Modes, Automobiļu rezerves daļas, Kafejnīca, Sporta preces, Nekustams īpašums, Mēbeles, Elektropiederumi, Telegrāfs, Krāsotava, Bakaleja. Ak, patruļniek, mana meita aizbēgusi . . . Vienojusies ar slepenpolicistu! Iemīlējusies šantāžistā! Izmantojusi manu pilnīgo bezpalīdzību! Es apsvēru jautājumu, vai neuzsākt sarunu ar kadu no nedaudzajiem gājējiem. Atmetu šo domu. Pasēdēju stāvvietā noliktajā automobili. Gāju apskatīt pilsētas parku ēnas pusē. Atgriezos pie Modēm un Automobiļu rezerves daļām. Sacīju sev ar niknu sarkasma izvirdumu— un ricanemenl1 —, ka ir jābūt trakam, lai viņu par kaut ko turētu aizdomās, ka viņa teju teju atgriezīsies . . .

Atgriezās.

Es strauji apcirtos un nokratīju no piedurknes atloka roku, kuru viņa tur bija uzlikusi, bikli un muļķīgi smaidīdama.

«Sēdies mašīnā,» es teicu.

Viņa paklausīja, bet es vēl arvien staigāju pa ietvi šurp un turp, kaudamies ar neizsakāmām domam un nevarēdams saņemties un pieiet klāt neuzticīgajai.

Pēc brīža viņa izkāpa no automobiļa un pievienojās man. Ieklausīdamies cauri šņākoņai es pamazām noskaņoju radiouztvērēju. Acīmredzot viņa man skaidroja, ka sastapusi pazīstamu meiteni.

«Tiešām gan? Kuru tad īsti?»

«Meiteni no Bērdslijas.»

«Jauki. Es zinu vārdus visām tavām klases biedrenēm. Sāksim no gala: Alise Adamsa?»

«Nē — tā nebija no manas klases.»

«Jauki. Man ir klāt visu tavas skolas meiteņu pilns saraksts. Vārdu, lūdzu.»

«Viņa pie mums nemācījās. Vienkārši dzīvoja pilsētā.»

«Jauki. Man ir līdzi Bērdslijas adrešu grāmata. Tajā mēs atradīsim visus Braunus un Smitus.»

«Es zinu tikai viņas priekšvārdu.»

«Mērija vai Dženija?»

«Nē. Dollija, tāpat kā es.»

«Tātad strupceļš (spogulis, pret kuru sasit degunu). Jauki. Tagad pamēģināsim citādi. Tu biji projām divdesmit astoņas minūtes. Ko abas Dollijas darīja?»

«Mēs iegājām piena bārā.»

«Un tur jūs pasūtījāt . . .?»

«Ak, tikai pa kokakolai.»

«Pielūko, Dollij! Mēs, vai zini, varam to pārbaudīt.»

«Galu galā viņa izdzēra kokakolu, bet es — glāzi ūdens!»

«Jauki. Tas bija tur, vai?»

«Nu jā.»

«Jauki. Iesim. Izjautāsim sifona apkalpotāju.»

«Pagaidi brītiņu. Es neesmu pārliecināta, tas varbūt bija mazdrusciņ tālāk — tieši aiz stūra.»

«Vienalga, pagaidām ieiesim šeit. Ej iekšā, lūdzu! Tagad paskatīsimies (es atšķīru telefonu grāmatu, kas ar ķēdi bija piestiprināta pie pults). Labi. Dižciltīgo apbedīšanas birojs. Nē, par agru. Ahā, te ir: Aptiekas un piena bāri. Viens Kalnu šķērsielā, otrs — lūk, šis, Larkina aptiekas veikals un vēl divi. Un tas ir viss, ko Veisa vai vismaz tās veikalu kvartāls, mums var piedāvāt no gāzētā ūdens un saldējuma sortimenta. Ko tad vairāk, vajadzēs iegriezties visos.»

«Brauc ratā!» viņa sacīja.

«Rupjība, cālīt, tev neko nelīdzēs.»

«Labs ir,» viņa teica. «Bet tu nedrīksti mani iedzīt lamatās. Lai notiek pēc tava prāta, mēs nekur neiegājām. Mēs tikai parunājāmies un aplūkojām vitrīnās kleitas.»

«Kādās vitrīnās? Vai šajā?»

«Jā, kaut vai šajā.»

«Ak, Lolita! Palūkojies ciešāk!» Skats tiešām nebija diez cik pievilcīgs. Švītīgs jauns komijs ar putekļu sūcēju tīrīja tādu kā paklāju, uz kura stāvēja divas figūras, kas izskatījās tā, it kā nupat būtu pārcietušas

sprādzienu. Viena bija gluži kaila, bez parūkas un bez rokām. Spriežot pēc tās samērā nelielā auguma un rotaļīgās pozas, varēja iedomāties, ka apģērbusies tā izskatās un vēl ilgi izskatīsies pēc meitenes Lolitas augumā. Pašreizējā stāvokli tai nevarēja noteikt dzimumu. Tai blakus slējās garāka figūra—līgava ar kāzu plīvuru, pilnīgi gatava un, kā mēdz teikt, vesela, tikai bez vienas rokas. Uz grīdas, pie meičas kājām, tur, kur centīgi rāpoja komijs ar savu instrumentu, mētājās trīs tievas, kailas rokas un gaišmataina parūka. Divas no šīm rokām nejauši bija savienojušās izliektā stāvokli, kas atgādināja šaušalīgu izmisuma un lūguma žestu.

«Skaties, Lolita,» es rāmi ierunājos. «Skaties vērīgi. Vai tas nav lielisks simbols kādai ārkārtīgai nelaimei? Starp citu (es turpināju, sēzdamies automobilī), esmu veicis šādus tādus piesardzības pasākumus. Lūk, šeit man ir (es atvēru nodalījumu cimdiem), šajā mazajā bloknotā, pierakstīts mūsu mīļā draudziņa automobiļa numurs.»

Aiz muļķības es nebiju papūlējies paturēt prātā šo numuru. .Atcerējos tikai sākuma burtu un pēdējo ciparu, it kā visa iztrūkstošo ciparu rinda būtu aizgājusi no manis puslokā, iespiežoties manā atmiņā kā ieliekums aiz krāsainā stikla, tik neskaidra, ka nevarēja izšķirt kaut ko no sērijas, izņemot pašas pēdējās zīmes, burtu «R» un sešnieku. Man jāpievēršas šiem sīkumiem (kuri paši par sevi var interesēt vienīgi profesionālu psihologu), jo citādi mans lasītājs (ak, ja es spētu viņu iztēloties kā erudītu ar gaišu bārdu, kurš ar sārtenām lūpām sūkā la pomme de sa canne1 un ar baudu lasa manu manuskriptu!) nevarētu pilnīgi novērtēt, cik spēcīgu satricinājumu es pārcietu, ievērojis, ka burts «R», it kā uzvilcis 19. gs. tērpu, pārvērties par «P», bet sešnieks izrādījies pilnīgi noberzts. Uz vidus daļas, kuru es tikpat neatcerējos, bija redzamas pēdas, ko tur atstājusi steigā pārbraukusi zīmuļa dzēšamgumija: cipari bija izsmērēti, citi ar bērna roku ierakstīti par jaunu, ta ka visa rinda izskatījās kā samudžināta dzeloņstieple, kas nebija loģiski atšifrējama. Vienīgais, ko zināju, bija tas, ko man vēstīja prātā palikušais

burts: mans ienaidnieks bija no štata, kas atradās blakus Bērdslijas štatam.

Es neko neteicu. Noglabāju bloknotu atkal nodalījumā, aizcirtu vāciņu, un mēs izbraucām no Veisas. Lolita pa to laiku no aizmugures sēdekļa bija paķērusi jaunus komiksus un, izbāzusi pa logu savu brūno elkoni baltaja blūzītē, ko purināja vējš, iegrima kārtējā stulbiķa piedzīvojumos. Attālinājies kādas četras jūdzes no Veisas, es nogriezos piknikiem paredzētā ēnu izraibinātā laukumiņā, kur rīts bija izkaisījis savus saulainos gružus uz tukša galda; Lolita, atrāvusi skatienu no žurnāla, pievērsa man pusizbrīnītu smaidu, un, ne vārda neteicis, es atvēzeniski cirtu viņai pamatīgu pliķi, kas nošmakstēja uz viņas siltā, stingrā, mazā vaiga.

Un pēc tam — nožēla, izpirkšanas asaru skaudrais prieks, ceļu locīšana aiz mīlestības, jutekliskas salabšanas bezcerīgums . . . Nakts samtainajā tumsā, moteli «Mirana» (Mirana!), es skūpstīju viņas garpirkstaino kājiņu dzeltenīgās pēdu apakšas— biju nonācis lidz pēdējam pazemojumam un upurim. . . Bet viss bija veltīgi. Mēs abi bijām nolemti bojā ejai. Un drīzumā man bija jāiziet jauns elles moku loks.

Kad braucām projām no Veisas, vienā no pēdējām ielām . . . Ak, es varu apzvērēt, ka tas nebija murgs. Sajā nomales ielā es īsu bridi redzēju pazīstamo ķirškrāsas mašīnu ar atvāžamo jumtu vai ari tās dubultnieku. Tajā sēdēja nevis Traps, bet četri vai pieci skaļi aktieriem līdzīgi vairāku dzimumu pārstāvji — bet es neko neteicu. Tūdaļ pēc izbraukšanas no Veisas iezīmējās kaut kas pavisam cits. Sākumā, vienu divas dienas, es izbaudīju to iekšējo pārliecību, ko pats sev biju iegalvojis, ka ne tagad, ne agrāk neviens mums nav sekojis, bet vēlāk man kļuva līdz nelabumam skaidrs, ka Traps ir mainījis taktiku un turpina mums sekot, bet citās — īrētās mašīnās.

Kā īsts lielceļa Protejs viņš apbrīnojami viegli pārlēca no viena automobiļa tipa uz otru. Tāds pārvietošanās veids prasa īpašas garāžas, kas specializējušās «maināmu automobiļu» piegādē, bet es nekad neesmu varējis atklāt šādu staciju atrašanās vietas. Sākumā viņš it kā deva priekšroku ševroleta tipam — iesāka ar vaļēju krēmkrāsas mašīnu, pārmainīja to pret mazu sedanu («Gaišzilais Horizonts»), pēc tam automobilis

izbaloja līdz tādām nokrāsām ka «Sirmais Paisums» un «Blāvie Prauli». Vēlāk viņš pievērsās citām markām un atkal izņēma cauri komerckrāsu blāvo varaviksni, piespiezdams mani orientēties, piemēram, smalkajā atškiribā starp manu «sapņu zilo» ikaru un viņa «kalnu zilo» oldsmobili. Pelēkais tonis, starp citu, palika viņa iemīļotā aizsargkrāsa, un mokošos murgos es dažkārt centos pareizi izšķirot tādas rēgainas nianses kā kraislera «Pelēkais Vilks», ševroleta «Pelēkais Zīds», dodža «Pelēkā Parīze» . . .

Nepieciešamība vienmēr vērot, vai nepavīdēs viņa Ūsiņas un vaļējā apkakle vai viņa plikais pauris un platie pleci, spieda mani visos sīkumos izpētīt ikvienu automobili, kas patrāpījās uz ceļiem,— aizmugurē, priekšā, sānos, pretimbraucošos, garām skrejošos, vārdu sakot, katru mašīnu žilbīgajā saulē: cienīga atpūtnieka automobili ar aizmugures logā ievietotu kartona salvešu kārbiņu «Svētulis»; neprātīgi auļojošu fordu, kurā sēdēja nabadzīgs vīrs un kurš bija stāvgrūdām pilns ar bāliem bērniem, un kura logā rēgojās pinkaina suņa galva, un kuram sadursmē bija iebuktēts viens spāfns; vecpuiša sedaniņu, lidz augšai pilnu ar pleciņos sakārtiem uzvalkiem; milzīgu, platu piekabi — veselu ceļojošu māju, nesatricināmi vienaldzīgu pret saniknoto automobiļu virkni, kas vilkās tai nopakaļ; sporta mašīnu ar skuķi, kas mīlīgi iekārtojusies priekšējā sēdekļa vidū, lai būtu cik vien iespējams tuvāk jauneklim pie stūres; automobili ar apgāztu laivu uz jumta . . . Pelēko mašīnu, kas nobremzē mūsu priekšā, pelēko mašīnu, kas dzenas mums pakaļ.

Reiz Klinšu kalnos, kaut kur starp Snovu un Čempionu, mēs braucām lejup pa tikko manāmu slīpumu, un tad nu man izdevās otrreiz skaidri saskatīt Iemīlējušos detektīvu. Pelēkais rēgs mūsu aizmugurē satumsa, sabiezēja un pārvērtās par kompaktu Valdošo Zilgmi . . . Pēkšņi mans automobilis, it kā pievienodamies manas nabaga sirds mokām, sāka kaut kā slīdēt un šļūkt no vienas puses uz otru, pie tam apakšā bija saklausāmi nevarīgi «pļek — pļek — pļek».

«Riepa pušu, mister,» jautri sacīja mana labā meitenīte.

Es apturēju mašīnu — bezdibeņa malā. Lolita salika rokas uz krūtim un izstiepto kāju atspieda pret paneli.

Es izkāpu laukā, apskatīju labo pakaļējo riteni. Nelaimīgas riepas apakšējā daja bija pārvērtusies nejaukā taisnstūrī. Traps apstājās piecdesmit jardus aiz mums. Sādā attālumā viņa seja izskatījās kā taukains plankums, bet šis plankums smējās. Es nolēmu izmantot gadījumu un devos pie viņa — man radās spīdoša ideja aizņemties no viņa domkratu, kaut gan man bija pašam savs. Viņš mazliet atvirzījās atpakaļ. Es sāpīgi sadauzīju kāju pret akmeni — un nu bija iemesls kopīgai jautrībai. Pēkšņi aiz Trapa mašīnas parādījās kolosāla smagā mašīna un dārdēdama aiztraucās man garam, pēc tam es izdzirdu, ka viņš krampjaini norīstās. Es nevilšus atskatījos un ieraudzīju, ka mana mašīna lēni slīd projām. Iztālēm es pamanīju Lolitas galviņu, viņa neveikli sēdēja pie stūres, motors strādāja, kaut gan es atcerējos, ka tiku to izslēdzis.

īsajā, uztraukuma pilnajā laika sprīdī, kamēr es aizskrēju pie plakšķinošās un pēdīgi apstājušās mašīnas, man iešāvās prāta, ka divu gadu laikā manai meitenītei bija pilnigi iespējams uzkrāt elementārās zināšanas par automobiļa vadibu. Ar niknu rāvienu es atvēru durtiņas. Man bija līdz nejēdzībai skaidrs, ka viņa palaidusi motoru, lai atvilinātu mani no Trapa kunga. Jāsaka gan, šis stiķis izrādījās pilnīgi lieks, jo, kamēr es ķēru viņu rokā, Traps strauji iegriezās pašā ceļa vidū un aizbrauca. Es pasēdēju, atguvu elpu, Lolita pajautāja, vai es neteikšot paldies par to, ka viņa tik veikli nobremzējusi, kad automobilis sācis slidēt lejup. Atbildi nesaņēmusi, viņa iegrima ceļu kartes pētīšanā. Es izkāpu no automobiļa un saku «riteņošanu», tā šo operāciju dēvēja nelaiķe Šarlote. Man likās, ka jūku prātā.

Apmainījuši riteni, mēs turpinājām savu farsa ceļojumu. Pēc garlaicīga un gluži lieka lejupbrauciena ceļš cilpām vien vijās augstāk un augstāk. Kāda sevišķi stāva vietā mums nācās gausi vilkties nopakaļ smagajai mašīnai, kas iepriekš bija mūs apdzinusi. Tagad, nejauki stenēdama, ta rāpās augšup pa ceļa līkločiem, un tai garam tikt nebija iespējams. No tās kabīnītes izlidoja gludi sudrabota strēmelīte — košļajamās gumijas iekšējais ietinamais papīrs—un atpakaļlidojumā uz brīdi pielipa pie mūsu mašīnas priekšējā stikla. Man iešāvās doma, ja es tiešām jūku prātā, viss var beigties tā, ka es kādu nogalinu. Katram gadījumam (teica tas

Humberts, kurš sēdēja sausumā, tam Humbertam, kurš ķeperojās diezin kur) labi būtu kaut ko sagatavot — piemēram, izņemt pistoli no kārbiņas un iebāzt kabatā —, lai es būtu gatavs izmantot vājprāta brivibu, kad tas uznāks.

20

Atļaudams Lolitai pievērsties teātra spēlei, esmu ļāvis (iemīlējies vientiesis!), viņai iemācīties visus izsmalcinātos krāpšanas paņēmienus. Kā tagad noskaidrojās, te nepietika ar gatavām atbildēm uz tādiem jautājumiem kā: kāds ir galvenais konflikts lugā «Heda Gablere» vai: kādos skatos «Mīlā zem gobām» darbība sakāpināta līdz pēdējai iespējai, vai: kāda ir «Ķiršu dārza» dominējošā noskaņa; patiesībā viņai tika iemācīti dažādi paņēmieni, kā kļūt man neuzticīgai. O, ar kādu sašutumu es tagad atceros to viņai uzdoto «piecu jūtu simulāciju», kuru viņa tik bieži mēģināja mūsu viesistabā Bērdslijā! Es iekārtojos tā, lai nemanīts varētu viņu novērot, kad viņa, kustēdamās kā hipnotizēts subjekts vai mistiska rituāla dalībniece un it kā rādīdama izsmalcinātu bērnu spēli, kurā meitenes iedomājas sevi par slavenām aktrisēm, attēloja ar mīmiku, ko viņa darītu, izdzirdusi tumsā vaidus, pirmo reizi ieraudzījusi pavisam meitenīgu jaunu pamāti, norijusi kaut ko negaršīgu, tādu kā dzelteno želeju, pasmaržojusi saspaidītu sulīgas zāles pušķīti augļu dārzā vai pieskārusies ar viltīgajiem, smalkajiem nimfetes pirkstiem šādam vai tādam neesošam priekšmetam. Starp maniem papīriem līdz šai dienai saglabājies ar mimeogrāfu novilkts tamlīdzīgu uzdevumu saraksts.

«Taustes treniņš. Iedomājies, ka tu paņem rokā un turi pingponga bumbir.u ābolu, lipīgu vīģi, jaunu, pūkainu tenisa bumbiņu, karstu kartupeli, ledus kubiņu, kaķēnu, pakavu, cilindrisku kabatas bateriju.

Ar pirkstu galiņiem iztausti iedomātus priekšmetus: maizes mīkstumu, gumiju, tuva cilvēka sāpīgos deniņus, samta gabaliņu, rožu ziedlapiņu.

Tu esi akla meitene. Aptausti, sākot ar seju, šādus cilvēkus: grieķu jaunekli, Sirano de Beržeraku, Salatēti, zīdaini, sakutinātu un skaļi smejošu faunu, gulošu nepazīstamu vīrieti, pašas tēvu.»

Bet cik viņa bija jauka, gan veicot šis iedvestās maigās burvestības, gan sapņaini izpildot citus valdzinošus uzdevumus! Turklāt dažreiz, sevišķi rosinošajās Bērdslijas naktīs, es viņai pasolīju kādu izpriecu vai dāvanu, ja viņa man padejos, un, kaut gan viņas rutinētie lēcieni ar plaši izvērstām kājām atgādināja ne tik daudz tvīksmes pilnās un reizē ari stūrainās Parīzes petits rats' kustības, bet drīzāk gan izskatījās kā lēcieni, ko izdara tās meičas kailām kājām, īsos bruncīšos un biezos svīteros, kuras ar vienlaicīgiem spalgiem kliedzieniem un trakulīgiem vingrojumiem uzmundrina studentus, kas spēlē amerikāņu futbolu, tomēr viņas vēl nepilnīgi attīstīto locekļu ritmika man loti patika. Bet tas viss bija nieks salīdzinājumā ar neaprakstāmi tīksmīgu kņudēšanu, ko es izbaudīju, vērojot viņu spēlējam tenisu: varu tikai sacīt, ka tā bija kairinoša, murgaina izjūta, it kā dīvaini paliekot karājamies virs pašas malas — nē, nevis virs bezdibeņa malas, bet virs viņpasaules harmonijas, viņpasaules mirdzuma.

Kaut arī viņa jau bija pāri tiem gadiem, viņa vairāk nekā jebkad izskatījās pēc nimfetes savā baltajā tenisa tērpā, ar aprikozu krāsas iedegumu uz rokām un kājām. Spārnotie piesēdētāji! Es nepieņemu nekādu aizkapa dzīvi, ja tur neparādās Lolita tādā pašā izskatā ka toreiz Kolorado kūrortā starp Snovu un Elfinstonu,— un, lūdzu, viss lai būtu tikpat pareizi kā toreiz: platās, baltās zēnu sporta biksītes, šmaugais viduklītis, kailā jostasvieta aprikozu krāsā, baltais ap krūtīm apsietais lakats, kura stūri sasieti aiz kakla mezglā, atstājot neapsegtas viņas mulsinoši jauniņās un apburošās lāpstiņas ar aprikozu pūciņu uz tām un brīnišķīgos, maigos kauliņus, un gludo, lejgalā sašaurināto muguru! Viņai bija cepurīte ar baltu nagu. Viņas rakete izmaksāja man smuku naudu. Nejēga, tīrais nejēga! Es taču būtu varējis viņu uzņemt filmiņā! Tad viņa arī patlaban būtu kopā ar mani, manu acu priekšā, mana izmisuma projekcijas kamerā!

Pirms serves, iekāms rīkoties, Lolita it kā ievilka elpu, nogaidot divas trīs taktis aiz krīta svītras, un dažkārt vienu otru reizi pamētāja bumbiņu pret zemi

vai ar baltās kurpītes purngalu pašvīkāja pa grunli, vienmēr izturoties brīvi, vienmēr paliekot rāmi jautra — viņa, kura tik reti bija jautra drūmajā mājas gaisotnē! Manuprāt, viņas tenisa spēle bija augstākā virsotne, kādu jauna būtne var sasniegt skatuves mākslā, kaut gan viņai droši vien tas nozīmēja tikai dzīves pamatrealitātes ģeometrisko būtību.

Visu viņas kustību elegantā skaidrība guva dzirdamības papildinājumu tirajā, stingrajā katra sitiena skaņā. Ieiedama viņas varas aurā, bumbiņa kļuva baltāka, tās atsperīgums kļuva kvalitatīvi vērtīgāks. Precīzais instruments, kuru viņa lietoja spēlē ar bumbiņu, šķita piekļāvīgā saskares mirklī neparasti neatlaidīgs un nesteidzīgs. Teikšu vēl vairāk: viņas stils bija visīstākā pirmās klases tenisa pilnīgi precīza imitācija, kurai tomēr viņas rokās trūka praktisku rezultātu. Kā man izteicās Elektra Golda, Edūzas māsa, apbrīnojama jauna trenere, kad es reiz sēdēju uz cieta sola, kas sāka pulsēt zem manis, un skatījos, kā Doloresa Heiza it ka joka pēc dzenāja pa visu laukumu glīto Lindu Gollu Ikura tomēr uzveica viņu): «Jūsu Dollijai raketes stīgojuma pašā vidū ierīkots magnēts bumbiņai, bet nudien, kāpēc jābūt tik loti pieklājīgai?» Ak, Elektra, vai nav vienalga — ja piemīt tāda grācija! Atceros, noskatīdamies viņu pirmo spēli, es jutu, kā šī skaistuma aptveršana mani vārda pilnā nozīmē applūdina ar tikko paciešamām trīsām. Manai Lolitai bija brīnišķīgs paradums, uzsākot atvēzenisku un atsperīgu servi, mazliet pacelt celī nedaudz saliekto kreiso kāju, kad attīstījās un saules staros uz mirkli saspringa dzīvie līdzsvara valgi starp četriem punktiem — kājas puanti, viegli pūkaino padusi, iedegušo roku un tālu atpakaļ atvēzēto raketes ovālu, kamēr smaidošās mutes mirdzošo zobu rinda bija pavērsta augšup pret mazo planētu, kas stāvēja tik augstu stiprā un harmoniskā kosmosa zenītā, kuru viņa radījusi ar apzinātu mērķi — uzbrukt tam ar skanīgu savas zeltainās pātagas pliukšķi. Viņas servei bija raksturīgs tiešums, skaistums, jaunavība, trajektorijas klasiska skaidrība, bet, neraugoties uz skrējiena tempu, servi bija viegli atsist, jo viņas bumbiņas garajā, elegantajā palēcienā nebija neka negaidīta un sarežģīta.

Man jāsāk gaudot aiz žēluma, iedomājoties, ka es tik viegli būtu varējis iemūžināt visus šos valdzinošos

gājienus, saglabājot tos uz celuloīda lentes. Cik daudz vērtīgāki tie būtu par momentuzņēmumiem, kurus es (bezprātis!) sadedzināju! Viņas gremde attiecas pret viņas servi kā sonetā sektets attiecas pret oktetu, jo viņai, manam jaukumiņam, bija iemācīts, ka tūdaļ pēc serves vajag aiztipināt pie tīkla ar spilgtajos, baltajos apavos ieautajām žiglajām kājiņām. Neviens nebūtu varējis pateikt, kas viņai padodas labāk — sitiens no labās vai sitiens no kreisās puses: pirmais bija otrā spoguļattēls, manos gurnos līdz pat šim laikam dursta no sitienu pistoles šāvieniem līdzīgā trokšņa, kuru pavadīja Elektras precīzā atbalss un izsaucieni. Viena no Dollijas spēles pērlēm, bija saīsinātais sitiens no puslidojuma, kuru dižais Neds Litams iemācīja viņai Kalifornijā.

Skatuvi vina vērtēja augstāk par peldēšanu, bet peldēšanu — augstāk par tenisu; un tomēr es apgalvoju, ja es viņā nebūtu kaut ko aizlauzis ftolaik man nebija ne jausmas par to!), viņas ideālais stils kopā ar gribu uzvarēt vinu būtu padarījis par īstu čempioni. Doloresa ar divām raketēm padusē Vimbldonā (1952). Doloresa papirosu reklāmā «Dromedārs» (1960), Doloresa, kļuvusi par profesionāli (1961), Doloresa, tēlojot tenisa čempioni kinodrāmā (1962). Doloresa un viņas sirmais, lēnprātigais, pierimušais vīrs, viņas bijušais treneris Humberts mūža novakarē (2000).

Viņas spēles manierē nebija ne mazākās viltības — ja vien neuzskata par blēdīšanos nimfetes jautro vienaldzību pret spēles iznākumu. Viņa, kas bija tik cietsirdīga un ļaunprātīga ikdienas dzīvē, šeit parādīja tādu šķīstību, tādu atklātību, tādu labvēlību plasēšanā, ka pat viduvējam, bet neatlaidīgam spēlētājam, lai cik viņš neveikli un nemākulīgi spēlēja, izdevās tā piecirst un uzgriezt bumbu, lai izlauztu ceļu uz uzvaru. Kaut ari maza auguma, viņa pārvaldīja visu savu laukuma pusi (1053 kvadrātpēdu) neparasti viegli, ja bija iekļāvusies apmaiņas ritmā un varēja uzturēt šo ritmu; tomēr pēc ikviena strauja uzbrukuma, ikvienas pēkšņas pretinieka taktikas pārmaiņas viņa kļuva pilnīgi bezpalīdzīga. Viņai, teiksim, trūka tikai viena punkta, lai vinnētu partiju,— bet tad viņas otrā serve, kura diezgan tipiski bija pat spēcīgāka un elegantāka par pirmo (jo viņai nepiemita tās iekšējās aiztures, kas labi zināmas piesardzīgiem spēlētājiem), skanīgi atsitās

pret tīkla cieši kā arfai novilkto stīgu — un atlēca autā. Viņas slīpā sitiena noslīpēto pērlīti uztvēra un raidīja stūrī pretinieks, kuram, likās, bija četras kājas un līks airis rokās. Viņas dramatiskie sitieni un apbrīnojamie lidojumi loti naivi krita viņam pie kājām. Atkal un atkal viņa pūdelēja vieglo bumbu — un smiedamās parodēja dusmas tādējādi, ka noliecās uz priekšu kā pagurusi balerīna, ar pāri pierei nokārušos matu cirtu. Viņas grācija un spožums izrādījās tik veltīgi, ka viņa nespēja pieveikt pat tusnījošo Humbertu, kurš parasti izmantoja vecmodīgo augsto tālo sitienu.

Manuprāt, es loti jūtīgi uztveru spēļu maģiju. Manās šaha partijās ar Gastonu es šaha dēla vietā saskatīju kvadrātisku padziļinājumu, pilnu skaidra jūras ūdens ar retām gliemežnīcām, kas rožaini spīguļoja līdzenajā mozaīkā, kura neattapīgam partfferim šķita duļķainas dūņas un sēpijas mākonis. Pirmo apmācību tenisā, ar ko es kādreiz mocīju Lolitu (iekams slavenā kalifornieša stundas viņai nāca kā atklājums), es tagad atcerējos kā kaut ko nospiedošu un bēdu pilnu — ne tikai tādēļ, ka manu neatjautīgo skolnieci tik nejauki kaitināja katrs mans padoms, bet vēl arī tādēļ, ka tenisa laukuma lieliskā simetrija nevis atspoguļoja tajā snaudošo harmoniju, bet. kā izrādījās, to pilnīgi izkropļoja bērna neveiklība un nogurums, jo viņu tikai kaitināja mana neapdāvinātība pedagoģijā. Kopš tā laika viss ir pārmainījies, un tajā dienā Kolorado skaidrajā atmosfērā, kad mēs stāvējām lieliskajā tenisa laukumā pie stāvajām akmens kāpnēm, kas veda uz hoteli «Čempions», es jautu, ka nu varu atveldzēties no nezināmu neuzticību murgiem, ienirdams viņas stila, viņas dvēseles skaidrībā, viņas neatņemamajā grācijā.

Diena bija bez vēja. Viņa sita stingri un lēzeni, ar viņai raksturīgo brīvo atvēzienu, raidot bumbu pēc bumbas laukuma dziļumā virs paša tīkla, un šo sitienu ritmiskā kārtība bija tik klasiski vienkārša, ka es pats kustējos gandrīz kā slaidā pastaigas solī turp un šurp — īsti spēlētāji sapratīs, ko es ar to gribu teikt. Griezta, stipri slīpa serve, kuru es biju pārņēmis no sava tēva Iviņš savukārt to bija iemācījies no francūža Dekižī vai beļģa Bormaņa — viņa veciem draugiem un vareniem čempioniem), radītu manai Lolitai diezgan daudz grūtību, ja es gribētu viņai tādas sagādāt. Bet kurš gan apņemtos samulsināt tādu spulgacīti mīļmei-

tiņu? Vai esmu kaut kur jau pieminējis, ka uz viņas kailās rokas bija redzams baku potes astoņnieks? Ka es vinu bezcerīgi mīlēju? Ka viņai bija tikai četrpadsmit gadu?

Ziņkārīgs taurenitis uzspurdzis klusi izlidoja mums pa vidu.

Pēkšņi redzu nez no kurienes ierodas divi tenisa biksītēs: rudmatains vīrietis, gadus astoņus jaunaks par mani, ar saulē apsvilinātiem aveņkrasas stilbiem, un diezgan blāva brunetīte kādus divus gadus vecāka par Lolitu, ar gražīgu muti un bargu skatienu. Kā parasti mēdz darīt apzinigi iesācēji, viņu raketes bija pārvalkos un rāmjos, un viņi tās nesa nevis tā, kā nēsā dabiskos un ērtos dažu specializētu muskuļu pagarinājumus, bet tā, it kā tie būtu milzīgi veseri, musketes, svīķurbji vai mani zemiskie, smagie grēki. Vaļīgi apsēdušies blakus manai dažā ziņā dārgajai žaketei uz sola laukuma sanmalā, viņi ņēmās skali jūsmot par sitienu virkni, ko veidoja gandrīz vai piecdesmit sitienu apmaiņas, kuras Lolita nevainīgi palīdzēja man izstaigāt un uzturēt, līdz sērija pārtrūka un viņa nostenējās vien, redzot, ka viņas serve aizgājusi pāri līnijai, pēc tam viņa uz mirkli sašļuka, ļaudamās smiekliem,— mans zelta gabaliņš.

Mani mocīja slāpes; es devos pie dzeramā ūdens fontāniņa. So brīdi izmantoja rudmatis, pienāca man klāt un bikli ierosināja spēlēt četratā. «Mani sauc Bills Mids», viņš teica, «un tā ir Feja Peidža, aktrisīte. Ma fiancйe1 ,» viņš piebilda (norādot ar savu muļķīgi nobruņoto raketi uz labāko aprindu Feju, kura jau pļāpāja ar Lolitu). Es jau grasījos atbildēt: «Pateicos, taču . . .» (es neciešu, ja manu skaidro meitenīti iejauc banālu kurpnieku šurumburumos), bet manu uzmanību novērsa apbrīnojami muzikāls uzsauciens: hoteļa izsūtāmais zēns ribināja pa kāpnēm lejup, skriedams uz mūsu laukumu, un māja man ar roku. Izrādījās, ka tieku aicināts pie telefona steidzamai starppilsētu sarunai— tik steidzamai, ka manis dēl pat aizņem līniju. «Eju,» es atsaucos, paķēru žaketi (smagais kolts iekškabatā) un Lolitai pateicu, ka tūdaļ atgriezīšos. Viņa patlaban cēla augšā bumbiņu (kā pieņemts Eiropā,

proti, ar raketes malu aizķerot bumbiņu un ar purngalu uzbīdot to uz raketes — tas bija viens no nedaudzajiem manis ierādītajiem derīgajiem paņēmieniem kādus es viņai iemācīju) un pasmaidīja —viņa man uzsmaidīja!

Kāds draudīgs pieklusums lāva manai sirdij turēties līdzsvarā, kamēr es sekoju puišelim u? hoteli. Ir kāds amerikāņu teiciens, kurā atmaskojumu atriebību cietumu. nāvi un mūžību izteic ar dīvaini nretīgu formulu «this is i/» — «te nu ir!» «tā viņš ir!». Es atstāju Lolitu diezgan viduvējā sabiedrībā het nu lai. Cinīšos nrotams cīnīšos. Neganti cīnīšos Labāk visu iznīcināt nekā no viņas atteikties. Jā tiešām diezgan stāvas kāpnes.

Viesnīcas birojā vīrietis ar pakumnn degunu un domājams loti tumšu pagātni kuru vajadzētu papētīt nodeva man ar roku rakstītu paziņojumu Staronīlsētn līnija tomēr mani nebija sagaidījusi. Zīmītē bija teikts«Mister Humbert. Zvanīja Burdolejas (tā gan!) skola*-direktore. Vasaras numurs: Burdoleja 2-82-82 Lūdzu steidzami piezvaniet viņai. Ārkārtīgi svarīga lieta »

Es ielocīju savu garo augumu telefona būdā iedzēru tableti un desmit minūtes ilgi karoju ar elles izdzimumiem spokainā izplatījumā. Pamazām izveidojās tāds kā kvartets: soprāns: tāda numura Bērdslijā nav: alts: mis Prata aizbraukusi uz Angliju: tenorsBērdslijas skola nav zvanījusi: bass: vina nevarēja zvanīt jo tikpat neviens nezināja ka tieši šajā dienā ec būšu tieši šajā Kolorado viesnīcā. Manis sāpīgi aizvainots. kalpotājs ar kumpo degunu laipni solījās noskaidrot, vai es vispār tiku izsaukts no «Burdolejas» Izrādījās — izsaukuma nav bijis. Jādomā, kāds vietējais blēņdaris uzgriezis numuru un laidies laoās. E® patencināju kalpotāju. Viņš man atbildēja: nav par ko Pakavējies pie urdzošā pisuāra un iestiprinājies bārā es devos atpakaļ. Jau no pirmās terases es redzēju mūsu laukumu: tas izskatījās kā slikti noslaucīta bērnu skolas tāfelīte. Zeltainā Lolita piedalījās jauktajā dubultspēlē. Vina kustējās kā brīnišķīgs itāliešu enģe)i= starp flāmu skolas trim pretīgiem kropliem Viens no tiem. viņas partneris, apmainoties laukuma pusēm na jokam uzplāja ar raketi viņai na pēcpusi. Viņam bija neparasti apaļa galva: viņa brūnās bikses nemaz neiederējās tenisa spēlē. Izcēlās neliels apjukums — vin« ieraudzīja mani uz kāpnēm un nosviedis raketi —

manu raketi!—, sāka rāpties augšup pa stāvo zālienu kas nošķira tenisa laukumu no bulvāra. Viņš purināja roku delnas un elkoņus, tīši komiski atdarinādams putnu ar nepilnīgi attīstītiem spārniem, un tā, saliecis ceļgalos kājas, viņš aizrāpās līdz ielai, kur viņu gaidīja dūmu pelēks automobilis. Nākamajā mirklī viņš un pelēkdūmainais automobilis nozuda. Kad es biju nogājis tenisa laukuma pārpalikušais trijnieks jau vāca kopā un aplūkoja bumbas, šķirojot tās: es šorīt biju nopircis pusduci jaunu: uz svešajām bija pašu uzvilktas atšķirības zīmes asins krāsā.

«Sakiet, mister Mid —kas bija tas kungs?»

Sākumā Bil 1s, pēc tam Feja loti nopietni un noraidoši pagrozīja galvu.

«Iedomājieties,» paskaidroja Feja. «kaut kāds ērmots nekauņa pievienojās mums, lai iznāktu divi pāri Vai tā nebija. Dollij?»

Tie viņu jau sauca par Dolliju. Manas raketes kāts vēl bija derdzīgi silts. lekāms atgriezāmies viesnīcā es ievedu Lolitu šaurā, mazā alejā, gandrīz aizaugušā ar smaržīgu krūmāju, kas ziedēja zilpelēkiem ziediem un jau biju gatavs ļaut vaļu aizturētām raudām — es grasījos lūgt viņu, apburto, vienaldzīgo, lai viņa kaut vai ar meliem izkliedētu nomācošās šausmas, kas tinās man apkārt,-—kad pēkšņi mēs atradāmies tieši aiz dīvaini sakņupuša pāra, gandrīz tāpat vecu komēdiju idilliskajā situācijā saduras viens laulāts pāris ar otru Bills un Feja gluži vai beidzās nost aiz smiekliemmēs acīmredzot bijām atnākuši kādā viņu īpaša joka reizē. Tam vairs nebija nozīmes.

Tādā tonī, kas it kā nepiešķir nekam lielu nozīmi it kā dzīve automātiski ritētu pa parasto izpriecu loku Lolita teica, ka iešot pārģērbties peldei, — viņa gribot paplosīties līdz vakaram pie baseina: diena taču bija brīnumjauka Lolita!

21

«Lo! Lola! Lolita!» dzirdu sevi no sliekšņa saucam saulainajā tālē, pie tam laiku lokos akustika piešķir manam nodevīgi aizsmakušajam saucienam tik daudz bažu. kaisles un moku. ka nudien ja Lolita būtu mirusi ar rāvienu atsprāgtu vaļā viņas neilona līķauta rāvēj

slēdzējs. Pēdīgi es viņu atradu gludas, zāļainas terases vidū — kamēr es pārģērbos, viņa bija aizskrējusi. Ak, Lolita! Tur viņa spēlējās ar suni — ar suni, nevis ar mani. Suns (tāds kā terjers) meta zemē un atkal sakņadzinaja zobos — un vēl nezin kā pielāgoja žokļiem — slapju, sarkanu gutaperčas bumbiņu; ar priekšķepām tas tvēra ašus akordus stingrajā mauriņā un kaut kur aizlēkšoja. Es tikai gribēju uzzināt, kur viņa atrodas, peldēties es tikpat nevarēju sirds šausmīgā stāvokļa dēļ, taču vai kādam tur bija kāda daļa, bet viņa, lūk, spēlējās ar suni, un es stāvēju turpat līdzās, halātā tērpies, un vairs nesaucu viņu; tad pēkšņi kaut kas viņas kustību rakstā mani pārsteidza . . . viņa šaudījās šurpu turpu savās ķiršsarkanajās peldbiksītēs un krūšturī, un bija kaut kas jūsmīgs, gandrīz vai bezprātīgs visā viņas spridzīgumā, kas ne tuvu nelīdzinājās tikai jautrībai vien. Pat suns šķita apjucis par viņas pārmērīgo līksmošanu. Es paskatījos apkārt un klusi uzliku roku uz krūtīm. Zaļganzilais baseins aiz terases vairs neatradās tur, bet manā krūšukurvī, un mani orgāni tajā peldēja tā, kā peld cilvēku ekskrementi zilajā jūras ūdenī gar piekrasti Nicā. Viens no peldētājiem bija attālinājies no baseina un lapotnes kuplās ēnas aizsegā sastindzis stāvēja, turoties pie pleciem uzmestā dvieļa galiem, un dzintarainām acīm vēroja Lolitu. Tā viņš stāvēja, aizslēpies aiz gaismēnas, kā jaguārs izraibināts ar sauleszaķīšiem un nomaskējies ar paša kailumu; mitrie, melnie mati — pareizāk, matu atliekas — bija pielipuši pie viņa apaļā paura, Ūsiņas virs sārtās lūpas izskatījās kā mitrs traips, spalvas uz krūtīm izpletās ka divspārnaina trofeja, naba pulsēja, pa pinkainajiem gurniem tecēja lejup spožas lāses, apžņaugtās, slapjās, melnās peldbikses gandrīz vai plīsa pušu no veselīgā spēka tur, kur reljefās kontūrās iezīmējās varena kule, stingri uzvilkta augšup, un kā resns vairogs atgādināja satīra izmesto tīklu. Un, kamēr es aplūkoju viņa apaļo seju riekstu brūnumā, man iešāvās prātā, ka es taču viņu esmu atpazinis pēc tā, kā viņā atstarojas manas meitas tēls,— viņam bija tāda pati svētlaimes grimase, tikai, nokļuvusi vīrieša vaibstos, tā bija pārvērtusies par kaut ko kroplīgu. Un turklāt man bija skaidrs, ka meitene, mana meitenīte, zinādama, ka viņš uz to nolūkojas, tīksminās par viņa piedauzīgo skatienu un,

izrādīdamās viņam. lēkā un līksmojas.— nejaukā, dievinātā padauzina! Mezdamās pakaļ bumbai un nenoķērusi to. vina novēlās augšpēdu, neganti spārdīdamās ar nepieklājīgajām jaunajām kājām; stāvot savā vietā es sajutu viņas uzbudinājuma muskusa smaržu un tad sastindzis svētā pretīgumā, es ieraudzīju, ka vīrietis piesedz acis. atņirdz vienādus, pretīgi sīkus zobiņus un atslejas pret koku kura lapotnē vesels bars planknmainu priapu trīsēja vienā trīsēšanā. Tūlīt pēc tam notika neparasta metamorfoze. Viņš vairs nebija satīrs bet mans ārkārtīgi labsirdīgais un pastulbais Šveices tēvocis — tas Gustavs Traps, kuru daudzkārt esmu pieminējis un kurš kādreiz bija mēģinājis neitralizēt dzeršanas kaiti (strēba alu sajauktu ar pienu gatavais sivēns) tādējādi ka ezera krastā cilāja smagumus kā īsts svarcēlājs, grīļodamies un krekstēdams tērpies vecmodīgā peldkostīmā braši nolaistu lenci no viena pleca. Tagadējais Traps iztālēm pamanīja mani un berzēdams pakausi ar rokās izplesto dvieli mākslotā bezrūpībā attālinājās uz baseina pusi. Un. it kā būtu izdzisusi saule, kas apspīdēja viņas rotaļu. Lolita pieklusa un gausi cēlās augšā neievērodama bumbiņu kuru terjers ērti bija nolicis viņai pie kājām. Vai kāds var pateikt cik loti mēs aizvainojam suni pārtraucot dauzīšanos ar vīnu! Es uzsāku kaut ko runāt bet pēkšņi apsēdos zālē. sajutis gluži neciešamas sāpes krūtīs un izvēmu veselu straumi kaut kādas tumšbrūnas un zaļas vielas; tādu, cik atceros nebiju ēdis.

Es ieraudzīju Lolitas acis: tajā varēja izlasīt drīzāk aprēķinu nevis izbailes. Dzirdēju, kā vina teica laipnajai dāmai kas bija pienākusi pie mums, ka viņas tēvam uznākusi «kaut kāda lēkme». Pēc tam es ilgu laiku nogulēju atpūtas krēslā un tukšoju glāzīti pēc glāzītes lau nākamajā rītā es jutos pietiekami atspirdzis lai turpinātu ceļojumu (ārsti kas mani vēlāk ārstēja tam negribēja ticēti

22

Kotedža ar divām istabām, ko iepriekš sev aizrunājām motelī «Sudraba piesis» Elfinstonā (nedod Dievs nevienam dzirdēt šo elfu stenēšanu), bija pieskaitāma lakotām tumšām nriežu guļbaļķu mājiņām kuras Loli

tai bija tik loti patikušas mūsu pirmā bezrūpīgā brauciena dienās. Ak, kā viss tagad ir mainījies … Es runāju nevis par Trapu vai Traipiem . . . Galu galā . . . nu. jūs jau saprotat . . . Galu galā, kungi, ir jau pietiekami skaidrs, ka visi šie identiskie detektīvi prizmatiski mainīgajos automobiļos radušies no manas vajāšanas mānijas kā atkārtotas vīzijas, dibinātas uz sakritību un nejaušu līdzību. Soyons logiques', mana saprāta galliskā daļa dziedāja gaiļa dziesmu un spurojās, noraidot ikvienu domu, ka kāds Lolitas savaldzināts komivojažieris vai gangsteris no kinokomēdijas ar saviem rokaspuišiem apšmauc mani un ar dažādiem citiem ļoti komiskiem paņēmieniem izmanto manu divdomīgo stāvokli likuma priekša. Atceros, lai apklusinātu paniku, es kaut ko dungoju. Es pat pamanījos izstrādāt teoriju, kas izskaidro viltoto telefona zvanu no «Burdolejas» . . . Taču, ja es varēju nedomāt par Trapu, tāpat kā nedomāju par savām nesenajām konvulsijām uz zāliena Čempionā, es tomēr nekādi netiku galā ar citām mokām: zināt, ka Lolita ir tik tuvu un reizē arī skumji neaizsniedzama, un tik loti mīlēt vinu, tā mīlēt tješi mūsu jaunās ēras priekšvakarā, kad, pēc maniem zintnieka aprēķiniem, viņai vajadzēja iziet no nimfetes kārtas un izbeigt mocīt mani . . .

Elfinstonā liktenis man sagatavoja zemiskas un pilnīgi liekas papildus raizes. Mana meitenīte bija tāda kā skumja un nerunīga visu pēdējo cela gabalu — divsimt jūdžu pa kalniem, kas nebija apgānīti ne ar dūmu krāsas okšķeriem, ne zigzagveidā šaudīgiem ākstiem. Viņa tikko uzmeta acis slavenajai, neparastajai, brīnišķi sārtajai klintij, tai pašai, kuras klinšainais rags svērās kalniem pāri un no kura Nirvānā ielēkusi tempermentīga aktrise. Pilsēta bija nesen celta vai pārbūvēta līdzenas ielejas vidū septiņtūkstoš pēdu augstumā virs jūras līmeņa; es vēlējos, kaut tā drīz vien apniktu Lolitai, tad mēs aizripotu uz Dienvidkaliforniju, tuvodamies Meksikas robežai, pie teiksmainajiem līčiem, pie sago palmu tuksnešiem un fatamorgānas. Hosē Lisarrabengoa pazīstamajā Merimē romānā vēlējās aizvest savu Karmenu uz Etats Unis2 . Es iztēlo

1 Spriedīsim loģiski, tTulk. no Irunču vali

Savienotās valstis. (Tulk. no Iranču val.l

jos tenisa sacensības Meksikā, kurās Doloresa Heiza un citas jaukas meitenītes, čempiones no Kalifornijas, zibētu man gar acīm. Draudzības spēles šada labvēlīgā līmenī izlīdzina visas atšķirības. Kāpēc man likās, ka mēs būsim laimīgi, pārbraukuši robežu? Apstākļu maiņa — tradicionālie maldi, uz kuriem liek cerības nolemtībai padota mīlestība un neārstējams dilonis?

Moteļa saimnieces uzvārds bija izrunājams tāpat kā Heiza (tikai rakstīts citādi). Sī žirgtā, izkrāsojusies atraitne ar ķieģeļsārtu seju un gaišzilām acīm noprasīja, vai es gadījumā neesot šveicietis. Viņas māsiņa esot apprecējusi slēpošanas instruktoru, kurš dzimis Šveicē. Es to apstiprināju, piebilzdams, ka mana meita ir pa pusei īriete. Es parakstījos. Misis Heiza ar starojošu smaidu pasniedza man atslēgas un, vēl arvien starojot, parādīja, kur novietot mašīnu. Lolita izlīda no mašīnas drebinādamās: dzirkstošais vakara gaiss tiešām bija vēss. Iegājusi kotedžā, viņa apsēdās uz krēsla pie saliekamā galda, nolaida galvu uz rokas un teica, ka jūtoties šausmīgi. Izliekas, es nodomāju, izliekas, droši vien, lai izvairītos no maniem glāstiem; es kvēloju kaislē, bet, kad es viņai tuvojos, nabadzīte sāka kaut kā žēlabaini šņukstēt. Lolita ir slima! Lolita mirst! Viņa kvēloja karstumos. Es ieliku termometru viņai mutītē, pēc tam paskatījos formulu, kuru, par laimi, biju pierakstījis grāmatiņā; un, kad beidzot pārvērtu man nesaprotamo ciparu no Fārenheita skalas uz simtgrādu skalu, kas man pazīstama no bērnības, izrādījās, ka viņai ir četrdesmit ar divām strīpiņām, ar to tad vismaz bija izskaidrojams viņas stāvoklis. Es zināju, ka histēriskām nimfetēm temperatūra mēdz pacelties līdz fantastiski augstiem grādiem — pat augstāk par to atzīmi, pie kuras parasts cilvēks nomirst; un es būtu aprobežojies ar to, ka iedotu viņai malciņu karstvīna un divas aspirīna tabletites un ar lūpām izsūktu visu karstumu, cik bija, ja vien, rūpīgi apskatījis burvīgo, mīksto aukslējas mēlīti, vienu no galvenajiem viņas ķermeņa koraļļiem, neredzētu, ka tā ir ugunīgi sarkana. Es meiteni izģērbu. Viņas elpa bija rūgteni salda. Viņas brūnajai rozei bija asiņu garša. Viss viņas augums trīcēja. Kad viņa žēlojās, ka nevarot pagriezt galvu, jo stipri sāpot kakls, es, kā ikviens amerikāņu tēvs, iedomājos par poliomielītu. Atmetis visas cerības stāties dzimumsakaros, ietinu bērnu rū

tainā pledā un aizstiepu uz automobili. Lādzīgā misis Heiza pa to laiku sazinājās ar vietējo ārstu. «Jums ir laimējies, ka tas noticis tieši šeit,» vina teica, jo doktors Tents skaitījās spīdeklis visā apkaimē un Elfinstonas slimnīca bija apgādāta ar pašu jaunāko iekārtu, kaut arī tajā bija ierobežots pacientu skaits. It ka man dzītos pakal meža ķēniņš kā tajā Gētes dzejolī (taču šoreiz tas nevajāja zenu, bet meiteni), es ar viņu aizauļoju tieši pretī žilbinošajam saulrietam, kas lauzās šurp no līdzenuma puses. Mani pavadīja maza večiņa — tāda kā pārnēsājama ragana (varbūt viena no Erlkцnig'a māsīcām), kuru man piedāvāja misis Heiza un kuru es nekad mūžā vairs nesastapu. Es nemīlu jūs, doktor Tent, bet, kāpēc nemīlu, pats nezinu, doktor Tent. Nešaubos, ka viņa zināšanas bija mazākas par viņa reputāciju. Viņš man apgalvoja, ka meitenei ir «vīrusa infekcija», un, kad es ieminējos, ka viņa nesen pārcietusi gripu, viņš sausi pateica, ka tas esot cits mikrobs un viņa aprūpē jau ir četrdesmit, tādu pacientu (tas viss izklausās, protams, pēc vecu beletristu «karstumguļas»). Es jau sataisījos tā pa jokam, katram gadijumajn teikt (daudz ko viņi tur var izpētīt), ka necik sen mana piecpadsmitgadīgā meita kopā ar jaunu draugu, neveiksmīgi rāpdamās pāri mietu žogam, cietusi avāriju, tomēr, apzinoties, ka esmu pagalam pillā, nolēmu šo paziņojumu atlikt uz izdevīgāku bridi. Doloresa arvien vel auga: īdzīgajai blondīnei sekretārei, draņķa kucei, es teicu, ka manai meitai «vispār ir sešpadsmit». Kamēr es neskatījos, manu meitiņu nočiepa! Veltīgi uzstāju, lai ļauj man nakti pārlaist uz pīta paklāja (ar uzrakstu «Laipni lūdzam») vienā no nolādētās slimnīcas kambariem. Es skraidelēju augšup lejup pa konstruklīviskām kāpnēm, mēģinot aizkļūt pie manas mīlulītes, kuru vajadzēja brīdināt, lai viņa neizpļāpājas, it sevišķi, ja viņai galva apdullusi — kā mums visiem. Kādā brīdī es sarunāju rupjības |oli jauniņai un loti nekaunīgai māsai ar hipertrofētu pēcpusi un ahāta acīm kā vēlāk uzzināju, basku izcelsmes: viņas tēvs bija viens no tiem ganiem, kurus šeit ieved aitu suņu apmācībai. Pedigi es atgriezos stāvvietā atstātajā automobilī un nezin cik ilgi nosēdēju tajā, čokurā savilcies, tumsā, apstulbis no neparastās vienatnes, ar vaļēju muti blenzdams gan uz vāji apgaismoto kastei līdzīgo slimnīcu ar plakano jumtu.

kura it kā četrrāpus nometusies sava zālainajā kvadrātā, gan uz zvaigžņu dūmaino birumu un sudrabaini robainajām kalnu virsotnēm, kur ap šo laiku Marijas tēvs, vientuļais Zozefs Lors, sapņoja par naktsmītnēm Oloronā, Lahorā, Rolasa — vai pavedināja uz neceļiem aitu. Sādi smaržīgi murgojumi sevišķa dvēseles sasprindzinājuma brīžos mani vienmēr nomierināja, un tikai, kad jutu, ka, par spīti biežai malkošanai no pudeles, drebu aiz aukstuma bezmiega naktī, es nolēmu braukt atpakaļ uz moteli. Celvede ragana bija nozudusi, un es ceļu labi nezināju. Platas, grantētas ielas pa labi un pa kreisi šķērsoja rēgainus taisnstūrainus laukumus. Es neskaidri apjautu kaut ko karātavu siluetam līdzīgu bet tā laikam bija tikai vingrošanas ierīce skolas sētā; bet citā kvartālā, kas atgādināja tukšāju, kupolveida klusumā iznira kādas vietējās sektas bālais dievnams. Beidzot es izkļuvu uz šosejas un drīz vien saskatīju «Sudraba pieša» neona zīmi ar uzrakstu ametista krāsā «Viss aizņemts», ap kuru ņirbēja miljoniem moteļa taureņu, tā saucamie «ņirboņi»—vai nu no vārda «ņirbēt», vai tāpēc, ka gaismā tie ņirbēja; un, kad ap trim no rīta pēc šai laikā neierastas karstas dušas, kura kā fiksāža tikai nostiprina cilvēkā izmisumu un izvārgumu, es nolikos gultā — viņas gultā, kas smaržoja pēc kastaņiem un rozēm, un piparmētru ledenēm, un tām loti smalkajām, loti savdabīgajām franču smaržām, ar kādām es pēdējā laikā viņai atļāvu smaržināt ies, es nekādi nespēju aptvert vienkāršo faktu, ka pirmo reizi divu gadu laikā esmuatšķirts no Lolitas. Pēkšņi es iedomājos, ka viņas slimība nav nekas cits kā dīvaini izvērsta galvenā tēma, ka šai slimībai ir tāda pati piegarša un tonis kā garajai rindai savstarpēji saistīto iespaidu, kas mani visu laiku ceļā mulsinājuši un mocījuši; es iztēlojos, ka slepenais aģents vai slepenais mīļākais, vai neķītrais palaidnis, vai manu halucināciju kopums — vienalga, kas — klejo slimnīcas apkārtnē: Aurora bija tikko «apsildījusi rokas», kā manā dzimtenē izsakās lavandas vācēji, bet es jau atkal tīkoju ielauzties šajā cietoksnī — klaudzināju pie tā zaļajām durvīm, brokastis neēdis, zarnas neiztukšojis, nesaskatot galu mocībām.

Tas notika otrdien, bet trešdien vai ceturtdien, brīnišķīgi reaģējot'— mans mīļumiņš!— uz kaut kāda «seruma» iedarbību tno astoņkāja kājas vai sliekas

siekalām), viņa jau bija ganclriz izveseļojusies, un ārsts teica, ka «pēc pāris dienām vina atkal varēs lēkāt».

Es viņu apmeklēju kādas divas reizes dienā, pavisam varbūt astoņas reizes, bet tikai pēdējais apciemojums skaidri iespiedies man atmiņā. Todien iziet no mājas man vispār bija liela varonība, jo es jau jutos tā, it kā mani būtu izlobījusi gripa, kura nu bija ķērusies man klāt. Neviens neuzzinās, kādas pūles man prasīja nogādāt viņai to visu — buķeti, mīlestības nastu, grāmatas, pēc kurām tiku braucis sešdesmit jūdžu tālu: Brauninga «Dramatiskie darbi», «Dejas vēsture». «Klauni un Kolumbīnes», «Krievu balets», «Klinšu kalnu puķes», «Teātra ģildes antoloģija» un «Teniss», ko sarakstījusi Elena Vilša, kura savu pirmo valsts čempiones nosaukumu ieguvusi piecpadsmit gadu vecumā. Tajā brīdī, kad es, grīļodamies ar smago nesamo, tuvojos Lolitas privātās palātas durvīm, par kuru maksāju trīspadsmit dolāru dienā, Marija Lora (jaunā maita, kas kalpoja par slimnieku kopēju un neieredzēja mani kopš pirmās dienas) pašreiz nāca no turienes laukā, nesdama uz paplātes Lolitas brokastu atliekas; ar veiklu brīkšķi viņa atstāja paplāti gaitenī uz krēsla un, pakalu grozīdama, iešāvās atpakaļ istabā — droši vien lai iepriekš brīdinātu nabadzīti mazo Doloresu, ka vecais tirāns uz gumijas pazolēm zogas ar bukinistiskām grabažām un buķeti: to es biju sakārtojis no meža puķēm un skaistām lapām, ko pats savām cimdotajām rokām biju salasījis uz kalna pārejas, parādoties pirmajiem saules stariem (es gadrīz nebiju gulējis visu to liktenīgo nedēļu).

Un kā baro manu Karmensitu? Uzmetu acis paplātei. Uz šķīvja, kas bija notraipīts ar olas dzeltenumu, mētājās saņurcīta aploksne. Spriežot pēc pušu pārplēstās malas, tajā kaut kas ir bijis iekšā, bet adreses nebija — nebija nekā, izņemot za|u, banāli heraldisku vinjeti ar moteļa nosaukumu «Ponderozes priede». Tad mēs apmainījāmies vietām ar Mariju, kura steidzīgi izskrēja ārā no Lolitas istabas,— brīnums, cik viņas žigli kustas un cik maz var paveikt šīs kuplmiesīgās kaķenītes. Viņa uzmeta niknu skatienu aploksnei, kuru es, iepriekš izgludinājis, biju nolicis atpakaļ uz šķīvja.

«Jūs labāk to nebūtu aizticis,» viņa ierunājās, pamādama uz to pusi ar galvu. «Var apsvilināt pirkstus.»

Iebilst? Neturu to par sevis cienīgu. Es tikai teicu:

«Je croyais que c'йtait un 'bill'— pas un billet doux.»1

Pēc tam, iegājis saules pielietajā istabā, es uzrunāju Lolitu: «Bonjour, mon petit!»2

«Dolores!» iesaucās Marija Lora, iespraukusies man garām istabā — tumīgā slampa —, un, skropstas mirkšķinot, sāka veicīgi locīt balto flaneļa segu, tad, arvien vēl mirkšķinot, ierunājās: «Dolores, jūsu papinš domā, ka jūs saņemat vēstules no mīlā draudziņa. Tā esmu es,» (ar lepnumu sizdama sev pie krūtīm pa zelta krustiņu), «es tās saņemu. Un mans papinš prot parlй fransē ne sliktāk kā jūsējais.»

Viņa izgāja. Doloresa, tāda rožaina, ar zeltainu rudumiņu, ar tikko krāsotām lūpām, līdz spīdumam sasukātiem matiem, kurus tā apstrādājusi ar suku tā! kā to prot vienīgi amerikāņu meitenes, gulēja, izstiepusi kailās rokas virs segas, un nevainīgi uzsmaidīja — it kā man, it kā tukšajam gaisam. Naktsgaldiņa vidū blakus papīra salvetei un zīmulim saulē dzirkstīja viņas gredzentiņš ar topāzu.

«Kadas baigas sēru puķes,» viņa sacīja, saņemot buķeti. «Bet vienalga — paldies. Tikai esi tik labs, lūdzu, nerunā franciski — tas cilvēkus aizkaitina. »

Pēkšņi atkal ieskrēja, kā parasti rikšiem, pārbriedusī jaunā slampa, uzvēdīdama urīna un ķiploku smārdu, ar avīzi «Deseret», kuru mana burvīgā paciente alkaini saķēra, nepievēršot uzmanību koši ilustrētajām grāmatām, ko biju atnesis.

«Mana māsa Anna,» baskiete teica (papildinot iepriekš sacīto ar jaunu domu), «strādā Ponderozē.»

Man vienmēr ir bijis žēl Zilbārža. Šie brutālie brāļi . . . Est-ce que tu ne m'aimes plus, ma Carmen?' Nekad neesot mīlējusi. Tagad es ne tikai zināju, ka mana mīlestība ir bezcerīga, bel zināju arī to, ka viņas abas, sarunādamās basku valodā vai zemfīriski, kaut ko perina pret manu bezcerīgo mīlestību. Teikšu vēl vairāk: Lolita spēlēja dubultu spēli, jo āzēja arī muļķīgo, senlimentālo Mariju, kurai, jādomā, izstāstīja, ka vēlas dzīvot pie dzīvespriecīgā tēvoča, nevis pie cietsir

1 Biju domājis, ka tas ir rēķins, nevis mīlestības vēstulīte. /Tulk. no franču vai.)

' Labdien, mazulīt. (Tulk. no Iranču vai.)

Tu mani vairs nemīli, mana Karmena? ITulk. no franču vai.)

dīgā, drūmā tēva. Arī otra slimo kopēja, kuru es lāgā neapskatīju, un plānprātiņš, kas ieveda liftā slimnieku gultas un zārkus, un idiotiskais zaļo papagaiļu pārītis, kas mitinājās būrīti uzņemšanas telpā,— visi, visi viņi piedalījās zemiskajā sazvērestībā. Marija droši vien domāja, ka smieklīgais tētis profesors Humbertoldi liek šķēršļus mīlas intrigai starp Doloresu un tēva vietnieku, resnīti Romeo (neaizmirsīsim taču, ka tu biji patukls, Romka, kaut ari lietoji narkotikas — «sniedziņu», «prieka sulu» un tā tālāk).

Man mazliet sāpēja kakls; es stāvēju rīstīdamies pie loga un skatījos uz romantisko klinti, kas augstu slējās smejošajās, sazvērnieciskajās debesis.

«Mana Karmena,» es viņu uzrunāju (dažreiz es mēdzu viņu tā saukt), «mēs pametīsim šo izkaltušo, satraukto, kņudošo pilsētu, tiklīdz tev ļaus celties.»

«Pie reizes — man ir vajadzīgas manas mantas,» teica mans čigānmeitēns, ceļgalos saliekusi kājas, un pāršķīra jaunu avīzes lappusi.

«Tāpēc ka, redzi,» es turpināju, «nav nekādas jēgas palikt šajā pilsētā.»

«Nav jēgas tupēt, lai kur tas būtu,» Lolita sacīja.

Es apsēdos ar kretonu apvilktā krēslā un, atšķīris skaistu botānikas atlantu, mēģināju svelmainajā, dūcošajā klusumā sameklēt tajā manas puķes. Tas nebija iespējams. Pēc brītiņa kaut kur gaitenī atskanēja muzikālas zvaniņa skaņas.

Nedomāju, ka šajā pretenciozajā slimnicā bija vairāk nekā ducis slimnieku (no tiem «trīs vai četri vājprātīgie», kā Lolita man jautri pavēstīja); un, protams, kalpotājiem bija pārāk daudz brīva laika. Tomēr— lai radītu šiku — stingri tika ievēroti likumi. Atzīšos, ka es bieži ierados apmeklētājiem noliegtajās stundās. Sapņainas viltības uzplūdumā Marija Lora, kurai piemita sliecība redzēt parādības (nākamreiz viņai regosies une bclle dame toute en bleu', kas aizpeld pa Šalcošo gravu Jaunlurdā), nogrāba mani aiz piedurknes, lai mani izraidītu ārā. Es paskatījos uz viņas roku, vina to paņēma nost. Aizejol — aizejot pēc paša brīvas gribas — es izdzirdēju, kā Doloresa Heiza man atkartoti prasa, lai es rīt no rīta atnesu viņai —

viņa nevarēja visu atcerēties, kas bija vajadzīgs no valkājamām un citām mantām. «Atnes man,» viņa uzsauca (kad es vairs nebiju redzams, jo durvis vērās vaļā, durvis vērās ciet, durvis bija ciet), «atnes visu jauno, pelēko čemodānu un māmiņas, māmiņas koferi!» Bet otrā rītā mani kratīja drebuli, es biju galīgi apdullis un beidzos nost moteļa gultā, kur viņa bija gulējusi tikai dažas minūtes, un viss, ko es varēju izdarīt, ņemot vērā apstākļus, kuri vēlās arvien plašākos lokos,— aizsūtīt viņai abus čemodānus ar manas atraitnītes mīļāko, drukno un labsirdīgo smagās automašīnas šoferi. Es spilgti iztēlojos, kā mana meitenīte izrāda Marijai savus dārgumus . . . Protams, es biju nedaudz murgainā stāvoklī, arī nākamajā dienā es vēl biju tik grīļīgs un neskaidru galvu, ka tad, kad pa vannasistabas logu palūkojos uz tuvējo pļaviņu, redzēju tur manas Dollijas brīnišķīgo, jauno velosipēdu, kas stāvēja uz sava balsta, pie tam graciozais priekšējais ritenis, kā vienmēr, bija aizgriezts no manis nost, un uz sēdekļa tupēja zvirbulis — bet tas bija saimnieces velosipēds, un, vārgi smaidīdams, nogrozīdams galvu par maigo vīziju, es ar lielām pūlēm aiztrausos līdz gultai un ilgi gulēju kluss un svēts, kā teicis — citēju ne visai precīzi — Roberts Braunings:

Svēts? Dižojas! Kad Doloresa Tumšvaidzile mauriņa Izgriež blēņodamās,

Blēņas par kinozvaigzni —

izgriež no raibajiem žurnāliņiem, kas ielenca Doloresu ikvienā mūsu apmešanās vietā, bet pilsētā pa to laiku tika rīkoti lieli nacionāli svētki, spriežot pēc spēcīgiem plaukšķieniem — īstām bumbām —, kuras visu laiku plīkšķēja, un tieši pulksten vienos piecdesmit piecās es saklausīju kādu svilpojam aiz pievērtajām kotedžas durvīm un pēc tam — klauvējienu.

Tas bija smagās mašīnas šoferis Franks — milzīgs tēvainis; viņš palika stāvam uz sliekšņa un turējās pie durvju stenderes, mazliet pasvēries uz priekšu.

«Bdien. Zvana uz moteli no slimnīcas. Kopēja Lora apvaicājās, vai misteram Humbertam ir labāk un vai viņš taisoties šodien pienākt.»

Divdesmit solu atstatumā Franks likās sārts spēkavīrs, bet piecu solu attālumā, kā patlaban, bija redzams.

ka viņš ir sārti zilganu rētu mozaika: Itālijā pēdējā kara laikā viņš ticis tā pasviests gaisā, ka iztriecies cauri sienai, tomēr, neraugoties uz neaprakstāmiem sakropļojumiem, Franks bija spējīgs vadīt kolosālu smago kravas mašīnu, brīvā laikā zvejot, iet medībās, žūpot un nenogurstoši izmantot ceļā sastaptos meitiešus. Tajā dienā — vai nu sakarā ar lielajiem svētkiem, vai vienkārši lai uzjautrinātu slimu cilvēku — viņš novilka cimdu, ko vienmēr paturēja kreisajā rokā Išī roka šobrīd bija atspiesta pret stenderi), un parādīja izbrīnītajam cietējam ne tikai tukšumu zeltneša un mazā pirkstiņa vietā, bet arī kailu skuķi ar sarkanbrūniem cičiem un kobalta kājām, tā bija apbrīnojami ietetovēta uz vina kroplās plaukstas: rādītājpirksts un vidējais attēloja viņas kājas, bet uz locītavas bija izzīmēta galva ar puķu vainadziņu. Ak, šito skaistumu . . . īpaši, kad vina. kā tagad, bija piekļāvusies stenderei kā viltīga feja.

Es palūdzu, lai viņš pasaka Marijai Lorai, ka palikšu visu dienu gultā un piezvanīšu savai meitai rītdien, ja vien jutīšos pēc izcelsmes kā polinēzietis Idomās man vēl arvien patrāpījās drukas kļūdas). Tieši tad viņš pamanīja, kurp vērsts mans skatiens, un izdarīja tā, ka skuķes labējā ciska netikli noraustās.

«Labs ir,» nodziedāja milzis Franks, uzplāja pa durvju stenderi un svilpodams aizgāja izpildīt manu uzdevumu, bet es turpināju dzert, un pret rītu temperatūra nokritās, un, kaut arī jutos šļaugans kā krupis, es uzvilku savu violeto halātu virs kukurūzas dzeltenuma pidžamas un devos uz moteļa kantori, kur atradās telefons. Viss bija labi. Moža balss man pavēstīja, ka: jā. viss ir labi, mana meita vakar izrakstījusies no slimnīcas ap pulksten diviem dienā; viņas tēvocis, misters Gustavs, atbraucis viņai pakal melnā kadilakā kopā ar kokerspaniela kucēnu un sveicienu visiem; viņš samaksājis Dollijas rēķinu skaidrā naudā un lūdzis man pateikt, lai es neuztraucoties, lai paliekot siltajā gultiņā, bet šie, tā sakot, braukšot pie vectētiņa uz rančo, kā bija norunāts.

Elfinstona (elfas sten smalki, bet briesmīgi) bija — un, ceru, arī palika tāda — loti jauka pilsētiņa. Tā atgādināja, vai zināt, maketu — ar saviem akurātajiem kociņiem no zaļas vates un sarkani apjumtajiem namiņiem, plānveidīgi izmētātiem pa ielejas parketu, un

man liekas, es jau garāmejot ieminējos par tās paraugskolu un celtni, un ērtajiem taisnstūrainajiem dzīvokļu kvartāliem, no kuriem daži tomēr izvērtās par diezgan īpatnējiem aplokiem, kur agra jūlija rīta miglā ganījās zirgēzelis vai vienradzis. Tīrie pigori: kādā straujā pagriezienā, grantij nočirkstot, es ar sānu aizķēru uz ietves stāvošo mašīnu un teicu sev apātiski, bet mašīnas īpašniekam, kas Vēcinājās ar rokam,— telepātiski (labākā gadījumā), ka atgriezīšos savlaicīgi, adrese: Burdas skola, Burdas šķērsielā, pilsēta Kabura; džins, kas uzturēja pie dzīvības manu sirdi, aizmigloja smadzenes, un pēc vairākiem robiem un neatmanas, kas ir raksturīgi epizodēm sapņos, es nokļuvu slimnīcas uzņemšanas telpā, kur mēģināju piekaut ārstu un sabļāvu uz cilvēkiem, kas slēpās zem krēsliem, uņ prasīju pēc Marijas, kuras, viņai par laimi, todien nebija: rupjas rokas raustīja mani aiz halāta, pēdīgi atrāva kabatu, un nezin kā es attapos, noturējis to par doktoru Impotentu, uzsēdies jāšus kādam pacientam, melnīgsnējam plikgalvim, kurš beidzot piecēlās no grīdas un ar anekdotisku akcentu piezīmēja: «Nu, kurš te tagad ir neirotiķis, es jums prasu?»; pēc tam stalta, barga medmāsa pasniedza man septiņas grezni ilustrētas grāmatas košos vākos un ideāli salocītu rūtainu pledu un pieprasīja parakstīties; un pēkšņajā apklusumā es priekšnamā pamanīju policistu, kuram mans kolēģis automobilists norādīja uz mani, un es lēnprātīgi parakstījos par grāmatu un pleda saņemšanu — simbolisks žests, kas apliecināja, ka atdodu Lolitu visiem šiem pērtiķiem, bet ko gan citu es varēju darīt? Kāda vienkārša doma it kā atkailināta nostājas manā priekšā: galvenais — palikt brivībā. Ja speršu jebkādu pārsteidzīgu soli — man nāksies izskaidrot visos sīkumos savu noziedzīgo dzīvi. Tāpēc es tēloju, ka esmu apdullis no dzeršanas. Uzspļāvis apdrošināšanas lapai, es samaksāju kolēģim automobilistam tik, cik viņš pieprasīja. Zilacim doktoram Tentam, kurš tagad glāstīja manu roku, es asarām acīs pastāstīju par nesamērīgo dzeršanu, ar ko uzmundrinu nepastāvīgo, bet citādi veselo sirdi, kurai izmeklēšana ir lieka. Visam slimnīcas personālam es atvainojos ar tik švītīgu palocīšanos, ka gandrīz noveļos zemē, tomēr piebildu, ka man ir ne visai labas attiecības ar pārējiem Humbertu klana locekļiem. Pats sev es pačukstēju, ka mana

pistole ir drošībā un ka es vēl arvien esmu uz brīvām kājām — varu sadzīt pēdas bēglei, varu likvidēt «brāli».

23

Tūkstoš jūdžu attālums pa zīžaini gludo asfaltu šķīra Kasbimu, kur, kā es zināju, sarkanais sātans pēc norunas bija ieradies pirmo reizi, no liktenīgās Elfinstonas, kur mēs bijām ieradušies nedēļu pirms Neatkarības Dienas. Sajā ceļojumā bija pagājusi lielākā daja jūnija, jo mēs reti nobraucām vairāk par simt piecdesmit jūdzēm dienā, pārējo laiku pavadot (vienreiz pat piecas dienas) dažadās apmešanās vietās — kuras viņš droši vien bija visos sīkumos iepriekš paredzējis. Seit tad arī vajadzēja meklēt sātana pēdas; un es pilnīgi nodevos šai meklēšanai, kad vairākas neaprakstāmas dienas biju izbraukājies pa nežēlīgi sazarotajiem ceļiem Elfinstonas apkaimē.

Iztēlojies, lasītāj, mani — tik kautrīgu, tādu, kas nevēlas pievērst sev uzmanību un kam piemīt iedzimtas pieklājības jūtas,—iztēlojies mani slēpjam savas neciešamās bēdas aiz dreboša, pazemīga smaida un gudrojam kādu ieganstu, lai ar uzspēlētu nevērību izšķirstītu hoteļa viesu grāmatu, kurā ierakstīti caurbraucēju uzvārdi, adreses un automobiļu numuri. «Paklausieties,» es teicu, «esmu cieši pārliecināts, ka es šeit jau kādreiz esmu uzkavējies,— atļaujiet man paskatīties ierakstus jūnija vidū. Tā. Nē, tomēr redzu, ka esmu kļūdījies,— cik jocīgā pilsētas ielā dzīvo šis misters Kuks: Išo 5. Atvainojiet par traucējumu.» Vai arī tā: «Viens no maniem klientiem bija pie jums apstājies — esmu pazaudējis viņa adresi—, varbūt būsiet tik laipns . . .» Un ne reizi vien gadījās, sevišķi tad, ja direktors bija noteikta tipa drūms vīrietis, ka man atteica pašam pārlūkot.

Esmu atzīmējis uz lapiņas: starp 5. jūliju un 18. novembri, proti, līdz brīdim, kad es uz dažām dienām atgriezos Bērdslijā, esmu pierakstījies (ne vienmēr, starp citu, paliekot pa nakti) 342 viesnīcās un moteļos. Sajā skaitā ietilpst vairakas iestādes starp Kasbimu un Bērdsliju, no kurām viena mani apveltīja ar neapšaubāmu sātana ēnu: «Roberts Roberts, Molberts, Al-

bērta». Man vajadzēja loti piesardzīgi sadalīt savus meklējumus laikā un telpā, lai neradītu aizdomas; un droši vien ir bijušas vismaz piecdesmit vietas, kur es tikai apvaicājos, pats neparakstīdamies, bet tas nedeva nekādu rezultātu, un es ieskatīju par labāku iegūt ticamību un labvēlību tādējādi, ka vispirms samaksāju par man nevajadzīgo istabu. Mans pārskats apstiprināja, ka aptAveni no trīssimt grāmatām vismaz divdesmit uzrādīja atstātās pēdas: nesteidzīgais sātans vai nu bija apstājies biežāk nekā mēs, vai arī — uz to viņš bija spējīgs — parakstījās kaut kur lieku reizi, lai bagātīgi apgādātu mani ar ņirdzīgiem norādījumiem. Tikai vienu reizi viņš bija apmeties turpat un tieši tad, kad mēs,— un gulējis dažu solu attālumā no Lolitas spilvena. Reizēm viņš bija nakšņojis tajā pašā vai blakus kvartālā; nereti viņš bija nogaidījis slēptuvē kādā starppunktā starp divām norunātām apmešanās vietām. Cik spilgti es atcerējos Lolitu pirms pašas izbraukšanas no Bērdslijas, viesistabā nogūlušos uz paklāja, apkrāvušos ar veselu kaudzi ceļvežu un karšu, uz kurām viņa ar savu lūpu zīmuli atzīmēja etapus un apstāšanās vietas!

Es uzreiz konstatēju, ka mūsu kādreizējais izsekotājs ir paredzējis manus meklējumus un atstājis par ieguvumu veselu rindu aizvainojošu pseidonīmu, kalambūru un citu ērmību. Jau pirmajā motelī, kurā es iegriezos —«Ponderozes priedē»—, starp duci tīri cilvēcisku adrešu es atradu šādu drankību: Ādams N. Jepilinters, Jesnopa, Ilinoisa. Mana vērīgā acs tūdaļ sadalīja to divās nekaunīgās frāzēs, apgalvojuma un jautājuma teikumos. Saimniecei labpatika man paziņot, ka misters Jepilinters nogulējis piecas dienas gultā ar stipru gripu, ka viņš atstājis automobili remontam viņai nezināmā garāžā un ar jaunu mašīnu aizbraucis 4. jūlijā. Jā, taisnība, meiča, vārdā Anna Lora, šeit ir strādājusi, bet tas bijis sen, tagad viņa esot apprecējusies ar pārtikas tirgotāju Sidarsitijā. Kādā burvīgā mēness naktī es uzglūnēju Marijai — baltos slimnieku kopējas zābakos viņa gāja pa tukšo ielu; kā daudzas, viņa kā automāts jau sataisījās brēkt, bet man ar vienkāršu paņēmienu izdevās viņu atkal padarīt rāmu — es nokritu ceļos un iegaudodamies, visus svētos piesaukdams, lūdzu viņu man palīdzēt. Viņa apzvērēja, ka neko nezinot. Kas viņš tāds ir, šis Jepilinters?

Viņa sāka svārstīties. Es žigli izņēmu simt dolāru banknoti. Viņa pacēla to pret mēnessgaismu. «Jūsu brālītis», viņa pēdīgi čukstus pateica. Izgrūzdams lāstus franču valodā, es izrāvu banknoti no viņas saltās, mēness apspīdētās rokas un aizskrēju. Sis gadījums bija man mācība paļauties vienīgi uz sevi. Neviens slepenais, protams, nebūtu saskatījis tās iezīmētās stīdziņas un uzvedinošos ierobījumus, kurus Traps pielāgojis tieši manām smadzenēm un noskaņojis tieši manai saprašanai. Protams, nebija sagaidāms, ka mans sekotājs kaut kur būtu atstājis savu īsto vārdu; tomēr es cerēju, ka savā lieliskajā rafinētībā viņam kādreiz būs paslīdējusi kāja un viņš sadūšosies atstāt kādu personiskāku detaļu, nekā būtu vajadzējis, vai ka viņš atklājis pārlieku daudz caur veselo, kas sastādīts no daudzām daļām, kuras izteic pārāk maz. Vienā lietā viņam sekmējās: viņam izdevās iedzīt dēmoniskā tīklā mani un manas skumjas, kas locījās aiz sāpēm un nokāvās ar domām. Ar virves dejotāja bezgalīgo izveicību viņš grīļojās un klupa un neizprotamā kārtā vienmēr atkal atguva līdzsvaru, tomēr atstādams man cerības kā sporta spēlē — ja tā var izsacīties, kad runa ir par nodevibu, niknumu, garīgā satvara zudumu, šausmam un naidu,— ka nākamajā reizē viņš beidzot pāršaus pār strīpu. Tas nekad nenotika — kaut gan, velns zina, cik ļoti viņš riskēja. Mēs visi sajūsmināmies par akrobātu, kas spožā tērpā, ar klasisku grāciju un precizitāti virzās pa apakšā novilktu stīgu baltajā prožektoru gaismā; bet. cik daudz smalkāku mākslu rāda groteskas speciālists, ejot pa ielikušu virvi, ģērbies putnubiedēkļa skrandās un atdarinot piedzērušo! Vai nu es to nesaprotu . . .

Ja šie viņa atstātie iezīmētie jociņi arī neatklāja vīna personību, toties atsedza viņa raksturu — vai, pareizāk, kādu viendabīgu un spilgtu raksturu. Viņa «žanrā», humora tipā (vismaz šī humora labākajos izpaudumos), prāta «tonī» es sazīmēju kaut ko man radniecīgu. Viņš mani imitēja un izsmēja. Vina mājieni izrādījās visai smalki. Viņš bija daudz lasījis. Viņš prata franciski. Viņam bija jēga par dedaloģiju un logomantiju. Viņš bija erotikas cienītājs. Viņa rokraksts atgādināja sievietes rokrakstu. Viņš varēja mainīt savu vārdu, bet, neraugoties uz visām pūlēm, nevarēja nomaskēt, pārtaisīt dažus burtus, piemēram,

loti savdabīgos «t» un «u». Sala Quelqueparl1 bija viena no viņa iemīļotākajām apmešanās vietām. Viņs nelietoja pildspalvu — droša pazīme (kā jums apliecinās ikkurš psihologs), ka pacients ir represīvs undīnists. Cilvēkmīlestība mums liek viņam novēlēt, lai Stiksas viļņos viņš atrastu nāriņas.

Galvenā viņa rakstura iezīme bija uzpūtība. Manu dieniņ, kā nabadziņam patika mani kaitināt! Viņš apšaubīja manu erudīciju. Es zināmā mērā lepojos ar to, ka zinu šo to, bet pazemīgi atzīstos, ka nezinu visu. Droši vien esmu izlaidis dažas puantes šajās kriptogrāfiskajās paper-chctse2 . Kādas uzvaras un pretīguma trīsas pārņēma manu trauslo stāvu, kad reizēm starp vienkāršiem un nevainīgiem vārdiem hoteļa viesu sarakstā man sejā pēkšņi iecirtās viņa velnišķās mīklas slepenā jēga! Es ievēroju: tikko viņš saka manīt, ka viņa blēdības kļūst pārgudras pat tādam ekspertam, kāds esmu es, viņš mani pielabināja atkal ar vieglāku mīklu. «Arsēns Lipēns» bija skaidri saprotams pusfrancūzim, kurš atcerējās detektīvstāstus, ar kādiem aizrāvies bērnībā; un diez vai bija jābūt kino pazinējam, lai atšifrētu banālo, dzēlīgo norādi adresē: «P. O. Tjomkins, Odesa, Teksasa». Ne mazāk pretīgi, kas tomēr būtībā atklāj nevis policista, ne parasta bandīta, ne neķītra komivojažiera, bet kulturāla cilvēka prātu, bija tādi sagudroti vārdi kā «Erutars Rombs»— skaidri redzami pārtaisīts «Le Rateau B/eu»'1 autora vārds — un atjausietarī man mazliet paņirgaties, kungi!—vai «Moriss Smeterlings», kas pazīstams ar savu lugu «L'Oiseau Ivre»4 (nu, uzķēries, lasītāj?). Muļķīgais, toties smieklīgais «D. Orogons, Elmira, Ņujorka», protams, ņemts no Moljēra; un tāpēc, ka es nesen biju centies Lolitu ieinteresēt par slaveno astoņpadsmitā gadsimta komēdiju, es apsveicu veco paziņu—«Hariju Bomperu, Seridana, Vaiominga». No nevainīgajām Bermudu salām viņš izveidoja kalambūru, kuru pieklājība man neļauj šeit minēt, un jebkurš

1 Kaut kur. (Tulk. no iranču vai.)

1 Medības uz papīra. (Tulk. no angļu vai.)

:i Zilais kuģis. (Tulk. no franču vai.)

4 Piedzēries putns. (Tulk. no Iranču vai.) Autors apspēlē M. Māterlinka lugas «Zilais putns» un A. Rembo dzejoļa «Piedzēries kuģis» nosaukumus.

kārtīgs freidists ar vācisku uzvārdu un nelielām zināšanām reliģiskās prostitūcijas jomā tūdaļ sapratīs mājienu šajā «Dr. Kitclers, Eriksa, Miss». Jā, tas viss nav slikti. Diezgan nožēlojamas izpriecas, tomēr, visumā ņemot, bez personiskiem izlēcieniem un tāpēc nekaitīgas. Es šeit nedomāju pierakstus, kas mani ieinteresēja tāpēc, ka bija acīm redzami aizšifrēti, tomēr nebija atminami, jo es jūtu, ka taustīdamies eju caur pierobežas miglu, kur vārdu sagrozījumi pārvēršas varbūt dzīvos tūristos. Ko nozīmē, piemēram: «Fraters Grimms, Okeāna, Kelkepāra»? Vai reāls cilvēks — ar nejauši līdzīgu rokrakstu — bijis kāds «N. S. Aristofs no «Katagelas»? Kur ir tavs dzelonis, Katagela? Un kas tas tāds: «Džeimss Manors Morels, Kalamburga, Anglija»? «Aristofans», «Kalambūrs»— lieliski, bet ko es līdz,galam neesmu sapratis?

Viena īpatnība, kas atkārtojās šajos viltojumos, izraisīja manī sevišķi sāpīgas trīsas. Tādi ieraksti kā «G. Traps, Zenēva, Ņujorka» nozīmēja nodevību no manas ceļabiedres puses. Kombinācija «O. Bērdslijs, Lolita, Teksasa» pierādīja, kaut arī bija tāda pilsēta Teksasā (turklāt skaidrāk nekā Čempionā sagrozītā telefona ziņa), ka visa šī notikuma sākums meklējams Amerikas austrumkrastā. «Lūka Pikadors, Merri Mēja, Merilenda» slēpa sevī šaušalīgu norādi uz to, ka mana mazā Karmena atklājusi nelietim nožēlojamo šifru mījvārdiņiem un kaprīzajiem nosaukumiem, kuros es viņu dēvēju. Trīs reizes atkārtojās adrese: «Bobs Braunings, Doloresa, Kolorado». Bezgaumīgais «Harolds Heizs, Mauzolejs, Meksika» (kas citos apstākļos būtu mani uzjautrinājis) lika domāt, ka viņam zināma meitenes pagātne,— un vienu brīdi man uzpeldēja baismīga doma, ka «Donalds Otto Kihs» no «Sjerras» pilsētiņas štatā «Nevada» ir vecs ģimenes draugs, varbūt pat Šarlotes kādreizējais mīļākais, tāds nesavtīgs, varbūt bērnu aizstāvis. Bet par visu sāpīgāk mani satrieca zaimojošā anagramma par mūsu pirmo neaizmirstamo apmešanās vietu (1947. gadā, lasītāj!), kuru es uzgāju Kasbimas moteļa grāmatā, tā moteļa, kur _viņš bija nakšņojis mums līdzās: «Nik. Pavličs Smiekls, Gvelze, Arizona».

Sagrozītie automobiļu numuri, ko bija atstājuši visi šie Kumelīši, Fatamorgāni un Trapi, liecināja tikai to, ka viesnīcu saimnieki slikti pārbauda, vai caurbrau-

cošo mašīnu numuri atbilst īstajiem. Norādi — nepilnīgu vai nepareizu — uz automobiļiem, kurus mūsu vajātājs nomāja īsajiem posmiem starp Veisu un Elfinstonu, es, protams, nevaru ņemt vērā. Numurs, kas piederēja viņa sākotnējam, acīmredzot personiskajam, jaguāram, bija mainīga ciparu mirgošana, no kuriem vienus viņš pārkārtoja, citus pārtaisīja vai izlaida; tomēr pašas šo ciparu kombinācijas kaut kā sasaucās (piemēram, VS 1564 un VSH 1616 vai KU 6969 un KUKU 9933), kaut gan bija tik asprātīgi sastādītas, ka atrast tām kopsaucēju nebija iespējams.

Man ienāca prātā, ka pēc tam, kad viņš bija nodevis savu ķirškrāsas jaguāru rokaspuišiem Veisā un pats sācis izmantot «maināmās» mašīnas,' viņa līdzzinātāji varēja būt mazāk uzmanīgi un, iespējams, ir atstājuši kāda hoteļa grāmatā savstarpēji saistīto numuru prototipu. Taču, ja sātana meklēšana uz ceļiem, pa kādiem viņš būtu braucis, bija tik sarežģīts, juceklīgs un bezcerīgs pasākums, vai tad vieglāk būtu nonākt uz pēdām nepazīstamiem automobilistiem, kas ceļo pa man nezināmiem maršrutiem?

24

Ap to laiku, kad es pakāpeniskā atpakaļgaitā, par kuru esmu jau diezgan runājis, biju sasniedzis Bērdsliju, manā prātā bija izveidojusies pilnīga aina, un šo ainu esmu novedis — ar izslēgšanas metodi (vienmēr riskantu) — līdz tam vienīgajam konkrētajam pirmavotam, kādu slimas smadzenes un nedroša atmiņa ir varējusi sameklēt.

Izņemot viņa svētību Rigoru Mortisu (kā meitenes bija iedēvējušas mācītāju) un cienījamu sirmgalvi, kas mācīja fakultatīvās vācu un latīņu valodas, Bērdslijas ģimnāzijā nebija pastāvīgu skolotāju vīriešu. Bet divas trīs reizes pa visu mācību gadu (1948—1949) no Bērdslijas universitātes ar burvju lukturi ieradās mākslas zinātnieks rādīt ģimnāzistēm krāsainus uzņēmumus — franču pilis un impresionistu glezniecības paraugus. Arī es gribēju piedalīties šajās projekcijās un lekcijās, taču Dollija, kā tas jau bija iegājies, palūdza mani nenākt — un cauri. Bez tam es atcerējos, ka Gastons

tieši šo pasniedzēju bija nosaucis par lielisku garзon', bet tas arī bija viss; atmiņā vairs nebija saglabājies veclaicīgo piļu cienītāja vārds.

Dienā, kad bija paredzēts nāvessods, es pa šķīdoni aizstaigāju pāri universitātes pagalmam līdz vienai no man norādītajām ēkām. Tur es uzzināju, ka mākslas zinātnieka uzvārds ir Rigss (tas nedaudz atgādināja mums pazīstamā kulta kalpa uzvārdu), ka viņš ir neprecējies un ka pēc desmit minūtēm viņš iznākšot no universitātes muzeja, kur patlaban lasot lekciju. Es apsēdos uz marmora sola (kādas Cecīlijas Ramblas dāvinājuma) pie ieejas muzeja lekciju zālē. Tur gaidot, ar sāpīgu sajūtu priekšdziedzerī, ieskurbis, izvārdzis no neizgulēšanās, sažņaudzis dūrē koltu, kas bija iebāzts lietusmēteļa kabatā, es piepeši atjēdzos, ka esmu taču zaudējis prātu un gatavojos pastrādāt muļķību. Tikai vienā gadījumā no miljoniem varēja būt, ka Alberts Rigss, docents, ieslēdzis manu Lolitu savā namā Lintera ielā № 69 — šajā nosaukumā rādījās kaut kas pazīstams . . . Nē, viņš nekādā ziņā nevarēja būt mana posta cēlonis. Blēņas. Es jūku prātā un velti zaudēju laiku. Viņš un viņa pašreiz ir Kalifornijā, nevis šeit.

Drīz vien aiz baltajām statujām, kas greznoja vestibilu, es pamanīju it kā rosību. Durvis — ne tās, kuras es neizlaidu no acīm, bet citas, attālāk,— sparīgi tika atvērtas, un studentu pulciņa vidū kā korķis sāka lēkāt vārgulīgā lektora plikais pauris, un pēc tam man sāka tuvoties viņa spožās, tumšbrūnās acis. Nekad savā mūžā nebiju viņu redzējis, kaut gan viņš stingri apgalvoja, ka mēs esot iepazinušies kādā pieņemšanā Bērdslijas skolas dārzā. Un kā klājoties manai burvīgajai meitai tenisistei? Viņam, par nožēlošanu, vēl viena lekcija. Uz redzi!

Citi sazīmēšanas mēģinājumi neatrisinājās tik drīz. Izlasījis sludinājumu vienā no Lolitas atstātajiem žurnāliņiem, es izšķīros stāties sakaros ar privātdetektīvu, kādreizējo bokseri, un, lai dotu viņam priekšstatu par metodi, kādu izmantojis nelietis, kas sekojis mums līdz Elfinstonai, es iepazīstināju viņu ar dažiem vārdu un adrešu paraugiem, ko biju savācis atceļā. Viņš piepra-

sija kārtīgu avansu un divdesmit mēnešus ilgi — divdesmit mēnešus, lasītāj!—stulbenis bija noņēmies, rūpīgi pārbaudīdams šos skaidri izdomātos vārdus! Es jau sen biju pārtraucis ar viņu jebkādas darījumu attiecības, kad vienudien viņš kā uzvarētājs ieradās pie manis un paziņoja, ka Bobs Braunings tiešām dzīvo Doloresas ciemata apkaimē Kolorado štata dienvidrietumos un ka viņš ir sarkanādains kinostatists vecumā pāri astoņdesmit gadiem.

25

Si ir grāmata par Lolitu; un tagad, kad tuvojos lai daļai, kuru būtu nosaucis Ija man nebūtu aizsteidzies priekšā cits cietējs, arīdzan iekšdedzes upuris) «Dolorēs Disparue»', nebūtu nekādas jēgas sīki aprakstīt pēdējos trīs tukšos gadus no 1949. gada jūlija sākuma līdz 1952. gada novembra vidum. Kaut gan vajadzētu atzīmēt šādus tādus svarīgus sīkus notikumus, es gribētu aprobežoties ar kopējo iespaidu: dzīvē, ar joni brīkšķēdamas, atvērās sāndurvis — un iebrāzās melnās mūžības rēkoņa, ar vēja brāzmu apklusinot vientuļas bojā ejas kliedzienu.

Dīvaini — es nekad neesmu redzējis un neredzu Lolitu sapnī tādu, kādu viņu atceros — kādu viņu esmu redzējis nomodā, domās, gara slimības mocīts, dienas halucinācijās un nakts bezmiegā. Ja arī viņa pēc savas pazušanas parādījās man sapņos, tad arvien dīvainā un bezjēdzīgā izskatā, kā Valērija vai Šarlote, vai kā abu mistrojums. Gadījās, ka jauktais rēgs tuvojās man, nomezdams no sevis pārvalku pēc pārvalka dziļas melanholijas un dziļa riebuma noskaņā. Sī Pseido Lolita (un Pseido Valērija) gurdi aicināja mani gulties ar viņu uz cieta dīvāniņa vai vienkārši šaura dēja, vai uz kaut kā līdzīga ginekoloģiskajam krēslam, uz kura viņa nogūlās izšlaukus, pavērdama miesu kā futbola bumbas gumijas kameras vārstuli. Ar saplīsušu vai bezcerīgi pazaudētu zobu protēzi mutē es nokļuvu pretīgās īrētās mēbelētās istabās, kur mani sagaidīja

1 Pazudusi Doloresa. ITulk. no Iranču vai.) Asociācija ar M. Prusla romānu «Pazudusī Albertine».

garlaicīgas vakara vivisekcijas, kas parasti beidzās ar to, ka Šarlote vai Valērija izraudājās manos asiņainajos apkampienos, un es viņām maigi sniedzu brāļa skūpstu miegainā juceklī, kur bija Vīnes grabažu izsole, žēlums, impotence un brūnās parūkās traģiskas vecenes, kuras nupat bija noindētas ar gāzi.

Kādreiz es izņēmu no nabaga ikara un iznīcināju kaudzi sen sakrājušos žurnālu pusaudžiem. Jūs jau pazīstat šos izdevumus: kad tie stāsta par jūtām — tas ir akmens laikmets; kad par higiēnas nozīmi — vismaz Mikēnu laikmets. Skaista, bet jau pārziedējusi aktrise, ar milzīgām skropstām un biezu, gaļaini sarkanu apakšlūpu iesaka jaunu šampūnu. Reklāmu juceklis. Jaunām skolniecēm patīk krokoti svārciņi — que c'йtait loin, tout cela!'. Kad uzaicināt palikt pa nakti, saimniecei pieklājas sagatavot katrai viešņai halātu. Nesakarīgas detaļas padara jūsu sarunu garlaicīgu. Visiem mums ir nācies vakara ballītēs kantoristēm sastapt «urbēju»— meiteni, kura ar nagiem knibina savu seju. Pusmūža vīrietim sasveicinoties ar dāmu, atļauts nenovilkt cimdus tikai tad, ja viņš ir ļoti vecs vai ieņem ļoti augstu stāvoklf. Savaldzini sirdis, valkājot mūsu Jauno Vēderiņpaslēpēju: ne apaļiguma, ne vēderiņa. Tristans un trīs sieviešu stāvi kino. Jā-a, kungi: laulības starp Džo un Dženiju izraisa džudžēšanu. Kļūsti par romantisku skaistuli ātri un lēti. Komiksi: nejauka skuķe (brunete), resnītis tēvs (ar cigāru); laba meitene (rudmate), skaists papiņš (ar apcirptām ūsām). Vai arī pretīga sērija ar gorillai līdzīgu lamzaku un viņa sievu, sīciņu gnīdu. Et moi qui t’oiirais mon gйnie . . .2 Es atcerējos diezgan smalkas, niekkalbīgas dzeju rindas, kuras es viņai rakstīju, kad viņa bija bērns. «Nevis niekkalbīgas,» viņa izsmējīgi teica, «bet vienkārši nieki»:

Aizlido kolibri aeroplanos,

Aiziet čūsku, turot rokas sanos . . .

Vai:

Tik dīvaini trusis ar trusieni skrien,

Ka truškopjiem ļāsmei arvien.

1 Cik tas viss bija sen ITulk. no Iranču vai.)

• Bet es, kas piedāvā tev savu ģēniju, Tulk. no 1 ranču vai.)

Dažas no viņas mantām sirds neļāva izmest. Līdz 1949. gada beigām esmu lolojis, dievinājis un ar skūpstiem, asarām un gļotām apgānījis vecu viņas čībiņu pāri, savalkātu zēnu krekliņu, apbružātas kovboju bikses, saņurcītu skolas micīti un citas šādas lietiņas, ko atradu automobiļa bagāžniekā. Bet, kad es sapratu, ka jūku prātā, es savācu šīs mantas, pievienoju tām vēl šo to, kas bija palicis noliktavā Bērdslijā — kasti ar grāmatām, viņas velosipēdu, veco mēteli, garos zābakus —, un viņas piecpadsmitajā dzimšanas dienā aizsūtīju to visu kā nezināma cilvēka velti bāreņu patversmei pie vējaina ezera Kanādas pierobežā.

Nav izslēgts, ja es būtu aizgājis pie laba hipnotizētāja, viņš varētu izvilināt no manis un palīdzētu sarindot loģiskā kārtībā dažas nejaušas atmiņas, kuras izceļas manas grāmatas audumā daudz skaidrāk, nekā tās iznirst manā atmiņā — pat tagad, kad es jau zinu, ko un kādu personu uzmeklēt pagātnē. Tajā laikā es tikai jutu, ka man zūd saikne ar īstenību. Ziemas nogali un lielāko daļu pavasara es pavadīju sanatorijā Kvebekas apkaimē, kur biju ārstējies jau agrāk, pēc tam nolēmu nokārtot dažas savas lietas Ņujorkā un tad doties uz Kaliforniju rūpīgākos meklējumos.

Sniedzu šeit dzejoli, ko esmu uzrakstījis sanatorijā:

Meklējiet, meklējiet Doloresu Heizu!

Lūpas: sārtas. Gai?i mati.

Vecums: piectūkstoš trīssimt dienas.

Kādas tā cilmes: nimlete pati.

Kirr tu slēpies, Doloresa Heiza?

Kas ir tiesa un meli — kas?

Esmu es ellē, murgoju: «netieku laukā»,

Ta teicis Sterna strazds.

Kur gan braukā Doloresa Heiza?

Tavs burvju paklājskādas markas?

Vai jaguārs moderna krēmkrāsā,

Un kurā tu apstājies parka?

Un kas ir tavs varonis, Dolores Heiz?

Vai supermens gaišzilā pelerīnā?

O, tālā mirāža, palmu ieskauts krasts!

O, Karmena, krāšņajā limuzīna!

Cik sāpīgi, Dolores, ausīs sit džezs!

Ar ko tu tur esi, kas uzlūdz uz deju?

Abi jūs valkātos kreklos un biksēs,

Bet es sēžu kaktā un asaras leju.

Cik laimīgs, laimīgs vecais Maklatums, ļ. Brauc visur. Tam sieva — meitēniņš.

Un katrā štatā mīca Molliju savu, kaut likuma Aizsargāts katris zaķēniņš.

Mana sāpe, mana Dollij! Tavs acu skatiens Bija pelēks un vienmēr tik skaidrs.

Ir tādas smaržas — Soleil Vert' . . .

Vai no Parīzes? To nezinu vairs.

L'autre soir un air Iroid d'opera m’alita:

Son lйlл— bien loi est qui s'y lie!

Il neige, le dйcor s’йcroule, Lolita!

Lolita, qu'ai-je fait de ta vie?2

Mokos, mokos, Lolita Heiza,

Gan žēlabas māc, gan draudi.

Un spalvaino dūri sažņaudzu pats,

Un redzu, ka atkal tu raudi.

Patruļniek, paraugies lietū, tur.

Kā strūklo nakts un gaisma steidzas . . .

Baltajās zeķītēs viņa, mans sapnis,

Un vārdā tai: Doloresa Heiza.

Patruļniek, patruļniek, rau, viņi brauc:

Doloresa Heiza un vīrietis iekšā.

Ātrumu piedod, ņem koltu, ķer rokā,

Kāp laukā un aizstājies priekšā!

Meklējiet, meklējiet Doloresu Heizu:

Skatiens tai pelēks un stingrs.

Deviņdesmit mārciņas viņa svēra,

Sešdesmit collu augumiņš vingrs.

Mans ikars klibo, Dolores Heiz.

Jau vēls. Ir pēdējais cels iets.

Drīz iegāzīs mani ceļmalas grāvī,

Viss pārējais — nīcība un zvaigžņu spiets.

Izdarot šī dzejoja psihoanalīzi, jāsecina, ka tas nav nekas cits kā vājprātīga cilvēka šedevrs. Raupjās, stūrainās un kliedzošās atskaņas diezgan labi pieskaņojas tām ainavām bez perspektīvas un figūrām un

1 Za|ā Saule. (Tulk. no franču vai.)

2 Kādu vakaru no saltās operas ārijas viņa saslima: Aizlūzusi skaņa—«cik dumjš, kas tai uzticas.»

Krīt sniegs, dekorācija gāžas, Lolita!

Lolita! Kā esmu izrikojies ar tavu dzīvi? (Tulk. no franču vai.)

pārspīlētajām to detaļām, kādas psihopāti zīmē pārbaudēs, kuras izgudrojuši viņu viltprātīgie dresētāji. Es tiku sadzejojis arī daudz citu dzejoļu. Gremdējos citu sacerētā poēzijā. Taču atriebes doma ne mirkli nepārstāja mani mocīt.

Es būtu krāpnieks, ja sacītu (un lasītājs — muļķis, ja noticētu), ka satricinājums, ko es pārcietu, zaudējis Lolitu, uz visiem laikiem mani izdziedinājis no kaislības pret mazgadīgām meitenēm. Lolitu es tagad esmu iemīlējis ar citādu mīlestību, tas tiesa, taču mana nolādētā daba no tā netika mainījusies. Spēļu laukumos, jūras un ezeru krastos mans drūmais, zagligais skatiens nevilšus meklēja, vai nepazibēs nimfetes kailās kājas vai citas slepenas pazīmes lolitu apteksnēm un sirdsdraudzenēm ar rožu buķetēm. Tomēr viena pamatvīzija bija izbalējusi: tagad es nekad nenodevos sapņiem par iespēju baudīt laimi ar meitenīti (atsevišķu vai vispārinātu) kādā vientuļā un drošā vietā; es nekad vairs neiztēlojos, ka iezīdīšos Lolitas māsiņu maigajā miesā kaut kur tālu, tālu, smilšainā patvērumā starp šķietamu salu klintīm. Tas bija beidzies — vai vismaz beidzies uz kādu laiku. No otras puses … ak vai, divi gadi drausmīgas izdabāšanas miesaskārībai pieradināja mani pie kārtīgas dzimumdzīves. Es baiļojos, ka tukšums, kādā es pēkšņi atrados, neliek man izmantot piepeša neprāta brīvību un ļauties nejaušam kārdinājumam, sastopot kādā sānielā mājup ejošu skolnieci. Vientulība uzkurināja mani. Man bija vajadzīga sabiedrība un kopšana. Mana sirds bija histērisks, neuzticams orgāns. Tā nu gadījās, ka manā dzīvē ienāca Rita.

26

Viņa bija divreiz vecāka par Lolitu un desmit gadus jaunāka par mani. Iedomājieties pieaugušu bruneti, loti bālu, ļoti tieviņu (viņas svars bija tikai simt piecas •y mārciņas), ar burvīgi asimetriskām acīm, asu, it kā steigā uzzīmētu profilu un visai pievilcīgu ensellure — ieliekumu vijīgajā mugurā; šķiet, viņa bija spāniešu vai babiloniešu izcelsmes. Es viņu nogrābu kādreiz maijā, «netiklajā maijā», kā saka Eljots, kaut kur starp Monreālu un Ņujorku vai, savelkot robežas, starp Toilestonu un Bleiku, pie nakts džungļos tumši apgais

mota bāra, kas saucās «Tīģera taurenis», kur viņa bija loti simpātiski piedzērusies: viņa mēģināja man iegalvot, ka esam mācījušies vienā ģimnāzijā, un visu laiku nosedza ar savu trīsošo rociņu manu orangutana ķepu. Manu juteklību viņa sakustināja tikai mazdrusciņ, tomēr es nolēmu izmēģināt.; mēģinājums izdevās, un Rita kļuva mana pastāvīgā draudzene. Viņa bija tik labsirdīga, šī Rita, tik sabiedriska, ka aiz tīras līdzjūtības varēja atdoties ikvienam patētiskam dabas iemiesojumam — vecam, salauztam kokam vai atraitņos palikušai dzeloņcūkai.

Kad mēs iepazināmies (1950. gadā), no viņas nesen bija šķiries viņas trešais vīrs, bet vēl nesenāk viņu pameta pēc skaita septītais oficiālais mīļākais. Pārējie, neoficiālie, bija pārāk daudzi un īslaicīgi, lai būtu vērts tos kataloģizēt. Viņas brālis, politikānis ar tesmenim līdzīgu seju, kurš valkāja bikšturus un paša krāsotu kaklasaiti, bija Greinbolas pilsētas mērs un dvēsele; šī pilsēta slavena ar saviem beisbolistiem, centīgiem Bībeles lasītājiem un labības tirgoņiem. Pēdējos gados viņš maksāja savai burvīgajai māšelei septiņsimt dolāru mēnesī ar vienīgo noteikumu, ka viņa nekad, nekad neieradīsies viņa apbrīnojamā pilsētiņā. Viņa man to stāstīja, neizpratnē iegaudodamās, ka nez kādēļ —velns zina kādēļ — ikkatrs jauns mīļākais pirmām kārtām veda viņu uz Greinbolu; Greinbola vilināja liktenīgā kārtā, un viņa'nepaguva ne apskatīties, kad jau atradās dzimtās pilsētas mēness orbītas ielenkumā un brauca prožektoru gaismā pa bulvāra loku, «grozīdamās», kā viņa jocīgi izteicās, «kā sasodīts tauriņš ritenī».

Viņai pašai bija elegants divvietīgs automobilītis, un tajā mēs apbraukājām visu Kaliforniju, jo manam ievērojamajam ikaram bija vajadzīga atpūta. Parasti mašīnu vadīja viņa—ar iedzimtu ātrumu deviņdesmit jūdžu stundā. Mīļā Rita! Mēs kopā izbraukājāmies ar pārtraukumiem divus miglainus gadus, un nav iedomājama otra tik jauka, naiva, maiga un pilnīgi stulba Ritina! Salīdzinājumā ar viņu Valērija bija Šlēgels, bet Šarlote — Hēgelis! Taisnību sakot, man nav nekādas vajadzības pievērsties viņai šo drūmo memuāru lappusēs, bet tomēr gribu teikt (hallo, Rita,— lai kur tu būtu, pilnā vai skaidrā, Rita, hallo!), ka šī mana mierinātāja draudzene, kas mani tik ļoti saprata, neapšaubāmi

izglāba mani no trakokrekla. Es viņai paskaidroju, ka gribu sameklēt aizbēgušo iemīļoto un nolikvidēt viņas runci. Rita ar nopietnu sejas izteiksmi apsveica šo plānu — un, uzsākusi Sanhumbertīno apkaimē meklējumus pati uz savu galvu (kaut par lietu ne velna nezināja), sapinās ar kādu bandītu; tikai ar ellišķīgām pūlēm man izdevās viņu izpestīt — viņa izskatījās nolietota un novazāta , bet gluži mundra. Un citā reizē, atradusi manu sakramentālo pistoli, viņa ierosināja uzspēlēt «krievu ruleti»; es iebildu, ka nevar, jo pistolei nav veltņa; mēs uzsākām cīkstēties, un pēdīgi noblīkšķēja šāviens, lode ietriecās mūsu numura sienā, un no turienes izšāvās loti smalka un loti jocīga karsta ūdens strūkliņa; atceros, kā Rita stenēja aiz smiekliem.

Dīvaini bērnišķīgais ieliekums viņas mugurā, rīsu baltuma āda, gausie, sapņainie, lēnprātīgie dūjas skūpsti — tas viss paglāba mani no nelaimes. Nevis mākslinieka talants ir sekundāra dzimuma pazīme, kā apgalvo daži šamaņi un šarlatāni, bet gluži otrādi: dzimums ir tikai mākslas sulainis. Kādai mūsu diezgan juceklīgai uzdzīvei bija uzjautrinošas sekas. Es tikko biju beidzis meklējumus: sātans vai nu atradās Tartarā, vai līksmi dega manās smadzenītēs (kur sapnis un bēdas uzpūta liesmu), bet nekādā gadījumā tam nebija ne mazākā sakara ar tenisa turnīru Sandjego, kur sievietēm pirmo godalgu dabūja sešpadsmitgadīgā Doroteja Hāza, vīrietim līdzīga lamza. Reiz, braucot atpakaļ uz austrumiem, vispretīgākā viesnīcā (no tās šķiras, kur tiek rīkotas komerciālas sanāksmes un, akreditācijas kartītēm apkārušies, klaiņo grīļīgi marcipāna resnīši, kas cits citu dēvē par Džo un Džimu, slēdz darījumus un tempj viskiju) mīlā Rita un es, pamodušies agrā pēcpusdienā, ieraudzījām, ka numurā atrodas vēl viens cilvēks, jauns, bāls blondīns, gandrīz albīns, ar baltām skropstām un lielām, caurspīdīgām ausīm. Ne Rita savā skumjajā dzīvē, ne es manējā nekad nebijām viņu sastapuši. Viscaur vienos sviedros, netīrā flaneļa kombinezonā, vecos pamatīgos šņorzābakos, viņš krāca, guļot virs segas mūsu divvietīgajā gultā otrā pusē manai šķīstajai draudzenei. Viņam trūka viena priekšzoba, piere bija noaugusi ar dzintarainām pūtēm. Ritiņa ietērpa savu lunkano kailumu manā lietusmētelī — pirmajā, kas patrāpījās pa rokai; es uzrāvu apakšbikses; pēc tam mēs mēģinājām tikt

skaidrībā. Uz paplātes stāvēja piecas lietotas glāzes, kas visu situāciju tikai sarežģīja. Durvis bija pievērtas. Uz grīdas bija nomests vīrieša svīteris un bezveidīgas militāra parauga bikses aizsargkrāsā. Mēs ilgi purinājām to īpašnieku; pēdīgi nelaimīgais atžilba. Izrādījās, ka viņš ir pilnīgi zaudējis atmiņu. Runādams ar akcentu, ko Rita apzīmēja par «tīru Bruklinas akcentu», viņš aizvainotā balsī apmeloja mūs, ka esam (kādā veidā?) piesavinājušies viņa (nevērtīgo!) personību. Mēs viņu žigli apģērbām un pēc tam atstājām tuvējā slimnīcā, pa ceļam noskaidrojuši, ka nez kādi jau aizmirsti likumi un pagriezieni atveduši mūs uz bēdīgi slaveno Greinbolu. Pēc pusgada Rita aizrakstīja turienes ārstam. Tas atbildēja, ka «Džeks Humbertsons»— kā nepazīstamais bezgaumīgi tika nosaukts — vēl joprojām nav uzņēmis sakarus ar savu pagātni. O, Mnēmosine, vissaldākā un draiskulīgākā no mūzām!

Es nebūtu pieminējis šo atgadījumu, ja tas nebūtu izraisījis domu gājienu, kura rezultātā es publicēju zinātniskā žurnālā «Kantrip», kas skotu valodā nozīmē «burvība», eseju ar virsrakstu «Mimirs un Mnēmosine», kurā izvirzīju teoriju (kas vēlāk izrādījās oriģināla un nozīmīga šī lieliskā mēnešraksta labvēlīgajiem lasītājiem) par «perceptīvo laiku», kura pamatā ir «asinsriņķošanas sajūta» un kas koncepcionāli atkarīgs (loti īsi izsakoties) no mūsu saprāta sevišķām īpašībam, kurš apzinās ne tikai materiālo pasauli, bet ari pats savu būtību, un tāpēc nodibinās pastāvīga savstarpēja sakarība starp diviem punktiem: nākamo (kuru var ievietot noliktavā) un pagājušo (kas jau tur atrodas). Kad tika publicēts šis raksts, kas noslēdza veselu rindu manu iepriekšējo darbu, kuri arī nepalika nepamanīti, es saijēmu ielūgumu uz vienu gadu Kantripas universitātē, kas atradās četrsimt jūdžu no Ņujorkas; tur mēs ar Ritu noīrējām dzīvoklīti, no kura varēja redzēt tālu lejā spīdošos zēnu un meiteņu augumus, kad viņi rotaļājās strūklakām bagātajā Centrālā parka birztalā. Kantripā es dzīvoju īpašos apartamentos, kas paredzēti dzejniekiem un filozofiem, no 1951. gada oktobra līdz 1952. gada jūnijam, turpretī Rita, kuru es ieskatīju par labāku nerādīt, veģetēja — liekas, ne visai pieklājīgi — viesnīcā pie šosejas, kur es viņu apciemoju divas reizes nedēļā. Pēc tam viņa nozuda, bet ne tik necilvēciski kā viņas priekštece: pēc

mēneša es viņu atradu Kantripas cietumā. Viņa izturējās ar lielu cieņu, bija zaudējusi aklās zarnas piedēkli cietuma slimnīcā un diezgan pārliecinoši man apzvērēja, ka burvīgā, gaišzilā kažokāda, kuru, pēc zināmās cienīgās dāmas misis Makrumas apgalvojuma, viņa esot tai nozagusi, īstenībā bijusi dāvana, ko no tīras sirds viņai pasniedzis mazliet iereibušais misters Makrums. Man izdevās viņu no turienes izdabūt laukā, nemaz negriežoties pēc palīdzības pie viņas nervozā brāļa, un drīz pēc tam mēs abi atgriezāmies Ņujorkā, atkal Centrālparka rietumu pusē, pa ceļam iegriezušies Braislendā, kurai, piebildīšu, mēs ar Ritu jau braucām cauri pērngad.

Toreiz mani parņēma nevaldāma vēlēšanās atsaukt atmiņa manu uzturēšanos tur ar Lolitu. Zaudējis jebkādu cerību izsekot bēgli un viņas nolaupītāju, es biju uzsācis jaunu posmu savā dzīvē — tagad es centos pieķerties pie vecām dekorācijām un izglābt kaut vai pagātnes herbāriju: souvenir, souvenir, que me veux-tu?1 It kā kristāldzidrajā gaisā skanēja Verlēna rudens. Atbildei uz atklātni ar lūgumu rezervēt numuru ar divām gultām un vannasistabu profesors Hamburgers tūlīt saņēma pieklājīgu atteikumu. Viss, redziet, ir aizņemts. Palikusi viena pagrabistaba bez vannas ar četrām gultām, bet tā diez vai būšot man piemērota. Lūk, kāds bija viņu pastpapīra tituls:

SAVALDZINĀTO MEDNIEKU ATPŪTAS VIETA

VISI DZĒRIENI BAZNĪCAS SUNI

(izņemot spirtoticīgajiem netiek ielaisti

tos) ērtā attālumā

Par pirmā paziņojuma ticamību es šaubījos. Visi? Varbūt tur pasniedza grenadīnu, piemēram, kā ielu kafejnīcās Eiropā? Tāpat mani interesēja, vai mednieks — savaldzinātais vai normālais — neatdotu savu vietu baznīcā par suni, un tad es pēkšņi ar krampjainām sāpēm atcerējos liela mākslinieka cienīgu ainu: Petite Nymphe Accroupie2 ; bet tas zīžainais kokerspaniels, iespējams, bija kristīts. Nē — es jutu, cik mokošs

: Atmiņas, atminas, ko jums vajag no manis? ITulk. no franču

būs. pazīstamas halles apmeklējums. Maigaja, putekļiem izrotātajā rudenīgajā Braislendā slēpjas vēl citas iespējas atdzīvināt pagātni. Atstājis Ritu tuvējā bārā, es devos uz pilsētas bibliotēku. Kāda vecmeita čivinādama ar vislielāko pretimnākšanu palīdzēja man sameklēt iesietajā «Braislendas Vēstneša» komplektā 1947. gada augusta vidus numuru, un nu jau es sēdēju vientuļā kaktā kailas spuldzītes gaismā un šķirstīju milzigi lielās un plānās lappuses iesējumā, kas bija melns kā zārks un gandrīz vai prāvāks par pašu Lolitu.

Lasītāj! Brāli! Kāds muļķis Homburgs bija šis Homelburgs! Tā kā vina pār juteklisko dabu biedēja realitāte, viņš ieskatīja par iespējamu baudīt vismaz daļiņu no tās — to, kas atgādina, kā desmitais vai divdesmitais Fricis vai Ivans pacietīgajā izvarotāju rinda piesedz sievietes seju ar viņas pašas melno šalli, lai neredzētu viņas nepanesamo acu skatienu, kamēr pēdīgi tiek pie sava zaldāta prieka drūmā, izpostītā ciemata. Man turpretī gribējās iegūt drukātā veidā uzņēmumu, kurā nejauši iemūžināta mana nepiederīgā persona tai brīdī, kad «Braislendas Vēstneša» fotogrāfs visu uzmanību pievērsis Dr. Bradokam un viņa grupai.'Es kaislīgi ilgojos, kaut būtu saglabājies Nezināmā Necilvēka portrets. Nevainīgais aparāts, kas notvēra mani tumšajās gaitās uz Lolitas guļvietu — lūk, tēma Mnēmosinei! Veltīgi cenšos izskaidrot, kas ir šīs tieksmes pamatā. To varbūt varētu salīdzināt ar to ģībonim raksturīgo ziņkāri, kas mums liek apgādāties ar palielināmo stiklu, lai saskatītu drūmas figūriņas (vispār klusā daba — un visi tūlit izvemsies), kas agrā rītā sapulcējušies pie ešafota — tomēr pacienta seja uzņēmumā nekādi nav saskatāma. Lai nu būtu kā būdams, es burtiski cīnījos pēc elpas, un viens liktenīgā folianta stūris visu laiku badīja man vēderā, kamēr es šķirstīju avīzes un ar acīm slīdēju pār lapām. Svētdien, divdesmit ceturtajā, vienā no diviem vietējiem kinoteātriem gāja filma «Apsēstie», bet otrā — «Rupjais spēks». Misters Purdoms, neatkarīgais tabakas ūtrupnieks, teica, ka kopš 1925. gada viņš smēķējot tikai «Omert Faustum». Garais Ross, futbolists, un vina miniatūrā līgava piedalījušies viesībās pie misis Humbertas Paribojas Eranis avēnijā 58. Ir pazīstams kāds parazīts, kas ir tik liels kā viena sestā daļa organisma, kurā tas iemājo. Dinkerka pirmoreiz tika nocietināta

desmitajā gadsimtā. Baltas zeķītes jaunkundzēm, 39 centi; Oksfordas sporta zābaciņi, 3 dolāri 98 centi. Vīns, vīns, vīns — izteicies «Tumšo Gadu» autors, kurš neļāva mūsu fotogrāfiem viņu uzņemt, un tas varbūt atbilst persiešu buj-bul, bet es vienmēr esmu teicis, ka lietus, lietus, lietus, kas bungo pa šķindelu jumtu, ir labākais rožu un iedvesmas draugs. Tā saucamās«bedrītes» rodas tad, ja āda saaug ar dziļākajiem audiem. Grieķi atsituši spēcīgu partizānu uzbrukumu. Ak, beidzot: kontūras — meitene baltā tērpā un mācītājs Bradoks melnā; bet, ja arī garāmejot viņa korpulentajam augumam pieskārās kāds iluzorisks plecs, es tur nevarēju sazīmēt nekā, kas attiektos uz mani.

Parasts parazīts sekoja Ritai uz bāru. Ar to skumjo smaidu, kas uzplaukst viņas sejā no pārmērīgas alkohola lietošanas, viņa sapazīstināja mani ar agresīvu piedzērušos veci, teikdama, ka viņš — aizmirsies jūsu uzvārds, dārgumiņ,— mācījies ar viņu vienā skolā. Viņš rupji mēģināja Ritu aizturēt, un sekojošajā kautiņā es sāpīgi sasiti īkšķi pret viņa varen cieto galvu. Pēc tam man vajadzēja Ritu labu laiku vadāt pa svaigu gaisu, un ļaut viņai izvēdināties rudens krāsās mirdzošajā Savaldzināto Mednieku parkā. Viņa. šņukstēja un visu laiku atkārtoja, ka drīz, drīz es viņu pametīšot, tāpat kā visi viņu pametuši šai dzīvē, un es paklusām nodziedāju viņai domīgu franču balādi un, lai vinu uzjautrinātu, sacerēju albuma pantiņu:

Kļavu atspulgs ezera Irīso,

Tik ugunssarkans tas, raug,

Tām Diāna sadegi lēmusi,

Kas gpišzilai viesnīcai līdzās aug.

Viņa pajautāja: «Bet kāpēc gaišzila, ja tā ir balta? Kāpēc — ak manu dieniņ …» — un atkal sāka raudāt. Es viņu stingri saņēmu un vedu uz automobili. Mēs turpinājām savu ceļu uz Ņujorku, un tur viņa atkal uzsāka diezgan laimīgu dzīvi, atpūzdamās zem dūmakainās zilgmes mūsu mazajā terasē trīsdesmitajā stāvā. Piebildīšu, ka abrīnojamā kārtā man bezjēdzīgi sajukušas divas dažādas epizodes — Braislendas bibliotēkas apmeklējums atceļā no Ņujorkas un pastaiga parkā iepriekšējā braucienā uz Kantripu, taču tamlīdzīgu krāsu sajaukumu nedrīkst apnicināt mākslinieks mnēmosinists.

Mājas vestibilā pasta kastīte ar manu vārdu lāva saņēmējam pa aizstikloto spraugu saskatīt šo to no tā, ko pastnieks tur ielicis. Jau vairākas reizes ir gadījies, ka cauri stiklam krītošās gaismas arlekīna spēle tā sagrozīja kādu rokrakstu, ka tas līdzinājās Lolitas rokrakstam, un man tad uznāca gandrīz vai ģībonis, tā ka bija jāatslejas pie blakus kastītes — kas gandrīz vai izrādījās manējā. Katru reizi, kad tas notika, katru reizi, kad iemīļotie, cilpotie bērna ķeburi, kuri man mirkli bija rēgojušies, atkal pretīgā vienkāršībā pārvērtās kādā no manu vai Ritas nedaudzo korespondentu apnicīgajā rokrakstā, es ar sāpīgu smīnu atcerējos savu tālo, uzticības pilno pagātni, vēl pirms Doloresas, kad mani pievīla brīnišķi apgaismots logs, aiz kura mana alkainā acs — netiklā pusaudža modrais periskops — meklēja ieraudzīt puskailu, sastingušu kā kinolentē nimfeti ar gariem matiem kā Alisei Brīnumzemē flaimīgākā brāļa mazo dailaviņu), kurus viņa pašreiz acīmredzot sākusi vai beigusi ķemmēt. Liesmainās vīzijas pilniba daxija pilnīgu arī manu neganto svētlaimi — jo vīzija atradās ārpus sasniedzamības, un tāpēc svētlaimi nevarēja traucēt aizlieguma apzināšanās, kas apdraudēja sasniedzamo. Kas zina, varbūt mana «morālā pagrimuma» patiesā būtība sakņojas ne tik daudz skaidrā, šķīstā, jaunavīgā, aizliegtā, pasakainā meiteņu skaistuma tiešajā pievilcībā, drīzāk gan tajā apstāklī, ka es apzinājos šo valdzinošo neaizskaramību, kad neskaitāmi tikumi aizpilda tukšo vietu starp to nedaudzo, kas tiek dāvāts, un visu to, kas apsolīts, visu to, kas apslēpts brīnumainās krāsās zaigojošajās nereālajās dzelmēs. Mes fenкtres/' Iekāries starp rieta mākoņiem un uzplūstošo nakti, zobus griezdams, es vācu kopā visus manas kaisles dēmonus un spiedu tos pie jau pulsējošā balkona margām: vēl mirklis, un tas pacelsies — valgā vakara dzeltenīgajā miglā; tas cēlās — pie tam dažkārt apgaismotais tēls tālajā logā izkustējās — un Ieva atkal pārvērtās par ribu, kas vēlreiz apauga ar miesu, un logā vairs nekā nebija, tikai puspliks tēviņš, kas lasīja avīzi.

Tā kā man tomēr dažreiz izdevās gūt virsroku sacensībās starp izdomu un īstenību, tad es biju gatavs samierināties ar maldiem. Bet es atteicos samierināties ar mocītāja gadījuma iejaukšanos, kas atņēma man paredzēto prieku. «Savez-vous q'uа dix ans ma petite йtait folle de vous?»' man teica dama, ar kuru biju uzsācis sarunu kādā tējas vakarā Parīzē,— bet maziņa jau bija paguvusi apprecēties un dzīvoja kaut kur aiz trejdeviņām zemēm, un es pat nevarēju atcerēties, vai esmu kādreiz ievērojis viņu tajā dārzā, tenisa kluba terasē, līdzās vientuļai grotai. Un nu tagad gluži tāpat gadījums (kā arī dažas pārmaiņas pamazinātā un it kā izbalojušā manas mījotās rokrakstā) neļāva man vispirms paskatīties caur spraugas spīguļojošo stiklu, izjūtot iepriekšēju prieku un solījumu — solījumu, kurš ne tikai kārdinoši izaicināja, bet kuram arī vajadzēja būt cēlsirdigi izpildītam. Kā redzat, mana fantāzija tika pakļauta Prusta mocībām Prokrusta gultā, jo tajā rītā, 1952. gada 22. septembri, kad es nokāpu pēc pasta, tīri apģērbies un visai žultains šveicars, ar kuru man bija ļoti neciešamas attiecības, sāka man pārmest, ka nesen kāds Ritas pudeles brālis, viņu mājās pavadot, «kā suns noķērnājis» ieejas kāpnes. Kamēr es viņā klausījos un devu dzeramnaudu, bet pēc tam klausījos otru — daudz pieklājīgāku notikuma atstāstījumu, es neskaidri apjautu, ka viena no divām vēstulēm, kas bija atnākušas ar to svētīto pastu, jādomā, bija no Ritas mātes, diezgan nenosvērtas dāmiņas, kuru mēs reiz apciemojām Keipkodā un kura kopš tā laika biežajās vēstulēs, kas no mana kantora pastāvīgās adreses Ņujorkā tika pārsūtītas uz dažādām manas uzturēšanās vietām, allaž man apgalvoja, cik apbrīnojami viņas meita un es saderam kopa un cik jauki būtu, ja mēs apprecetos; otra vēstule, kuru es atplēsu un liftā ātri pārskatīju, bija no Džona Fārlova.

Esmu ievērojis, ka mēs piešķiram saviem draugiem tādu pašu ipašību un likteņa pastavīgumu, ar kādu lasītāja prātā apveltīti literārie varoņi. Lai cik reižu mēs atšķirtu «Karali Līru», nekad nesastapsim krietno sirmgalvi tādu, kas būtu aizmirsis visas nelaimes un

1 Vai zināt, desmit gadu vecumā mazulīte neprātīgi mīlēja jūsUTulk. no franču vai.)

pacēlis apsveikuma kausu lielos ģimenes svētkos ar visām trim meitām un viņu klēpja sunīšiem. Kņaze N. nekad neaizbrauks ar Oņeginu uz Itāliju. Nekad neatveselosies Emma Bovarī, ko izglāba simpātiski sāji autora tēva laikus nobirdinātajā asarā. Lai kādu evolūciju būtu paredzējis viens vai otrs pazīstams literāls tēls starp epigrāfu un grāmatas beigām, viņa liktenis mūsu domās ir nostabilizējies; un gluži tāpat mēs sagaidām, lai mūsu draugi iekļautos tādā vai citādā loģiskā un vispārpieņemtā programmā, kādu esam viņiem nosprauduši. Tā, Ikss nekad nesacerēs to nemirstīgo mūzikas skaņdarbu, kas būtu krasā pretstatā viņa viduvējām simfonijām, pie kādām viņš mūs ir pieradinājis. Igreks nekad neizdarīs slepkavību. Nekādos apstākļos Zēta mūs nenodos. Mums tas viss ir sadalīts pa rubrikām, un, jo retāk mēs tiekamies ar zināmo personu, jo patīkamāk pārliecināties, ka, tiklīdz par to iedomājamies, tā paklausīgi pakļaujas mūsu nodibinātajam priekšstatam. Jebkura novirze no mūsu izstrādātājiem likteņiem mums šķiet ne tikai nenormāla, bet arī negodīga. Mēs uzskatītu par labāku nekad nepazit kaimiņu — bijušo cīsiņu tirgotāju —, ja izrādītos, ka viņš nupaNpublicējis šajā gadsimtā vēl neviena nepārspētu dzejoļu krājumu.

Es to visu pastāstīju, lai paskaidrotu, cik ļoti mani satrieca Džona Fārlova histēriskā vēstule. Es zināju, ka viņa sieva mirusi,— bet es, protams, sžgaidīju, ka bēdu nomāktais atraitnis līdz mūža beigām paliks tas pats padrūmais, klīrīgais un noteiktais cilvēks, kāds bijis arvien. Tagad viņš man rakstīja, ka pēc nelielas uzturēšanās Savienotajās Valstīs viņš ir atgriezies Dienvidamerikā un ir nolēmis nodot visas Remsdeilā viņa pārvaldībā esošās lietas kādam turienes advokātam, Džekam Vindmilleram, mūsu kopīgajam paziņam. It sevišķi, liekas, viņš bija priecīgs, ka atbrīvosies no «Heizu komplikācijām». Viņš tikko bija apprecējis spānieti. Viņa svars ir palielinājies par trīsdesmit mārciņām, kopš viņš atmeta smēķēšanu. Gluži jauniņā sieva bija slēpošanas čempione. Viņi ir nolēmuši pavadīt medusmēnesi Indijā. Tā kā viņš esot nodomājis pievērsties, pēc viņa izteiciena, «intensīvai ģimenes vienību ražošanai», viņam vairs neatliekot laika noņemties ar manām lietām, kuras, viņaprāt, esot «Joti dīvainas un diezgan kaitinošas». No nez kādiem cilvē

kiem, kas labprāt visur bāž savu degunu — un, redzams, tādā nolūkā izveidojuši veselu komiteju —, viņš saņēmis paziņojumu, ka mazās Dollijas Heizas uzturēšanās vieta ir noslēpumā tīta un ka es pats dzīvojot Dienvidkalifornijā «ar zināmās aprindās pazīstamu šķirteni». Viņa sievastēvs bijis grāfs un liels bagātnieks. Ģimene, kas pēdējo piecu gadu laikā īrējusi Heizu māju, tagad vēloties to nopirkt. Viņš man ieteica nekavējoši uzrādīt pazudušo meiteni. Viņš ir lauzis kāju. Vēstulei bija pievienota krāsu fotogrāfija, kurā attēlots Džons, kad viņš vēl bija vesels, un melnīgsnēja brunete baltā vilnas tērpā. Viņi saldi uzsmaidīja viens otram Čīles-zilajos sniegos.

Atceros, kā es iegāju savā dzīvoklī un skali izteicu savas domas: nu, tagad mēs vismaz izsekosim,— kad pēkšņi otra vēstule ierunājās lietišķā balstiņā:

«Dārgais papiņ!

Kā tev klājas? Esmu apprecējusies. Es gaidu bērnu. Domāju, viņš būs loti liels. Domāju, ka viņš ieradīsies tieši Ziemassvētkos. Man ir grūti rakstīt šo vēstuli. Man prāti jūk no tā, ka mēs nevaram nokārtot parādus un aizbraukt no šejienes. Dikam ir apsolīta lieliska vieta Aļaskā viņa loti šaurajā specialitātē mehānikā, tas ir viss, ko es par to zinu, bet izredzes ir lieliskas. Lūdzu piedošanu, ka neuzdodu mājas adresi, jo es baidos, ka tu vēl arvien loti dusmojies uz mani, bet Diks nedrīkst neko zināt. Ir gan šeit pilsētiņa! Kvēpu dēļ nevar saredzēt kretīnus. Lūdzu, atsūti mums čeku, papiņ. Mums pietiktu ār trim vai četriem simtiem vai pat mazāk, paldies par jebkuru summu, tu varētu, piemēram, pārdot manas vecās lietas, tāpēc ka, tiklīdz tiksim Aļaskā, naudiņa birs kā no gaisa. Atraksti man, lūdzu! Esmu iepazinusi daudz bēdu un trūkuma.

Tevi gaidošā Dollija (Ričarda F. Skillera kundze).»

28

Es atkal biju ceļā, atkal sēdēju pie vecā, zilā sedana stūres, atkal biju viens. Kad es lasīju vēstuli, kad pārcietu negantas mokas, kādas tā manī izraisīja, Rita vēl gulēja ciešā miegā. Es paskatījos uz viņu: viņa miegā smaidīja. Noskūpstīju viņu uz valganās pieres un pametu uz visiem laikiem: pirms dažām dienām

nabadzīte gribēja mani šeit apciemot, bet es nepieņemu ieceļotājus no viņpasaules priekš jums—«šis pasaules»), Milu atvadu lapiņu es ar plāksteri pielipināju viņai pie nabas — citādi viņa, kas zina, to neatrastu.

Es uzrakstīju «viens»? Nē, ne gluži. Kopā ar mani bija mēlnais draudziņš, un, tiklīdz es atradu klusāku vietu, es bez drebēšanas nospēlēju mistera Ričarda F. Skillera vardarbīgo nāvi. Automobiļa bagāžas nodalījumā — neizsīkstošā dārgumu glabātavā — es atradu savu visvecāko un visnetīrāko svīteri, un to es uzkarināju zarā mēmajā birztalā, kur mani bija atvedis no šosejas atšķīries meža ceļš. Sprieduma izpildi mazliet samaitāja iestrēgusi mēlīte. Priekšmetu, ko es turēju rokā, es labi nepazinu, droši vien to vajadzēja ieejlot, bet es negribēju zaudēt laiku. Atpakaļ uz automobili devās pelēkais beigtais svīteris, turklāt ar caurumiņiem vairākās vietās; un, no jauna pielādējis vēl silto draudziņu, es turpināju ceļojumu.

Vēstule bija rakstīta 1952. gada 18. septembri, un uzrādītā adrese bija tāda: «Uz pieprasījumu, Koulmonta» (ne Virdžīnijā, arī ne Pensilvānijā un ne Tenesī — ari nekāda «Koulmonta»— es visu nomaskēju, mana mīlā). Noskaidrojās, ka tā ir tirdzniecības pilsētiņa astoņsimt jūdžu uz dienvidiem no Ņujorkas. Es gandrīz nodomāju braukt bez apstāšanās, bet nejaudāju un rītausmā iebraucu atpūsties motelī netālu no Koulmontas. Es nezin kāpēc biju pārliecināts, ka šis Skillers savā laikā ir tirgojies ar lietotiem automobiļiem un varbūt tad iepazinies ar manu Lolitu, kad vedis viņu savā mašīnā Bērdslijas apkaimē — todien, piemēram, kad viņai ceļā uz mūzikas stundu pārsprāga riepa; vēlāk viņš acīmredzot nokļuva kādā ķezā.

Nošautā svītera līķis, kas gulēja uz aizmugures sēdekļa, visu laiku centās — lai arī kā es sakārtoju tā ieloces — atveidot dažādas kontūras, kas attiektos uz Trapu-Skilleru, vina ķermeņa vulgaritāti un neķītro augstvērtigumu, un, lai neitralizētu viņa rupjo un izvirtušo gaumi, es nolēmu uzcirsties ipaši smalki — ar šādu domu es pamodos un paguvu nospiest podziņu modinātājpulkstenim, neļaujot tam uzsprāgt noliktajā stundā. Pēc tam ar stingru un romantisku rūpibu, kā cilvēks, kas gatavojas duelēties, es pārbaudīju, vai dokumenti kārtībā, nopeldējos, sasmaržinājos, noskuvu seju un krūtis, izvēlējos zida kreklu un tīras

apakšbikses, uzvilku caurspīdīgas tumšas zeķes un uzteicu sevi par to, ka biju paķēris somā līdzi vienu otru švītīgu mantu — piemēram, zamša vesti ar. perlamutra pogām un bālu kašmira kaklasaiti.

Man diemžēl neizdevās paturēt sevī brokastis, bet es aukstasinīgi uzņēmu šo nieka nelaimi, noslaucīju muti batista lakatiņā, ko pēc angļu modes izvilku no piedurknes, un ar zilu ledus gabalu sirds vietā, ar tableti zem mēles un smagu nāvi aizmugures kabatā mundri iesoļoju telefona būdiņā Koulmontā (Ai-ai-ai, novaidējās salokāmās durtiņas) un uzgriezu vienīgā Skillera numuru, ko atradu apspurušajā grāmatiņā: Skillers, Pols, Mēbeles. Aizsmakušā balsī Pols atbildēja, ka eksistē arī Ričards, ka tas ir viņa brāļadēls un tas dzīvo — tūlīt paskatīšos — Killera ielā numur desmit (tie visi, protams, ir pirmie patrāpījušies pseidonīmi). Ai-ai-ai, novaidējās durtiņas.

Desmitais numurs Killera iela izrādījās nolaists daudzdzīvokļu nams. Es noklaušināju dažus grūtsirdīgus večus un divas garmatainas, sārti rudas, neticami netīras nimfetes (atzīšos, ka laiku pa laikam palūkojos diezgan izklaidīgi, tikai tāpat — izraudzīdamies viegli apģērbtu meiteni, kuru uz brīdi varētu piekļaut sev klāt, kad būšu beidzis slepkavību un viss būs vienalga, un nekādi aizliegumi vairs nedraudēs). Jā, tiesa gan, Diks Skillers te kādu laiku dzīvojis, bet, kad apprecējies, izvācies. Neviens nezināja viņa jauno adresi. «Kazi, bodē zinās,» ieteicās zema balss no cauruma trotuāra (tur kaut ko laboja) blakus tai vietai, kur es nejauši biju apstājies, sarunādamies ar divām šaubīgām vecenēm un slidinādams skatienu pa viņu baskājaino mazmeitiņu tievajām, kailajām rokām. Es neuztrāpīju īsto veikalu, un piesardzīgs sirms nēģeris, iekams es vēl kaut ko biju pajautājis, noliedzoši pagrozīja galvu. Šķērsojis ielu, es iegāju trūcīgā labības pārdotavā, un tur pēc mana lūguma pircēja izsaukts sievietes gars skaļi noskaldīja no pagraba dziļumiem (atkārtojot tēmu, ko izteica vīrieša gars trotuāra cauruma): «Gintera ielā, pēdējā māja.»

Gintera iela bija ļoti tālu, jau pavisam bezcerīgā nomalē, visapkārt augstas atkritumu kaudzes un dziļi grāvji, tārpu apsēsti sakņu dārziņi un greizas sarkana mala būdas pelēkā lietū, un tālumā kaut kādas fabrikas kūpošie dūmeņi. Es apstājos pie «pēdējās mājas»— tā

bija no dēliem sanaglota būda, aiz kuras, sāņus no ceļa, rēgojās vel divi trīs tādi paši grausti un plašs lukšājs, viss aizaudzis ar izbalējušam nezālēm. Aiz mājiņas bija dzirdami vesera klaudzieni, un dažas minūtes es sēdēju savā vecajā mašīnā, pats vecs un nedrošs, sava garā ceļa galā nonācis, pie pelēka mērķa, linis, draugi, linis, neģēli. Bija ap pulksten diviem dienā. Pulsa biežums te četrdesmit, te simt sitieni minūtē. Sīks lietutiņš čaukstināja ikara pārsegu. Pistole tika pārvietota bikšu labējā kabatā. No mājas iznāca pinkains krancis ar slapjiem dubļiem notrieptu vilnu, kas nokarājās pavēderē; suns neizpratnē apstājās un tad sāka labsirdīgi vaukšķināt uz mani, miegdams acis un raustīdams degunu; aprima, pastaigaja riņķi un apkārt un atkal vienu reizi izgrūda «vau».

29

Es izkāpu no automobiļa un aizcirtu aiz sevis durtiņas. Cik prozaiski, cik tieši noskanēja šis blīkšķis apmākušās, dienas tukšumā! «Vau,» suns atrada par vajadzīgu komentēt. Es nospiedu zvana podziņu; tā vibrācija noskrēja pa visu manu augumu. Personne: neviena. Je resonne, repersonne: zvanu vēl, nevien-vēl. No kurienes, no kādiem dziļumiem nāk šis blēņas — atkārtojums? «Vau,» iestarpināja suns. Trauksmaina tuvošanās, švīkoņa un troksnis (vau), durvīm atveroties.

Izaugusi kādas divas collas. Brilles rozā ietvarā. Pa jaunam augstu uzsukāti mati, jaunas ausis. Cik vienkārši! Sis mirklis, šī nāve — viss, kas nodarbināja manu iztēli vairāk nekā trīs gadus, viss pēkšņi izrādījās vienkāršs un sauss kā skaida. Viņa bija neslēpti un milzīgi grūta. Seja it kā kļuvusi mazāka (bija pagājušas tikai divas sekundes, bet es gribu tām piešķirt tik daudz sastinguša ilguma, cik dzīve spej izturēt): vasaras raibumi kļuvuši bālāki, vaigi iekrituši; kailās rokas un stilbi zaudējuši iedegumu, tā ka uz tiem redzamākas kļuvušas spalviņas; viņai mugurā bija brūna kokvilnas kleita bez piedurknēm un kājās filca tupeles.

«Ak Dievs!» vina pēc pauzes izdvesa, un nopūta bija pilna izbrīna un sirsnības.

Neizņemot dūri no kabatas, es ieķērcos: «Vīrs mājās?»

Nogalināt Lolitu, kā daži iedomājas, es, protams, nespēju. Es, vai zināt, mīlēju viņu. Tā bija mīlestība no pirmā -skatiena, no pēdējā skatiena, no mūžsenā skatiena.

«Nāc iekšā,» viņa teica ar līksmu spēku. Piekļāvusies pie sašķeltā nedzīvā koka durvīm, Dollija Skillere centās, cik vien var, saplacināties (pie tam pacēlās pat pirkstgalos), lai es varētu paiet garām, un vienu mirkli tā stāvēja, kā krustā sista, raugoties lejup, uzsmaidot slieksnim, ar iekritušiem vaigiem un ieapaliem vaigu kauliem, baltām kā atšķaidīts piens rokām, kas izstieptas gar koksni. Es pagāju garām, nepieskāries viņas bērna izcilnim. Pazīstamais Dollijas siltums — ar vieglu virtuves dvaku. Man klabēja zobi kā nejēgam. «Nē, nē, tu paliksi ārā» (sunim). Viņa aiztaisīja durvis un sekoja man un savam vēderam trūcīgā, it kā leļļu istabā.

«Diks ir tur,» viņa teica, rādot ar neredzamo tenisa raketi un aicinot mani ar skatienu izceļot cauri šai istabai, kas bija reizē viesistaba un guļamistaba, un tad cauri virtuvītei un pa atvērtajām durvīm līdz tai vietai, kur diezgan primitīvā perspektīvā bija redzams melnmatains jauns, nepazīstams cilvēks strādnieku kombinezonā (nāvessodu es tūdaļ atcēlu); viņš stāvēja ar muguru pret mani uz kāpnītēm, kaut ko pienaglodams kaimiņa būdai; tas puisis, gaļīgāks par viņu (bet tikai ar vienu roku), skatījās uz viņu no apakšas.

So gleznu attālo durvju ielogā viņa izskaidroja kā atvainodamās, ar nopūtu («vīriešiem jau patīk būvēties») un pajautāja, vai pasaukt vīru.

Nē.

Stāvot mazliet slīpās grīdas vidū un izdvešot sīkas, jautājošas skaņas, viņa ar roku delnām un pirkstiem izveidoja pazīstamos javiešu žestus, piedāvādama ar šo jautro pieklājības spēli izvēlēties starp šūpuļkrēslu un dīvānu (viņu gultu nakts stundās). Es saku «pazīstamos», jo kādreiz viņa mani uzaicināja ar tādu pašu «roku deju» mūsu Bērdslijas viesistabā, kad tur notika viņas viesības. Mēs abi apsēdāmies uz dīvāna. Interesanti: kaut arī īstenībā viņas skaistums bija novītis, man tikai tagad kļuva skaidrs — šajā bezcerīgi vēlajā dzīves stundā —, cik loti viņa līdzinājās, kā vienmēr

bija līdzīga, rudmatainajai Botičelli Venērai — tas pats maigais deguns, tā pati aizplīvurotā daile. Kabatas dziļumā mani pirksti paklusām atlaida, tikai mazliet pabīdot to dziļāk lakatā, kurā tas bija ievīstīts, manu nelietoto koltu.

«Sis nav tas, kas man vajadzīgs,» es teicu.

Nenoteiktā sirsnības izteiksme viņas acīs izdzisa. Piere savilkās grumbās, tāpat kā senajās, rūgtajās dienās.

«Kāds — tas?»

«Kur viņš ir? 2igli!»

«Paklau,» viņa teica, noliekusi galvu sānis un kratīdama to. «Paklau, tu taču nesāksi visu to no jauna.»

«Un kā vēl sākšu,» es teicu, un kādu mirkli (lai cik dīvaini, šis bija vienīgais laipnais, pieņemamais mirklis visā mūsu tikšanās laikā) mēs lūkojāmies viens otrā sabozušies, it kā viņa arvien vēl būtu mana.

Kā gudra meitene viņa savaldījās pirmā.

No viņas turpmākā stāstījuma izrietēja, ka Diks neko nav zinājis par visu notikušo. Viņš domājis, ka viņa ir mana meita. Viņš domājis, ka viņa piedzimusi dižciltīgā dzimtā un aizbēgusi no mājām, lai mazgātu traukus traktierī. Viņš visam noticējis. Kāpēc vajadzētu sarežģīt jau tā grūto stāvokli, kāpēc rakņāties pa visiem šiem dubļiem?

Es iebildu, ka viņai jābūt saprātīgai, jābūt loti saprātīgai meitenei (ar tādām kailām bungām zem plānās, brūnās drēbes), jo, ja viņa cer uz palīdzību, kādu esmu nodomājis dot, tad viņai jāsaprot, ka man ir jāzina viss.

«Tātad lūdzu: viņa vārds!»

Kā — viņa domājusi, ka es sen to esmu uzminējis . . .

Tas bijis tik (šeit viņa šķelmīgi un skumji pasmaidīja) sensacionāls vārds, ka es vienkārši nekad nenoticēšot. Viņa pati tikko spēj noticēt.

«Viņa vārdu, mana rudens nimfa!»

Ak, tas vairs nebija tik svarīgi. Labāk izbeigt šo sarunu.

Vai nevēlos uzsmēķēt?

«Nē. Viņa vārdu.»

Viņa pakratīja galvu pavisam noteikti. Uzskatīja, ka ir jau par vēlu sacelt skandālu — un ka es tikpat

nekad neticēšot neiespējamajam, nekādā ziņā neiespējamajam.

Es piecēlos, sacīdams, ka man ir laiks, lai sveicina vīru, bija patīkami satikties.

Teica, ka es velti uzstāju — nekad viņa tā vārdu nenosauks . . . bet no otras puses . . . galu gala . . .

«Tu tiešām gribi zināt, kas tas bija? Nu tad — tas bija …»

Un klusītēm, konfidenciāli, augstu pacēlusi šaurās uzacis un izstiepusi apkaltušās lūpas, viņa ar vieglu ironiju, bet ne bez maiguma, un it kā izgrūžot apslāpētu svilpienu, pateica vārdu, kuru vērigs lasītājs jau sen uzminējis.

Waterproof, bija teikusi Šarlote. Kāpēc uzplaiksnīja prātā niecīga atmiņa par vasaras dienu pie ezera? Arī es sen jau biju uzminējis to vārdu, bet tikai zemapziņā, neapjaušot to. Tagad es nejutu ne sāpes, ne izbrīnu. Pilnīgi mierīgi bija notikusi saplūšana, viss nostājās savā vietā, un kā saliekamā bildītē izveidojās tas zaru raksts, kuru es kopš mana stāsta paša sākuma pamazām biju licis kopā ar tādu aprēķinu, lai vajadzīgā brīdī nokristu nogatavojies auglis; jā, ar noteiktu un netikumīgu aprēķinu (viņa arvien vēl runāja, bet es neklausījos, jo biju iegremdējies zeltainā mierā) izteikt savu zeltaino un baismīgo mieru ar to loģisko apmierinājumu, kuru manam visnelabvēlīgākajam lasītājam tagad jāizjūt.

Viņa, kā jau teicu, arvien vēl runāja. Pēdīgi es iekļāvos viņas brīvi plūstošajā runā. Viņš, izrādās, bijis vienīgais vīrietis, kuru viņa bezprātīgi mīlējusi. Atvaino, bet Diks? Ak, Diks — viņš ir brīnišķīgs, pilnīga laulības dzīves laime un tā tālāk, bet to viņa neņem vērā. Un es — mani var neņemt vērā?

Kādu brīdi viņa raudzījās manī, it kā tikko būtu apjēgusi nedzirdētu un, šķiet, diezgan apnicīgu, sarežģītu un nevienam nevajadzīgu faktu, ka viņai blakus sēdošais četrdesmitgadīgais, visiem svešais, vājais, grezni ģērbtais, trauslais, samta svārkos tērptais džentlmenis ar vārgu veselību kādreiz pazinis un dievinājis katru poru, katru izdīgušo spalviņif viņas bērnišķīgajā ķermenī. Viņas bāli pelēkajās acīs aiz nepazīstamu brillu greizajiem stikliem mūsu nabaga romāniņš bija uz mirkli atstarojies, ticis izsvērts un noraidīts kā garlaicīgs vakars viesos, kā pikniks mākoņainā dienā,

uz kuru ieradušies visneinteresantākie cilvēki, kā apnicis vingrinājums, kā sakaltušu dubļu krevele, kas pielipusi viņas bērnībai.

Es tik tikko paguvu ar krampjainu kustību aizvākt savu celi no viņas shematiskās dunkas darbības rādiusa— tas tagad bija viens no viņas jaunapgūtajiem žestiem.

Viņa palūdza mani nerunāt muļķības. Kas pagājis, tas pagājis. Atzina, ka, vispār ņemot, es esmu bijis labs tēvs,— atdodama man parādu vismaz šajā ziņā. Turpini, Dollija Skillere!

Vai es esot zinājis, piemēram, ka viņš pazinis viņas māti? Ka viņš ticis uzsķatīts par senu ģimenes draugu? Ka viņš mēdzis atbraukt pie sava tēvoča uz Remsdeilu — ak, loti sen — un nolasījis lekciju mammas klubā, un pēkšņi nogrābis viņu un atvilcis viņu, Dolliju, aiz kailās rokas pie sevis uz ceļiem visu šo dāmu klātbūtnē, un sabučojis viņu, bet viņai bija tikai desmit gadu, un viņa loti noskaitusies uz viņu? Vai es esot zinājis, ka viņš pamanījis mani un viņu tajā kaut kādu mednieku viesnicā, kur viņš rakstījis to pašu lugu — nu, «savaldzinātos», kuru viņa mēģināja Bērdslijā divūs gadus vēlāk? Ka viņš tai sarunājis neiespējamas lietas lejā hallē? Vai esmu zinājis, ka . . . Ak, tas bija tik riebīgi no viņas puses — apmulsināt mani un likt noticēt, ka Klēra ir pusmūža dāma — viņa radiniece vai bijusī dzīvesbiedre —, un, vai dieniņ, cik viegli bija iekrist, kad Veisā avīzē bija nodrukāts viņa portrets!

Braislendas avīzē portreta nebija. Nudien loti jocīgi.

Jā (viņa turpināja), dzīve, ir komisku epizožu virkne. Ja romānists būtu aprakstījis Dollijas likteni, neviens viņam nenoticētu.

Pēkšņi bija dzirdamas mundras, mājā iederīgas skaņas no virtuves puses, kur Diks un Bills iestampāja meklēt alu. Pa atvērtajām durvīm viņi ieraudzīja viesi, un Diks ienāca istabā.

«Dik, tas ir mans paps!» iesaucās Dollija skanīgā, sasprindzinātā balsī, kas man izklausījās gluži mežonīga un nedzirdēta, un līksma, un veca, un skumja, jo jaunais cilvēks, tālā kara veterāns, bija gandrīz pilnīgi kurls.

Jūras krāsas acis, melns ezītis, sārti vaigi, neskūts zods. Mēs sarokojāmies. Diskrētais Bil ls, kurš, redzams,

lepojās ar to, ka var paveikt brīnumus ar vienu roku, atnesa mums paša atvērtas alus bundžas. Viņš gribēja iet projām. Pārspīlēta proletāriešu pieklājība. Viņu pierunāja palikt. Ģimenes aina alus reklāmā. īstenībā ir es, ir Skilleri devām priekšroku kompānijai. Es pārsēdos uz nervozi sakustējušos šūpuļkrēslu. Kārīgi gremodama, grūtniece Dollija cienāja mani ar altejas plāceņiem, arahisa riekstiem un kartupeļu žagariņiem. Vīrieši laiku pa laikam skatījās uz viņas trauslo, salīgo, miniatūro, veclaicīgo, jauneklīgo, bet slimīgo tēvu samta svārkos un smilškrāsas vestē: jādomā, vikonts.

Viņiem esot licies, ka esmu atbraucis uz dažām dienām, un Diks, stipri savilkdams grumbās pieri, kas norādīja uz spraigu domu darbību, ierosināja, ka viņš un Dollija varot gulēt virtuvē uz rezerves matrača. Es vieglītiņām pamāju ar roku un paskaidroju Dollijai (kura nodeva to tālāk ar ipašiem balss dārdiem), ka esmu iebraucis uz stundiņu pa ceļam uz Lektoburgu, kur mani gaida draugi un cienītāji. Pēkšņi mēs pamanījām asinis uz viena no nedaudzajiem Billa lielajiem pirkstiem (viņš tomēr izrādījās diezgan neveiksmīgs brīnumdaris). Cik tas bija sievišķīgi — es nekad agrāk netiku redzējis no tāda skatu punkta viņas bālo krūšu ēnaino sadalīšanos divās daļās, ko varēja pamanīt kleitas izgriezumā, kad viņa noliecās pār kropļa roku! Viņa to aizveda uz virtuvi sakopties (vannasistabas nebija). Trīs četras mazas mūžības ilgi, kuras vārda pilnā nozīmē piebrieda no abpusēju jūtu mākslotā siltuma, mēs ar Diku palikām vieni. Viņš sēdēja uz krēsla, berzēdams rokas, un visu laiku rauca pieri; manī radās veltīga vēlēšanās ar saviem garajiem, spīdošajiem nagiem izspiest pinnes uz viņa sviedrainā deguna. Man patika viņa labās, skumjās acis un loti baltie zobi. Ne tik pievilcīgs bija viņa milzīgais, spalvainais gāmurs. Kāpēc viņi neskujas biežāk, šie jaunie, zaļoksnējie zēni? Viņš un viņa Dollija ir izbaudījuši nevaldāmu dzimumsatiksmi Uz šī dīvāna vismaz simt astoņdesmit reižu, kopš viņa ir kļuvusi grūta. Bet pirms tam — cik sen viņi pazina viens otru? Dīvaini — man pret viņu nebija nekādu ļaunu jūtu, izņemot ciešanas un pretīgumu. Viņš tagad berzēja degunu. Es nešaubījos, ka, tiklīdz viņš beidzot pavērs muti, tad sacīs (viegli šūpodams galvu uz abām pusēm): «Eh, tā meitene jums ir pa pirmo, mister Heiz. Nudien. Un arī

māle viņa būs pirmšķirīga.» Nabags pavēra muti — un iestrēba alu. No tā viņš kļuva drošāks un turpināja dzert maziem malciņiem, līdz parādījās putas pie mutes. Viņš esot, tā viņa teica, brīnišķīgs. Viņš savās plaukstās saņem viņas florencietes krūtiņas. Viņam bija melni un aplauzīti nagi, bet pirkstu locītavas un plaukstas pamatne — spēcīgā, lokanā locītava — bija daudz dižciltīgākas par manējo. Esmu pārāk daudz cilvēku upurus plosījis ar savām nabaga līkajām rokām, lai varētu lepoties ar tām: frāzes franču valodā, Dorsetas zemnieka rupjie kauliņi, austriešu drēbnieka plakanie pirksti — tāds, lūk, ir Humberts Humberts!

Labi. Ja viņš grib klusēt, klusēšu arī es. Vispār sakot, nebūtu slikti atpūsties šajā līdz nāvei izbiedētajā šūpuļkrēslā, iekāms došos meklēt zvēra midzeni: tur es atvilkšu pistoles priekšādiņu un izbaudīšu mēlītes orgasmu — es vienmēr esmu bijis Vīnes šamaņa uzticīgs sekotājs. Bet pamazām mani sāka pārņemt žēlums pret nabaga Diku, kuram es kaut kādā šausmīgā, gandrīz hipnotiskā kārtā neļāvu izteikt vienīgo piezīmi, ko viņš varēja izdomāt («Meitēns jums ir pa pirmo . . .»).

«Tātad,» es teicu, «jūs pošaties uz Kanādu?»

Virtuvē Dollija smējās par kaut ko tādu, ko bija teicis vai darījis Bills.

«Tātad,» es iebļāvos, «jūs pošaties uz Kanādu? Tas ir, nevis uz Kanādu,» es atkal auroju. «Gribēju sacīt — uz Aļasku.»

Viņš ar plaukstām aptvēra glāzi un prātīgi, galvu palocīdams, atbildēja: «Nu, manuprāt, viņš sevi savainoja ar aso malu. Roku viņš zaudējis Itālijā.»

Brīnišķīgie mandeļkrūmi violeti rozā ziedos. Atrautā sirreālistiskā roka, iekārusies to puantilistiskajā karmīnā, ar mazu puķu pārdevēju, ietetovētu delnas virspusē. Dollija un salīmētais Bills atkal ienāca istabā. Es īsu brīdi nodomāju, ka viņas divdomīgais skaistums, viņas ar brūno tērpu izceltais bālums droši vien uzbudina kropli. Diks ar platu atvieglojuma smaidu piecēlās no krēsla. Viņaprāt, Billam un viņam būšot laiks ķerties pie darba ar stieplēm. Viņaprāt, misteram Heizam un Dollijai būšot daudz kas pārrunājams. Viņš nosprieda, ka vēl redzēs mani, pirms es aizbraukšu. Kāpēc šie ļaudis tik daudz spriedelē un tik maz skujas, un tik loti apnicina dzirdes aparātus?

«Sēsties,» viņa teica, skali uzsizdama sev pa gurniem. Es atkal ieslīgu melnaja šūpuļkrēslā.

«Tātad, atgriezīsimies pie lietas. Tu tātad esi nodevusi mani. Uz kurieni jūs aizbraucāt? Kur viņš ir patlaban?»

Viņa paņēma no kamīna spožu, ielocītu fotokartīti. Pysmūža sieviete baltā ģērbā, resna, smaidoša, kliba, ļoti īsā kleitā; un vīrietis vestē; roņa ūsas, pulksteņa ķēdīte. Vira vecāki. Dzīvojot ar viņa brāli Džuno pilsētā.

«Vai tu tiešām nevēlies papirosu?»

Viņa aizsmēķēja. Es pirmo reizi redzēju viņu smēķējam. Tas bija stingri aizliegts Humberta Bargā valdīšanas laikā. Zilgajā dūmakā Šarlote Heiza graciozi piecēlās no zārka. Ja neteiks, es, protams, bez pūlēm atradīšu viņu — ar tēvoča dentista palīdzību.

«Nodevu tevi? Nē.» Viņa nopurināja kamīnā pelnus, aši pabungodama pa papirosu ar rādītājpirkstu, gluži tāpat, kā to darīja viņas māte, un gluži tāpat, ak Dievs, ar nagu notīrīja papirosa papīra drusciņu no apakšlūpas. Nē. Viņa mani neesot nodevusi. Viss noticis pa draugam. Edūza savulaik viņai jau bija aizrādījusi, ka Kū nav vienaldzīgs pret mazām meitenem,— starp citu, reiz viņu gandrīz cietumā ietupinājuši, un viņš zinot, ka viņa to zina. Atspiedusi elkoni plaukstā, viņa ievilka dūmu, pasmaidīja, izpūta dūmu, atkal nopurināja pelnus kamīnā. Gremdējās atmiņās. Lieta tāda, ka viņš redzējis cauri (ar smaidu) visam un visiem, tāpēc ka viņš neesot tāds kā es vai viņa, bet ģēnijs. Apbrīnojams cilvēks. Un tik jautrs. Locīdamies smējies, kad viņa tam atzinusies par mūsu attiecībām,— kāda tur var būt nodevība, ja viņam to pastāstīt bija pilnīgi droši?

«Nu tad tā. Kū — visi viņu sauca par Kū . . .»

Tā saīsinati sauca viņas vasaras nometni (Kumelīte). Dīvaina sakritība. Viņš tātad aizvedis viņu uz lepnu rančo trīssimt jūdžu no — kā to sauc… Elefantas (Elfinstonas). Un kā sauca to rančo? Ak, loti muļķīgs nosaukums: Duk-Duk — nenozīmīgs vārds (nu, kā to ņem) . . . bet tas vispār tagad ir vienalga, jo vieta ir nozudusi, izputējusi. Bet cik tur bija skaisti — es nespējot iedomāties tā rančo fenomenālo greznību—, tur bija viss, nu, gluži viss — pat personisks ūdenskritums mājas iekšienē! Varbūt es atceroties rudmataino tipu,

ar kuru mēs (mēs/) kādreiz spēlējām tenisu? Rančo īstenībā piederējis rudmatainā brālim, bet viņš pa vasaru to atstājis Kū lietošanā. Kad Kū ar viņu atbraucis, viņiem sarīkots kaut kas līdzīgs kronēšanai, bet pēc tam šie iesviesti baseinā, gandrīz vai noslīcināti, kā to dara, šķērsojot ekvatoru. Nu, tu jau zini . . .

Viņa izbolīja acis, māksloti apliecinādama padevību liktenim.

«Lūdzu, turpini!»

Nu tad tā. Bija nodomāts, ka viņš septembrī vedīs Dolliju uz Holivudu — paraudzīties, vai viņa deretu kādā epizodiskā lomā filmā, kuras pamatā ir viņa luga «Zelta stīgas». Viņa pat cerējusi, ka viņai ļaus dublēt vienu no slavenākajām aktrisītēm žilbinošas gaismas pielietā tenisa laukumā. Ak vai, tik tālu nemaz nenonāca.

«Kur tagad atrodas nelietis?»

Kāpēc — nelietis? Daudzējādā ziņā apbrīnojams cilvēks. Bet tie tur, rančo, dzīvoja, tikai dzerdami un narkotikas lietodami. Un, protams, dzimumdzīvē viņš bija pilnīgs monstrs, un viņa draugi bija viņa vergi. Es nevarot ne iedomāties (es, Humberts, nevarot iedomāties!), ar kādām lietiņām viņi visi nodarbojušies Duk-Duka rančo. Viņa kategoriski atteikusies piedalīties, un viņš viņu padzinis.

«Ar kādām lietiņām?»

«Ak, ar dīvainām, nešķīstām, fantastiskām lietām. Redzi, viņam tur bija gan meitenes, gan zēni un daži pieauguši vīrieši, un tika prasīts, lai mēs pavisam pliki diezin ko izstrādātu, kamēr madāma Damora mūs uzņemtu kinofilmā.» (Marķīza de Sada Zistinai sākumā bija divpadsmit gadu.)

«Ko īsti izstrādātu?»

«Ak, neķītrības . . . Ak, es, nē, nudien, es . . .» (Viņa šo «es» izteica kā apslāpētu kliedzienu, ieklausīdamās velkošu sāpju cēlonī, un, neatrazdama vārdus, izpleta visus piecus rokas pirkstus un ar stūrainu kustību šķēla gaisu. Nē — nevarēja, atteicās sīkāk paskaidrot bērna dēl, kuru sevī nesa.)

Tātad skaidrs.

«Un vai tam ir kāda nozīme tagad,» viņa teica, ar dūri sabakstīdama spilvenu un apgriezdamas uz dīvāna ar vēderu uz augšu. «Nejaukas lietas, netīras lietas. Es

pateicu — nē, neparko nesākšu (viņa naivi pateica nedrukājamu vulgārismu, lai apzīmētu kaprīzi, kas labi pazīstama mums abiem) tavus riebīgos puišeļus, tāpēc ka man vajag tikai tevi. Nu tad viņš mani padzina.»

Vairs nebija daudz, ko stāstīt. Tajā ziemā (1949—1950) Feja un viņa sūrā darbā pelnījušas sev iztiku. Divu gadu laikā viņa vairākkārt mainijusi darbavietas, strādājusi mazos restorānos šoseju tuvumā, bet tad satikusi Diku. Nē, viņa nezinot, kur šis atrodas. Droši vien kaut kur Ņujorkā. Tādu slavenību, protams, viņa viegli atrastu, ja vien būtu gribējusi. Feja mēģinājusi atgriezties rančo, bet tas vienkārši vairs nebija atrodams — nodedzis līdz pamatiem, nekas nebija palicis pāri, vienigi melnu izdedžu kaudze. Viņai tas licies tik dīvaini, tik nesaprotami . . .

Nu, arī Makū bija līdzīgs vārds, un arī nodega māja.

Viņa pievēra acis un atvēra muti, atmetusies pret spilvenu un nolaidusi vienu biezā flanelī ietērpto kājeli uz grīdas. Grīda bija viegli ieslīpa, tērauda bumbiņa būtu aizripojusi līdz virtuvei. Es tagad zināju visu, kas bija jāzina. Man nebija nolūka spīdzināt manu mīlulīti. Kaut kur aiz Billa būdas radio pēc darba dienas iedziedājās par neprātīgu, bezcerīgu mīlu, un te nu viņa gulēja manā priekšā, jau paplukusi, jau ar nebērnišķīgām, satūkušām dzīslām uz šaurajām rokām, ar zosādiņu uz bālajiem apakšdelmiem, ar mazām «pērtiķa» ausīm, ar spalvainām padusēm, te viņa zvilnēja manā priekšā (mana Lolita!), neglābjami novītusi savos septiņpadsmit gados, ar šo mazuli, ko viņa nesa un kurš, kazi, sapņo kļūt par lielu varasvīru un aiziet pensijā 2020. gadā, — un es skatījos un nespēju acu novērst, un zināju — tikpat droši kā to, ka miršu,— ka es mīlu viņu vairāk par visu, ko jebkad esmu redzējis vai varējis iedomāties šajā pasaulē, vai cerējis ieraudzīt Viņpasaulē. No viņas bija palikusi tikai pavisam viegla vijolīšu dvesma, lapkriša atbalss no tās nimfetes, kurai es pagātnē ar kliedzieniem gāzos virsū; atbalss sarkanas gravas malā, kur tālē zem bālganām debesīm redzams mežs ar tumšbrūnām lapām, kas nosprostojušas strautu, ar vienu pēdējo circeni sausajās nezālēs . . . Bet, paldies Dievam, es dievināju ne tikai atbalsi vien. Grēks, kuru es senāk auklēju

samudžinātās sirds stīgās, mon grand pйchй radieux', ir saplacis līdz savai būtībai: līdz neauglīgam un egoistiskam netikumam; un tieši to es svītroju laukā un nolādu. Jūs varat zoboties par mani un piedraudēt atbrīvot tiesas zāli, bet, kamēr man mutē neiebāzīs sprūdu un nenoslāpēs mani, es kliegtin kliegšu par savu nabaga taisnību. Briesmīgi vēlos, lai visa pasaule uzzinātu, cik loti es mīlu savu Lolitu, šo Lolitu, bālu un aptraipītu, ar svešu bērnu zem sirds, bet vēl arvien pelēkām acīm, arvien krāsotām skropstām, arvien vēl gaišmatainu un salkani smaidošu, arvien vēl Karmensitu, arvien vēl manu, manu . . . Changeons de vie, ma Carmen, allons vivre quelque part oщ nous ne serons jamais sйparйs.2 Ohaio? Masačūsetsas džungļos? Meri Mejā? Alga viena, pat tad, ja viņas acis satumsīs un kļūs tuvredzīgas kā zivij un krūšu gali piebriedīs un sasprēgās, bet jauko, jaunavīgo, samtaino atvārsnīti apgānīs un saplosīs dzemdības,— pat tad vēl es kā bez prāta jutīšu maigumu, ieraugot tikai tavu mīļo, novājējušo seju, izdzirdot tikai tavas jaunās balss guturālo skaņu, maņa Lolita.

«Lolita,» es teicu, «tas varbūt ir bezjēdzīgi un veltīgi, bet man tas ir jāsaka. Dzīve ir gaužām īsa. No šejienes līdz vecajam automobilim, kuru tu labi pazīsti, ir divdesmit, divdesmit pieci soļi, ko iet. Tā ir pavisam neliela pastaiga. Noej šos divdesmit piecus soļus. Un dzīvosim pamazītiņām līdz mūža beigām.

Carmen, voulez-vous venir avec moi?'

«Tu gribi teikt,» viņa atbildēja, atvērusi acis un mazliet paslējusies augšā (čūska, kas gatavojas iedzelt), «tu gribi teikt, ka dosi mums (mums!) naudu tikai tad, ja es ar tevi pārgulēšu nakti viesnīcā? To tu gribi teikt?»

«Nē, nē. Tu mani aplam saprati. Es gribu, lai tu atstāj savu nejauši satikto Diku un šo briesmīgo kaktu un atbrauc pie manis — dzīvot kopā ar mani, nomirt ar mani, visu, visu ar mani» (es atstāstu tikai vārdu vispārējo jēgu).

1 Mans lielais, mirdzošais grēks. (Tulk. no Iranču vai.)

2 Pārmainīsim dzīvi, mana Karmena, sāksim dzivot kaut kur, lai nekad nešķirtos. (No P. Merimē «Karmenas». Tulk. no Iranču vai.)

3 Karmen, vai gribi aizbraukt ar mani? (Tulk. no lranču vai.)

«Tu esi nenormāls,» viņa teica, kā bērns savilkdama seju grimasē.

«Apdomā, Lolita. Nekādas starpības nebūs. Izņemot — vienu, bet tas nav svarīgi (nāvessoda atcelšanu, es gribēju teikt, bet neteicu). Katrā gadījumā, ja arī tu atsacīsies, tu tikpat saņemsi savu . . . trousseau1 .»

«Vai tu nejoko?» Dollija vaicāja.

Es pasniedzu viņai aploksni ar četrsimt dolāriem un čeku par tris tūkstošiem sešiem simtiem.

Nedroši, piesardzīgi viņa pieņēma mori petit cadeau2 , un pēkšņi viņas piere pietvīka burvīgā, sārtā krāsā.

«Paga, paga,» viņa mokoši izrunāja, «tu mums dod četrus tūkstošus monētu?»

Es paslēpu seju rokās un izplūdu asarās — visrūgtākajās, kādas jebkad esmu lējis. Jutu, kā tas strūklo man pa pirkstu starpu un notek pa zodu, un apsvilina mani, un deguns man ir ciet, un es nevarēju apturēt raudas, un tad viņa pieskārās manai plaukstas locītavai.

«Es nomiršu, ja tu pieskarsies man,» es teicu. «Tu esi pārliecināta, ka nebrauksi man līdzi? Nav ne mazakās cerības, ka brauksi? Tikai to man atbildi.»

«Nē,» viņa teica, «nē, mīlulīt, nē.» Pirmo reizi dzīvē viņa mani tā uzrunāja.

«Nē,» viņa atkārtoja. «Par to nevar būt ne runas. Drīzāk es atgrieztos pie Kū. Ir tā, ka . . .»

Viņai acīmredzot trūka vārdu. Es domās viņai tos piedāvāju… («. . . viņš salauza manu sirdi, tu esi salauzis tikai manu dzīvi»),

«Tas tiešām ir brīnum jauki,» viņa turpināja. Hop! (Aploksne noslīdēja no dīvāna, viņa to pacēla.) «Tik neticami jauki no tavas puses . . . tādu kaudzi naudas! Tas izšķir visus jautājumus. Mēs varam aizbraukt kaut nakamo nedēļu. Beidz raudāt, es tevi lūdzu! Tev ir jāsaprot. Atļausi atnest tev vēl alu? Ak, neraudi taču! Man ir ļoti žēl, ka esmu tā krāpusi tevi, bet nu vairs neko nevar līdzēt.»

Es noslaucīju seju un pirkstus. Viņa smaidīja, raugoties uz cadeau. Viņa līksmoja. Gribēja pasaukt Diku. Es teicu, ka pēc brīža man būs laiks braukt projām un es

1 Pūra naudu. Tulk. no Irunču vai.)

2 Manu mazo dāvanu. (Tulk. no tranču vai.)

nepavisam, nepavisam nevēlos viņu redzēt. Mēs mēģinājām atrast tematu sarunai. Nez kāpēc es visu laiku redzēju tēls trīsēja un zīžaini vizuļoja uz valgās tīklenes — košu meitenīti, divpadsmit gadus vecu, sēžam uz sliekšņa un ar akmentiņiem skanīgi apmētājam tukšu skārda bundžu. Es jau biju sācis runāt — kā gribēdams izmest nevērīgu piezīmi: «Interesanti, kas notika ar mazo Makū — vai viņa izveseļojās?…»— bet laikus aprāvos, bidamies, ka viņa bildīs pretī: «Interesanti, kas notika ar mazo Heizu?» Galu galā nācās atkal pievērsties naudas lietām. Viņai pasniegtais čeks bija tīrais ienākums no mātes mājas īres. Viņa izbrīnījās — domājusi, ka tā jau sen pārdota. Vēl ne (starp citu, es tiešām tā biju teicis agrāk, lai sarautu visas saites ar Remsdeilu). Pilnvarnieks viņai drīz atsūtīs atskaiti par finansiālo stāvokli. Tas ir lielisks. Māju var pārdot par ievērojamu summu. Dažas no lētajām akcijām, kas piederējušas viņas mātei, neparasti cēlušās. Nē, man tiešām ir laiks doties prom. Pagaidām man ir jāiet, lai viņu uzmeklētu un nogalinātu.

Tā kā*es zināju, ka nepārcietīšu viņas lūpu pieskaršanos, es diezgan ilgi kāpos atpakaļ, it kā kādā manie-. rīgā dejā, līdz ar katru kustību, ko viņa ar visu vēderu veica, man tuvodamās.

Viņa un suns mani pavadīja. Mani izbrīnīja (nē, tas ir retorisks teiciens — nemaz neizbrīnīja), ka, ieraugot automobili, kurā viņa tik daudz bija braukusi ka bērns un nimfete, viņa neko nepārdzīvoja. Piezīmeja tikai, ka tas, tā sacīt, aiz vecuma šur tur dabūjis violetus plankumus. Es teicu, ka automobilis pieder viņai, ka es varu braukt ar autobusu. Viņa palūdza, lai es nerunājot muļķības, viņi ar lidmašīnu došoties uz Jupiteru vai Jukonu un tur nopirkšot mašīnu; es teicu, ka tādā gadījumā es pērku no viņas veco ikaru par piecsimt dolāriem.

«Tādā tempā mēs drīz būsim miljonāri!» viņa izsaucās, pievērsusies satraukti elsojošajam sunim, kuru vini nedomāja ņemt līdzi.

Carmencila, lui demandais-je . . .'

«Vēl vienu pēdējo vārdu,» es teicu savā pretīgi pareizajā angļu valodā. «Tu taču esi pilnīgi pārliecināta, ka — nu, labi, ne rīt un ne parīt, bet kādreiz, vienalga, kad,— tu neatbrauksi pie manis dzīvot? Es radīšu pilnīgi jaunu dievu un sākšu tam pateikties ar spalgiem kliedzieniem, ja vien tu dosi man šo mikroskopisko cerību.» (manu vārdu vispārēja jēga.)

«Nē,» viņa smaidot atbildējā. «Nē.»

«Bet, starp citu, tas kaut ko izmainītu,» sacīja Humberts Humberts.

Pēc tam viņš izvilka pistoli . . . tas ir, lasītājs varbūt gaida, ka rīkošos tikpat muļķīgi kā romānos. Man turpretī tas ne prātā nevarēja ienākt.

«Gud-bai-ai!» nodziedāja mana Amerikas jaukā, nemirstīgā, mirusī mīlestība, jo viņa ir mirusi un nemirstīga, ja jūs lasāt šīs rindas (tā teikdams, es domāju oficiālo vienošanos ar tā saucamajiem varas orgāniem).

' Izbraucot es dzirdēju, kā viņa ar dārdošu kliedzienu sauc savu Diku; suns tostarp līganiem aulekšiem kā resns delfīns metās pakaļ automobilim, bet bija pārāk smags un vecs un drīz atpalika.

Diena dzisa, smidzinošā lietū es jau braucu pa šoseju, un, lai cik rosīgi abi dvīņi slidinājās pa priekšējo stiklu, viņi nespēja tikt galā ar manām asarām.

30

Atstājis Koulmontu pievakarē (pa šoseju Iks — neatceros numuru), es varēju Remsdeilā nokļūt nākamajā dienā, gaismai austot, ja nebūtu padevies kārdinājumam šķietami saīsināt ceļu. Man vajadzēja nokļūt uz autostrādi Igrek. Karte nepārprotami rādīja, ka tūlīt aiz Vudbainas, kuru es sasniedzu pret nakti, es varu nogriezties no šosejas Iks un līdz autostrādei braukt pa nebruģētu šķērsceļu. Pa to vajadzēja braukt tikai kādu stundu (četrdesmit jūdžu). Pretējā gadījumā nāktos turpināt ceļu pa šoseju Iks vēl simt jūdžu un tikai tad varētu izmantot līkumoto, gauso šoseju Zēta, kamēr nenokļūstu uz man vajadzīgās autostrādes.

Nebruģētais ceļš tomēr kļuva arvien sliktāks, bedres — arvien briesmīgākas, dubļi — arvien biezāki, un, kad biju kā pusakls gausā gliemeža gaitā kūlies desmit

jūdzes un pamēģināju griezties atpakaļ, mans vecais, vājais ikars iestrēga dziļos mālos. Visapkārt bija tumsa, viss bija piesūcies ar mitrumu un bezcerību. Mani starmeši bija pārkārušies pār plata, ūdens pilna grāvja malu. Apkārtne, ja tāda vispār eksistēja, bija viens vienīgs melns tuksnesis. Lai kā es centos izķepuroties, mani pakaļējie riteņi tikai kauca šķīdonī un skumjās. Lādēdams likteni, es novilku lepno apģērbu, uzvilku darba bikses, galošas, kožu izraibināto svīteri un pa dubļiem nostaigāju četras jūdzes līdz ceļmalas fermai. Kamēr gāju, lietus sāka gāzt kā ar spaiņiem, tomēr man pietrūka spēka griezties atpakaļ pēc lietusmēteļa. Sādi gadījumi mani pārliecināja, ka īstenībā sirds man ir vesela — neņemot vērā ne visai senās diagnozes. Ap pusnakti remontstrādnieks izpestīja manu mašīnu. Kā nekā es atgriezos uz šoseju Iks un laidu tālāk. Pēc stundas brauciena mani pārņēma galīgs nespēks. Es apturēju pie trotuāra anonīmā pilsētiņā un tumsā pēc sirds patikas piesūcos saldo džinu no uzticamās blašķes.

Lietus sen bija pārstājis. Laukā valdīja melna, silta Apalaču nakts. Retumis man pabrauca garām automobiļi: attālinošies rubīni un tuvojošies briljanti, bet pilsētiņa gulēja. Neredzēja, slaistoties pa ietvēm, to jautro pilsoņu drūzmu, kādu naktī var vērot pie mums saldajā, nobriedušajā, pūstošajā Eiropā. Es viens pats te izbaudīju nevainīgās nakts labvēlību un nokāvos ar baismīgām domām. Stiepļu grozs ielas malā bija ārkārtīgi izvēlīgs pret uzkrājamo saturu. «Saslaukām un papīriem, bet ne atkritumiem,» vēstīja uzraksts. Virs fotoaparātu veikala spīdēja burti vīna krāsā. Aptiekas jumtgalē nīka milzīgs termometrs ar caurejas līdzekļa nosaukumu. Rubīna juvelierveikals greznojās ar mākslīgiem pusdārgakmeņiem, kas atspulgojās sarkanā spogulī. Fosforisks pulkstenis ar zaļiem rādītājiem peldēja veļas mazgātavas «Moments» audeklu dzelmēs. Ielas otrā pusē garāža pa miegam šļupstēja «Autoram pili» (īstenībā—«Automobiļi»). Lidmašīna, kuru tas pats Rubīns bija izgreznojis ar akmentiņiem, dūkdama aizlidoja samtainajās debesīs. Cik daudz esmu izredzējies tādas nāves miegā dusošas pilsētiņas! Sī vēl nebija pēdējā.

Atļaujiet man kādu brīdi pablandīties savā vaļā — viņa liktenis taču ir izlemts. Neona uguņu ritms, kuras mirguļoja ielas otrā pusē, bija divtik lēnāks par

manas sirds pukstieniem: lielas kafijas kannas veidols virs restorāna ik pēc divām sekundēm iezaigojās smaragdzaļā dzīvībā, un, tiklīdz tas apdzisa, to tūdaļ nomainīja sārti burti, kas pasludināja: «Teicama virtuve»,— tomēr kafijas kanna ar latentu ēnu kaitināja aci pirms savas jaunās smaragda atdzimšanas. Mēs izdarījām rentgena uzņēmumus, un tas šķita loti jocīgi. Rubīnsmaragdzalā pilsētiņa atradās ne visai tālu no «Savaldzinātajiem medniekiem». Es atkal rūgti raudāju, skurbdams par neiespējamo pagātni.

31

Sajā vientuļajā apstāšanās vietā starp Koulmontu un Remsdeilu (starp nevainīgo Dolliju Skilleri un dzīvespriecīgo tēvoci Aivoru) es pārcilāju visus sava pasākuma apstākļus. Maksimāli vienkārši un skaidri es tagad saskatīju pats sevi un savu mīlestību. Salīdzinājumā ar šo agrākos tamlīdzīgos pārskatus varēja neņemt vērā. Pirms diviem gadiem, metafiziskas ziņkārības brīdī, es vērsos pie gudra, franciski runājoša garīdznieka, viņa rokās es nodevu savu protestanta pelēko neticību, ļaudamies vecmodīgai dziedināšanai ar pāvesta mācību, cerēdams no grēka izjūtas izlobīt apjausmu par Augstāka Soģa esamību. Viņos sala rītos sarmas mežģīnēm rotātajā Kvebekā labsirdīgais abats ņēmās ap mani ar visizsmalcinātāko maigumu un sapratni. Esmu bezgalīgi pateicīgs gan viņam, gan lielajai organizācijai, kuru viņš pārstāvēja. Ak vai, man neizdevās pacelties pāri tam vienkāršajam cilvēciskajam faktam — lai kādu garīgu mierinājumu es būtu iemantojis, lai arī kāda litofāniska mūžība mani gaidītu, nekas nevarētu likt manai Lolitai aizmirst visu to nejauko, neķītro, uz ko mana iekāre viņu bija piespiedusi. Tā kā man neviens nav pierādījis (man, kāds esmu patlaban, ar manu tagadējo sirdi un ataugušo bārdu, un iesākušos fizisko trūdēšanu), ka maniaka rīcībai, kurš nolaupījis bērnību mazgadīgai Ziemeļamerikas meitenei, Doloresai Heizai, mūžības priekšā nav ne vērtības, ne svara,— tā kā tas man nav pierādīts (bet, ja to var pierādīt, tad dzīve ir banāls farss), es neatrodu nekā cita, lai mīkstinātu savas

ciešanas, izņemot skumjo un ļoti lokālo paliatīvu — rakstniecību. Nobeigšu šo īso nodaļu, citējot veca un diez vai kādreiz dzīvojuša dzejnieka vārdus:

Kā tikumības nodeva, lā

Mūsos iemājo tu, dailes izjūta!

32

Atceros mūsu pirmā brauciena dienu — mūsu paradīzes pirmo apli —, kad, lai brīvi bauditu savas fantasmagorijas, es pieņēmu svarīgu lēmumu: nepievērst uzmanību tam (bet tas bija tik skaidri redzams!), ka es viņai esmu nevis mīļotais, nevis vīrietis ar neizteicamu šarmu, nevis tuvs draugs, vispār nevis cilvēks, bet tikai pāris acu un resns, pēdu garš fails — turklāt atzīmēju tikai to, kas ērti minams. Atceros dienu, kad paņēmu atpakaļ (tīri praktisko) solījumu, ko aiz skaidra aprēķina biju devis dienu iepriekš (par kaut ko, kas manai jocīgajai meitenītei tik ļoti bija kārojies, piemēram, aiziet uz jauno skrituļslidu laukumu, kur ir īpaša plastmasas slīdvirsma, vai aiziet bez manis uz kino dienas programmu), es no vannasistabas, pateicoties veiksmīgam divu spoguļu savienojumam un pusvērtām durvīm, vienā acu uzmetienā ievēroju viņas sejas izteiksmi — grūti attēlojamu tik pilnīgas bezspēcības atainojumu, ka tas gandrīz jau robežojās ar plānprātības mieru, tieši tāpēc, ka netaisnības un bezizejas izjūta bija sasniegusi robežu, bet īstenībā ir pieņemts, ka aiz ikvienas robežas eksistē vēl kaut kas, tāpēc ari apgaismojums kļūst neitrāls; un, ņemot vērā, ka šis uzrautās uzacis un pavērtās lūpas bija bērna uzacis un lūpas, jūs vēl labāk novērtēsiet, kādi uz aprēķina dibināti iekāres bezdibeņi, kāds atkārtoti uzpeldējis izmisums atturēja mani nokrist pie viņas mīļajām kājām un izplūst cilvēciskās asarās, un upurēt savu greizsirdību tā man nepazīstamā prieka labā, kuru Lolita bija cerējusi gūt no saskares ar netīrīgiem un bīstamiem bērniem ārējā pasaulē, kas viņai šķita īsta.

Man ir ari citas pusnoslāpētas atmiņas, kuras šodien izslējās kā nepilnīgi attīstījušies monstri un plosa mani. Kādreiz, Bērdslijas ielā, kad starp mājām varēja redzēt saulrietu, viņa uzrunāja mazo Evu Ro-

zenu (es pavadīju abas nimfetes uz koncertu un, iedams aiz viņām, burzmā pie kases pienācu tik tuvu, ka uzgrūdos viņām) — un te es dzirdu, ka mana Lolita, atbildot uz Evas vārdiem: «Labāk nāve nekā Miltons Pinskis (pazīstams ģimnāzists) un viņa spriedelējumi par mūziku,» — saka neparasti mierīgi un nopietni: «Zini, nāvē šausmīgākais ir tas, ka cilvēks ir atstāts pilnīgi viens,»—un, kamēr es kā automāts cilāju pamirušās kājas, mani satrieca doma, ka es gluži neko nezinu, kas notiek manas iemīļotās galviņā, un ka varbūt kaut kur, aiz neciešamajiem pusaudžu štampiem, viņa iemājo gan ziedošs dārzs, gan krēslas stunda un pils vārti — miglas apņemta burvīga josla, kura man ar nožēlojamu spazmu apgānitos kankaros ieeja ir liegta, jo es bieži esmu ievērojis, ka, dzīvojot tā, kā mēs ar viņu dzīvojām savrupā absolūta ļaunuma pasaulē, mūs pārņēma dīvaina kautrība, kad es mēģināju ierunāties par kaut ko abstraktu (par ko būtu varējuši runāt viņa un vecākais draugs, viņa un tēvs, viņa un normāls iemīļotais, es un Anabella, Lolita un sublimētais, nolaizītais, analizētais, pielūgtais Harolds Heizs), par mākslu, par poēziju, par punktiņiem uz Hopkinsa foreles vai Bodlēra skūto galvu, par Dievu un Šekspīru, par ikvienu istu tematu. Bet kas to deva! Viņa ietērpa savu vārīgumu lētas bezkaunības un uzspēlētas garlaicības bruņās, turpretī es, lietodams savos nelaimīgajos zinātniskajos komentāros mākslotu toni, no kura man pašam smeldza atlikušie zobi, izraisīju savā auditorijā tādus rupjības izvirdumus, ka nebija iespējams turpināt, ak, mana nabaga nomocītā meitenīte.

Es tevi mīlēju. Es biju pieckājains briesmonis, bet es tevi mīlēju. Es biju cietsirdīgs, zemisks, visāds, kādu vien vēlaties, mais je t'aimais, je t’aimais'\ Un bija brīži, kad es zināju, ko īsti tu izjūti, un neizsakāmi cietu no tā, manu bērniņ, manu Lolitiņ, drosmīgā Dollija Skillere . . .

Atceros dažus tādus brīžus — nosauksim tos par aisbergiem paradīzē —, kad, piesātinājies ar viņu, noguris no pasakainām, neprātīgām pūlēm, gļēvi guļot zem ķermenim šķērsām pārvilktas gaišzilas joslas, es

reizēm iekļāvu viņu savos apkampienos ar apslāpēta, cilvēciska (beidzot!) maiguma kunkstienu.

Viņas āda spīguļoja neona gaismas starā, kas iespraucās caur žalūzijām no moteļa pagalma, viņas skropstas, melnas kā darva, bija salipušas; pelēkās, nopietnās acis likās vēl apātiskākas nekā parasti — viņa tik smieklīgi atgādināja mazu pacienti, kas pēc ļoti nopietnas operācijas vēl nav iznirusi no narkozes miglas; un tad manu maigumu nomainīja kauns un šausmas, un es mierināju un aijāju bārenīti, viegliņo Lolitu, kas gulēja uz manām krūtīm, un ņurdēdams paslēpu seju viņas siltajās matu cirtās un glāstīju viņu, kur pagadās, un kā Līrs izlūdzos viņas svētību, un pašā šī ciešanu pilnā, nesavtīgā maiguma kulminācijas brīdi (brīdi, kad mana dvēsele it kā palika karājamies pāri viņas kailumam un bija gatava nožēlot savu rīcību) pēkšņi ar nelietīgu ironiju vēlme atkal pieņēmās spēkā . . . «Ak, nē!» teica Lolita, ar nopūtu pavēršot acis pret debesīm, un nākamajā mirklī maigums un zilgais stars — viss saira.

Mūsdienu izpratni par attiecībām starp tēvu un meitu ir stipri sabojājušas sholastiskas muļķības un standartizēti simboli, kas ņemti no psihoanalīzes bodītes; tomēr ceru, ka sekojošās rindas vēršas pie objektīviem lasītājiem. Reiz, kad vienas viņas draudzenes (resnītes Avisas Capmenas) tēvs ar skaļu signāltauri padeva no ielas ziņu, ka viņš atbraucis pakaļ savai neglītenei, es uzskatīju par pienākumu uzaicināt viņu viesistabā; viņš uz brītiņu apsēdās, un, kamēr mēs sarunājāmies, Avisa pieglaudās viņam un beidzot smagi iekārtojās viņam uz ceļiem. Starp citu, neatceros, vai kādreiz esmu pieminējis, ka Lolita svešiem cilvēkiem mēdza dāvāt gluži apburošu smaidu — pūkainu acu piemiegšanu un mīļu, sapņainu starojumu pa visu seju —, smaidu, kas, protams, neko nenozīmēja, bet kas bija tik skaists, tik īpatnēji liegs, ka to grūti izskaidrot ar atavismu, maģisku gēnu, kas nevilšus apblāzmo seju kā pēc sena apsveicināšanās rituāla (par viesmīlīgas prostitūcijas zīmi, teiks parupjš lasītājs). Viņa stāvēja gabaliņu nostāk, kad misters Capmens apsēdās un sāka sarunu, grozīdams rokās cepuri, bet pēc tam — ak, redziet, cik muļķīgi no manas puses, es palaidu garām Lolitas slavenā smaida galveno īpatnību, un proti — viņas saldā kā nektārs spēle ar lāsmojošām

bedrītēm vaigos nekad nebija pievērsta viesim, bet palika, tā sakot, pašas tālajā, ziedošajā tukšuma vai klaiņoja ar tuvredzīgu pieglaimlgumu pa nejaušiem priekšmetiem — un tā bija ari šoreiz. Un kad resnīte Avisa pienāca un neļāva savam tēvam virpināt platmali, Lolita klusi staroja, aplūkodama un cilādama augļu nazi, kas gulēja uz galda malas, pret kuru viņa bija atslējusies, būdama tālu, tālu no manis. Avisa tagad apķērās tēvam ap kaklu un aiztika ausi, bet viņš ar ierastu kustibu bija aplicis roku ap savu lempīgo un drukno lolojumu, un piepeši es pamanīju, ka Lolitas smaids sāk dzist, kļūstot par sastingušu smaida ēnu, un augļu nazis noslīdēja no galda, ar sudraboto kātu nejauši iebelzdams viņai pa potīti, turklāt tik sāpīgi, ka viņa ievaidējās, pieliecās un tūlīt pēc tam, saviebusi seju tajā briesmīgajā grimasē, kuru bērns aiztur izstieptās lūpās, iekāms sāk brēkt, Lolita uz vienas kājas aizlēca no istabas, un viņai pakaļ aizskrēja un virtuvē sāka viņu mierināt labsirdīgā Avisa, kurai bija tik lielisks, trekns, sārts tēvs un mazs brālītis apaļiem vaigiem, un tikko piedzimusi māsiņa, un mājas siltums, un divi skotu aitu suņi, kas prata smaidīt, bet Lolitai nebija nekā.

Es sagatavoju smalku papildinājumu šai ainiņai: mēs vēl esam Bērdslijā, Lolita ar grāmatu sēž pie kamīna, staipās, krekšķina un jautā: «Kur tad viņu īsti apglabāja?» — «Ko?»—«Ak, tu taču zini — manu nodurto māti.»—«Tu ļoti labi zini, kur atrodas viņas kaps,» es ar lielu savaldību atbildēju un nosaucu kapsētu — netālu no Remsdeilas, starp dzelzsceļu un pakalnu, no kura redzams ezers. «Un bez tam,» es piebildu, «viņas nejaušās nāves traģēdiju nevajadzētu banalizēt ar tāda veida epitetu, kādu tu atļaujies lietot. Ja tu patiesi vēlies uzveikt sevi pašā nāves domu …» —«Sāk atkal leijerēt,» Lolita teica un gurdi izgāja no istabas. Cauri karstām asarām es ilgi skatījos ugunī. Tad es pacēlu no grīdas viņas grāmatu. Kaut kāds nemākulīgs smērējums «jaunatnei». Drūmā, mazā Mara negaidīja, ka viņas pamāte būs jautra, saprotoša, rudmataina jauna sieviete, kura Marai paskaidroja, ka viņas nelaiķa māte rīkojusies ļoti cildeni, tāpēc ka ar nodomu nav izrādījusi nekādu mīlestību savai tiešām dievinātajai meitai. Varonīgajai mātei bija jāmirst no neārstējamas slimības, un viņa nevēlējās, ka meita

vēlāk skumtu pēc viņas. Cits manā vietā būtu vaimanādams steidzies augšā pie Lolitas, es turpretī vienmēr izvēlējos tikumīgo neiejaukšanās higiēnu. Bet šodien, kā tārps locīdamies un nolādēdams pagātni, es atceros, ka tajā reizē un arī citās reizēs es biju paradis nepievērst uzmanību Lolitas garastāvoklim, lai neuztrauktu nelietīgo Humbertu. Kad mana māte izmirkušās drānās, zibeņu gaismā, kas plaiksnījās strauji uzplūstoša miglā (tā es iztēlojos viņas nāvi), skrēja, grūti elsdama, augšup pa kalna kori pie Molineto, kur viņu uzreiz nospēra zibens, es biju mazs puika, un vēlāk man neizdevās ar atpakaļejošu datumu izraisīt sevī nekādas vispārpieņemtas bāreņa skumjas, lai arī cik neganti mani pluinīja psihoterapeiti vēlākajos depresijas periodos. Tomēr atzīšos, ka cilvēks, kam piemīt tik spēcīga iztēle kā man, nedrīkst aizbildināties, ka nav pazinis vispārcilvēciskas emocijas. Iespējams arī, ka es pārāk paļāvos uz nenormālo saltumu Šarlotes attiecībās ar meitu. Bet šī jautājuma visšausmīgākā būtība ir šada. Mana šabloniskā Lolita tajā laikā, kad mēs piekopām nedzirdētu, netiklu kopdzivi, pamazām bija secinājusi, ka pat visnelaimīgākā ģimenes dzīve ir vērtējama augstāk nekā asinsgrēka parodija, bet neko labāku par to es galu galā nevarēju dot manai bezģimenes meitenītei.

33

Atgriešanās Remsdeilā. Es tai tuvojos no ezera puses. Saulainā pēcpusdiena pielēja visu apkārtni: notašķītā automobilī braucot garām, es saskatīju dimanta dzirksteles tālākajās priedēs. Nogriezos uz kapsētu, izkāpu, pastaigāju starp dažāda lieluma pieminekļiem. Bonjour, Charlotte. Uz dažām kapu kopiņām bija uzsprausti puscaurspīdīgi nacionālie karodziņi, kas nekustīgi nokarājās ciprešu rāmajā ēnā. Ek, Edij, tev gan neveicās, es domās pievērsos zināmajam Eduardam Grammaram, trīsdesmit piecus gadus vecam kantora pārzinim Ņujorkā, kurš nesen bija arestēts, jo viņu apsūdzēja trīsdesmitgadīgās sievas Dorotejas slepkavībā. Fantazēdams par ideālu noziegumu, Edijs bija ielauzis sievai galvaskausu un līķi nosēdinājis pie automobiļa stūres. Divi tā rajona ceļa policijas ierēdņi

iztālēm esot redzējuši, ka liels, jauns zils kraislers, kuru Grammars sievai bija dāvājis dzimšanas dienā, trakā ātrumā brauc pa nokalni lejup tieši uz viņu ietekmes sfēras robežu (lai Dievs pasargā mūsu brašos policistus — gan rajonā, gan štatos!). Mašīna aizķēra stabu, uzšāvās augšā pa uzbērumu, kas bija apaudzis ar akotainu zāli, zemenēm un ložņājošiem retējiem, un apsviedās. Riteņi vēl lēni griezās saulgozī, kad patruļnieki izvilka G. kundzes līķi. Sākumā likās, ka viņa gājusi bojā parastā autokatastrofā. Diemžēl ievainojumi, kas bija nāves cēlonis, neatbilda tiem vieglajiem bojājumiem, kas radušies automobilim. Es visu biju nokārtojis labāk.

Braucu tālāk. Dīvainu izjūtu manī izraisīja baltās baznīcas tievais tornis un milzīgās gobas. Aizmirsis, ka Amerikā piepilsētas ielās vientuļš gājējs vairāk krīt acīs nekā vientuļš autobraucējs, es atstāju mašīnu bulvārī, lai pastaigādamies noietu pa Launstrītu garām 342. namam. Pirms paredzamās lielās asinsizliešanas man bija tiesības uz nelielu atelpu, uz dvēseles atraugas atveldzējošiem krampjiem. Bijušā lupatu uzpircēja vasarnīcas baltie slēģi bija aizvērti, un kāds bija pacēlis atrasto melno samta matu lenti ūn piesējis to pie baltās izkārtnes «Pārdodama», kas noliekusies no ietvei pieslietās kārts. Nebija vairs uzmācīgā suņa. Dārznieks nevienam netelefonēja. Slimā vecīte Vizavī nesēdēja vīnstīgām apvītajā verandā, kurā, vientuļam gājējam par jo lielu nepatiku, tagad divas jaunas sievietes ar zirgastē sasietiem matiem vienādos melni punktētos priekšautiņos pārtrauca uzkopšanas darbus, lai pablenztu uz viņu. Vizavī, jādomā, sen ir mirusi, bet šīs droši vien bija viņas radinieces no Filadelfijas.

Vai ieiet savā kādreizējā mājā? Kā Turgeņeva stāstā, pa atvērto logu — viesistabas logu — plūda itāliešu mūzikas skaņas. Kas tā par romantisku dvēseli, kas spēlēja klavieres tur, kur nekādi klavieru taustiņi neplunčinājās tajā apburtajā svētdienas dienā, kad saule glāstīja manas meitiņas kailās kājas? Pēkšņi es pamanīju, ka no mauriņa, ko kādreiz esmu cirpis, gadus desmit veca iedegusi, tumšcirtaina nimfete baltās, īsās biksītēs nopēta mani ar tādu kā biklu, mulsu skatienu lielajās, zilimelnajās acīs. Es pateicu viņai pāris mīļu vārdu, pavisam nevainīgu, vecmodīgu komplimentu, apmēram «cik tev skaistas acis!», bet viņa

strauji kāpās atpakaļ, un mūzika aprāvās, un visai iekarsīgs, melnmatains vīrietis ar sviedrainu, spīdošu seju izskrēja dārzā un rupji blenza mani. Es gribēju stādīties priekšā, bet tad spējā apmulsumā, kāds uznāk sapni, attapos, ka esmu ģērbies māliem notrieptās, zilās strādnieku biksēs un pretigi netīrā, caurumainā svīterī, sajutu bārdas rugājus uz zoda, sajutu, ka asinīm pieplūdušas manas 'acis, garāmgājēja acis … Ne vārda neteicis, es pagriezos un gāju atpakaļ pie automobiļa. Panīcis ziediņš, tāda kā maza astere, bija izlīdis no man zināmās spraugas trotuārā. Vienā mierā atdzīvojušos mis VizavI radinieces izvizināja verandā, it kā veranda būtu loža un es — aktieris. Domās lūgdams, kaut viņa neiedomātos uzsaukt man, es paātrināju soli. Ir gan stāva ieliņa! Aizgāju līdz biezai ēnai bulvāri. Sarkano biļetīti, kas nozīmēja soda naudu par apstāšanos neatļautā vietā, policists bija aizbāzis aiz vienas logu tīrītāja ķepiņas. Es šo biļetīti rūpīgi saplēsu divās, četrās, astoņās daļās.

Pukodamies uz sevi, ka velti tērēju laiku, devos uz viesnīcu — uz to pašu, kurā biju apmeties ar jaunu čemodānu pirms pieciem gadiem. Paņēmu istabu ar vannu, pa telefonu norunāju divas tikšanās — darījumu lietās un medicīnisku—, noskuvos, nomazgājos, ietērpos melnā uzvalkā un nokāpu bārā. Tur nekas nebija mainījies. Šaurajā zālē pludoja tā pati nespodrā, neiespējamā granātsarkanā gaisma, kas Eiropā kādreiz bija raksturīga netiklības perēkļiem, bet šeit tā vienkārši «radīja noskaņu» pieklājīgā «ģimenes» hoteli. Es apsēdos pie tā paša galdiņa, pie kura biju sēdējis pašā sākumā pēc ierašanās Remsdeilā, tajā dienā, kad, kļuvis par Šarlotes īrnieku, nolēmu atzīmēt jaunā dzīvokļa iesvētīšanu tādējādi, ka pēc augstākās sabiedrības ieražām mēs kopā izdzērām puspudeli šampanieša, un tā liktenīgā kārtā iekarodams viņas nabaga līdz malām pārpilno sirdi. Tāpat kā toreiz, sulainis ar mēnesim līdzīgu seju pēc astrālas shēmas uz lielas paplātes izkārtoja piecdesmit glāzītes heresa kāzu pieņemšanai (šoreiz Murfijs laulājās ar Fantāziju). Bez astoņām minūtēm trīs. Iedams cauri hallei, es biju spiests paiet garām dāmu grupiņai, kuras ar mille graces' atvadījās

un izklīda pēc kluba brokastīm. Viena no viņām metās man klāt, skaļi apsveicinādamās. Tā bija resna, zema auguma sieviete pērļu pelēkā tērpā ar garu, pelēku spalvu pie cepurites. Es pazinu misis Catfīldu. Viņa tuvojās man ar salkanu smaidu, degdama ļaunprātīgā ziņkārē (vai neesmu, piemēram, ar Dolliju izdarījis to pašu, ko Frenks Lasels, piecdesmit gadus vecs mehāniķis, izdarījis ar vienpadsmitgadīgo Salliju Horneri 1948. gadā?). Loti drīz es šo alkatīgo, ļauno prieku pilnīgi pakļāvu savai kontrolei. Viņa domājusi, ka es dzivojot Kalifornijā. Un kā klājas…? Ar izsmalcinātu tīksmi es paziņoju, ka mana pameita tikko apprecējusies ar iespaidīgu jaunu kalnu inženieri, kas veic slepenu valsts uzdevumu ziemeļrietumu štatā. Galīgi pārsteigta, viņa iebilda, ka neattaisnojot tik agras laulības, ka nekad neatļautu savai Filisai, kurai tagad astoņpadsmit . . .

«Ak, saprotams,» es mierīgi teicu. «Protams, es atceros Filisu. Filisa un nometne «Kumelīte». Jā, protams. Starp citu, vai jūsu meitene nekad nav jums stāstījusi, ka Cārlijs Holmss tur pavedinājis savas zemiskās mātes mazās pansionares?»

«Kauns!» iekliedzās misis Čatfīlda. «Kā jums nav kauna, mister Humbert! Nabaga zēns nupat nogalinats Korejā.»

«Tiešām gan,» es teicu (juzdamies tik brīvi kā sapnī). «Ir gan liktenis! Nabaga zēns uzplēsis vismaigākās, vairs neatjaunojamās plēvītes, izšļācis odzes indi — un nekas, dzīvojis cepuri kuldams un vēl pēc nāves saņēmis ordenīti. Tomēr, atvainojiet mani, es eju pie advokāta.»

Vindmillera kantoris bija tikai divus kvartālus tālāk. Viņa rokasspiediens man likās ļoti gauss, ļoti apdomīgs, ļoti stingrs, bet it kā jautājošs. Viņš domājis, ka es dzīvojot Kalifornijā. Vai es kādu laiku neesmu bijis pasniedzējs Bērdslijas universitātē? Tur tikko iestājusies viņa meita. Bet kā klājas . . .? Es devu skaidru atbildi par misis Skilleri. Lietišķā saruna bija daudz patīkamāka. Es pārrakstīju visu savu īpašumu uz viņas vārda un iznācu laukā septembra svelmē kā bezrūpīgs nabags.

Tagad, kad biju pabeidzis darīšanu lietas, es varēju nodoties galvenajam mērķim, kura dēļ ierados Remsdeilā. Līdz šim brīdim, rīkojoties pēc tās plānveidības,

ar ko lepojos, es netiku noņēmis masku no Klēra Kviltija sejas: viņš man sēdēja pazemē, gaidot manu ierašanos ar kulta kalpotāju un bārddzini: «Rēveillezvous, Tropman, il esi temps de mourirl»' Patlaban man nav laika noņemties ar jautajumu, kā var atcerēties fizionomijas (esmu ceļā pie viņa tēvoča un eju ašā soli); tomēr atļaušos atgādināt sekojošo: duļķainās atmiņas spirtā esmu saglabājis kādu krupja seju. So seju esmu uz bridi redzējis vairakas reizes un ievērojis, ka tai ir sava ziņā lidzība ar dzīvespriecīgo un diezgan pretīgo manu radinieku, kas dzīvojis un-nomiris Šveicē. Atceros viņa hanteles, smirdīgo triko, resnas, spalvainās rokas un pliko pauri, un cūkai līdzīgo istabmeitu piegulētāju — bet, visumā ņemot, šis draņķis bija diezgan nekaitīgs, pārāk nekaitīgs, atkārtoju, lai kļūtu par manu laupījumu. Tajā dīvainajā prāta stāvoklī, kadā atrados, es kaut kā biju pazaudējis sakarību ar Gustava Trapa tēlu: viņu pilnīgi aizēnoja dramaturga Klēra Kviltija seja, tada, kads viņš ar māksliniecisku precizitāti bija parādīts papirosu «Dromedārs» reklāmās un kabinetformāta fotogrāfijā, kas stāvēja viņa tēvocim uz rakstāmgalda.

Savā laikā, kad es biju cita — Bērdslijas zobārsta, simpātiskā doktora Molnāra, pacients, man izdarīja nopietnu operāciju, pēc kuras man palika maz priekšzobu. Mākslīgie zobi, kas aizpildīja spraugas, turējās uz plastmasas plates un neredzamas stieples visgarām augšējām smaganām. Spriežot pēc ērtības, šī ierīce bija šedevrs, jo sānzobi bija pilnīgi veseli. Tomēr, lai slepeno mērķi aizbildinātu ar ticamu ieganstu, es paziņoju doktoram Aivoram Kviltijam, ka cerībā atbrīvoties no sejas neiralģijas esmu nolēmis izņemt visus zobus. Cik dārgs būs aparāts? Cik ilgu laiku tas prasīs, ja pirmo vizīti viņš man noteiks, sacīsim, novembra sākumā? Kur tagad atrodas viņa slavenais brāļadēls? Vai varēs izraut visu vienā reizē?

Doktors Aivors (Ai-kā-var!) Kviltijs, resnītis baltā virsvalkā, ar sirmu eziti un platiem, plakaniem politiķa masona vaigiem, apsēdās uz rakstāmgalda stūra, domīgi un vilinoši šūpoja vienu kāju, kamēr viņš man izklāstīja grandiozu tālšāvēja plānu. Viņš teica, ka

sākumā uztaisīšot «pagaidu» aparātiņu, kas būs jāvalkā, kamēr noplaks smaganas. Pēc tam viņš man izgatavos pastāvīgo protēzi. Labi būtu jau tagad apskatīt mutes dobumu. Viņš valkāja divkrāsu zābaciņus ar caurumotu rakstu purngalos. «Nelieti» viņš neesot redzējis kopš 1946. gada, bet ir pārliecināts, ka to varot atrast dzimtas pilī, Grimma ielā, Pārkingtonas nomalē. Dentista mākslinieka sapnis auga augumā. Kāja šūpojās. Skatienā mirdzēja iedvesma. Man tas izmaksāšot ap sešsimt dolāru. Viņš piedāvājās tūlīt izdarīt nepieciešamos mērījumus, lai izgatavotu pagaidu protēzi. Mana mute viņam bija burvju ala, pilna nenovērtējama dārgumu, bet es viņu tur neielaidu.

«Nē,» es sacīju. «Esmu pārdomājis. Man visu to izdarīs doktors Molnārs. Viņa cenas ir augstākas, bet kā dentists viņš, protams, ir labāks par jums.»

Nezinu, vai manam lasītājam kādreiz gadīsies izteikt tādu frāzi. Es jau esmu izbaudījis šo dīvaino sapņainas brīvības izjūtu sarunā ar misis Catfīldu. Mana Klēra tēvocis palika sēžam uz galda joprojām ar domīgu sejas izteiksmi, taču kāja vairs negrūstīja un nešūpoja rožaino cerību šūpuli. Toties visu bija dzirdējusi sekretāre, bāla, vāja meiča, ar neveiksmīgu blondīņu traģiskajām acīm, kura metās man pakaļ, lai pagūtu aizcirst durvis aiz manis.

Iespiediet aptveri rokturī. Spiediet, kamēr sadzirdēsiet vai sajutīsiet, ka sprūds ir aizķerts. Reibinoši cieši. Ietilpība: astoņas patronas. Melns lāsmojums. Mokoši gatavs izlādēties.

34

Jau pirmajā benzīna uzpildes stacijā Pārkingtonā man ļoti izsmeļoši paskaidroja, kā nokļūt līdz Grimma ielai. Lai pārliecinātos, vai sastapšu Kviltiju mājās, es mēģināju viņam piezvanīt, bet noskaidrojās, ka viņa telefons nesen atvienots. Vai tas nozīmē, ka viņš ir izbraucis? Es devos turp — viņa māja atradās divpadsmit jūdžu uz ziemeļiem no pilsētas. Ap to laiku nakts bija pievākusi ainavas lielāko daļu, un, kad es stūrēju pa šauro, līkumaino šoseju, rinda spokaini bālo stabiņu ar reflektoriem aizņēmās manu gaismu, lai norādītu vienu vai otru ceļa pagriezienu. Neskaidri varēja vīdēt upes ieleju vienā pusē un mežainas nogāzes — otrā;

turpretī priekšā kā paklīdušas sniegpārslas manu prožektoru vērīgajā gaismā no melnās tumsas iepeldēja naktstauriņi. Divpadsmitajā jūdzē, kā jau bija teikts, parādījās brīnumains apjumts tilts, gluži kā Vermontā, kas pārstiepās man pāri kā pārvalks; aiz tilta pa labi izauga bālgana klints, un vēl pēc dažiem metriem es nogriezos, arī pa labi, uz grantēta ceļa, kas tad bija «Grimma iela». Minūtes divas trīs es braucu pa drēgnu, tumšu, dziļu mežu. Pēdīgi ieapalas lauces vidū izauga šausmu pils, milzīga koka māja ar torni. Logi kvēloja sarkanās un dzeltenās ugunīs, un pusducis automobiļu aizsprostoja ieejas aleju. Apstājies koku aizvēnī un nodzēsis prožektorus, es sāku apdomāt nākamo gājienu. Kū kungu droši vien bija aplenkuši viņa rokaspuiši un hetēras. Gribot negribot es varēju nojaust šīs svinīgi apgaismotās un neparasti nolaistās pils iekšieni no kāda Lolitas žurnāliņa «Pusaudžu gadu nemiers», kur bija stāsts par diezgan miglainām «orģijām», pieaugušu ļaundari ar priapisku cigāru, narkotikām un miesassargiem. Vismaz Kū bija šeit. Nekas, atgriezīšos no rīta, miega tīksmes stundā.

Nesteigdamies braucu atpakaļ uz Pārkingtonu savā vecajā, uzticamajā ikarā, kurš tik mierīgi, tik mundri strādājis manā labā. Mana Lolita! Vēl no 1949. gada mētājās viena no viņas sprādzītēm cimdu nodalījuma dziļumā. Vēl strūkloja bālie tauriņi, ko manas gaismas sifons izsūca no nakts. Vēl turējās, uz kruķiem balstīdamies, tumšie šķūņi šur un tur gar šosejas malām. Vēl brauca cilvēki skatīties filmas. Meklēdams naktsmītni, es pabraucu garām kinoteātrim brīvā dabā. Mirdzēdams mēness spožumā, gandrīz vai mistisks šajā bezmēness un bezveida nakti, gigantiskais ekrāns šķībi ieslējās snaudā iegrimušo, gluži nevainīgo lauku nokrēsll, un uz tā šaurs rēgs bija pacēlis pistoli, pazuzdams kā ziepjūdeni spējā gaistošas pasaules sānsverē,— un jau nākamajā brīdī vītolu rinda apslēpa bezmiesīgo žestikulāciju.

35

Es pametu apmetni «Bezmiega mednieki» ap astoņiem rītā un labu laiku uzkavējos pilsētā. Man nedeva mieru doma, ka esmu nepieredzējis bende un var iziet

greizi. Es, piemēram, iedomājos, ka varbūt veselu nedēļu bezdarbībā patronas aptverē varēja zaudēt spēku; es tās apmainīju pret jaunām. Draudziņu es tik pamatīgi izpeldināju eļļā, ka nu vairs nevarēju nekur glābties no melnā draņķa. Es ievīstīju to lupatā kā sakropļotu locekli un paņēmu vēl vienu lupatu, kurā iepakot sauju rezerves patronu.

Ceļā uznāca pērkona negaiss, taču, kad biju sasniedzis baismo pili, saule jau svelmēja kā drošsirdīgs moceklis un putni brēca izmirkušajā, garaiņu apņemtajā lapotnē. Viesi bija aizbraukuši. Ērmīgais un vecais nams stāvēja kā skurbulī, atspoguļodams manis paša stāvokli, jo, skardams ar kājām atsperīgo un nestabilo zemi, es nevilšus sajutu, ka iestiprinādamies esmu pāršāvis pāri pār mēru.

Manam zvanam atsaucās piesardzīgs un ironisks klusums. Atvērtajā garāžā tomēr omulīgi stāvēja automobilis — šoreiz melna mašīna, līdzīga zārcinieka limuzīnam. Es pamēģināju paklaudzināt ar durvju gredzenu. Atkal nekā. Ar nepacietīgu rūcienu pagrūdu durvis — un tavu brīnumu! Tās atvērās kā viduslaiku pasakā. Klusītēm aizvēris tās aiz sevis, es izgāju cauri plašam un ļoti neizskatīgam vestibilam; pametu skatienu uz viesistabu pa labi; pamanīju tur vairākus lietotus pokālus, kas auga uz paklāja; nospriedu, ka saimnieks vēl arvien ir savā guļamistabā.

Kot' vairāk, līdīsim augšā. Labajā rokā es biju kabatā sažņaudzis lupatā satīto draudziņu, kreisā plakšķināja pa lipīgajām kāpņu margām. Pēdējā no trim guļamistabām, kuras apskatīju, kāds acīmredzot bija pārlaidis nakti. Bija bibliotēkas istaba, pilna ziedu. Bija kāda īpaša istaba, gandrīz bez mēbelēm, toties ar plašiem un dziļiem spoguļiem un baltām lāčādām uz slidenā parketa. Bija arī citi apartamenti. Man ienāca prātā laimīga doma. Ja (un kad) ieradīsies saimnieks (varbūt izgājis parkā paelpot svaigu gaisu vai sēž kādā slepenā ūķī), vajadzētu, tāpēc ka es vispār nejūtos stabils uz kājām un arī tāpēc, ka iznīcināšanas process var ievilkties, nejaut mīļajam partnerim ieslēgties vienā vai otrā istabā. Tāpēc vismaz piecas minūtes ilgi es staigāju — skaidrā apdullumā, neprātīgi mierīgs, noburts un līdz nāvei piedzēries mednieks — un griezu durvis atslēgas, ar brīvo roku bāzdams tās kreisajā kabatā. Sajā vecajā mājā bija vairāk iespēju nolīst

vientulībā, nekā tas ir modernajās elegantajās kārbās, kur laulātiem jāslēpjas tualetes telpā — vienīgajā stūrītī, kas ir aizslēdzams,— lai piepildītu kautro vajadzību plānotajā bērnu ražošanā.

Pie viena — par tualetes telpām. Es jau grasījos aizslēgt trešo guļamistabu, kad saimnieks iznāca no blakus klozeta, pametis aiz sevis īsas ūdens plūsmas troksni. Gaiteņa līkums nevarēja mani pilnīgi noslēpt. Pelēku seju, ar maisiņiem zem acīm, ar izspūrušām pūkām apkārt galvas plikumam, bet vēl arvien pilnīgi pazīstams, dentista brālēns aizslīdēja man garām savā violetajā halātā, kas loti līdzinājās vienam no manējiem. Viņš vai nu nebija mani pamanījis, vai noturējis par uzmanības necienīgu, nekaitīgu halucināciju un, rādīdams savus spalvainos lielus, devās mēnessērdzīga cilvēka gaitā pa kāpnēm lejā. Es viņam sekoju vestibilā. Pavēris muti un ieejas durvis, viņš palūkojās saulainajā spraugā kā cilvēks, kuram licies, ka viņš dzirdējis nedrošu viesi, kas piezvanījis un tad aizgājis. Pēc tam, joprojām ignorēdams parādību lietusmētelī, kura apstājusies kāpņu vidū, mīļais saimnieks cauri hallei viesistabas otrā pusē iegāja omulīgā buduārā. Zinādams, ka tagad viņš man ir rokā, un negribēdams steigties, es viņu tur atstāju un cauri viesistabai devos uz pusbāru, pusvirtuvi, riebumā attinu savu mazo šmuli, cenzdamies neatstāt eļļas traipus uz hromētās virsmas,— liekas, es nebiju lietojis īsto produktu, eļļa bija kā darva un šausmīgi lipīga. Ar sev raksturīgo pārliecīgo akurātumu es pārcēlu atkailināto draudziņu tīrā nišā — un cauri viesistabai iegāju hallē. Mans solis, kā jau teicu, bija atsperīgs — varbūt pārāk atsperīgs, lai veicamais darbs sekmētos; bet mana sirds dauzījās plēsonīgā priekā, un atceros, kā nokrakšķēja kokteiļa glāzīte man zem kājām.

Mīļais saimnieks sastapa mani mazajā turku buduārā.

«Bet es visu laiku gudroju, kas jūs tāds esat,» viņš ierunājās augstā, aizsmakušā balsī, dziļi sabāzis rokas halāta kabatās un stīvi vērdamies kādā punktā ziemeļaustrumos no manas galvas. «Vai jūs gadījumā neesat Bristers?»

Tagad bija skaidrs, ka viņš dzīvo kā pa mākoņiem un pilnigi atrodas manā varā. Es varēju atļauties paspēlēties ar šo pelīti.

«Pareizi,» es godbijīgi atbildēju. «Je suis Monsieur Brustēre.' Nāciet, parunāsimies, iekams sākam.»

Tas viņam patika. Viņa melnās kā tintes traips Ūsiņas nodrebēja. Es nometu lietusmēteli. Biju ģērbies viscaur melnā — melns uzvalks, melns krekls, bez kravates. Mēs apsēdāmies viens otram pretī klubkrēslos.

«Zināt,» viņš iesāka, skaļi skrāpēdams gaļīgo, neskūto, pelēko vaigu un greizā smīnā atsegdams savus sīkos, pērļainos zobus, «jūs ne visai līdzināties Džekam Bristeram. Es gribu teikt, ka līdziba nav acīs krītoša. Kāds man ir stāstījis, ka viņam esot brālis, kas strādā tajā pašā telefona uzņēmumā.»

Nomedīt viņu beidzot, pēc visiem šiem nožēlas un niknuma gadiem . . . Redzēt melnos matiņus uz viņa tuklajām rokām … Ar simtiem acu slīdēt pa viņa violetajiem zīdiem un pinkainajām krūtīm, iepriekš izjūtot prieku par izsistajiem caurumiem un asinīm, un moku mūziku. Zināt, ka viņš ir manās rokās, šis pusdzīvais,, puscilvēciskais āksts, šis ļaundaris, kurš kā sodomists izbaudījis manu milulīti,— o, manu mīlulīt, tas bija neizsakāms iepriecinājums!

«Nē, diemžēl es neesmu Bristera brālis, un arī pats Bristers ne.»

Viņš nolieca galvu uz sāniem vēl vairāk apmierināts.

«Nu, nu, mini vēl, ākst!»

«Lieliski,» teica āksts, «tātad jūs neesat atnācis no telefona kompānijas uzplīties ar šīm neapmaksātajām fantastiskajām sarunām?»

«Bet vai jūs nekad nezvanāt?»

«Atvainojiet?»

Es teicu, man licies, ka viņš teicis, ka viņš nekad . . .

«Nē, es runāju par citiem — vispār par cilvēkiem. Es neapvainoju tieši jūs, Brister, bet nudien cilvēkiem ir drausmīgi nejēdzīga paraža ienākt šajā muļķīgajā mājā nepieklauvējot. Viņi izmanto ateju, viņi izmanto virtuvi, viņi izmanto telefonu. Antons zvana uz Bostonu, Marija uz Rio. Es atsakos maksāt. Jūs runājat ar dīvainu akcentu, sinjor.»

«Kviltij,» es teicu, «vai atceraties mazo meitenīti Doloresu Heizu? Dolliju Heizu? Doloresu no Kolorado? Geizeru Vaiomingā?»

«Jā, jā, pilnīgi iespējams, ka tieši viņa zvanīja uz visām tām vietām. Bet vai nav vienalga?»

«Man nav vienalga, Kviltij. Lieta tāda, ka es esmu viņas tēvs.»

«Muļķības. Nekāds tēvs jūs neesat. Jūs esat ārzemju literatūras aģents. Viens francūzis pārtulkojis manu «Dzīvo miesu» tā: «La Vie de la Chair».' Tāds idiotisms!»

«Viņa bija mans bērns, Kviltij.»

Tajā stāvoklī, kādā viņš atradās, bija neiespējami viņu pa krietnam samulsināt, tomēr viņa uzbrūkošā maniere jau kļuva nedrošāka. Tāda kā sasprindzinātas saprašanas ēna sāka plēnēt viņa acīs, padarot tās dzīvīgākas. Kaut gan tās tūlīt atkal satumsa.

«Man pašam patīk bērneļi,» viņš teica, «un daudzi tēvi ir mani draugi.»

Viņš aizgriezās, it kā ko meklēdams. Sāka klapēt pa kabatām. Mēģināja piecelties.

«Kuš!»'es aizrādīju — jādomā, daudz skaļāk, nekā gribēju,

«Nevajag bļaut uz mani,» viņš pasūrojās dīvainā, sievišķīgā balsī. «Es tikai meklēju papirosus. Nāvigi gribas uzsmēķēt.»

«Jūs tikpat neesat tālu no nāves.»

«Ek, liecieties mierā,» viņš teica. «Man tas sāk apnikt. Ko jums vajag? Jūs esat francūzis, mister? , Vulēvu buār? Pāriesim uz bāru un iemetīsim . . .»

Viņš ieraudzīja mazo, melno pistoli, kas gulēja manā_ plaukstā, it kā es viņam to piedāvātu.

«Ē-ē!» viņš pastiepa roku (imitēdams tagad «dumjā gangstera» tipu no kino), «kāda jums eleganta pistolīte. Par cik pārdodat?»

Es uzsitu pa viņa izstiepto roku, un kaut kā gadījās, ka viņš notrieca šķirstiņu no zemā galdiņa blakus savam krēslam. No šķirstiņa izbira kāds desmits papirosu.

«Re, kur ir!» viņš jautri iesaucās. «Atcerieties, kā sacīts Kiplingam: «Une femme est une femme, mais un

Caporal est une cigarette.»' Tagad mums vajadzīgi sērkociņi.»

«Kviltij, pamēģiniet koncentrēties. Pēc minūtes jūs mirsiet. Aizkapa dzīve var izrādīties, kā lai zina, mūžīgs, mokošs neprāta stāvoklis. Jūs izsmēķējāt savu pēdējo papirosu vakar. Koncentrējieties. Pacentieties saprast, kas ar jums notiek.»

Viņš pa to laiku plucināja papirosu «Dromedārs» un košļāja tā gabaliņus.

«Esmu gatavs pacensties,» viņš teica. «Jūs esat vai nu austrālietis, vai vācu bēglis. Kā tas vispār gadījies, ka jūs ar mani sarunājaties? Sī ir āriešu māja, ņemiet vērā. Labāk ejiet projām. Un lūdzu jūs, izbeidziet vicināt šo koltu. Starp citu, man ir vecs nagans blakus zālītē.»

Es pavērsu draudziņu pret viņa nakts tupeles purngalu un nospiedu mēlīti. Šāviens negāja vaļā. Viņš paskatījās uz savu kāju, uz pistoli, atkal uz kāju. Es vēlreiz izdarīju milzīgu piepūli, un ar bezjēdzīgi vāju, tādu kā bērnišķu skaņu pistole izšāva. Lode ieurbās biezajā, sārtajā paklājā: es sastingu, nez kāpēc iedomājies, ka tā tikai tur ieripojusi un var izlēkt laukā.

«Nu, kam bija taisnība?» sacīja Kviltijs. «Jums vajadzēja būt uzmanīgākam. Dodiet man to mantiņu, velns parāvis.»

Viņš sniedzās pēc kolta. Es nogrūdu ākstu atpakaļ krēslā. Blīvais prieks saplaka. Bija laiks, bija laiks viņu novākt, bet es gribēju, lai viņš iepriekš saprot, kāpēc lemts iznīcībai. Mani ietekmēja viņa stāvoklis. Ierocis manā rokā likās šļaugans un neveikls.

«Koncentrējieties,» es sacīju, «domām par Dolliju Heizu, kuru jūs nolaupījāt…»

«Nav tiesa!» viņš iekliedzās. «Jūs gvelžat muļķības. Es viņu izglābu no izvirtuša neģēļa. Parādiet man jūsu amata nozīmi, ja esat slepenais, nevis šaujiet man kājā, lops tāds! Kur nozīme? Es neesmu atbildīgs, ka citi izvarojuši mazgadīgo. Kādas aplamības! Tas izpriecas brauciens, atzīšos, bija dumjš joks, bet jūs taču saņēmāt meiteni atpakaļ? Pietiek — ejam izmetam pa glāzītei.»

1 Sieviete ir sieviete, bet Kaprālis ir cigarešu šķirne.Tulk. no Iranču vai.)

Es pajautāju, vai viņš vēlas saņemt nāves sodu sēžot vai stāvot.

«Tas man ir jāapdomā,» viņš atbildēja. «Jautājums ir nopietns. Starp citu — esmu pieļāvis kļūdu. Kuru ļoti nožēloju. Es, saprotiet, neguvu nekādu prieku no jūsu Dollijas. Lai cik skumji, bet es, vai zināt, esmu impotents. Un bez tam es viņai sagādāju lieliskas brīvdienas. Viņa Teksasā iepazinās ar brīnišķīgiem cilvēkiem. Varbūt esat dzirdējis, piemēram …»

Un, negaidot pasvēries uz priekšu, viņš uzgāzās man virsū, pie tam mana pistole aizlidoja zem kumodes. Par laimi, viņš bija vairāk straujš nekā stiprs, un es bez pūlēm iestūķēju viņu atpakaļ krēslā.

Atguvis elpu, viņš salika rokas uz krūtīm un ierunājās:

«Nu redz, dabūjām. Vous voilа dans de beaux draps, mon vieux.»'

Es noliecos. Viņš nepakustējās. Es noliecos zemāk.

«Dārgais ser,» viņš turpināja, «izbeidziet žonglēt ar dzīvību un nāvi. Es esmu dramaturgs. Esmu sarakstījis daudz traģēdiju, komēdiju, fantāziju. Privātā kārtā es izveidoju fjlmas no Sada «Zistinas» un citām astoņpadsmitā gadsimta neķītrībām. Esmu piecdesmit divu veiksmīgu scenāriju autors. Es zinu visus caurumus. Ļaujiet man ķerties pie darba. Otrā istabā, liekas, ir krāsns kruķis, atļaujiet man to atnest, un ar tā palīdzību mēs izvilksim jūsu mantiņu.»

Pārmērīgi rosīgs, lietišķs, šķelmīgs, viņš atkal, kamēr runāja, bija piecēlies kājās. Es pameklēju zem kumodes, cenšoties visu laiku paturēt viņu acīs. Piepeši es pamanīju, ka draudziņš rēgojas no radiatora apakšas līdzās kumodei. Mēs atkal sākām cīkstēties. Mēs valstījāmies pa visu paklāju, aptvēruši viens otru kā divi milzīgi, bezpalīdzīgi bērni. Zem halāta viņš bija kails, no viņa nāca pretīga āža smaka, un man trūka elpas, kad viņš vēlās man pāri. Es vēlos pāri viņam. Mēs vēlāmies pāri man. Viņi vēlās pāri viņam. Mēs vēlāmies pāri sev.

Iespiestā veidā šo grāmatu lasīs, manuprāt, tikai divdesmit pirmā gadsimta sākumā pieskaitu pie 1935. gada deviņdesmit gadus, dzīvo ilgi, mana mīles-

tiba); un lasītāji pusmūža gados droši vien šajā vietā atcerēsies «obligāto» ainu kovboju filmās, kuras redzējuši agrā bērnibā. Mūsu tesiņam, starp citu, trūka dūres belzienu, kas spēj nogāzt vērsi, un pa gaisu lidojošu mēbeju. Mēs abi bijām divas lielas lelles, piebāztas ar dubļiem un lupatām. Viss aprobežojās ar klusējošu, bezveidīgu divu literātu jandāliņu, no kuriem viens bruka kopā no narkotikām, bet otrs slimoja ar sirds neirozi un turklāt bija piedzēries. Kad pēdīgi man izdevās atgūt savu dārgo ieroci un scenāristu atkal atsēdināt viņa dziļajā krēslā, mēs abi tā elsām, kā karakula karalis un bauru barons nekad neelš pēc cīniņa.

Es nolēmu apskatīt pistoli — mūsu sviedri, kas zina, varēja tur kaut ko sabojāt — un atņemt elpu, iekams ķeros pie programmas galvenā numura. Lai aizpildītu pauzi, es piedāvāju viņam izlasīt pašam savu tiesas spriedumu—tajā jambiskajā formā, kādā to esmu uzrakstījis. Termins «poētiska atriebība» īpaši iederas dotaja kontekstā. Es pasniedzu viņam rūpīgi ar mašīnu nodrukātu lapiņu.

«Labi,» viņš teica. «Lieliska doma. Aiziešu pēc brillēm» (viņš mēģināja piecelties).

«Nē.»

«Kā vēlaties. Lasīt skaļi?»

«Jā.»

«Sākam. Ahā, tas ir dzejā:

Par to, ka grēc'nieku tu pārsteidzi,

Par to, ka pēkšņi pārsteidzi,

Par to, ka pēkšņi,

Par to, ka pēkšņi pārsteidzi šo manu kļūdu . . .»

«Nu, vai zināt, tīri labi. Trakoti labi!»

«… Kad kails kā Ādams stāvēju

Federālā likuma priekšā

Ar visām tā zvaigznēm dzeldigajām …»

«Vienkārši lieliski!»

«Par to, ka tu izmantoji

So grēku manu, kad

Tik bezpalīdzīgs baloju es mikls, maigs,

Vēl cerot labu pārmaiņu,

Iztēlodamies laulības tur kalnu štatā Un lielu saimi Lolitu . . .»

«Nu, to es īsti nesapratu.»

«Par to, ka, izmantodams šo.

Kas bija pamats nevainībai manai,

Par to, ka tu ar viltību . . .»

«Mazliet atkārtojaties, vai ne? Kur es apstājos? . . . Ak tā.»

«Par to, ka tu ar viltu ņēmi Man vainas izpirkšanas prieku,

Par to, ka viņu guvu es

Tai vecumā, kad puikas mēdz

Vēl kaitēties ar krāniņu savu . . .»

«Stā, pirmā jēllba.»

«Tāds pūkains meitēniņš tā bij,

Vēl magoņziedu vainadziņu nesa,

No tūtas patika tai ēst

Tos kukurūzas sagrauzdētos graudus,

Tai tumsā puķotajā, kur no zirgiem krita Par naudu oranžkrāsas indiāņi,

Par to, ka nozagi tu viņu No viņas aizbildņa visistā.

Bet viņš bij stalts, ar vaska bālu pieri,

Bet tu — tu viņam spļāvi Zem smagā plaksta aci tieši Un saplēsi tā sal rāntogu,

Un ausmā pameti tu mežakuili,

Lai vārtās zemē vaina jaunā Starp šausmam vijolītēs, mīlestībā,

Nožēlā un izmisā, bet tu Sen apnikušo lelli ņēmi Un gabaliņos saplosīji to,

Prom galvu aizmeti. Par to,

Par visu, ko darījis tu esi,

Par to, ko nedarījis esmu pats,

Tev jāmirst būs!»

«Nu, ser, teikšu bez aplinkiem, brīnišķīgs dzejolis! Jūsu labākais sacerējums, cik varu spriest.»

Viņš salocīja lapiņu un atdeva man.

Es pavaicāju viņam, vai viņam nav kas svarīgs sakāms pirms nāves. Kolts atkal bija «lietošanas kārtībā pret personu». Viņš paskatījās uz to. Viņš dziļi nopūtās.

«Paklausieties, onkulīt,» viņš teica. «Jūs esat piedzēries, bet es esmu slims cilvēks. Labāk atliksim to lietu. Man ir nepieciešams miers. Man jāauklējas ar savu impotenci. Šodien iegriezīsies draugi, lai vestu mani uz lielu maču. Sitas farss ar šaudīšanu no pistoles kļūst ārkārtīgi garlaicīgs. Mēs abi esam labāko aprindu cilvēki visādā ziņā — gan erotiskā gaume, gan baltais pants, precīzā šaušana, viss saskan. Ja jūs esat tādos

ieskatos, ka esmu jūs apvainojis, esmu gatavs uz neparastu kompensāciju. Nav izslēgta ari vecmodīgā divkauja ar zobeniem vai pistolēm Brazīlijā vai kādā citā piemērotā vietā. Mana atmiņa un daiļrunība šodien nav savos augstumos, bet nudien, mans dārgais Humberta kungs, jūs nepavisam nebijāt ideāls patēvs, un es nekādā ziņā nepiespiedu jūsu mazo protežē pievienoties mums. Tā bija viņa, kas prasīja, lai es aizvestu viņu uz daudz jautrāku apmešanās vietu. Sī māja nav tik labi iekārtotā kā rančo, kuru mēs izmantojām kopīgi ar dārgajiem draugiem, tomēr tā ir plaša, vēsa gan ziemu, gan vasaru — vārdu sakot, komfortabla, un tāpēc — ņemot vērā, ka es uz visiem laikiem taisos pārcelties uz mierīgu dzīvi Anglijā vai Florencē,— es piedāvāju jums apmesties šeit. Māja ir jūsu, par velti. Ar noteikumu, ka jūs vāirs nevirzīsiet pret mani šo (viņš riebīgi izlamājās) pistoli. Starp citu, nezinu, vai jums patīk brīnumainas lietiņas, bet, ja patīk, varu jums piedāvāt, arī bez maksas, kā mājas zvēriņu diezgan satraucošu mazu monstru, meiču ar trim krūtīm, viena no tām — brīnumjauka, un vispār — tas ir rets un apburošs dabas brīnums. Bet tagad — soyons raisonnables.' Jūs mani tikai neģēlīgi ievainosiet un pēc tam nīksiet cietumā, kamēr es veseļošos tropiskos apstākļos. Apsolu jums, Brister, ka šeit jūs dzīvosiet laimīgi, izmantojot lielisku pagrabu un visus ienākumus no manas nākamās lugas — bankā man patlaban ir pamaz, bet nekas, dzīvošu no parādiem, tāpat kā dzīvojis viņa tēvs, kā dzejnieks izteicies. Seit ir vēl viena priekšrocība, un proti — ārkārtīgi uzticama un piekukuļojama apkopēja, misis Vibrisa — interesants vārds —r, kura atnāk no ciemata divas reizes nedēļā, diemžēl ne šodien, viņai ir mazmeitas un mazdēli, un es šo to zinu par vietējās policijas galvu, ka varu viņu izrīkot kā vergu. Es esmu dramaturgs. Mani mēdz dēvēt par amerikāņu Māterlinku. Atbildu par to: Māterlink — Schmetterling. Pietiek. Tas viss ir ļoti pazemojoši, un es neesmu pārliecināts, ka rīkojos pareizi. Nekad nelietojiet herkulanītu ar rumu. Bet tagad esiet prāUgs un aizvāciet pistoli. Es kādreiz biju pazīstams ar jūsu neaizmirstamo dzīvesbiedri. Visa mana garde-

robe paliek jūsu rīcībā. Ak, vēl kaut kas. Tas jums patiks. Man augšā ir ārkārtīgi vērtīga erotikas kolekcija. Minēšu kaut vai grezno foliantu «Bagrationa sala», tā autore ir pazīstamā ceļotāja un psihoanalītiķe Melānija Veisa — apbrīnojama sieviete, apbrīnojams sacerējums — aizvāciet pistoli!— uzņēmumos ir pāri par astoņsimt vīrišķo orgānu, kurus viņa apskatījusi un izmērījusi 1932. gadā uz salas Bardu jūrā, ar ļoti pamācošām diagrammām, kas zīmētas ar lielu mīlestību zem labvēlīgām debesīm,— aizvāciet pistoli!— un bez tam es varu jums iekārtot piedalīšanos nāves sodu izpildīšanā, ne katram ir zināms, ka elektriskais krēsls nokrāsots dzeltenā …»

Es izšāvu. Šoreiz lode trāpīja kaut ko cietu — un proti, melnā šūpuļkrēsla muguriņā, kurš stāvēja kaktā (un mazliet atgādināja Skilleru šūpuļkrēslu), pie tam tas tūlīt sāka darboties, šūpoties tik spēcīgi un mundri, ka cilvēks, kurš šobrīd ienāktu istabā, būtu divējādi pārsteigts: par to, ka kaktā stāvošais šūpuļkrēsls līgot līgojas un ka krēslā rēgojas tukšums, kurā nupat vēl atradās mans violetais mērķis. Tvarstīdamies ar pacelto roku izplestajiem pirkstiem, zibenīgi ātri grozīdams dibengalu, viņš iešmauca tuvējā mazajā zālītē, un pēc brīža mēs, smagi pūzdami, no abām pusēm vilkām durvis, kuru atslēgu es nebiju pamanījis. Es atkal guvu virsroku, un ar vēl lielāku žiglumu Klarijs Novuss apsēdās pie klavierēm un uzsita dažus nejauki spēcīgus, īstenībā histēriskus, pērkonīgus akordus: viņa purslas raustījās, izplestās rokas spriegi dārdēja, betnāsis izgrūda tik krampjainu krācienu, kāda nebija mūsu kino kautiņa skaņu celiņā. Nepārtraucot mokošo dungošanu caur degunu, viņš veltīgi izmēģinājās ar kāju atvērt jūrnieku lādi, kas stāvēja blakus klavierēm. Mana nākamā lode trāpīja viņam sānos, un viņš sāka celties no taburetes arvien augstāk un augstāk kā trakonamā vecais Ņižinskis, kā «uzticamais Geizers» Vaiomingā, kā viens no maniem senajiem lietuvēniem fenomenālā augstumā, vai tā tikai likās, un, šķeldams gaisu, vēl joprojām raustīdamies no tumšās, sulīgās mūzikas, galvu atmetis, gaudodams, viņš vienu roku piespieda pie pieres, ar otru ķēra padusē, it kā būtu iekodis dundurs, pēc tam viņš atkal nolaidās uz zemes un atkal halātā tērpta resna vīrieša izskatā laida (ēkas vaļā uz halli.

Redzu, kā es sekoju viņam cauri hallei, kur ar tādu kā dubultu vai trīskāršu ķengura lēcienu, paliekot stingri uz taisnām kājām katrā lēcienā, vispirms viņam pakaļ, pēc tam starp viņu un parādes durvīm, es izpildīju sasprindzināti atsperīgu deju, lai neļautu viņam iziet ārā, jo durvis — kā sapnī — nebija cieši aizvērtas.

Atkal pārveidojies, tagad kļuvis majestātisks un nedaudz sadrūmis, viņš sāka kāpt pa platajām kāpnēm augšup — un, pārmainījis pozīciju, bet nepiegājis tuvu, es citu pēc cita raidīju trīs četrus šāvienus, katru reizi viņu ievainodams, un katru reizi, kad es to viņam nodarīju — visas šīs briesmu lietas, viņa seja nejēdzīgi noraustījās, it kā šī pārspīlētā klauna grimase paustu sāpes; viņš gāja lēnāk, viņš valbīja puspievērtās acis, viņš kā sieviete novaidējās «ak» un sarāvās pie katra trāpījuma, it kā es viņu kutinātu, un, kamēr manas neveiklās, aklās lodes urbās viņā, kulturālais Kū pusbalsī runāja ar uzsvērti britisku izrunu — visu laiku briesmīgi raustīdamies, trīcēdams, vīpsnādams un tomēr it kā abstraktā un pat laipnā formā: «Ak, tas ļoti sāp, ser, nevajag vairāk . . . Ak, tas ir taisni neizturami sāpīgi, mans dārgais ser. Lūdzu jūs atturēties. Ak, cik ļoti sāp . . . Mans Dievs! Uh! Riebīgi . . . Zināt, jums nevajadzētu . . .» Viņa balss apklusa, kad viņš bija aizrāpojis līdz kāpņu laukumiņam, tomēr viņš turpināja iet neparasti drošā solī, par spīti svina daudzumam, ko biju ietriecis viņa tuklajās miesās, un pēkšņi es sapratu, bezcerīga apjukuma jūtu pārņemts, ka man ne tikai nav izdevies viņu nobeigt, bet ka esmu nabadziņu uzlādējis ar jaunu enerģiju, it kā šīs lodes būtu bijušas kapsulas, kurās dzirkstīja jaunības eliksīrs.

Es atkal pielādēju tukšo koltu — melnām un purpursarkanām rokām —, es biju pieskāries kaut kam, iesvaidītam ar viņa biezajām asinīm. Pēc tam es steidzos viņu panākt augšstāvā.

Viņš soļoja pa galeriju, asinīm notraipīts un cienīgs, meklēdams, kur būtu vaļā logs, šūpoja galvu un visu laiku centās mani atrunāt no slepkavības. Es mēģināju viņam trāpīt deniņos. Viņš atkāpās savā guļamistabā ar purpursārtu putriņu auss vietā.

«Prom, prom no šejienes,» viņš izteica, kāsēdams un spļaudīdamies; un kā murgos es ar izbrīnu skatījos,

ka šis asinīm notašķītais, bet vēl arvien kustīgais cilvēks iekāpj gultā un ievīstās palagu un segu jūklī. Es izšāvu viņam gandrīz tieši virsū, un tad viņš atgāzās atpakaļ, un milzīgs rozā burbulis, ar kaut ko atgādinot bērnību, izpeldēja uz viņa lūpām, izauga tik liels kā rotāju .gaisa balons un pārsprāga.

Iespējams, ka divas trīs sekundes es nostāvēju, pazaudējis saikni ar īstenību, bet tas nebūt nebija tas prāta aptumsums, uz kuru mēdz atsaukties parastie noziedznieki; gluži otrādi, gribu uzsvērt, ka es jutos atbildīgs par katru viņa burzgujainās asins lāsi; tomēr bija notikusi zināma laika nobīde: es sēdēju mūsu laulības guļamistabā, kur gultā gulēja slimā Šarlote. Kviltijs mira. Rokā es turēja nevis pistoli (tai es sēdēju virsū), bet Kviltija rītakurpi. Es nokratīju sastingumu, iekārtojos krēslā ērtāk un paskatījos rokas pulkstenī. Stikls bija pagalam, bet pulkstenis gāja. Viss šis skumjais notikums bija norisinājies ilgāk par stundu. Pēdīgi viņš apklusa. Nekādu atvieglojumu es neizjutu; gluži otrādi, mani nomāca vēl mokošāks slogs nekā tas, no kura es biju cerējis atbrīvoties. Es nespēju sevi piespiest pieskarties viņam, lai pārliecinātos, ka viņš ir miris. KStrā gadījumā viņš izskatijās pēc miruša: viņa sejai trūka krietnas ceturtās da|as, un no griestiem jau nolaidās divas mušas, gandrīz neticot šādai neparastai laimei. Manas rokas arī neizskatījās labāk par viņējām. Sā tā nomazgājos tuvējā vannasistabā. Tagad es varēju aiziet. Izgājis kāpņu laukumiņā, jutos pārsteigts: mundra džinkstēšana, ko jau biju dzirdējis agrāk un noturējis par dūkoņu ausīs, izrādījās balsu un gramofona mūzikas mistrojums, kas nāca no apakšējās viesistabas.

Tur es atradu grupiņu cilvēku, kas, redzams, bija tikko ieradušies un bezrūpīgi dzēra saimnieka viskiju. Šūpuļkrēslā bija atgāzies milzīgs resnītis; divas melnmatainas, bālas jaunas dai|aviņas, neapšaubāmi māsas, viena lielāka, otra (gandrīz bērns) mazāka, rātni sēdēja blakus uz tahtas malas. Sarkanvaidzis tips ar koši gaišzilām acīm patlaban bija atnesis viņām divas glāzes ar kaut ko no virtuves bāra, kur divas trīs sievietes pļāpāja un šķ'indināja ledus gabaliņus. Es apstājos durvīs un teicu: «Kungi, es tikko nogalināju Klēru Kviltiju.» —«Un pareizi izdarījāt,» piekrita sarkanvaidzis, piedāvādams dzērienu vecākajai no abām daiļavām. «Kādam jau sen būtu vajadzējis viņu

nokniebt,» piemetināja resnis. —«Ko viņš tur runā, Tonij?» pavaicāja novītusi blondīnīte pa bāra durvju aili. —«Viņš saka,» atbildēja sarkanvaidzis, «ka esot nogalinājis Kū.» — «Ko lai saka,» ierunājās vēl kāds kungs, pieceldamies kājās viesistabas kaktā, kur viņš pietupies bija kārtojis gramofona plates. «Mums visiem kādā dienā būtu vajadzējis sanākt kopā un to izdarīt.» —«Lai nu būtu kā būdams,» ieteicās Tonijs, «viņam nu bija laiks nonākt lejā. Mēs nevaram ilgi gaidīt, ja gribam tikt laikā uz spēles sākumu.»—«Dodiet šim cilvēkam kaut ko iedzert,» sacīja resnis. — «Alu gribat?» vaicāja biksēs tērpusies sieviete, iztālēm rādīdama man krūzīti.

Tikai daiļaviņas uz tahtas, abas melni ģērbušās, klusēja; jaunākā visu laiku aiztika medaljonu uz baltā kakla, bet abas klusēja, tādas jauniņas, tik pieejamas. Mūzika uz brīdi apklusa, kamēr apmainīja plati, un te pēkšņi bija dzirdams dobjš troksnis no kāpņu puses. Mēs ar Toniju iesteidzāmies hallē. Kviltijs, kuru es nepavisam nebiju gaidījis, nez kā bija atrāpojis līdz kāpņu augšējam laukumiņam un, plakšķinādams pleznas, tur smagi grozījās; taču drīz vien, sakritis violetā kaudzē, sastinga — tagad jau uz visiem laikiem.

«Pasteidzies, Kū,» smiedamies uzsauca Tonijs, un, piebildis: «Redzams, pēc vakardienas — ne tik drīz . . .»>—viņš atgriezās viesistabā, un mūzika apslāpēja viņa frāzes pārējo daļu.

Tādas nu ir (es nodomāju) smalki izprātotās izrādes beigas, ko man sarīkojis Klērs Kviltijs. Ar smagu sirdi es atstāju šo koka pili un cauri saules cilpotajām ugunīm izgāju pie sava ikara. Tam abās pusēs cieši blakām stāvēja divas citas mašīnas, un man nenācās viegli no tām atbrīvoties.

36

Viss, kas notika pēc tam, ir diezgan banāls un bāls. Es lēnām braucu no kalna lejā un pēc kāda laika attapos, ka tas nemaz nav ceļš uz Pārkingtonu. Lietusmēteli biju atstājis buduārā, bet draudziņu — vannasistabā. Nē, šī nebija tā māja, kurā man patiktu dzīvot. Pazibēja dīka doma, ka varbūt ģeniāls ķirurgs mainīs savu karjeru un reizē ar to — kā lai zina — visu

cilvēces likteni tādejādi, ka izcels no miroņiem Kurilkviltiju, Klēru-Dromedāru. Man vispār bija vienalga, gribējās aizmirst visu šo riebeklību — un, kad es pēdīgi dabūju zināt, ka viņš nav atdzīvojies, mani iepriecināja tikai viens apstāklis — tātad nevajadzēs domās ilgus mēnešus sekot mokošajai un pretīgajai viņa atveseļošanās gaitai, ko pārtrauc visāda neērti izsakāma pasliktināšanās un operācijas un kas beigtos, kas zina, ar manu apciemojumu pie viņa, lai es pats savām acīm pārliecinātos, ka viņš no rēga stāvok|a pārtop reālā ķermeniskumā. Apustulis Toms nebija tik dumjš. Bet vai 'nav dīvaini, ka taustes sajūta, kuru cilvēks vērtē mazāk par redzi, ne tikai retāk tiek zaudēta, bet kritiskos brīžos kļūst mūsu galvenais, ja ne vienīgais īstenības kritērijs. Es viscaur biju piesātinājies ar nelaimīgo Kviltiju — viss pārņemts ar mūsu cīņas izjūtu pirms asinsizliešanas.

Šoseja tagad veda cauri laukiem. Man ienāca prātā (un tas bija kā protesta apliecinājums, ne simbols vai kaut kas tamlīdzīgs, bet vienkārši jauna pārdzīvojuma iespēja), ja es esmu pārkāpis cilvēku likumu, kāpēc nepārkāpt arī satiksmes noteikumus? Tātad es iebraucu šosejas kreisajā pusē un pārbaudīju — nu, kā ir? Izrādījās, ka nebūt ne slikti. Tādas patīkamas trīsas pakrūtē un kņudēšana no «saasinātas jūtības» plus doma, ka nekas nav tuvāks fizikas pamatlikumu atspēkošanai kā tišs brauciens pa nepareizo pusi. Vispār brīnišķā kņudēšana, ko es izjutu, bija ļoti izsmalcināta. Klusi, domīgi, ne ātrāk par divdesmit jūdzēm stundā es virzījos arvien dziļāk dīvainā, spoguļgludā pasaulē. Uz šosejas bija maz mašīnu. Retie automobiļi, kas brauca garām pa to pusi, ko biju tiem atstājis, neganti signalizēja. Automobiļi, kuriem trāpījās braukt pretī, līkumoja, cirtās sānis un šausmās kliedza. Drīz vien es jau tuvojos vairāk apdzīvotām vietām. Brauciens garām sarkanajai gaismai man atgādināja aizliegto burgundieša malku no manas bērnības dienām. Bet tikmēr radās arī sarežģījumi. Man sekoja, man brauca līdzās. Pēc tam divas patruļas mašīnas nostājās tā, lai nosprostotu man ceļu. Ar slaidu kustību es nogriezos no šosejas un, divas trīs reizes stipri palēcies, uzbraucu pa zālaino nogāzi augšā starp izbrīnītām govīm un tur, lēni šūpodamies, apstājos. Kaut kas līdzīgs gādīgajai Hēgeļa sintēzei šeit savieno divus miroņus.

Tūlīt jau nāks un izcels mani no automobiļa (paliec sveiks, ikar, paldies par visu, vecais draugs!), un es jau sataisījos ar prieku ļauties daudzajām rokām un nekādi nepalīdzēt viņiem, kad viņi mani nesis, mierīgu, ērti izlaidušos, slinki Jāvušos visam kā pacients, izjūtot dīvainu baudījumu no paša ļenganuma un absolūtās drošības, ka mani balsta policisti un ātrās palīdzības pārstāvji. Un, kamēr es gaidīju viņus uzskrienam pa augsto nogāzi, es iztēlē atsaucu pēdējo mirāžu, ainu, kas pilna izbrīna un bezcerības. Reiz, drīz pēc viņas nozušanas, uznākot pretīga nelabuma lēkmei, man vajadzēja apturēt mašīnu uz veca, pa pusei aizauguša kalnu ceļa, kurš gan skrēja līdzi, gan šķērsoja jauniņo šoseju, un viss bija izraibināts ar meža asterēm, kuras apņēma atšķaidītais bāli zilais siltums vasaras beigu dienā. Pēc krampjainās vemšanas, kas apgrieza otrādi visas manas iekšas, es apsēdos atpūsties uz kāda akmens, bet pēc tam, domādams, ka spirgtais kalnu gaiss man darīs labu, pagājos dažus soļus pretī zemam akmeņu nožogojumam šosejas kraujajā pusē. Sīki sienāzīši sijājās ceļmalas sausajās nezālēs. Viegliņš mākonis, it kā pavēries apkampienam, pamazām tuvojās biezākam mākonim, kas piederēja citai — sastingušai, zilgmē pusiegrimušai sistēmai. Kad es piegāju pie glāsmainā bezdibeņa, no turienes atplūda melodisks skaņu vijums, kas cēlās kā tvaiki pār kalnrūpniecības pilsētiņu, kura atradās pie manām kājām ielejas krokā. Varēja saskatīt ielu ģeometrisko sakārtojumu starp sarkanu un pelēku jumtu kvadrātiem un koku zaļo dūmu mutulīšus, un līkumotu upi, un pilsētas izgāztuves vērtīgo spīdumu, un aiz pilsētas ceļu krustojqmu, kas šķēla tumšos un gaišos lauku ielāpus, bet aiz visa tā — mežiem apaugušus kalnu milzeņus. Bet vēl spilgtāk nekā šis redzamās, aci mēmi iepriecinošās krāsas — jo mēdz būt krāsas un nianses, kas ar aizkustinājumu nosvin savu sastapšanos,— spilgtāk un sapņaināk ausij nekā acij bija jaukto skaņu šalkas gaisā, kuras neapklusa ne mirkli, paceļoties līdz granīta plauktam, uz kura es stāvēju, slaucīdams savu pretīgo muti. Un piepeši es sapratu, ka visām šim skaņām ir viena izcelsme un nekādas citas skaņas, izņemot šīs, nepaceļas no skaidri saredzamās pilsētiņas ielām. Lasītāj! Melodiju, kuru es saklausīju, veidoja bērnu rotaļu skaņas, tikai tās, un gaiss bija tik kristāldzidrs, ka

dziestošo skaņu saplūsmā — gan grandiozu, gan miniatūru, atraisītu un reizē ari pasakaini tuvu, godprātīgu un dīvaini mīklainu — dzirde reizēm uztvēra it kā atbrīvojušos, gandrīz saprotamu gaišu smieklu šalti vai laptas belzienu, vai rotaļu ratiņu rībēšanu, bet tas viss atradās ļoti tālu lejā, lai acs varētu samanīt jebkādu kustību smalki izkodinātajās ielās. Stāvot uz augstās' nogāzes, es nevarēju vien atklausīties šo muzikālo vibrāciju, atsevišķu izsaucienu uzbrāzmojumus uz vienmērīgās dunoņas fona, un tikai tad man kļuva skaidrs, ka skaudri bezcerīgās šausmas rodas ne tikai no tā, ka Lolita nav kopā ar mani, bet no tā, ka viņas balss nav tajā kori.

Un nu mans stāsts ir galā. Es to pārlasīju. Tam pielipušas kaulu smadzeņu piciņas, uz tā ir sarecējušas asinis, uz tā nolaižas skaistas, koši zaļas mušas. Vienā vai otrā pagriezienā es jūtu, ka mans glumais «es» aizslīd no manis, iegrimdams tik dziļos un tumšos ūdeņos, ka negribas tur iejaukties. Es nomaskēju to, kas varētu aizvainot kādu no dzīvajiem. Arī pats esmu pārcilājis labu tiesu pseidonīmu, kamēr izdomāju man tieši piemērotāko. Manās piezīmēs ir gan «Otto Otto», gan «Mesmērs Mesmērs», gan «Hermanis Hermanis» . . . bet nez kāpēc man šķiet, ka manis izvēlētais vārds vislabāk izteic gaidīto zemiskumu.

Kad es pirms piecdesmit sešām dienām iesāku rakstīt «Lolitu» —sākuma ārstniecības iestādē psihopātiem, kur pārbaudīja manas gara spējas, bet pēc tam šajā labi apkurinātajā, kaut ari kapam diezgan līdzīgajā cietumā,:— es biju iedomājies, ka pilnīgi izmantošu savas piezīmes tiesā, protams, nevis lai glābtu savu galvu, bet dvēseli. Darba gaitā man tomēr kļuva skaidrs, ka es nevaru izrādīt apskatīšanai dzīvo Lolitu. Es varbūt izmantošu šo to no mana stāsta slēgtajās sēdēs, bet stāsta iespiešanu vajadzēs atlikt.

Iemesli, kāpēc es neatzīstu nāves sodu, varētu likties skaidrāki, nekā tie ir īstenībā; šādām domām pievienosies, es ceru, mani tiesneši. Ja es kā apsūdzētais stātos pats savas tiesas priekšā, es sev piespriestu trīsdesmit piecus gadus cietuma par mazgadīgās pavešanu un attaisnotu sevi pārējā lietā. Tomēr tik un tā Dollija Skillere droši vien nodzīvos daudzus gadus ilgāk par mani. Zemāk sekojošo lēmumu es pieņemu, balstoties uz likuma spēku un manis parakstīto testamentu: es vēlos, lai šīs piezīmes publicē tikai pēc Lolitas nāves.

Tādējādi ne tevis, ne manis vairs nebūs starp dzīvajiem ap to laiku, kad lasītājs atšķirs šo grāmatu. Bet, kamēr rakstot man asinis vēl pulsē rokā, tu paliec tikpat neatņemama kā es, pasaules svētītās matērijas daļiņa, un es varu sazināties ar tevi, kaut gan atrodos Ņujorkā, bet tu Aļaskā. Esi uzticīga savam Dikam. Neļauj citiem vīriešiem tev pieskarties. Neuzsāc sarunas ar svešiem. Ceru, ka tu mīlēsi savu bērniņu. Ceru, ka tas būs puisītis. Ceru, ka tavs vīrs vienmēr labi izturēsies pret tevi, jo citādi mans rēgs viņu notvers kā melna dūmaka, kā prātu zaudējis koloss un saplucinās viņu gabalu gabalos, nervu pa nervam. Un nenožēlo K. K. Vajadzēja izvēlēties starp viņu un H. H., un gribējās ļaut H. H. noturēties divus mēnešus ilgāk, lai viņš varētu likt tev dzīvot nākamo paaudžu apziņā. Es runāju par tauriem un eņģeļiem, par izturīgu pigmentu noslēpumu, par pareģojumu sonetā, par glābiņu mākslā. Un tā ir vienīgā nemirstība, kurā mēs ar tevi varam dalīties, mana Lolita.

Beigas

PAR GRĀMATU, KURAS NOSAUKUMS «LOLITA» (Pēcvārds 1958. gada amerikāņu izdevumam)

Pēc manas uzstāšanās visādā nozīmē patīkamā Džona Rēja lomā — tās personas lomā «Lolitā», kura raksta viņai «priekšvārdu»,— ikviens manis piedāvātais komentārs lasītājam — varbūt arī man pašam — var likties kā Vladimira Nabokova atdarināšana, kurš iztirzā paša grāmatu. Tomēr ir nepieciešams pārrunāt dažus sīkumus, un autobiogrāfiskā pieeja var palīdzēt mīmikrizējošam organismam saplūst ar atdarināmo būtni.

Literatūras profesoriem ir slieksme izdomāt lādas problēmas kā: «Uz ko tiecas autors?»— vai vēl draņķīgāk: «Ko šī grāmata grib pateikt?» Es turpretī sevi pieskaitu pie tādiem rakstniekiem, kuri, grāmatu iecerējuši, nedomā ne par ko citu kā tikai par to, kā ātrāk tikt no tās vaļā, un kuriem, kad jāpaskaidro grāmatas iecere un izveidošanās, jāķeras pie tādiem novecojušiem terminiem kā Mijiedarbība starp Ieceri un Kombinēšanas Mākslu kas, manuprāt, izklausās tā, it kā ja burvju meistars vienu triku sāktu izskaidrot ar otru triku.

Pirmo mazītiņo «Lolitas» pulsāciju es sajutu 1939. gada beigās vai 1940. gada sākumā Parīzē, Bualo ielā, tolaik, kad stipra starpribu neiralģija bija piesaistijusi mani pie gultas. Cik man prātā, ieceres sākotnējās trīsas kaut kā bija izraisījis avīzes rakstiņš par pērtiķīti Parīzes zooparka, kuru kads zinātnieks pēc vairāku nedēju pūliņiem bija piedabūjis ar ogli uzšvīkāt pirmo zīmējumu, ko jebkad darinājis dzīvnieks: uzmetums attēloja būra restes, kurā nabaga zvēriņš bija ieslodzīts. Sai ierosmei tematiski nebija sakara ar turpmāko domu ievirzi, kuras rezultātā tomēr dzima šīs grāmatas prototips: stāsts ar nosaukumu «Burvis», liekas, trīsdesmit lappušu garš. To es sarakstīju krieviski, proti, tajā valodā, kurā esmu rakstījis romānus kopš 1924. gada (tie visi politisku apsvērumu dēj Krievijā aizliegti).

Varoņa vārds bija Arturs, viņš bija eiropietis, bezvārda nimiete bija francūziete, un viss norisinājās Parīzē un Provansā. Manā stāstā viņš apprecēja\meitenes slimo māti, drīzumā palika atraitnis un pēc neveiksmīga mēģinājuma viesnīcas numurā samīlot meiteni metās zem smagās mašīnas riteņiem. Vienā no tām karalaika naktīm, kad parīzieši lampu gaismu noslāpēja ar zilu papiru, es savu stāstu nolasīju mazam draugu pulciņam. Manu klausītāju vidū bija M. Aldanovs, I. Fondaminskis, V. Zenzinovs un ārste KoganeBernšteine, taču stāstiņš man nepatika, un pēc pārcelšanās uz Ameriku 1940. gadā es to iznīcināju.

Deviņus gadus vēlāk universitātes pilsētā ltakā (Ņujorkas štatā), kur es pasniedzu krievu literatūru, pulsācija, kura nekad neaprima pavisam, atkal sāka mani vajāt. Iedvesmu papildināja jauna kombinācija, un galu galā tēma guva citu pavērsienu,bet es tai izvēlējos angju valodu — to valodu, kādā runāja mana pirmā guvernante Pēterburga mis Reičela Ouma (vairāk nekā pirms sešdesmit gadiem). Nimiete palika tā pati, tikai tagad tā bija nevis francūziete, bet vācu un īru izcelsmes, arī tēma — laulības ar māti — pamatā palika nemainīta; tomēr citādā ziņā darbs ieguva pavisam jaunu veidu,tam gluži nemanot izauga romāna nagi un spārni.

Darbs pie grāmatas virzījās lēni, ar daudziem pārtraukumiem. Savā laikā man pagāja kādi četrdesmit gadi, lai varētu izdomāt Krieviju un Rietumeiropu, bet tagad nācās izdomāt Ameriku. Sameklēt vietējās sastāvdaļas, kas man /autu piešlākt nedaudz caurmēra «realitātes» (dīvains vārds, kurš bez pēdiņām nenozīmē neko) manas fantāzijas straumē, piecdesmit gadu vecumā, kā izrādījās, ir daudz grūtāk, nekā tas bija Eiropā manā jaunībā, kad ar vislielāko precizitāti darbojas uztveres spējas un ielāgošanas mehānisms. Traucēja ari darbs ar citām grāmatām. Kādas divas reizes es bezmaz sadedzināju nepabeigto melnrakstu un, atceros, reiz jau biju aiznesis savu 2.uanitu Dārku turpat vai lidz dārza mauriņā Šķibi zvilnošas atkritumu tvertnes ēnai, kad mani apturēja doma, ka nozūmētās grāmatas gars klaiņās pa manām kartotēkām līdz mūža pēdējām dienām.

Katru vasaru mēs ar sievu braucam ķert tauriņus. Savāktie paraugi nokļūst zinātniskajos institūtos,

piemēram, Amerikas Dabas vēstures muzejā Ņujorkā vai Salīdzināmās zooloģijas muzejā pie Hārvarda Universitātes, vai Kornelas Universitātes Entomoloģijas muzejā. Kniepadatai, uz kuras uzsprausts tauriņš, pievieno etiķeti ar norādījumu, kur tas atrasts, datumu un atradēja vārdu; šīs manas etiķetes loti noderēs divdesmit pirmajā gadsimtā citam literatūras pētniekam, kuru būs ieinteresējusi mana neizzinātā biogrāfija. Un, lūk, šajās tauriņu ķeršanas vietās jeb «stacijās», Teluridā (Kolorado), Aftonā (Vaiominga), Portālā (Arizona), Aštonā (Oregona), es atkal ķēros pie «Lolitas», rakstīdams vakaros vai lietainās dienās. Humberts Humberts to sarakstīja trīsdesmit reižu ātrāk par mani. Es to pārrakstīju tīrrakstā tikai 1954. gada pavasarī ltakā, sieva to uzklabināja ar rakstāmmašīnu trijos eksemplā-' ros, un es tūdaļ sāku meklēt izdevēju.

Iesākumā, lēnprātīgi paklausot piesardzīga drauga padomam, es nodomāju romānu izdot anonīmi. Mana vārda un uzvārda anagramma viena romāna tēla vārdā un uzvārdā liecina par šo slēpto autorību. Diez vai kādreiz nožēlošu, ka, drīzumā sapratis, cik viegli šī maska var Jķaitēt manai patiesībai, es nolēmu «Lolitu» parakstīt ar savu īsto vārdu. Četri amerikāņu izdevēji — Akss, Jakss, Ekss un Ikss, kuriem pēc kārtas piedāvāju savu grāmatu un kuru vērtētāji lajā iemeta aci,— bija par «Lolitu» sašutuši daudz vairāk, nekā to bija paredzējis mans vecais draugs. Pēdīgi es to nosūtīju literatūras aģentūrai Parīzē; tā «Lolitu» nodeva man pilnīgi nepazīstamai izdevniecībai «O 1 y m p i a Press», kas angļu valodā izdod grāmatas, kuras nez kadēl bija aizliegtas Anglijā vai Amerikā, un tā nu laida klajā «Lolitu» 1955. goda rudenī.

Kaut gan nav apšaubāms, ka vecos laikos, pat līdz astoņpadsmitā gadsimta beigām (tā vien nāk prātā piemēri no Iranču literatūras), klaja neķītrība iekļāva sevī arī komēdijas dzirkstis un trāpīgas satīras bultas vai pat spilgtu tāda dzejnieka gara lidojumu, kurš pakļāvies aušīgam noskaņojumam, taču patiesības labad jāatzīst, ka mūsdienās jēdziens «pornogrāfija» nozīmē gara nabadzību, komerciālu nadzīgumu un stingru turēšanos pie šablona. Piedauzībai jābūt apvienotai ar banalitāti, jo ikvienu estētisku baudījumu vajag pilnīgi aizstāt ar vienkāršu seksuālu stimulāciju, pielietojot vispārzināmas Irāzes, kas nekļūdīgi iedarbo-

tos uz pacientu. Pornogrāfam stingri jāturas pie vecajiem pārbaudītajiem likumiem, lai iekļautu pacientu drošā apmierinājuma gaisotnē, kuru pazīst arī detektīvstāstu cienītāji — tajos, ja nepamana, lasītājam par lielu sašutumu īstais slepkava var izrādīties autora mākslinieciskā kaprīze (kam gan, piemēram, vajadzīgs detektīvstāsts pilnīgi bez dialogiem?). Tādējādi pornogrāfiskajos romānos darbība aprobežojas ar šablonu saradošanos. Ne stils, ne uzbūve, ne tēlainība — nekas nedrīkst lasītāju novērst no viņa omulīgās iekāres. Sāds romāns sastāv no erotisku ainu virknes. Pārējam tekstam atvēlētas vienīgi jēdzieniskas funkcijas, paši vienkāršākie loģiskie tiltiņi, īsas rindkopas, kuras paredzētas darbības izklāstam un paskaidrojumiem, kurus lasītājs droši vien izlaidīs, tikai viņam jābūt pārliecinātam, ka tādi eksistē, lai nejustos apkrāpts (šādu domāšanas veidu ir veicinājušas «patiesās» pasakas, kādas mēs pieprasām bērnībā). Turklāt seksuālām ainām grāmatā noteikti jāattīstās kāpinātā tempā, arvien ar nebijušām variācijām, citās kombinācijās, ar citām vaginām un failiem, pastāvīgi palielinoties dalībnieku skaitam (pazīstamajā Sada lugā pēcgalā no dārza pieaicina dārznieku), un tāpēc grāmatas nobeigumam jābūt piepildītam ar erotisku sadzīvi vēl kuplāk nekā iesākumā.

Dažas epizodes «Lolitas» pirmajās nodaļās (piemēram, Humberta dienasgrāmata) vienam otram no maniem pirmajiem lasītājiem tūristiem maldīgi lika nodomāt, ka šis ir neķītrs romāns. Turpinājumā viņi gaidīja jaunas erotiskas ainas; kad nu tās izbeidzās, nabaga lasītājs garlaikots un vīlies lasīšanu pārtrauca. Man ir aizdomas, ka tieši tāpēc visās četrās izdevniecībās neizlasīja līdz beigām manu manuskriptu. Mani nenodarbina jautājums, vai viņi šo romānu uzskatīja vai neuzskatīja par pārāk piedauzīgu. Taču interesanti ir tas, ka viņu atteikumam pamatā ir nevis tēmas izvērsums, bet pati tēma kā tāda, jo Amerikā tolaik bija veselas trīs izdevējiem nepieņemamas tēmas. Viena bija neaptumšotas laimes pilnas laulības starp nēģeri un balto, ar bērnu un mazbērnu pulciņu; otra — stāsts par pārliecināta ateista dzīvi, kurš pēc laimīgi un lietderīgi nodzīvotas dzīves miegā nomirst simt sešu gadu vecumā.

Dažas izdevniecību atsauksmes mani loti uzjautrināja. Viens vērtētājs piedavāja kompromisu, tad viņa firma varbūt piekristu izdot manu romānu: man tika piedāvāts Lolitu nomainīt ar divpadsmitgadīgu zēnu, kuru Humberts, Tenesī fermeris, paved šķūnī, drūmu un panīkušu klajumu vidū; un lai fermera noģiedama runa būtu piebārstīta ar tādām īsām, spēcīgām, «reālistiskām» frāzēm kā «Tas ir dulns zēns», «Mēs visi, manuprāt, esam dulni», «Man šķiet, pats Dievs kungs ir dulns» un tamlīdzīgi. Kaut gan sen ir zināms, ka es neciešu visādus simbolus un alegorijas (tam pamatā lielākoties ir mans vecais naids pret Ireidisma šamanismu un daļēji ari riebums pret vispārinājumiem, ko izgudrojuši literatūras mītomāni un sociologi), kāds visādā ziņā saprātīgs lasītājs, pārlapojis «Lolitas» pirmo da/u, noraksturoja tās tēmu šādi: «Vecā Eiropa samaitā jauno Ameriku»,— turpretim cits vērtētājs grāmatā saskatīja «Jauno Ameriku, kas samaitā veco Eiropu». Izdevējs Jakss, kura padomniekiem Humberts bija tā apnicis, ka tie izlasīja tikai pusi grāmatas, savā naivumā iedrošinājās man atrakstīt, ka otrā dala esot pārāk gara. Izdevējs Ekss izteica nožēlu, ka romānā neesot nevfēna laba cilvēka. Izdevējs Ikss izteicās: ja viņš nodrukāšot «Lolitu», mēs abi nokļūšot cietumā.

Brīva valstī nevienam kārtīgam rakstniekam, protams, nav jānovelk stingra robeža starp jūtām un juteklību. Tik tiešām komisks uzdevums! Es varu pabrīnīties, bet nevaru atdarināt fotogrāfu acs precizitāti, kuri uzņem smukiņus jaunus zvēriņus žurnāliem tā, ka dekoltē svītra atrodas tieši tik zemu, lai filistrs pasmaidītu līdz ausīm, un tieši tik augstu, lai pastnieks nesarauktu pieri. Man šķiet, ka ir sastopami tādi lasītāji, kuri iekvēlojas, tiklīdz sastop nepiedienīgus teicienus kādā no tiem biezajiem, neglābjami vulgārajiem romāniem, kurus ar strupu rādītājpirkstu uzklabina ar rakstāmmašīnu aprobežots tēvainis un kurus stulbiķis pieglaimīgi sacildina. Es zinu, ka būs tādas gaišas personības, kuras «Lolitu» atzīs par bezjēdzīgu tāpēc, ka tā nav pamācoša. Es nelasu un arī nesaceru didaktisku beletristiku, un, lai nu ko būtu sadzejojis mīļais Džons Rejs, «Lolita» nepavisam nav velkonis, kas ved sev līdzi barku ar morāli. Es stāstu vai romānu pieņemu tad, ja tas man sagādā to, ko vienkāršā valodā var apzīmēt par estētisku baudījumu, un tas savukārt manā izpratnē ir tas īpašais stāvoklis, kad tu jūties — kaut kā, kaut kur, ar kaut ko — saistīts ar pārējiem esamības veidiem, kad māksla (t. i., zinātkāre, maigums, labestība, harmonija, sajūsma) ir norma. Viss pārējais ir vai nu žurnālistiskas blēņas, vai, tā sakot, Lielo Ideju Literatūra, kura, starp citu, bieži vien ne ar ko neatšķiras no parastām blēņām, toties tiek pasniegta kā milzīgi ģipša kluči, kurus ļoti piesardzīgi pārvieto no gadsimta uz gadsimtu, kamēr neuzrodas drošsirdis ar veserīti un kārtīgi neiebelž Balzakam, Gorkijam un Tomasam Mannam.

«Lolitai» piedēvē arī antiamerikānismu. Šāds apvainojums mani apbēdina daudz vairāk nekā idiotiskais pārmetums par netikumību. Tehnisku apsvērumu mudināts, rūpēdamies par telpiskumu un perspektīvu (šeit piepilsētas mauriņš, tur kalna klajums), es sameistaroju vairākas Ziemeļamerikas dekorācijas. Man bija nepieciešama iedvesmojoša vide. Pasaulē nekas tā nerosina iedvesmu kā mietpilsoniska vulgaritāte. Taču, iedziļinoties mietpilsoniskās vulgaritātes izpratnē, nav atrodamas nekādas būtiskas atšķirības starp vecās pasaules dzīves veidu un jaunās pasaules dzīves veidu. Ikviens Čikāgas proletariāts var būt tikpat buržuāzisks (Flobēra izpratnē) kā jebkurš angļu lords. Esmu izvēlējies Amerikas «moteļus» nevis Šveices viesnīcas vai Francijas traktierus tikai tāpēc, ka cenšos būt amerikāņu rakstnieks un gribu baudīt tiesības, kas dotas amerikāņu rakstniekiem. No otras puses, manis izdomātais Humberts ir ārzemnieks un anarhists,mēs abi atšķiramies daudzējādā ziņā — ne tikai attieksmē pret nimletēm. Un bez tam, kā tas zināms maniem lasītājiem emigrantiem, savā laikā manis radītie krievu, angļu, vācu, Iranču laukumi un balkoni ir tikpat kaprīzi un subjektīvi kā mans jaunais makets.

Nevēlos, lai teiktais izskanētu kā nez kādu aizvainojumu atbalss, un steidzu piebilst, ka, izņemot naivuļus, kas «Lolitu» lasījuši mašīnrakstā vai «O l y m p i a » izdevumā un jautājuši: «Kāpēc viņš to ir sarakstījis?»— vai: «Kāpēc mums jālasa par maniaku?»— bija arī diezgan daudz saprātīgu, atsaucīgu un līdzsvarotu cilvēku, kuri izprata manas grāmatas iekšējo satvaru daudz labāk, nekā es pats to varu izskaidrot.

Man šķiet, ka ikviens īsts rakstnieks saikni ar nodrukāto grāmatu turpina izjust kā pastāvīgu, nomierinošu tās klātbūtni. Tā vienmērīgi deg kā rezerves gāzes uguntiņa kaut kur pagrabtelpā, un vieglākais pieskāriens mūsu slepenajam termostatam tūdaļ izraisa pazīstama siltuma nelielu apslāpētu sprādzienu. Šāda klātbūtne, kad grāmata, kas mirgo nemainīgā un pieejamā attālumā, rada apbrīnojami siltu sajūtu, un, jo pilnīgāk grāmata atbilst tās abstraktajām kontūrām un krāsām, jo spožāka un mierīgāka ir tās gaisma. Tomēr, lai cik izdevusies būtu grāmata, autoram šur tur ir iemīļotas vietiņas, slepeni kaktiņi, kuri spilgtāk ataust atmiņā un kurus viņš atpakaļskatā izbauda jūsmīgāk nekā pārējās grāmatas daļas. Es neesmu pārlasījis «Lolitu» gandrīz divus gadus, kad manās rokās nonāca pirmā izdevuma korektūra, bet tās valdzinājums neizgaist, it kā iekļaudams māju vieglā rīta dūmakā, aiz kuras jaušams vasaras dienas zaigojums. Un, kad atsaucu atmiņā «Lolitu», es nez kādēļ īpašai sevis iepriecināšanai izvēlos tādus tēlus kā pieklājīgo Taksoviču vai Remsdeilas skolēnu sarakstu, vai Šarloti, kura saka «w a t e r p r o o / », vai Lolitu, kad viņa kā palēninātā lilmā tuvojas Humberta dāvanām, vai fotogrālijas, kas rotā Gastona Godēna stilizēto mansardu, vai Kasbīnas frizieri (ar kuru noņēmos veselu mēnesi), vai Lolitu, kas dragā pa tenisa laukumu, vai hospitāli Eliinstonā, vai bālo, neatsaucamo Dolliju Skilleri uz grūtām kājām un viņas nāvi Greistārā, «Pelēkajā zvaigznē», grāmatas galvaspilsētā, vai, visbeidzot, kopīgas zvanu skaņas, kuras no pilsētas dziļā ielejā paceļas augšup pa kalnu laku (un tieši Teluridā, kur es noķēru toreiz vēl nepazīstamo tauriņu mātīti —L y c a e i d e s s u b 1 i v e n s N a b o k o v ; tēviņu jau bi ju klasificējis).

Tāds ir grāmatas nervs. Tādas ir tās slepenās puantes, tās veidojuma neapzinātās koordinātes — kaut gan, no otras puses, es pilnīgi apzinos, ka visas šīs vietas pavirši pāršķirstīs vai izlaidīs, vai nekad neapjēgs tas lasītājs, kurš sāks lasīt manu grāmatu pārliecībā, ka tā ir kaut kas līdzīgs «Kurtizānes memuāriem» vai «Sprukstiņa mīlas dēkām». Manā romānā ir visai biežas norādes uz samaitāta cilvēka fizioloģiskām prasībām — tas nu nav noliedzams. Bet mēs taču galu galā neesam bērni, neesam analfabētiski mazgadīgie noziedznieki un arī ne angļu slēgtās vidusskolas audzēkņi, kuriem pēc homoseksuālā izlaidībā pavadī

tas nakts jāsamierinās ar paradoksālo ieražu «apcirptos» izdevumos iztirzāt antīkos dzejniekus.

Tikai loti tumši ļautiņi lasa beletristiku, lai iepazītu aprakstīto valsti, tās sociālos slāņus vai autora personību. Tomēr viens no maniem nedaudzajiem tuvajiem draugiem, izlasījis «Lolitu», bija patiesi noraizējies, ka man (man!) jādzīvo «starp tādiem apnicīgiem cilvēkiem», turpretī vienīgā neērtība, ko es patiešām izjūtu, ir tā, ka dzīvoju darbnīcā starp nesaderīgiem locekļiem un nepabeigtiem torsiem.

Kāds cits amerikāņu kritiķis necik sen izteicās, ka «Lolita» esot atskaite par manu «romānu ar romantisko romānu». Sis izsmalcinātais formulējums ir precīzāks, ja pēdējo vārdu vietā liek «ar angļu valodu». Bet nu es jūtu, ka manā balsī iezogas kliedzoša nots. Neviens no maniem amerikāņu draugiem nav lasījis krievu valodā sarakstītās grāmatas, un tāpēc ikviens vērtējums par manu angļu valodā rakstīto beletristiku ir tikai aptuvens. Mana paša traģēdija — par kuru nevienam nebūtu nekādas daļas — ir tā, ka man vajadzēja atteikties no dzimtās valodas, no brīvajiem, bagātajiem, man bezgalīgi pakļāvīgajiem krievu vārdiem otršķirīgās angļu valodas dēļ, kurai šoreiz trūkst visu šo piederumu—? dīvaina atspulga, samtaini melna zemteksta, nojaušamu asociāciju un tradīciju—, ar kuriem iezemietis burvju mākslinieks plandošās stērbelēs prot tik brīnišķīgi izrīkoties, lai pēc sava prāta pakļautu tēvu tēvu mantojumu.

1956. gada 12. novembri Kornelas universitātē, Itakā, ASV

PĒCVĀRDS IZDEVUMAM KRIEVU VALODĀ

Amerikāņu lasītājam es tik dedzīgi apgalvoju, ka mans stils krievu valodā ir pārāks par angļu valodas stilu, lidz beidzot dažs labs slāvists tiešām var noturēt manu «Lolitas» tulkojumu par simtkārt labāku nekā oriģināls. Man turpretī šodien kļūst nelabi, klausoties, kā tinkšķ manas sarūsējušās krievu valodas stīgas. Vēstījums par šo tulkojumu ir vēstījums par vilšanos. Ak vai, tā «brīnišķā krievu valoda», kura, kā man likās, arvien vēl gaida mani kaut kur, uzplaukst kā uzticams pavasaris aiz cieši noslēgtiem vārtiem, no kuriem es garus gadus glabāju atslēgu, izrādijusies nereāla, un aiz vārtiem nav nekā, tikai apdeguši celmi un rudenīgas, bezcerīgas tāles, bet atslēga rokā drīzāk atgādina mūķīzeri.

Es mierinu sevi pirmkārt ar to, ka piedāvātā tulkojuma neveiklībās vainojams ne tikai no dzimtās runas atradinājies tulkotājs, bet ari tās valodas gars, kurā tulko. Pusgadu strādādams pie krievu «Lolitas», es ne tikai konstatēju, ka ir zuduši daudzi mīļi nieciņi un neatjaunojamas valodas iemaņas un dārgumi, bet nonācu pie dažiem vispārējiem slēdzieniem par divu apbrīnojamu valodu savstarpēju tulkošanu.

Ķermeņa kustības, grimases, dabas ainavas, koku ciešanas, smaržas, lietus, dabas gaistošās un vizuļojošās nianses, viss maigi cilvēciskais (lai cik dīvaini!), kā arī viss zemnieciskais, rupjais, sulīgi neķītrais krievu valodā atveidojams ne sliktāk, ja ne pat labāk kā angļu valodā; taču angļu valodai tik Īpatnēji smalkā noklusēšana, domas poēzija, acumirklīgā sasaukšanās starp galēji abstraktiem jēdzieniem, vienzilbīgu epitetu spietošana, tāpat arī viss, kas skar tehniku, modes, sportu, dabas zinātnes un pretdabiskas kaislības, krievu valodā kļūst kā ar cirvi tēsts, daudzvārdīgs un bieži pretīgs stila un ritma ziņā. St nesaskaņotība parāda galveno atšķirību vēsturiskā plānā starp «zaļoksno» krievu literāro valodu un kā pār gatavo jusies vīģe

nobriedušo angļu valodu: starp ģeniālu, bet vēl nepilnīgi izglītotu un reizēm diezgan bezgaumīgu jaunekli, un ievērojamu ģēniju, kurā apvienoti daždažādo zināšanu krājumi ar pilnīgu gara brīvību. Gara brīvība! Visu cilvēces elpu ietver šo vārdu apvienojums.

Bibliogrāfiskās ziņas, kas minētas pēcvārdā amerikāņu izdevumam (Patnama, 1958), tagad var papildināt. Pirmais izdevums ar drukas kļūdu pārpilnību iznāca divos sējumiņos Parīzē (Olympia Press, 1955), ko diezgan gausi pirka angļu tūristi, kamēr tas nepatrāpījās Greiamam Grīnam, kurš kādā Londonas avīzē grāmatu cildināja. Viņam un «Lolitai» kādā citā Londonas laikrakstā uzbruka reakcionārs feļetonists, kāds Džons Gordons, un viņa tikumīgā šausmināšanās piesaistīja «Lolitai» vispārēju uzmanību. Par grāmatas likteni Savienotajās Valstīs jāatzīmē, ka tur tā nekad nav tikusi aizliegta (kā vēl šobaltdien aizliegta dažās valstīs). Pirmie «Lolitas» Parīzes izdevuma eksemplāri, ko bija pasūtījušas privātpersonas, amerikāņu muitā tika aizturēti un izlasīti, bet kāds nepazīstams draugs lasītājs, kas tur kalpoja, atzina manu «Lolitu» par legālu literatūru, un grāmatas tika nosūtītas adresātiem. Tas izgaisināja piesardzīgo amerikāņu izdevēju šaubas, un es jau varēju izvēlēties no viņiem sev vairāk atbilstošo. Patnamas izdevuma (1958) panākumi pārspēja, kā mēdz teikt, visu gaidīto. Paradoksālā kārtā tomēr pirmais izdevums angļu valodā, kas iznāca Parīzē 1955. gadā, pēkšņi nokļuva aizliegto grāmatu vidū. Es bieži esmu sev vaicājis, kā būtu rīkojies tajās dienās, kad bija sākušās pārrunas ar «Olympia Press», ja toreiz būtu zinājis, ka, iespiežot talantīgus, kaut arī vaļīgus sacerējumus, izdevējs lielāko pelņu guva, realizēdams paša pasūtītās pērkamu skribentu sarakstītas banālas grāmateles, kuras ne ar ko neatšķīrās no tumšos kaktos piedāvātajām fotogrāfijām, kurās bija redzami mūķene ar sanbernāru vai matrozis ar matrozi. Lai nu būtu kā būdams, angļu muitnieki allaž atņēma, kad bargā un skaidrā žvingulī kāds atgriezās no brīvdienām, šo pornogrāfisko draņķi — tādos pašos zaļganos vāciņos kā mana «Lolita». Tagad nu Anglijas iekšlietu ministrs palūdza savu franču kolēģi, tikpat neizglītotu, cik pakalpīgu, aizliegt pārdot visus «Olympia» izdevumus, un kādu laiku «Lolitai» Parīzē

bija tāds pats liktenis kā «Olympia» izdotajai lubu literatūrai.

Tostarp atradās kāds Londonas izdevējs, kas vēlējās to drukāt. Pasākums sakrita ar jaunā likuma par cenzūru (1958—1959) apspriešanu, turklāt «Lolita» noderēja par argumentu gan liberāļiem, gan konservatoriem. Parlaments izrakstīja no Amerikas zināmu daudzumu eksemplāru, un parlamenta locekļi iepazinās ar grāmatu. Likumu pieņēma, un «Lolita» iznāca Londonā Vaidenielda un Nikolsona izdevniecībā 1959. gadā. Tajā pašā laikā izdevniecībā «Gallimard» Parīzē sagatavoja tās izdevumu franču valodā — un neveiksmīgais «Olympia Press» pirmais izdevums angļu valodā, lietišķi un sašutumā atjēdzies, atkal parādījies kioskos.

Kopš tā laika «Lolita» tulkota daudzās valodās: atsevišķā izdevumā tā iznākusi Arābu zemēs, Argentīnā, Brazīlijā, Vācijā, Holandē, Grieķijā, Dānijā, Izraēlā, Indijā, Itālijā, Ķīnā, Meksikā, Norvēģijā, Turcijā, Urugvajā, Somijā, Francijā, Zviedrijā un Japānā. Tās pārdošana nupat ir atļauta Austrālijā, bet vēl arvien tā Ir aizliegta Spānijā un Dienvidā!rikas Republika. Tā nenokļuva ari puritāniskajās valstīs aiz dzelzs aizkara. No visiem šiem tulkojumiem par precizitāti un pilnību es atbildu tikai Iranču izdevumā, kuru pats izskatīju pirms iespiešanas. Varu iedomāties, kā ar nabadzīti izdarījās ēģiptieši un ķīnieši, un vēl skaidrāk iztēlojos, kā ar to būtu apgājusies, ja es būtu pieļāvis, «pārvietotā dāma», kas nesen iemācijusies angļu valodu, vai amerikānis, kurš «ņēmis» krievu valodas stundas universitātē. Turpretī jautājums, kādam lasītājam īstenībā «Lolita» tiek pārtulkota, attiecināms uz metalizikasun humora nozari. Man grūti iedomāties režīmu, liberālu vai totalitāru, mana'klīrīgajā tēvzemē, kad cenzūra atļautu «Lolitu». Starp citu, nezinu, ko šodien ciena Krievijā — liekas, Hemingveju, mūsdienu Maina Rīda aizstājēju, un mazvērtīgos Folkneru un Sartru, šos Rietumu buržuāzijas lutekļus. Turpretī aizrobežu krievu lasītāji ar aizrautību lasa padomju romānus, jūsmo par butaloriskajiem Donas kazakiem uz kartona paliktņiem vai par to lirisko dakteri ar lētām mistiskām tieksmēm, ar mietpilsoniskiem teicieniem valodā un ar apburošu sievieti no Burvju zemes,

kurš sagādājis padomju valdībai tik daudz augstvērtīgas ārzemju valūtas.

Izdodot «Lolitu» krievu valodā, mans mērķis ir ļoti vienkāršs: es vēlos, lai mana labākā angļu grāmata — vai, teiksim vēl pieticīgāk, viena no labākajām manām ang/u grāmatām — būtu pareizi pārtulkota manā dzimtajā valodā. Tas ir bibliolila untums, ne vairāk. Kā rakstnieks esmu pārāk pieradis pie tā, ka nu jau drīz būs pagājis pusgadsimts, kopš manas apziņas austrumos melnē akls plankums — ko tur runāt par «Lolitas» padomju izdevumiem! Kā tulkotājs neesmu godkārīgs, es vienaldzīgi uzņemu speciālistu labojumus un lepojos tikai ar to, ka ar dzelžainu roku esmu atturējis dēmonus, kas kūdīja uz izlaidumiem un papildinājumiem. Kā lasītājs es protu bezgalīgi pavairoties un viegli varu savākt milzīgu, atsaucīgu zāli ar saviem dubultniekiem, pilnvarotiem pārstāvjiem, statistiem un tādiem algotiem kungiem, kuri, ne mirkli nešauboties, no dažādām rindām iznāk uz skatuves, tiklīdz burvju mākslinieks uzaicina publiku pārliecināties, ka nenotiek krāpšana. Bet ko lai saku par citiem — normāliem lasītājiem? Manā maģiskajā kristālā vizuļo varavīksnes, slīpi atspoguļojas manas brilles, iezīmējas miniatūra iluminācija — bet tas man maz ko parāda: dažus vecus draugus, emigrantu grupu (kas vispār priekšroku dod Ļeskovam), viesdzejnieku no padomju zemes, ceļojošas trupas grimētāju, trīs polu vai serbu delegātus spogulainā kafejnīcā un pašā dziļumā — neskaidras kustības nojausmu, entuziasma pazīmes, tuvojošos jaunu cilvēku tēlus, kas māj ar rokām . . . bet tas vienkārši tāpēc, ka mani lūdz paiet malā,— tūlīt uzņems kāda prezidenta ierašanos Maskavā.

J965. gada 7. novembri Palermo

VLADIMIRS NABOKOVS

VbtKmin Nabokovs

LOLITA Redaktore I. Šmite Mākslinieciskais redaktors M. Adumāns Tehniskā redaktore V'. Plaude Korektore L. Smilga

Nodota salikšanai 30. 0-i 91. Parakstīta iespiešanai 24. 09. 91. Formāts S4x 108/32.Tipogrāfijas papirs Nr. 2. Baltikas garnitūra. Ofsctspiedums. 18,48 uzsk. iespiedi., 18*83 uzsk. krāsu nov., 20,97 izdevn. I. Pasūt. Nr. 356. Izdevniecība „Sprīdītis“, 226SC3 Rīgā, Aldaru idā 2/4. Izdevn. Nr. 33/S8/J-9. Reģistrācijas apliecība N? 000301409. Izdevums sagatavots dialoga sistCmā DIS, piedaloties LRRA „Ulla“ skaitļošanas ccr.tran. Programmētāja M. Osipova. Iespiesta a/s „Preses nnrr.s“ t'pogrāfijā, 22<0S1 Rigā, Balasta dambi 3.

Nabokovs V.

Na 060 Lolita / No kr. vai. tulk. I. Kalnciema; Autora priekšv. un pēcv.— R.: Sprīdītis, 1992 — 350 lpp.

ISBN 5—7960—0086— 1

Content

Nabokovs Vladimirs Lolita. Bālģīmja atraitņa grēksūdze

ievads

1

2

4

7

8

9

10

11

12

13

14

15

17

PAR GRĀMATU, KURAS NOSAUKUMS «LOLITA» (Pēcvārds 1958. gada amerikāņu izdevumam)

PĒCVĀRDS IZDEVUMAM KRIEVU VALODĀ