Orvels Džordžs

Mācītāja meita

Džordžs Orvels

Mācītāja meita

PIRMĀ DAĻA

I

Modinātājs uz kumodes ietarkšķējās ar metālisku, bumbas sprādzienam līdzīgu troksni. Dorotija, izrauta no kāda sarežģīta, satraucoša sapņa dzīlēm, pēkšņi uztrūkās no miega, palika guļam uz muguras un vērās tumsā, kamēr visi locekļi vēl stinga nespēka varā.

Modinātājs sievišķīgā neatlaidībā turpināja savu kaitinošo tarkšķēšanu, kas varēja ilgt pat piecas minūtes, ja neviens to neapturēja. Dorotijai smeldza viss ķermenis līdz pat pirkstu galiem, un mānīgs, nicināms žēlums pret sevi, kas viņu pārņēma no rītiem, kad vajadzēja celties, lika paslēpt galvu zem segas, lai nebūtu dzirdams pretīgais troksnis. Taču viņa saņēmās un kā paradusi asi norāja sevi: "Pietiek, Dorotij, tūlīt augšā! Nav ko laiskoties!" Salamana pamācības 6:9. Tad viņa atcerējās, ka turpinoties troksnis var pamodināt tēvu, un ar strauju kustību pielēca no gultas, sagrāba modinātāju no kumodes un izslēdza zvanu. Pulkstenis tika turēts uz kumodes tieši tāpēc, lai apklusināt to varētu, tikai izkāpjot no gultas. Tāpat tumsā viņa nometās ceļos pie gultas un noskaitīja Tēvreizi — gan diezgan izklaidīgi, jo neganti sala kājas.

Bija tieši pusseši un samērā vēss augusta ritam. Dorotija (viņas vārds bija Dorotija Hēra un viņa bija mācītāja Čārlza Hēra, Svētā Atelstana baznīcas draudzes mācītāja Naiphilā, Safolkā, vienīgā meita) uzģērba savu novalkāto flaneļa rītakleitu un taustīdamās nokāpa pirmajā stāvā. Viņu apņēma dzestrais rīta gaiss ar putekļu, mikla sienu apmetuma un

iepriekšējās dienas vakariņu palieku smārdu, un no otrā stāva gaiteņa abām pusēm pārmaiņus atskanēja gan tēva, gan viņu kalpones Ellcnas krākšana. Uzmanīgi —jo virtuves galdam bija nelāgs niķis tumsā iebelzt pa gūžas kaulu — Dorotija ielavījās virtuvē, iededza sveci uz krāsns dzcgas un, vēl joprojām ar nespēku cīnīdamās, nometās ceļos un izgrāba no pavarda pelnus.

Iekurt virtuves pavardu bija zvērīgi grūti, jo šķībais skurstenis pastāvīgi aizsērēja, un uguns iedegās tikai tad, ja to iebaroja ar mēriņu petrolejas — kā dzērāju ar džina malku pēc pamošanās. Uzlikusi vārīties tējkannu ar ūdeni, kas būs vajadzīgs tēvam skujoties, Dorotija atgriezās augšstāvā un atgrieza vannas krānu. Ellena vēl arvien krāca — skanīgi un ar jaunībai raksturīgo sparu. Būdama nomodā, viņa bija laba, strādīga kalpone, bet viena no tām meitenēm, kuru pats velns ar visiem saviem eņģeļiem nespēj dabūt ārā no gultas pirms septiņiem no rīta.

Dorotija pildīja vannu, cik lēni vien iespējams, — ja krānu atgrieza līdz galam, šņākoņa uzmodināja tēvu, — un bridi stāvēja, vērdamās blāvajā, nepievilcīgajā ūdenī. Jau no skatīšanās vien viņai bija uzmetusies zosāda. Viņa necieta aukstas vannas un tieši tāpēc no aprīļa līdz novembrim bija apņēmusies tādās mazgāties. Pārbaudot iemērkusi plaukstu — tas patiešām bija šausmīgi auksts —, viņa dzina sevi uz priekšu ar parastajiem uzmundrinājumiem. Uz priekšu, Dorotij! Meties iekšā! Lūdzu, nav ko raustīties! Tad viņa apņēmīgi iekāpa ūdenī un ļāva ledainajai jostai lēnām slīdēt arvien augstāk, līdz sausi palika vienīgi mati, kas bija uzsprausti pakausī. Nākamajā brīdī viņa iznira aizelsusies un drebinādamās un, tikko atguvusi elpu, atcerējās savu "atgādinājumu sarakstu", kuru bija iebāzusi rītakleitas kabatā un gribēja pārlasīt. Pastiepusies pār vannas malu, līdz viduklim ledainajā ūdeni, viņa uz krēsla noliktās sveces gaismā pārlaida tam acis.

7.00 Dievg.

Misis T. bērns? Apciemot.

Brokastis. Zāv. gaļa. Lūgt tēvam naudu obl.

Prasīt Ellenai — kas jāpērk virtuvei. Toniks tēvam NB. Aizkaru audums pie Soulpaipa.

Apciemot misis P., izgriezumi no Dailv Mail, zirdzenes tēja pret reimatismu. Varžaču plākst. misis L.

12.00 Čārlza I mēģināj. NB. Pasūtināt pusmārc. līmes, alumīnija krāsu 1.

Pusdienā [izsvītrots| Lenčā?…

Izvadāt draudzes žurn. NB. Misis F. parādā 3/6p.

4.30 Māšu apvien. tēja neaizmirst 2,5 jardus aud. logam.

Puķes baznīcai NB. Vara foliju 1.

Vakariņas. Olu kultenis.

Pārdrukāt tēva sprediķi. Jaunu lenti rakstāmmašīnai?

NB. Ravēt zirņus — tīteņi māc nost.

Dorotija izkāpa no vannas un noslaucījās dvielītī, kas nebija lielāks par salveti, — viņi mācītājmājā nekad nebija varējuši atļauties normāla izmēra dvieļus — uzspraustie mati atrisa un divos smagos vālos nogūla pār atslēgas kauliem. Tie bija biezi, skaisti, ārkārtīgi gaiši mati, un labi vien, ka tēvs bija aizliedzis viņai tos apcirpt īsus, jo tie bija viņas vienīgā, īstā rota. Kas attiecas uz pārējo, viņa bija vidēja auguma, diezgan tieva, bet spēcīga un labi veidota, taču seju varēja uzskatīt par viņas vājo vietu. Tā bija kalsna, ar gaišu ādu, ļoti parasta, ar bālām acīm un pagaru degunu; ieskatoties tuvāk, kļuva redzamas sīkas krunciņas ap acīm, un mute, kad lūpas nekustējās, pauda nogurumu. Pagaidām tā noteikti vēl nebija vecmeitas seja, bet pēc pāris gadiem par tādu noteikti kļūs. Taču svešinieki parasti deva viņai par vairākiem gadiem mazāk (īstenībā viņai bija nepilni divdesmit astoņi), iespējams, gandrīz bērnišķās nopietnības dēļ, ko pauda viņas acis. Kreisais apakšdelms bija nosēts ar sīkiem, sarkaniem punktiņiem, kas izskatījās kā kukaiņu kodumi.

Dorotija atkal uzģērba naktskreklu un iztīrīja zobus — tikai ar ūdeni, protams; pirms dievgalda labāk nelietot zobu pastu. Galu galā — ja jau gavē, tad gavē. Šajā ziņā Romas katoļiem taisnība — un pēkšņi viņa sarāvās un sastinga. Tad nolika zobu suku. Vēderu caurstrāvoja gandrīz fiziska sāpe.

Tad nejauks šoks, ar kādu no rīta mums par sevi atgādina nepatīkami fakti, lika viņai atcerēties miesnieka Kārgila rēķinu, kurš bija krājies nu jau septiņus mēnešus. Tas briesmīgais rēķins — tur varēja būt deviņpadsmit vai pat visas divdesmit mārciņas, kuras samaksāt nebija gandrīz nekādu cerību, — pastāvīgi indēja viņas dzīvi. Kā dienu, tā nakti tas glūnēja kaut kur zemapziņā, katru brīdi gatavs uzbrukt un mocīt viņu; un kopā ar to par sevi atgādināja ari daudzi mazāki rēķini, veidojot summu, par kuru viņa pat domāt neiedrošinājās. Gandrīz neviļus viņa sāka lūgties: "Lūdzu, Dievs, dari tā, lai šodien Kārgils nesūta savu rēķinu!" Bet jau nākamajā mirklī viņa izlēma, ka šāda lūgšana ir pasaulīga un ķecerīga, tāpēc izlūdzās par to piedošanu. Tad, uzģērbusi rītakleitu, viņa steidzās lejā uz virtuvi cerībā tur aizmirst par rēķinu.

Uguns kā parasti bija izdzisusi. Dorotija iekūra to no jauna, atkal pielejot petroleju un notriepjot rokas ar ogļu putekļiem, tad nepacietīgi gaidīja, līdz tējkanna uzvārījās. Tēvs ūdeni gaidīja ceturksni pēc sešiem. Ar septiņu minūšu novēlošanos Dorotija uznesa to augšā un pieklauvēja pie tēva durvīm.

"Iekšā, iekšā!" atsaucās īgna, klusināta balss.

Istaba, kuras logus klāja biezi aizkari, bija sasmakusi un ar īpatnēju vīrišķu aromātu. Mācītājs bija aizdedzis sveci uz naktsgaldiņa un gulēja uz sāniem, skatīdamies savā zelta pulkstenī, kuru tikko bija izvilcis no spilvena apakšas. Mati viņam bija sirmi un kupli. Pār plecu viena spoža acs īgni vērās Dorotijā.

"Labrīt, tēvs."

"Es ļoti priecātos, Dorotij," atskanēja diezgan neskaidri izrunāti vārdi — mācītāja balss vienmēr skanēja apslāpēti un vccišķi, ja nebija ielikta protēze, — "ja tu papūlētos no rīta laikus dabūt Ellenu laukā no gultas. Vai arī pati būtu mazliet precīzāka."

"Piedod, tēvs! Virtuvē pastāvīgi nodziest uguns."

"Labi! Noliec ūdeni uz tualetes galda. Noliec un atvelc aizkarus!"

Ārā jau bija gaišs, bet rīts izskatījās apmācies un drūms. Dorotija aizsteidzās uz savu istabu un saģērbās zibenīgā ātrumā tāpat kā citus sešus rītus no septiņiem. Istabā bija tikai mazs spoguļa četrstūrītis, bet viņa neizmantoja pat to. Tikai aplika ap kaklu zelta krustiņu, — vienkāršu zelta krustu; lūdzu, nekādus krucifiksus! — savija matus mezglā, diezgan pavirši nostiprināja pakausī ar matadatām un triju minūšu laikā uzrāva mugurā drēbes (pelēku džemperi, apvalkātus īru tvīda auduma svārkus un jaku, zeķes, kuru krāsa īsti nesaderēja ar svārkiem, un krietni apnēsātas brūnas kurpes). Pirms došanās uz baznīcu vajadzēja vēl sakopt ēdamistabu un tēva kabinetu, bez tam lūgšanas pirms Svētā Vakarēdiena prasīja ne mazāk kā divdesmit minūtes.

Kad viņa izstūma pa vārtiem velosipēdu, rīts vēl arvien bija nomācies un zāle rasas pilna. Cauri miglai, kas ietina pakalni, kā drūma sfinksa neskaidri vīdēja Svētā Atelstana baznīca, un tās vienīgais zvans sēri dunēja — bim! bam! bim! bam! Tagad lietojams bija tikai viens zvans, pārējie septiņi bija nomontēti un pēdējos trīs gadus klusējot gulēja uz zvanu torņa grīdas, ar savu svaru to palēnām ielaužot. No tāluma cauri miglai atplūda Romas katoļu baznīcas zvana skarbās skaņas — tas bija nepatīkams, lēts bleķa gabals, kuru Svētā Atelstana baznīcas mācītājs mēdza salīdzināt ar virtuves zvaniņu, kura šķindoņa vēsta, ka bulciņas gatavas.

Dorotija sēdās uz velosipēda un, pār stūri nolīkusi, aši minās augšup pa kalnu. Viņas plānais deguns rita dzestrumā bija sasarcis. Kaut kur virs galvas, pret mākoņainajām debesīm neredzama, vīteroja pļavu tilbīte. Šai rita stundā agri mana dziesma ceļas augšup pie Tevis! Dorotija atslēja velosipēdu pie kapsētas vārtiem un, pamanījusi, ka rokas vēl arvien notrieptas ar ogļu putekļiem, pieliecās un notrina tās garajā, mitrajā zālē, kas bija saaugusi starp kapu kopiņām. Tad zvans apklusa, un viņa iesteidzās baznīcā, kur tieši tajā brīdī ķesteris Progits skrandainā sutanā un lieliem strādnieka zābakiem kājās klumpačoja pa sānu aili, lai ieņemtu tfiSTū pīti sānu altāra.

Baznīca bija ļoti auksta un oda pēc vaska svecēm un pagātnes pīšļiem. Tā bija liela baznīca, daudz par lielu savai draudzei, pussagruvusi un pustukša. Trīs šaurās solu saliņas aizņēma tikai nepilnu pusi jomas, un aiz tām stiepās kaila akmens grīda, kurā daži padzisuši uzraksti vēstīja par seniem apbedījumiem. Jumts virs altārtelpas bija redzami ieliecies; blakus kolektes kastītei divi sacaurumoti baļķu gali mēmi liecināja, ka re darbojušies kristietības nāvīgākie ienaidnieki — par kapračiem sauktas vaboles. Caur nespodriem stikliem baznīcā ieplūda bāla gaisma. Caur vaļējām dienvidu puses durvīm bija redzama spuraina ciprese un liepa, kuras zari bezsaules rītā izskatījās pelēcīgi un vējā viegli šūpojās.

Kā parasti bez Dorotijas bija tikai vēl viena dievgaldniece — vecā mis Meifila no Greindžas. Dievgaldnieku bija tik maz, ka mācītājam pat neizdevās sadabūt zēnus, kas varētu palīdzēt dievkalpojuma laikā; tic piekrita nākt tikai svētdienu rītos, kad draudzes priekšā varēja padižoties sutanās un stihārijos. [1] Dorotija iegāja solu rindā aiz muguras mis Mcifilai un, sodīdama sevi par kādu vakardienas grēku, atstūma malā spilventiņu un notupās ceļos uz kailās akmens grīdas. Mācītājs sutanā un īsā audekla stihārijā aši skaitīja lūgšanas ievingrinātā balsī, kas nu, kad zobi bija mutē, skanēja gana skaidri un dīvaini nelaipni. Viņa prasīgajā, vecajā sejā, bālā kā sudraba monēta, jautās atsvešināta, gandrīz nicīga izteiksme. Šķita, it kā viņš teiktu: "Šis ir likumīgs sakraments un mans pienākums ir jums to sniegt. Bet atcerieties, ka esmu tikai jūsu priesteris, ne draugs. Kā cilvēks es izjūtu pret jums nepatiku un jūs nicinu." Ķesteris Progits, četrdesmitgadīgs vīrs ar cirtainiem, sirmiem matiem un sārtu, izmocītu seju, pacietīgi stāvēja blakus, neko nesaprazdams, bet cieņas pilns, un knibinājās ap mazo dievgalda zvaniņu, kas gandrīz pazuda viņa milzīgajās, sarkanajās plaukstās.

Dorotija piespieda pie acīm pirkstus. Viņa vēl nebija paspējusi koncentrēt domas — Kārgila rēķins joprojām neizgāja no prāta. Lūgšanas, kuras viņa zināja no galvas, līdz apziņai netika. Tiklīdz viņa uz mirkli pacēla acis, skatiens tūlīt sāka klejot. Vispirms uz augšu pie bezgalvainajiem jumta eņģeļiem, uz kuru kakliem vēl arvien bija redzami puritāņu zaldātu zobenu cirtieni, tad atpakaļ pie mis Mcifilas melnās, kotletei līdzīgās cepures un trīsošajiem ahāta auskariem. Mis Meifilai mugurā bija garš, melns, apskretis mētelis ar mazu, apdilušu un sataukojušos karakula apkakli, kuru Dorotija atcerējās tikpat ilgi, cik pazina mis Mcitilu. Tas bija šūts no kāda īpatnēja auduma, kas atgādināja muarē zīdu, taču bija biezāks, un pār to paloja" melnas svēdras, neveidojot nekādu noteiktu rakstu. Tas varētu pat būt leģendārais un plaši izdaudzinātais melnais bombazīns [2] . Mis Mcifila bija ļoti veca, tik veca, ka neviens neatcerējās viņu citādu kā vien vecišķu. No viņas plūda tikko jaušama smarža — gaistošs aromāts, ko veidoja odekolons un naftalīns ar nelielu džina piedevu.

No savas jakas atloka Dorotija izvilka garu kniepadatu ar stikla bumbiņu galā un paslepen, mis Meifilai aiz muguras slēpdamās, iedūra sev delmā. Miesa sāpīgi sarāvās. Tāds bija pašas pieņemtais likums — tiklīdz viņa sevi pieķēra paviršā attieksmē pret lūgšanām, iedurt rokā tā, lai nāk asinis. Tā viņa sevi disciplinēja un pasargāja no necieņas un ķecerīgām domām.

Turot adatu gatavībā, viņai kādu bridi izdevās koncentrēties lūgšanai. Tēvs ar vienu tumšu aci kritiski vēroja mis Meifilu, kura ik pa brīdim meta krustus — šo ieradumu viņš neatzina. Ārā vīteroja strazds. Dorotija ar šausmām konstatēja, ka pašapmierināti pēta ieloces tēva stiliārijā, kuru pirms diviem gadiem pati bija šuvusi. Sakodusi zobus, viņa iedūra adatu rokā vismaz pusccntimetra dziļumā.

Atkal uz ceļiem. Draudzes grēksūdze. Dorotijas acis no jauna bija sākušas klejot — ak vai! — šoreiz pa vitrāžu labās puses logā, kuras zīmējumu bija izgatavojis sers Vords Tuks no Karaliskās Mākslas akadēmijas 1851. gadā un kurā bija redzams, kā Svēto Atelstanu pie debesu vārtiem apsveic Gabriēls un vesels bars eņģeļu, visi ļoti līdzīgi cits citam un karalienes vīram. Un viņa iedūra adatu jaunā vietā. Tad sāka apzinīgi meditēt par katras lūgšanu frāzes nozīmi un tā piespieda sevi saņemties. Taču daudz netrūka, ka būtu atkal vajadzējis ķerties pie adatas, kad Progits pa vidu "Tāpēc līdz ar viesiem eņģeļiem un erceņģeļicm" paskandināja zvaniņu, jo kā vienmēr šajā vietā viņa izjuta briesmīgu kārdinājumu smieties. Prātā bija tēva stāsts par to, kā bērnībā viņš kalpojis priesterim pie altāra; dievgalda zvaniņam toreiz bijusi ieskrūvējama mēle, kura reizēm kļuvusi vaļīga; un tā priesteris teicis: "Tāpēc līdz ar visiem eņģeļiem un ercenģeļiem, un visiem debesu pulkiem mēs slavējam lavu godību, arvien vairāk cildinot Tevi un sakot — piegriez ciešāk, mazais stulbeni, piegriez ciešāk!"

Kad mācītājs beidza konsekrāciju, mis Mcifīla ļoti lēni un ar grūtībām pietrausās kājās stīvi kā koka lelle, ar katru kustību izplatot ap sevi spēcīgu naftalīna smaku. Atskanēja dīvaina brakšķēšana — tā droši vien bija viņas korsete, taču troksnis radīja iespaidu, it kā tur kauli berzētos cits pret citu. Nebija grūti iedomāties, ka zem melnā mēteļa slēpjas tikai sauss skelets.

Dorotija vēl kādu brīdi palika stāvam. Mis Meifila lēniem, nedrošiem soļiem vilkās uz altāra pusi. Viņa tikko spēja paiet, taču ļoti apvainojās, ja kāds piedāvājās palīdzēt. Vccišķajā, bezkrāsainajā sejā mute izskatījās pārsteidzoši liela, vaļīga un mitra. Apakašlūpa, aiz vecuma nokārusies, atsedza smaganas un rindu mākslīgo zobu, dzeltenīgus kā vecu klavieru taustiņi. Pār augšlūpu nokarājās tumšas, valgas ūsas. Tā nebija pievilcīga mute; ne tāda, kuru gribētos redzēt dzeram no tavas krūzes. Pēkšņi, pavisam spontāni, it kā pats velns to būtu ielicis viņai mutē, Dorotijas lūpas veidoja lūgšanu: "Ak, Dievs, neliec man dzert no kausa pēc mis Meifilas!"

Nākamajā mirklī, šausmās aptvērusi savu vārdu nozīmi, viņa vēlējās, kaut labāk būtu mēli nokodusi, nekā teju soli no altāra atļāvusies tādu ķecerību. Viņa atkal izvilka no atloka adatu un iedūra tik dziļi, ka aiz sāpēm gandrīz iekliedzās. Tad viņa piegāja pie altāra un pazemīgi nometās ceļos pa kreisi no mis Meifilas, lai kausu saņemtu tikai pēc viņas.

Uz ceļiem tupot, ar noliektu galvu un gurniem piespiestām rokām viņa steigšus izlūdzās piedošanu, iekams tēvs ar dievmaizīti vēl nebija viņu sasniedzis. Taču doma bija pārtrūkusi. Pēkšņi viņa juta, ka lūdzas velti: lūpas kustējās, bet lūgšanas nenāca no sirds un bija bezjēdzīgas. Viņa dzirdēja, kā pa grīdu švīkst Progita zābaki un tēva skaidrā, zemā balss nomurmina "Ņemiet un ēdiet", viņa redzēja nodilušā, sarkanā paklāja stūri sev zem ceļiem, viņa saoda putekļu un odekolona, un naftalīna smārdu; bet par Kristus miesu un asinīm, par to, kālab šurpu nākusi, viņa nespēja domāt. Galvā bija pilnīgs tukšums. Šķita, ka viņa nav spējīga lūgties. Dorotija cīnījās ar sevi, koncentrējās, mehāniski atkārtoja lūgšanas pirmās frāzes, bet tās bija bez jēgas, bez nozīmes — vārdi kā tukšas čaulas. Tēvs ar savu veco, skaisti veidoto roku sniedza viņai dievmaizīti. Viņš turēja to ar rādītājpirkstu un īkšķi izsmalcināti, gandrīz ar nepatiku, it kā tā būtu karote ar zālēm. Acs vēl arvien kavējās pie mis Meifilas, kura bija sametusies līkumā kā sprīžmetis, kauliem krakšķot un krustoties tik enerģiski, ka šķita — uz mēteļa priekšas viņa veido sarežģītu lentīšu rotājumu. Vairākas sekundes Dorotija vilcinājās un neņēma dievmaizīti. Viņa neuzdrīkstējās to darīt. Tad jau labāk, daudz labāk pamest altāri, nekā pieņemt sakramentu ar tādu haosu sirdī!

Tad viņa neviļus pameta skatienu sānis, cauri vaļējām dienvidu puses durvīm. Caur mākoņiem pēkšņi bija izlauzies spožs saulstaru kūlis. Tas spraucās cauri liepu lapām, un zars, kurš liecās pāri durvīm, uz mirkli iezaigojās košā, nepārspējamā zaļumā, zaļākā par nefrītu vai smaragdu, vai Atlantijas ūdeņiem. Šķita, ka uzdzirkstījis kāds neredzēti spožs dārgakmens, pielejot durvju aili ar zaļu gaismu, un tad pēkšņi apdzisis. Dorotijas sirdi pāršalca negaidīts prieks. Dzīvās krāsas mirdzums prātam neaptveramā veidā bija atgriezis viņā dvēseles mieru, mīlestību uz Dievu, spēju to godināt. Dīvainā kārtā lapu zaļums no jauna darīja iespējamu lūgšanu. Ak, jūs, visas zaļās lietas uz zemes, slavējiet Kungu! Priekā un pateicībā viņa sāka dedzīgi lūgties. Oblāta izkusa viņai uz mēles. Viņa satvēra tēva sniegto kausu un pielika pie lūpām bez pretīguma, pat aitādu kā prieku, šādi zemojoties, jo mis Meifilas mitro lūpu nospiedums uz sudraba kausa malas vēl arvien bija redzams.

II

Svētā Atelstana baznīca slējās Naiphilas augstākajā vietā, un, ja uzkāpa tornī, apkārtne bija pārskatāma kādas desmit jūdzes uz visām pusēm. Nevar gan teikt, ka tur būtu kaut kas īpašs, ko redzēt, — tikai zemā, viegli viļņotā Austrumanglijas ainava, neciešami garlaicīga vasarā, interesantāka ziemā, kad to atdzīvināja daudzās gobas, kuru kailo zaru vēdekļi pret pelēkajām debesīm veidoja īpatnēju rakstu.

Tepat kalna pakājē gulēja pilsēta, kuru divās nevienādās daļās pāršķēla Lielā iela, šķērsodama to austrumu—rietumu virzienā. Dienvidu pusē pletās vecākā, ar lauksaimniecību saistītā, cienījamākā daļa. Ziemeļu pusē atradās Blifila-Gordona cukurbiešu pārstrādes rūpnīca ar tai piegulošajām ēkām, un visapkārt tai juku jukām bija izvietotas neglītas, dzeltenu ķieģeļu kotedžas, kuras galvenokārt apdzīvoja rūpnīcā nodarbinātie. Rūpnīcas strādnieki, kas veidoja lielāko dalu no diviem tūkstošiem pilsētas iedzīvotāju, bija ienācēji, pilsētnieki un gandrīz visi kā viens — bezdievji.

Pilsētas sabiedriskā dzīve veidojās ap divām asīm jeb centriem — Naiphilas Konservatīvo klubu (oficiāli licencēts), pa kura centrālo logu jebkurā laikā pēc bāra atvēršanas varēja redzēt pilsētas izcilāko pārstāvju apaļās, sārtās sejas kā druknas zelta zivtiņas aiz akvārija stikla sienas, un Veco Tējas Bodi mazliet tālāk uz Lielās ielas, — tā bija Naiphilas dāmu galvenā pulcēšanās vieta. Nebūt Vecajā Tējas Bodē katru ritu starp desmitiem un vienpadsmitiem, lai izdzertu tasi "rita kafijas" un kādu pusstundu pačivinātu augstākās vidusšķiras balsu kori ("Mana dārgā, viņam bija deviņi pīķi un trumpja dāma, un viņš izspēlēja netrumpi, kā tev patīk! Ak, dārgā, jūs taču negribat teikt, ka atkal maksājat par manu kafiju? Tas nu ir pārāk laipni! Bet rīt es obligāti maksāšu par jūsējo. Nu paskatieties tikai uz mīļo, mazo Toto, kā viņš sēž, ķepiņas pacēlis, un izskatās tik gudrs, un rausta mazo melno deguntiņu, nu, kā tad, manu mīlulīt, kā tad, māmiņa iedos tev cukurgraudiņu, iedos, iedos. Lūdzu, Toto!"), nozīmētu nepiederēt pie Naiphilas smalkās sabiedrības. Draudzes mācītājs ar savu aso mēli dēvēja šīs dāmas par "kafijas gvardi". Netālu no kičīgo villu kolonijas, kurās mitinājās "kafijas gvarde", liela zemes īpašuma vidū atradās mis Meifilas māja — Greindža. Tā bija dīvaina, no sarkaniem ķieģeļiem celta senas pils imitācija ar šaujamlūkām — kādreizējā īpašnieka untums, celta ap 1870. gadu un, par laimi, gandrīz neredzama aiz biezi saaugušiem kokiem un krūmiem.

Mācītājmāja atradās pakalnē ar fasādi pret baznīcu un sētas pusi pret Lielo ielu. Tā bija ēka, kas neiederējās šajā laikmetā, neērti liela, ar dzeltenu, aplupušu apmetumu klātām sienām. Kāds no agrākajiem mācītājiem vienā pusē bija piebūvējis lielu ziemas dārzu, kuru Dorotija izmantoja kā darba telpu, bet kurš brēktin brēca pēc remonta. Mājas priekšā auga kuplas egles un liels, plati ieplēties osis, laupot gaismu tās puses istabām un izslēdzot jebkādu iespēju šajā dārza daļā audzēt puķes. Sētas pusē atradās plašs sakņu dārzs. Smagākos rakšanas darbus pavasarī un rudenī veica Progits, Dorotija sēja, stādīja un ravēja, kad vien varēja atlicināt tam laiku, — tomēr sakņu dārzs parasti bija nezāļu pārņemts.

Dorotija nolēca no velosipēda pie vārtiem, pie kuriem kāds bezkaunīgi bija pielīmējis plakātu ar tekstu "Balsojiet par Blifilu-Gordonu un lielākām algām!" (Bija sākusies vēlēšanu kampaņa, un misters Blifils-Gordons bija konservatīvo kandidāts.) Atvērusi ārdurvis, Dorotija uz izvalkātā kokospalmu paklājiņa ieraudzīja divas vēstules. Viena bija no lauku apgabala dekāna [3] un otra — plāna, nepievilcīga aploksne no Catkin&Palm, drēbnieku firmas, kas šuva tēva amata tērpus. Tātad skaidrs, ka rēķins. Mācītājs kā parasti bija paņēmis tās vēstules, kas viņu interesēja, un pārējās atstājis. Noliekusies, lai tās paceltu, Dorotija ar šausmām ieraudzīja neapzīmogotu aploksni, kas bija aizķērusies vēstuļu spraugā.

Rēķins — tas noteikti bija rēķins! Turklāt, vien acis uzmetusi, viņa "zināja", ka tas ir briesmīgais rēķins no miesnieka Kārgila. Sirds viņai pamira. Vienu brīdi viņa pat sāka lūgties, lai tas nebūtu Kārgila rēķins, lai tas būtu tikai rēķins no Soulpaipa, manufaktūras preču tirgotāja, par trim šiliņiem un deviņiem pensiem, vai arī rēķins no maiznieka vai piena pārdevēja — jebkas, tikai ne Kārgila rēķins! Tad saņēmusies viņa izvilka aploksni no spraugas un ar strauju kustību atplēsa. "Kopā jāmaksā 21 mārciņa, 7 šiliņi un 9 pensi." [4]

Tas bija mistera Kārgila grāmatveža bezpersoniskais rokraksts. Bet zemāk sekoja trekniem, kareivīgiem burtiem rakstīts un pasvītrots teksts: "Ar šo daru jums zināmu, ka parāds krājas jau ļoti ilgu laiku. Būšu pateicīgs, ja to nokārtosiet, cik ātri vien iespējams. S. KĀRGILS."

Dorotija bija kļuvusi bālāka un juta, ka brokastis ēst nekāro. Viņa iebāza rēķinu kabatā un iegāja ēdamistabā. Tā bija neliela, patumša telpa, kurai acīm redzami bija vajadzīgas jaunas tapetes un tāpat kā visas citas mācītājmājas istabas tā šķita iekārtota ar mēbelēm, kas izsviestas no lietotu mantu veikala. Mēbeles bija "labas", bet galīgi nodzīvotas, un krēsli tik loti ķirmju izgrauzti, ka droši uz tiem varēja sēdēt vien tad, ja zināja katra vājās vietas. Pie sienas karājās vecas, tumšas, apbružātas mc-

tāla gravīras, viena no tām — van Deika darinātais Čārlza I portrets — reiz laikam bijusi pat diezgan vērtīga, bet tagad mitruma sabojāta.

Mācītājs stāvēja tukšā kamīna priekšā, sildīdamies pie iedomātas uguns un lasīdams vēstuli, kas bija izņemta no garas, zilas aploksnes. Viņam mugurā vēl arvien bija melna muarē sutana, kas lieliski izcēla viņa kuplos, sirmos matus un bālo, smalko, bet ne visai laipno seju. Dorotijai ienākot, viņš nolika vēstuli, izvilka savu zelta pulksteni un zīmīgi to pētīja.

"Baidos, kas esmu mazliet nokavējusies, tēvs."

"Jā, Dorotij, tu esi mazliet nokavējusies,'''' sacīja mācītājs, atkārtodams viņas vārdus ar nelielu, bet zīmīgu uzsvaru. "Tu esi nokavējusies divpadsmit minūtes, ja gribam būt precīzi. Vai tev nešķiet, Dorotij, ka dienās, kad man jāceļas ceturksni pēc sešiem, lai svinētu dievgaldu, un es pārnāku mājās noguris un izsalcis, būtu ļoti vēlams, lai tu ierastos uz brokastīm laikā, nevis mazliet nokavējusies?"

Acīm redzami mācītājs bija savā "nelāgajā noskaņojumā", kā Dorotija to maigi dēvēja. Viņš runāja nogurušā, izsmalcinātā balsī, kas nekad nekļuva īsti dusmīga, bet nekad arī neskanēja īsti laipni, — tā bija viena no tām balsīm, kas visu laiku it kā saka: "Es patiešām nespēju saprast, par ko tā jāsatraucas!" Radās iespaids, ka viņš pastāvīgi cieš no citu cilvēku muļķības un uzmācības.

"Piedod, tēvs! Bet man katrā ziņā vajadzēja iegriezties pie misis Tonijas." (Misis Tonija bija atgādinājumu sarakstā minētā misis T.) Viņai šonakt piedzima mazulis, un tu zini — viņa apsolīja, ka pēc tā piedzimšanas atnāks uz baznīcu saņemt svētību. Bet viņa to nedarīs, ja uzskatīs, ka mēs par viņu neinteresējamies. Tu labi zini, kādas ir šīs sievietes, — šķiet, ka pret svētības saņemšanu tās sajūt pat tādu kā nepatiku. Un tās noteikti nenāks, ja es nepierunāšu."

Nevarētu teikt, ka mācītājs ieņurdējās, taču skaņa, kuru viņš izdvesa, dodamies pie brokastu galda, pauda neapmierinātību. Tai vajadzēja vēstīt, ka, pirmkārt, nākt un saņemt svētību ir misis Tonijas pienākums un tas jādara bez kādas pierunāšanas; otrkārt, ka Dorotijai neklājas izniekot savu laiku, apciemojot visādus salašņas, it īpaši pirms brokastīm.

Misis Tonija bija strādnieka sieva un dzīvoja in partibus infidelium [5] , uz ziemeļiem no Lielās ielas. Mācītājs uzlika plaukstu uz krēsla atzveltnes un klusēdams uzmeta Dorotijai skatienu, kas pauda: " Vai beidzot varam ēst? Vai ari tu vēl kaut ko izdomāsi?"

"Šķiet, ka viss ir uz galda, tēvs," sacīja Dorotija. "Varbūt tu noskaitīsi lūgšanu…"

" lienedietus benedicat," [6] sacīja mācītājs, noceldams no brokastu šķīvja apdilušu sudraba vāku. Šis vāks un apzeltītā ievārījuma karote bija ģimenes mantojums; naži un dakšiņas, tāpat kā vairums trauku bija pirkti pie Vulvorta. "Atkal bekons," piebilda mācītājs, pētīdams trīs nelielās gaļas šķēles, kas sagriezušās gulēja uz grauzdētas maizes kvadrātiem.

"Diemžēl nekā cita mums mājās nav," Dorotija taisnojās.

Mācītājs satvēra dakšiņu ar rādītājpirkstu un īkšķi un ļoti uzmanīgi, it kā tas būtu sērkociņš, kurš jānoceļ no kaudzītes, pārējos nesakustinot, apgrieza vienu no šķēlēm.

"Es, protams, zinu," viņš sacīja, "ka bekons brokastīs angļiem ir gandrīz tikpat sena tradīcija kā parlamentāra valdība. Bet vai tev neliekas, Dorotij, ka reizēm mēs varētu ēst arī kaut ko citu?"

"Bekons tagad ir tik lēts," Dorotija ar nožēlu sacīja. "Būtu gandrīz vai grēks to nepirkt. Šis maksāja tikai piecus pensus mārciņā, un es redzēju gluži pieklājīgu bekonu pat par trim pensiem."

"Droši vien dāņu. Cik dažādus dāņu iebrukumus šai zemei nācies piedzīvot! Vispirms ar uguni un zobenu un tagad ar viņu pretīgi lēto bekonu. Interesanti, kurš no tiem prasījis vairāk dzīvību?"

Savas asprātības uzmundrināts, mācītājs iegrozījās krēslā ērtāk un krietni pabrokastoja, ēzdams to pašu apnicināto bekonu, kamēr Dorotija (viņa šorīt gaļu vispār neēda, jo sodīja sevi par vakar izteikto "sasodīts" un pusstundas laiskošanos pēc lenča) prātoja, kā labāk uzsākt sarunu.

Viņu gaidīja ārkārtīgi nepatīkams pienākums — lūgt naudu. Jau piemērotākos brīžos izdabūt no tēva naudu bija gandrīz neiespējami, un skaidri redzams, ka šorīt tas būs sarežģītāk nekā jebkad. "Sarežģīts" bija vēl viens no Dorotijas eifemismiem. Laikam saņēmis kādu sliktu ziņu, Dorotija ar smagu sirdi nodomāja, skatoties uz zilo aploksni.

Droši vien neviens, kuram ar mācītāju gadījies vismaz desmit minūtes aprunāties, nenoliegtu, ka viņš ir "sarežģīts" cilvēks. Izskaidrojums viņa gandrīz pastāvīgajam īgnumam slēpās nenoliedzamajā faktā, ka viņš pats bija anahronisms. Viņam nebija vietas modernajā pasaulē; tās gaisotne izraisīja viņā pretīgumu un niknumu. Dažus gadsimtus agrāk viņš kā laimīgs plurālists būtu varējis rakstīt dzejoļus vai vākt fosilijas, kamēr vikāri par 40 mārciņām gadā aprūpētu draudzes. Pat tagad viņš varētu izslēgt divdesmito gadsimtu no savas apziņas, ja vien būtu bagātāks. Bet dzīvot pagātnē ir dārgs prieks — tam nepieciešami vismaz divi tūkstoši gadā. Mācītājs, kuru nabadzība bija piekalusi Ļeņina un Daily Mail laikmetam, atradās hroniskā uzbudinājuma stāvoklī, kuru viņš gluži dabiski izgāza uz tuvāko cilvēku, tātad Dorotiju.

Dzimis 1871. gadā kā baroneta jaunākā dēla dēls, viņš bija kļuvis par garīdznieku, jo tā izsenis bijusi jaunāko dēlu profesija. Viņa pirmā darba vieta bija liela graustu rajona draudze Austrumlondonā — nepatīkama, huligāniska vide, kuru viņš atcerējās ar pretīgumu. Jau tajā laikā zemākās šķiras (kā viņš tās uzsvērti dēvēja) kļuva arvien nepakļāvīgākas. Mazliet labāk bija kādā attālā Kentas nostūrī, kur viņš pildīja galvenā vikāra pienākumus (Dorotija bija dzimusi Kentā) un pazemīgie, nomāktie ciema ļaudis vēl arvien noņēma cepuri "viņa godības" priekšā. Bet tad viņš jau bija paguvis apprecēties, un laulības dzīve izvērtās velnišķi nelaimīga; jo vairāk tāpēc, ka garīdznieki nedrīkst strīdēties ar savām sievām un nesaskaņas vajadzēja slēpt, tā darot tās desmitkārt smagākas. Uz Naiphilu viņš bija pārnācis 1908. gadā trīsdesmit septiņu gadu vecumā ar jau neatgriezeniski sabojātu raksturu — raksturu, kas galu galā atsvešināja no viņa visus draudzes locekļus — kā vīriešus, tā sievietes un bērnus.

Nevarētu teikt, ka viņš bija slikts mācītājs, ciktāl tas attiecās uz viņa tiešajiem amata pienākumiem, — tos viņš veica pedantiski korekti, varbūt pat pārāk korekti "zemās" anglikāņu baznīcas draudzei. [7] Viņš vadīja dievkalpojumus ar nevainojamu gaumi, teica apbrīnojamus sprediķus un cēlās no rīta mazā gaismiņā katru trešdienu un piektdienu, lai pieņemtu dievgaldniekus. Bet to, ka mācītājam ir pienākumi arī ārpus baznīcas sienām, viņš nekad nopietni nebija apsvēris. Nespēdams algot vikāru, viņš visu melno darbu draudzē bija uzticējis sievai un pēc viņas nāves 1921. gadā Dorotijai. Ļaudis mēļoja, ļauni un nepamatoti, ka viņš ari sprediķus labprāt uzticētu Dorotijai, ja vien tas būtu iespējams. "Zemākās šķiras" jau no sākta gala bija sapratušas viņa attieksmi pret tām, un, būtu viņš bagāts, droši vien paraduma pēc arī viņam laizītu zābakus; tagad viņu tikai ienīda. Viņam gan tas bija gluži vienaldzīgi, jo šo ļaužu eksistenci viņš lielā mērā pat nepamanīja. Bet arī ar augstākajām šķirām attiecības neveidojās labāk. Viņš sastrīdējās ar visām grāfistes vadošajām amatpersonām, un, kas attiecas uz pilsētas vidusšķiru, tad kā baroneta mazdēls viņš to nicināja un savu nicinājumu nemaz necentās slēpt. Divdesmit triju gadu laikā viņš bija panācis to, ka no aptuveni sešiem simtiem Svētā Atelstana draudzes locekļu bija palikuši vairs tikai nepilni divi simti.

Bet tur nebija vainojams tikai viņa raksturs. Vecmodīgais "augstais" anglikānisms, pie kura mācītājs ietiepīgi turējās, vienlīdz kaitināja visas draudzē pārstāvētās šķiras. Modernajā pasaulē mācītājam, kurš vēlas saglabāt savai draudzi, ir tikai divas iespējas. Vai nu tam jāsludina anglokatolicisms tīrā un vienkāršā, vai, pareizāk sakot, tīrā, bet ne vienkāršā veidā; vai arī viņam jābūt pārdroši modernam un brivdomīgam un sprediķos jāpierāda, ka elles nav un visas labās reliģijas ir vienlīdz labas. Mācītājs

•

negāja nevienu no šiem ceļiem. No vienas puses, viņš dziļi nicināja anglokatolisko kustību. Tā bija izplatījusies, atstājot viņu pilnīgi neskartu; viņš to nicīgi saukāja par "Romas sērgu". No otras puses, viņa sludinātais "augstais" anglikānisms nebija pieņemams draudzes vecākajiem locekļiem. Laiku pa laikam viņš tos galīgi pārbiedēja, lietodams liktenīgo vārdu "katolisks" ne tikai tā likumīgajā kontekstā ticības apliecinājumā, bet arī no kanceles. Gluži dabiski draudze ar katru gadu kļuva arvien mazāka, un tieši Labākie Ļaudis aizgāja pirmie. Lords Poktorns no Poktornkortas, kuram piederēja piektā daļa grāfistes, misters Līviss, pensionēts ādu tirgonis, sers Ed vārds Hjūsons no Krebtriholas un tie vidusšķiras pārstāvji, kam piederēja automobiļi, Svētā Atelstana draudzi bija pametuši. Lielākā daļa svētdienu rītos brauca uz piecas jūdzes attālo Milboro. Milboro bija pilsēta ar pieciem tūkstošiem iedzīvotāju un divām baznīcām — Svētā Edmunda un Svētā Vcdekinda. Pirmā sekoja modernisma tendencēm — virs altāra karājās citāts no Bleika "Jeruzalemes", un Svētā Vakarēdiena vīns tika pasniegts liķiera glāzēs; Svētā Vcdekinda baznīca pārstāvēja anglokatolisko virzienu un atradās pastāvīgā karastāvoklī ar bīskapu. Bet misters Kamerons, Naiphilas Konservatīvo kluba sekretārs, bija pārgājis pie Romas katoļiem, un viņa bērni aizrautīgi darbojās Romas katoļu literārajā apvienībā. Runāja, ka mājā tiem esot papagailis, kuram mācot sacīt Extra ecclesiam nullei salus. [8] Tā nu neviens kaut cik ievērojams cilvēks, izņemot mis Meifilu no Greindžas, nepalika uzticīgs Svētā Atelstana baznīcai. Viņa pati apgalvoja, ka lielāko daļu savas naudas esot novēlējusi baznīcai; taču kolektes traukā viņa nekad nebija ielikusi vairāk par sešiem pensiem, un izskatījās, ka dzīvot viņa taisās mūžīgi.

Pirmās desmit brokastu minūtes pagāja pilnīgā klusumā. Dorotija mēģināja saņemties, lai sāktu runāt — acīmredzot bija nepieciešama kaut kāda saruna, lai nonāktu pie naudas jautājuma — bet viņas tēvs nebija tas cilvēks, ar kuru varētu tērzēt tikai tērzēšanas dēļ. Reizēm viņa prāts aizmaldījās tādās abstrakcijās, ka viņš pat nedzirdēja sarunu biedru; citreiz turpretī viņš bija pati uzmanība, vērīgi ieklausījās teiktajā un tad nogurušā balsī aizrādīja, ka tam vispār nav nekādas jēgas. Pieklājīgas banalitātes — par laiku un tamlīdzīgas — parasti izraisīja viņā sarkasmu. Tomēr Dorotija nolēma sākt ar laiku.

"Tāda dīvaina diena, vai ne?" viņa sacīja, jau izrunājot šos vārdus, sajuzdama to bezjēdzību.

"Kas tajā dīvains?" apjautājās mācītājs.

"Nu, no rita bija tik auksts un miglains, bet nu parādījusies saule, un laiks jūtami uzlabojies."

"Vai tad šajā faktā ir kas īpaši dīvains?"

Tas acīm redzami nederēja. Viņš noteikti saņēmis sliktas ziņas, Dorotija nodomāja. Tomēr mēģināja vēlreiz.

"Tu, tēt, gan varētu kādā brīdī iznākt ārā un uzmest acis mūsu sakņu dārzam. Šogad lieliski padevušās kāršu pupas! Pākstis būs vai pēdas garumā. Pašas skaistākās, protams, gribu saglabāt Ražas svētkiem. Man ienāca prātā, ka būtu jauki izgreznot kanceli ar pupu vītnēm, iekarot tajās pa tomātam."

Tas bija faux pas. [9] Mācītājs pacēla acis no šķīvja ar dziļas nepatikas izteiksmi sejā.

"Mana dārgā Dorotija," viņš asi teica, "vai tiešām jau tagad jāsāk man uzmākties ar Ražas svētkiem?"

"Piedod, tēvs!" Dorotija apmulsusi sacīja. "Es negribēju uzmākties. Es tikai domāju…"

"Vai tu tiešām domā," mācītājs turpināja, "ka man būs liels prieks teikt sprediķi kāršu pupu ielenkumā? Es neesmu dārzeņu tirgotājs. Par to domājot vien, man jau pāriet ēstgriba. Kad tie nožēlojamie svētki notiks?"

"Sešpadsmitajā septembri, tēt."

"Tātad vēl gandrīz mēnesis laika. Dieva dēļ, ļauj man pagaidām tos vēl aizmirst! Iespējams, ka reizi gadā šis smieklīgais pasākums mums nepieciešams, lai paglaimotu katram dārzkopības amatierim draudzē. Bet nedomāsim par to vairāk, kā absolūti nepieciešams."

Dorotijai būtu vajadzējis atcerēties, ka pret Ražas svētkiem Mācītājs izjuta dziļu pretīgumu. Šī iemesla dēļ viņš pat bija zaudējis vērtīgu draudzes locekli — misteru Todžisu, īgnu pensionētu dārzkopi, kurš audzēja dārzeņus tirgum, — jo bija izteicies, ka nevēlas, lai viņa baznīca izskatītos kā tirgus paviljons. Misteru Todžisu, anima naturaliter nonconformistica pie baznīcas saistīja tikai privilēģija Ražas svētku laikā izrotāt sānu altāri ar Stounhendžai līdzīgu kompozīciju no milzīgiem kabačiem. Iepriekšējā vasarā viņam bija izdevies izaudzēt īstu ķirbju karali, spilgti sarkanu milzi, kuru pacelt spēja tikai divi vīri. Šis nedabiski lielais dārzenis tika novietots altārtelpā, kur tas aizēnoja altāri un aizsedza austrumu puses logu. Lai no kuras vietas baznīcā uz to skatījās, tas, kā mēdz teikt, krita acīs. Misters Todžiss bija sajūsmā. Viņš klīda pa baznīcu cauru dienu, nespēdams pamest savu apjūsmoto ķirbi un pat vezdams uz turieni draugu barus to apbrīnot. Pēc viņa sejas izteiksmes varētu domāt, ka viņš citē Vērdsvertu uz Vestminsteras tilta:

Nav zemei neka krāšņāka, ko radīt,

Vien bezsirdis te spētu paiet garām vienaldzīgs,

Jo skats šis tiešām karalisks?

Dorotija pat loloja cerības, ka nu viņai izdosies atvilināt misteru Todžisu uz Svēto Vakarēdienu. Bet mācītājs, ieraudzījis ķirbi, bija tik nikns, ka pavēlēja nekavējoties aizvākt šo "pretīgo objektu". Misters Todžiss to pašu bridi pārgāja pie baptistiem un kā viņš, tā viņa pēcnācēji Baznīcai bija zuduši.

Dorotija nolēma mēģināt vēl pēdējo reizi.

"Pamazām gatavojam kostīmus "Čārlzam I"," viņa sacīja. (Baznīcas skolas bērni mēģināja lugu ar nosaukumu "Čārlzs I", lai vāktu naudu ērģeļu fondam.) Bet žēl gan, ka neizvēlējāmies kaut ko vieglāku. Izgatavot bruņas ir šausmīgi grūti, un izskatās, ka ar botfortiem1 ies vēl grūtāk. Nākamajai reizei mums tiešām jāizvēlas kāda romiešu vai grieķu luga. Kur visi valkā tikai togas."

Mācītājs par atbildi tikai kaut ko zem deguna noņurdēja. Skolēnu ludziņas, procesijas, bazāri, labdarības tirdziņi un koncerti kaut kā atbalstam viņa acīs nebija gluži tik slikti kā Ražas svētki, taču viņš necentās izlikties, ka tie viņu īpaši interesētu. Nenovēršami ļaunumi, viņš par tiem mēdza teikt. Šajā brīdī durvis pavēra kalpone Ellena un neveikli ienāca istabā, ar vienu lielu, zvīņainu plaukstu maisauduma priekšautu pie vēdera piespiedusi. Viņa bija slaida meiča ar apaļiem pleciem un pelēcīgiem matiem, žēlabainu balsi un sliktu sejaskrāsu un hroniski cieta no ekzēmas. Lai gan acis bažīgi pārslīdēja mācītājam, viņa uzrunāja Dorotiju, jo pārāk baidījās no mājas saimnieka, lai vērstos pie viņa tieši.

"Lūdzu, mis…" viņa iesāka.

"Jā, Ellen?"

"Lūdzu, mis," Ellena žēlabainā balsī turpināja, "virtuvē misters Porters, saka, lūdzu, lai mācītājs aiziet nokristīt misis Porteras bērnu. Viņi domā, ka līdz vakaram tas neizvilks, un kristīts vēl nav, mis."

Dorotija piecēlās. "Apsēdies!" mācītājs to pašu brīdi ar pilnu muti uzsauca.

"Kas tad, viņuprāt, bērnam kait?" Dorotija jautāja.

"Redziet, mis, tas paliekot pavisam melns. Un caureja esot tāda ka šausmas."

Mācītājs ar pūlēm norija kumosu. "Vai man jāklausās šajos pretīgajos aprakstos, brokastis ēdot?" viņš iesaucās. Tad pavērsās pret Ellenu: "Porters lai lasās prom, un pasaki, ka būšu viņa mājā divpadsmitos. Tiešām nesaprotu, kāpēc zemāko kārtu ļaudis vienmēr izvēlas maltīšu laiku, lai uzmāktos ar savām prasībām," viņš piebilda, uzmezdams Dorotijai vēl vienu niknu skatienu, kad viņa apsēdās.

Misters Porters bija darba cilvēks — mūrnieks. Mācītāja uzskati par kristīšanu bija saprātīgi. Ja stāvoklis būtu kritisks, viņš nekavētos brist pa sniegu divdesmit jūdzes, lai nokristītu mirstošu mazuli. Bet viņam nepatika, ka Dorotija ir gatava pamest brokastgaldu prasta mūrnieka dēļ.

Līdz ar to saruna brokastu laikā vairs neturpinājās. Dorotijai sirds kļuva smagāka un smagāka. Naudu vajadzēja lūgt, taču bija skaidri redzams, ka atbilde būs noraidoša. Pabrokastojis mācītājs piecēlās no galda un sāka bāzt pīpē tabaku, ņemdams to no tabakas dozes, kas stāvēja uz kamīna dzegas. Dorotija klusībā izlūdzās Dievam drosmi un tad ieknieba sev. Uz priekšu, Dorotij! Sāc! Nav ko raustīties, lūdzu! Ar pūlēm izrunādama vārdus, viņa sacīja:

"Tēvs…"

"Kas ir?" jautāja mācītājs, rokai ar sērkociņu sastingstot gaisā.

"Tēvs, man tev ir kāds lūgums. Kaut kas svarīgs."

Mācītāja sejas izteiksme izmainījās. Viņš jau bija uzminējis, ko meita teiks, un dīvainā kārtā, vairs neizskatījās tik īgns kā pirms tam. Viņa sejā bija iegūlis akmeņains miers. Viņš atgādināja galēji atsvešinātu un vienaldzīgu sfinksu.

"Mana dārgā Dorotija, es ļoti labi zinu, ko tu grasies man teikt. Tu atkal gribi lūgt naudu, vai ne?"

"Jā, tēvs, jo…"

"Varu tev aiztaupīt šīs pūles. Naudas man nav un nebūs līdz nākamajam gada ceturkšņa maksājumam. Saimniecības naudu tu saņēmi, un cs tev nevaru dot ne pensa vairāk. Nav nekādas jēgas man ar šādiem lūgumiem uzmākties."

"Ber, tēvs!…"

Dorotijai sirds kļuva arvien smagāka. Šādos brīžos, kad viņa vērsās pie tēva pēc naudas, visnepatīkamākā bija viņa vienaldzība un miers. Nekas nespēja skart viņu mazāk kā atgādinājums, ka viņš ir līdz acīm parādos. Acīmredzot viņš nespēja saprast, ka tirgotāji vēlas, lai šad un tad par pirkumiem tiem ari samaksā, un ka neviena mājsaimniecība nevar pastāvēt bez atbilstoša naudas ieguldījuma. Dorotijai viņš deva astoņpadsmit mārciņas mēnesī, un no šīs summas vajadzēja maksāt arī algu Ellenai, bet attiecībā uz ēdienu pats bija visai izvēlīgs un nekavējoties pamanīja, ja tas kļuva sliktāks. Tas noveda pie mūžīgiem parādiem. Bet mācītājs tiem nepievērsa ne mazāko uzmanību — viņš pat īsti tos neapjauta. Zaudējis naudu kādā investīcijā, viņš to nopietni pārdzīvoja, bet parāds tirgotājam — tas, viņaprāt, bija sīkums, par kuru galva nav jālauza.

No mācītāja pīpes gaisā rāmi cēlās dūmu strūkliņa. Viņš dziļdomīgi vērās Čārlza I gravīrā un par Dorotijas lūgumu, visdrīzāk, jau bija aizmirsis. Redzot viņu tik vienaldzīgu, Dorotiju sagrāba izmisums, un drosme atgriezās. Asāk nekā pirms tam viņa sacīja:

"Tēvs, lūdzu uzklausi mani! Man katra ziņa tuvākajā laikā nepieciešama nauda! Nav citas izejas! Mēs nevaram turpmāk dzīvot tā, kā darām to tagad. Mēs esam parādā gandrīz visiem tirgotājiem pilsētā. Es vairs nespēju iet pa ielu, nedomājot par visiem nesamaksātajiem rēķiniem. Vai zini, ka Kārgilam esam parādā gandrīz divdesmit vienu mārciņu?"

"Un kas par to?" izmeta mācītājs, sūkdams pīpi.

"Bet rēķins krājas jau ilgāk par septiņiem mēnešiem! Viņš to mums piesūta atkārtoti. Mums tas ir jāsamaksā! Nav godīgi likt viņam tik ilgi gaidīt uz savu naudu!"

"Blēņas, mans dārgais bērns! Šie cilvēki ir gatavi gaidīt uz savu naudu. Viņiem tas patīk. Galu galā beigās tā sanāk vairāk. Dievs vien zina, cik esmu parādā Catkin&Palm, — bet es pat negrasos par to interesēties. Viņi mani bombardē katru mīļu dienu. Bet tu taču neesi dzirdējusi mani par to sūdzamies, vai ne?"

"Bet, tēvs, es nespēju uz to skatīties tā kā tu! Ir tik briesmīgi pastāvīgi būt kādam parādā! Pat ja to nevar saukt par noziegumu, tas ir pretīgi \ Man aiz, kauna gribas zemē ielīst! Kad ieeju pie Kārgila pēc gaļas, viņš runā strupi un liek gaidīt, kamēr apkalpoti pārējie pircēji, un viss tikai tāpēc, ka mūsu rēķins visu laiku aug. Un tomēr es neuzdrīkstos iepirkties citur. Viņš droši vien mūs iesūdzēs, ja to darīšu."

Mācītājs sarauca pieri. "Ko? Tu gribi teikt, ka šis zellis pret tevi izturējies nekaunīgi?"

"Es neteicu, ka viņš būtu bijis nekaunīgs, tēvs. Bet nevar viņu vainot, ja viņš dusmojas par nesamaksātiem rēķiniem."

"Es pavisam noteikti varu gan viņu vainot! Tas ir patiešām šausmīgi, kā šie cilvēki pēdējā laikā izturas — tiešām šausmīgi! Bet tā nu tas ir. Un šajā brīnišķīgajā gadsimtā mēs no tā neesam pasargāti. Tā ir demokrātija — progress, kā viņiem labpatīk to nosaukt. Nepasūti pie tā tipa vairāk neko. Pasaki skaidri un gaiši, ka esi atvērusi rēķinu citur. Tas ir vienīgais veids, kā ar šādiem cilvēkiem apieties."

"Bet, tēvs, tas taču neko neatrisina. Vai tu tiešām nedomā, ka mums vajadzētu viņam samaksāt? Kaut kā taču noteikti ir iespējams to naudu dabūt? Varbūt tu varētu pārdot dažas akcijas vai tamlīdzīgi?"

"Mans dārgais bērns, tikai nerunā par akciju pārdošanu! Es tikko saņēmu ārkārtīgi nepatīkamas ziņas no sava brokera. Viņš raksta, ka "Sumatras Alvas" akcijas nokritušās no septiņiem šiliņiem un četriem pensiem uz sešiem šiliņiem un vienu. Tas nozīmē gandrīz sešdesmit mārciņu zaudējumu. Es devu viņam rīkojumu nekavējoties šīs akcijas pārdot, iekams tās nav nokritušās vēl zemāk."

"Bet tad jau tev būs mazliet skaidras naudas, vai ne? Vai tu nedomā, ka vienreiz vajadzētu atbrīvoties no visiem parādiem?"

"Blēņas, blēņas," sacīja mācītājs jau mierīgāk, no jauna ielikdams mutē pīpi. "Tu no šīm lietām nekā nesaproti. Tā nauda man tūlīt jāiegulda kādā cerīgākā kompānijā — tas ir vienīgais veids, kā atgūt zaudēto."

īkšķi aizbāzis aiz sutanas jostas un pieri saraucis, viņš izklaidīgi vērās gravīrā. Brokeris bija ieteicis viņam "Ceilonas Dimantu". Tieši šeit — "Sumatras Alvā", "Ceilonas Dimantā" un neskaitāmās citās tālās un miglainās kompānijās slēpās mācītāja naudas grūtību sakne. Viņš bija nelabojams spēlmanis. Protams, viņš par to nedomāja kā par azartspēli; tā bija tikai mūžīga "labākas ieguldījuma vietas" meklēšana. Sasniedzot pilngadību, viņš bija mantojis četrus tūkstošus mārciņu, kas, pateicoties šiem "ieguldījumiem", pakāpeniski bija sarukušas līdz tūkstoš diviem simtiem. Diemžēl katru gadu no saviem trūcīgajiem ienākumiem viņam izdevās atlicināt vēl kādas piecdesmit mārciņas, kas aizgāja to pašu ceļu. Dīvainā kārtā "laba ieguldījuma" meklējumi garīdzniekus vilina biežāk nekā citu profesiju pārstāvjus. Varbūt modernajā laikmetā tic aizstājuši sievišķos dēmonus, kas anahorētus vajāja Tumšajos viduslaikos?

"Pirkšu piecus simtus "Ceilonas Dimantu"," mācītājs beidzot sacīja.

Dorotijai zuda pēdējās cerības. Tēvs tagad domāja tikai par saviem "ieguldījumiem" (viņa par šiem "ieguldījumiem" zināja vien tik daudz, ka to nestie zaudējumi atkārtojās ar pārsteidzošu regularitāti), un jau pēc mirkļa veikalu parādi viņam būs pilnīgi izkrituši no prāta. Viņa mēģināja vēl pēdējo reizi.

"Tēvs, lūdzu, izrunāsim šo jautājumu līdz galam! Vai tuvākajā laikā tu varēsi man vēl papildus iedot kādu naudas summu? Varbūt ne šajā brīdī, bet mēneša vai divu laikā?"

"Nē, mana dārgā, nevarēšu. Varbūt ap Ziemsvētkiem, bet arī tas ir maz ticams. Šobrīd nekādā gadījumā ne. Nevaru atlicināt nevienu peniju."

"Bet, tēvs, apziņa, ka nevaram samaksāt savus parādus, ir tik briesmīga! Tā mēs paši sev ceļam neslavu. Pēdējo reizi, kad mūs apmeklēja misters Velvins-Fosters | misters Velvins-Fosters bija šā apgabala dekāns], misis Velvina-Fostere staigāja pa pilsētu, izprašņādama cilvēkus par mums un uzdodama ļoti personiskas dabas jautājumus — kā mēs pavadām laiku, cik mums ir naudas, cik tonnas ogļu gadā mēs patērējam un tamlīdzīgi. Viņa pastāvīgi cenšas bāzt degunu mūsu darīšanās. Ja nu viņa uzzina, ka esam līdz acīm parādos?"

"Tā nu gan ir tikai mūsu pašu darīšana. Nekādi nespēju saprast, kas tur būtu sakāms misis Velvinai-Fostcrei vai kādam citam."

"Bet viņa to izdaudzinās visās malās un vēl krietni pārspīlēs ari! Tu labi zini, kāda ir misis Velvina-Fostere. Katrā draudzē viņa mēģina uzzināt par mācītāju kaut ko sliktu un tad to visu atstāsta bīskapam. Es nevēlos nevienu nosodīt, bet viņa patiešām…"

Aptvērusi, ka tieši to viņa vēlas, Dorotija apklusa.

"Viņa ir atbaidoša sieviete," mācītājs pārliecinātā balsī sacīja. "Un kas par to? Vai kāds ir pazinis apgabala dekāna sievu, kas nebūtu atbaidoša?"

"Bet, tēvs, tu nekādi negribi saprast, cik nopietns ir mūsu stāvoklis! Nākamajā mēnesī mums gluži vienkārši nebūs no kā dzīvot. Es pat nezinu, kur ņemt gāju šodienas pusdienām."

"Lenčam, Dorotij, lenčam!" sacīja mācītājs ar īgnuma pieskaņu balsī. "Tev reizi par visām reizēm vajadzētu atmest zemāko šķiru pretīgo ieradumu šo maltīti dēvēt par pusdienām!"

"Nu labi, lenčam. Kur lai to dabūju? Kārgilam vairs neuzdrošinos neko lūgt."

"Tad ej pie otra miesnieka — kā viņu sauca? Pie Soltera, un nelauzi galvu par Kārgilu. Viņš zina, ka agrāk vai vēlāk savu naudu saņems. Augstā debess, es patiešām nesaprotu, par ko tā jāsatraucas! Visi cilvēki taču veikalniekiem ir kaut ko parādā. Es skaidri atceros," — mācītājs nedaudz izslējās un, atkal ielicis mutē pīpi, raudzījās kaut kur tālumā; kavējoties atmiņās, viņa balss kļuva jūtami patīkamāka, — "es skaidri atceros, ka toreiz, kad mācījos Oksfordā, mans tēvs vēl nebija samaksājis savus pirms trīsdesmit gadiem tur ietaisītos parādus. Tomam [Toms bija mācītāja brālēns, baronets] bija septiņus tūkstošus mārciņu liels parāds pirms mantojuma saņemšanas. Viņš pats man to teica."

Līdz ar to Dorotijas pēdējā cerība bija izgaisusi. Kad tēvs sāka runāt par savu brālēnu Tomu un "toreiz, kad mācījos Oksfordā", viņš sarunas biedru vairs nedzirdēja. Viņš bija atgriezies pagātnes šķietamajos "zelta laikos", kuros tāds vulgārs jēdziens kā miesnieka rēķins vispār neeksistēja. Uz krietni ilgu laiku viņš pilnīgi aizmirsa, ka ir tikai nabadzīgs provinces mācītājs, nevis jauns cilvēks no slavenas ģimenes ar īpašumiem un neierobežotām iespējām. Sī aristokrātiskā attieksme un nerēķināšanās ar naudu bija viņam asinīs. Un kamēr viņš tā gluži ērti dzīvoja savu iedomu pasaulē, tā bija Dorotija, kurai vajadzēja cīnīties ar tirgotājiem un ar vienu jēra cisku pabarot ģimeni no svētdienas līdz trešdienai. Bet viņa zināja, ka turpināt šo sarunu nebija nekādas jēgas. Viņš tikai no tiesas sadusmotos. Viņa piecēlās no galda un sāka kraut brokastu traukus uz paplātes.

"Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, tēt, ka nevarēsi dot man naudu?" ar paplāti rokās, pie durvīm stāvēdama, viņa pēdējo reizi jautāja.

Mācītājs, vērdamies kaut kur tālumā un pīpi omulīgi kūpinādams, viņu nedzirdēja. Iespējams, ka viņš domāja par saviem zelta laikiem Oksfordā. Dorotija izgāja no istabas, izmisusi gandrīz līdz asarām. Nožēlojamais parādu jautājums atkal nolikts uz augstā plaukta, kā tas noticis jau neskaitāmas reizes agrāk, bez cerībām uz risinājumu.

III

Uz sava jau ilgus gadus kalpojušā velosipēda ar pītu iepirkumu groziņu priekšā Dorotija laidās lejup no kalna, domās veicot aritmētiskas darbības ar trim mārciņām, deviņpadsmit šiliņiem un četriem pensiem, ar kuriem viņai vajadzēja iztikt līdz gada nākamajam ceturksnim.

Galvā jau bija izveidojies saraksts ar virtuvē nepieciešamajām lietām. Bet vai gan bija kaut kas tāds, ko tur nevajadzēja?Tēja, kafija, ziepes, sērkociņi, sveces, cukurs, lēcas, malka, soda, petroleja, apavu krēms, margarīns, cepampulveris — tūlīt pat izbeigsies visi krājumi. Un katru bridi prātā ienāca vēl kaut kas, līdz šim aizmirsts, dzenot viņu izmisumā. Piemēram, rēķins par veļas mazgāšanu un tas, ka tūlīt pat izbeigsies ogles, un jautājums, kur ņemt zivi piektdienai. Zivju jautājumā tēvam bija grūti izpatikt. Atklāti runājot, viņš ēda tikai dārgās; no mencas, heka, brētliņām, rajām un visu veidu siļķēm viņš atteicās.

Tostarp vajadzēja izlemt arī par gaļu šodienas pusdienām — lenčam. (Dorotija centās paklausīt tēvam un saukt to par lencu, ja vien atcerējās. Tomēr vakara maltīti, godīgi runājot, nevarēja saukt citādi kā vien par "vakariņām", līdz ar to mācītājmājā nebija tādas ēdienreizes kā "pusdienas".) Laikam šodien lenčā vajadzēs uzcept omleti, Dorotija izlēma. Pie Kārgila viņa neuzdrošinājās iet. Lai gan, protams, ja lenčā būs omlete un vakariņās olu kultenis, tēvs par to izteiksies visai sarkastiski. Pēdējo reizi, kad viņiem divās maltītēs dienā bija olu ēdieni, viņš salti apjautājās: "Vai esi ierīkojusi vistu fermu, Dorotij?" Un varbūt rīt viņa dabūs divas mārciņas desu kooperatīva veikalā, un tā gaļas jautājumu varēs vēl uz vienu dienu atlikt.

Doma par trīsdesmit deviņām dienām, kurās jāiztiek ar trim mārciņām, deviņpadsmit šiliņiem un četriem pensiem, modināja viņā žēlumu pret sevi, bet viņa to nekavējoties noslāpēja. Dorotij, ko tu! Tikai nepinkšķēt, lūdzu! Viss kaut kā nokārtojas, ja vien cilvēks tic Dievam. Mateja evaņģēlijs 6:25. Dievs gādās. Tiešām? Dorotija pacēla labo roku no stūres un sāka taustīties pēc kniepadatas, bet ķecerīgā doma pagaisa. Šajā brīdī viņas uzmanību piesaistīja Progita drūmā, sarkanā seja; viņš godbijīgi, bet uzstājīgi māja viņai no ielas malas.

Dorotija apstājās un nokāpa no velosipēda.

"Piedošan', mis," sacīja Progits. "Ir runāšan', mis, — īpašījja."

Dorotija nedzirdami nopūtās. Ja Progits vēlējās runāt īpašījji, jau iepriekš bija skaidrs, kas sekos, — tā būs kāda īpaši satraucoša ziņa par baznīcas ēkas stāvokli. Progits bija apzinīgs pesimists un pēc savas saprašanas ļoti uzticīgs baznīcai. Pārāk aprobežots, lai turētos pie kādas noteiktas reliģiskas pārliecības, viņš savu dievbijību izpauda aktīvās rūpēs par baznīcas ēkas stāvokli. Viņš jau sen bija izlēmis, ka Kristus Baznīca nozīmē Naiphilas Svētā Atelstana baznīcas sienas, jumtu un torni, un mēdza caurām dienām klīst pa to, drūmi atzīmēdams ieplaisājušu akmeni vienā un ķirmju sacaurumotu baļķi citā vietā un pēc tam, protams, pildāmies virsū Dorotijai ar prasībām pēc remontiem, kas maksātu neiespējami lielu naudu.

"Kas noticis, Progit?" Dorotija jautāja.

"N11, tie, mis, atkal ir tie…" — te Progita lūpas veidoja īpatnēju, neskaidru skaņu, ne gluži vārdu, bet vārda ēnu, kas it kā sākās ar "s". Progits bija viens no tiem cilvēkiem, kuriem uz mēles vienmēr kāds lamuvārds, bet kurš to prot laikus norīt. "Tie zvani, mis," viņš sacīja, ar grūtībām ticis pāri "s" skaņai. "Zvani baznīcas tornī. 'Tie palēnītiņām lauž kopā torņa grīdu, tā ka bail pat skatīties. Vienā jaukā dienā dienā tic mums uzgāzīsies uz galvas, kā es te stāvu. Šorīt bij' uzkāpis augšā un, ticat vai ne, lejā nolaidos divreiz tik ātri, kad ieraudzīju, kā izskatās grīda zem tiem."

Progits ieradās sūdzēties par zvaniem ne retāk kā reizi divās nedēļās. Nu jau trīs gadus tie gulēja uz zvanu torņa grīdas, jo gan atkārtota to uzkāršana, gan aizvākšana maksātu divdesmit piecas mārciņas, kuras savākt bija tikpat bezcerīgi, kā samaksāt rēķinu par divdesmit pieciem tūkstošiem mārciņu. Zvani patiešām bija bīstami, Progits neko daudz nepārspīlēja. Skaidrs, ka, ja ne šogad vai nākamgad, tad kaut kad netālā nākotnē tie patiešām izkritīs cauri grīdai un iegāzīsies baznīcas lievenī. Un, kā Progitam patika paredzēt, tas droši vien notiks svētdienas rītā, kad draudzes locekļi dosies iekšā baznīcā.

Dorotija vēlreiz nopūtās. Šos nelaimīgos zvanus viņai nekad neizdevās izmest no galvas uz ilgāku laiku; reizēm viņa pat sapņos redzēja, kā tie gāžas lejā. Baznīcā pastāvīgi kaut kas bruka. Ja tas nebija zvanu tornis, tad vaina bija jumtā vai sienās, vai ari salūza sols, par kura salabošanu galdnieks prasīja desmit šiliņus; vai bija nepieciešamas septiņas jaunas dziesmu grāmatas par šiliņu un sešiem pensiem gabalā, vai ari aizsērēja dūmenis, un skursteņslauķim par tīrīšanu bija jāmaksā puskrona, vai ari kāds izsita logu, vai kora zēniem bija nepieciešamas jaunas sutanas veco skrandu vietā. Naudas nekad nepietika. Jaunās ērģeles, kuras pirms pieciem gadiem bija pieprasījis mācītājs, jo vecās viņam atgādinot astmātiskas govs maušanu, kā bezgalsmaga nasta gūlās uz baznīcas izdevumu tāmi, nekādi neļaujot savilkt galus kopā.

"Es patiešām nezinu, ko lai iesākam," Dorotija beidzot sacīja, "nudien nezinu. Naudas mums nav nemaz. Un pat, ja kaut ko ieņemsim par skolēnu ludziņu, tas viss aizies ērģeļu fondam. Firmas pārstāvji arvien neatlaidīgāk pieprasa rēķina nomaksu. Vai esi runājis ar manu tēvu?"

"Kā nu ne, mis. Bet viņam viens pīpis. "Tornis nostāvējis piecsimt gadu," viņš saka, "gan nostāvēs vēl kādu gadiņu.""

Tas nebija nekas jauns. To, ka baznīca virs viņa pamazām brūk kopā, mācītājs it kā neredzēja; viņš to gluži vienkārši ignorēja tāpat kā visu citu, par ko nevēlējās lauzīt galvu.

"Patiešām nezinu, ko lai iesākam," Dorotija atkārtoja. "Protams, aiznākamnedēļ būs labdarības tirdziņš. Domāju, ka mis Meifila ziedos tam kaut ko patiešām jauku. Zinu, ka viņa var to atļauties. Viņai ir tik daudz mēbeļu un dažādu lietu, kuras nemaz netiek lietotas. Nesen biju viņas mājā un redzēju ārkārtīgi skaistu porcelāna tējas servīzi, kas bija nobāzta bufetē un neesot lietota vairāk nekā divdesmit gadu. Ja nu viņa atdotu šo servīzi mums! Tā mums ienestu krietni daudz mārciņu. Mums tikai jālūdz Dievs, lai labdarības tirdziņš izdodas. Lai tas ienes mums vismaz piecas mārciņas. Esmu pārliecināta, ka nauda kaut kā atradīsies, ja vien mēs no sirds lūgsimies."

"Jā, mis," Progits godbijīgi sacīja, un viņa skatiens aizklīda kaut kur tālumā.

Tieši tajā brīdī ieblējās auto taure un garām ļoti lēnā gaitā aizslīdēja milzīgs, mirdzošs zils limuzīns, dodoties Lielās ielas virzienā. Pa vienu logu ārā bija izbāzta mistera Blifila-Gordona, cukurbiešu pārstrādes rūpnīcas īpašnieka, gludi sasukātā, melnā galva, kas nepavisam nesaderēja ar viņa smilškrāsas tvīda uzvalku. Garām braucot, viņš nevis ignorēja Dorotiju kā parasti, bet apveltīja viņu ar žilbinoši siltu, gandrīz vai mīlestības pilnu smaidu. Limuzīnā sēdēja arī viņa vecākais dēls Ralfs — vai, kā viņš pats un pārējie ģimenes locekli šo vārdu izrunāja, Valfs — sievišķīgs divdesmitgadnieks, kurš aizrāvās ar vers libre dzejoļu rakstīšanu Eliota stilā, un divas lorda Poktorna meitas. Visi smaidīja, pat lorda l'oktorna meitas. Dorotija bija pārsteigta, jo jau vairākus gadus šie cilvēki uz ielas nelikās viņu pazīstam.

"Misters Blifils-Gordons šorīt izskatās ļoti draudzīgi noskaņots," viņa sacīja.

"Kā nu ne, mis. Nākamnedēļ tak vēlēšanas, tur tas suns aprakts. Šie vai kūst aiz laipnības, lai tik dabūtu mūsu balsis, bet jau nākamajā dienā pēc vēlēšanām mūs vairs pat nepazīs."

"Ak vēlēšanas!" Dorotija izklaidīgi noteica. Tādi notikumi kā parlamenta vēlēšanas bija tik tālu no viņas ikdienas darba draudzē, ka viņa par tiem neinteresējās — patiesību sakot, pat īsti nezināja atšķirību starp liberāļiem un konservatīvajiem vai sociālistiem un komunistiem. "Labi, Progit," viņa sacīja, to pašu brīdi aizmirsdama vēlēšanas, jo bija svarīgākas lietas, par ko domāt. "Es runāšu ar tēvu un pastāstīšu viņam, cik nopietns ir stāvoklis ar zvaniem. Manuprāt, vislabākais risinājums būtu ziedojumu vākšana tieši šim mērķim. Kas to zina, varbūt dabūjam pat kādas piecas mārciņas. Vai pat desmit! Kā jums šķiet, ja es ietu pie mis Meifilas un lūgtu viņu kā pirmo parakstīties par piecām mārciņām, vai viņa atteiktu?"

"Klausait, ko saku, mis, un mis Mcifilai par to nebilstat ne vārdiņa. Viņa pārbītos līdz nāvei. Un, ja uzskatītu, ka tornis nav drošs, baznīcā vairs savu kāju nespertu."

"Ak, vai! Tā laikam būtu gan."

"Tā ja, mis. Nav nekādu cerību kaut ko dabūt no viņas, vecās…"

Atkal viņa lūpas veidoja balsī neizteiktu skaņu. Nodevis Dorotijai kārtējo ziņojumu par zvaniem, Progits jutās mierīgāks un, pielicis roku pie cepures, devās prom, bet Dorotija turpināja ceļu uz Lielo ielu, kamēr prātā kā senas pastorāles dubultrefrēns mijās domas par ģimenes parādiem un baznīcas vajadzībām.

Vēl arvien nespodrā saule gandrīz kā aprīlī spēlēja paslēpes starp pūkainu mākoņu saliņām, un šajā brīdī tās slīpie stari skāra Lielo ielu, apzeltīdami ziemeļu puses māju fasādes. Tā bija viena no tām miegainajām, vecmodīgajām ielām, kas, no malas raugoties, šķiet ideāli klusa un mierīga, bet pavisam citāda, ja cilvēks tajā dzīvo un aiz katra loga mīt kāds viņa ienaidnieks vai kreditors. Vienīgās klaji atbaidošās ēkas bija Vecā Tējas Bode (fasādes apmetumam pienaglotas baļķu imitācijas, pudeļu stikla logi un pretīgi izliekts jumts kā ķīniešu pagodai) un jaunā pasta ēka ardoriešu kolonnām. Kādus divsimt metrus tālāk Lielā iela sazarojās, veidojot nelielu tirgus laukumu ar ūdens sūkni, kas vairs nedarbojās, un divām ķirmju izgrauztām siekstām. Sūkņa vienā pusē atradās "Suns un pudele", pilsētas galvenā viesu māja, bet otrā —

Naiphilas Konservatīvo klubs. Pašā galā bija Dorotiju biedējošais Kārgila gaļas veikals, un no tā varēja labi pārredzēt ielu visā garumā.

Pagriežoties ap stūri, Dorotiju sagaidīja skaļi, daudzbalsīgi piekri šanas saucieni, kas mijās ar trombona spēlētu "Valdi, Britānija" melodiju. Parasti klusā iela bija cilvēku pilna, un katru brīdi no sānieliņām nāca klāt vēl un vēl. Acīmredzot te notika kāds svinīgs pasākums. Pāri visai ielai no "Suņa un pudeles" jumta līdz Konservatīvo kluba jumtam bija pārvilkta aukla, un no tās nokarājās neskaitāmi zili vimpeļi, bet pašā vidū milzīgs karogs ar uzrakstu "Blifils-Gordons un impērija!". Uz turieni cauri blīvām cilvēku špalerām abās ielas pusēs vēža gaitā tagad virzījās Blifila-Gordona limuzīns, un pats Blifils-Gordons plati uzsmaidīja te vienai, te otrai pusei. Limuzīnam pa priekšu soļoja vietējo "bifeļu" vienība, kuru vadīja sīks, apņēmīga izskata vīrelis, pūzdams trombonu, bet vīri stiepa vēl vienu karogu ar uzrakstu:

Kas glābs Britāniju no sarkanajiem?

BLIFILS-GORDONS!

Kas piepildīs tavu kausu ar alu?

BLIFILS-GORDONS!

Blifils-Gordons mūžīgi mūžam!

No Konservatīvo kluba loga nokarājās milzīgs Apvienotās karalistes karogs, bet virs tā jūsmīgi smaidīja sešas sasarkušas sejas.

Dorotija lēnām stūma velosipēdu lejup pa ielu, pārāk satraukusies par to, ka vajadzēs iet garām Kārgila veikalam (pie Soulpaipa citādi nevarēja nokļūt), lai pievērstu uzmanību gājienam. Blifila-Gordona limuzīns uz mirkli bija apstājies pie Vecās Tējas Bodes. Kafijas brigāde, uz priekšu! Šķiet, vai puse visas pilsētas dāmu ar klēpja sunīšiem vai iepirkumu groziņiem rokās sadrūzmējās ap limuzīnu kā bakhantes ap vīna dieva karieti. Galu galā vēlēšanas ir vienīgais laiks, kad rodas iespēja vaigu vaigā sasmaidīties ar grāfistes dižvīriem. Dedzīgas sieviešu balsis skandēja: "Labu veiksmi, mister Blifil-Gordon! Dārgais mister BlifilGordon! Mēs ļoti ceram, ka jūs ievēlēs, mister Blifil-Gordon!" Mistera

Blifila-Gordona dāsnais smaids ne uz mirkli neapdzisa, taču tika rūpīgi variēts. Tautas masas viņš sveicināja ar izplūdušu, vispārēju smaidu, kas nevērsās ne pie viena atsevišķi; kafijas dāmas un sešas sārtās patriotu sejas no Konservatīvo kluba saņēma pa īpašam smaidam katra; īpaši ievērojamiem pilsoņiem jaunais Valfs pamāja ar roku un spiedzīgā balsī uzsauca: "Sveikiņi!"

Dorotijai sažņaudzās sirds. Viņa bija pamanījusi, ka misters Kārgils tāpat kā citi veikalnieki stāv sava skārņa durvīs. Viņš bija garš, nelaipna izskata vīrs zili svītrotā priekšautā ar kalsnu, tik cītīgi skūtu seju, ka tā izskatījās tikpat zilgana kā gaļa, kas pārāk ilgi noturēta skatlogā. Dorotija nespēja atraut acu no šīs draudīgās figūras, tāpēc neskatījās, kur iet, un uzdūrās kādam lielam, druknam vīram, kurš atmuguriski atkāpās no ietves.

Druknais vīrs pagriezās. "Augstā debess! Dorotija!" viņš izsaucās.

"Mister Vorbērton! Cik savādi! Man jau bija tāda sajūta, ka jūs šodien satikšu."

"Droši vien "īkšķis niezēdams tev teica"? [10] " sacīja misters Vorbērtons, smaidīdams pa visu lielo, sārto Mikobcra seju. [11] Nu kā tev klājas? Bet, pie joda!" viņš piemetināja. "Jautājums pilnīgi lieks. Tu izskaties apburošāka nekā jebkad."

Viņš ieknieba Dorotijai kailajā elkonī — pēc brokastīm viņa bija pārģērbusies kokvilnas kleitā bez piedurknēm. Dorotija steigšus pakāpās soli atpakaļ — viņa necieta šādu knaibīšanos tāpat kā jebkuru citu "gramstīšanos" — un diezgan asi sacīja:

"Lūdzu, nekniebiet man elkonī. Man tas nepatīk."

"Mana dārgā Dorotija, kurš gan varētu pretoties šāda elkoņa kārdinājumam? Tādā elkonī cilvēks iekniebj gluži automātiski. Tā, saproties, ir gluži refleksīva darbība."

"Kad jūs atgriezāties Naiphilā?" jautāja Dorotija, nostājusies tā, lai starp abiem atrastos velosipēds. "Neesmu jūs redzējusi vairāk nekā divus mēnešus."

"Pārbraucu aizvakar. Bet tikai uz īsu bridi. Rīt atkal dodos prom. Aizvedīšu uz Bretaņu sīkos. Savus bastardus."

Vārdu bastardi misters Vorbērtons izrunāja ar naiva lepnuma pieskaņu balsī, bet Dorotija, juzdamās neveikli, novērsās. Viņš un viņa "bastardi" (to bija veseli trīs) bija viens no tematiem, pat kuriem Naiphilā visvairāk tenkoja. Viņš, cilvēks ar pastāvīgiem ienākumiem, kurš sauca sevi par gleznotāju — katru gadu tika uzražots kāds pusducis viduvēju ainavu —, bija ieradies Naiphilā pirms kādiem diviem gadiem un nopircis vienu no jaunajām villām aiz mācītājmājas. Tur viņš bija dzīvojis vai, pareizāk sakot, periodiski uzturējies neoficiālā laulībā ar sievieti, kuru pats sauca par savu saimniecības vadītāju. Pirms četriem mēnešiem šī sieviete — viņa bija ārzemniece, laikam spāniete — bija izraisījusi jaunu un vēl skaļāku skandālu, Vorbērtonu pēkšņi pametot, un viņa trīs bērni nu bija atstāti pie kādas vārgulīgas radinieces Londonā. No ārienes viņš bija stalts, iznesīgs vīrietis, kaut gan plikgalvis (ko viņš visādi centās noslēpt), un ar savu švītīgo stāju mēģināja radīt iespaidu, ka apjomīgais vēders ir tikai krūšu pagarinājums. Viņam bija četrdesmit astoņi gadi, kaut pats teicās esam tikai četrdesmit četrus gadus vecs. Pilsētā viņu saukāja par "īstu, vecu blēdi", jaunas meitenes no viņa baidījās un ne bez pamata.

Misters Vorbērtons šķietami tēvišķā gādībā bija uzlicis roku Dorotijai uz pleca, virzīdams viņu cauri pūlim un gandrīz bez mitas runādams. Blifila-Gordona limuzīns, apmetis līkumu apkārt ūdenssūknim, tagad virzījās atpakaļ, joprojām pusmūža bakhanšu ielenkts. Par notiekošo ieinteresējies, Vorbērtons apstājās, lai nopētītu iespaidīgo grupu.

"Ko nozīmē šie pretīgie pekstiņi?" viņš jautāja.

"Tie ir — to laikam sauc par vēlēšanu kampaņu. Mēģinājums mūs pārliecināt, ka jābalso par viņiem."

"Balsot par viņiem! Augstais Dievs!" nomurmināja misters Vorbērtons, acu no triumfālā korteža nenovērsis. Viņš pacēla savu lielo spieķi ar sudraba apkalumiem, no kura nekad nešķīrās, un diezgan izteiksmīgi norādīja te uz vienu, te citu figūru procesijā. "Paskaties! Tu tikai paskaties! Tās lišķīgās vecenes un tas pamuļķais lempis — smaida kā mērkaķis, kas ieraudzījis riekstu turzu. Vai esi kādreiz kaut ko tik pretīgu redzējusi?"

"Piesargieties!" Dorotija nomurmināja. "Kāds jūs vēl izdzirdēs."

"Ļoti labi!" iesaucās misters Vorbērtons, paceldams balsi. "Padomā tikai — tam iznirelim pietiek bezkaunības uzskatīt, ka ar savu mākslīgo zobu demonstrēšanu viņš sagādā mums prieku! Un tas uzvalks, kas šim mugurā, jau pats par sevi brēc uz debesīm. Vai sociālistiem ari ir kāds kandidāts? Ja ir, es katrā ziņā balsošu par to."

Vairāki cilvēki uz ietves pagriezās un platām acīm noskatījās misterā Vorbērtonā. Dorotija redzēja mazo misteru Tvisu, dzelzsprcču tirgotāju, krunkainu, izdēdējušu vecu vīru, kurš ar vāji slēptu, ļaunu prieku glūnēja gar pītajiem groziem, kas karājās viņa veikaliņa durvīs. Viņš bija uztvēris vārdu "sociālists" un domās jau reģistrējis misteru Vorbērtonu kā sociālistu un Dorotiju kā sociālistu atbalstītāju.

"Man nu patiešām jāiet," steigšus sacīja Dorotija, juzdama, ka jātiek vaļā no mistera Vorbērtonā, pirms viņš nav pateicis kaut ko vēl skandalozāku. "Tik daudz kas vēl nopērkams. Tad nu pagaidām atvadīšos — visu labu."

"Ak, nē, nekāda atvadīšanās!" misters Vorbērtons jautri protestēja. "Ne uz to pusi! Iešu tev līdzi."

Tā nu viņa stūma savu velosipēdu pa ielu, bet viņš soļoja viņai blakus, joprojām runādams un krūtis izriezis, ar spieķi padusē. No viņa bija grūti atkratīties, un, lai gan Dorotija uzskatīja viņu par draugu, tomēr reizēm vēlējās, kaut viņš šo draudzību tik klaji neizrādītu sabiedriskās vietās, jo viņa tomēr bija mācītāja meita, bet viņš — cilvēks, ap kuru visa pilsēta trina mēles. Taču šajā brīdī Dorotija jutās pateicīga par viņa sabiedrību, jo tā bija daudz vieglāk paiet garām Kārgila veikalam. Kārgils joprojām stāvēja uz sliekšņa un veltīja viņai šķību, daudznozīmīgu skatienu.

"Cik jauki, ka tevi šorīt satiku," turpināja misters Vorbērtons. Patiesību sakot, pats gribēju tevi uzmeklēt. Kā tu domā, kas šovakar ieradīsies pie manis uz pusdienām? li jūlijs — Ronalds Bjūlijs. Tu taču esi par viņu dzirdējusi, vai ne?"

"Ronalds Bjūlijs? Nē, nedomāju vis. Kas viņš ir?"

"Nu kā! Ronalds Bjūlijs, rakstnieks. Romāna "Zivju dīķi un konkubincs" autors. Nevar būt, ka neesi to lasījusi?"

"Nē, diemžēl neesmu gan. Pat dzirdējusi par to neesmu."

"Mana dārgā Dorotija! Tu atpaliec no dzīves. Tev katrā ziņā jāizlasa "Zivju dīķi un konkubīnes". Tas ir aizraujošs gabals, tici man, — augstas klases pornogrāfija. Tieši tas, kas tev vajadzīgs, lai atbrīvotos no sājās garšas, ko mutē atstāj visa tā tava gaidu būšana."

"Lūdzu, nerunājiet tā!" sacīja Dorotija, mulsi aizgriczusics, bet tad no jauna pievērsdamās viņam, jo Kārgilam bija gandrīz izdevies notvert viņas skatienu. "Kur šis misters Bjūlijs dzīvo?" viņa jautāja. "Taču ne šeit, vai ne?"

"Nē. Viņš atbrauks no Ipsvičas uz pusdienām un, iespējams, paliks arī pa nakti. Tieši tāpēc gribēju tevi satikt. Domāju, ka tev būtu interesanti ar viņu iepazīties. Vai varēsi šovakar atnākt uz pusdienām?"

"Uz pusdienām gan laikam ne," sacīja Dorotija. "Man jāsarūpē vakariņas tēvam un jāizdara vēl daudz kas cits. Atbrīvošos tikai pēc astoņiem."

"Nu, tad atnāksi pēc pusdienām. Man gribas, lai tu iepazīsties ar Bjūliju. Viņš ir interesants zellis — ļoti aufait [12] tajā Blūmsberijas skandāla lietā un daudzos citos jautājumos. Tev būs interesanti. Un nāks tikai par labu uz kādu bridi aizmirst to baznīcas vistu būri."

Dorotija vilcinājās. Kārdinājums bija liels. Taisnību sakot, tās nedaudzās reizes, kad viņa viesojās mistera Vorbērtonā mājā, palikušas ļoti labā atmiņā. Bet, protams, tas notika ļoti reti, labākajā gadījumā reizi trijos vai četros mēnešos; jo pārāk bieži kontakti ar šādu cilvēku acīm redzami nebija vēlami. Un arī tajās retajās reizēs viņa uz turieni devās tikai tad, ja bez viņas ielūgts bija vēl kāds.

Pirms diviem gadiem, kad misters Vorbērtons tikko bija ieradies Naiphilā (tajā laikā viņš uzdevās par atraitni ar diviem bērniem; taču nedaudz vēlāk saimniecības vadītāja pēkšņi nakts vidū dzemdēja trešo bērnu), Dorotija bija iepazinusies ar viņu kādā tējas vakarā un pēc tam pati viņu apciemojusi. Misters Vorbērtons pacienāja viņu ar teicamu tēju, aizraujoši runāja par grāmatām un tad pēkšņi apsēdās viņai blakus uz dīvāna un sāka uzmākties, varmācīgi, neiejūtīgi, pat brutāli. Īstenībā tas bija mēģinājums izvarot. Dorotija bija pārbijusies līdz nāvei, taču ne tik pārbijusies, lai nespētu pretoties. Izrāvusics viņa paglābās aiz dīvāna bāla, dreboša un gandrīz asarās. Misters Vorbērtons turpretī šķita diezgan uzjautrināts un kaunēties negrasījās.

"Ak, kā jūs tā varējāt, kā jūs varējāt?" viņa šņukstēja.

"Izskatās gan, ka nevarēju," sacīja misters Vorbērtons.

"Kā jūs varējāt izturēties tik rupji?"

"Ak, tu par to Pavisam viegli, mans bērns, pavisam viegli. Kad būsi manā vecumā, tad sapratīsi."

Par spīti šim sliktajam sākumam starp abiem bija izveidojies kaut kas draudzībai līdzīgs, tā ka Dorotija pat nonāca ļaužu valodās. Viņi tikās reti, un Dorotija īpaši uzmanījās, lai nekad nepaliktu ar viņu divatā, bet arī tā viņš atrada iespējas viņai pieskarties. Taču tas tika darīts džentlmeniski; iepriekšējais nepatīkamais incidents vairs neatkārtojās. Vēlāk, saņēmis piedošanu, misters Vorbērtons bija paskaidrojis, ka viņš "to izmēģinot" ar katru no jauna sastaptu pievilcīgu sievieti.

"Vai nenākas saņemt pārāk daudz kurvīšu?" Dorotija nenoturējās nepavaicājusi.

"Jā, protams. Bet, tici man, neizpaliek arī panākumi."

Cilvēki reizēm brīnījās, kā tāda meitene kā Dorotija var saieties, kaut ari retumis, ar tādu cilvēku kā misters Vorbērtons. Bet pievilcība, ar kādu viņš saistīja Dorotiju, bija tā pati, kāda dievbijīgo acīs vienmēr piemitusi ķeceriem un ļaundariem. Nevar noliegt — jāpaskatās tikai apkārt pēc pierādījumiem — ka dievbijīgie un amorālie dabiski pievelkas. Vislabākās bordeļu ainas literatūrā uzrakstījuši dievbijīgi ticīgie vai dievbijīgi neticīgie. Un Dorotija, kura bija divdesmitā gadsimta bērns, ieklausījās mistera Vorbērtonā ķecerībās, cik mierīgi vien iespējams; ir bīstami glaimot ļaunajiem, parādot, ka tiem izdevies tevi šokēt. Bez tam Dorotijai viņš patiešām patika. Viņš ķircināja un sāpināja, taču, pati to īsti neapzinādamās, viņa saņēma no Vorbērtonā to līdzjūtību un sapratni, kuru neviens cits viņai nesniedza. Par spīti visiem saviem netikumiem viņš nenoliedzami bija simpātisks, un viņa lētās asprātības — septiņas reizes atšķaidīts Oskars Vailds —, kurām Dorotija pieredzes trūkuma dēļ nespēja redzēt cauri, vienlaikus viņu gan saistīja, gan satrieca. Iespējams, ka šajā gadījumā uz viņu iedarbojās izredzes iepazīties ar izslavēto misteru Bjūliju, kaut "Zivju dīķi un konkubīnes" izklausījās pēc literatūras, kādu viņa vai nu nelasīja, vai arī par kuras lasīšanu sevi smagi sodīja. Londonā bez šaubām būtu grūti kādu pievilināt pat ar piecdesmit rakstniekiem, bet tādā vietā kā Naiphila viss ir citādi.

"Vai esat pārliecināts, ka misters Bjūlijs tiešām ieradīsies?" Dorotija jautāja.

"Pilnīgi pārliecināts. Un domāju, ka sievu arī paķers līdzi. Uzraudzība nodrošināta. Lukrēcijai briesmas nedraud." [13]

"Labi," Dorotija beidzot sacīja, "paldies par ielūgumu. Es iegriezīšos — droši vien ap pusdeviņiem."

"Jauki. Un vēl labāk būtu, ja tu pagūtu atnākt pa gaismu. Atceries, ka misis Semprila ir mana tuvākā kaimiņiene. Pēc tumsas iestāšanās viņa noteikti būs qui vive." [14]

Misis Semprila bija pilsētas tenku vācele — tas ir, visievērojamākā starp daudzajām turienes tenku vācelēm. Panācis savu (viņš pastāvīgi uzmācās Dorotijai ar aicinājumiem viņu apciemot), misters Vorbērtons uzsauca au revoir [15] un ļāva Dorotijai turpināt iepirkšanos.

Soulpaipa veikala pustumsā viņa ar nopirktajiem divarpus metriem aizkaru auduma pagriezās uz izeju, kad turpat pie auss izdzirdēja zemu, sērīgu balsi. Tā bija misis Semprila, slaida, četrdesmitgadīga sieviete ar garu, dzeltenīgu, dižciltīgu seju, kas kopā ar tumšajiem, spīdīgajiem matiem un grūtsirdīgo izteiksmi darīja viņu nedaudz līdzīgu dāmām van Dcika portretos. Paslēpusies aiz kretona baķu kaudzes pie loga, viņa bija vērojusi Dorotijas sarunu ar misteru Vorbērtonu. Vajadzēja tikai cilvēkam darīt ko tādu, ko viņš labprātāk no misis Semprilas noslēptu, un varēja būt drošs, ka viņa būs kaut kur tuvumā. Šķita, ka šai sievietei gluži kā arābu džiniem piemita spēja materializēties tieši tajās vietās, kur viņa nebija vēlama. Nekas nepiedienīgs, lai cik nenozīmīgs tas būtu, nepaslīdēja viņai garām nepamanīts. Misters Vorbērtons mēdza viņu salīdzināt ar četriem Apokalipses zvēriem — "Tiem, kā atceries, ir acis priekšā un pakaļā, un tās ncaizveras nc dienu, 11c nakti."

"Dorotij, dārgā!" nomurmināja misis Semprila skumīgā, sirsnīgā balsī, kādā mēdz saudzīgi pavēstīt sliktas ziņas. "Ks tik ļoti gribēju ar tevi aprunāties. Man jāpastāsta kaut kas gluži vienkārši šausmīgs — tas tevi noteikti satrieksi"

"Kas tas ir?" Dorotija atturīgi jautāja, labi zinādama, kas sekos. Misis Semprilai bija tikai viena sarunu tēma.

Abas izgāja no veikala un sāka soļot pa ielu, Dorotija stumdama velosipēdu, misis Semprila sīkiem solīšiem tipinādama blakus un, stāstījumam kļūstot intīmākam, arvien vairāk tuvinādama savu muti Dorotijas ausij.

"Vai esi ievērojusi to meiteni," viņa iesāka, "kas baznīcā sēž pašā sola galā vistuvāk ērģelēm? Diezgan glīta meitene ar rudiem matiem. Man nav ne jausmas, kā viņu sauc," piemetināja misis Semprila, kura varēja nosaukt vārdā un uzvārdā katru Naiphilas vīrieti, sievieti un bērnu.

"Mollija Frīmena," sacīja Dorotija. "Viņa ir dārzeņu tirgotāja Frīmena brāļameita."

"Ā, Mollija Frīmena? Tad tā viņu sauc? Es bieži prātoju — nu, jā."

Smalkā, sārtā mute nāca arvien tuvāk, sērīgā balss pārvērtās satrauktā čukstā. Misis Semprila sāka klāstīt pretīgas, neglītas tenkas par Molliju Frīmenu un sešiem jauniem vīriešiem no cukurbiešu pārstrādes rūpnīcas. Jau drīz vien stāsts kļuva tik atbaidošs, ka Dorotija piesarkušiem vaigiem atrāva ausi no misis Semprilas mutes un apstājās.

"Es tādos stāstos neklausīšos!" viņa skarbi sacīja. "Es zinu, ka tā nav taisnība. Tā nevar būt taisnība. Viņa ir tāda jauka, klusa meitene — viena no manām labākajām gaidām un vienmēr gatava izpalīdzēt baznīcas tirdziņos un visur citur. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņa nemūžam nerīkotos tā, kā jūs stāstāt."

"Bet, Dorotij, dārgumiņ! Kad es, kā jau teicu, pati savām acīm…"

"Man vienalga! Nav godīgi tā runāt par cilvēkiem. Pat, ja tā būtu taisnība, tas nav jāapspriež. Pasaulē jau tāpat ir pietiekami daudz ļaunuma, lai to vēl īpaši meklētu."

"Meklētu!" nopūtās misis Semprila. "Bet, mana dārgā Dorotija, it kā man būtu vēlēšanās vai vajadzība to darīt! Nelaime tā, ka nav taču iespējams neredzēt visu to drausmīgo pagrimumu, kas valda mūsu pilsētā."

Misis Semprila vienmēr jutās no sirds pārsteigta, ja kāds viņai pārmeta piedauzīgu notikumu meklēšanu. Nekas nesāpinot viņu vairāk kā cilvēku ļaunuma izpausmes, bet tās tiekot uzspiestas viņas negribīgajām acīm un tikai skaudra pienākuma apziņa liekot viņai par tām runāt. Dorotijas piezīme viņu nebūt neapklusināja, bet lika pievērsties Naiphilā izplatītajai samaitātībai, kam Mollijas Frīmcnas uzvedība esot tikai viens piemērs. Un tā no Mollijas Frimenas un viņas sešiem jaunajiem vīriešiem viņa pārgāja pie doktora Geitorna, pilsētas galvenā ārsta, no kura divas slimnīcas māsas esot stāvoklī, un tad pie misis Kornas, pilsētas korporācijas sekretāra sievas, kura atrasta guļam pļavā, jo sadzērusies odekolonu, un tad pie Milboro Svētā Vedekinda baznīcas vikāra, kurš pieķerts nosodāmos sakaros ar kādu kora zēnu; un tā tas turpinājās, vienam stāstam novedot pie nākamā. Jo visā pilsētā un tās apkaimē nebija gandrīz, nevienas dvēseles, par kuru misis Semprila nespētu atklāt kādu neķītru noslēpumu, ja vien atradās kāds, kam pietika pacietības viņā pietiekami ilgi klausīties.

Zīmīgi, ka viņas stāsti bija ne vien piedauzīgi un apmelojoši, bet arvien slēpa sevī arī kaut ko atbaidoši perversu. Salīdzinājumā ar parastām provinces pilsētas pļāpām viņa bija kā Freids pret Bokačo. Klausoties viņā, varēja rasties iespaids, ka Naiphilā ar tās diviem tūkstošiem iedzīvotāju zeļ vairāk izsmalcinātas netiklības nekā Sodomā, Gomorā un Buenosairesā kopā. Patiešām, ja padomāja par šīs mūsdienu Grēku pilsētas iedzīvotājiem — par Bārklija bankas menedžeri, kurš izšķiedis klientu naudu savu nelikumīgā laulībā dzimušo bērnu uzturēšanai, par "Suņa un pudeles" bufetnieci, kura viesiem pasniedz dzērienus, tērpusies tikai augstpapēžu kurpēs, par veco mis Cenonu, mūzikas skolotāju, ar viņas slepeno džina pudeli un anonīmajām vēstulēm, par Megiju Vaitu, maiznieka meitu, kuras triju bērnu tēvs ir pašas brālis, — ja padomāja par visiem šiem cilvēkiem, jauniem un veciem, bagātiem un nabagiem, pagrimušiem, briesmīgos grēkos iestigušiem, atlika vien brīnīties, kāpēc Debesis nesūta piķi un zēveli, lai noslaucītu šo pilsētu no zemes virsas. Bet, ja paklausījās mazliet ilgāk, šis neķītrību uzskaitījums kļuva vispirms vienmuļš un pēc tam — neciešami garlaicīgs. Jo pilsētā, kurā ikviens ir vai nu bigāmists, vai pederasts, vai narkomāns, visbriesmīgākās tenkas nevienu vairs nesatrauc. Īstenībā misis Semprila nebija tikai tenkotāja vien, bet gan vēl daudz ļaunāk — viņa bija neciešami garlaicīga un apnicīga persona.

Kas attiecas uz pakāpi, līdz kādai ļaudis viņas stāstiem noticēja, tad tā varēja būt atšķirīga. Reizēm visi bija vienisprātis, ka viņa ir veca lapsa ar rupju muti un viss, ko viņa stāsta, — no zila gaisa grābts; citreiz kāds no viņas stāstiem iedarbojās, un tad nabaga upurim bija vajadzīgi mēneši vai pat gadi, lai nomazgātu sevi baltu. Katrā ziņā viņas pirksts bija klāt pie neskaitāmiem ķīviņiem sievu un vīru starpā un pie tā, ka izjuka ne mazāk kā pusducis saderināšanos.

Visu šo laiku Dorotija bija nesekmīgi centusies atkratīties no misis Scmprilas. Pamazām viņa bija pārvietojusies uz otru ielas pusi un stūma velosipēdu gar ietves labo malu, bet misis Semprila joprojām sekoja un nepārstāja čukstēt. Tikai pašā Lielās ielas galā Dorotija saņēma drosmi izšķirošam solim. Viņa apstājās un uzlika labo kāju uz velosipēda pedāļa.

"Es patiešām nevaru uzkavēties ne mirkli ilgāk," viņa sacīja. "Vēl jāpagūst vesels lēvenis dažādu darbu un jau tagad nepiedodami kavējos."

"liet, Dorotij, dārgā! Man noteikti jāpastāsta tev vēl kaut kas — kaut kas ārkārtīgi svarīgsV

"Piedodiet, bet man ļoti jāsteidzas. Varbūt citu reizi." "Tas ir par to briesmīgo misteru Vorbērtonu," steigšus izgrūda misis Semprila, lai Dorotija neaizbrauktu, to nedzirdējusi. "Viņš tikko atgriezies no Londonas, un, vai zini — es ārkārtīgi vēlos pastāstīt to tieši tev — viņš faktiski…"

Nu Dorotija saprata, ka jātiek prom nekavējoties vienalga par kādu cenu. Viņa nespēja iedomāties neko nepatīkamāku kā mistera Vorbērtonā apspriešanu ar misis Semprilu. Viņa uzkāpa uz velosipēda un ar īsu "piedodiet, ilgāk tiešām nevaru" steigšus minās prom.

"Gribēju tev pastāstīt — viņam atkal ir cita sieviete!" misis Semprila nokliedza viņai pakaļ, savā dedzībā pavēstīt šo pikanto jaunumu pat aizmirsusi čukstēt.

Bet Dorotija strauji pagriezās ap stūri, neatskatījusies un izlikusies, ka neko nav dzirdējusi. Tas nebija prāta darbs, jo misis Semprila ņēma ļaunā nevēlēšanos uzklausīt viņas tenkas, un šāds solis parasti noveda tikai pie svaigām un vēl ļaunākām tenkām par pašu noraidošo sarunas biedru.

Mājup braucot, Dorotijas domas par misis Semprilu nepavisam nebija labvēlīgas, par ko viņa sevi sodīja ar kārtējo adatas dūrienu. Uzpeldēja vēl viena diezgan satraucoša doma, kas līdz šim nebija ienākusi prātā, — misis Semprila noteikti uzzinās par viņas šī vakara viesošanos mistera Vorbērtonā mājā, un jau līdz rītam šis fakts būs pāraudzis pamatīgā skandālā. Nolēcot no velosipēda pie mācītājmājas vārtiem, kur dirnēja Muļķītis Džeks, pilsētas idiots, galīgs plānprātiņš ar trīsstūrainu seju zemeņu sarkanumā, garlaikoti pērdams vārtu stabu ar lazdas vicu, šī doma modināja viņā ļaunas priekšnojautas.

IV

Pulkstenis radīja nedaudz pāri vienpadsmitiem. Diena, kura kā pārbriedusi, bet cerīga atraitne, kas tēlo septiņpadsmitgadīgu meiteni, rita pusē bija atgādinājusi aprīli, nu atcerējās, ka ir taču augusts, un sāka pamatīgi karsēt.

Dorotija iebrauca Fenelvikas ciematā kādu jūdzi ārpus Naithilas. Viņa bija atstājusi misis Levinai varžaču plāksteri un tagad devās pie misis Pitcras ar izgriezumu no Daily Mail, kurā bija ieteikta zirdzenes tēja reimatisma sāpju mazināšanai. Saule, kas nu spoži kvēloja dzidri zilajās debesīs, cauri kokvilnas kleitai svilināja viņai muguru, putekļainais ceļš karstumā vibrēja, un līdzenās pļavas, virs kurām pat šajā gada laikā nenoguruši vīteroja cīruļi, bija tik zaļas, ka, tās uzskatot, sāpēja acis. Šī bija tāda diena, kādu par "burvīgu" sauc cilvēki, kuriem nav jāstrādā.

Dorotija atslēja velosipēdu pret Piteru kotedžas vārtiem, izņēma no somas mutautu un noslaucīja plaukstas, kas, stūri turot, bija sasvīdušas. Spožajā gaismā viņas seja izskatījās iekritusi un bezkrāsaina. Šajā rīta stundā viņai varēja dot pat vairāk gadu, nekā patiesībā bija. Dienas gaitā — un parasti tā bija septiņpadsmit stundu gara — viņai regulāri mijās paguruma un enerģijas periodi; rīta nogale, kad viņa devās pirmajās dienas "vizītēs", bija viens no paguruma periodiem.

"Vizītes" aizņēma gandrīz pusi Dorotijas dienas, jo attālumi no mājas uz māju, ko viņa nobrauca, bija lieli. Katru dienu, izņemot svētdienas, viņa apciemoja no pusduča līdz ducim draudzes locekļu mājokļu. Viņa devās iekšā šaurās, piebāztās istabiņās, sēdēja uz kunkuļainiem, putekļainiem mīkstajiem krēsliem, tērzēja ar pārgurušām, izplūdušām mājsaimniecēm; reizēm kādu pusstundu vajadzēja palīdzēt pie lāpīšanas vai gludināšanas un nolasīt kādu nodaļu no Svētajiem rakstiem, citreiz sakārtot apsējus "slimām kājām" un just līdzi tiem, kas rītos cieta no nelabuma; viņa ucināja uz kājas skābeni dvakojošus bērneļus, kas notriepa viņai kleitas priekšu ar saviem lipīgajiem, mazajiem pirkstiņiem; viņa deva padomus, kā kopt nīkulīgas aspidistras, un ieteica vārdus jaundzimušajiem, un dzēra neskaitāmas "jaukas tējas tases", jo darba sievietes vienmēr gribēja viņu pacienāt ar tasi "jaukas tējas" no kannas, kurā aplietā tēja mirka cauru dienu.

Liela daļa šā darba bija gauži nomācoša. Tikai retai, ļoti retai sievietei bija tāds priekšstats par kristīgu dzīvi, kādu viņa būtu gribējusi tām mācīt. Dažas bija kautrīgas un aizdomu pilnas, vienmēr nostājās aizstāvības pozīcijās un atrada visādus ieganstus atteikties, kad Dorotija tās mudināja iet pie dievgalda; dažas tēloja dievbijību, lai tiktu pie pāris pensiem no baznīcas labdarības kases; tās, kuras par viņas ierašanos priecājās, pa lielākajai daļai bija pļāpīgās, kurām trūka klausītāju žēlabām par vīru izdarībām un nebeidzamiem briesmu stāstiem ("un viņam vēnās vajadzēja iedzīt stikla trubas," utt., utt.) par šaušalīgajām slimībām, no kurām miruši viņu radinieki. Dorotija zināja, ka puse no viņas saraksta sievietēm sirdī kaut kādā neizprotamā veidā bija ateistes. Viņa ar to sadūrās katru dienu — šo miglaino, aklo neticību, kas tik parasta neizglītotu ļaužu vidū un pret kuru visi argumenti ir bezspēcīgi. Lai kā viņa pūlējās, nekad neizdevās savākt vairāk par duci regulāru dievgaldnieku. Sievietes apsolījās nākt, turēja solījumu mēnesi vai divus, bet tad atkrita. īpaši bezcerīgas bija jaunākās. Tās pat neiestājās dažādajās ar baznīcu saistītajās apvienībās, kas tika organizētas tieši viņām, — Dorotija bija triju tādu apvienību goda sekretāre un vēl gaidu kapteine. Cerību pulciņš un Laulību sadraudzība nīkuļoja gandrīz bez biedriem, un Māšu apvienība vilka garu tikai tāpēc, ka līdztekus šūšanas nodarbībām iknedēļas saietus pievilcīgus darīja papļāpāšanas iespējas un neierobežoti stipras tējas daudzumi. Jā, tas nebija iedvesmojošs darbs un reizēm varētu šķist pilnīgi velts, ja viņa nezinātu, kas slēpjas aiz veltīguma sajūtas — tā bija sātana smalkākais ierocis.

Dorotija pieklauvēja pie Piteru durvīm, kas īsti neturējās virās un gar kurām pa šķirbām ārā spraucās skumjā vārītu kāpostu un samazgu smaka. Ilgā pieredzē viņa bija iepazinusi un jau iepriekš spēja iedomāties katras viņas apgaitā esošās kotedžas smārdu. Dažās tas bija ārkārtīgi īpatnējs. Piemēram, sājā savvaļas dzīvnieku smaka mājiņā, kuru apdzīvoja misters Tūmzs, vecs, pensionēts grāmatu tirgotājs, kurš visu dienu pavadīja gultā aiz aizvilktiem aizkariem, un tikai viņa pelēcīgais deguns un biezās brilles rēgojās ārā no milzīgas kažokādu segas apakšas. Bet tikko šai segai pieskārās ar roku, tā izšķīda, izjuka un aizspurca uz visām pusēm, jo sastāvēja no kaķiem — divdesmit četriem kaķiem, ja gribam būt precīzi. Misters Tūmzs mēdza skaidrot, ka "tie uzturot viņā siltumu". Gandrīz visās kotedžās pamatsmaku veidoja veci mēteļi un samazgas, kuru tad papildināja citi individuāli smārdi; atkritumu bedres smaka, kāpostu smaka, mazu bērnu smaka, spēcīgā, dzīvnieciskā smaka no velveta biksēm, kas uzsūkušas turpat desmit gadu sviedrus.

Misis Pitera atvēra durvis, kas atkal bija iestrēgušas un, kad tika ar spēku atrautas, sadrebināja visu māju. Viņa bija liela auguma, salīkusi, pelēka sieva ar sirmu matu šķipsnām, maisaudekla priekšautu un rūtotām čībām kājās.

"Vai tiešām mis Dorotija!" viņa izsaucās drūmā, nedzīvā, bet tomēr draudzīgā balsī.

Viņa apņēma Dorotiju ar savām lielajām, mezglainajām plaukstām, kurām pirkstu kauliņi aiz vecuma un pastāvīgas mērcēšanas ūdeņos spīdēja kā nomizoti sīpoli, un uzspieda uz vaiga slapju buču. Tad vilka Dorotiju tālāk nolaistās kotedžas iekšienē.

"Piters ir prom, darbā, mis," viņa paziņoja, kad abas iegāja iekšā. "Strādā pie daktera Geitorna, uzrok šim puķu dobes."

Misters Pitcrs bija dārznieks, kurš pelnījās ar gadījuma darbiem. Abi ar sievu, nu jau pāri septiņdesmitiem, bija vieni no nedaudzajiem patiesi dievticīgajiem pāriem Dorotijas apciemojamo ļaužu sarakstā. Misis Pitera vadīja drūmu dzīvi, kā tārps šļūkādama šurpu turpu starp aku, izlietni, pavardu un mazo sakņu dārziņu un pastāvīgi ciezdama no krikas kaklā, tāpēc ka durvju aploda viņai bija par zemu. Virtuve bija diezgan kārtīga, bet nepatīkami karsta un smakoja pēc daudzus gadus krātiem putekļiem. Telpas galā iepretim pavardam misis Pitera bija ierīkojusi kaut ko līdzīgu lūgšanu vietai — pie maza, veca harmonija, uz. kura atradās krāsaina krucifiksa litogrāfija, no pērlītēm izšūts uzraksts "Vēro un lūdz" un mistera un misis Piteru fotogrāfija kāzu dienā 1882. gadā, uz grīdas bija noklāts savalkāts, no lupatām austs paklājiņš.

"Nabaga Pitcrs!" turpināja misis Pitera drūmā balsī, "viņa vecumā ar tādu reimatismu tik jārok un jārok! Kur te taisnība, mis? Un tagad piemetušās arī sāpes starp kājām, mis, un nevar saprast no kā — pēdējos rītus vaid vienā vaidēšanā. Vai nav briesmīgi, mis, ka mums, nabaga darba cilvēkiem tā jāmokās?"

"Tiešām briesmīgi," sacīja Dorotija. "Bet ceru, ka jūs pati, misis Pitera, jūtaties nedaudz labāk."

"Ak, mis, man nekas nevar būt labāk. Sajā saulē nav zāļu, kas man palīdzētu. Šajā ļaunajā pasaulē nav nekā, uz ko es varētu cerēt."

"Ak, tā nesakiet, misis Pitera! Jūs noteikti vēl ilgi būsiet kopā ar mums."

"Bet jūs, mis, nezināt, cik slikti man bijis šajā pēdējā nedēļā! Reimatisms no mugurpuses te savelk, te atlaiž manas nabaga vecās kājas, tā ka dažrit liekas — pat pēc sīpoliem dārziņā nebūs spēka aiziet. Ak, mis, šī ir apnicīga pasaule, kurā dzīvojam, vai ne? Apnicīga, grēcīga pasaule."

"Bet, misis Pitera, ne brīdi nedrīkst aizmirst, ka mūs gaida labāka pasaule. Šī dzīve nav nekas cits kā vien pārbaudes laiks — tas spēcina un māca mums pacietību, lai varam būt gatavi debesīm, kad tas laiks pienāks."

Un pēkšņi misis Pitera redzami izmainījās. To bija panācis vārds "debesis". Misis Piterai bija tikai divi sarunu temati; viens no tiem bija debesu prieki, otrs — pašreizējais nožēlojamais stāvoklis. Dorotijas vārdi iedarbojās uz viņu ar burvju nūjiņas spēku. Blāvās, pelēkās acis gan nespēja iemirdzēties, toties balss atdzīvojās un tajā ieskanējās gandrīz priekpilna jūsmība.

"Ak, mis, to nu jūs pareizi pateicāt! Tiesa kas tiesa, mis! Mēs ar Pi teru to allažiņ sev atkārtojam. Un tas mūs uztur — tieši šī doma par debesīm un ilgo, ilgo atpūtu, kas mūs tur gaida. Viss, ko esam cietuši, debesīs tiks mums atmaksāts, vai ne, mis? Visas mokas tiks simtkārt un tūkstoškārt atalgotas. Tā taču ir, mis, vai ne? Mūs visus debesīs gaida atpūta, atpūta un miers, un vairs nekāda reimatisma, nekādas rakšanas, nekādas ēst vārīšanas vai veļas mazgāšanas, nekā. Jūs taču tam ticat, mis Dorotija, vai ne?"

"Protams," sacīja Dorotija.

"Ak, mis, ja jūs zinātu, kā tas nomierina — tieši šīs domas par debesīm! Reizumis, kad Pitcrs pārnāk mājās noguris vai reimatisms mūs nomocījis, viņš man saka: "Nekas, mana dārgā," viņš saka, "nu jau debesis vairs nav tālu," viņš saka, "tieši tādiem nabaga darba cilvēkiem kā mums, kas nav plītējuši, bet slavējuši Dievu un kārtīgi gājuši pie dievgalda." Tas taču ir vispareizākais ceļš, vai ne, mis Dorotij, — nabags šajā dzīvē un bagāts nākamajā? Ne tā kā daži no tiem bagātajiem ar visiem saviem autiņiem un smukajām mājām — nekas tos neglābs no tārpiem, kas tos grauzīs, un ugunīm, kurās tie cepināsics. Tik skaists teksts, jā, nudien. Vai jūs nevarētu kopā ar mani noskaitīt vienu īsu lūgšaniņu, mis Dorotij? Man jau visu rītu kārojās pēc kādas lūgšanas."

Misis Pitera jebkurā dienas vai nakts stundā bija gatava "vienai mazai lūgšanai". Viņai tas nozīmēja to pašu, ko citām "jauka tējas tase". Viņas nometās ceļos uz lupatu paklājiņa un noskaitīja Tēvreizi un nedēļas kolekti, un tad Dorotija pēc misis Piteras lūguma nolasīja līdzību par bagāto vīru un Lācaru, bet pati pa laikam iestarpināja kādu: "Āmen!

Tas nu ir viens patiess vārds, vai ne, mis Dorotij?" — "Un eņģeļi viņu aiznesa Ābrahāma klēpī." — "Skaisti! Nu kas var būt vēl skaistāks! Āmen, mis Dorotij, — āmen!"

Dorotija atdeva misis Piterai izgriezumu no Daily Mail par zirdzcnes tēju reimatisma ārstēšanai un tad, noklausījusies, ka misis Pitera bijusi par "vārgu", lai sanestu no akas ūdeni dienai, pati uzvilka augšā trīs spaiņus. Tā bija ļoti dziļa aka ar tik zemiem grodiem, ka misis Piterai draudēja iekrišana tajā un noslīkšana, un tai nebija pat vindas — spaini vajadzēja vilkt augšā ar rokām. Un tad viņas uz kādu mirkli apsēdās, un misis Pitera joprojām runāja par debesīm. Varēja tikai pabrīnīties, cik ļoti debesis bija pārņēmušas viņas prātu, un vēl neparastāka bija konkrētība un spilgtums, ar kādu viņa tās iedomājās. Zeltītās ielas un no Austrumu pērlēm darinātie vārti viņai bija tik dzīvi, it kā būtu redzami tepat acu priekšā. Un viņas iztēle sniedzās pat līdz visniecīgākajiem sadzīviskiem sīkumiem. Cik mīkstas tur augšā būs gultas! Cik gardi ēdieni! Un burvīgās zīda drānas, kas katru rītu apvelkamas svaigas! Un vairs ne miņas no nebeidzamajiem darbiem! Gandrīz katrā dzīves brīdī debesu vīzija balstīja un mierināja viņu, un verdziskās žēlabas par "nabaga darba cilvēku" dzīvi dīvainā kārtā mīkstināja mierinošā doma, ka tieši "nabaga darba cilvēki" ir galvenie debesu iemītnieki. Varētu domāt, ka viņa noslēgusi darījumu, ar smagā, vienmuļā darbā aizvadītu dzīvi samaksājot par mūžīgu svētlaimi pēc nāves. Viņas ticība bija gandrīz pārak liela, ja vien tas ir iespējams. Jo dīvainā kārtā pārliecība, ar kādu misis Pitera gaidīja uz Debesīm — kā uz kādu brīnumainu mājvietu neārstējami slimiem —, Dorotijā izraisīja savādu neērtības sajūtu.

Dorotija gatavojās doties prom, bet misis Pitera pateicās par apciemojumu diezgan pārspīlētā veidā, nobeigdama, kā parasti, ar svaigām žēlabām par savu reimatismu.

"Es noteikti izmēģināšu zirdzenes tēju," viņa sacīja, "un lielu lielais paldies, ka man par to pastāstījāt, mis. Lai gan neceru, ka man tā diez ko palīdzēs. Ak, mis, ja jūs zinātu, cik ļoti reimatisms šajā pēdējā nedēļā mani nomocījis! Varētu domāt, ka pa kāju aizmuguri kāds visu laiku braukā ar nokaitētu krāsns kruķi, un kārtīgi ierīvēt tās nevaru, jo netieku klāt. Vai tas būtu par daudz prasīts, mis, ja cs jūs palūgtu pirms aiziešanas man tās ierīvēt? Zem izlietnes stāv pudele ar Ellimana ziedi."

Misis Pitcrai neredzot, Dorotija sev sāpīgi ieknieba. To jau varēja sagaidīt — šī nebija pirmā reize — un, jāatzīstas, ierivēšanas procedūra Dorotijai gauži nepatika. Viņa sevi nikni sarāja. Uz priekšu, Dorotij! Lūdzu, bez kādas deguna raustīšanas! Jāņa evaņģēlijs 13:14. "Protams, es to izdarīšu, misis Pitera," viņa nevilcinoties apsolīja.

Viņas uzkāpa augšā pa šaurām, ļodzīgām trepēm, virs kurām vienā vietā griesti bija tik zemi, ka vajadzēja pieliekties gandrīz līdz pusei, lai pret tiem neapdauzītos. Guļamistabā gaisma ieplūda pa mazu loga četrstūri, kurš no ārpuses bija apaudzis ar mežvīniem un tāpēc netika atvērts jau divdesmit gadus. Gandrīz visu istabu aizņēma milzīga divguļama gulta ar mūžam mikliem palagiem un dūnu matraci, kas ar saviem kalniem un ielejām atgādināja Šveices kontūrkarti. Skaļi vaidēdama, vecā sieva ierāpās gultā un nogūlās uz vēdera. Istaba oda pēc urīna un pretsāpju līdzekļiem. Dorotija paņēma pudeli ar Ellimana ziedi un rūpīgi ierīvēja misis Piteras lielās, pelēku dzīsliņu izraibinātās, ļumīgās kājas.

Ārā bija karsts kā cepeškrāsnī, viņa sēdās uz velosipēda un strauji uzņēma ceļu mājup. Saule svilināja seju, bet gaiss tagad šķita svaigs un smaržīgs. Viņa bija laimīga, laimīga! Pabeigusi savas rīta cēliena vizītes, viņa vienmēr jutās ārkārtīgi laimīga un dīvainā kārtā pati neapzinājās, kāpēc tā. Piensaimnieka Borleiza pļavā ganījās rudas govis, līdz ceļiem iebridušas mirdzošā zāles jūrā. Līdz Dorotijas nāsīm atplūda vaniļu un svaigu sienu atgādinošā govju smarža. Lai gan puse no rita cēliena darba vēl gaidīja nedarīta, viņa nespēja pretoties kārdinājumam kādu mirkli te pakavēties un ar vienu roku atslēja velosipēdu pret aploka vārtiem, kamēr govs ar mitru, sārtu purnu berzēja pakakli gar vārtu stabu un sapņaini viņā noraudzījās.

Aiz dzīvžoga Dorotija pamanīja jau noziedējušu rožu krūmu un pārkāpa pār vārtiem, lai noskaidrotu, vai tā ir pļavas roze, vai maijrozīte. Garajā zālē zem dzīvžoga viņa notupās zemē. Te, tuvu pie zemes, bija ļoti karsts. Visapkārt dūca neredzami kukaiņi, un viņu apņēma sutīgais, vasarīgais aromāts, ko izelpoja daudzveidīgā zaļā pasaule visapkārt. Tepat netālu auga gari fenheļa stiebri ar nokarenām lapām kā jūraszaļu zirgu astēm. Dorotija piespieda fenheļa zariņu pie sejas un ieelpoja tā spēcīgo, saldo smaržu. Tā bija tik stipra, ka uz mirkli viņu gandrīz apreibināja. Viņa to uzsūca sevī, pievelkot pilnas plaušas. Burvīga, burvīga smarža — vasaras dienu un bērnības prieku smarža, pikantā smarža no silto austrumu jūru apskalotām salām!

Sirds viņai iesila pēkšņā priekā. Tajā noslēpumainajā priekā par zemes skaistumu un visu dabisko pasauli, kuru viņa uzskatīja, varbūt maldīgi, par Dieva mīlestības izpausmi. Tupot tur karstumā ar saldajām smaržām un kukaiņu iemidzinošo dūkšanu visapkārt, viņa uz mirkli it kā dzirdēja to vareno slavas dziesmu, kuru zeme un visa radība nepārtraukti sūta augšup savam radītājam. Visa augu valsts — lapas, ziedi, zāle — mirdzoša un vibrējoša gavilēja priekā. Ari cīruļi, veseli neredzami cīruļu kori pieskandināja debesis. Viss vasaras krāšņums, zemes siltums, putnu dziesmas, govju dvaka, neskaitāmu bišu sanoņa sajaucās un cēlās augšup kā dūmi no nedziestošiem altāriem. Tāpēc līdz ar visiem eņģeļiem un erceņģeļiem!… Viņa sāka lūgties un kādu bridi lūdzās dedzīgi, svētlaimīgi, pielūgsmes priekā pilnīgi aizmirsdamās, un tikai nedaudz vēlāk apjauta, ka skūpsta sejai vēl arvien piespiesto fenheļa zariņu.

To pašu brīdi viņa aprāvās un atgriezās īstenībā. Ko viņa darīja? Vai tas bija Dievs, kuru viņa pielūdza, vai arī tikai zeme? Prieks aizplūda no sirds, tā vietā stājās salta neērtības sajūta, ka viņa ļāvusies gandrīz pagāniskai ekstāzei. Viņa norāja sevi. Tikai ne to, Dorotij! Nekādu dabas pielūgšanu! Tēvs viņu no tās bija brīdinājis. Runājis par to ne vienā sprediķī vien; tas esot tikai panteisms un, kas viņu sadusmoja vēl vairāk, nejauks moderns untums. Dorotija nolauza mežrozes ērkšķi un trīs reizes iedūra rokā, lai atgādinātu sev par Svēto Trīsvienību, tad pārkāpa pār sētu atpakaļ uz ceļa un sēdās uz velosipēda.

Gar dzīvžoga stūri parādījās melna, noputējusi garīdznieka cepure ar platām malām. Tas bija tēvs Makgairs, Romas katoļu priesteris, kurš arī pārvietojās ar velosipēdu. Viņš bija liels, apaļīgs vīrs, tik liels, ka velosipēds zem viņa šķita pavisam maziņš un izskatījās, it kā viņš balansētu uz braucamā kā golfa bumba uz paliktnīša. Seja viņam bija sārta, jautra un nedaudz viltīga.

Pēkšņi Dorotija izskatījās nelaimīga. Viņa piesarka, un roka instinktīvi taustījās pēc zelta krustiņa zem kleitas. Tēvs Makgairs brauca viņai pretī ar mierīgu, nedaudz uzjautrinātu sejas izteiksmi. Viņa pūlējās pasmaidīt un nelaimīgi nomurmināja "labrīt". Bet viņš pabrauca garām, it kā neko nebūtu redzējis; viņa acis pārslīdēja Dorotijas sejai un vērās kaut kur izplatījumā, apbrīnojami labi notēlojot, ka viņas eksistence nemaz nav pamanīta. Tas bija klajš apvainojums. Dorotija, kura pēc dabas — ak vai! — nebija spējīga nevienu klaji apvainot, uzkāpa uz velosipēda un brauca mājās, cīkstēdamās ar nosodošām domām, kuras viņā vienmēr uzjundīja tikšanās ar tēvu Makgairu.

Pirms pieciem vai sešiem gadiem, kad tēvs Makgairs vadīja bēru ceremoniju kapsētā pie Svētā Atelstana baznīcas (Naiphilā nebija Romas katoļu kapsētas), starp viņu un Mācītāju bija izcēlies strīds par to, vai tēvam Makgairam ir vai nav tiesības pārģērbties baznīcā, un abi garīdznieki bija apkaunojoši cīkstējušies pie vaļēja kapa. Kopš tā laika viņi viens ar otru vairs nesarunājās. Mācītājs teica, ka tā arī esot labāk.

Kas attiecās uz citiem reliģijas kalpiem Naiphilā — kongregacionālistu mācītāju misteru Vordu, metodistu mācītāju misteru Foliju un plikgalvaino, ēzeļa balsī brēcošo prezbiteri, kurš vadīja baptistu skaļos saietus Ebenezera kapelā, — mācītājs tos sauca par vulgāriem sektantiem un bija aizliedzis Dorotijai stāties ar tiem jebkādos sakaros, piedraudot ar savu nosodījumu.

V

Pulkstenis bija divpadsmit. Lielajā, pussagruvušajā ziemas dārzā, kura stikloto jumtu laika zobs un netīrumi bija darījuši blāvu, zaļganu un varavīkšņainu kā seno romiešu stiklu, notika steidzīgs un skaļš "Čārlza I" mēģinājums.

Dorotija tajā nepiedalījās, bet noņēmās ar kostīmu gatavošanu. Visām skolnieku izrādēm viņa pati gatavoja gandrīz visus kostīmus. Par uzvedumu un režiju bija atbildīgs baznīcas skolas skolotājs Viktors Stouns — Dorotija viņu sauca gluži vienkārši par Viktoru. Viņš bija sīks, nervozs, tumšmatains divdesmit septiņus gadus vecs puisis, ģērbies tumšās, garīdznieku tērpiem līdzīgās drēbēs, un šajā brīdī dedzīgi žestikulēja ar manuskripta vīstokli rokā, kaut ko skaidrojot sešiem pastulba izskata bērniem. Uz sola pie sienas četri citi bērni pārmaiņus vingrinājās aizskatuves trokšņu radīšanā, dauzot krāsns kruķus, un plēšoties ap mazu, netīru turziņu ar četrdesmit piparmētru drāzējām, kuras varēja nopirkt par peniju.

Ziemas dārzā bija briesmīgi karsts un spēcīgi oda pēc līmes un bērnu sviedriem. Dorotija bija notupusies uz grīdas ar pilnu muti kniepadatu un šķērēm rokā un aši grieza lielas brūnā ietināmā papīra loksnes šaurās strēmelēs. Viņai blakus uz eļļas krāsniņas burbuļoja līmes podiņš; aiz muguras uz ļodzīga, tintes traipiem izraibināta darba galda gulēja kaudze pusgatavu kostīmu, vēl vairāk brūnā papīra lokšņu, viņas šujmašīna, pakulu vīkšķi, sausas līmes gabali, koka zobeni un vaļējas krāsas kārbas. Prātodama, kā izgatavot septiņpadsmitā gadsimta botfortus Čārlzam I un Oliveram Kromvelam, viņa ar vienu ausi klausījās Viktora niknajos uzbrēcienos; viņš kā parasti mēģinājumos ātri aizsvilās. Viņš bija dzimis aktieris, turklāt neaptēsto bērnu dresēšana mēģinājumos viņu drausmīgi garlaikoja. Viņš soļoja šurpu turpu, sulīgā žargonā gari skaidrodams bērniem, kas jādara, un ik pa brīdim apkluzdams, lai pret kādu no tiem atvēzētos ar koka zobenu, kuru bija pagrābis no galda.

"Dzīvāk, dzīvāk! Vai tad nevari?" viņš uzsauca vienpadsmitgadīgam puikam ar spītīgu vērša ģīmi un iebakstīja tam vēderā. "Nebubini zem deguna! Runā tā, lai var saprast jēgu! Tu izskaties pēc līķa, kas izrakts no kapa. Kāda jēga kaut ko sevī murmulēt? Izgāz krūtis un uzkliedz viņam. Atmet šito otrā slepkavnieka izteiksmi!"

"Nāc šurp, Pcrsij!" sauca Dorotija ar adatu pilnu muti. "Aši!"

Viņa gatavoja bruņas — pašu sarežģītāko objektu, ja neskaita sasodītos botfortus, — no brūnā papīra un līmes. Ar laiku Dorotija bija iemanījusies no brūnā papīra un līmes izgatavot gandrīz visu, pat gluži labu parūku ar cieši piegulošu cepurīti no brūnā papīra un krāsotu pakulu matiem. Visa gada garumā viņa patērēja milzum daudz laika, cīnīdamās ar līmi, brūno papīru, marli un daudziem citiem amatieru teātra atribūtiem. Vajadzība pēc naudas dažādajiem baznīcas fondiem bija tik spiedīga, ka gandrīz katru mēnesi tika sarīkota kāda skolnieku izrāde vai procesija, vai tcibleaux vivants [16] , nemaz nerunājot par bazāriem un labdarības tirdziņiem.

Kad Persijs — Persijs Džovits, kalēja dēls, mazs sproggalvis zēns, — piecēlās no sola un, nelaimīgi grozīdamies, nostājās viņas priekšā, Dorotija satvēra brūnā papīra loksni, piemērīja pie zēna auguma, izgrieza kakla un roku caurumus, aptina viņam ap vidu un ātri sasprauda, izveidojot kaut ko līdzīgu bruņām. Visu laiku bija dzirdama neskaidra balsu murdoņa.

Viktors: Nu, ašāk, ašāk! Ienāk Olivers Kromvels — tas esi tu! Nē, ne jau tā! Vai tu domā, ka Olivers Kromvels nāktu slapstīdamies kā suns, kurš tikko dabūjis kāvienu? Izslienies! I/ries krūtis. Savelc drūmu seju. Nu jau ir labāk. Tagad tekstu: "Stāt! Man rokā ir pistole!" Lūdzu!"

Kāda meitene: "Lūdzu, mis, māte teica, lai es jums pasaku, mis…"

Dorotija: "Stāvi mierīgi, Persij! Dieva dēļ negrozies!"

Kromvels: "Stāt! Man rokā ir pistole!"

Maza meitene uz sola: "Mister! Man nokrita kompete! (Šņukstēdama) Nokrita kompe-e-ete!"

Viktors: "Nē, nē, nē, Tomij! Nē, nē, nēV

Meitene: "Lūdzu, mis, māte teica, lai pasaku, viņa nevar uzšūt man biksītes, kā solījās, mis, jo…"

Dorotija: "Ja tu vēlreiz tā darīsi, es tevis dēļ norišu adatu."

Kromvels: "Stāt! Man rokā it pistolei"

Mazā meitene (caur asarām): "Mana kompe-c-c-tc!"

Dorotija sagrāba līmes otu un drudžainā steigā līmēja brūnā papīra strēmeles visapkārt Persija krūšukurvim, uz augšu un leju, uz priekšu un atpakaļ, vienu virs otras, uz mirkli apstādamās tikai tad, ja papīrs pielipa pie pirkstiem. Piecās minūtēs viņa no papīra un līmes bija izveidojusi muguras un krūšu bruņas, kas pēc izžūšanas būs tik izturīgas, ka spēs aizsargāt pat no īsta zobena dūriena. Persijs, "mirdzošā tēraudā slēgts" un papīra asajām malām duroties zodā, skatījās lejup pats uz sevi ar tādu izteiksmi, kāda varētu būt sunim, kuru mazgā vannā. Dorotija paņēma šķēres, vienos sānos bruņas pārgrieza, nostatīja, lai žūst, un tūlīt ķērās pie nākamā bērna. Atskanēja briesmīga dārdoņa, jo "trokšņu meistari" bija sākuši vingrināties pistoļu šāvienu un zirgu auļu atdarināšanā. Dorotijas pirksti kļuva arvien lipīgāki, un ik pēc brīža viņa daļu līmes nomazgāja karsta ūdens spainī, kas šim nolūkam bija sagatavots. Divdesmit minūšu laikā viņa daļēji bija izgatavojusi trīs krūšu bruņas. Vēlāk tās vajadzēs nokrāsot ar alumīnija krāsu un sānos piešūt lentītes aizdarei; un pēc tam vēl jāizveido gurnu aizsargi un pats grūtākais — pieskaņotas bruņucepures. Viktors, zobenu vicinādams un aurodams, lai pārkliegtu auļojošo zirgu troksni, iejutās te Olivcra Kromvela, tc CČārlza I, te puritāņu, rojālistu, zemnieku un galma dāmu lomās. Bērni pamazām kļuva nemierīgi un sāka žāvāties, činkstēt, paslepeni spert un kniebt cits citam. Bruņas šimbrīžam pabeigusi, Dorotija novāca no galda daļu drazas, pievilka tuvāk šujmašīnu un ķērās pie rojālistam domāta zaļa samta kamzoļa veidošanas — tā bija krāsota marle, bet pa gabalu izskatījās pieņemami.

Vēl desmit minūtes drudžaina darba. Pārtrūka diegs, Dorotija tikai nomurmināja "sasodīts!", bet tūlīt savaldījās un steigšus no jauna ievēra to adatā. Viņa sacentās ar laiku. Izrādei jānotiek pēc divām nedēļām, un jāizgatavo vēl tik daudz dažādu lietu — bruņucepures, kamzoļi, zobeni, botforti (tie nožēlojamie botforti jau vairākas dienas vajāja viņu kā murgs), zobenu makstis, kruzuļi, parūkas, pieši, butaforijas —, ka dūša saskrēja papēžos, par tām domājot. Bērnu vecāki nekad nepalīdzēja izgatavot kostīmus skolas sarīkojumiem; pareizāk sakot, viņi vienmēr apsolījās to darīt, bet vēlāk pamanījās izlocīties. Dorotijai velnišķi sāpēja galva daļēji no karstuma telpā, daļēji no stresa, ko radīja šūšana vienlaikus ar izmisīgu prātošanu, kā no brūnā papīra izveidot botfortus. Uz bridi viņa pat bija aizmirsusi Kārgila rēķinu par divdesmit vienu mārciņu, septiņiem šiliņiem un deviņiem pensiem. Viņa nespēja domāt ne par ko citu, kā vien par baismīgo, vēl gatavojamo kostīmu blāķi. Un tā tas gāja cauru dienu. Problēmas sekoja cita citai — vai tie bija tērpi skolnieku lugai, vai zvanu torņa ielūzuši grīda, vai parādi veikalos, vai tīteņi zirņu dobēs — un katra no tām bija tik steidzama un mokoša, ka izslēdza visas pārējās.

Viktors nosvieda koka zobenu, izvilka pulksteni un ieskatījās tajā.

"Pietiks!" viņš sacīja savā parastajā strupajā, skarbajā manierē, no kuras nešķīrās, kad bija darīšana ar bērniem. "Turpināsim piektdien. Tinieties prom! Jūs man jau esat līdz kaklam."

Viņš noskatījās, kā bērni aiziet, un, to pašu brīdi audzēkņus pilnīgi aizmirsis, izvilka no kabatas nošu lapu un sāka nemierīgi staigāt šurpu turpu, acīm kavējoties telpas stūri pie diviem panīkušiem istabas augiem, kuru brūnās, sažuvušās stīgas nokarājās pār podu malām. Dorotija vēl arvien bija pārliekusies pār šujmašīnu un zaļo samta kamzoli.

Viktors bija nemiera pilns, saprātīgs mazs cilvēciņš, kurš laimīgs jutās vienīgi tad, ja varēja ar kādu vai kaut ko strīdēties. Viņa bālā, glītā seja vienmēr pauda tādu kā neapmierinātību, kas īstenībā bija vien zēniska dedzība. Tiekoties ar viņu pirmo reizi, cilvēki parasti apgalvoja, ka šajā necilajā provinces skolotāja darbā viņš tikai izšķiežot savus talantus; bet īstenībā viņam nemaz nebija tādu īstu, dzīvē realizējamu talantu, ja un vienīgi nelielas spējas mūzikā un vēl izteiktākas spējas darbam ar bērniem. Neveiksmīgs citās jomās, te viņš guva izcilus panākumus, jo bija atradis pareizo, skarbo attieksmi, kāda šajā darbā nepieciešama. Bet tāpat kā visi citi arī viņš pats, protams, nicināja šo savu īpašo talantu. Viņš interesējās gandrīz vienīgi tikai par baznīcas dzīvi. Viņš bija viens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kurus ļaudis mēdz dēvēt par "svētulīgiem". Viņš vienmēr bija vēlējies kļūt par garīdznieku un būtu par tādu arī kļuvis, ja vien viņam pietiktu spēju apgūt grieķu un senebreju valodas. Nespēdams šo šķērsli pārvarēt, viņš gluži dabiski bija centies pietuvināties baznīcai, kļūstot par ērģelnieku un skolotāju baznīcas skolā. Tas ļāva viņam, tā sakot, uzturēties baznīcas tuvumā. Lieki būtu piezīmēt, ka viņš bija avīzes Cburch Times pārstāvēto anglokatoļu dedzīgs piekritējs — kareivīgāks par pašiem klerikāļiem, baznīcas vēstures labs pārzinātājs, eksperts amata tērpu jautājumos un gatavs kuru katru brīdi nikni uzbrukt modernistiem, protestantiem, zinātniekiem, boļševikiem un ateistiem.

"Es domāju," sacīja Dorotija, apstādinājusi mašīnu un norāvusi diegu, "ka bruņucepurēm mēs varētu izmantot vecus "katliņus", ja vien izdotos savākt tos pietiekamā daudzumā. Malas nost, pareizās formas papīra malas klāt un sudrabs pāri."

"Ak, Dievs, kādēļ lauzīt galvu par tādām lietām?" iesaucās Viktors, kurš zaudēja katru interesi par lugu, tiklīdz mēģinājums beidzās.

"Visvairāk cs raizējos par tiem botfortiem," sacīja Dorotija, uzklādama uz ceļiem kamzoli un to aplūkodama.

"Pie joda botfortus! Aizmirsīsim lugu uz kādu brīdi. Skaties!" Viktors sacīja, atritinādams nošu lapu. "Es gribu, lai tu manā vietā aprunājies ar savu tēvu. Un pajautā, vai kaut kad nākamajā mēnesī mēs nevarētu noorgani zēt procesij u."

"Atkal procesiju? Kālab?"

"Ak, īsti nezinu. Procesijai vienmēr var atrast ieganstu. Astotajā būs Svētās Jaunavas Marijas dzimšanas diena — pietiekams iemesls procesijai. Mēs to noorganizēsim ar šiku. Esmu atradis lielisku, iedvesmojošu korāli, ko visi kopā var dimdināt, un varbūt no Svētā Vedekinda baznīcas Milboro mēs varētu aizņemties viņu zilo karogu ar Jaunavas Marijas attēlu. Ja viņš piekristu, cs tūlīt sāktu apmācīt kori."

"Tu labi zini, ka viņš nepiekritīs," sacīja Dorotija, vērdama adatā diegu, lai piešūtu kamzolim pogas. "Viņš neatzīst procesijas. Labāk nemaz nejautāt un lieki viņu nekaitināt."

"Tas nu gan ir šausmīgi stulbi!" Viktors protestēja. "Jau mēnešiem mums nav bijusi neviena procesija. Nekur citur neesmu redzējis tādus pussprāgušus dievkalpojumus kā šeit. No tā, kas te notiek, varētu domāt, ka esam baptisti vai kas tamlīdzīgs."

Viktors nepaguris protestēja pret mācītāja dievkalpojumu garlaicīgo pareizību. Viņa ideāls bija "īsti katoliska dievlūgšana", un ar to viņš saprata neierobežotu daudzumu vīraka, zeltītus tēlus un vēl krāšņākus amata tērpus nekā Romas katoļiem. Kā ērģelnieks viņš visu laiku pieprasīja vairāk procesiju, vairāk aizraujošas mūzikas, vairāk izvērstas liturģijas, tā ka abi ar mācītāju visu laiku vilka deķīti katrs uz savu pusi. Un šajā jautājumā Dorotija nostājās tēva pusē. Audzināta īpatnējā, atturīgā anglikānisma garā, viņa juta nepatiku un bailes no visa "rituālā".

"Kāds stulbums!" Viktors nerimās. "Procesijas taču ir tik saviļņojošas. Lejup pa sānu aili, ārā pa rietumu puses durvīm un atpakaļ no dienvidiem, visi kora zēni ar svecēm un pašā priekšā skauti ar karogu. Tas izskatītos lieliski." Viņš nodziedāja frāzi smalkā, augstā balsī:

"Sveicam tevi, Svētku diena, tu, mūžu mūžos svētā!"

"Ja man būtu teikšana," viņš piebilda, "divi zēni visu laiku šūpotu kvēpināmos traukus ar lielu daudzumu vīraka."

"Jā, bet tu taču zini, cik ļoti tēvam tādas izdarības nepatīk. It īpaši Jaunavas Marijas sakarā. Viņš sauc to par Romas sērgu, kas liek cilvēkiem krustīties un mesties ceļos nepareizā laikā un noved vēl pie citām muļķībām. Tu taču atceries, kas notika Adventā."

Iepriekšējā gadā pats uz savu galvu Viktors bija izvēlējies Adventa korāli Nr. 642 ar piedziedājumu "Alcluja Marija, aleluja Marija, aleluja Marija žēlsirdīgā!" Sī klanīšanās papismam mācītāju ārkārtīgi saniknoja. Pirmā panta beigās viņš demonstratīvi nolika dziesmu grāmatu, pagriezās pret draudzi un noraudzījās tajā tik salti, ka daži kora zēni izbijās un gandrīz sāka raudāt. Vēlāk viņš bija teicis, ka, dzirdot, kā lauki bauro '"luja Marija, 'luja Marija!", viņš juties kā "Suņa un pudeles" četru alus šķirņu bārā.

"Pie joda!" Viktors neapmierināts iesaucās, "tavs tēvs vienmēr ietiepjas, ja es mēģinu dievkalpojumus kaut nedaudz atdzīvināt. Viņš neatļauj ne vīraku, ne normālu mūziku, ne kārtīgus amata tērpus — neko. Un kāds ir rezultāts? Pat Lieldienu sestdienā nevaram savākt tik daudz cilvēku, lai būtu aizpildīta vismaz ceturtā daļa baznīcas. Un svētdienu rītos, paskatoties apkārt, tu redzi tikai skautus, gaidas un dažas vecas sieviņas."

"Zinu. Tas ir briesmīgi," atzinās Dorotija, šūdama klāt pogu. "Lai ko mēs darām, nav iespējams piedabūt cilvēkus nākt uz baznīcu. Tomēr," viņa piebilda, "tie nāk pie mums uz laulību un bēru ceremonijām. Un man nešķiet, ka šogad draudzes locekļu skaits būtu sarucis. Lieldienās pie dievgalda bija gandrīz divi simti cilvēku."

"Divi simti! Vajadzētu būt diviem tūkstošiem. Tik daudz iedzīvotāju ir šajā pilsētā. Bet tā nu tas ir — trīs ceturtdaļas no tiem visa mūža garumā baznīcai pat tuvumā nerādās. Baznīca zaudējusi pār tiem katru ietekmi. Tie pat nezina par tās eksistenci. Un kāpēc? Tieši par to es runāju. Kāpēc?"

"Man šķiet, ka tur vainīga zinātne un brīvdomība, un tamlīdzīgas ietekmes," pamācoši sacīja Dorotija, citēdama tēvu.

Šī piezīme pārtrauca Viktoru pusvārdā. Viņš bija gribējis teikt, ka pie Svētā Atelstana draudzes sarukšanas vainojami garlaicīgie dievkalpojumi, bet nīstie vārdi "zinātne" un "brīvdomība" ievirzīja viņu citā, vēl ierastākā gultnē.

"Protams, ka tā ir tā sauktā brīvā doma!" viņš iesaucās, atkal sākdams nemierīgi soļot šurpu turpu. "Tie ateistu cūkas tādi kā Bērtrands llascls un Džulians Hakslijs un viņiem līdzīgie. Un baznīcu dzen postā tas, ka mēs nevis dodam pretī un parādām, kādi muļķi un meļi šie ir, bet ciešam klusu un ļaujam šiem izplatīt savu propagandu, kur vien tīk. Protams, tā ir bīskapu vaina." (Kā visi anglokatoļi Viktors bezgalīgi nicināja bīskapus.) "Tie visi ir modernisti un karjeristi. Klau!" viņš piebilda jautrākā balsī un apstājās. "Vai lasīji manu vēstuli pagājušās nedēļas Cburch Times numurā?"

"Nē, diemžēl ne," sacīja Dorotija, ar īkšķi pieturēdama nākamo pogu vajadzīgajā vietā. "Par ko tā bija?"

"Nu, par modernistu bīskapiem un tamlīdzīgām lietām. Pamatīgi sadevu vecajam Bārnsam."

Reta bija tā nedēļa, kad Viktors nebūtu aplaimojis Church Times ar vēstuli. Viņš metās iekšā katrā diskusijā, it īpaši, ja runa bija par viņa iemīļoto sportu — modernistu un ateistu apkarošanu. Divas reizes viņš bija cīkstējies ar dr. Meidžoru, rakstījis iznīcinošas ironijas pilnas vēstules par dekānu Indžu un Birmingemas bīskapu un nebaidījies uzbrukt arī pašam velnišķajam Raselam, — bet Rasels, protams, nebija uzdrošinājies atbildēt. Dorotija, taisnību sakot, ļoti reti lasīja Church 'Tintes, un mācītājs saniknojās, šo avīzi savā mājā redzot vien. Mācītājmājā viņi abonēja Hijjh Churchman's Gazette — īstu veco, klasisko toriju anahronismu ar ļoti mazu tirāžu.

"Tas cūka Rasels!" sacīja Viktors, kavēdamies atmiņās un rokas dziļi kabatās sabāzis. "Kā man asinis vārās, par viņu domājot!"

"Vai tas ir tas pats spožais matemātiķis?" jautāja Dorotija, pārkozdama diegu.

"O, jā, pa to līniju viņš ir diezgan gudrs," Viktors negribīgi atzina. "Bet kāda tam nozīme? Ja cilvēks prot labi rēķināt, tas vēl nenozīmē, ka — nu, vienalga! Atgriezīsimies pie tā, ko gribēju teikt. Kāpēc mēs šeit nevaram piedabūt cilvēkus nākt uz baznīcu? Tāpēc, ka mūsu dievkalpojumi ir tik garlaicīgi un bezdievīgi. Tur tas suns aprakts. Cilvēki ilgojas pēc dievkalpošanas, kas tāda patiešām ir. Viņi vēlas īstus, katoliskus dievkalpojumus kā īstā katoļu baznīcā, kurai mēs piederam. Un mēs viņiem to nedodam. Viss, ko viņi saņem, ir tās pašas vecās protestantu blēņas, un protestantisms jau sen ir beigtāks par beigtu, un visi to zina."

"Nav taisnība!" Dorotija diezgan asi iebilda, iespiezdama trešo pogu vietā. "Tu zini, ka mēs neesam protestanti. Tēvs vienmēr uzsver, ka anglikāņu baznīca ir katoliska baznīca — viņš jau nezin cik sprediķos runājis par apustulisko sukcesiju. Tieši tāpēc lords Poktorns un pārējie nenāk uz mūsu baznīcu. Bet tēvs neiesaistās anglokatoliskajā kustībā, jo uzskata, ka tā pārāk aizraujas ar rituāliem pašu rituālu dēļ. Un es viņam piekritu."

"Nu, cs jau neapgalvoju, ka uz tavu tēvu nevar paļauties doktrīnas jautājumos — tur viņš ir zinošs. Bet, ja viņš uzskata, ka esam katoliska baznīca, kāpēc tad nenotur dievkalpojumus īsti katoliskā garā? Taisni kauns, ka mēs pat retu reizi nevaram izmantot vīraku. Un viņa idejas par amata tērpiem — piedod man, tās ir gluži vienkārši briesmīgas. Lieldienu svētdienā viņš pat aizgāja tik tālu, ka valkāja gotisko talāru ar modernu itāļu mežģīņu stihāriju. Sasodīts, tas ir tas pats, kā pie cilindra vilkt brūnus zābakus."

"Es nedomāju, ka tērpiem ir tik liela nozīme, kā tev šķiet," sacīja Dorotija. "Manuprāt, galvenais ir mācītāja gars nevis drānas, kas tam mugurā."

"Tas ir apgalvojums, kas varētu nākt no primitīva metodista mutes!"

Viktors sašutis iesaucās. "Protams, ka tērpi ir svarīgi! Kur tad ir dievkalpošanas jēga, ja nedarām to pienācīgā veidā? Ja gribi redzēt, kāda var būt īsti katoliska dievkalpošana, aizej uz Svētā Vedikinda baznīcu Milboro! Viņi to patiešām dara uz ef-ef! Svētās Jaunavas tēli, Sakramenta saglabāšana — viss, kā pienākas. Tie no konsistorijas jau trīs reizes šiem aizrādījuši, bet šie bīskapu gluži vienkārši ignorē."

"Es neciešu to, kas tiek darīts Svētajā Vedikindā!" sacīja Dorotija. "Viņi iet par tālu. Caur vīraka dūmiem vairs nevar saredzēt, kas notiek pie altāra. Tiem cilvēkiem vajadzētu pāriet Romas katoļos un miers."

"Mana dārgā Dorotija, bet tev vajadzētu kļūt par sektanti. Patiešām. Par Plimutas brāli vai Plimutas māsu — kā nu viņus tur sauc. Tavs mīļākais korālis droši vien ir Nr. 567: "Mans Dievs, es tevis bīstos, Tu esi augstākais!"

"Bet tavs — Nr. 231: "Iknakt' cs savu telti par dienas gājumu arvienu tuvāk Romai paceļu," atcirta Dorotija, aptīdama diegu ceturtajai un pēdējai pogai.

Strīds turpinājās vēl kādu bridi, kamēr Dorotija izrotāja rojālista bebrādas cepuri (tā bija veca, melna filca cepure no viņas pašas skolas gadiem) ar spalvu un lentēm. Tikko viņa ar Viktoru kādu brīdi pavadīja kopā, neglābjami sākās strīds par rituāliem. Pēc Dorotijas domām Viktors bija no tiem, kas "pārcelsies uz Romu", ja netiks aizkavēts, un viņa laikam nemaldījās. Bet Viktors vēl neapjauta savu varbūtējo likteni. Šobrīd viņa garīgo apvārsni aizpildīja anglokatoliskās kustības problēmas, jo tai vienlaikus bija sīvi jākaro trijās frontēs — ar protestantiem pa labi, modernistiem pa kreisi un aizmugurē, diemžēl, ar Romas katoļiem, kas vienmēr bija gatavi kādam nodevīgam spērienam pa dibenu. Virsroka pār dr. Meidžoru Cburch Times lappusēs viņam nozīmēja vairāk par dzīves būtiskajām lietām. Bet par spīti "svētulīgumam" viņā nebija ne atoma īstas dievbijības. Diskusijas par reliģijas jautājumiem viņu saistīja kā spēle, vissaistošākā spēle, kāda jebkad izgudrota, jo ir nebeidzama un pieļauj arī nelielu krāpšanos.

"Paldies Dievam, tas nu ir izdarīts!" sacīja Dorotija, grozīdama rokā rojālista bebrādas cepuri un tad nolikdama to uz galda. "Bet, ak vai, kādas kaudzes man vel jāizgatavo! Kaut varētu vismaz tos botfortus dabūt nost no kakla! Cik pulkstenis, Viktor?"

"Turpat bez piecām viens."

"Ak, augstā debess! Man nu jāskrien. Jāsagatavo trīs omletes. Ellenai tās nevaru uzticēt. Bet Viktor! Vai tev neatradīsies kaut kas, ko ziedot labdarības tirdziņam? Pats labākais būtu kāds pāris vecu bikšu, jo tās vienmēr var pārdot."

"Bikses? Nē. Bet es pateikšu, kas man ir. Džona Banjana "Svētceļnieka gaita no šīs pasaules uz viņsauli" un vēl viens Foksa "Mocekļu grāmatas" eksemplārs, no kura jau sen gribu tikt vaļā. Baismīgas protestantu blēņas. Dāvana no manas tantes, kas aizgājusi sektantos… Vai tev nav noriebusies šitā peniju ubagošana? Ja mēs noturētu savus dievkalpojumus īsti katoliskā garā un draudze vairotos, mums taču nevajadzētu…"

"Tas būs lieliski," sacīja Dorotija. "Mums vienmēr ir neliels grāmatu galds — mēs prasām peniju par grāmatu, un parasti gandrīz visas tiek pārdotas. Mums katrā ziņā jāpanāk, lai labdarības tirdziņš izdodas, Viktor! Es ļoti ceru, ka mis Meifila ziedos mums kaut ko patiesi jauku. Varbūt savu skaisto porcelāna tējas servīzi, par kuru mēs varētu dabūt vismaz piecas mārciņas. Es jau visu rītu pieminu to savās lūgšanās."

"Tiešām?" Viktora balsij pietrūka parastās sajūsmības. Tāpat kā Pro-« gitu rīta agrumā ari viņu samulsināja vārds "lūgšana". Viņš bija gatavs cauru dienu runāt par reliģiskām ceremonijām, bet privātu lūgšanu pieminēšana viņam šķita nepiedienīga. "Neaizmirsti pajautāt tēvam par procesiju," viņš sacīja, atgriežoties pie sev tuvāka temata.

"Labi, pajautāšu. Bet tu zini, ar ko tas beigsies. Viņš tikai sadusmosies un teiks, ka tā ir Romas sērga."

"Pie joda Romas sērgu!" sacīja Viktors, kurš atšķirībā no Dorotijas neuzlika sev sodus par lamāšanos.

Dorotija steidzās uz virtuvi, konstatēja, ka palikušas tikai piecas olas, no kurām jāpagatavo omletes trim cilvēkiem, un nolēma cept vienu lielu omleti, papildinot to ar iepriekšējās dienas vārītajiem kartupeļiem. Aši palūgusies, lai omlete izdodas (omletes tik viegli lūst, ņemot tās nost no pannas), viņa sakūla olas, kamēr Viktors soļoja prom, domīgi un nedaudz īgni dungodams "Sveicam tevi, Svētku diena" un uz ceļa paiedams garām kādam vīram, kura seja pauda nepārprotamu sašutumu, — tas bija mis Meifilas kalpotājs ar diviem naktspodiem bez osām, kurus viņa ziedoja labdarības tirdziņam.

VI

Pulkstenis rādīja nedaudz pēc desmitiem. Bija risinājušies dažādi notikumi, taču neviens no tiem nebija īpaši svarīgs — tikai parastā darbošanās draudzes lauciņā, kas aizpildīja Dorotijas pēcpusdienu un vakaru. Patlaban saskaņā ar iepriekšējo norunu viņa atradās mistera Vorbērtonā mājā un pūlējās aizstāvēt savu viedokli vienā no tām izplūdušajām diskusijām, kurās misteram Vorbērtonam patika viņu ievilkt.

Viņi runāja par — misteram Vorbērtonam vienmēr izdevās sarunu ievirzīt šajās sliedēs — par reliģiskās pārliecības un ticības jautājumiem.

"Mana dārgā Dorotija," viņš turpināja iesākto domu, soļodams šurpu turpu ar vienu roku svārku kabatā, kamēr otrā turēja Brazīlijas cigāru. "Mana dārgā Dorotija, tu taču negribēsi man visā nopietnībā apgalvot, ka tavā vecumā — divdesmit septiņos gados, vai ne? — un ar tavu prātu tu vēl arvien saglabā savu ticību vairāk vai mazāk in toto'?

"Protams, ka es to daru. Jūs pats labi zināt."

"Bet paklausies! Visas rās pasaciņas… visas tās blēņas, kas tev kopš agras bērnības iepotētas, — tu taču tagad neizliksies, ka tām joprojām tici? Protams, ka netici! Tas nav iespējams! Tu tikai baidies atzīties, tas viss. Bet par to šeit vari neraizēties, pati zini. Dekāna sieva nenoklausās, un es būšu kluss kā kaps."

"Es nesaprotu, ko jūs saucat par visam tām blēņām,'''' iebilda Dorotija, izsliedamās taisnāk un mazliet aizvainota.

"Nu, ņemsim kādu piemēru. Kaut ko īpaši grūti sagremojamu — teiksim elli. Vai tu tici ellei? Un, sakot tici, es ar to nedomāju kādu miglainu metaforu kā modernistu bīskapi, uz kuriem tik nikns jauniņais Viktors Stouns. Es jautāju, vai tu tici tai burtiskā nozīmē? Vai tu tici elles esamībai tāpat, kā tici Austrālijas esamībai?"

"Jā, protams," sacīja Dorotija un mēģināja paskaidrot, ka elles esamība ir daudz reālāka un pastāvīgāka par Austrālijas esamību.

"Hm," misters Vorbērtons nepārliecināts norūca. "Savā ziņā ļoti pamatoti, protams. Bet mani vienmēr aizdomīgu dara tas, ka jūs, reliģiozie ļautiņi, par savu ticību runājat tik sasodīti aukstasinīgi. Tas liecina par vājām iztēles spējām, lai neteiktu vairāk. Te esmu es, bezdievis un ķeceris, kas līdz kaklam iestidzis vismaz sešos no septiņiem nāves grēkiem, tātad acīmredzot lemts mūžīgām mocībām. Kas lai zina — varbūt jau pēc stundas es ccpināšos viskarstākajās elles ugunīs. Un tomēr tu vari te sēdēt un mierīgi sarunāties, it kā ar mani viss būtu vislabākajā kārtībā. Ja man būtu vēzis vai lepra, vai kāda cita ķermeņa kaite, tu par mani raizētos — man vismaz patīk sev paglaimot, ka tā būtu. Taču tas, ka man mūžu mūžos vajadzēs cepināties elles ugunīs, tevi, šķiet, nemaz nesatrauc."

"Es nebūt neesmu teikusi, ka jūs nokļūsiet ellē," sacīja Dorotija, juzdamās mazliet neveikli un vēlēdamās, kaut varētu sarunu pavērst citā virzienā. Jo, taisnību sakot, mistera Vorbērtonā izvirzītais jautājums arī viņu pašu bija dažkārt mulsinājis, taču atzīties šobrīd viņa negrasījās. Viņa patiešām ticēja ellei, bet nekad nebija spējusi sevi pārliecināt, ka tur kāds patiešām nokļūst. Viņa ticēja, ka elle pastāv, bet ka tā ir tukša. Nebūdama droša, vai šī pārliecība nav pretrunā ar baznīcas oficiālo viedokli, viņa uzskatīja par labāku paturēt to pie sevis. "Nepar vienu nevar droši apgalvot, ka tas nokļūs ellē," viņa sacīja ar lielāku pārliecību, vismaz šajā jautājumā juzdama drošāku pamatu zem kājām.

"Kā!" iesaucās misters Vorbērtons, tēlotā pārsteigumā sastindzis uz vietas. "Tu taču negribēsi teikt, ka man vēl ir kāda cerība?"

"Protams, ka ir. Tikai tie briesmīgie predestinācijas atbalstītāji izliekas, ka cilvēks nonāk ellē vienalga, vai viņš savus grēkus nožēlo, vai ne. Jūs taču nedomājat, ka anglikāņi ir kalvinisti, vai ne?"

"Pieņemu, ka vienmēr ir iespēja izmukt ar veselu ādu, aizbildinoties ar Neglābjamu Nezināšanu," misters Vorbērtons domīgi novilka. Un tad, kā noslēpumā dalīdamies, piebilda: "Zini, Dorotij, man ir tāda nojausma, ka pat tagad, pazīstot mani jau divus gadus, tu vēl arvien lolo cerību mani atgriezt. Pazudusī avs, pēdējā brīdī paglābta no elles ugunīm — apmēram tādā garā. Tu vēl arvien ceri, ka reiz man acis atvērsies un kādā sasocīīti aukstā ziemas dienā pulksten septiņos no rīta tu mani ieraudzīsi pie dievgalda. Tā ir, vai ne?"

"Nu…" Dorotija bilda, atkal juzdamās neveikli. Viņā patiesi vēl mita tāda neskaidra cerība, kaut mistera Vorbērtonā gadījumā tā šķita visai vārga. Nebija viņas dabā novērsties no neticīga līdzcilvēka un nemēģināt sniegt tam palīdzīgu roku. Cik stundu viņa nebija aizvadījusi, sirsnīgi debatējot ar lauku cilvēkiem, kuri dēvēja sevi par ateistiem, kaut nevarēja nosaukt nevienu pašu sakarīgu iemeslu savai neticībai! "Jā," viņa galu galā negribīgi atzinās, nevēlēdamās izlocīties.

Misters Vorbērtons sajūsmināts smējās.

"Tu gan esi labticīga dvēselīte," viņš sacīja. "Bet vai tev nekad nav ienācis prātā, ka man varētu izdoties atgriezt tevi'. Varbūt atceries teicienu "Galu galā nomira suns" [17] ?

Par to Dorotija tikai pasmaidīja. "Neizrādi, ka viņš tevi šokējis," — tāds bija viņas princips, sarunājoties ar misteru Vorbērtonu. Tā, nenākdami ne pie kāda slēdziena, viņi bija diskutējuši veselu stundu un būtu varējuši vēl turpināt, ja vien Dorotija uzkavētos ilgāk, jo misteram Vorbērtonam sagādāja prieku iespēja pazoboties par viņas reliģisko pārliecību. Viņam piemita tā liktenīgā gudrība, kas tik bieži iet roku rokā ar neticību, un, kaut viņu disputos Dorotijai vienmēr bija taisnība, vārdu kaujās viņa ne vienmēr uzvarēja. Viņi sēdēja, vai, pareizāk sakot, Dorotija sēdēja, bet misters Vorbērtons stāvēja lielā, mājīgā istabā, no kuras pavērās skats uz mēness gaismas pielieto zālienu un kuru viņš sauca par savu studiju, kaut nekas neliecināja, ka viņš tajā strādātu. Dorotijai par lielu vilšanos slavenais misters Bjūlijs nebija ieradies. (Starp citu, īstenībā nebija ne tāda mistera Bjūlija, ne viņa sievas, nedz arī romāna ar nosaukumu "Zivju dīķi un konkubīnes". Tos visus misters Vorbērtons bija uz vietas izdomājis, lai būtu iemesls uzaicināt Dorotiju ciemos, labi zinot, ka viņa noteikti nenāks, ja būs vienīgā viešņa.) Dorotija bija nepatīkami pārsteigta, redzot, ka misters Vorbērtons ir viens pats. Viņai pat bija ienācis prātā, ka gudrāk būtu tūlīt doties prom, taču viņa to neizdarīja galvenokārt tāpēc, ka bija ļoti nogurusi un ādas zvilnis, kurā misters Vorbērtons viņu to pašu brīdi apsēdināja, bija pārāk ērts, lai tūlīt atkal celtos kājās. Tomēr tagad sirdsapziņa sāka viņu mocīt. Nebija pareizi tik vēlu uzturēties viņa mājā — ja kāds par to uzzinās, sāksies visādas runas. Bez tam viņu gaidīja tik daudz dažādu darbu, kurus viņa bija atlikusi, lai atnāktu uz šejieni. Viņa nebija radusi vaļoties, tāpēc pat viena sarunās aizvadīta stunda jau šķita grēcīga.

Saņēmusies viņa saslējās, izraudamās no tik ļoti ērtā krēsla apkampieniem. "Atvainojiet, bet nu gan man laiks doties mājās," viņa sacīja.

"Runājot par Neglābjamu Nezināšanu," turpināja misters Vorbērtons, laizdams gar ausīm Dorotijas teikto, "neatceros, vai tiku tev stāstījis — reiz, kad stāvēju pie kroga "Pasaules gals" Celsijā, gaidot taksometru, pie manis pienāca kāda sasodīti neglīta Pestīšanas armijas meiča un bez kāda ievada jautāja: "Ko jūs teiksiet, nonācis Lielā Soģa priekšā?" Mana atbilde bija: "Es rezervēšu sev tiesības uz aizstāvību." Labi teikts, vai ne?"

Dorotija neatbildēja. Sirdsapziņa bija ierunājusies vēl skaļāk — viņa atcerējās nelaimīgos botfortus un to, ka vismaz viens pāris šovakar jāuztaisa. Taču viņa jutās neciešami nogurusi. Aiz. muguras bija smaga pēcpusdiena, sākot ar draudzes žurnāla i/vadāšanu, kas nozīmēja vismaz desmit kilometrus uz velosipēda pašā karstumā, un turpinot ar Māšu apvienības pēcpusdienas tēju smacīgajā, mazajā istabiņā aiz draudzes sanāksmju zāles. Mātes tikās katru trešdienu, lai dzertu tēju un strādātu rokdarbus labdarības pasākumiem, kamēr Dorotija viņām kaut ko skaļi lasīja priekšā. (Patlaban tā bija Džīnas Stratonas-Porteres "Meitene no Limberlostas".) Šādi pienākumi arvien biežāk tika uzvelti Dorotijas pleciem, jo aktīvo, dievticīgo sieviešu skaits (tās mēdz dēvēt par baznīcas vistu kūti), kas daudzās draudzēs labprātīgi veic lielāko daļu melnā darba, Naiphilā bija sarucis līdz četrām vai labākajā gadījumā piecām dvēselēm. Vienīgā izpalīdze, uz kuru Dorotija vienmēr varēja paļauties, bija mis Futa, gara, trīsdesmit piecus gadus veca, nervoza jaunava ar truša ģīmi, kura ar vislabākajiem nodomiem pastāvīgi visu salaida grīstē un atradās pastāvīga uzbudinājuma stāvoklī. Misters Vorbērtons mēdza viņu saukt par uzjautrinošu strupdeguni, kas atgādinot komētu — tā riņķojot pa ekscentrisku orbītu un nekur nepaspējot laikā. Mis Futai varēja uzticēt baznīcas izpušķošanu, bet ne Māšu apvienības saietu vai svētdienas skolu, jo, kaut arī baznīcu viņa apmeklēja regulāri, par viņas reliģisko pārliecību varēja šaubīties. Dorotijai viņa bija atzinusics, ka Dievu vislabāk varot pielūgt zem zilā debesu kupola. Padzērusi pēcpusdienas tēju, Dorotija bija aizdrāzusics uz baznīcu uz likt uz altāra svaigus ziedus un pēc tam pārdrukājusi tēva sprediķi — viņas rakstāmmašīna bija veca, būru kara laiku pārdzīvojusi grabaža ar tikko salasāmu šriftu, uz kuras astoņsimt vārdus stundā nebija iespējams uzsist. Pēc vakariņām līdz pat tumsai, mugurai lūstot vai pušu, viņa bija ravējusi zirņu dobes un tā beigu galā piekususi pat vairāk nekā parasti.

"Man nu patiešām jāiet mājās," viņa atkārtoja apņēmīgāk. "Ir jau briesmīgi vēls."

"Mājās?" iesaucās misters Vorbērtons. "Blēņas! Vakars tikko sācies." Viņš atkal staigāja šurpu turpu pa istabu, cigāru aizsviedis un rokas sabāzis kabatās. Dorotijai iztēlē joprojām rēgojās ncizgatavotie botforti. Un pēkšņi viņa pieņēma lēmumu šonakt vēl uzmeistarot divus, nevis tikai vienu pāri, sodot sevi par pazaudēto stundu. Domās viņa jau redzēja, kā izgriezīs brūno papīru, veidojot pēdas pacēlumu, un tad pamanīja, ka misters Vorbērtons apstājies viņai aiz muguras.

"Cik tagad varētu būt pulkstenis?" Dorotija iejautājās.

"Laikam kādi pusvienpadsmit. Bet tādi cilvēki kā tu un es nerunā par tik vulgārām tēmām kā laiks."

"Ja ir jau pusvienpadsmit, tad man patiešām jāiet," sacīja Dorotija. "Vēl daudz kas jāpaspēj, pirms tikšu gultā."

"Jāpaspēj! Šajā nakts stundā? Kaut kas traks!"

"Jā, tā ir. Man jāizgatavo pāris botfortu."

uKas tev jāizgatavo?" nesaprata misters Vorbērtons.

"Botforti. Skolnieku ludziņai. Mēs tos taisām no brūnā papīra un līmes."

"Līme un brūnais papīrs! Augstā debess!" misters Vorbērtons nomurmināja. Tad turpināja, galvenokārt, lai paliktu nepamanīta viņa tuvošanās Dorotijai. "Kas tā par dzīvi! Nakts vidū noņemties ar brūno papīru un līmi! Jāatzīstas, reizēm cs patiešām nopriecājos, ka neesmu mācītāja meita."

"Es domāju…" iesāka Dorotija.

Bet tajā brīdī misters Vorbērtons no krēsla aizmugures nolaida rokas un maigi satvēra viņu aiz pleciem. Dorotija nekavējoties centās izrauties, bet misters Vorbērtons atspieda viņu atpakaļ krēslā.

"Sēdi rāma," viņš samierinoši sacīja.

"Laidiet!" izsaucās Dorotija.

Misters Vorbērtons ar labo roku maigi noglāstīja Dorotijas augšdelmu. Veidā, kā viņš to darīja, bija kaut kas nepārprotams, kaut kas ļoti raksturīgs; tas bija tāda vīrieša nesteidzīgais, vērtējošais pieskāriens, kuram sievietes ķermenis ir pievilcīgs tieši tādā pašā veidā kā gardēdim labs paēdiens.

"Tev patiešām ir ļoti skaistas rokas," viņš sacīja. "Kā gan tev izdevies palikt neprecētai visus šos gadus?"

"Tūlīt laidiet mani vaļā!" atkārtoja Dorotija, vēlreiz pūlēdamās atbrīvoties.

"Bet man nemaz negribas laist tevi vaļā," sacīja misters Vorbērtons.

"I.udzu, neglāstiet tā manu roku! Man tas nepatīk!"

"Esi gan tu dīvains bērns. Kāpēc tev tas nepatīk?"

"Pietiek ar to, ka man tas nepatīk!"

"Tagad paliec mierā un negriezies atpakaļ," sacīja misters Vorbērtons maigi. "Tu, liekas, neaptver, cik taktiski es rīkojos, tuvodamies tev no aizmugures. Pagriezusies atpakaļ, pamanīsi, ka esmu pietiekami vecs, lai būtu tavs tēvs, un piedevām vēl ar neglītu, pliku pauri. Bet ja tu sēdētu rāmi un uz mani neskatītos, tu varētu iedomāties, ka esmu Aivors Novcllo."

Dorotija ieraudzīja roku, kas viņu glāstīja — lielu, sārtu, ļoti vīrišķīgu roku ar resniem pirkstiem un zeltainiem matiņiem plaukstas virspusē. Viņa nobālēja; viņas sejā nepatikas izteiksmi nomainīja pretīgums un bailes. Saņēmusi visus spēkus, viņa izrāvās, piecēlās kājās un pagriezās pret misteru Vorbērtonu.

"Es ļoti lūdzu jūs tā nedarīt!" viņa sacīja pa pusei dusmīgi, pa pusei nelaimīgi.

"Kas ar tevi ir?" jautāja misters Vorbērtons.

Viņš stāvēja izslējies pilnā augumā pavisam bezrūpīgi un noskatījās Dorotijā gandrīz ar ziņkāri. Viņas seja bija izmainījusies. Tā nebija tikai bāla vien, acis raudzījās atsvešināti, izbiedēti — it kā tās būtu kāda svešinieka acis. Viņš juta, ka ir Dorotiju kaut kādā neizprotamā veidā aizvainojis un ka viņa, iespējams, nemaz nevēlas, lai viņš to saprastu.

"Kas ar tevi ir?" viņš atkārtoja.

"Kāpēc jums tas jādara ik reizi, kad satiekamies?"

""Ik reizi, kad satiekamies" ir pārspīlējums," sacīja misters Vorbērtons. "Īstenībā tāda izdevība man gadās ļoti reti. Bet ja tev tas patiešām nepatīk…"

"Protams, ka nepatīk! Un jūs labi zināt, ka nepatīk!"

"Nu labi, labi! Tad par to vairāk nerunāsim," misters Vorbērtons augstsirdīgi sacīja. "Apsēdies, un mēs mainīsim tematu."

Kauna sajūta viņam bija pilnīgi sveša. Iespējams, ka tā bija viņa raksturīgākā īpašība. Pēc neveiksmīgā mēģinājuma Dorotiju pavest misters Vorbērtons bija gatavs turpināt sarunu, it kā nekas nebūtu noticis.

"Es tūlīt eju mājās," sacīja Dorotija. "Es nevaru te palikt ne mirkli ilgāk."

"Kādas blēņas! Apsēdies un aizmirsti, kas bijis. Mēs runāsim par morālo teoloģiju, par katedrāļu arhitektūru vai gaidu mājturības nodarbībām, vai jebko citu pēc tavas izvēles. Padomā, cik briesmīgi garlaicīgi man vienam pašam te būs, ja tu šajā stundā aiziesi uz mājām."

Bet Dorotija nebija pierunājama, un abi sastrīdējās. Pat ja misters Vorbērtons nebūtu gribējis viņai uzmākties, — un, lai ko viņš apsolītu, ja viņa paliktu, pēc brīža viss atkal atkārtotos no jauna, — viņš būtu spiedis viņu vēl pakavēties, jo kā visi īsti dīkdieņi necieta gulētiešanu un neizprata laika vērtību. Ja vien viņam ļautu, viņš runātu līdz trijiem četriem no rīta. Kad Dorotija beidzot izbēga, viņš, joprojām aizgūtnēm runādams, devās viņu pavadīt līdz vārtiem un bija tik draudzīgs un omulīgs, ka viņa vairs nespēja ilgāk dusmoties.

"Rīt agri es braucu prom," viņš sacīja, kad viņi sasniedza vārtus. "Ar auto līdz pilsētai, kur savākšu savus sīkos — Imstardus, kā tev zināms, — un nākamajā dienā dosimies uz Franciju. Kur ceļš vedīs tālāk, vēl nezinu; varbūt uz Austrumeiropu. Prāga, Vīne, Bukareste."

"Cik jauki," sacīja Dorotija.

Misters Vorbērtons — tik lielam un resnam vīram negaidīti veikli — bija nostājies starp Dorotiju un vārtiem.

"Būšu prom pusgadu vai vairāk," viņš sacīja. "Un pirms tik ilgas šķiršanās tu taču man neliegsi atvadu skūpstu."

Pirms Dorotija apjauta, kas notiek, misters Vorbērtons bija viņu apkampis un pievilcis sev klāt. Viņa atrāvās, bet par vēlu; viņš noskūpstīja viņu uz vaiga — būtu noskūpstījis uz lūpām, ja viņa pēdējā bridi nebūtu aizgriezusi galvu. Viņa izmisīgi un kādu bridi bezpalīdzīgi pūlējās atbrīvoties no viņa rokām.

"Ak, laidiet!" viņa sauca. "Laidiet taču mani vaļā\n

"Vai tad es jau pirmīt nepaskaidroju, ka nevēlos laist tevi vaļā?" viņš vaicāja, bez grūtībām turēdams viņu apskautu.

"Bet mēs stāvam tieši misis Semprilas loga priekšā! Viņa mūs noteikti ieraudzīs!"

"Ak, debess! Tiešām gan!" sacīja misters Vorbērtons. "Biju pavisam aizmirsis."

Šis arguments izrādījās gana spēcīgs, un viņš palaida Dorotiju vaļā. Viņa nekavējoties izslīdēja pa vārtiem, kamēr viņš pētīja misis Semprilas logus.

"Gaismu nekur neredz," viņš beidzot sacīja. "Varbūt ragana nav mūs pamanījusi un tiksim sveika cauri."

"Visu labu," Dorotija strupi noteica. "Nu cs patiešam aizeju. Pasveiciniet bērnus!"

Ar šiem vārdiem viņa metās prom, cik ātri vien spēja paiet, lai nebūtu jāskrien un lai neļautu viņam atkārtot skūpsta mēģinājumu.

Pat šādi steidzoties, viņa sadzirdēja, ka misis Semprilas mājā aizcērtas kāds logs. Vai tiešām misis Semprila visu laiku viņus vērojusi? Bet (nodomāja Dorotija), protams. Kā gan citādi! Ko citu varēja sagaidīt? Misis Semprila taču nepalaidīs garām tik retu izdevību. Un, ja tā, jau rīt no rita šis stāsts aplidos visu pilsētu un ar katru bridi rikai bagātināsies. Taču šī doma, lai būtu cik drūma būdama, Dorotijas prātu aizņēma tikai īsu brīdi.

Kad mistera Vorbērtonā māja vairs nebija redzama, viņa apstājās, izvilka no kabatas mutautiņu un berzēja vaigu, kuram bija pieskārušās viņa lūpas. Viņa trina to tik enerģiski, ka sejā pamazām atgriezās sārtums. Tikai atbrīvojusies no viņa lūpu iedomātajām pēdām, viņa turpināja ceļu.

Notikušais bija viņu nepatīkami satraucis. Pat tagad sirds vēl nemierīgi dauzījās. Es nespēju to paciesti Viņa pati sev vairākas reizes atkārtoja. Un tas diemžēl nebija pārspīlējums; viņa patiešām nespēja to paciest. Vīrieša skūpsti un glāsti, smagu vīrieša roku apkampieni, biezas vīrieša lūpas uz viņas mutes — tas bija biedējoši un pretīgi. Pat atmiņas par to vai iztēle vien lika viņai sarauties. Tas bija viņas īpašais noslēpums, īpaša, neārstējama vaina, ar kuru viņai savs mūžs jānodzīvo.

"Ja vien tie liktu mani mieraV viņa domāja, nu jau soļodama mazliet lēnāk. Tieši tādiem vārdiem viņa to parasti atkārtoja pati sev. "Ja vien tie liktu mani mierā!" Jo nevarēja teikt, ka kopumā vīrieši viņai nepatiktu. Gluži pretēji — tie viņai patika pat labāk nekā sievietes. Misters Vorbērtons saglabāja savu ietekmi uz viņu tieši tāpēc, ka bija vīrietis, ka viņam piemita bezrūpīgā omulība un prāta plašums, kas sievietēs reti sastopams. Bet kāpēc tie nevarēja likt viņu mierā? Kāpēc vienmēr vajadzēja skūpstīties un gramstīties? Skūpstoties tie bija briesmīgi — briesmīgi un mazliet pretīgi kā lieli, spalvaini zvēri, kas draudzīgi trinas gar tevi, bet kuru katru bridi var kļūt bīstami. Un aiz šīs skūpstīšanās un gramstīšanās vienmēr slēpās tās citas briesmu lietas (viņas nosaukums tām bija tas viss), par kurām viņa pat domāt nespēja.

Protams, viņa bija saņēmusi savu daļu un pat vairāk nekā savu daļu paviršas vīriešu uzmanības. Viņa bija tieši tik glīta un tieši tik neizskatīga, lai būtu viena no tām meitenēm, kurām vīrieši parasti "piecērt". Ja vīrietis vēlas izklaidēties īslaicīgās attiecībās, viņš izvēlas meiteni, kura nav īpaši skaista. Skaistas meitenes (tā viņš domā) ir izlutinātas un tāpēc kaprīzas, bet parastas meitenes vieglāk dodas rokā. Un pat ja tu esi mācītāja meita, pat ja tu dzīvo tādā pilsētā kā Naiphila un gandrīz visu laiku pavadi draudzes darbos, no šādu vīriešu uzmanības pilnīgi izvairīties nav iespējams. Dorotija pie tā jau bija pieradusi — pieradusi pie apaļīgiem pusmūža vīriešiem ar aizdomīgi cerīgām acīm, kas, garām braucot, piebremzēja savus auto vai izkārtoja tā, lai tiktu iepazīstināti, un jau pēc desmit minūtēm sāka kniebt tev elkonī. Dažnedažādi vīrieši. Reiz pat kāds mācītājs, bīskapa kapelāns.

Bet nebija ne par matu labāk, nē, pat vēl daudz ļaunāk, ja vīrietis šķita tev piemērots un viņa nodomi — cienījami. Domas atgriezās piecus gadus senā pagātnē pie Frānsisa Mūna, tajā laikā Svētā Vcdckinda baznīcas vikāra Milboro. Mīļais Frānsiss! Cik labprāt viņa piekristu laulībām, ja vien tās nenozīmētu to visu\ Vēl un vēlreiz Frānsiss bija viņu bildinājis, un viņa, protams, varēja atbildēt tikai noraidoši; un viņš tā ari nebija sapratis — kāpēc. To paskaidrot nebija iespējams. Un tad viņš bija aizbraucis un tikai gadu vēlāk pavisam muļķīgi nomiris no plaušu karsoņa. Dorotija čukstus aizlūdza par viņa dvēseli, uz mirkli aizmirsusi, ka tēvs neatzīst aizlūgšanu par mirušajiem, un tad visiem spēkiem centās atbrīvoties no šīm atmiņām. Ak, labāk par to nedomāt! Tas bija pārāk sāpīgi.

Jau sen viņa bija izlēmusi, ka nekad neprecēsies. Un zinājusi to jau bērnībā. Nekas nekad nemazinās viņas šausmas un riebumu pret to visu, pietika ar domu vien, lai viņa iekšēji sarautos un sasaltu. Un, protams, savā ziņā viņa pat nevēlējās šo riebumu pārvarēt. Jo kā visi nenormāli cilvēki viņa nemaz īsti neapzinājās, ka nav normāla.

Un, kaut arī seksuālās dziņas trūkums viņai šķita dabisks un nenovēršams, viņa ļoti labi zināja, kur meklējami tā pirmsākumi. Tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakar, viņa atcerējās vairākas ainas no tēva un mātes attiecībām, ainas, par kuru liecinieci viņa bija kļuvusi nepilnu deviņu gadu vecumā. Viņas apziņā tās bija atstājušas dziļu, slepenu brūci. Un tad, nedaudz vēlāk, viņu bija pārbiedējušas senas gravīras, kurās bija attēlotas satīru vajātas nimfas. Savā bērna prātā viņa izlēma, ka tajos ragainajos puscilvēkos, kas slapstās biezokņos un aiz lieliem kokiem katru brīdi gatavi uzbrukt, slēpjas kaut kas neizskaidrojami draudīgs un ļauns. Aiz bailēm no satīriem viņa bērnībā veselu gadu bija baidījusies viena pati iet pa mežu. No šīm bailēm viņa ar laiku, protams, bija izaugusi, taču no sajūtas, kas ar tām saistījās, gan ne. Satīrs viņas apziņā bija pārvērties par simbolu. Iespējams, ka viņa nekad nespēs atbrīvoties ne no tā, ne no īpašās baiļu sajūtas un bezcerīgās tieksmes bēgt no kaut kā briesmīga, kaut kā racionāli neizskaidrojama — pakavu nospiedumiem vientuļā mežā, satīra kalsnajiem, matainajiem gurniem. Tur nekas nebija maināms, tur nelīdzēja nekāda pārliecināšana. Bez tam mūsdienās izglītotu sieviešu vidū tā ir visai bieža parādība, kas nevienā vairs neizraisa pārsteigumu.

Kad Dorotija sasniedza mācītājmāju, viņas satraukums jau bija krietni pierimis. Domas par satīriem un misteru Vorbērtonu, par Frānsisu Mūnu un viņas nolemtību neauglībai, kas bija vandījušās pa galvu, pamazām atkāpās, dodot vietu pārmetumu pilnam botfbrta tēlam. Viņa atcerējās, ka vēl vismaz divas stundas čakli jāpastrādā, pirms varēs likties gultā. Mājā valdīja tumsa. Viņa apgāja tai apkārt un uz pirkstgaliem devās iekšā pa sētas durvīm, jo baidījās uzmodināt tēvu, kurš droši vien jau gulēja.

Taustīdamās pa tumšo gaiteni, kas veda uz ziemas dārzu, viņa pēkšņi atskārta, ka rīkojusies nepareizi, šovakar apciemodama misteru Vorbērtonu. Un apņēmās nekad to vairs nedarīt, pat ja viņa tur nebūtu vienīgā viešņa. Un rīt viņa šo savu grēku izpirks. Iedegusi lampu, viņa vispirms sameklēja savu "atgādinājumu lapu", kas rītdienai jau bija uzrakstīta, un blakus "brokastīm" uzvilka lielu G, kas nozīmēja grēku izpirkšanu, — brokastīs atkal jāiztiek bez bekona šķēles. Tad viņa iededza eļļas plītiņu zem līmes poda.

Lampa meta dzeltenu gaismu uz viņas šujmašīnu un pusgatavo drēbju kaudzi uz galda, atgādinot par vēl lielāko kaudzi, kas nebija pat sākta; atgādinot arī, ka viņa ir drausmīgi, izmisīgi nogurusi. Viņa bija par to uz brīdi aizmirsusi, kad misters Vorbērtons uzlika viņai uz pleciem rokas, bet tagad nogurums atgriezās ar divkāršu spēku. Turklāt šovakar nogurums bija kaut kāds īpašs. Viņa jutās pilnīgi izsmelta gandrīz šī vārda burtiskajā nozīmē. Stāvot pie galda, viņu pēkšņi pārņēma dīvaina sajūta, it kā prāts būtu pilnīgi iztukšots, tā ka uz vairākām sekundēm viņa pat aizmirsa, kāpēc uz šejieni nākusi.

Bet tad atcerējās — botforti, protams! Kāds mazs, nicināms dēmoniņš čukstēja viņai ausī: "Kāpēc gan neiet gulēt tūlīt un neatstāt botfortus uz rītdienu?" Viņa aši izlūdzās Dievam spēku un ieknieba sev rokā. Saņemies, Dorotij! Nekādu atslābināšanos! Lūkas evaņģēlijs 9:62. Tad, novākusi no galda nevajadzīgo, viņa izņēma šķēres, zīmuli un četras loksnes brūnā papīra un apsēdās, lai izgrieztu tik grūti veidojamās zoles, kamēr līme vārās.

Kad lielais grīdas pulkstenis tēva kabinetā nosita pusnakti, viņa joprojām strādāja. Abi botforti jau bija izveidoti un viņa tos nostiprināja, aplīmējot ar šaurām papīra strēmelēm — lēns, piņķerīgs darbs. Katra miesas šūna sāpēja un acis lipa ciet. Viņa patiešām tikai neskaidri apzinājās, ko dara, taču turpināja darbu, mehāniski izvietojot strēmeli pēc strēmeles un ik pa brīdim sev iekniebjot, lai neļautu eļļas plītiņas sīkšanai sevi iemidzināt.

OTRĀ DAĻA

I

No melna bezsai'ņu miega ar sajūtu, it kā viņu kāds vilktu augšup cauri milzīgiem un pakāpeniski arvien gaišākiem bezdibeņiem, Dorotija iznira daļējas apziņas stāvoklī.

Viņas acis vēl arvien bija aizvērtas. Taču pamazītiņām plakstiem cauri sāka spiesties nojausma par gaismu, un tad tās pašas pēkšņi atvērās. Viņa skatījās uz ielu — nepievilcīgu, dzīvības pilnu ielu ar maziem veikaliņiem un šaurām māju fasādēm, ar cilvēku, tramvaju un automobiļu plūsmu abos virzienos.

Bet vēl nevarēja teikt, ka viņa patiešām skatītos. Jo redzētās lietas viņa neuztvēra kā cilvēkus, tramvajus un auto, vai kaut ko īpašu; pat ne kā lietas kustībā; un pat kā lietas ne. Viņa gluži vienkārši redzeja, kā redz dzīvnieki — bez prātošanas un gandrīz bez apziņas līdzdalības. Ielas trokšņi — neskaidrā balsu murdoņa, auto tauru griezīgās skaņas, tramvaju riteņu čirkstoņa uz smilšainajām sliedēm — plūda viņai caur galvu, izraisot vienīgi fizisku reakciju. Viņai nebija ne vārdu, ne priekšstata par vārdu nepieciešamību, ne nojausmas par laiku vai telpu, pat par savu ķermeni un eksistenci ne.

Taču pamazām uztvere kļuva asāka. Kustīgo lietu plūsmu uztvēra ne tikai acis vien, bet arī smadzenes, kur tās izkārtojās atsevišķos tēlos. Viņa sāka uztvert lietu apveidus, kaut vēl arvien bez vārdiem. Garām aizslīdēja kaut kas garš, tas balstījās uz četrām šaurākām, garām lietām

un vilka aiz sevis kvadrātveida lietu, kas balansēja uz diviem apļiem. Dorotija noskatījās, kā tas aizvirzās garām, un pēkšņi pavisam spontāni viņas apziņā izšķīlās vārds. Šis vārds bija "zirgs". Tad tas izgaisa, bet tūlīt atkal atgriezās sarežģītākā formā: "Tas ir zirgs." Sekoja citi vārdi — "māja", "iela", "tramvajs", "auto", "velosipēds" —, līdz dažu minūšu laikā viņa bija atradusi vārdus gandrīz visam, kas apkārt bija redzams. Viņa atklāja vārdus "vīrietis" un "sieviete" un, domādama par tiem, konstatēja, ka zina starpību starp dzīvām un nedzīvām lietām, starp cilvēkiem un zirgiem, starp vīriešiem un sievietēm.

Tikai tagad, apzinājusi lielāko daļu tuvumā esošo lietu, viņa sāka apzināties pati sevi. Līdz šim bija tikai divas acis un uztverošas, bet pilnīgi bezpersoniskas smadzenes aiz tām. Bet nu kā pārsteigums nāca atklāsme par pašas atsevišķo un vienreizējo eksistenci; viņa to sajuta; kāds viņā it kā iesaucās: "Es esmu es!" Un neizprotamā veidā viņa arī zināja, ka šis "es" eksistējis jau ilgāku laiku pagātnē, kaut arī šo pagātni viņa nespēja atcerēties.

Bet šis atklājums viņas prātu nodarbināja tikai īsu bridi. Jau no paša sākuma tajā bija kaut kas nepilnīgs, kaut kas neapmierinošs. Proti: šis "cs esmu es", kas bija nācis kā atbilde uz jautājumu, pēkšņi pats pārvērtās par jautājumu. "Es esmu es" vietā stājās "Kases esmu?".

Kas viņa bija ? Apdomājusi šo jautājumu, viņa saprata, ka par to viņai nav ne mazākās nojausmas; skaidrs gan šķita tas, ka viņa ir cilvēks nevis zirgs. Un tūlīt jautājums mainīja formu: "Vai esmu vīrietis vai sieviete?" Atbildi nedeva ne sajūtas, ne atmiņa. Bet tajā brīdī gluži nejauši pirksti pieskārās pašas augumam. Un skaidrāk nekā pirms tam viņa saprata, ka eksistē viņas ķermenis un ka tā arī ir viņa pati. Rokas sāka aptaustīt ķermeni un uzdūrās krūtīm. Tātad viņa bija sieviete. Tikai sievietēm ir krūtis. Neapzinādamās kā, tomēr viņa zināja, ka visām garām ejošajām sievietēm zem drēbēm it krūtis, kaut redzamas tās nebija.

Nu viņa saprata, ka, lai identificētu sevi, jāizpēta savs ķermenis, sākot ar seju; un vienu bridi viņa pat mēģināja saskatīt pati savu seju, taču tūlīt saprata, ka tas nav iespējams. Pametusi skatienu lejup, viņa ieraudzīja noplukušu, diezgan garu melna atlasa kleitu, miesas krāsas mākslīgā zīda zeķes, netīras un ar noirušiem valdziņiem, un sabristas melna atlasa kurpes uz augstiem papēžiem. Nekas no tā visa nebija viņai pazīstams. Viņa nopētīja savas plaukstas, un tās gan bija, gan nebija svešas. Pamazas plaukstas ar cietām delnām un ļoti netīras. Pēc mirkļa viņa aptvēra, ka svešas tās dara tieši netīrumi. Pašas plaukstas šķita dabiskas un pareizas, kaut viņa tās neatpazina.

Vēl kādu mirkli vilcinājusies, viņa pagriezās pa kreisi un lēnītiņām devās pa ietvi uz priekšu. No tumsā tītās pagātnes mistiskā veidā bija iznirušas dažas zināšanu drumslas — spoguļu eksistence, lietojums un fakts, ka tie bieži redzami veikalu skatlogos. Drīz vien viņa pienāca pie maza, lēta juvelierizstrādājumu veikaliņa, kura logā slīpi ievietotajā šaurajā spogulī uz mirkli pavīdēja garāmgājēju sejas. Starp daudzām citām Dorotija nemaldīgi atrada savējo. Taču nevarēja teikt, ka viņa to būtu pazinusi; viņa neatcerējās, ka būtu to kaut kad agrāk redzējusi. Tā bija pajaunas sievietes seja, kalsna, ļoti gaiša, ar krunciņām ap acīm un dažviet netīra. Galvā viņai bija pavirši uzmaukta lēta, cieši pieguloša, melna cepure, kas nosedza lielāko daļu matu. Seja šķita nepazīstama, tomēr ne sveša. Līdz pat šim brīdim viņa nebija zinājusi, kādu seju sagaidīt, bet nu, to ieraudzījusi, juta, ka tieši tāda tā varētu būt. Tā iederējās. Tā atbilda kaut kam viņas būtībā.

Aizgriezusies prom no juveliera veikaliņa, viņa ielas pretējā pusē pamanīja uzrakstu "Fraija šokolāde" un juta, ka saprot burtu jēgu un pēc nelielas piepūles spēj rakstīto arī izlasīt. Skatiens ceļoja tālāk pa ielu, uztverot un atšifrējot šādas tādas rakstu druskas — veikalu nosaukumus, reklāmas, avīžu dēļus. Viņa saburtoja divus lielus sarkanbaltus sludinājumus pie tabakas veikala. Vienā bija rakstīts: "Svaigas baumas par mācītāja meitu" un otrā: "Mācītāja meita. Domājams, jau Parīzē." Tad viņa pacēla acis uz augšu un uz mājas stūra redzēja baltiem burtiem rakstīto: "Jaunā Kentas iela". Šie vārdi piesaistīja viņas uzmanību. Viņa aptvēra, ka stāv Jaunajā Kcntas ielā, un kaut kādā noslēpumainā veidā zināja, ka šī iela atrodas Londonā. Tātad viņa bija Londonā.

Šis atklājums viņu dīvaini satrauca. Prāts nu jau bija pilnīgi atmodināts; viņa pēkšņi saprata sava stāvokļa dīvainību, un tā viņu mulsināja un biedēja. Ko tas viss nozīmēja? Ko viņa šeit darīja? Kā šeit nokļuvusi? Kas ar viņu noticis?

Uz atbildi nebija ilgi jāgaida. Viņa domāja — un šķiet, ka saprata: "Protams! Esmu zaudējusi atmiņu!"

Šajā brīdī garām slāja meitene un divi jauni puiši ar saiņiem uz muguras, visi apstājās un ziņkārīgi noskatījās Dorotijā. Mirkli vilcinājušies, viņi turpināja ceļu, taču pie laternu staba turpat netālu atkal apstājās. Dorotija redzēja, ka viņi atskatās un savā starpā sarunājas. Viens puisis bija gadus divdesmit vecs, ar šaurām krūtīm, tumšiem matiem, sārtiem vaigiem, izskatīgs koknejs, ģērbies stilīgā, kādreiz labākus laikus pieredzējušā zilā uzvalkā un rūtainā cepurē. Otrs bija kādus divdesmit sešus gadus vecs, drukns, izveicīgs un spēcīgs strupdegunis ar tīru, sārtu ādu un biezām lūpām, kas atgādināja desiņas un aiz kurām vīdēja stipru, dzeltenīgu zobu rinda. Ģērbies viņš bija visīstākajās skrandās, gaiši rudie mati, kas auga zemu uz kakla, bija īsi apgriezti un darīja viņu dīvaini līdzīgu orangutanam. Meitene bija apaļīgs pamuļķa izskata radījums drēbēs, kas daudz neatšķīrās no tām, kas bija mugurā Dorotijai. Haki no viņu sarunas Dorotija saklausīja.

"Tā ielenc izskatās slima," sacīja meitene.

Rudais, kurš labā baritona balsī dungoja "Dēliņ, manu" melodiju, apklusa. "Ne nu slima, nekā," viņš sacīja. "Noskrējusi no sliedēm tāpat kā mēs."

"Varētu būt Nobijam īsti pa zobam, vai ne?" sacīja tumšmatainais.

"Ak, tuV iesaucās meitene tēlotā sašutumā, izlikdamās, ka dod tumšajam pliķi.

Puiši bija noņēmuši no muguras savus saiņus un atslējuši pie laternu staba. Nu visi trīs, nedaudz vilcinādamies, virzījās uz Dorotijas pusi;

rudais, kuru laikam sauca Nobijs, kā pārējo pārstāvis nāca pirmais. Viņa lēkājošā gaita nedaudz atgādināja pērtiķi, un smaids bija tik atklāts un plats, ka neviļus vajadzēja smaidīt pretī. Viņš draudzīgi uzrunāja Dorotiju:

"Hallo, bērniņ!"

"Hallo!"

"Laikam trāpījies noskriet no sliedēm, vai ne?"

"No sliedēm?"

"Nu, uzsēsties sēklī?"

"Sēklī?"

"Debess! Šī taču ir ķerta," nomurmināja meitene, pieķerdamās pie rokas tumšmatainajam, it kā lai atturētu viņu iet tālāk.

"Gribēju tikai pajautāt, bērniņ, vai tev ir nauda?"

"Es nezinu."

To dzirdot, visi trīs apstulbuši saskatījās. Kādu brīdi laikam tiešām noticēja, ka Dorotija ir jukusi. Bet tad Dorotija, kura jau iepriekš bija atklājusi mazu kabatiņu kleitas sānos, iebāza tajā roku un sataustīja kādas palielas monētas apveidu.

"Laikam penijs tomēr ir gan," viņa sacīja.

"Penijs!" sašutis izmeta tumšmatainais. "Ar to nu gan mēs tālu tiksim!"

Dorotija izvilka monētu no kabatas. Tā bija puskrona. [18] Trijotnes sejas pēkšņi pārvērtās. Nobijā mute aiz prieka pavērās. Viņš palēca pāris soļus šurpu turpu kā liels, jūsmīgs pērtiķis un tad apstājies paļāvīgi saņēma Dorotiju aiz rokas.

"Pikopcllo!" viņš sacīja. "īsta cūcene. Kā mums, tā tev, bērniņ, tici man. Tu slavēsi to dienu, kad tavas acis mūs ieraudzīja. Mēs tev palīdzēsim tikt uz zaļa zara, goda vārds. Tagad klausies — vai esi ar mieru mest kauliņus kopā ar mums trijiem?"

"Ko?" nesaprata Dorotija.

"Es gribēju teikt, vai piekriti iet uz vienu roku ar Flo, Čārliju un mani? Būt par čomu? Kā biedriem, plecu pie pleca? Vienībā spēks. Mūsu smadzenes, tava nauda. Ko teiksi, bērniņ? Sitīsi saujā?"

"Aizveries, Nobij!" viņu pārtrauca meitene. "Viņa taču nesaprot ne vārda no tā, ko tu saki. Runā kā cilvēks!"

"Būs jau labi, Flo," sacīja Nobijs samierinoši. "Tu paklusē un runāšanu atstāj man. Ar ielenēm es protu atrast kopīgu valodu. Tagad paklausies, bērniņ, — starp citu, kā tevi sauc?"

Dorotija jau grasījās teikt "Es nezinu", taču laikus aprāvās. No tā pusduča vārdu, kas iekrita prātā, viņa izvēlējās vienu un atbildēja: "Ellena."

"Ellena. Pikopello. Nekādus uzvārdus, kad ceļš zem kājām, Tagad Ellena, dārgā, klausies, ko tev teikšu. Mēs visi trīs dodamies apiņot, redzi…"

"Apiņot?"

"Hapiņot!" nepacietīgi metās starpā tumšmatainais puisis, it kā Dorotijas neizpratne viņu kaitinātu. Viņa balss un runas veids bija īgns un Londonas vienkāršo ļaužu dialekts daudz izteiktāks nekā Nobijam. "Vākt hapiņus, Kcntā! Tu var to saprāst vai nevar?"

"Ā, apiņus [19] . alum?"

"Pikopello! Viņai pielec! Redz, bērniņ, kā jau teicu, mēs visi trīs dodamies apiņot uz Blesingtona fermu Lejas Molsvortā, kur būs darbs. Nelaime tik tā, ka pašreiz mums aste bluķī. Nevienam ne graša pie dvēseles. Un jākāto līdz turienei trīsdesmit piecas jūdzes, kaut kas jāstumj arī māgā un naktis kaut kur jāpārlaiž. Un, ja kompānijā ir dāmas, tas vairs nav pikopello. Bet ja nu parpiemēr' tu nāc pulkā? Mēs varēt' līdz. Bromlijai aizkratītics ar divpenij' tramu — jau piecpadsmit jūdžu nost, un cisas jāmeklē tik vienai naktij. Un tevi mēs pieņemt' pie savas tilpenes — četriem pie vienas tilpenes vislabāk sokas, un, ja Blesingtons dos divus pensus par bušeli, tu savus desmit bobus1 nedēļā saplūks' kā likts. Nu, ko saki? Tavi divi bobi un teners [20] tc, šitajā Dūmotavā [21] nav nekas, bet meties ar mums kopā un tev vesel' mēncs' būs jumts virs galv's un kaut kas vēl pāri — un mēs tiks līdz Bromlij' un kaut ko iesitis māgā ar'."

Aptuveni ceturto daļu no šīs runas Dorotija saprata. Tāpat uz labu laimi viņa pajautāja:

"Ko nozīmē iesitis magā)'"

"Iesitīs māgā? Liks uz zob', ēdīs. Var redzēt, bērniņ, ka uz icl's tu neesi bij's necik ilgi."

"N11, jā… jūs gribat, lai dodos jums līdzi vākt apiņus, vai ne?"

"Tieši tā, Ellen, mīļumiņ. Piedalies vai nepiedalies?"

"Labi," sacīja Dorotija, daudz nedomādama. "Piedalos."

Viņa pieņēma šo lēmumu bez kādām bažām. Tiesa, būtu bijis vairāk laika pārdomām, viņa droši vien rīkotos citādi; visticamāk dotos uz policijas iecirkni un lūgtu palīdzību. Tā būtu prātīga rīcība. Bet Nobijs ar pārējiem bija parādījies kritiskā brīdī, un savā bezpalīdzībā viņa gluži dabiski piebiedrojās pirmajiem, ko ceļā sastapa. Bez tam pašai nesaprotamu iemeslu dēļ viņu vilināja iespēja doties uz Kentu. Viņai šķita, ka Kenta ir tieši tā vieta, uz kuru jādodas. Pārējie par viņu vairs neinteresējās un nepatīkamus jautājumus neuzdeva. Nobijs tikai noteica: "Pikopello!" un tad laipni izņēma puskronu Dorotijai no plaukstas un ieslidināja savā kabatā — lai nepzūd, viņš paskaidroja. Tumšmatainais puisis — acīmredzot viņu sauca Cārlijs — savā īgnajā, nelaipnajā balsī mudināja:

"Jākratās prom! Jau pusē trīs. Mēs tak negrib' nokavēt tur to — tramu. No kurien's tas atiet, Nobij?"

"No "Ziloņa"," sacīja Nobijs, "un jātiek tur pirms četriem. Pēc četriem par brīvu vairs neved."

"Nu tad kustamies, nav ko kavēties. Tas tik būs jauk', ja līdz Bromlij' vaj'dzēs stupāt kājām un meklēt cisas — tumsā. Aiziet, Flo!"

"Soļos, marš!" uzsauca Nobijs, uzmezdams plecos savu saini.

Un viņi devās ceļā, vairāk neko nerunādami. Dorotija, vēl arvien apmulsusi, bet juzdamās daudz labāk nekā pirms pusstundas, soļoja blakus Flo un Cārlijam, kuri sarunājās savā starpā un par Dorotiju vairs nelikās ne zinis. Jau no paša sākuma viņi pret Dorotiju izturējās vēsi — gatavi izmantot viņas puskronu, bet bez jebkādām draudzības izpausmēm pret tās īpašnieci. Nobijs gāja pa priekšu naskā solī par spīti smagajai nastai un, imitējot pulka orķestri, dziedāja populāru zaldātu dziesmu, kuras vienīgie zināmie vārdi, šķiet, bija:

un spēlē muzikanti par prieku citiem un sev; un to pašu vēlam tev!

II

Bija divdesmit devītais augusts. Divdesmit pirmā augusta naktī Dorotija bija aizmigusi ziemas dārzā, tā ka no viņas dzīves bija izkritušas gandrīz astoņas dienas.

Ar viņu notikušais nebija nekas neparasts — gandrīz katru nedēļu avīzēs varēja lasīt par līdzīgiem gadījumiem. Cilvēks pazūd no mājas, dienām vai nedēļām nedod par sevi nekādu ziņu un tad pēkšņi atrodas kādā policijas iecirknī vai slimnīcā, bet nezina, kas ir un no kurienes nācis. Parasti nav iespējams noskaidrot, kā viņš pavadījis prombūtnes laiku; droši vien klaiņojis hipnozes vai mēnessērdzības stāvoklī, kurā apkārtējie viņu tomēr uztvēruši kā normālu. Dorotijas gadījumā skaidrs ir tikai viens — kaut kad šajā laikā viņa aplaupīta, jo mugurā viņai bija svešas drēbes un zelta krustiņš pazudis.

Brīdī, kad Nobijs Dorotiju uzrunāja, viņa jau bija ceļā uz atveseļošanos un, ja būtu saņēmusi nepieciešamo aprūpi, atmiņa viņai atgrieztos dažu dienu, varbūt pat stundu laikā. Lai tas notiktu, būtu pieticis pat ar sīkumu — tā varētu būt nejauša tikšanās ar draugu, viņas mājas • fotogrāfija, daži gudri uzdoti jautājumi. Bet Dorotija nesaņēma šo nelielo garīgo stimulu, kas viņai bija nepieciešams. Viņa tika pamesta tajā savādajā stāvoklī, kādā bija sākusi sevi apzināties, stāvoklī, kad prāts spēj darboties normāli, bet tam vēl nav pa spēkam noskaidrot cilvēka identitāti.

Jo, pievienojoties Nobijam un pārējiem, viņa bija zaudējusi iespēju mierīgi padomāt. Nebija laika apsēsties un visu apsvērt, nebija laika aptvert savas grūtības un meklēt tām risinājumu. Dīvainajā, netīrajā padibeņu pasaulē, kurā viņa tika iesviesta, pārdomām nebija iespējams veltīt pat piecas minūtes. Dienas pagāja nepārtrauktā, murgainā darbībā. Tās patiešām bija kā murgs; un par murgu tās darīja nevis kādas draudošas briesmas, bet izsalkums, netīrība un pārgurums, kā arī karstums un aukstums pārmaiņus. Vēlāk, atskatoties uz šo laiku, dienas un naktis saplūda kopā, tā ka viņa nekad nevarēja droši apgalvot, cik to pavisam bijis. Taču skaidri zināms gan bija tas, ka ilgu laiku sāpēja noberztās kājas un pastāvīgi mocīja izsalkums. Rada sajūta un sāpošās kājas bija šā laika spilgtākās atmiņas tāpat kā aukstās naktis un īpatnējā, nereālā, stulbā sajūta, kuru radīja miega bads un nepārtraukta atrašanās zem klajas debess.

Tikuši līdz Bromlijai, viņi tālāk "nobalsoja" briesmīgu, piemēslotu atkritumu mašīnu, kas smirdēja kā vairākas lopkautuves kopā, un tad aizvadīja drebuļainu nakti garā, mitrā zālē kāda sporta laukuma malā ar maisiem kā vienīgo apsegu. No rita viņi kājām turpināja ceļu uz apiņu laukiem. Jau tad Dorotijai kļuva skaidrs, ka par apsolīto darbu Nobijs viņai samelojis. Viņš to esot izdomājis — kā pats bez sirdsapziņas pārmetumiem atzinās — lai Dorotiju iekārdinātu viņiem pievienoties. Lai dabūtu darbu, vienīgais ceļš bija tikt līdz apiņu audzēšanas rajonam un tad iet no fermas uz fermu, līdz atrodas kāda, kurā darbarokas vēl vajadzīgas.

Tas nozīmēja nosoļot kādas trīsdesmit piecas jūdzes taisni vien, tomēr pēc trim dienām viņi bija tikuši rikai līdz pašām pirmajām saimniecībām. Kavēklis, protams, bija nepieciešamība tikt pie kaut kā ēdama. Viņi būtu varējuši noiet visu ceļu divās vai pat vienā dienā, ja nevajadzētu ēst. Bet tukšie vēderi pat neļāva domāt par to, vai izvēlēts pareizais virziens; visas viņu darbības noteica vienīgi vajadzība pēc ēdiena. Dorotijas puskrona bija izkususi dažās stundās, un pēc tam atlika vien ubagot. Bet tas nebija tik vienkārši. Viens cilvēks var bez lielām grūtībām ceļā izlūgties kaut ko ēdamu, tas var izdoties pat diviem, bet veseliem četriem kopā tas izdodas reti kad. Tādos apstākļos dzīvs var palikt tikai tas, kurš par ēdienu cīnās ar meža zvēra neatlaidību un mērķtiecību. Ēdiens — to triju dienu laikā tas bija vienīgais, kas aizņēma viņu prātus, — tieši ēdiens un nebeidzamās grūtības pie tā tikt.

Viņi ubagoja no rīta līdz vakaram. Viņi nogāja milzu gabalus, krustu šķērsu izstaigādami grāfisti, vilkdamies no ciema uz ciemu, no mājas uz māju, klaudzinādami pie katra miesnieka un katra maiznieka durvīm un pie katras cerīga izskata kotedžas, gaidu pilni nīkdami zaļumnieku ugunskuru tuvumā, un mādami — vienmēr veltīgi — garām braucošām automašīnām, un uzmākdamies veciem, laipna izskata džentlmeņiem ar stāstiem par savām nelaimēm. Bieži vien viņi meta piecu jūdžu lielu līkumu, lai tiktu pie maizes garozas vai kādas gaļas skrumslas. Viņi visi ubagoja, Dorotija tāpat kā pārējie; viņas atmiņā nebija pagātnes, nebija salīdzinājuma iespēju, kas liktu par to kaunēties. Tomēr par spīti visiem pūliņiem pusi laika viņi dzīvotu ar tukšiem vēderiem, ja līdztekus ubagošanai neķertos pie zagšanas. Vakara krēslā un agrās rīta stundās viņi aptīrīja augļu dārzus un laukus, zogot ābolus, plūmes, bumbierus, riekstus, vēlās avenes un galvenokārt kartupeļus; Nobijs uzskatīja, ka ir grēks paiet garām kartupeļu tīrumam, nepiepildot vismaz kabatas. Tieši Nobijs zaga visvairāk, kamēr citi stāvēja sardzē. Viņš bija drosmīgs zaglis, lepojās ar to, ka spējot nozagt visu, kas nav piesiets, un droši vien būtu novedis visus pārējos cietumā, ja tie viņu nepiebremzētu. Reiz viņš bija nogrābis pat zosi, bet tā sāka tik skaļi gāgināt, ka Cārlijs un Dorotija tikko paguva aizvilkt Nobiju prom, pirms uz sliekšņa parādījās saimnieks, lai noskaidrotu, kas notiek.

Pirmajā laikā viņi katru dienu nogāja no divdesmit līdz divdesmit piecām jūdzēm. Viņi klīda pa kopienas zemēm un cauri nomaļiem ciematiem un maldījās pa takām, kas nekur neveda, un pārguruši gulšņāja sausos grāvjos, kas smaržoja pēc fenheļa un biškrēsliņiem, un ielavījās privātos mežos un "saimniekoja" biezokņos, kur pa rokai bija kurināmais un ūdens, un gatavoja nožēlojamas maltītes divās divu mārciņu šņaucamās tabakas kārbās, kas bija viņu vienīgie katli. Reizēm palaimējās tikt arī pie teicama sautējuma no izdiedclēta bekona un zagtiem ziedkāpostiem, reizēm varēja līdz acīm pieēsties pliekanus, pelnos ceptus kartupeļus, bet šad tad panašķēties ar zagtu vēlo aveņu džemu, kas tika vārīts vienā no tabakas kārbām un aprīts vēl karsts. Vienīgi tējas nekad netrūka. Pat tad, ja nebija nekā, ko ēst, tēju dzert varēja vienmēr — labi ievilkušos, tumši brūnu, dzīvinošu. Izlūgties tēju ir daudz vieglāk nekā pārtiku. "Lūdzu, kundze, vai jums neatrastos kāds šņauciens tējas?" ir lūgums, kas tikai reti neatrod dzirdīgas ausis pat nocietināto Kentas mājsaimnieču vidū.

Dienas bija svelmaini karstas, baltie ceļi žilbināja, un pa tiem braucošo spēkratu saceltie putekli grauza acis. Bieži vien garām aizdrāzās kravas mašīnas ar veselām apiņu vācēju ģimenēm — tur bija gan mēbeles, gan bērni, suņi un pat putnu būri. Naktīs vienmēr sala. Anglijā gandrīz nekad nav tādu nakšu, kad pēc pusnakts vēl būtu patīkami silts. Vienīgās gultas drēbes viņiem bija divi lieli maisi. Flo un Cārlijs dalīja vienu, Dorotijai tika otrs, un Nobijs gulēja uz kailas zemes. Neērtības bija gandrīz tikpat mokošas kā aukstums. Ja gulēja uz muguras, galva bez spilvena lūza vai nost; ja gulēja uz sāniem, gūžas kauls sāpīgi spiedās pret zemi. Ja ari nakts vidū pa brīdim izdevās iemigt, aukstums nedeva miera pat sapņos. To visu mierīgā garā izturēt varēja vienīgi Nobijs. Izmirkušā zālē viņš gulēja tikpat cieši kā gultā, un viņa raupjā pērtiķa seja ar retiem zeltaini rudiem bārdas rugājiem uz zoda nekad nezaudēja savu silto, sārto krāsu. Viņš bija viens no tiem rudmatainajiem, kuri šķietami izstaro iekšēju gaismu, kas silda ne vien viņus pašus, bet ari apkārtējo pasauli.

Šo dīvaino, neērtību pilno dzīvi Dorotija pieņēma kā pašu par sevi saprotamu, tikai miglaini, ja vispār, jauzdama, ka tā otra, no atmiņas zudusī agrākā dzīve bijusi atšķirīga no šīs. Jau pēc pāris dienām viņa vairs nebrīnījās par savu dīvaino stāvokli. Viņa pieņēma visu — netīrību un izsalkumu, un pārgurumu, nebeidzamo klīšanu, karstās, putekļainās dienas un saltās bezmiega naktis. Jebkurā gadījumā viņa bija pārāk nogurusi, lai domātu. Jau otras dienas pievakarē visi bija izmisīgi, bezdievīgi pārguruši; visi, izņemot Nobiju, kuru nekas nespēja nogurdināt. Pat tas, ka no zābaka zoles pastāvīgi līda ārā nagla, viņu nesatrauca. Reizēm pa veselai stundai Dorotija soļoja pusaizmigusi. Nu arī viņai bija sava nešļava, jo abi vīrieši jau bija apkrāvušies, bet Flo spītīgi atteicās jebko nest. Dorotija bija brīvprātīgi pieteikusies stiept maisu ar zagtajiem kartupeļiem. Parasti viņiem krājumā bija kādas desmit mārciņas kartupeļu. Dorotija pārsvieda maisu pār plecu, kā Nobijs un Cārlijs to darīja ar savām paunām, bet aukla griezās plecā kā zāģis un maiss berzās gar gurnu, nobrāzdams to līdz asinīm. Viņas nožēlojamās, plānās kurpes šķīda ārā, un otrā dienā nolūza labās kājas kurpes papēdis, liekot Dorotijai klibot. Nobijs kā lietpratējs šādos jautājumos ieteica nolauzt ari otru papēdi, lai abas kurpes būtu vienādas. Dorotija paklausīja, bet nu, kāpjot kalnā, lielos iesitās neganta sāpe, un sajūta bija tāda, it kā kāju pēdas kāds būtu dauzījis ar dzelzs stieni.

Bet Flo un Cārlijam klājās vēl sliktāk nekā Dorotijai. Viņi bija ne tikai pārguruši, bet ari pārsteigti un sašutuši par attālumiem, kādus vajadzēja mērot. Noiet divdesmit jūdžu dienā — agrāk viņi kaut ko tādu pat dzirdējuši nebija. Viņi bija īsti kokneji, dzimuši un auguši Londonā, un, kaut arī pēdējos mēnešos iepazinuši nabadzību, neviens no viņiem līdz šim uz ielas nebija nonācis. Cārlijam vēl pavisam nesen bijis labs darbs, un ari Flo dzīvojusi ģimenē, līdz tikusi pavesta un pēc tam padzīta. Ar Nobiju abi iepazinušies Trafalgaras laukumā un piekrituši kopā ar viņu piedalīties apiņu nākšanā, jo iedomājušies, ka tas būs labs joks. Protams, "sēdējuši uz sekla" samērā īsu laiku, viņi uz Nobiju un Dorotiju raudzījās no augšas. Viņi prata novērtēt Nobijā pieredzi un viņa drosmi zagšanā, taču sabiedriskā stāvokļa ziņā uzskatīja sevi par daudz pārākiem. Un, kas attiecās uz Dorotiju, tad pēc tam, kad viņas puskrona bija iztērēta, abi par viņu zaudēja jebkādu interesi.

Jau otrā dienā viņu drosme bija saplakusi. Viņi vilkās citiem aiz muguras, nepārtraukti kurnēja un pieprasīja vairāk ēdamā, nekā viņiem godīgi pienāktos. Trešajā dienā noturēt viņus uz ceļa jau bija gandrīz neiespējami. Viņi alka atgriezties Londonā un par apiņu laukiem vairs nebēdāja nenieka; un vienīgais, ko viņi vēlējās, bija likties slīpi jebkurā ērtā vietā, ko gadījās atrast, un, ja vēl bija atlicis kas ēdams, ik pa brīdim kaut ko uzkost. Pēc katras apstāšanās sekoja apnicīga ticlēšanās, līdz izdevās viņus atkal dabūt uz kājām.

"Nu, lodcri, jāslienas augšā!" Nobijs uzsauca. "Savāc savus loriņus, Cārlij! Laiks kratīties tālāk."

"Hū, — tālāk, ko neteiksi!" Cārlijs drūmi norūca.

"Nu, šite mēs tak nenakšņos, vai ne? Bij' runāts šovakar tikt līdz Sevenoksai, vai nebij'?"

"Hū, — Sevenoksa! Pie vienas vietas man Sevenoksa vai kāda cita draņķa vieta!"

"Sasodīts! Mēs grib rīt atrast darb' vai negrib? Jātiek tak līdz fermām, lai var sākt apskatīties."

"Hū, — ej tu ar savām fermām! Kaut es par tiem hapiņiem labāk nebūt' dzirdēj's! Es nav pie tā pierad's — cs nevar tā blandīties kā tu. Man tas līdz kaklam. Tieši tā — līdz kaklam."

"Ja šitāda ir tā apiņošana," piebalsoja Flo, "tad esmu to jau arēdusies."

Nobijs pačukstēja Dorotijai, ka Flo un Cārlijs droši vien "picsitīšot pēdu", ja gadīšoties iespēja tikt atpakaļ uz Londonu. Bet Nobijs pats joprojām bija apņēmības pilns, un viņa labo noskaņojumu nespēja sabojāt pat nagla zābakā, kas nu jau urbās pēdā tā, ka netīrās zeķes paliekas bija asiņu piesūkušās. Trešajā dienā tā jau bija izveidojusi pamatīgu caurumu papēdī, un ik pēc jūdzes Nobijam vajadzēja apstāties, lai iedzītu to atpakaļ.

"Pardon, bērni," viņš sacīja, "atkal jāpadarbojas gar sasodīto jēzeni. Šitā nagla ir gatavā sērga."

Tad viņš sameklēja kādu apaļu akmeni, notupās grāvī un rūpīgi iedzina naglu atpakaļ.

"Tā!" viņš moži iesaucās, taustīdams nelaimīgo vietu ar īkšķi. "Nu tai nešķīstenei vāks!"

Te gan vairāk vietā būtu bijusi epitāfija ResurgamPēc stundas ceturkšņa nagla jau atkal cēla galvu.

Nobijs, protams, bija mēģinājis pamīlēties ar Dorotiju un ticis atgrūsts, taču neņēma to ļaunā. Viņš bija viens no tiem laimīgajiem raksturiem, kas savas neveiksmes neuzņem pārāk nopietni. Viņš vienmēr bija laipns un dzīvespriecīgs, pastāvīgi dziedāja savā skanīgajā baritonā — trīs viņa mīļākās dziesmas bija "Gaišais zēns", "Rij' darba namā Ziemsvētki" (dziedama melodijā "Tas Kungs ir mūsu stiprā pils") un zaldātu dziesma "…spēlē muzikanti par prieku citiem un sev". Viņš bija divdesmit sešus gadus vecs atraitnis, sācis kā avīžu zēns, sīks zaglēns, nonācis mazgadīgo noziedznieku cietumā, vēlāk kļuvis par zaldātu, kramplauzi un klaidoni. Taču šos faktus pareizajā secībā klausītājam vajadzēja sarindot pašam, jo Nobijs nebija spējīgs dot sakarīgu atskaiti par savu dzīvi. Viņš tikai sarunās šad tad iepina pa gleznainam fragmentam no tās — seši mēneši kā ierindniekam kājnieku vienībā, tad atbrīvots no karadienesta sakarā ar acs traumu, ūdeņainā pļurza Holovejā, bērnība Deptfordas renstelēs, astoņpadsniitgadīgās sievas nāve dzemdībās, kad pašam bija divdesmit, briesmīgi lokanās rīkstes mazgadīgo noziedznieku cietumā, dobjais blīkšķis, ar kādu sprāga nitroglicerīns, izsitot Vudvorda apavu rūpnīcas seifa durvis un aplaimojot Nobiju ar simt divdesmit piecām mārciņām, kuras viņš pamanījās iztērēt trijās nedēļās.

Trešās dienas pievakarē viņi sasniedza apiņu audzētāju apvidu un satika pirmos cerības zaudējušos darba meklētājus, galvenokārt klaidoņus, kuri virzījās atpakaļ uz I^ondonu un ziņoja, ka stāvoklis bēdīgs — apiņi slikti padevušies un cenas zemas, un čigāni un vietēji plūcēji jau sagrābuši visas darba vietas. To dzirdot, Flo un Cārlijs uz vietas gribēja mest plinti krūmos, tomēr, veikli apvienojot iebiedēšanu un pierunāšanu, Nobijam izdevās aizvilkt viņus vēl dažas jūdzes uz priekšu. Nelielā ciematiņā Vcilā viņi iepazinās ar kādu vecu īrieti, misis Makeligotu, kura tikko bija sarunājusi darbu turpat blakus un bija ar mieru par daļu no viņu iepriekš sazagtajiem āboliem dot pretī gabalu gaļas, kuru viņai bija izdevies saubagot rīta pusē. Viņi saņēma arī apiņu vācējiem noderīgus padomus un ieteikumus, kurās saimniecībās būtu vērts apjautāties. Viņi visi, galīgi noguruši, bija izlaidušies ciema zālienā iepretim nelielam veikalam un avīžu stendam pie tā.

"Es ieteikt' izmēģināt laim' pie Cālmersa," sacīja misis Makcligota savā Dublinas izloksnē. "Drusku pār' par piec' jūdz' no šejien's. Pa ausu galam dzirdēj', ka viņam vēl vaj'got duci plūcēju. Ja tiksat tur agri no rīt', ir ccrīb' darbu dabūt."

"Piecas jūdzes! Jēziņ! Vai tad tuvāk nekā nav?" kurnēja Cārlijs.

"Nu, tepat blakām ir Normans, kurš man' pieņēm' — rīt no rīt' jāsāk rukāt. Bet pie viņ' nav ko iet. Viņš pieņem rikai mājniek's, un runā, ka pusi apiņu atstāšot uz lauk'."

"Kas tie par mājniekiem?"

"Nu tādi, kam savs jumts virs galv's. Vai nu tev ir, kur dzīvot, vai fermeram jādod tev kāda rūme. Tāds tagadiņ likums. Senāk tu atnāc' apiņot un gulēj' zirgstallē, un beigta balle. Bet tad sasodītie liboristi ņem un izdomā likumu — ja nav kārtīg' rūm', darbā nedrīkst jemt. Tāpēc Normans pieņem tikai tos, kam savs jumts virs galv'."

"Bet tu? Tev tak tāda nav!"

"Kur nu! Bet Normans domā, ka ir. Samcloj', ka man ir rūm' kaimiņos. Pa kluso pačukstēš' — tā rūm' ir pie govēm. Nav ne vainas, tikai baigā sūdu smaka. Bet līdz pieciem rītā jāpazūd, lai slaucēj' nepieķer."

"Mums ar apiņiem nav nekādas pieredzes," sacīja Nobijs. "Neesmu tos ne acīs redzējis. Bet laikam jāizliekas par lielu specu, citādi neņems, vai ne?"

"Blēņas! Pie apiņiem nekas nav jāzin'. Rauj tik nost un met tilpenc. Un beigta balle."

Dorotijai mācās virsū miegs. Līdz viņas apziņai nonāca atsevišķi, nesaistīti sarunas fragmenti — vispirms par apiņu vākšanu, tad par avīzēs aprakstītu kādas meitenes mīklainu pazušanu. Flo un Cārlijs bija lasījuši pie veikaliņa uz dēļa izliktos avīžu fragmentus, un tie bija viņus uzmundrinājuši, jo atgādināja par Londonu un tās priekiem. Pazudusī meitene, kuras liktenī viņi šķita ieinteresēti, tika saukta par "mācītāja meitu".

"Dzi, Flo!" sacīja Cārlijs ar neslēptu baudu lasīdams virsrakstu: ""Mācītāja meitas slepenais romāns. Pārsteidzoši atklājumi". Veltos! Būtu penijs pie dvēsel's, gribētos izlasīt!"

"Jā? Par ko tas ir?"

"Tu nezin'? Visas avīzes ar to pilnas. Mācītāja meita tā, un mācītāja meita šitā, — dažs gabals smuki piparots."

"Velna skuķis, tā vecā mācītāja meita," uz muguras atgūlies, domīgi sacīja Nobijs. "Būtu te, pie mums, es gan zinātu, kā šo ietapot, šaubu nav."

"Tas skuķ's aizbēdz's no māj'," sarunā iesaistījās misis Makeligota. "Salaid's ar divdesmit gad's vecāk' džek', un nu aizlaidies, un tiek meklēts pa malu mal'."

"Aizrauts prom ar autiņu nakts vidū vienā naktskreklā," sacīja Cārlijs atzinīgi. "Viss ciems to redzēj's."

"Daži domā, ka šis viņ' aizved's uz ārzem' un pārdcv's kādai glaunai meitu mājai iekš Pariz'," papildināja misis Makeligota.

"Vienā naktskreklā? Nu gan — baigā izvirtule!"

Saruna varbūt turpinātos, atklājot jaunas detaļas, bet šajā brīdī tajā iejaucās Dorotija. Dzirdētais bija atmodinājis viņā neskaidru ziņkāri. Viņa aptvēra, ka nesaprot vārdu "mācītājs". Pieslējusies sēdus, viņa jautāja Nobijam:

"Kas ir mācītājs?"

"Mācītājs? Nu, melnsvārcis, baznīckungs. Džeks, kurš sprediķo no kancel's un nosauc, kāds korāl's jādzied. Vakar viens tāds pabrauc' mums garām uz zaļas vellapēdas, krāga sagriezta no muguras uz priekšu. Priesteris — Dieva kalps, nu, pati zini."

"O, jā… Laikam zinu gan."

"Priesteri! Riktīgi veci maitas, dažs labs no šiem," sacīja misis Makeligota domīgi, kā atmiņās kavēdamās.

Daudz gudrāka Dorotija nebija tikusi. Nobijā teiktais gan nelielu skaidrību radīja, bet tikai pavisam nelielu. Visas domas, kas saistījās ar "baznīcu" un "mācītāju", viņas prātā bija dīvaini neskaidras un izplūdušas. Tas bija viens no robiem — tādu bija vairāki — noslēpumainajās zināšanās, kuras viņa bija mantojusi no savas pagātnes.

Sī bija viņu trešā nakts ceļā. Kad satumsa, viņi ielīda brikšņos, lai nakšņotu kā parasti, bet drīz pēc pusnakts sāka gāzt lietus. Veselu mokošu stundu viņi klīda pa tumsu, meklējot patvērumu, un beigās atrada siena kaudzi, pie kuras aizvēja pusē tad visi saspiedās, līdz atausa gaisma. Flo visu nakti neciešami dīca un no rīta bija tuvu nervu sabrukumam. Viņas asaru un lietus nomazgātais, stulbais, tuklais ģīmis atgādināja cūkas pūsli, ja vien ir iespējams iedomāties žēlumā pret sevi saverkšķītu cūkas pūsli. Nobijs kādu brīdi rakņājās zem dzīvžoga, līdz savāca klēpi kaut cik sausāku žagaru un tad pamanījās iekurināt uguni un uzvārīt ūdeni tējai kā parasti. Nebija tādu laika apstākļu, kuros Nobijs nevarētu pagatavot tēju. Līdz ar citām noderīgām lietām viņš vienmēr nēsāja līdzi arī vecu riepu gabalus, kas palīdzēja iededzināt pat mitru kurināmo, un varēja lepoties ar tikai pašiem rūdītākajiem klaidoņiem pazīstamu mākslu — uzvārīt ūdeni uz sveces liesmas.

Pēc briesmīgās nakts visiem bija stīvi locekļi, un Flo paziņoja, ka nespējot iet ne soli tālāk. Cārlijs nostājās viņas pusē. Un, tā kā šie abi atteicās kustēties, Nobijs ar Dorotiju vieni paši devās uz Cālmersa fermu, pirms tam norunājot vietu, kur vēlāk visiem satikties. Viņi nosoļoja piecas jūdzes līdz fermai un cauri plašajiem augļu dārziem atrada ceļu uz apiņu laukiem, kur viņiem pavēstīja, ka darbu uzraugs "drīz vien ieradīšoties". Lauka malā viņi nogaidīja četras stundas, vērojot apiņu šķinējus darbā, līdz saule izžāvēja viņu slapjās drēbes. Tā bija nomierinoša un pievilcīga aina. Apināji, gari vīteņaugi, kas atgādināja daudzkārt palielinātas kāršu pupas, veidoja zaļas, kuplas rindas, un rogas no tiem nokarājās bāli zaļos čemuros kā milzu vīnogas. Uzpūšot vējam, tic viegli šūpojās, izplatot svaigu, rūgtenu sēra un vēsa alus smaržu. Katrā ejā starp apināju rindām rosījās saulē iedegušas ģimenes, šķinot rogas, metot tās tilpenē un dziedot; tad iekaucās sirēna, un visi pārtrauca darbu, lai aizkurtu apiņu stīgu ugunskurus un uzvārītu tēju. Dorotija viņus no sirds apskauda. Cik laimīgi viņi izskatījās, tā sēžot apkārt ugunskuriem ar saviem tējas traukiem, bekona šķēlēm un maizes ņukām, apiņu un dūmu smaržas apņemti! Viņa alktin alka pēc tāda darba, taču vēl bija jāgaida. Ap vieniem parādījās uzraugs un pavēstīja, ka vairāk strādnieku nevajagot, tāpēc viņi atgriezās uz ccļa un, atriebjoties Cālmersa fermai par atraidījumu, nozaga kādu duci ābolu.

Sasnieguši norunāto tikšanās vietu, viņi konstatēja, ka Flo un Cārlijs pazuduši. Kādu laiku viņi tos meklēja, kaut labi saprata, kas noticis. Tas bija pavisam skaidrs. Flo sākusi flirtēt ar kādu garām braucošas kravas mašīnas šoferi, un tas šos abus paķēris līdzi uz Londonu cerībā pa ceļam pabaudīt mīlas priekus. Pats ļaunākais — viņi bija nozaguši abus saiņus. Dorotijai un Nobijam vairs nebija itin nekā — ne maizes garozas, ne kartupeļu, ne tējas, ne maisu, ar ko segties, pat ne šņaucamās tabakas kārbas, kurā uzvārīt to, ko varbūt izdotos nozagt vai izdiedelēt, ar vārdu sakot — viņi bija palikuši ar to, kas mugurā.

Nākamās trīsdesmit sešas stundas bija smags laiks — ļoti smags laiks. Kā viņi alka darba savā izsalkumā un nespēkā! Bet, jo dziļāk apiņu audzētāju apvidū viņi devās, jo vairāk saruka cerības darbu atrast. Viņi klīda no fermas uz fermu un visur saņēma to pašu atbildi — apiņu vācēji nav vajadzīgi. Cenšoties apstaigāt vairāk saimniecību, viņiem pat neatlika laika diedelēt, tāpēc nebija ari nekā, ko ēst, izņemot zagtus ābolus un mazās plūmītes, kas ar savu aso sulu grauza kuņģi un izsalkumu vērta vēl skaudrāku. Tajā naktī nelija, taču bija aukstāks nekā iepriekš. Dorotija pat nepūlējās aizmigt, bet nakti pavadīja pie ugunskura, neļaudama tam izdzist. Viņi slēpās skābaržu mežā zem kupla, veca koka, kas aizturēja vēju, bet periodiski nobirdināja pār viņiem saltu rasu. Nobijs, uz muguras izstiepies, muti pavēris, vienam vaigam viegli icgaismojotics ugunskura blāzmā, gulēja saldi kā bērns. Dorotijai visu nakti nelika miera bezmiega un neciešamo apstākļu ietekmē dzimusī doma — vai šādai dzīvei viņa nākusi pasaulē, šādai klaiņošanai ar tukšu vēderu un salšanai naktīs zem rasotiem kokiem? Vai tā bijis ari pagātnē, kas izgaisusi no atmiņas? No kurienes viņa nākusi? Kas viņa ir? Atbilde neradās, un līdz ar pirmo gaismu viņi atkal atgriezās uz ceļa. Līdz vakaram bija izmēģinātas vienpadsmit fermas, un Dorotijai kājas vairs neklausīja; no pārguruma viņa bija kā apdullusi un tikai ar grūtībām spēja paiet nestreipuļojot.

Bet pavisam vēlu vakarā gluži negaidot viss izmainījās. Viņi izmēģināja laimi Klintokas ciema Kērnsu fermā un bez vārda runas tika pieņemti. Darbu pārraugs tikai noskatīja viņus no galvas līdz kājām un īsi noteica: "Labs ir — derēsiet. Jāsāk rīt no rīta. .Septītā tilpene. Deviņpadsmitā komanda." Pat vārdus neprasīja. Apiņu vākšanai laikam nevajadzēja ne raksturojuma, ne pieredzes.

Viņi atrada ceļu uz pļavu, kur atradās apiņu vācēju apmetne. Kā pa sapņiem lidinādamās kaut kur starp spēku izsīkumu un prieku par beidzot atrasto darbu, Dorotija maldījās gar neskaitāmām ar skārdu apjumtām būdām un čigānu kulbām, pie kurām žāvējās raibu raibā veļa. Šaurās zāliena strēmeles starp būdām čumēja un mudžēja no bērniem, un skrandaini, patīkama izskata ļaudis gatavoja ēdienu pie daudziem žagaru ugunskuriem. Pļavas malā atradās dažas apaļas, neprecētiem ļaudīm paredzētas skārda būdas, daudz bēdīgāka izskata par pārējām. Kāds večuks, kurš pie ugunskura grauzdēja siermaizes, parādīja Dorotijai ceļu uz sieviešu būdām.

Dorotija atgrūda būdas durvis. Tās diametrs bija kādas divpadsmit pēdas, logi bez stikliem, ar dēļiem aizsisti, nekādu mēbeļu nekur neredzēja. Visu telpu pildīja milzīgs salmu blāķis, kas sniedzās gandrīz līdz griestiem, — īstenībā visa būda bija piebāzta ar salmiem. Dorotijas acīm, kas aiz noguruma lipa ciet, salmi izskatījās pasakaini vilinoši. Viņa laidās tajos iekšā, kad no apakšas atskanēja spalgs brēciens.

"Ei! Ko dari? Pavācies nost! Nevar tak dancot otram pa vēderu!"

Acīmredzot zem salmiem gulēja sievietes. Dorotija jau piesardzīgā k taustīja sev vietu, aizķērās aiz kaut kā, iegrima salmos un to pašu brīdi sāka laisties miegā. Kā nāra no salmu jūras iznira pusizģērbusies, necila izskata sieviete.

"Hei, nāburdz!" viņa sacīja. "Vai taisies atdot galus?"

"Esmu nogurusi — |oti nogurusi."

"Te salmos bez drēbēm tu pārsalsi līdz nabadzībai. Vai tad segas nav?"

"Nav."

"Pag, man te ir viena kule." Viņa ienira salmos un pēc brīža parādījās ar septiņas pēdas garu apiņu maisu. Dorotija jau gulēja. Viņa ļāvās uzmodināties un kaut kā ielīda maisā, kas bija tik garš, ka tajā ietilpa arī galva; un tad ieritinājusies viņa grima dziļāk un dziļāk salmu migā, tik siltā un sausā, kāda pat sapņos nebija rādījusies. Salmi kutināja nāsis un ķērās matos, un dūrās miesā pat caur maisu, bet tajā brīdī nekāda cita guļvieta — ne Kleopatras gulbju dūnu pēlis, ne Hārūna al Rašida lidojošā gulta — nebūtu likusies kārdinošāka.

III

Varēja tikai pabrīnīties, cik ātri cilvēks iekļāvās apiņu šķinēju ikdienas ritmā, kad bija dabūjis darbu. Jau pēc nedēļas viņu varēja uzskatīt par ekspertu, kas ar apiņu vākšanu nodarbojies visu mūžu.

Tas bija ļoti viegls darbs. Fiziski, bez šaubām, nogurdinošs — uz kājām vajadzēja pavadīt desmit līdz divpadsmit stundu, tāpēc jau sešos vakarā miegs mācās virsū kā mākonis, taču darbs neprasīja nekādas iemaņas. Tāpat kā Dorotija aptuveni trešā daļa strādnieku apmetnē to darīja pirmo reizi. Daži bija ieradušies no Londonas bez jebkāda priekšstata par to, kādi izskatās apiņi, kā tos šķin un kāpēc. Stāstīja, ka reiz kāds vīrs pirmajā rītā, ejot uz lauku, esot jautājis: "Kur ir lāpstas?" Viņš iedomājies, ka apiņi izrokami no zemes.

Visas dienas, izņemot svētdienu, apmetnē bija līdzīgas cita citai. Pussešos no rīta, atskanot klauvējienam pie būdas sienas, tu izrāpies no savas migas un sāc meklēt kurpes, kamēr šur tur no salmiem atskan īgnas, miegainas sieviešu balsis (viņas tur bija sešas vai septiņas, vai pat visas astoņas). Milzīgajā salmu blāķī visas iepriekš neapdomīgi noģērbtās drēbes nekavējoties pazūd. Tad tu pagrāb vienu klēpi salmu, otru — izžuvušu apiņu stīgu un vēl dažus žagarus no kaudzes ārā un iekur uguni brokastīm. Dorotija vienmēr gatavoja brokastis arī Nobijam un pieklaudzināja pie viņa būdas sienas, kad tās bija gatavas, jo agri celties viņai bija vieglāk nekā Nobijam. Septembra rīti bija ļoti auksti, austrumu pusē no sākuma melnās debesis tikai palēnām sārtojās, un zāle rasā mirdzēja sudrabota. Brokastis vienmēr bija tādas pašas — speķis, tēja un speķa taukos apcepta maize. Pa ēšanas laiku vajadzēja sagatavot vēl otru tādu pašu porciju pusdienām un tad zilganajā rita gaismā, vējam pūšot, degunam aukstumā pilot, tā ka reizēm vajadzēja apstāties un noslaucīties maisa drēbes priekšautā, ar ēdienu spainītī soļot pusotru jūdzi līdz apinājam.

Viss apinājs bija iedalīts aptuveni akru lielās plantācijās un katra komanda — ap četrdesmit cilvēku priekšstrādnieka, bieži vien čigāna, vadībā — vienlaikus strādāja vienā plantācijā. Apināji sasniedza divpadsmit vai pat vairāk pēdu augstumu. Tie auga rindās ar jarda vai divu atstarpēm, vijoties ap auklām un balstoties uz horizontāli novilktām stieplēm. Katrai rindai bija paredzēta sava tilpene — tāds kā dziļš maisaudckla šūpuļtīkls, uzkārts uz masīva koka statīva. Ierodoties darbā, to novietoja pa rokai, pārgrieza divu tuvāko apināju auklas un novilka tos zemē — milzīgas, garenas, rasas pilnas lapu gabanas kā Rapunceles pēkšņi atrisušās bizes. Tās pārstiepa pār tilpeni un, sākot no resnā gala, plūca nost smagos rogu ķekarus. Agrajās rīta stundās šķinēji kustējās lēni un neveikli. Rokas vēl bija stīvas un aukstajā rasā sastingušas, bet apināji slapji un slideni. īpaši vajadzēja uzmanīties, lai līdz ar rogām nenoplūktu arī lapas un kātus, jo mērītājs varēja nepieņemt plākumu, ja tajā bija lapas.

Resnākās apiņu stīgas bija klātas ar sīkiem dzelkšņiem, kas pēc divām trim dienām saēda roku ādu. No rīta darbs bija tīrā mocība, pirkstus nevarēja atliekt, un tie vairākās vietās asiņoja; kad vecās brūces atvērās un asinis plūda brīvi, sāpes pārgāja. Ja apiņi bija labi padevušies un plūcējs strādāja čakli, vienu apināju varēja nošķīt desmit minūtēs un no labākajiem iegūt pusbušeli1 rogu. Bet apiņu kvalitāte dažādās plantācijās bija atšķirīga. Dažās rogas bija lielas kā valrieksti un karājās lielos bezlapu čemuros, kurus varējfi noraut vienā paņēmienā; citās — sīkas

' Bušelis — šķidrumu un beramu vielu tilpuma mērs, 36,37 1.

kā zirņi un izkaisītas pa visu augu, tāpēc plūcamas pa vienai. Vietām apiņi bija tik slikti padevušies, ka pat stundā nevarēja piešķīt veselu bušeli.

No rīta, kamēr apināji vēl nebija izžuvuši, darbs negāja no rokas. Bet, kad saule pakāpās augstāk, sasildot rogas, un tās sāka izdalīt jauko, rūgtcno smaržu, plūcējiem pārgāja rīta īgnums un darba temps pieauga. No astoņiem līdz pusdienlaikam visi tikai šķina, šķina, šķina ar patiesu aizrautību un kaismīgā dedzībā, kas, laikam ritot, pieauga, lai tikai varētu apstrādāt vairāk apināju un pavirzīt tilpeni tālāk pa eju. Darbu sākot, visas tilpenes atradās vienā līnijā, bet pamazām labākie šķinēji izvirzījās priekšā, un daži savu rindu pabeidza, kad citi bija tikko pusē; tad šie drīkstēja griezties atpakaļ liii plūkt arī gausāko šķinēju rindu. To sauca par "apiņu zagšanu". Dorotija un Nobijs vienmēr bija šo gauso vidū, jo strādāja divatā, kamēr pa lielākajai daļai pie vienas tilpenes strādāja četri. Bez tam Nobijs ar savām lielajām, raupjajām rokām bija neizveicīgs šķinējs; visumā šīs darbs sievietēm padevās labāk nekā vīriešiem.

Starp 6. un 8. numura tilpenēm no Dorotijas un Nobijā pa labi un kreisi visu laiku notika sīva sacensība. Pie 6. numura tilpenes strādāja čigānu ģimene — tēvs ar sprogainu galvu un auskariem ausīs, veca, izžuvusi, pelēcīga māte un divi dūšīgi puikas —, pie astotā numura veca ielu tirgotāja no īstendas cepurē ar platām malām un garā, melnā apmetnī; ik pa brīdim viņa iešņauca tabaku, kuru glabāja papjēmašē kārbā, uz kuras vāka bija uzgleznots tvaikonis. Viņai uz maiņām parasti palīdzēja meitas un mazmeitas, kuras ieradās no Londonas uz divām dienām. Komandā bija arī diezgan daudz bērnu, kas ar groziem rokās sekoja tilpenēm un uzlasīja nokritušās apiņu galviņas, kamēr vecāki Šķina. Bet vecās bodnieces sīkā, bālā mazmeita Roze un mazs čigānu meitēns, tumšs kā indietis, pastāvīgi aizmanījās prom, lai čieptu vēlās avenes un taisītu šūpoles no apiņu stīgām; tāpēc pa vidu dziedāšanai, kas nepārtraukti bija dzirdama pie kādas no tilpenēm, ik pa brīdim atskanēja vecās bodnieces spalgie uzbrēcieni: "Roze, slinkais rupuci! Nāc, lasi apiņus! Citādi dabūsi pa dibenu!" — utt., utt.

Gandrīz pusi no komandas veidoja čigāni — apmetnē to bija ne mazāk par diviem simtiem. Pārējie tos sauca par čigiņiem. Neko sliktu par tiem nevarēja teikt — diezgan draudzīgi un lišķīgi, ja no kāda kaut ko vajadzēja izdabūt, taču pamatos viltīgi un apveltīti ar mežoņu neizprotamo izmanību. Viņu pamuļķās austrumnieku sejas ar savu izteiksmi atgādināja kūtrus savvaļas dzīvniekus — aprobežotība un stulbums tajās sadzīvoja kopā ar nepiejaucējamu viltību. Vārdu krājumu veidoja kāds pusducis frāžu, kuras tic neapnikuši atkārtoja vēl un vēl. Divi jaunie čigāni pie 6. tilpenes Dorotijai un Nobijam reizes divpadsmit dienā uzdeva vienu un to pašu šķietami āķīgo jautājumu:

"Ko visgudrākais anglis nevar izdarīt?"

"Es nezinu. Ko tad?"

"Pakutināt odam d… ar telefona stabu."

Pēc tam neiztrūkstoša rēkšana. Viņi visi bija neticami neizglītoti un ar lepnumu pavēstīja, ka neviens no viņiem neprot izlasīt nevienu pašu vārdu. Vecais, sprogainais tēvs, kuram bija radusies kaut kāda miglaina nojausma, ka Dorotija ir "studēta", reiz visā nopietnībā viņai jautāja, vai viņš ar savu kulbu varētu aizbraukt līdz Ņujorkai.

Divpadsmitos fermā iekaucās sirēna, vēstot, ka darbs uz stundu jāpārtrauc, un parasti neilgi pirms tam ieradās mērītājs savākt apiņus. Dzirdot darba uzrauga saucienu: "Deviņpadsmitais, sagatavoties!" — visi steidzās savākt nokritušās rogas, nošķīt nejauši acu starpā palikušās un izlasīt no tilpenes lapas. To vajadzēja darīt gudri. Neatmaksājās plūkt pārāk "tīri", jo kā rogas, tā lapas veidoja kopējo tilpumu. Vecie "spcci", tādi kā čigāni, labi zināja, cik "netīri" var atļauties strādāt.

Tad ieradās mērītājs ar pītu grozu, kura tilpums bija viens bušelis, un kopā ar viņu rēķinvedis, kurš pierakstīja, cik apiņu katrā tilpenē savākts. Parasti tie bija jauni cilvēki, klerki un attiecīgu izglītību ieguvuši grāmatveži, kuri šādi piepelnījās savās brīvdienās. Mērītājs ar grozu grāba apiņus no tilpenes, skaitīdams: "Viens! Divi! Trīs! Četri!" Un plūcēji nosaukto skaitli pierakstīja. Par katru bušcli viņiem maksāja divus pensus, un skaidrs, ka vienmēr izcēlās strīdi un pārmetumi par negodīgu mērījumu. Apiņi ir čagani — ja labi grib, vienu bušcli var saplacināt līdz kvartai [22] , tādēļ pēc katra "smēlicna" viens no plūcējiem ieliecās tilpenē un tās saturu uzčubināja, bet mērītājs pacēla tilpenes galu, lai apiņi atkal sabirtu kopā. Dažrīt viņam bija dota pavēle "paņemt ciešāk", un viņš tos saspieda tā, ka katrā grābienā satilpa vairāki bušeļi, bet tūlīt arī atskanēja nikni brēcieni: "Skat, kā tas mērkaķis tos stampā! Kāpsi vēl ar kājām virsū?" un tamlīdzīgi. Pieredzējušie plūcēji tad draudīgi ieminējās par nostāstiem, kā dažs labs mērītājs darba pēdējā dienā attapies lopu dīķī. No tilpenēm apiņi tika sabāzti maisos, kuros teorētiski sagāja centners, bet, ja mērītājs bija "paņēmis ciešāk", tādu maisu pacelšanai bija nepieciešams divu vīru spēks.

Pusdienām bija atvēlēta stunda, tad tika kurti apiņu stīgu ugunskuri — kaut pastāvēja aizliegums tās dedzināt, visi tā darīja —, tika sil dīta tēja un ēstas līdzpaņemtās tauku maizes. Pēc tam darbs turpinājās līdz pieciem vai sešiem vakarā, kad vēlreiz ieradās mērītājs, un tad varēja iet atpakaļ uz apmetni.

Vēlāk, atceroties šo apiņu vākšanas intermēdiju, Dorotijas atmiņā atdzīvojās tieši pēcpusdienas. Garās, smagās stundas karstajā saulē, četrdesmit dažādās balsīs dziedātās dažādās dziesmas, apiņu un dūmu smārds — tas viss bija īpašs un neaizmirstams. Uz vakara pusi nogurums bija tik liels, ka tikko varēja kājās noturēties; mazās, zaļās apiņu utis kaitinoši līda matos un ausīs, rokas no apiņu sulas kļuva melnas kā morim, izņemot tās vietas, kas asiņoja. Tomēr viņa jutās laimīga, pati nespēdama izskaidrot — kāpēc. Darbs viņu pilnīgi paņēma savā varā. Tas bija muļķīgs, mehānisks, nogurdinošs darbs, kas ar katru dienu arvien vairāk sabeidza rokas, tomēr nekad neapnika; ja laiks bija labs un apiņi padevušies, sajūta bija tāda, ka varētu tā turpināt bezgalīgi. Stāvot tur stundu pēc stundas, šķinot smagos čemurus, vērojot bāli zaļo kaudzi augam lielāku un lielāku un zinot, ka katrs bušelis nozīmē vēl divus pensus kabatā, viņa izbaudīja fizisku prieku, siltu apmierinājuma sajūtu. Saule cepināja, nobrūninot ādu, un rūgtenā smarža, kas nekad neapnika, kā vējš no vēsa alus okeāniem kairināja nāsis un atsvaidzināja. Ja spīdēja saule, strādājot visi dziedāja; apiņu lauki trīcēja dziesmās. Dievs vien zina kāpēc, bet tajā rudenī visas dziesmas bija sērīgas — par atraidītu mīlestību un neatalgotu uzticību, tādas lētas variācijas par Karmenas un Manonas Lesko tēmu. Piemēram:

Tur viņi laimē smej Un priekā jautri dej — Bet es te bēdās vā -ā-ārgstu Ar sirdi la-auz-tu.

Vai arī:

Ar asarām acīs es dejā griežos,

Jo tu neesi tā meitene, ko manas rokas skauj.

Un:

Skan kāzu zvani Sallijai, Bet ne Sallijai un ma-a-an.

Mazā čigānu meitene mēdza atkal un atkal atkārtot:

Mēs esam tik nelaimīg\ visi tik nelaimīg' Šai nelaim's vieta.

Un, lai gan visi viņai atgādināja, ka pareizi ir — posta vietā, viņa ietiepīgi palika pie nelaim's vietas. Vecajai bodniecei ar mazmeitu Rozi bija pašām sava īpaša apiņošanas dziesma:

/

Ak, draņķa apiņi!

Ak, draņķa apiņi!

Kad mērītājs nak uz šo pusi,

Tad rogu pēdējo no zemes augšā lasi!

Un, kad šis mērīt sāk,

Tad redzams — krāpties māk.

Ei, ei, ņem acis roka,

Tad darbi labāk sokas!

"Tur viņi laimē smej" un "Skan kāzu zvani Sallijai" bija īpaši iemīļotas. Apiņu vācējiem tās nekad neapnika; līdz sezonas beigām viņi tās droši vien bija nodziedājuši vairākus simtus reižu. Tāpat kā rūgtā smarža un sārtā saule apināja gaisotni veidoja arī šo divu dziesmu melodijas, kas pastāvīgi skanēja zaļajās ejās.

Kati cilvēks ap pusseptiņiem atgriezās apmetnē, viņš notupās pie strautiņa, kas tecēja gar būdām, lai nomazgātu seju — droši vien pirmo reizi tajā dienā. Bija nepieciešamas vismaz divdesmit minūtes, lai no rokām dabūtu nost netīrumus, kas bija ogļu melnumā. Ar ūdeni un pat ziepēm vien to nevarēja izdarīt; līdzēja tikai divas lietas — dubli un, dīvainā kārtā, apiņu sula. Tad vajadzēja gatavot vakariņas, kas pa lielākajai daļai atkal sastāvēja no maizes, tējas un speķa, ja vien Nobijs ciemā no miesnieka par diviem pensiem nebija iegādājies ko labāku. Iepirkšanās vienmēr bija Nobijā ziņā. Viņš prata par diviem pensiem dabūt gaļu, kas bija četrus pensus vērta, bez tam viņš bija eksperts taupīšanā. Piemēram, viņš vienmēr pirka tā saucamo "mājas maizi", jo, pārlaužot to uz pusēm, iznākot tikpat kā divi klaipi.

Jau pirms vakariņām acis aiz noguruma krita ciet, bet milzīgie, starp būdām sakurtie ugunskuri bija pārāk vilinoši, lai tūlīt līstu migā. Ferma katrai būdai atļāva izmantot divus žagaru saišķus dienā, bet patiesībā strādnieki kurināja tik, cik gribēja, un izmantoja arī lielas gobu saknes un celmus, kas gruzdēja līdz rītam. Dažu vakaru ugunskuri bija tik

milzīgi, ka ap tiem ērti varēja sasēst ap divdesmit cilvēku, un tad vēl vēlu naktī skanēja dziesmas, tika stāstīti piedzīvojumi un cepti zagtie āboli. Puiši un meitenes klusiņām pazuda kaut kur tumsā, un tādi drosminieki kā Nobijs, ar maisiem bruņojušies, devās pačamdīt tuvākos dārzus, bet bērni pa krēslu spēlēja paslēpes un trenkāja vakarlēpjus, kas klīda ap būdām un kurus savā pilsētnieku aprobežotībā viņi noturēja par fazāniem. Sestdienu vakaros piecdesmit vai sešdesmit vīru krodziņā piedzērās un tad drasēja pa ciema ielu, aurodami rupjas dziesmas par lielu sašutumu vietējiem iedzīvotājiem, kuriem apiņu vākšanas sezona nozīmēja aptuveni to pašu, ko pieklājīgiem provinciešiem senajā Gallijā gadskārtējais gotu iebrukums.

Un, kad beidzot izdevās ierušināties salmu migā, tā nebūt nebija nesilta, ne ērta. Pēc pirmās svētlaimīgās nakts Dorotija sāka saprast, ka salmi gulēšanai nepavisam nav piemēroti. Tic ir ne vien asi, bet atšķirībā no siena laiž klāt aukstumu no visām pusēm. Taču uz lauka bija iespējams nozagt apiņu maisus jebkurā daudzumā, un no četriem tādiem Dorotija bija izveidojusi sev kaut ko līdzīgu kokonam, kas palīdzēja saglabāt vismaz tik daudz siltuma, lai nodrošinātu kaut piecas stundas miega.

IV

Kas attiecas uz apiņu plūkšanā nopelnīto, tad ar to varēja tik vien kā vilkt dzīvību, ne vairāk.

Kērnsa ferma par bušeli maksāja divus pensus, un, ja gadās labs apinājs, iepraktizējies plūcējs caurmērā var savākt trīs bušeļus stundā. Tātad teorētiski būtu iespējams nopelnīt trīsdesmit šiliņus sešdesmit stundu darba nedēļā. Patiesībā neviens visā apmetnē netika ne tuvu šai summai. Paši labākie plūcēji pelnīja trīspadsmit vai četrpadsmit šiliņus nedēļā, bet sliktākie labi ja sešus. Nobijs un Dorotija, strādājot kopā un ienākumus dalot uz pusēm, saņēma aptuveni desmit šiliņus katrs.

Tam bija dažādi iemesli. Vispirms apiņu kvalitāte dažādos laukos. Tad pārtraukumi darbā, kas nozīmēja katru dienu zaudēt stundu vai divas. Kad viena plantācija bija pabeigta, vajadzēja stiept tilpeni uz nākamo, kas reizēm atradās veselas jūdzes attālumā; un, ja bija pieļauta kāda kļūda, visai komandai, stiepjot smagās tilpenes (tās svēra veselu centneru), vajadzēja zaudēt vēl pusstundu, velkoties uz citu vietu. Ļaunāks par visu bija lietus. Tajā gadā septembris iegadījās lietains, lija gandrīz katru trešo dienu. Reizēm visu rītu vai pēcpusdienu iznāca drebināties nenošķiro apināju aizvējā ar pilošu apiņu maisu ap pleciem, gaidot, kad lietus pāries. Plūkt apiņus, lietum līstot, nebija iespējams. Vispirms tie bija pārāk slideni, bez tam noplūktie, ūdenī izmirkušie, tilpenes dibenā nožēlojami sarāvās. Reizēm pa veselu uz lauka pavadītu dienu izdevās nopelnīt tikai šiliņu vai pat mazāk.

Lielākā daļa apiņotāju par to nebēdāja, jo turpat vai puse no tiem bija čigāni, kas pieraduši pie pusbada algām, un lielākā daļa pārējo bija cienījami Austrumlondonas iedzīvotāji, ielu tirgotāji, mazu veikaliņu īpašnieki un tamlīdzīgi ļaudis, kuriem apiņu vākšana bija tikai izklaide un kuri jutās apmierināti, ja nopelnīja ccļa naudu šurp un atpakaļ un vēl mazliet sestdienas vakaru uzdzīvei. Fermeri to zināja un izmantoja. Ja apiņu vākšana netiktu uzskatīta par izpriecu, šis rūpals tūlīt pat izputētu, jo apiņu ccna tagad ir tik zema, ka neviens fermeris nevar atļauties maksāt saviem strādniekiem normālu algu.

Divas reizes nedēļā varēja saņemt avansu, kas nepārsniedza pusi no nopelnītā. Ja strādnieks devās prom pirms sezonas beigām (kas fermeriem nebija izdevīgi), viņam maksāja tikai peniju par bušeli nopelnīto divu vietā, tātad pusi fermeris iebāza savā kabatā. Nereti notika arī tā, ka uz sezonas beigām, kad visiem strādniekiem jau pienācās krietna summa un viņi nevēlējās zaudēt pusi, darbu pametot, fermeri maksu par bušeli samazināja no diviem pensiem līdz pusotram pensam. Nekādi streiki nebija iespējami. Apiņu vācējiem nebija savas arodbiedrības, un komandas uzraugs, kurš atšķirībā no viņiem saņēma nemainīgu nedēļas algu, streika gadījumā to automātiski zaudēja, tāpēc gluži dabiski darīja visu iespējamo, lai nekāda streika nebūtu. Tā fermeri turēja apiņotājus pamatīgās spīlēs, bet ne jau fermeri vien bija vainīgi — nelaimes īstā sakne bija apiņu zemā cena. Bez tam, kā Dorotija novēroja vēlāk, tikai retajam no viņiem bija skaidrs priekšstats par nopelnīto summu. Gabaldarba sistēma ļāva noslēpt zemo samaksu.

Pirmajās dienās, kad avansu vēl nevarēja dabūt, Dorotija un Nobijs dzīvoja pusbadā un būtu bijuši pilnīgā badā, ja pārējie apiņotāji viņus nebarotu. Bet visi bija ārkārtīgi pretimnākoši. Vienā no lielākajām būdām turpat netālu kopā ar ģimenēm dzīvoja puķu pārdevējs Džims Barovss un Džims Tērls, asenizators kādā lielā Londonas restorānā.

Viņi bija apprecējuši māsas, un visi ļoti labi satika. Šiem cilvēkiem bija iepatikusies Dorotija. Viņi gādāja par to, lai viņa liii Nobijs neciestu badu. Pirmajās dienās piecpadsmitgadīgā Meja Tērla mēdza ierasties ar veselu kastroli sautējuma, kas tika pasniegts pasvītroti vienaldzīgā veidā, lai nerastos ne mazākās aizdomas, ka tiek pasniegta žēlastības dāvana. Formulējums vienmēr bija līdzīgs:

"Lūdzu, Ellen, māte gribēja šito sviest ārā, bet tad iedomājās, ka jums varbūt noderēs. Viņai tas nav vajadzīgs, viņa teica, ka būšot pateicīga, ja jūs to pieņemsiet."

Varēja vien pabrīnīties, cik daudzas lietas Tērli un Barovsi "gribēja sviest ārā" šajās pirmajās dienās. Reiz viņi Nobijam un Dorotijai atsūtīja pat pusi jau izvārītas cūkas galvas; un dāvāta tika ne vien pārtika, bet arī vairāki katli un metāla šķīvis, kuru varēja izmantot kā cepešpannu. Bet vislabākais bija tas, ka viņi neuzdeva nekādus neērtus jautājumus. Viņi labi saprata, ka Dorotijas dzīvē noticis kas neparasts, — "bija skaidri redzams", viņi sacīja, "ka Ellena piedzīvojusi labākus laikus", — bet uzskatīja par goda lietu neuzmākties viņai ar jautājumiem. Tikai pēc divām apmetnē aizvadītām nedēļām Dorotija bija spiesta izdomāt sev uzvārdu.

Tiklīdz Dorotija un Nobijs varēja saņemt avansu, viņu naudas grūtības beidzās. Viņi abi kopā pārsteidzoši labi iztika ar šiliņu un sešiem pensiem dienā. Četri pensi aizgāja par tabaku Nobijam, četrarpus pensa par maizes kukuli; aptuveni septiņus pensus dienā viņi maksāja par tēju, cukuru, pienu (fermā puspinti [23] pārdeva par puspeniju), margarīnu un kādu speķa šķēli. Taču reta bija tā diena, kad netika iztērēts vēl kāds penijs vai divi. Viņus pastāvīgi mocīja izsalkums, tāpēc domās visu laiku tika veikti aprēķini fartingos [24] , lai izlemtu — atļauties žāvētu siļķi vai virtuli, vai kartupeļu čipsus vai ne. Un, lai gan apiņotāji pelnīja smieklīgi maz, puse Kcntas iedzīvotāju bija kā sazvērējušies izvilināt šo naudiņu no viņu kabatām. Vietējie veikalnieki, apkalpojot četrus simtus apiņotāju, šis sezonas laikā nopelnīja vairāk nekā visos pārējos gadalaikos kopā, taču tas nekavēja viņus augstprātīgi uzskatīt apiņu vācējus par Londonas padibenēm. Pēcpusdienās ap tilpenēm pulcējās fermu strādnieki, piedāvājot septiņus ābolus vai bumbierus par peniju, un ielu tirgotāji no Londonas ieradās ar virtuļu groziem vai augļu saldējumu, kura galvenā sastāvdaļa bija ūdens, vai sūkājamām konfektēm uz kociņiem. Vakaros viņi sabrauca apmetnē ar veseliem furgoniem nocenotu pārtikas preču — tur bija zivis ar kartupeļcim, zuši želejā, garneles, nedēļu vecas kūkas, izdēdējuši truši stiklainām acīm, kas divus gadus bija gulējuši saldētavā un tika izpārdod par deviņiem pensiem gabalā.

Pa lielākajai daļai apiņotāju diēta bija atbaidoša, jo, pat tie, kas varēja atļauties nopirkt labus produktus, tos pagatavot varēja vienīgi svētdienās. Laikam gan vienīgi lielais daudzums zagto ābolu paglāba apmetnes iedzīvotājus no cingas. Āboli tika zagti sistemātiski; patiesībā visi tos vai nu zaga, vai ēda kāda cita zagtos. Katru nedēļas nogali no Londonas ar velosipēdiem atbrauca veselas grupas jaunu cilvēku (runāja, ka tos algojot Londonas augļu pārdevēji), lai sirotu pa Kentas dārziem. Kas attiecas uz Nobiju, tad viņš augļu zagšanu bija pārvērtis zinātnē. Nedēļas laikā viņš savāca grupu puišu, kas viņu uzskatīja par varoni, jo viņš bija īsts zaglis, četras reizes sēdējis cietumā, un katru nakti, tiklīdz iestājās tumsa, viņi ar maisiem devās ceļā un atgriezās pat ar divus centnerus smagu kravu. Apiņu plantāciju tuvumā atradās lieli augļu dārzi, un āboli, it īpaši skaistie, mazie Golden Russets, biezā slānī gulēja zem ābelēm un puva, jo fermeri nevarēja tos pārdot. Nobijs uzskatīja, ka būtu grēks tos neņemt. Divas reizes viņam kopā ar puišiem izdevās nozagt pat pa cālim. Kā viņiem tas izdevās, nepamodinot visus fermas ļaudis, bija tīrais brīnums, — Nobijs izmantoja kādu viltīgu paņēmienu — uzmeta cālim uz galvas maisu, lai tas "izlaiž garu bez sāpēm" vai vismaz bez trokšņa.

Tā pagāja nedēļa un vēl viena, un savas identitātes noskaidrošanai Dorotija nebija tikusi tuvāk ne par soli. Īstenībā viņa pat bija tālāk no tās nekā jebkad, un šī problēma viņu tikpat kā nemaz vairs nenodarbināja. Savu savādo stāvokli viņa arvien vairāk uzskatīja par dabisku un izmeta no galvas visas domas par vakardienu vai rītdienu. Tās bija dabiskas sekas dzīvei apiņu laukos, kas sašaurināja cilvēka apziņas loku līdz tagadnes brīdim. Cilvēks nevar risināt miglainas garīgās dzīves problēmas, ja viņam pastāvīgi nāk miegs un viņš ir mūžam aizņemts, jo, pat nestrādājot uz lauka, viņš vai nu gatavo ēst, vai dodas uz ciemu iepirkties, vai pūlas iekurt uguni ar mitriem žagariem, vai stiepj kannas ar ūdeni. (Apmetnē bija tikai viens ūdens krāns, kas atradās divsimt metru no Dorotijas būdas, un šausmīgā ateja bija tikpat tālu.) Tāda dzīve katru notrulina, izsūc pēdējo enerģijas lādiņu un liek justies neapstrīdami apmierinātam un laimīgam. Tā cilvēku apstulbo šā vārda burtiskajā nozīmē. Garās darba dienas uz lauka, sliktais uzturs un miega bads, apiņu un dūmu smārds izraisa gandrīz dzīvniecisku inertumu. Prāts sarepē tāpat kā āda lietū, saulē un pastāvīgā dzīvē zem klajas debess.

Protams, svētdienās uz lauka strādāt nevajadzēja, bet ari tad rīti bija aizņemti, jo ļaudis gatavoja visas nedēļas vienīgo galveno maltīti, mazgāja veļu un aizlāpīja caurumus. Kamēr vējš no ciema baznīcas nesa šurp zvanu skaņas, kas jaucās ar tikko sadzirdamu "Dievs Kungs ir mūsu stiprā pils" no vāji apmeklētā brīvdabas dievkalpojuma, kuru īpaši apiņotājiem noturēja kaut kāda svētā misija, liesmoja milzīgi ugunskuri, spaiņos un kannās, un kastroļos, un visādos citos traukos, kas vien bija pieejami, vārījās ūdens, un pie būdām uz auklas plivinājās novalkāta veļa. Pirmajā svētdienā Dorotija aizņēmās no Tērlicm bļodu, vispirms izmazgāja matus, tad savu apakšveļu un Nobijā kreklu. Veļa bija bēdīgā stāvoklī. Viņa nezināja, cik ilgi to valkājusi, katrā ziņā ne mazāk kā desmit dienu, pie tam tajā pašā arī gulējusi. Zeķes bija gandrīz bez pēdām, un kurpes kopā saturēja tikai sakaltušo dubļu kārta.

Izkārusi drēbes žāvēties, viņa pagatavoja pusdienas, kas sastāvēja no sutināta puscāļa (zagta), vārītiem kartupeļiem (zagtiem), ceptiem āboliem (zagtiem) un tējas no misis Barovsas patapinātās īstās tējas tasēs ar

osām, un viņi pamatīgi pieēdās. Pēc pusdienām Dorotija visu pēcpusdienu sēdēja pie būdas saulītē ar sausu apiņu maisu uz ceļiem, lai vējš neplivinātu brunčus, un ik pa brīdim snauda. Divas trešdaļas apmetnes iemītnieku darīja tieši to pašu — kūkoja saulē un pamodušies ar tukšu skatienu blenza kaut kur tālumā kā govis. Pēc smaga darba nedēļas cilvēki ne uz ko citu nebija spējīgi.

Ap trijiem, kamēr viņa tur sēdēja pusaizmigusi, garām gāja Nobijs līdz jostas vietai kails — krekls vēl žāvējās — un iemeta viņai klēpī svētdienas avīzi, kuru bija aizņēmies. Tā bija Pippin's Weekly, visdzeltenākā no visām svētdienas avīzēm.

"Palasies, bērniņ," viņš augstsirdīgi teica.

Dorotija paņēma Pippin's Weekly un uzlika uz ceļiem, bet bija pārāk miegaina, lai lasītu. Pirmajā lappusē milzīgiem burtiem rēgojās virsraksts "KAISLĪBU DRĀMA PROVINCES MĀCĪTĀJMĀJĀ". Tālāk sekoja vēl citi virsraksti, kaut kas pustreknā drukā un meitenes sejas fotogrāfija. Kādas piecas sekundes Dorotija patiešām blenza pati savā pelēcīgā, izplūdušā, tomēr atpazīstamā attēlā.

Zem fotogrāfijas bija gandrīz vesela sleja teksta. Starp citu, lielākā daļa avīžu jau bija pārstājušas rakstīt par "mācītāja meitas" mīklaino nozušanu, tas bija divas nedēļas vecs notikums, tāpēc atdevis vietu jaunākām ziņām. Bet Pippin's Weekly nesmādēja arī vecas ziņas, ja vien tās bija pietiekami pikantas, un tās nedēļas izvarošanu un slepkavību saraksts bija trūcīgs. Viņi vēl pēdējo reizi atdzīvināja stāstu pat "mācītāja meitu", piešķirdami tai goda vietu pirmās lapas augšā, kreisajā stūri.

1

Dorotija truli raudzījās fotogrāfijā. Meitenes seja, kas vērās pretī no melna, nepievilcīga teksta ietvara, viņai itin neko neizteica. Viņa mehāniski pārlasīja vārdus KAISLĪBU DRĀMA PROVINCES MĀCĪTĀJMĀJĀ, nedz saprazdama tos, nedz juzdama par tiem kādu interesi. Viņa nespēja saņemties, lai lasītu tekstu, pat piepūle, kuru prasīja fotogrāfijas apskate, jau bija par smagu. Cīnoties ar miegu, galva viņai klanījās. Acis, uz mirkli pavērušās, pārslīdēja lapai un atdūrās fotogrāfijā, kas bija vai nu lords Snovdens, vai cilvēks, kurš atteicās valkāt bandāžu, un tajā pašā bridi viņa aizmiga ar Pippin 's Weekly klēpī.

Balstīties pret būdas viļņotā metāla sienu nebija nepatīkami, un viņa tur nogulēja, gandrīz nepakustēdamās, līdz sešiem, kad Nobijs viņu modināja, paziņojot, ka uzvārījis tēju; avīzi viņa taupīgi nolika sāņus (noderēs iekuram), uz to vairs pat nepaskatījusies. Un šobrīd iespēja rast savai problēmai risinājumu bija palaista garām. Un tā paliktu neatrisināta varbūt vēl mēnešiem ilgi, ja nepatīkams starpgadījums nedēļu vēlāk neizrautu viņu no apmierinātā bezdomu stāvokļa, kādā viņa dzīvoja.

V

Nākamās svētdienas naktī apmetnē pēkšņi iebruka divi policisti un apcietināja Nobiju un vēl divus puišus par zagšanu.

Tas notika zibenīgi, un Nobijs nebūtu varējis izbēgt pat tad, ja tiktu iepriekš brīdināts, jo viss apvidus bija pilns ar policijas papildspēkiem. Kentā ir milzīgs skaits policijas papildspēku. Tos pieņem darbā katru rudeni, un tie ir sava veida zemessargi, kam jācīnās ar apiņotāju bandām, kas aplaupa vietējos. Fermeriem bija apnikusi dārzu aptīrīšana, un tie bija nolēmuši organizēt paraugakciju in terrorem

Protams, apmetnē sacēlās milzīgs tracis. Dorotija iznāca no savas būdas, lai noskaidrotu, kas noticis, un ugunskura gaismā ieraudzīja ļaužu apli, kura virzienā skrēja arvien vairāk cilvēku. Viņa tiem pievienojās bailēs sastingušu sirdi, jo nojauta teica, kas noticis. Izlauzusics cauri pūlim, viņa ieraudzīja tieši to, no kā bija baidījusies.

Milzīgs policists bija sagrābis Nobiju, un otrs turēja aiz rokām divus pārbijušos puišus. Viens no tiem, nožēlojams, tikko sešpadsmit gadu vecs zeņķis, rūgti raudāja. Misters Kērnss, plecīgs vīrs ar sirmu vaigubārdu, kopā ar diviem fermas strādniekiem sargāja nozagto mantu, kas bija izrakta Nobijā būdā no salmiem. Lietiskais pierādījums A — ābolu kaudze; lietiskais pierādījums B — asiņainas cāļu spalvas. Pamanījis pūlī  Iebiedēšanai. (Latiņu vai.)

Dorotiju, Nobijs platā smaidā nozibināja savus lielos zobus un pamirkšķināja viņai ar aci. No pūļa cita caur citu atskanēja dažādas balsis:

"Tikai paskaties uz to nožēlojamo, mazo šmurguli — viņš raud! Laidiet taču viņu vaļā! Apkaunējusies būtu tā izdarīties ar nabaga bērnu! Tā tam zeņķim vajadzēja, ieķibelē mūs visus! Laidiet viņu vaļā! Vienmēr visa vaina jāuzvēl mums, apiņotājiem! Tikko pazūd viens sūda ābols, tā vainīgi esam mēs. Laid viņu vaļā! Aizveries! Un ja nu tie būtu tavi sūda āboli? Vai tad tu…" un tā tālāk, un tā tālāk. Un tad: "Dod ceļu! Re, kur nāk puikas māte."

Milzīga, drukna sieva ar varenām krūtīm un vaļējiem, pār muguru izrisušiem matiem spraucās cauri pūlim un sāka brēkt vispirms uz. policistu un misteru Kērnsu, tad uz Nobiju, kurš viņas dēlu pavedinājis uz neceļiem. Beigās fermas strādnieki aizvilka viņu prom. Cauri sievietes klaigām Dorotija sadzirdēja, kā misters Kērnss pratina Nobiju:

"Nu, jaunais cilvēk, tagad atzīsties un izstāsti, ar ko tu dalījies savā laupījumā! Sai zagšanai mēs reizi par visām reizēm pieliksim punktu. Atzīsties, un mēs to ņemsim vērā."

Nobijs atbildēja, ne druskas nezaudējis no sava dzīvesprieka: "Ņem vērā pats zini ko!"

"Nepalaid muti, jaunais cilvēk! Citādi tas tev rūgti atriebsies, kad iesi tiesas priekšā."

"Rūgti atriebsies pats zini, kam!"

Nobijs smaidīja. Viņš bija sajūsmā pats par savām atbildēm. Notvēris Dorotijas skatienu, viņš paguva vēlreiz viņai pamirkšķināt ar aci, pirms tika aizvests prom. Un tā arī bija pēdējā reize, kad abi redzējās.

Klaigāšana nerimās, un, kad arestētos veda prom, vesels bars vīru viņiem sekoja, apsaukājot policistus un misteru Kērnsu, taču iejaukties neviens neuzdrīkstējās. Dorotija pa to laiku aizlavījās prom, viņa pat nemēģināja noskaidrot, vai varēs no Nobijā atvadīties, — viņa bija pārāk nobijusies, pārāk nobažījusies. Ceļi nevaldāmi trīcēja. Kad viņa atgriezās būdā, pārējās sievietes satrauktas apsprieda Nobijā arestu. Viņa ierakās salmos, cik dziļi vien varēja, lai nebūtu jādzird viņu balsis. Apspriešana ievilkās garumā, un, tā kā Dorotija tika uzskatīta par Nobijā piegulētāju, viņas neskopojās ar līdzjūtības apliecinājumiem un apbēra viņu ar jautājumiem. Dorotija neatbildēja — izlikās aizmigusi. Bet labi zināja, ka nakts paies bez miega.

Notikušais bija viņu nobiedējis un satraucis, satraucis vairāk, nekā tam bija nopietna pamata. Jo nekādas briesmas viņai nedraudēja. Fermas ļaudis nezināja, ka zagtajos ābolos Nobijs dalījies ar viņu, bez tam viņš bija dalījies tajos gandrīz ar visiem apmetnes iemītniekiem — un Dorotiju viņš nemūžam nenodos. Nevarētu pat teikt, ka viņa īpaši raizētos par Nobiju, kuru izredzes pavadīt mēnesi cietumā nepavisam nebiedēja. Kaut kas notika viņā pašā — kaut kas mainījās viņas prātā.

Pārņēma sajūta, ka viņa vairs nav tā pati, kas bija pirms stundas. Viņā un ap viņu viss bija mainījies. It kā smadzenēs būtu plīsis kāds burbulis, atbrīvojot domas, jūtas, bailes, par kuru eksistenci viņa bija aizmirsusi. Pēdējo triju nedēļu sapnim līdzīgā apātija bija sašķīdusi. Jo tieši kā sapnī viņa bija dzīvojusi — tikai sapnī cilvēks pieņem visu, neko neapstrīdot. Netīrība, skrandas, klaiņošana, diedelēšana, zagšana — tas viss viņai bija šķitis dabisks. Pat atmiņas zudums; vismaz līdz pat šim brīdim viņa par to nebija īpaši domājusi. Jautājums "Kas es esmu?" viņu vairs nenodarbināja, reizēm pat uz ilgāku laiku viņa to pilnīgi aizmirsa. Tikai tagad tas atkal uzstājīgi atgriezās.

Gandrīz visu smago nakti šis jautājums nedeva viņai miera. Satrauca ne tik daudz pats jautājums kā apziņa, ka kuru katru brīdi tam radīsies atbilde. Tas nu bija skaidrs — atmiņa atgriezās, nesot sev līdzi kādu nejauku šoku. Īstenībā viņa baidījās no brīža, kad noskaidrosies viņas identitāte. Zem apziņas plānās virskārtas slēpās kaut kas, ko viņa baidījās ieraudzīt.

Pussešos viņa piecēlās un kā parasti taustījās salmos pēc kurpēm. Izgājusi ārā, viņa sakūra uguni un uzlika vārīties ūdeni. To darot, prātā pavīdēja kāda šķietami ar tagadni nesaistīta atmiņu drumsla. Par atpūtas bridi Veilas ciema zālienā pirms divām nedēļām — toreiz, kad viņi bija sapazinušics ar veco Irieri misis Makeligotu. Aina bija dzīvi iespiedusies atmiņā. Viņa pati, galīgi pārguruši, guļ zālē, seju ar roku aizklājusi, Nobijs un misis Makeligota pāri viņai sarunājas, un Cārlijs, ar baudu izgaršodams katru vārdu, lasa pie dēļa piesprausto avīzes fragmentu: "Mācītāja meitas slepenais romāns," — un viņa pati neizpratnē, bet bez īpašas intereses pieceļas sēdus un jautā: "Kas ir mācītājs?"

Un pēkšņi šķita, ka sirdi sagrābj ledaina roka. Viņa piecēlās un gandrīz skriešus metās atpakaļ uz būdu, tad icrakās salmos, kur glabāja savus maisus, un taustījās zem tiem. Milzīgajā salmu blāķī visi vaļīgie priekšmeti pazuda un pamazām noslīdēja līdz pašai apakšai. Bet, vairākas minūtes rakņājusies un saņēmusi niknus vēl pusaizmigušo sieviešu uzbrēcienus, Dorotija atrada meklēto. Tas bija Pippin's Weekly, kuru Nobijs pirms nedēļas bija viņai iedevis. Izgājusi ārā, viņa notupās zemē un ugunskura gaismā izklāja to sev priekšā.

Te jau tas bija, pirmajā lappusē — fotogrāfija un trīs virsraksti lieliem burtiem. Jā! Te tas bija!

KAISLĪBU DRĀMA PROVINCES MĀCĪTĀJMĀJĀ

MĀCĪTĀJA MEITA UN PADZĪVOJIS PAVEDĒJS

SIRMAIS TĒVS SĀPJU SAGRAUZTS (Speciāli Pippin's Weekly)

"Es labāk būtu gribējis redzēt viņu kapā!" izsaucies sāpju sagrauztais cienīgtēvs Čārlzs Hērs, Naiphilas (Safolkā) mācītājs, uzzinot, ka viņa divdesmit astoņus gadus vecā meita aizbēgusi kopā ar padzīvojušu vecpuisi, par mākslinieku dēvēto Vorbērtonu.

Mis Hēra, kura pazuda no pilsētas divdesmit pirmā augusta naktī, vēl arvien nav atradusies, un visi mēģinājumi sadzīt viņai pēdas bijuši nesekmīgi. [ Pustrckna druka] Pagaidām vēl neapstiprinātas baumas vēsta, ka nesen viņa nezināma vīrieša sabiedrībā redzēta kādā Vīnes hotelī, kas pazīstams ar savu slikto slavu.

Pippin's Weekly lasītāji atcerēsies, ka aizbēgšana notika dramatiskos apstākļos. Divdesmit pirmajā augustā īsi pirms pusnakts misis Evelīna Semprila, atraitne, kuras māja atrodas blakus mistera Vorbērtonā īpašumam, nejauši paskatījusies ārā pa guļamistabas logu un redzējusi, ka misters Vorbērtons pie vārtiem sarunājas ar kādu jaunu sievieti. Mēness gaismā misis Semprila atpazinusi šo sievieti kā mis Hēru, mācītāja meitu. Abi stāvējuši pie vārtiem vairākas minūtes un pirms ieiešanas mājā, kā apraksta misis Semprila, kaislīgi apkampušies. Pēc kādas pusstundas viņi atkal parādījušies mistera Vorbērtonā automobilī, izbraukuši uz ielas un devušies Ipsvičas ceļa virzienā. Mis Hēra bijusi trūcīgi tērpta un, domājams, alkohola reibumā.

Tagad kļuvis zināms, ka jau labu laiku mis Hēra šad tad slepeni viesojusies mistera Vorbērtonā mājā. Misis Semprila, kura tikai ļoti negribīgi piekrita runāt par tik sāpīgu tēmu, pastāstīja arī…

Dorotija nikni saņurcīja Pippin's Weekly un iesvieda ugunskurā, apgāzdama trauku ar ūdeni, kas tur bija nolikts sildīties. Gaisā uzvirmoja pelni un dzelteni dūmi, un gandrīz tajā pašā momentā Dorotija izrāva avīzi atkal ārā nesadegušu. Kāda jēga bāzt galvu smiltīs — labāk uzzināt ļaunāko. Viņa lasīja tālāk, izjuzdama šausmu pilnu valdzinājumu. Tas nebija stāsts, kādu būtu patīkami par sevi lasīt. Jo dīvainā kārtā viņai vairs nebija ne mazāko šaubu, ka meitene, par kuru tur rakstīja, ir viņa pati. Viņa nopētīja fotogrāfiju. Miglaina, izplūdusi, taču neapšaubāmi atpazīstama. Turklāt šāds atgādinājums vairs nebija nepieciešams. Viņa atcerējās visu — katru savas dzīves faktu līdz pat tam vakaram, kad pārguruši atgriezās no mistera Vorbērtonā mājas un, iespējams, ziemas dārzā aizmiga. Viss atmiņā dzīvoja tik skaidri, ka šķita gandrīz neticami, kā viņa varējusi to aizmirst.

Brokastis viņa tajā dienā neēda un nespēja domāt arī par pusdienas maltīti, bet noteiktajā laikā kā parasti kopā ar citiem apiņotājiem devās uz lauka. Būdama viena pati, viņa tikai ar grūtībām aizstiepa smago tilpeni līdz savai rindai, novilka zemē tuvāko apināju un sāka šķīt. Bet jau pēc dažām minūtēm juta, ka nespēj strādāt; pat mehāniskais plūkšanas process viņai nebija pa spēkam. Briesmīgais, melīgais stāsts avīzē bija viņu tā uzbudinājis, ka pat uz brīdi viņa vairs nespēja koncentrēties kaut kam citam. Divdomīgās, neķītrās frāzes nepārtraukti šaudījās pa galvu. "Kaislīgi apkampušies", "trūcīgi tērpta", "alkohola reibumā" — katra no tām ievainoja tik sāpīgi, ka gribējās kliegt.

Pēc kāda laika viņa vairs pat neizlikās, ka strādā, ļāva apinājam gulēt uz tilpenes un pati sēdēja zemē, muguru pret mietu atspiedusi. Citi plūcēji redzēja, kādā stāvoklī viņa atrodas, un juta līdzi. Ellena pārdzīvo, viņi sacīja. Ko citu gan varēja gaidīt, kad viņas štuceris iebāzts aiz restēm? (Apmetnē visi, protams, bija pārliecināti, ka Nobijs un Dorotija ir pāris.) Viņi ieteica Dorotijai doties uz fermu un ziņot, ka ir saslimusi. Un pirms divpadsmitiem, kad tuvojās mērīšanas laiks, visi nāca ar apiņu pilnām cepurēm un bēra tos viņas tilpenē.

Kad ieradās mērītājs, Dorotija vēl arvien sēdēja zemē. Ne noziestie vaigi, ne iedegums nespēja apslēpt sejas bālumu; tā bija iekritusi un daudz vecāka nekā agrāk. No pārējiem viņa bija atpalikusi par divdesmit metriem, un tilpenē atradās tikai nepilni trīs bušeļi rogu.

"Kas par lietu?" viņš noprasīja. "Slima?"

"Nē."

"Nu, ko tad neplūc? Te tev nav nekāds pikniks. Sitc nevar gumiju stiept, liec aiz auss!"

"Tu atšujies un liec viņ' mierā!" pēkšņi uzkliedza vecā Londonas bodniecc. "Vai meitēns nevar bišķ' atvilkt elp', ja tas vaj'dzīgs? Pie tā, ka viņas puis's tagad aiz restēm, vainīgs tu pats un citi jūsu okšķeri. Viņai tāpat kreņķu diezgan, lai tāds kruķu špiks un sūdabrālis kā tu vēl sāktu te piesieties!"

"Aizveries, vecā!" mērītājs nikni uzbrēca, bet, uzzinājis, ka iepriekšējā vakarā arestētais bijis Dorotijas mīļākais, kļuva iejūtīgāks. Kad vecā londoniete bija uzvārījusi ūdeni, viņa pasauca Dorotiju un iedeva viņai krūzi stipras tējas un ņuku maizes ar sieru; un pēc pārtraukuma Dorotijai palīgos tika atsūtīts cits bez partnera palicis plūcējs. Tas bija mazs, izdēdējis večuks, klaidonis, saukts par Kurli. Tēja Dorotiju uzmundrināja. Kurla piemēra iedrošināta — viņš bija teicams plūcējs —, viņa pēcpusdienas cēlienā sašķina ari savu daļu.

Viņa bija visu pārdomājusi un vairs nejutās tik apmulsusi. Pippin's Weckly izteikumi vēl arvien lika viņai kaunā sarauties, taču nu viņa spēja skatīties patiesībai acīs. Rija skaidrs, kas ar viņu noticis un kā radušies misis Semprilas apmelojumi. Misis Semprila redzējusi, kā misters Vorbērtons pie vārtiem viņu skūpsta; pēc tam, kad abi no Naiphilas bija pazuduši, gluži dabiski — tas ir, gluži dabiski misis Semprilai — sekoja pieņēmums, ka aizbēguši kopā. Pikantās detaļas viņa bija piedomājusi vēlāk. Ret vai tiešām piedomājusi? Ar misis Semprilu nekad nevarēja droši zināt, vai viņa apzināti stāsta pasakas, vai arī savā dīvainajā, kroplajā prātā tām patiešām tic.

Lai nu kā, izlietu ūdeni nesasmelsi — raizēties par to vairs nebija nekādas nozīmes. Tagad jādomā, kā tikt atpakaļ uz Naiphilu. Vajadzēs lūgt, lai viņai atsūta citas drēbes, un būs nepieciešamas divas mārciņas vilciena biļetei uz mājām. Mājas! Šis vārds lika sirdij notrīsēt. Mājas pēc netīrībā un izsalkumā aizvadītām nedēļām! Kā viņa pēc tām ilgojās nu, kad visu atkal atcerējās!

Ret!…

Galvu pacēla šaubu velniņš, aplejot viņu kā ar aukstu ūdeni. Par vienu apstākli šajā situācijā viņa nebija padomājusi. Vai pēc visa notikušā viņa varēja doties mājās? Vai drīkstēja?

Vai šajos apstākļos viņa varēs skatīties acīs Naiphilai? Tāds, lūk, bija jautājums. Pēc tam, kad Pippin's Weeklypirmajā lapā aprakstīta kā "trūcīgi tērpta" un "alkohola reibumā" — ak, par to labāk nedomāt! Ret ja esi apliets ar briesmīgām, apkaunojošām samazgām, vai vari atgriezties pilsētā ar diviem tūkstošiem iedzīvotāju, kur cits citu pazīst kā raibu suni un to vien dara, kā cauru dienu trin mēles?

Viņa nezināja — nespēja izlemt. Vienā brīdī šķita — stāsts par viņas slepeno bēgšanu ir tik acīm redzami absurds, ka neviens tam nebūs noticējis. To atspēkot būtu varējis, piemēram, misters Vorbērtons — un viņš to noteikti jau ir darījis. Taču nākamajā brīdī viņa atcerējās, ka misters Vorbērtons ir ārzemēs un, ja šis skandāls nav sasniedzis kontinentālo presi, var par to neko nezināt; un viņas drosme atkal saplaka. Viņa zināja, cik grūti atgūt labo slavu mazā provinces pilsētiņā. Zīmīgi skatieni un slepenas dunkas sānos, kad tu parādies uz ielas! Ziņkārīgas acis caur aizkariem seko katram tavam solim! Jauniešu bariņi, kas BlifilaGordona rūpnīcas tuvumā pulcējas uz stūriem, tevi bezkaunīgi apspriež!

"Džordž! Hei, Džordž! Tu redz' tur to pelīti? To blondo grēku?"

"Kuru, to kārno? Jā. Kas šī tāda?"

"Mācītāja meita. Mis 'ēra. Vai tu zin', ko šī pirms diviem gadiem nostrādāja? Pa kluso aizlaidās kopā ar čali, kurš derētu šai par tēvu. Un pēc tam lustīgi salaida ar šo Parīzē! Pēc skata nepateiksi, vai ne?"

"Nepūt pīlītes!"

"Ka es tev saku! Goda vārds! Visas avīzes par to rakstīja. Tikai pēc trim nedēļām viņš šo pametis, un šī atgriezās mājās — bez kauna un goda. Vienreizēja nekaunība, vai ne?"

Jā, nomazgāties baltai nebūs viegli. Daudzus gadus, varbūt pat visus desmit cilvēki tā par viņu tenkos. Un pats ļaunākais bija tas, ka Pippin's Weekly publicētais stāsts droši vien bija tikai "piefrizēta" versija tam, ko misis Semprila runāja pilsētā. Skaidrs, ka avīze nevarēja atļauties drukāt neķītrības. Bet vai misis Semprilu kaut kas spētu apklusināt? Tikai iztēles trūkums, bet iztēle viņai bija bezdibenīga kā debesis.

Taču viena doma Dorotiju nomierināja — vismaz tēvs darīs visu, ko spēs, lai viņu pasargātu. Protams, būs arī vēl citi. Viņa jau nebija gluži bez draugiem. Vismaz draudzes locekļi viņu pazina un viņai uzticējās, un Māšu apvienība, un gaidas, un sievietes, kuras viņa regulāri apciemoja, nenoticēs tādiem stāstiem. Galvenais tomēr bija tēvs. Jebkuras grūtības var paciest, ja tev ir mājas, kur atgriezties, un ģimene, kas tev palīdz. Drosme un tēva atbalsts viņu paglābs. Līdz vakaram viņa jau bija izlēmusi, ka var atgriezties Naiphilā, kaut sākums, bez šaubām, būs nepatīkams, un, kad dienas darbs bija galā, viņa palūdza avansā šiliņu, devās uz ciema veikalu un par peniju iegādājās rakstāmpapīru. Atgriezusies apmetnē, viņa apsēdās zālē pie ugunskura — apmetnē, protams, nebija ne galdu, ne krēslu — un, satvērusi pirkstos zīmuļa galu, sāka rakstīt.

"Mīļotais tēvs, man grūti izteikt, cik ļoti priecājos, ka pēc visa, kas noticis, atkal varu Tev rakstīt. Ļoti ceru, ka neesi pārāk noraizējies un pārāk satraucies par briesmīgajiem stāstiem avīzēs. Dievs vien zina, ko Tu domāji, kad es pēkšņi pazudu un gandrīz veselu mēnesi Tev par mani nebija nekādu ziņu. Bet redzi…"

Cik grūti bija noturēt zīmuli savainotajos un stīvajos pirkstos! Viņa varēja rakstīt tikai lieliem, platiem burtiem kā bērns. Tomēr vēstule iznāca gara, viņa tajā visu paskaidroja un lūdza atsūtīt drēbes un divas mārciņas ceļa naudai. Un rakstīt viņai uz Kllenas Milboro vārda (to viņa bija patapinājusi no Milboro Salblkā). Bija dīvaina sajūta, uzdodot svešu vārdu, tas šķita negodīgi, gandrīz noziedzīgi. Bet viņa nevarēja riskēt, ka ciemā un varbūt arī apmetnē tiktu atpazīta kā Dorotija Hēra, bēdīgi slavenā "mācītāja meita".

VI

Izlēmusi par turpmāko rīcību, Dorotija alka ātrāk tikt prom no apiņu laukiem. Nākamajā dienā viņa tikko spēja saņemties, lai turpinātu muļķīgo darbu, un nu, kad atmiņa deva iespēju salīdzināt, neērtības un nožēlojamais ēdiens šķita neciešami. Ja vien pietiktu naudas mājupceļam, viņa būtu laidusies prom tūlīt pat. Tiklīdz pienāks tēva vēstule ar divām mārciņām, viņa atvadīsies no Tērliem un sēdīsies vilcienā, lai mājās varētu atviegloti uzelpot par spīti neglītajām runām, ar kurām tur būs jārēķinās.

Trešajā dienā pēc vēstules nosūtīšanas viņa devās uz ciemata pasta nodaļu un apjautājās pēc sūtījuma. Pasta darbiniece, sieviete ar takša ģīmi un nicinošu attieksmi pret visiem apiņotājiem, salti paskaidroja, ka nekas neesot pienācis. Dorotija bija vīlusies. Žēl — vēstule noteikti aizķērusies kaut kur pastā. Taču varēja jau vēl pagaidīt, rīt tā noteikti pienāks — vienai dienai nebija lielas nozīmes.

Nākamajā vakarā viņa atkal devās uz pastu pilnīgā pārliecībā, ka vēstule viņu tur gaida. Taču atkal nekā. N11 viņā sāka mosties ļaunas nojautas; un piektajā vakarā, kad vēstules joprojām nebija, nojautas pārauga panikā. Viņa atkal nopirka papīru un uzrakstīja ļoti garu vēstuli — uz četrām lapām, vēl un vēlreiz skaidrodama, kas noticis, un lūgdamās tēvu neatstāt viņu tādā neziņā. Vēstuli nosūtījusi, viņa apņēmās nogaidīt nedēļu un tikai tad doties uz pastu.

Tas bija svētdien. Jau trešdien viņas apņēmība sašķobījās. Kad pusdienlaikā signāls aicināja darbu pārtraukt, viņa pameta lauku un steidzās uz pusotru jūdzi attālo pastu, tā paliekot bez pusdienām. Tur nonākusi, viņa bikli piegāja pie letes, gandrīz baidīdamās runāt. Pasta dāma ar takša seju sēdēja savā būrī aiz metāla barjeras letes galā un vilka ķeksīšus šaurā un garā rēķinu grāmatā. Uzmetusi īsu, ziņkārīgu skatienu Dorotijai, viņa dziļā vienaldzībā turpināja darbu.

Dorotijai pakrūtē notika kaut kas savāds. Viņai trūka elpas. "Vai man ir kāda vēstule?" viņa beidzot izmocīja.

"Vārds?" jautāja pasta dāma, vilkdama ķeksīšus.

"Ellena Milboro."

Dāma pagrieza savu garo takša degunu un pār plecu ieskatījās "Uz pieprasījumu" pienākušo vēstuļu kastē, nodalījumā M.

"Nav," viņa sacīja, no jauna pievērsdamas savai rēķinu grāmatai.

Dorotija kaut kā izkļuva uz ceļa un sāka iet atpakaļ uz apiņu laukiem, tad apstājās. Briesmīga tukšuma sajūta vēderā, ko daļēji radīja izsalkums, neļāva ceļu turpināt.

Tēva klusēšana varēja nozīmēt tikai vienu. Viņš noticējis misis Semprilas stāstam — noticējis, ka viņa, Dorotija, aizbēgusi no mājas apkaunojošā veidā un tad melojusi, lai sevi attaisnotu. Viņš bija pārāk nikns un pārāk sašutis, lai viņai rakstītu. Viņš nevēlējās neko citu, kā vien tikt no viņas vaļā, pārraut visus sakarus, turēt viņu prom no acīm un no prāta kā piedauzīgu notikumu, kas noklusējams un aizmirstams.

Nu viņa vairs nevarēja doties uz mājām. Nedrīkstēja. Tagad, sapratusi tēva attieksmi, viņa saprata arī savu nodomu pārsteidzīgumu. Protams, ka viņa nevarēja atgriezties mājās! Pārvilkties tur pazemota, ar savu ierašanos apkaunot tēva māju — ak, izslēgts, pilnīgi izslēgts! Kā viņai tāda doma vispār varēja ienākt prātā?

Bet ko tad? Atlika vienīgi doties prom, prom uz kādu vietu, kas būtu pietiekami liela, lai tajā varētu paslēpties. Varbūt uz Ix)ndonu. Vietu, kur neviens viņu nepazītu un ne viņas vārds, ne seja nesaistītos ar skandalozām atmiņām.

Kamēr viņa tur stāvēja, pāri laukam atlidoja zvanu skaņas no ciema baznīcas tepat aiz ceļa līkuma, kur zvanītāji uzjautrinājās, izzvanot korāli "Paliec ar mums", un tas skanēja apmēram tā, kā mēģinot ar vienu pirkstu uz klavierēm sameklēt melodiju. Bet tad "Paliec ar mums" nomainīja pazīstamā svētdienas rītu šķinda. "Liec manu sievu mierā! Viņa ir pilnā un netiek mājā!" Tas pats motīvs pirms trim gadiem mēdza skanēt arī no Svētā Atelstana baznīcas torņa, kad zvani vēl nebija noņemti. Šo skaņu modinātās ilgas pēc mājām sāpīgi dūrās Dorotijai sirdī un vienā mirklī spilgti atgādināja par daudzām ierastām lietām — līmes smaržu ziemas dārzā, kad viņa tur gatavoja kostīmus skolēnu ludziņai, strazdu čivināšanu aiz guļamistabas loga, kas neļāva koncentrēties lūgšanām pirms svētā vakarēdiena, misis Piteras žēlabaino balsi, kārtējo reizi sūdzoties par sāpēm kājās, zvanu torņa ielauzto grīdu, parādus veikalos un vīteņus zirņu dobēs — visus dažādos, svarīgos sīkumus viņas dzīvē, kas aizritēja darbā un lūgšanās.

Lūgšanas! Uz īsu brīdi, minūti varbūt, domas pie tām pakavējās. Lūgšana — tolaik viņas dzīves pamats un centrs. Kā priekos, tā bēdās viņa pievērsās lūgšanām. Bet nu saprata — šai domai pirmo reizi ienākot prātā —, kopš aiziešanas no mājām viņa ne reizi nav lūgusies, arī pēc atmiņas atgūšanas nc. Vēl vairāk — viņa apzinājās, ka nejūt ne mazāko vēlēšanos lūgties. Mehāniski viņa sāka čukstus izrunāt lūgšanas vārdus un tūlīt pat apklusa; tic bija tukši un nenopietni. Lūgšana, viņas dzīves galvenais balsts, bija zaudējusi savu nozīmi. Viņa to konstatēja, lēni soļodama pa ceļu, konstatēja uz īsu brīdi, it kā starp citu, it kā tas būtu kaut kas, garām ejot redzēts — puķe grāvī vai pār ccļu pārskrējis putns — kaut kas pamanīts un tad aizmirsts. Viņai pat nebija laika apsvērt, ko tas varētu nozīmēt. No prāta to izspieda daudz svarīgāki jautājumi.

Tagad jādomā par nākotni. Galvenajās līnijās plāns jau bija skaidrs. Kad apiņu vākšana beigsies, viņai jādodas uz Londonu, vēlreiz jālūdz tēvam nauda un drēbes — jo, lai cik nikns, diezin vai viņš pametīs Dorotiju nelaimē un pilnīgi novērsīsies no viņas, — un tad jāmeklē darbs. Tas, ka šie briesmīgie vārdi "jāmeklē darbs" viņas ausīs nepavisam neskanēja briesmīgi, tikai liecināja par viņas katastrofālo izpratnes trūkumu. Viņa zināja, ka ir spēcīga un strādāt griboša, zināja, ka ir daudzi darbi, ko viņa spētu darīt. Viņa varēja strādāt par aukli, piemēram, vai labāk par istabeni vai apteksni. Mājsaimniecībā nebija daudz tādu darbu, kurus viņa nespētu veikt labāk par lielāko daļu kalpotāju; turklāt, jo necilāks darbs, jo vieglāk būs noslēpt pagātni.

Bet tēva mājas durvis viņai slēgtas, tas nu bija skaidrs. Turpmāk viņai par sevi jāgādā pašai. Pieņēmusi šādu lēmumu un tikai ar ļoti miglainu priekšstatu par to, ko tas nozīmē, viņa pielika soli un paguva laikā atgriezties uz pēcpusdienas darbu sākumu.

Apiņu vākšanas sezona tuvojās beigām. Pēc kādas nedēļas Kērnsa fermā darbi tiks pabeigti, visi kokneji ar apiņotāju vilcienu atgriezīsies Londonā, čigāni saķers savus zirgus, sakravās kulbas un dosies ziemeļu virzienā uz Linkolnšīru pieteikties par kartupeļu racējiem. Kokncjiem ar apiņiem kādam laikam pietiks. Viņi kāroja ātrāk atgriezties Londonā, kur aiz katra stūra var atrast Vulvorta veikalu un ceptu zivju pārdotavu, kur nevajadzēs gulēt salmos un cept gaļu uz konservkārbu vākiem, kur acis vairs neasaros no ugunskuru dūmiem. Apiņošana bija izprieca, bet tāda izprieca, kuras beigas ir apsveicamas. Uz laukiem visi devās ar sajūsmas saucieniem, bet atgriezās mājās vēl lielākā sajūsmā, dievodamies, ka savu mūžu vairs nebrauks apiņot — līdz nākamā gada augustam, kad būs aizmirsušās aukstās naktis, mazais atalgojums un sabeigtās rokas, bet atmiņā vēl būs dzīvas saulainās pēcpusdienas un naktis pie ugunskuriem ar alu māla krūzēs.

Rīti kļuva arvien vēsāki, gandrīz kā novembri — debesis pelēkas, krīt pirmās lapas, žubītes un strazdi jau lasās baros, lai aizlidotu. Dorotija vēlreiz bija aizrakstījusi tēvam, lūdzot naudu un drēbes, bet atbilde nepienāca ne no viņa, ne kāda cita. Viņas pašreizējo adresi jau gan zināja rikai tēvs, tomēr viņa bija cerējusi, ka varētu atrakstīt ari misters Vorbērtons. Drosme viņu arvien biežāk pameta, īpaši naktīs briesmīgajos salmos, kad viņa gulēja nomodā, domādama par neskaidro un draudīgo nākotni. Apiņus viņa tagad šķina ar izmisīgu enerģiju, ar katru dienu skaidrāk apzinādamās, ka ikviena apiņu sauja nozīmē mazu daļu fartinga, kas viņu pasargās no bada. Kurlis, tāpat kā viņa, strādāja, sacenzdamies ar laiku, jo tā būs viņa pēdējā nauda līdz pat nākamajai apiņu sezonai. Viņu mērķis bija par abiem nopelnīt piecus šiliņus dienā — savākt trīsdesmit bušeļus —, bet nevienu dienu šo mērķi pilnībā īstenot neizdevās.

Kurlis bija dīvains večuks un pēc Nobijā slikts biedrs, taču kopumā lāga vīrs. Pēc profesijas kuģa stjuarts, jau daudzu gadu garumā — klaidonis, pakurls, tāpēc sarunā atgādināja mistera F. tanti.1 Viņam piemita tieksme izrādīties, bet tā bija nekaitīga. Stundām no vietas viņš mēdza dungot "tradi-radi-ram-tam, tradi-ridi-rā" un, kaut ari pats nedzirdēja, ko dzied, šķita ar sevi ļoti apmierināts. Viņam bija visspalvainākās ausis, kādas Dorotija jelkad bija redzējusi. No abām ārā spraucās vaigu bārdai līdzīgi spalvu kušķi. Katru gadu Kurlis ieradās uz apiņu vākšanu Kērnsa fermā, sakrāja vienu mārciņu un pavadīja pasakainu nedēļu nakts patversmē Ņūingtonbatsā, lai pēc tam atkal atgrieztos uz ielas. Tikai vienu nedēļu gadā viņam bija sava guļvieta, bet arī to tikai nosacīti varēja saukt par gultu.

Apiņu vākšana beidzās divdesmit astotajā septembri. Palika vēl vairāki nenokopti lauki, bet apiņi tajos bija vāji padevušies un misters Kērnss pēdējā brīdī izlēma "ļaut tiem ziedēt". Komanda numur 19 savu pēdējo lauku pabeidza divos pēc pusdienas, mazais čigānu priekšstādnieks rāpās augšā pa kārtīm, lai savāktu acu starpā palikušus čemurus, un mērītājs aizveda prom vākumu. Tiklīdz viņš pazuda, atskanēja sauciens: "Tilpenes!" — un Dorotija ieraudzīja, ka viņai tuvojas seši vāri nikni

' Mistera Fičinga tante Čarlza Dikcnsa romāna "Mazā Dorita".

savcrkšķītām sejām, bet visas sievietes mūk, kur kurā. Pirms viņa apjauta, kas notiek, vīri bija viņu sagrābuši, visā garumā ieguldījuši tilpenē un dūšīgi šūpoja no vienas puses uz otru. Pēc tam, ārā izceltu, viņu noskūpstīja pēc sīpoliem dvakojošs jauns čigāns. No sākuma viņa mēģināja izrauties, bet tad redzēja, ka tāds pats liktenis piemeklē visas sievietes, un vairs nepretojās. Izrādījās, ka sieviešu šūpošana tilpenēs ir pēdējās apiņošanas dienas rituāla neatņemama daļa. Apmetnē tajā vakarā gāja jautri, un nekāda lielā gulēšana nesanāca nevienam. Jau krietni pēc pusnakts Dorotija kopā ar citiem aplī gāja ap milzīgu ugunskuru, no vienas puses sadevusies rokās ar sārtu micsnickzelli, no otras — ar pamatīgi sametušos veču, kurai galvā bija no plaukšķencs iegūta skotu aube, un visi dziedāja Auld Lang Syne.

No rita viņi devās uz fermu pēc naudas, Dorotija saņēma vienu mārciņu un četrus pensus un nopelnīja vēl piecus pensus, palīdzot rakstīt un lasīt nepratējiem tikt galā ar rēķiniem. Kokneji viņai par šo palīdzību maksāja peniju, čigāni atlīdzināja ar glaimiem. Tad Dorotija kopā ar Tērliem devās uz četras jūdzes attālo Vestakvortas staciju; misters Tērls stiepa skārda čemodānu, misis Tērla — mazuli, lielākie bērni — dažādus sīkākus priekšmetus, bet Dorotija stūma ar virtuves inventāru piekrautus rateļus, kuriem divi riteņi bija apaļi, bet otri divi eliptiski.

Staciju viņi sasniedza ap divpadsmitiem, apiņotāju vilcienam vajadzēja atiet vienos, bet tas tikai divos pienāca un sāka kustēties ceturksni pēc trijiem. Pēc neticami lēna ceļojuma, zigzagojot pa visu Kentu, lai uzņemtu duci plūcēju te un pusduci tur, atkal un atkal braucot pa to pašu maršrutu un uz papildsliedēm gaidot, kamēr garām paiet citi vilcieni, un tā sešās stundās pieveicot trīsdesmit piecu jūdžu attālumu, Londonu viņi sasniedza īsi pēc deviņiem vakarā.

VII

To nakti Dorotija pārgulēja pie Tērliem, kuri bija viņu tā iemīļojuši, ka būtu gatavi dot pajumti veselu nedēļu vai pat divas, ja vien viņa būtu gatava šādu augstsirdību pieņemt. Viņu divās istabiņās (viņi dzīvoja daudzdzīvokļu īres namā netālu no Tauerbridžas ielas) septiņu cilvēku ģimenei ar bērniem jau tā bija ļoti šauri, taču viņi saklāja Dorotijai guļvietu uz grīdas no diviem lupatu paklājiem, veca dīvāna spilvena un mēteļa.

No rīta viņa pateicās visiem par laipnību, atvadījās un tad gāja taisnā ceļā uz Bermondsijas komunālo pirti nomazgāt piecas nedēļas krājušos netīrumus. Pēc tam ar sešpadsmit šiliņiem un astoņiem pensiem kabatā un to, kas mugurā, devās meklēt istabu. Savas drēbes viņa bija salāpījusi un iztīrījusi, cik labi varēdama, un, tā kā tās bija melnas, traipi pārāk nekrita acīs. No ceļgaliem uz leju viņa tagad izskatījās pavisam pieņemami — pēdējā darba dienā kāda no vietējām plūcējām, misis Kilfrū, bija uzdāvinājusi viņai vilnas zeķes un pavisam labu kurpju pāri, kas piederējis viņas meitai.

Atrast istabu Dorotijai izdevās tikai pašā vakarā. Kādas desmit stundas viņa klīda pa pilsētu — no Bermondsijas uz. Sautvarku, no Sautvarkas uz Lambetu pa mazu ieliņu labirintiem, kur puņķaini bērneļi lēca "klases" uz banānu mizu un puspuvušu kāpostu lapu piemēslotām ietvēm. Katrā mājā, pie kuras viņa klauvēja, atkārtojās viens un tas pats — saimniece kategoriski atteicās viņu pieņemt. Viena pēc otras vesela rinda naidīgi noskaņotu sieviešu, stāvot durvīs un izturoties tā, it kā viņa būtu motorizētas bandas locekle vai valdības inspektors, noskatīja viņu no galvas līdz kājām, īsi noskaldīja: "Vientuļas sievietes nepieņemam," un aizcirta durvis viņai deguna priekšā. Viņa to, protams, nezināja, bet ar viņas izskatu vien pietika, lai modinātu katras cienījamas namsaimnieces aizdomas. Ar netīrajām un novalkātajām drēbēm tās varbūt samierinātos, bet tas, ka Dorotijai nebija nekādu mantu, izlēma viņas likteni. Vientuļa meitene bez mantām pavisam noteikti ir aizdomīga persona, ar kuru nevar ielaisties, — tas bija Londonas namsaimnieču pirmais un galvenais bauslis.

Ap septiņiem, kad jau vairs nebija spēka kājas pavilkt, Dorotija sadūšojās ieiet netīrā, mušu apsēstā mazā kafejnīcā netālu no teātra Oli Vic un palūgt tasi tējas. Kafejnīcas īpašniece aizsāka sarunu un, uzzinājusi, ka Dorotijai vajadzīga istaba, ieteica "pamēģināt pie Mērijas Velingskortā, tūlīt aiz skvēriņa". Mērija neesot izvēlīga un gatava izīrēt istabu katram, kurš var maksāt. Kaut arī oficiāli viņa esot misis Sojera, puiši viņu saucot tikai par Mēriju.

Atrast Velingskortu nebija viegli. Vajadzēja iet pa Lambetkatu līdz ebreju drēbju bodei ar nosaukumu "Satriecošas bikses", iegriezties šaurā ieliņā, tad vēlreiz griezties pa kreisi un iet pa tik šauru eju, ka plecs gandrīz skāra netīro sienas apmetumu. Neatlaidīgi zeņķi tajā bija iekasījuši rupju vārdu neskaitāmas reizes un tik dziļi, lai izdzēst to nebūtu iespējams. Eja izbeidzās nelielā pagalmā, kuru norobežoja četras šauras mājas ar metāla kāpnēm gar sienu.

Dorotija apjautājās un atrada "Mēriju" pazemes bunkurā zem vienas no mājām. Viņa bija nošņurkusi veča ar pārsteidzoši plāniem matiem un tik izkāmējušu seju, ka atgādināja izkrāsotu un nopūderētu galvaskausu. Ralss bija aizsmakusi, ķildīga, tomēr neizsakāmi drūma. Nekādus jautājumus viņa Dorotijai neuzdeva un pat īsti viņā nepaskatījās, tikai pieprasīja desmit šiliņus un tad savā netīkamajā balsī sacīja:

"Divdesmit devītā. Trešais stāvs. Augšā jāiet pa sētas pusi."

Acīmredzot sētas puses kāpnes bija mājā iekšā. Dorotija devās augšup pa tumšām vītņu kāpnēm gar apsvīdušām sienām, kas oda pēc veciem mēteļiem, samazgām un atkritumiem. Kad viņa sasniedza otro stāvu, atskanēja skali smiekli, no kādas istabas iznāca divas šaubīga izskata meičas un bridi platām acīm viņā noraudzījās. Abas izskatījās jaunas, sejas klāja bieza kārta rūža un rozā pūdera, lūpas bija nokrāsotas koši sarkanas kā ģerāniju ziedlapas. Taču porcelāna zilās acis rozā sejā izskatījās nogurušas un vecas; un tas bija briesmīgi, jo atgādināja jaunas meitenes masku ar vecas sievietes seju zem tās. Garākā no abām sveicināja Dorotiju.

"Cau, mīļumiņ!"

"Sveika!"

"Jauna iemītniece, ja? Kurā istabā?"

"Divdesmit devītajā."

"Dieviņ tētiņ, tai baigajā caurumā! Šovakar iziesi?"

"Nē, nedomāju vis," sacīja Dorotija, nedaudz pārsteigta par šo jautājumu. "Esmu pārāk nogurusi."

"Tā jau likās — tāda neuzpucējusies. Bet, klau, mīļā, vai gadījumā neesi noskrējusi no sliedēm? Un nieka dēļ taisies krist vēl lielākos zaudējumos? Jā? Lūpu krāsu, par piemēru, varam palienēt, dod tikai ziņu. Mēs tc visas, zin', esam savi cilvēki."

"O… Nē, paldies," Dorotija pārsteigta atteica.

"Nu, kā zini! Mums ar Dorisu laiks kratīties prom. Svarīga biznesa tikšanās Ix;steras laukumā," viņa ar gurnu iebukņīja otru meiteni un abas muļķīgi, bet bez prieka ieķiķinājās. "Bet, ja padomā," piebilda garākā pēkšņā atklātības uzplūdā, "tas taču baigais kaifs — reiz vienai pašai saldi nokrākties. Kaut es tā varētu! Likties uz paku, un lai neviens nelien čakarēties. Baigi labi, ja var to atļauties, vai ne?"

"Jā," sacīja Dorotija, juzdama, ka tieši šāda atbilde tiek gaidīta, bet tikai miglaini nojauzdama, par ko ir runa.

"N11 tad — atā, dārgā! Dusi saldi! Bet uzmanies no gastiem krampētājiem! Tā ap pusdiviem."

Kad abas meitenes, vēlreiz izplūdušas muļķīgos smieklos, noskrēja lejā pa kāpnēm, Dorotija atrada 29. istabu un atvēra durvis, Pretī sitās auksts, pretīgi sasmacis gaiss. Telpa bija aptuveni astoņas pēdas kā platumā, tā garumā un ļoti tumša. Mēbeles vienkāršas. Pašā vidū šaura dzelzs gulta ar noskrandušu segu un pelēcīgiem palagiem; pie sienas kaste ar skārda mazgājamo bļodu un ūdenim paredzētu tukšu viskija pudeli; virs gultas piesprausta no kinožurnāla izgriezta Bebes Danielsas bilde.

Palagi bija nevien netīri, bet arī mitri. Dorotija apgūlās gultā, izģērbusies tikai līdz kreklam vai tam, kas no tā bija atlicis, viņas apakšveļa pa šo laiku bija galīgi novalkājusies — bet viņa nevarēja saņemties un pretīgajos palagos apgulties kaila. Un, kaut ari aiz pārguruma sāpēja visas maliņas, miegs nenāca. Viņa bija nomākta un ļaunu nojausmu vajāta. Šā nožēlojamā mitekļa gaisotne skaidrāk nekā pirms tam ļāva saprast, ka viņu, bezpalīdzīgu un bez draugiem, no ielas šķir tikai seši šiliņi. Bez tam māja ar katru stundu kļuva trokšņaināka. Sienas bija tik plānas, ka varēja dzirdēt visu, kas notiek apkārt. Dziedāja aizsmakušas vīriešu balsis, gramofons spēlēja populāras dziesmiņas, uzbrāzmoja spalgi, idiotiski smiekli, skanēja skali skūpsti, dīvaini vaidi un stenēšana, reizi vai divas mežonīgi čīkstēja dzelzs gulta. Ap pusnakti visi trokšņi Dorotijas apziņā bija salijušies vienotā ritmā, un viņa iegrima caurā un nervozā miegā. Un šķiet, ka tūlīt pat tika atrautas vaļā durvis, istabā iedrāzās divi tumsā tikai neskaidri saskatāmi sieviešu stāvi, norāva viņai no gultas segas, atstājot vien palagus, un to pašu bridi atkal pazuda. Mērijas mājā pastāvīgi trūka segu, un pie tām varēja tikt, vienīgi aplaupot kāda cita gultu. No tā arī teiciens "gasti krampētāji".

No rīta pusstundu pirms atvēršanas laika Dorotija devās uz Lambetas publisko bibliotēku izskatīt avīžu sludinājumus. Pie durvīm slaistījās jau kādi divdesmit diezgan noplukuši ļautiņi, un nepārtraukti vēl nāca klāt gan pa vienam, gan diviem, līdz salasījās ne mazāk par sešdesmit. Tad bibliotēkas durvis atvērās, visi gāzās iekšā un metās uz lasītavas otru galu, kur pie dēļa bija piesprausti no dažādām avīzēm izgriezti sludinājumi ar darba piedāvājumiem. Darba meklētājiem pa pēdām sekoja nožēlojami skrandaiņi, vīrieši un sievietes, kas nakti bija pavadījuši ielās un nāca uz bibliotēku gulēt. Atviegloti nopūzdamies, tie atkrita pie tuvākā galda un pievilka sev klāt kādu vieglāk sasniedzamu periodisko izdevumu; tas varēja būt "Brīvais Baznīcas ziņotājs" vai "Veģetāriešu sargs" — gluži vienalga, bet bibliotēkā nevarēja uzturēties, ja vismaz neizlikās lasām. Viņi atvēra avīzes un tajā pašā brīdī aizmiga, zodus uz krūtīm nolaiduši. Un uzraugs staigāja apkārt, visiem pēc kārtas piebikstīdams kā kurinātājs, kurš vienlaikus uzmana daudzas krāsnis, un tie ieņurdējās un pamodās, un no jauna aizmiga, tiklīdz viņš bija pagājis garām.

Pa to laiku pie sludinājumu dēļa risinājās cīņa — visi centās tik tam tuvāk. No aizmugures pieskrēja divi jauni cilvēki zilos darba virsvalkos, viens no tiem, galvu noliecis, lauzās cauri pūlim kā uzbrucējs futbola laukumā. Vienā mirklī viņš jau bija pie dēla. Tad pagriezās pret savu biedru: "Ir, Džo, — atradu! "Vajadzīgi mehāniķi. Loka garāžā, Kemdentaunā." Laižam prom!" Viņš izspraucās ārā, un abi metās uz durvīm. Viņi drāzās uz Kemdentaunu, ko kājas nes. Un šajā brīdī visās Londonas publiskajās bibliotēkās bez darba palikuši mehāniķi lasīja to pašu sludinājumu un arī metās skriet cerībā dabūt darbu, kas droši vien jau bija atdots kādam, kurš varēja atļauties pats nopirkt avīzi un sludinājumu bija izlasījis sešos no rīta.

Beidzot arī Dorotija tika pie dēļa un pierakstīja dažas adreses, kur tika meklētas "plaša profila virējas". Izvēle bija liela — šķiet, ka puse Londonas dāmu kāroja atrast spēcīgas, spējīgas kalpones dažādiem darbiem. Ar divdesmit adresēm kabatā, brokastīs apēdusi gabalu maizes ar margarīnu un izdzērusi krūzi tējas, par visu samaksājot trīs pensus, Dorotija apņēmības pilna devās darba meklējumos.

Viņa bija pārāk nepieredzējusi, lai saprastu, ka cerības saviem spēkiem atrast darbu līdzinās nullei; taču nākamās četras dienas pamazām atvēra viņai acis. Sajās Četrās dienās viņa piedāvāja savus pakalpojumus astoņpadsmit vietās un vēl uz četrām aizsūtīja rakstiskus pieteikumus. Viņa nostaigāja milzīgus gabalus pa visiem dienvidu piepilsētas rajoniem: KJepemu, Brikstonu, Dalviču, Pendžu, Sidnemu, Beknemu, Norvudu — viena adrese bija pat tālajā Kroidonā. Viņu aicināja glītās piepilsētas viesistabās un iztaujāja dažnedažādas sievietes — liela auguma, apaļīgas, valdonīgas sievietes, tievas, dzēlīgas, nenovīdīgas sievietes, modras, dzedras sievietes ar zelta pensnejiem uz deguna, nenoteiktas, nesakarīgas sievietes, kas, iespējams, bija veģetārietes vai apmeklēja spiritistu seansus. Un visas kā viena — resnas vai tievas, saltas vai mātišķas — reaģēja pilnīgi vienādi. Tās noskatīja viņu no galvas līdz kājām, uzklausīja viņas sakāmo, ziņkārīgi blenza, uzdeva duci mulsinošu un nekaunīgu jautājumu un tad — noraidīja.

Katrs pieredzējis cilvēks viņu jau iepriekš būtu brīdinājis, ka tā būs. Ņemot vērā viņas apstākļus, nevarēja cerēt, ka atradīsies kāds, kurš riskēs pieņemt viņu darbā. Nonēsātās drēbes un atsauksmju trūkums neliecināja viņai par labu, un izglītotā runa, kuru viņa neprata noslēpt, sabojāja pēdējo cerību. Klaidoņi un apiņotāji nebija pamanījuši viņas atšķirīgo runu, bet piepilsētas mājsaimnieces to ievēroja uzreiz, un tā viņas atbaidīja tāpat, kā mantu trūkums bija atbaidījis dzīvokļu saimnieces. Tiklīdz viņas dzirdēja Dorotiju runājam un saprata, ka viņa slēpj savu izcelsmi, spēle bija zaudēta. Viņa jau sāka pierast pie pārsteigtās, mulsās izteik smes, kas parādījās sieviešu sejās, tiklīdz viņa atvēra muti — pie pētošā, sievišķīgi ziņkārā skatiena, kas no sejas pārslīdēja pie sastrādātajām rokām un tālāk pie lāpījumiem svārkos. Viena otra atklāti noprasīja, kāpēc viņas šķiras meitene meklē kalpones darbu. Un noteikti nodomāja, ka viņa "kritusi negodā", tas ir, dzemdējusi ārlaulības bērnu, un pēc pāris jautājumiem atbrīvojās no viņas, cik ātri vien spēja.

Tiklīdz Dorotijai bija adrese, ko uzdot, viņa atkal rakstīja tēvam un, kad trešajā dienā atbildes nebija, rakstīja vēlreiz, nu jau izmisīgi skaidrojot — tā bija piektā vēstule, un uz četrām atbilde nepienāca —, ka būs stāvus badā, ja tūlīt nesaņems no viņa naudu. Vēl varēja ccrēt, ka atbilde pienāks, pirms beigsies nedēļa, par kuru viņa Mērijai bija samaksājusi, un viņu izsviedīs uz ielas par nemaksāšanu.

Pa to laiku viņa turpināja savus bezcerīgos darba meklējumus, kamēr naudas krājums katru dienu sadila par vienu šiliņu — tas uzturēja viņu pie dzīvības, taču nozīmēja pastāvīgu izsalkumu. Cerību, ka tēvs varētu viņai palīdzēt, vairs tikpat kā nebija. Un dīvainā kārtā, izsalkumam augot un darba atrašanas iespējām arvien vairāk sarūkot, pirmās paniskās bailes bija devušas vietu skumjai apātijai. Viņa cieta, bet vairs tik ļoti nebaidījās. Padibeņu pasaule, kurā viņa pamazām nolaidās, no tuvuma skatīta, vairs nelikās tik briesmīga.

Rudens, kaut arī skaists, pamazām tomēr kļuva vēsāks. Katru dienu saule bezcerīgā cīņā ar ziemu mazliet vēlāk izlauzās cauri miglas vāliem, lai iekrāsotu māju fasādes bālos akvareļa toņos. Dorotija cauru dienu bija vai nu uz ielas, vai publiskajā bibliotēkā un pie Mērijas devās tikai pārgulēt, bet tur piesardzības nolūkā durvīm priekšā aizvilka gultu. Pa šo laiku viņa bija aptvērusi, ka "Mērijas māja" nav bordelis — tādu Londonā vispār grūti atrast —, bet visiem zināma prostitūtu mītne. Tieši tāpēc te bija jāmaksā desmit šiliņi nedēļā par suņu būdu, kas nebija vērta pat piecus. Vecā Mērija (viņa nebija mājas īpašniece, bet tikai pārvaldniece) savulaik pati bijusi prostitūta un atbilstoši arī izskatījās. Uz šīs mājas iemītniekiem pat Lambetkata iedzīvotāji noraudzījās ar nicinājumu. Sievietes, garām ejot, vīpsnāja, vīrieši izrādīja aizvainojošu interesi. Visnepatīkamākais bija "Satriecošo bikšu" veikaliņa īpašnieks ebrejs, dūšīgs, gadus trīsdesmit vecs vīrišķis apaļiem, sārtiem vaigiem un sprogainiem melniem matiem, kas atgādināja karakulu. Divpadsmit stundas dienā viņš stāvēja uz ietves un pilnā rīklē auroja, ka Londonā neesot iespējams dabūt lētāku bikšu pāri kā pie viņa, un nekaunīgi piesējās garāmgājējiem. Vajadzēja apstāties tikai uz nepilnu sekundi, un viņš jau tevi bija satvēris aiz rokas un ar spēku ierāvis veikalā. Kad tas bija izdevies, viņa attieksme kļuva draudīga. Ja tu par biksēm bildi kaut vienu kritisku vārdu, viņš bija gatavs kauties, un gļēvi cilvēki pirka viņa bikses tikai aiz bailēm no fiziskas izrēķināšanās. Tomēr līdztekus biznesam viņu interesēja arī "pelītes", kā viņš tās sauca, un šķiet, ka Dorotija bija viņu apbūrusi pat vairāk par citām "pelītēm". Viņš bija nopratis, ka viņa nav prostitūta, bet, tā kā dzīvoja pie Mērijas, tad — tā viņš sprieda — drīz par tādu droši vien kļūs. No šīs domas siekalas saskrēja mutē. Redzot Dorotiju nākam, viņš nostājās uz stūra, savas platās krūtis izriezis un vienu melnu, baudkāru aci jautājoši viņai pievērsis ("vai esi gatava sākt?" tā šķita vaicājam), un, kad viņa gāja garām, mēģināja slepus iekniebt viņai dibenā.

Pie Mērijas nodzīvotās nedēļas pēdējā rītā Dorotija nokāpa lejā un, lielas cerības gan nelolodama, paskatījās uz tāfeli gaitenī, kur tika uzrakstīti to cilvēku vārdi, kuriem pienākušas vēstules. Ellenas Milboro viņu vidū nebija. Tātad skaidrs — atlika vienīgi iela. Viņai pat neienāca prātā rīkoties tā, kā viņas vietā būtu rīkojusies jebkura cita mājas iemītniece — sacerēt kādu bēdu stāstu un izdiedelēt vēl vienu nakti bez maksas. Viņa gluži vienkārši izgāja no mājas, Mērijai ne vārda tā arī nebilduši.

Nekāda plāna viņai nebija, pilnīgi nekāda. Ap divpadsmitiem viņa trīs no saviem četriem pēdējiem pensiem samaksāja par maizi, margarīnu un tēju un tad visu dienu sēdēja Lambetas bibliotēkā, lasot nedējas izdevumus. No rita viņa lasīja "Bārddziņa rekordu" un pēcpusdienā "Sprosta putnus". Tās bija vienīgās avīzes, kuras viņai izdevās dabūt, jo bibliotēkā bija tik daudz dīkdieņu, ka par katru vajadzēja cīnīties. Viņa tās izlasīja no pirmās līdz pēdējai rindiņai, pat sludinājumus neizlaižot. Stundām viņa iedziļinājās dažādos tehniskos jautājumos, piemēram, kā uzasināt franču bārdas nažus, kāpēc elektriskā matu suka ir nehigiēniska, vai tēviņiem ieteicamas rapšu sēklas? Tā bija vienīgā nodarbe, uz kuru viņa šķita spējīga. Viņa atradās dīvainā, letarģiskā stāvoklī, kurā vieglāk bija interesēties par franču bārdas nažu asināšanu nekā pašai par savu izmisīgo stāvokli. Visas bailes bija viņu pametušas. Par nākotni viņa nespēja domāt, pat par nākamo nakti ne. Tā būs jāpavada uz ielas, tas bija vienīgais, ko viņa zināja, taču pat par to īpaši galvu nelauzīja. Pagaidām "Sprosta putni" un "Bārddziņa rekords" bija dīvaini aizraujoša lasāmviela.

Deviņos ieradās apkalpotājs, ar garu kārti, kam galā āķis, izdzēsa gāzes lampas, un bibliotēka tika slēgta. Dorotija pagriezās pa kreisi un gāja pa Vaterlo ielu upes virzienā. Uz metālā kaltā kājnieku tiltiņa viņa uz mirkli apstājās. Nakts bija vējaina. No upes cēlās biezi, kāpām līdzīgi miglas vāli, un vējš tos dzina uz ziemeļaustrumiem pāri visai pilsētai. Migla ietina arī Dorotiju, iesūkdamās viņas plānajās drēbēs un likdama nodrebēt pēkšņā nojausmā par naktī gaidāmo aukstumu. Viņa gāja tālāk un nonāca Trafalgaras laukumā, vietā, kura ar īpašu gravitācijas spēku pievelk visus bezpajumtniekus.

TREŠĀ DAĻA

I

(Darbības vieta-, Trafalgaras laukums. Migla. Pie viena no soliem ziemeļu puses parapeta tuvuma sapulcējies kāds ducis cilvēku, viņu vidū Dorotija.)

CĀRLIJS (dzied). "Esi sveicināta, Marija, esi sveicināta, Marija, e-e-si sve-ecinā-āta, Ma-ari-ija…"

(Bigbenssit desmit.) Sņaucers (atdarinot skaņas). Bim-bam, bim-bam! Apklusti, ka tev saka! Vēl septiņas stundas sitamā sūda laukumā, līdz varēs kaut kur atmest kaulus un nosnausties! Velns parāvis! Misters Tolboiss (pie sevis). Non sum qualis esam boni sub regno Edwardi!x Manas nevainības laikā, pirms velns parāva mani gaisā un iesvieda svētdienas avīžu slejās — citiem vārdiem sakot, kad vēl biju mazās Folikumdjūsberijas mācītājs… Kurlis (dzied). "Tradi-ridi-rallā, tradi-ridi-rā…" Misis Veina. Ak, mīļā, tikko tevi ieraudzīju, man bij' skaidrs, ka esi dzimusi un audzināta kā dāma. Mēs abas zinām, kā tas ir, ja dzīvē nepaveicas, vai ne, mīļā? Ar mums ir citādi nekā ar dažu labu no tiem, kas te atrodas.

[1] Neesmu tik labs ka Eduarda valdīšanas laikā. (Latīņu vai.) Frāze ņemta no Horācija odas, aizstājot regno Cynarae ar regno Edrvardi.

CArlijs (dzied). "Esi sveicināta, Marija, esi sveicināta, Marija, c-e-si svc-ecinā-āta, Ma-arija, žē-ēlastības pi-ilnā!"

Misis Bendigo. Un vēl saucas vīrs, ko neteiksi! Tirgū nopelna četras mārciņas nedēļā, kamēr sieva šitajā sasodītajā laukumā skaita zvaigznes. Vīrs!

mlsters Tolboiss. Laimīgās dienas, laimīgās dienas! Mana vīnstīgām noaugusī baznīca kalna pakājē — mana mācītājmāja ar sarkano kārniņu jumtu, Elizabetes laika īvju ieskauta! Mana bibliotēka, mana vīnogu siltumnīca, mans pavārs, kalponc-istabene, mans zirgu puisis-dārznieks! Mans rēķins bankā, mans vārds Krokforda garīdznieku reģistrā! Mans melnais, nevainojami piegrieztais uzvalks, mana otrādi valkājamā apkaklīte, mana muarē zīda sutana, kuru nēsāju baznīcas teritorijā…

Misis Veina. Protams, mīļā, ja ir kaut kas, par ko varu Dievam pateiktie.f, tad tikai par to, ka manai nabaga mīļajai māmiņai nevajadzēja piedzīvot šo dienu. Ja viņa būtu nodzīvojusi līdz šai dienai, kad viņas vecākā meita, kurai nekas netika taupīts, kura svaigu pienu saņēma tieši no govs… Misis Bendigo. Vīrs!

RUDAIS. Klau, kā būtu ar vienu tējas katlu, kamēr vēl var? Vairāk šonakt nedabūsim — kafijas bodi pusvienpadsmitos klapē ciet.

Iciks. Ak jēziņ! Sitais sasodītais aukstums cilvēku stāvus dzen kapā! Tik vien man mugurā, kā vienas plānas ūzas. Ak jē-ē-ēziņ!

ČāRLIJS (dzied). "Esi sveicināta, Marija, esi sveicināta, Marija…"

šķaucers. Četri pensi! Tu vazājies apkārt sešas stundas — un tikai četri sūda pensi! Bet tur tas sasodītais draņķis ar savu koka kāju nosmeļ visu krējumu starp Aldgeitu un Mailendroudu. Ar savu štrunta kāju un medāļiem, ko sapircics Lambetkata tirdziņā! Nūģis tāds!

Kuri.IS (dzied). "Trādi-ridi-rallā, trādi rīdi-rā…"

Misis Bendigo. Nu, es vismaz skaidri pateicu, ko par šo domāju. "Tu sauc sevi par vīrieti?" cs teic'. "Tādus kā tu jāliek kolbā un jāizstāda muzejā, būs baigais ekspanāts," es teic'…

Misters Tolboiss (klusām). Laimes dienas, laimes dienas! Rostbifs pusdienās, ciema ļaudis klanās, un Dieva miers, kas ir augstāks par visu saprašanu! Svētdienas rīti manā ozolkoka altārī, vēsa puķu smarža un iestīvinātā stihārija čaukstoņa sasmakušajā gaisā! Vasaras vakari, pa mana kabineta logu pludo iekšā vēlīnas saules stari — es domīgs, tēju sadzēries, smaržīgu cigāra dūmu ieskauts, miegaini šķirstu kādu grāmatu pusādas vākos — Eskvaira Viljama Scnstona "Lirika", Persija "Senangļu dzejas dārgumi", Dr. theol. Dž. Lemprī, amorālās teoloģijas profesora…

Rudais. Hei, kurš balso par katlu dzīvības ūdens? Piens mums ir, un tēja mums ir. Jautājums — kā ar šņaucienu cukura?

Dorotija. Cik auksti, cik auksti! Aukstums kož līdz kauliem! Vai tiešām tā būs visu nakti?

Misis Bendigo. Aizveries! Ciest nevaru šitādas gaudulīgas ielcnes!

Cārlijs. Izskatās, ka šonakt nudien dabūsim trūkties. Skat, kāda baigā migla no upes lien augšā gar kolonnu! Tā jau līdz rītam nosaldēs vecajam Nclsonam nagus. [25]

Misis Veina. Nu, protams, tajā laikā, par kuru es runāju, mums vēl bija mūsu mazā tabakas un saldumu bodīte uz stūra…

Iciks. Ak jē-ē-ē-ziņ! Rudais, nu aizlienē man savu mantcli! Es ir pārsalis kā diegs!

Sņaucers. Tas draņķis, tas glumais maita! Nu, lai tikai pagaida, kad tikšu šim klāt!

Cāri.ijs. Kara veiksme, čomiņ! Kara veiksme. Šonakt zobu klabēšana laukumā — rīt romštcks un dusa pēļos. Ko citu gan tu sagaidi drūmā ceturtdienā?

Misis Bendigo. Pastumies tālāk, vecais, domā man dikti patīk turēt uz pleca tavu utaino galvu — man, precētai sievai.

Mist ers lolboiss (sev). Sprediķu teikšanā, psalmu skandešana un balss modulācijās biju nepārspējams. Ar savu "Paceliet savas sirdis" biju slavens visā bīskapijā. Man pa spēkam bija visi stili — augstā baznīca, zemā baznīca, platā baznīca, nekāda baznīca. Anglokatoļu piesmakusī murmulēšana, anglikāņu klajā muskuļu demonstrācija vai zemās baznīcas neskanīgās gaudas, kurās brīžiem vēl arvien pavīd šis tas no sektantu zirdziskajiem zviedzieniem…

Kurlis (dzied). "Trādi-ridi-rallā…"

RUDAIS. Novāc nagus no mana manteļa, Icik! Kamēr būsi utains, tev manas drēbes neredzēt kā savu ausu.

Cārlijs (dzied). "Sirds alkst pēc vēsas strāvas, kad karstās ilgās tvīkst…"

Misis Makeligota (miegā). Vai tu tas, Maikl, dārgais?

Misis Bendigo. Man domāt, tam nekrietnelim bij' dzīva vēl cita sieva, kad šis mani apņēma.

Misters Tolboiss (paceltā balsi, svinīgi, kā atceroties). Ja kādam no jums ir zināms iemesls vai šķērslis, kas neļautu šiem diviem cilvēkiem vienoties svētā laulībā.

iciks. Coms! Baigais čoms! Un nenovēl ne tik kā savu manteli!

Misis Veina. Kad nu par to ir runa, atzīšos — es nekad neatsakos no jaukas tējas krūzes. Kad mūsu nabaga mīļā māte vēl bija dzīva, kannu pēc kannas…

ošķis Vatsons (pie sevis, nikni). Maitas!… Paši ievilina un tad paņem pie dziesmas… Neesi vēl ne pirkstus apsmērējis… Maitas!

Kurus (dzied). "Trādi-ridi-rallā…"

Misis Makeligota (pusmiegā). Dārgais Maikls… Kā viņš mani mīlēja! Maigi un uzticīgi… Es ne uz vienu citu vairs i acu nemetu kopš tā vakara, kad sapazināmies pie Kronka lopkautuves un šis man uzšķiņķoja divas mārciņas desas, ko bij' samangojis pats savām vakariņām…

Misis Bendigo. To sasodīto tēju mēs laikam dabūs' rīt ap pusdienlaiku.

Misters Tolboiss (skandē, atmiņās kavēdamies). "Pie Bābeles upēm — tur mēs sēdējām un raudājām, kad pieminējām Ciānu!…"

Dorotija. Ak, kā salst, kā salst!

sņaucers. Tas nu ir kā likts — līdz Ziemsvētkiem vairāk pa naktīm zvaigznes neskaitīs'. Jau rīt tikš' pie viet's, lai ta' vai velns par stenderi paliek!

Ošķis vatsons. Spiks, tu saki? Smits no motorizētās? Motorozēts Jūda viņš ir, re kas! Tik vien šie prot — ķerstīt vecos zagļus, kas nevar sevi aizstāvēt.

Rudais. Nu, dodos ceļā pēc tā paša. Kas bleķos par ūdeni?

Misis Makkugota (mozdamās). Ak vai, ak vai! Mugura lūst vai pušu! Ak, Jēzu, uz šitā sola var galīgi sabeigt nieres! Un es tik jauki sapņoju — silta miga, jauka tējas krūze un divas grauzdētas maizes šķēles ar sviestu… Nu jau vairs acu neaizvēršu līdz rītam, kad varēs tikt Lambetas bibliotēkā.

Thtuks (pabāžgalvu no mēteļa kā bruņrupucis no savām bruņām). Ko tu tur teici, puikiņ? Maksāt naudu par ūdeni! Cik ilgi esi uz ielas, muļķa smurguli? Naudu par pliku ūdeni? Izdiedelē to, puikiņ, izdiedelē! Nekad nepērc to, ko var izdiedelēt un nediedelē to, ko var nospert. To saku es — pēc piecdesmit gadiem uz ielas. (Ieraujas atpakaļ mēteli.)

Misters Tolboiss (skandē). "Ak, uzlūkojiet Tā Kunga darbus…"

Kuri.is (dzied). "Trādi-ridi-rallā…"

Cārlijs. Kurš tad tevi iegāza, Ošķi?

IciKS. O, jē-ē-ē-ziņ!

Misis Bendigo. Saspiežas, saspiežas! Daži ļauži laikam uzskata šo solu par savu īpašumu.

Misters Tolboiss (skandē). "Ak, uzlūkojiet Tā Kunga darbus, nolādiet To Kungu, nolādiet Viņu un zākājiet mūžīgi mūžos!"

Misis MAKELIGOTA. Es jau allažiņ esu teikuse — tieši mēs, nabaga katoļi, vienmēr esam tie kāju pamesli.

Ošķis Vatsons. Smitiņš. Motorizētais Jūdass — motorizētais sūds! Mājas plānu vis iedeva, un tad vesels vāģis ar kruķiem jau gaida un

nogrābj mūs visus. Es Melnajā Bertā uzrakstīju: " Katrs zin', ka Smits ir kruķis, Tagad zinās ar', ka nūģis."

Sņaucers. Hei, kas ra' būs ar to tēj'? Icik, kusties, tu tak ir jauns; beidz činkstēt, ņem trauk's un ej. Nekas nav jāmaksā. Ūdeni no vecās grezeles vajag izdīkt. Pašņaukājies. Nobirdini asaru.

Misters Tolboiss (skandē). "Ak jās, cilvēkbērni, nolādiet To Kungu, nolādiet un zākājiet mūžīgi mūžam!"

Cārlijs. Ko? Smitiņš ar' ir pērkama dvēsele?

Misis Bendigo. Es jums teikš1, meitenes, kas mani visvairāk tracina — tas, ka mans draņķa vīrs krāc zem četriem deķiem, kamēr es drebinos te, šitajā sasodītajā laukumā. Tas nu nav sagremojams. Baigais cīpsla!

rudais (dzied). "Tur viņi laimē smej…" To trauku neņem, Icik, tajā ir auksta desa.

Ošķis Vatsons. Pērkama dvēsele? Pērkama? Hā, tajā motorizētajā varzā nav neviena kuņas dēla, kas nebūtu gatavs savu vccomāti pārdot uzpircējam par divām mārciņām desmit un tad sēdēt uz. viņas kapa un gremot čipsus. Riebīgie, pretīgie kruķi!

čārlijs. Baigais netrefers. Cik reižu esi sēdējis?

Rudais (dzied)-. "Tur viņi laimē smej un priekā jautri dej…"

Ošķis Vatsons. Četrpadsmit. Ar tādu biogrāfiju nekādi neizgrozīsies.

Misis Veina. Kā, vai tad viņš tevi neuztur?

Misis Bendigo. Nē, esmu precēta ar šito sūda brāli.

CĀRLIJS. Es pats ar' deviņas reizes norāvos.

Misters Tolboiss (skandē). O, Ananja, Azarja un Misaēl, nolādiet To Kungu, nolādiet Viņu un zākājiet mūžīgi mūžam!

rudais (dzied). "Tur viņi laimē smej un priekā jautri dej, bet es te bēē-dās vārgstu ar si-i-irdi la-auztu!" Velns ar ārā, trīs dienas apkārt, kā nees'u dzinis bārdu. Kad tu pēdējo reizi mazgāji muti, Sņaucer?

Misis Makeligota. Vai manu, vai! Ja tas mazais ar tēju vēl ilgi nenāks, man iekšas sažūs kā žāvēta siļķe.

Cārlijs. Jūs neprot dziedāt, neviens pats no jums. Būtu dzirdējuši, kā mēs ar Sņauccru pirms Ziemsvētkiem pie krogiem rāvām vaļā "Labais ķēniņš Vāclavs". Korāļus ar'. Večiem, bārā klausoties, gandrīz vai raudiens nāca. Atceries, Sņaucer, kā reiz nošāvām greizi un divreiz aplaimojām vienu un to pašu māju? Vecene tā pārskaitās, ka bija gatava mūs nožmiegt.

Misters Tolboiss (soļodams uz priekšu un atpakaļ ar iedomātām bungām un dziedadams). "Visu, kas riebīgs un nejauks, visu radību lielu un mazu…"1

(Bigbens nosit pusvienpadsmit.)

Sņaucers (atdarinādamspulksteni). Bim-bam, bim-bam! Vēl jācicšas sešarpus stundas! Baigi!

Rudais. Mēs ar Iciku pēcpusdien Vulvortā nospērām četras žiletes. Ja izdosies samangot drusku ziepju, rīt iemērkšos kādā no tām mazajām sūda strūklaciņām.

KURLIS. Kad es bij' stuarts iekš P&O1, mēs okeānā satik' melnos indiāņ's. Savās lielajās kanū, kā šie sauc katmarān's, šie ķēr' jūras bruņrupuč' tik liel's kā ēdamgalds.

Misis Veina. Vai tad jūs reiz bijāt mācītājs, ser?

Misters Tolboiss (apstājies). Pēc Melhicedeka ieviestās kārtības nav iespējams runāt par "reiz", kundze. Priesteris ir priesteris uz mūžu. Hoc est corpus hoeuspocus. [26] Pat tad, ja viņš ir izslēgts no garīdznieku kārtas, izģērbts, kā mēs sakām, un eparhijas bīskaps publiski norāvis viņam kaklasiksnu.

Rudais (dzied). "Tur viņi — laimē — smej…" Lai slavēts Jēzus Kristus! Re, kur nāk Iciks! Nu, laiks bleķot!

Misis Bendigo. Vispirms jāredz, vai tas vajadzīgs.

Cārlijs. Kā tas nāk, brāl, ka tevi patrieca? Parastais stāsts? Kora meičas uz grūtām kājām?

Misis Makeligota. īpaši steidzies tu gan neesi, jaunais cilvēk. Bet dod šurp, lai var noprovēt, citādi mēle jau līp pie aukslējām.

Misis Bendigo. Pastumies tālāk, Tētuk! Tu sēdi uz maniem nožēlojamiem cukura krājumiem.

misters Tolboiss. Meičas ir eifēmisms. Tikai parastās neprecēto garīdznieku mednieces flaneļa bumbicrenēs. Baznīcas vistu kūts iemītnieces — altāra pušķotājas Un kliņķu spodrinātājas — kārnas un izmisušas vecmeitas. Pēc trīsdesmit pieciem gadiem viņās visās iemājo dēmons.

Iciks. Vecā ragana atteicās dot karsto ūdeni. Vajadzēja noslaukt vienu džentlmeni uz ielas un samaksāt šai peniju.

šņaucers. Tā jau nu mēs tev ticam! Droši vien pa ccļam pats kaut ko iesiti māgā.

TēTUKS (izkūņojies no mēteļa). Tēja klāt, a? Derētu ieraut kādu šļuku. (Klusi n oiagojas.)

Cārlijs. Un pupi karājas kā bārdas nažu siksna. Zinu, zinu.

Ošķis Vatsons. Tēja? Baigais traukūdens! Tomēr bišķi labāks par tuptūža kakavu. Aizlienē savu krūzi, brāl!

Rudais. Pagaid', kamēr izsitu caurumu šitamā piena bundžā. Kurš aizdos kādu duramo?

Misis Bendigo. Lēnāk pār tiltu ar to cukuru! Kurš par to blcķo, es gribēt' zināt!

Misters Tolboiss. "Pupi karājas kā bārdas nažu siksna." Paldies tev par asprātību. Pippin's Weekly ap to sacēla varen lielu troksni. "Pazudušā kanoniķa slepenais romāns. Intīmas detaļas." John Buli ievietoja kādu atklātu vēstuli "Šakālim avju gana drānās." Žēl — jau biju izvirzīts paaugstinājumam. (Dorotijai) Skandāls cienījamā ģimenē,

saprotiet. Jūs neticēsiet, bet reiz šī nožēlojamā pēcpuse gozējās katedrāles plīša spilvenos.

Cārlijs. Re, kur nāk Florija. Es jau domāju, ka drīz būs klāt. Uz tēju šitai meičai deguns kā maitu lijai.

Sņaucers. Hei, kas nekait, ja prot ubagot! Dzied.) "Tuk, tuk, tuki — tēt, es ir meistars diedelēt…"

Misis Makkligota. Nabaga bērnam gan nav prāta. Būtu gājusc uz Pikadili, tur katrā laikā tiktu pie pieciem šiliņiem. Kāda jēga viņai te malstīties pa laukumu ar baru nožēlojamu klaidoņu?

Dorotija. Vai tas piens ir labs?

Rudais. Labs? (Pieliek muti pie viena no caurumiem un pūš. Pa otru sāk tecēt lipīgs, pelēcīgs šķidrums.)

cārlijs. Kā sviežas, Florij? Kā ar to satriecošo džeku, kuru nesen biji nocēlusi?

Dorotija. Tur rakstīts: Nedot bērniem.

Misis Bendigo. Tu taču neesi nekāds bērns, vai ne? Šeit tu, mīļā, atmet savas Bikingemas pils manieres.

Florija. Izmaksāja man kafiju un cigareti — baigais cīpsla! Vai tev tur ir tēja, Ruduk? Tu man vienmēr esi paticis, vari ticēt.

Misis Veina. Nu esam trīspadsmit.

Misters Tolboiss. Tā kā pusdienas mums nav paredzētas, par to varat neraizēties.

Rudais. Kungi un dāmas! Tēja gatava. Dod' šu' krūzes!

Iciks. Ak jēziņ! Man pat pusi neesi ielējis!

Misis Makeligota. Nu tad — uz veselību visiem un labāku nakšņošanu rīt! Pati gribēju patverties kādā no baznīcām, bet tie mūdži nelaiž iekšā — varot šiem ievazāt utis. (Dzer.)

Misis Vf.ina. Nu, neteikšu gan, ka tā es būtu radusi dzert tēju, tomēr… (Dzer.)

čārlijs. Baigi labā tēja! (Dzer.)

Kurlis. Un palmās tur vēl bij' bariem zaļo papagailīšu. (Dzer.)

Misters Tolboiss. "Cik sirčnasaru es esmu dzēris, kas rūgtas kā no pekles atvariem!" [27] (Dzer.)

Sņaucers. Pēdējais malciņš līdz pieciem rītā. (Dzer.)

(Florija izvelk no zeķes salauzītu cigareti un diedelē sērkociņu. Vīrieši, izņemot Tētuku, Kurli un misteru Tolboisu, tin sev cigaretes no uzlasītiem izsmēkiem. Krēslainajā migla kvēlojošie cigarešu gali mirgo ka šķībs zvaigznājs, smēķētajiem gulšņājot gan uz sola, gan zemes,gan slīpā parapeta.)

Misis Veina. Nu, re! Jauka krūze tējas, un cilvēkam atkal siltums kaulos, vai ne? Nav jau gan tā, kā bij' pierasts — ar jauku, tīru galdautu un skaistu porc'lāna servīzi, mātes lepnumu, un vienmēr, protams, ar vislabāko tēju, kas par naudu nopērkama, — īstu Pekoe Points par diviem un deviņiem mārciņā…

Rudais (dzied)."-Tur viņi laimē smej, un priekā jautri dej…"

Misters Tolboiss (dzied melodijā Deutschland, Deutschland ūber ailes). "Liec, lai aspidistra plīvo…"

Cārlijs. Cik ilgi jūs abi ziķeri jau esat samā Dūmotavā?

Sņaucers. Rīt es tā sadoš' tiem zilīšiem, ka šie nezinās, cik veci. Savu puskronu es dabūš' atpakaļ, pat ja man tie smerdeļi aiz kājām jāpaceļ gaisā un jāizkrat'.

rudais. Trīs dienas. No Jorkas nākuši, pusceļu iesus. Aukstums naktīs — oi, oi, nuka ragā sasalām.

Florija. Rudulīt, dārgais, vai tēju vēl ieliesi? Nu labi, tad palieciet visi sveikiņi! Tiekamies pie Vilkinsa rīt no rīta.

Misis Bendigo. Zaglīgā mazā slampa! Pietempjas tēju un laižas prom, i paldies nepateikuši. Nevar jau zaudēt laiku.

Misis Makeligota. Aukstums? Tur es tev tic'. Garā zālē bez deķa, un rasa tāda, ka bail, un no rīta uguni uzkurt nekādi, un jādiedelē no piena vedēja, pirms izdodas tikt pie tējas. Es tam visam ir cauri gājus', kad mēs ar Maiklu klaiņojām.

Misis Bendigo. Viņa tak nesmādē pat melnos un ķlnīzcrus, netīrā, mazā mauka.

DOROTIJA. Cik viņa nopelna par katru reizi?

Sņaucers. Vienu naudiņu.

Dorotija. Sešus pensus?

cārmjs. Kā bankā. Uz rita pusi būs mierā ar vienu smēķi ar'.

Misis Makeligota. Ks nekad neņēmu mazāk par šiliņu, nekad.

Rudais. Mēs ar Icik' vienu nakti pārlaidām kukaiņciemā. No rīt' pamostos un skatos — velis ar ārā, guļu uz kapakmens.

Iciks. Un utaina tak ar' viņa ir.

Misis MAKELIGOTA. Mēs ar Maiklu reiz nakšņojām cūkkūtī. Jau līdām iekšā, te Maikls iebrēcas: "Svētā Marija! Re, kur cūka!" — "Liela muiža!" es sak', "būs siltāk." Un tur patiešām, uz sāniem nolikusies, gulēja liela cūka un krāca kā tvaika mašīna. Es pielīdu šai blakus, apķēros apkārt un sildījos visu nakti. Ir gadījies nakšņot sliktāk.

Kurlis (dzied). "Tradi-rallā, tradi-rallā…"

cārlijs. Tas gan nevar rimties ne bridi. Pats saka — iekšā visu laiku kaut kas trillinot.

TēTUKS. Kad es vēl bij' jauns puika, mēs vis nedzīvoj' no maizes ar margrīn' un tējas, un kaut kādas pļurzas. Tolaik mēs locij' māgā kārtīgu ēdamo — bif-stēk, asinsdes', gaļas klimpas, cūkas galvu. Picrijāmics kā cīņas gaili par sešiem pensiem dienā. Bet nu jau piecdesmito gadu blandos apkārt. Speru tupeņus, zirņus, jērus, rāceņu lapas — visu ko. Un pampstu slapos salmos un ne reizi gadā nedabūnu pielikt pilnu vēderu. Tā redz'… (Ielien atpakaļ mēteli.)

Misis Makeligota. Bet mans Maikls bij' baigais krampis. Līda iekšā visur. Cik reižu neesam atmūķējuši tukšas mājas un izgulējušies visglaunākajās gultās. "Citiem ir mājas," viņš teic', "Kāpēc mums ar' nevar būt?"

Rudais (dzied). "Bet es te be ēdās vārgstu…"

Misters Tolboiss (klusi). Absumet haeres Caeeuba dijjnior! Jā, Horācij, nav Cekubam cienīgu mantinieku!1 Un ja padomā, ka tajā naktī, kad piedzima bērns un es ar piena vilcienu devos uz Londonu, manā pagrabā vēl palika divdesmit viena pudele 1911. gada Clos. St. Jaeques\…

Misis Veina. Un kur tad vainagi, kurus mums piesūtīja, kad nomira mūsu māte, — jūs neticēsiet! Tie bij' milzīgi…

Misis Bendigo. Ja es varētu sākt visu no gala, es precētos tikai sasodītās naudas dēļ.

Rudais (dzied). "Bet cs dejoju ar asarām acīs, jo meitene manās rokās — neesi tu-u!"

Ošķis Vatsons. Daži te uzskata, ka šiem baigais pamats gausties par dzīvi, vai ne? Ko tad lai saka tāds nabaga velns kā es? Jūs neviens nenostučīja un neiebāza aiz restēm astoņpadsmit gadu vecumā, vai ne?

Iciks. Ak jē-ēziņ!

CĀRLIJS. Rudais, tu jau nedziedi labāk par aizsmakušu runci. Tagad paklausies manī! Es tev pa īstam pacilāšu sirdi. (Dzied.) "Jēzu, tu mans mīļotais…'"

Misters Tolboiss (pie sevis). Un Krokforda garīdznieku grāmatā esmu minēts… Kopā ar bīskapiem un arhibīskapiem, un visu to debesu draudzi…

Ošķis Vatsons. Zini, kā es pirmo reizi tiku aiz restēm? Nostučīja paša māsa — jā, jā, paša miesīga māsa! Viņa man ir visīstākā svētā gove. Apprecējās ar ticīgu maniaku — tik sasodīti ticīgu, ka viņai tagad ir piecpadsmit bērnu. Nu, šis tad arī viņu pierunāja mani nosūdzēt. Bet es atspēlējos, man vari ticēt. Kā tiku ārā, nopirku veseri, ierados pie šiem mājās un saskaldīju klavieres sīkās druskās. "Tā!" es teic', "tas tev par to, ka mani nostučīji! Klačbāba gatavā!" es teic'.

Dorotija. Sito aukstumu, šito aukstumu! Kājas nemaz vairs nejūtu.

Misis Makeligota. No tās sūda tējas siltums necik ilgi neturas, vai ne? Es ar' jau esu galīgi sastinguse. 1 Horācijs vairākkārt apdziedājis vīnu no Cekubas ielejas.

Misters Tolboiss (sev). Mans vikāra laiks, mans vikāra laiks! Manis organizētie labdarības pasākumi — rokdarbu tirdziņi un tautas dejas cicma zālienā, manas lekcijas Māšu apvienībā, misionāra darbs Rictumķīnā ar četrpadsmit maģiskajiem laternu stikliņiem! Mans kriketa klubs zēniem atturībniekiem, manas kontīrmācijas nodarbības — katru mēnesi draudzes zālē lekcija par šķīstu dzīvi — mani lustīgie pasākumi skautiem! Vilcēni vingrinās kaukšanā. Praktiski padomi draudzes žurnālam: "Tukšus pildspalvu serdeņus var izmantot klizmas taisīšanai kanārijputniņiem…"

CĀRLIJS (dzied). "Jēzu, tu mans mīļotais…"

Rudais. Re, kur nāk kruķis! Jāslienas kājās, visiem. (Tētuks izbāžgalvu no mēteļa.)

Policists (purinādamsgulētājus uz blakus sola). "Mostieties, mostieties! Celieties visi augšā! Tiem, kas grib gulēt, jāiet mājās. Te nav nekāda nakts patversme. Tūlīt augšā! ( Utt., utt.)

Misis bendigo. Tas ir tas jaunais dūzis, kas grib uzkalpotics. Ja tik varētu, pat elpot mums aizliegtu.

Cārlijs (dzied). "Jēzu, tu mans mīļotais, Ļauj tev pie krūtīm pieglausties…"

Policists. Ei, tu! Ko tas nozīmē? Te nav nekāds baptistu saiets. (Icikam.) Tūlīt augšā un kusties veikli!

cārlijs. Es tur nekā nevar' darīt, seržant. Pēc dabas esu tāds mūzikāls. Tas man tā sanāk, pašam negribot.

Policists (purina misis Bendigo). Mosties, mammīt, mosties!

Misis Bendigo. Mammīt! Mammīt, tu teici? Nu, ja ar' esu māte, paldies Dievam, man nav tāda draņķa dēla kā tu! Un cs tev pa kluso patcikš' vēl kaut ko, konstebl. Nākošreiz, kad sagribēsies, lai mani apčamda vīrišķa roka, es nelūgš' tevi to darīt. Atradīš' kādu, kam drusku vairāk seksapīla.

Policists. Uināk, lēnāk! No apvainojumiem labāk atturies! Mēs tikai izpildām pavēles. (Cēli aizsoļo.)

Sņaucers (pusbalsī). Kraties prom, tu, kuņas bērns!

Cārlijs (dzied)."Kamēr noskrien palu ūdeņi, Kamēr vētra beidz plosīties!" Savus pēdējos divus gadus Dārtmūrā kori dziedāju basu, goda vārds. [28]

Misis Bendigo. Viņš te man mammos, ko domājies! (Nokliedz pakaļ policistam.) Man! Būtu labāk ķēris tos sasodītos kramplaužus, nevis te gramstījies ap cienījamu precētu sievieti!

Rudais. Liekas slīpi, čaļi. Šis ir prom. (Tetuks atkal ienirst sava metelī.)

Ošķis Vatsons. Kā tur Dārtmūrā tagad? Zapti vēl dod?

Misis Vhina. Nu, skaidrs, nevar tak ļaut cilvēkiem gulēt uz ielas — pēc kā tas izskatītos — un jāatceras, ka tad varcn sasparotos visi tie, kam savu māju nav, visādi salašņas, saproties…

Misters Tolboiss (sev). Laimīgās dienas, laimīgās dienas! Izbraukumi ar gaidām Epingas mežā — īrēti rāmi un spīdīgi sirmji, es pats uz bukas pelēkajā vilnas uzvalkā ar raibo salmenīcu galvā un neuzkrītošu pasaulīga cilvēka kaklasaiti. Bulciņas un ingvcralus zem zaļajām gobām. Divdesmit gaidas, dievticīgas, tomēr pieejamas, draiskojas garajās papardēs, un cs, laimīgs vikārs, dižojos viņu vidū un in loco parentis [29] pa laikam iekniebju kādai dibenā…

Misis Makeligota. Var jau runāt par likšanos slīpi, bet maniem nabaga veciem kauliem gan šonakt nekāda gulēšana nesanāks. Vairs nevaru nakšņot tā, kā mēs savlaik ar Maiklu to darījām.

Cārlijs. Zapti nedod. Toties sieru divreiz nedēļā.

Iciks. Ak jēziņ! Tas vairs ilgāk nav ciešams. Eju meklēt kādu patversmi.

(Dorotija pieceļas un gandrīz pakrīt, jo kājas no aukstuma sastingušas.)

Rudais. Tik vien būs, kā aizsūtīs tevi uz kādu darba namu. Kā būtu, ja mēs visi rītrīt aizstaigātu uz Koventgārdenu? Agrumā tur varētu tikt pie kāda bumbiera.

Cārlijs. Es to Dārtmūru esmu atēdies līdz kaklam, tici vai ne. Četrdesmit mūsējo piedzīvoja visīstāko elli par to, ka paniekojās ar vecenēm sakņu dārzos. Vecas, septiņdesmitgadīgas kūkas tās bij', tupeņu racējas. Baigi mums iegrieza! Pie maizes un ūdens tupējām, sienai pieķēdēti. Daudz netrūka, ka būtu garu izlaiduši.

Misis Bendigo. Es ar' uz to pusi ne! Kamēr tur uzturas mans nelietīgais vīrs. Ar vienu zilu aci nedēļā man pietiek, sirsnīgi pateicos.

Misters Tolboiss (skandē, atmiņās kavēdamies). "Pie Bābeles upēm — tur mēs sēdējām… Savas kokles tur pakārām vītolos…"

Misis Makeligota. Še roka, turies, mazā! Sit kājas pret zem', lai asins sāk riņķot. Tūlīt mēs ab's aizies' līdz Pāvilam.

Kurlis (dzied). "Tradi-ridi-ram-tai…"

(Bigbens nosit vienpadsmit.)

Sņaucers. Vēl sešas stundas! Velna milti!

(Paiet viena stunda. Bijjbens vairs nesit. Migla sāk izklist, un aukstums pieņemas. Dienvidu pusē starp mākoņiem pavīd tāds ka nosmulējies mēness vaigs.

Kāds ducis vecu, dzīves rūdītu vīru joprojām paliek uz soliem un mēģina gulēt, sarāvušies un mēteļos ietinušies. Palaikam miega kāds novaidas. Pārējie izklīduši uz visām pusēm ar nodomu visu nakti staigāt apkart, lai asinis labāk riņķotu, taču ap pusnakti gandrīz visi ir atkal atgriezušies laukumā. Parādās policists, kuram tikko sākusies maiņa. Ik pēc pusstundas viņš apstaigā laukumu, pētīdams gulētāju sejas, bet likdams tos mierā, ja ir pārliecinājies, ka tie tikai aizmiguši, nevis miruši. Ap katru solu maļas bariņš ļaužu, kas gaida savu rindu, lai varētu uz brīdi apsēsties, taču pēc brīža aukstums tos no jauna uztriec kājās. Rudais ar Cārliju pie strūklakas piepilda divus katliņus ar ūdeni un dodas uz Candosa ielu, kur bruģa remontētāji sakūruši uguni, izmisīgā cerībā tikt pie tējas, bet tur sildās policists un aizdzen viņus prom. Iciks pēkšņi pazūd, laikam devies izlūgties vietu patversmē. Ap vieniem paklīst ziņa, ka zem

Ccringkrosas tilta kada dāma dalot karstu kafiju, sviestmaizes ar šķiņķi uti cigaretes; visi metas uz turieni, bet baumas izrādās nepamatotas. Laukumam no jauna pildoties, vietu maiņa uz soliem kļūs straujāka, līdz atgādina spēli. Sēžot ar padusēs sabāztām rokām, var iemigt vai iesnausties uz divām trim minūtēm. Sādā stāvokli cilvēkam šķiet, ka pagājusi vesela mūžība. Viņš iegrimst sarežģītu, satraucošu sapņu pasaulē, vienlaikus neatslēdzoties no apkārtnes un stindzinošā aukstuma. Nakts ar katru brīdi kļūst skaidrāka un saltāka. Neapklust dažādie, fona skanošie trokšņi — kāds vaid, lādas, pēkšņi iesmejas vai iedziedas, bet cauri visam dzirdama nekontrolējama zobu klaboņa.)

Misters Tolboiss (skandē). "Es esmu kā izliets ūdens, un visi mani kauli ir kā salauzti!…"

Misis Makeligota. Mēs ar Ellen' sitās div's stund's klaiņoj' pa Sitiju. Johaidī — tur ir kluss kā kapā, lielās lampas spīd virs galv's, bet nevienas dzīvas dvēseles, tikai kruķi pa pāriem pastaigājas.

Sņaucers. Piecas pāri vieniem, un es kopš pusdienām ne kumosa necs'u mutē licis. Un vaj'dzēja ar iegadīties tieši šitādai naktij!

Misters Tolboiss. Es to sauktu par nakti, kurā jādzer. Bet gaumes ir dažādas. (Skandē.) "Manas smaganas izkaltušas kā māla trauks, un mana mēle līp pie aukslējām!"

cārlijs. Hei, jūs tikai paklausās! Ko mēs ar Ošķi tikko nostrādāj'. Ošķis tabakas veikala vitrīnā icraug' tās fcinās Gold Flake kastes un sak': "Jedritvai micīt, es tikšu pie tiem smēķiem, pat ja vaj'dzēs sēdēt!" viņš sak'. Un aptin šalli ap rok', un mēs gaid', līdz garām rēkdams brauc milzonīgs furgons, un tad Ošķis atvēzējas — blaukš! Paķērām kādu duci kārbu un laidām jckas vaļā. Aiz stūra veram vaļā — iekšā neviena paša smēķa! Pārākā butaforija. Uznāca baigais zviedziens.

Dorotija. Mani ceļi vairs netur. Daudz ilgāk nostāvēt nespēšu.

Misis Bendigo. Ak, maitasgabals gatavais! Atstāt sievieti uz ielas tādā naktī kā šitā! Bet lai tikai pagaida, sestdienas nakti es šo piedzirdīšu un, kad būs mīksts, maukšu tā, ka asinis šķīst, goda vārds. Ar pletīzeri, līdz šis būs kā izklopēts bifšteks.

Misis Makeligota. Hei, saspiežas, lai meitēns var apsēsties. Piespiedies pie Tētuka, mīļā. Apliec viņa roku sev apkārt. Viņš daudz muld, bet tā tev būs siltāk.

Rudais (strauji soļodams uz vietas). Dauzi kājas pret zemi — tas ir vienīgais, ko var darīt. Nu, uzņem dziesmu, kāds, un mēs visi ritmā maršēsim.

TēTUKS (pamodies un izbāzis galvu ārā). Kas ir? ( Vēl arvien pusaizmidzis, ļauj galvai atkrist atpakaļ; mute vaļa, ādamabols izspiedies no sažuvušā kakla kā tomahauka asmens.)

Misis Bendigo. Cita sieviete, pārcietusi to, ko es uz savas āda es'u izbaudīj'se, būtu šim tējā ielikusi žurku zāles.

Misters Tolboiss (sit iedomātās bungas un dzied). Uz priekšu, pagānu armija…

Misis Veina. Nē, nudien! Vai mums kas tāds prātā būtu varēj's ienākt, kad pavardā kurējās mūsu pašu Silkstounas ogles, ierīti sīca tējkanna un mēs, apkārt sasēduši, mielojāmies ar siltām bulciņām, kas pirktas pie maiznieka turpat pāri ielai… (Zobu klabēšana neļauj viņai turpināt.)

Cārlijs. Nekādas tavas baznīcas gaudu ziņģes, čomiņ. Tūlīt jūs dzirdēs' kaut ko jestrāk' — lai var līdzi dancot. Paklausās tikai!

Misis Makeligota. Par bulciņām, kundzīt, gan nerunā! Man vēders jau tagad čokurā sarāvies.

(Cārlijs izslienas, noklepojas un varenā balsī rauj vaļā dziesmu "Nebēdnis matrozis Bils". No sola atskan drebelīgi smiekli. Visi dzied līdzi — arvien skaļāk, cilājot kajas un sitot plaukstas. Tie, kas sēž, elkoni pie elkoņa piespieduši, groteski šūpojas no vienas puses uz otru un kustina kājas, kā harmonija pedāļus minot. Pēc brīža pievienojas pat misis Veina, smiedamās par spīti visam. Visi smejas, kaut zobiem klabot. Misters Tolboiss maršē šurpu turpu, savu lielo vēderu izgāzis, un tēlo, ka izstieptas rokas nes karogu vai zizli. Nakts jau ir pavisam skaidra, un ik pa brīdim laukumu pāršalc ledains vējš. Kāju dauzīšana un plaukstu sišana kļūst arvien aizrautīgāka, jo vējš koz līdz kaulam. Tad no austrumu puses laukumā paradās policists, un dziesma pēkšņi apraujas.)

CĀRLIJS. Nu re! Kurs vēl teiks, ka labs meldiņš cilvēku ncsasilda?

Misis Bendigo. Sasodītais vējš! Un man pat bumbiereņu nav kājās. Draņķis tādā steigā izmeta mani pa durlm.

Misis Makeligota. Lai slavēts Jēzus, nu vairs nav ilgi jāgaid', drīz uz ziemu atvērs baznīcu Greizinroudā. Tur cilvēkam pa nākt' vismaz jumts ir virs galv\

Policists. Nu, nu, rāmāki Vai jūs domājat, ka pašā nakts vidū drīkst aurot un taisīt tādu jampadraci? Ja nevarat uzvesties mierīgi, man vajadzēs jūs visus izdzenāt pa mājām.

Sņaucers (pusbalsī). Ak tu, sūdbambulis gatavais…

Rudais. Jā, bet tik vien jau tur var, kā kaul's nolikt uz aukst's akmens grid's un piesegties ar vecām afišām. Tad jau labāk tepat, uz laukum', un beigta balle. Ak, kas tagad nekaitētu ķurķī!

Misis Makeligota. Bet tur tu tomēr dabū krūzi karsta piena ar iesalu un divas maizes šķēles. Es tur ar pateicīb' dažlab' nākt' ir pārlaiduS.

Misters Tolboiss (skandē). "Es priecājos, kad man teica: "Iesim Tā Kunga namā!""

Dorotija (pietraukdamās kājās). Ak, cik auksti, cik auksti! Nezinu pat, kā sliktāk — sēžot vai stāvot. Kā gan jūs visi spējat to izturēt? Nevar būt, ka tā aizvadāt katru nakti?

Misis Veina. Nedomā, dārgā, ka šite neviens nav pieredzēj's labākus laikus.

CĀRLIJS (dzied). Šodien, čomak, priecājies, drīz jau būsi kapā! Brrr! Velna milti! Man ķepas galīgi zilas! (Sāk strauji soļot uz vietas un dauza rokas gar sāniem.)

Dorotija. Ak, Dievs, kā jūs to spējat izturēt? Kā var tā dzīvot nakti pēc nakts, gadu pēc gada? Tā taču nav cilvēka cienīga dzīve! Tā šķiet tik

absurda, ka tai nenoticēs neviens, kas pats to nav piedzīvojis. Kaut kas neiespējams!

Sņaucers. Raigi iespējams, ja tu prasi man.

Misters Tolboiss (teatrālā mācītāja balsī). Dievam it viss ir iespējams. (Dorotija atkal atkrīt atpakaļ uz sola, jo kājas vēl arvien viņu netur.)

CĀRLIJS. Tā, mīlīši, ir jau pusē divi. Vai nu jākustas, vai jātaisa piramīda tepat uz šitā draņķa sola. Ja vien negribam atstiept pedāļus. Kas ir par nelielu veselīgu pastaigu svaigā gaisā tepat līdz Londonas Taueram?

Misis Makeligota. Ks šonakt vairs nespers ne soP. Man kāj's vairs neklaus'.

Rudais. Es ir par pirmīd'! Par traku jau es'u pārsal's. Kratījāmies uz sola — pardon, kundze!

TēTL'KS (samiegojies). Kas i'? Neļauj cilvēkam pasnaust, vaj'g bāzties virsū un grūstīt?

Cārlijs. Aiziet! Metas kopā! Pastumies, Tētuk, dod vietu šitam dupsītim! Tagad viens otram virsū. Tip-top! Par utīm aizmirst. Viens pie otr' kā sardīnes bundžā.

Misis Veina. Ei, ei, jaunais cilvēk! Es tev' nelūdz' sēsties man klēpī!

Rudais. Tad sēsties manējā, mammīt, — viens pīpis! Feini gan! Kopš Lieldienām neesu dabūjis nagos tādus mīkstumus. ( Visi sakraujas atbaidošā, bezveidīgā kaudzē; kā vīrieši, tā sievietes pieķeras cits citam kā krupji nārsta laikā. Kaudze virmo, tad nomierinās, apkart izplātās skābena drēbju smaka. Tikai misters Tolboiss joprojām maršē uz priekšu un atpakaļ.)

Misters Tolboiss (deklamē). Ak, jūs naktis un dienas, gaisma un tumsa, jūs zibeņi un pērkoni, lādiet to Kungu!

(Kurlis izdveš dīvainu, neatdarināmu skaņu, jo kads uzsēdies viņam uz diafragmas.)

Misis Bendigo. Nost no manas slimās kājas! Kas es jums es'u? Viesistabas sofa?

Cārlijs. Mūsu Tētuks nu gan smird, kad tuvāk piebāž degunu!

Rudais. Un utīm tagadiņ gatavie svētki!

Dorotija. Ak, Dievs! Ak, Dievs!

Misters Tolboiss (apstājies). Kāpēc piesaukt Dievu, tu, čīkstulīgā grēku nožēlniece un nāves kandidāte? Piesauc velnu, kā cs to daru. Sveicu tevi, Lucifcr, gaisu valdniek! Dzied meldijā "Svēts, si'ēts, svēts") Inkubi un sukubi krīt tavā priekšā ceļos!…

Misis Bendigo. Ak, aizveries, tu, vecais zaimotāj! Šis ir tik sasodīti resns, ka aukstumu nemazam nejūt, tur tā lieta.

Cārlijs. Kāda tev jauka, mīksta pēcpuse, mammīt! Rudais, uzmani, vai nenāk kruķis!

Misters Tolboiss. Maledieite, omnia opera! [30] Melnā mise! Kāpēc gan ne? Priesteris vienmēr paliek priesteris. Dodiet man uzpīpēt zāli un es darīšu brīnumus. Sēra sveces, Tēvreize otrādi, krucifikss ar kājām gaisā. (Dorotijai) Ja mums būtu melns āzis, tu varētu noderēt.

(Kaudzē sakrauto ķermeņu siltums liek sevi just.

Visiem uzmācās snaudiens.)

Misis Veina. Nedomā, ka tā man tāda pierasta lieta — sēdēt džentlmenim klēpī…

Misis Makeligota (miegainā balsi). Es regulāri gāj' pie dievgald', līdz sasodītais Dieva kalps atteicās man atlaist grēk's Maikla dēļ. Vecais mūdzis, vecais pirdaks!…

Misters Tolboiss (kā no altāra). Dārgie brāļi, esam sapulcējušies Tā Kunga priekšā, lai svinīgi pasludinātu nešķīstus zaimus. Viņš ir lēmis mūs mēsliem un aukstumam, badam un vientulībai, bakām un kašķim, galvas un kaunuma utīm. Mūsu ēdiens ir izmirkušas garozas un glumas gaļas kripatas, ko mums izmet pa sētas durvīm. Mūsu lielākais gardums ir pārvārīta tēja un zāģskaidu cepumi, aprīti smirdošos pagrabos, saskalas no bāra un lēta alus malks, un bezzobainu mauku apkampieni. Mūsu liktenis ir nabagu kaps divdesmit pieciem dēļu zārkiem, pēdējā atdusas vieta pazemē. Tas ir pareizi un svētīgi, un tas ir mūsu svēts pienākums visur un vienmēr lādēt Viņu un zākāt. Tāpēc līdz ar visiem dēmoniem un crcdēmonicm… (utt., utt.)

Misis Makeligota (miegaini). Ak jēziņ, nu jau laižos miegā, ja tik' kāds lamzaks neganti nespiestu man kājas.

Misters Tolboiss. Āmen! No ļauna mūs atpestī, bet kārdināšanā mūs neieved. ( Utt., utt., utt. )

(Sasniedzis Tēvreizes pirmos vārdus, viņš pārlauž apsvētīto maizi. No tās izplūst asinis. Atskan pērkonam līdzīga dārdoņa, un ainava mainās. Dorotijas kājas ir pārsalušas. Gaisos vīd neskaidri, kustīgi spārnotu dēmonu un ercdēmonu teli. Kaut kas — kads knābis vai nags — aizskar Dorotijas plecu, atgādinot, ka kājas un rokas sāp no aukstuma.)

Policists (purina Dorotiju aiz pleca). Mosties, mosties, mosties! Vai tad mēteļa tev nav? Tu jau esi bāla kā nāve. Kur tev prāts gulšņāt te tādā aukstumā?

(Dorotija ir salā galīgi sastingusi. Debesis kļuvušas pavisam skaidras, un tajās kā bezgala tālas elektriskās spuldzītes mirgo sīkas zvaigznītes. Piramīda ir izšķīdusi.)

Misis Makeligot a. Nabaga bērns, nav jau radis pie grūtībām kā mēs.

Rudais (dauza rokas gar sāniem). Brrr! Auksti! Raudi vai plauksti!

Misis Veina. Redzams — dzimusi un augusi kā dāma.

Policists. Tiešām? — Klau, mis, labāk nāc man līdz uz patversmi. Tur noteikti atradīsies kāda gulta. Pietiek uzmest aci, lai redzētu, ka esi no drusku augstākiem plauktiem nekā šie citi.

Misis Bendigo. Paldies, konstebl, paldies! Dzirdējāt, meitenes? "No augstākiem plauktiem nekā mēs," šis sacīs. Jauki, vai ne? (Policistam.) It kā pats būt' no smalkās Askotas sabiedrības, ko neteiksi!

Dorotija: "Nē, nē! Nevediet mani nekur! Es labāk palikšu tepat."

Policists. Nu, kā zini. Bet izskats tev nelāgs. Es piekāpšu vēlreiz, tad redzēsim. (Šaubīdamies aiziet.)

Cārlijs. Pagaid', kamēr šis pazūd aiz stūr', tad kraujas akai kopā. Tikai tā var sasildīties.

Misis Makeligota. Nāc šurp, bērniņ! Lien apakšā, lai šie tevi silda!

Sņaucers. Bez desmit divi. Nu, nevilksies tak šitā nakts mūžīgi.

Misters Tolboiss (skandē). "Es esmu kā izliets ūdens, visi mani kauli ir kā salauzti, mana sirds manās miesās ir kā izkusis vasks!…" ( Visi atkal sakraujas uz sola. liet temperatūra nu jau vairs nav tālu no nulles, un vējš kļuvis asāks. Cilvēki bāž vēja dzeldetās sejas kaudzē kā sivēni, kas cīnās par matēs pupu. Aizmigt izdodas tikai uz sekundēm, un sapņi kļūst aplamāki, satraucošāki un murgaināki. Brīžiem visi deviņi runā gandrīz normāli, brīžiem spēj pat pasmieties par savu stāvokli, bet brīžiem spiežas kopā kā neprātā un sāpēs vaid. Misters Tolboiss pēkšņi zaudē spēkus, un viņa monologs kļūst nesakarīgs. Viņš savas kuplās miesas uzkrauj virsū pārējiem, tos gandrīz nosmacēdams. Kaudze atšķetinās. Daži paliek uzsola, daži nolaižas zemē un sabrūk pie parapeta vai citiem uz ceļiem. Ierodas policists un ceļ augšā zemē gulošos. Tie uzslienas un sabrūk atkal, tiklīdz policists ir prom. No visiem desmit cilvēkiem dzirdama vien krākšana, kas grūti atšķirama no vaidiem. Galvas tiem klanas kā porcelāna ķīniešiem, iemiegot un atkal pamostoties tikpat regulārā ritmā, kā tikšk pulkstenis. Kaut kur nosit trīs. No laukumu austrumu gala kā trompete atskan balss: "Zēni! Augšā! Avīzes klāt!")

Cārlijs (uzrāvies no miega). Sasodītās avīzes! Rudais, aiziet! Skrien, ko nagi nes!

( Viņi skrien vai neveikli šļūc, cik ātri vien spēj, uz laukuma stūri, kur trīs jaunieši dala liekas reklāmlapas, ko rīta avīzes atvēl labdarībai. Cārlijs un Rudais atgriežas ar biezu žūksni tādu lapu. Tieci lielākā auguma vīrieši cieši saspiežas uz sola, Kurlis un četras sievietes iesēžas tiem klēpi; tad, pieliekot lielas pūles (tas jādara no iekšpuses), viņi ietinas vairākās kārtās papīra un aizbalza tā malas aiz kakla vai krūtīm, vai starp pleciem un sola atzveltni, līdz izveidojas tāds kā milzu kokons. Beigās arā paliek tikai galvas un kāju lejas dala. Galvās uzbāž papīra kapuces. Avīžu klājiens pastāvīgi jūk ārā, ik pa brīdim ielaižot kadu aukstu vēja brāzmu, tomēr nu jau ir iespējams vienā paņēmienā nogulēt pat piecas minūtes. Sajā laikā — starp trijiem un pieciem no rita — policisti gulētājus laukumā parasti netraucē. Visiem izdodas tikt pie kadas drusciņas siltuma, kas sasniedz pat kājas. Zem papīra segas paslepus tiek apglāstītas sievietes. Bet Dorotija ir jau tādā stāvoklī, ka viņai viss vienalga.

Ceturksni pēc četriem papīrs ir jau saburznits un saplēsts driskās, un sēdus stāvoklī paciest aukstumu vairs nav iespējams. Cilvēki raušas augšā, lādas; jūtot, ka kājas nedaudz atpūtušās, sāk pa pāriem lumpačot šurpu turpu, ik pa brīdim pagurumā apstājoties. Visi vēderi nu aiz bada ir sarāvušies čokura. Tiek atrauta vaļā Rudajam piederošā kondensētā piena kārba un tās saturs aprīts — visi mērcē tajā pirkstus un laiza. Tie, kuriem nav ne penija, pamet laukumu un dodas uz Grīnparku, kur tos liks mierā līdz septiņiem. Tie, kuriem ir kaut puspenijs, dodas uz Vilkinsa kafejnīcu, kas atrodas netālu no Ceringkrosroudas. Visi labi zina, ka tā vērsies va(ā tikai piecos, tomēr jau bez divdesmit piecos pie durvīm salasījies pūlis.)

Misis Makeligota. Tev vēl ir tavs puspenijs, dārgā? Vairāk par četriem uz vien' tējas krūz' šie nelaidis iekšā, gauneri tādi.

Misters Tolboiss (dzied). "Rītausmas sa-ārtās debesis…"

Rudais. Oho, tas brīsniņš zem avīzēm bij' varen svētīgs. (Dzied.) Bet es dejoju ar as'rām acīs…

Cārlijs. Hci, veči, veči! Palūr' nu pa log'! Kā rūts siltumā raso! Tējas katli tūlīt vārīsies, un skat, kur kaudzes ar grauzdētu maizi un šķiņķa sviestmaizes, un čurkstošas desas pannā! Vai no skatīšanās vien vēders nemet kūleņus?

Dorotija. Man ir penijs. Ar to tējai laikam nepietiek, vai ne?

Sņaucers. Kādas tur šorīt desas, ja pa visiem kopā tikai četri pensi. Labi, ja sanāks puskrūze tējas un viens sūda virtulis. Tāds, redz, mums brokasts!

Misis Makeligota. Nevaj'g tev vienam pašam veselu krūzi. Man ir puspenijs un Tētukam ar', kopā ar tavu peniju mums pa trijiem sanāk krūze. Šim gan vātis uz lūpām, bet — liela muiža! Dzers no tās puses, kur osa.

(Pulkstenis nosit bez ceturkšņa pieci.)

Misis Bendigo. Varu saderēt, ka mans vecais brokastīs rij doršu. Kaut viņš aizrītos!

rudais (dzied). "Bet es dejoju ar as'rām acīs…"

Misters Tolboiss (dzied). "Rīta agrumā mana dziesma celsies pie Tevis!"

Misis Makeligota. Šamā vietā var bišķi pasnaust, tas ir viens liels labums. Līdz septiņiem te ļauj nolikt galv' uz gald' un brīsniņu noraut." Mums, laukuma klenderiem, tas ir kā no Dicv'.

CArlijs (slienājas kā suns). Desas! Pārākās desiņas! Karstmaizes ar sieru! Svaigi grauzdētas, pilošas šķēles! Divas collas biezs romšteks ar čipsiem un pinti vecā, labā bairīša! Ak jēziņ! (Viņš metas uz priekšu, izspraucas cauri pūlim un rausta stikla durvju rokturi. Tad arī visi gaidītāji, kādi četrdesmit cilvēki, saviļņojas un mēģina atvērt durvis, bet tās no iekšpuses tura ciet misters Vilkinss, kafejnīcas īpašnieks, un caur stiklu viņiem draud. Daži piespiež pie loga krūtis un sejas, ka sildīdamies. Ar skaļu hallo! no blakus ieliņas iznirst Florija ar četrām meitenēm, visas diezgan svaigas, jo daļu nakts pavadījušas gultā. Viņām seko bariņš puišu zilos uzvalkos. Viņi ar tādu sparu no aizmugures grūž gaidītājus, ka durvis gandrīz neiztur. Misters Vilkinss pārskaities atrauj tās vaļā un atstumj atpakaļ nepacietīgākos. Saltajā gaisā izplūst desiņu, žāvētu siļķu, kafijas un karstas maizes smarža.)

Puišu balsis no aizmugures. Velna milti, kāpēc šis nevar taisīt vaļā pirms pieciem? Tēju vajag, rīkles galīgi izkaltušas! Gāž ārā tās sasodītās durvis! (Utt., utt.)

Misters Vilkinss. Atpakaļ! Atpakaļ, jūs visi! Vai arī, goda vārds, neviens no jums šorīt iekšā netiks!

Meiteņu balsis no aizmugures. Mis-tcr Vil-kins! Mis ter Vil-kins! Esi nu tik labiņš un laid mūs iekšā! Dabūsi buču par baltu velti. Esi tak cilvēks! (Utt., utt.)

Misters Vii.kinss. Atkāpieties! Pirms pieciem mēs vaļā neveram, un jūs to ļoti labi zināt. (Aizcērt durvis.)

Misis Makeligota. Ak jēziņ, sitās gan ir pašas garākās desmit minūtes pa visu baigo nakti! Nu, lai, atpūtināš' vēl drusku vecās kāj's. (Aptupstas pa ogļraču modei. Daudzi seko viņas piemēram.)

Rudais. Vai kādam ir puspenijs? Sametam vienam virtulim, piecdesmit — piecdesmit!

Puišu balsis (imitē militāru maršu, tad dzied). ""Iepūt man!" Tā spēlē muzikanti. "Iepūt man!" To vēlu arī tev!"

Dorotija (misis Makcligotai). Paskatieties uz mums visiem! Tikai paskatieties! Kādas drēbes! Kādas sejas!

Misis Bkndigo. Neņem ļaunā, bet pati jau ari neesi nekāda Grēta Garbo.

Misis VēINA. Kauc kas traks, kā laiks velkas, kad tev, cilvēkam, jāgaida uz tēju, vai ne?

Misters Tolboiss (skandē). "Tiešām, putekļos nospiesta ir mūsu dvēsele, mūsu miesa līp pie pīšļiem!"

CArlijs. Kipcri! [31] veselām kaudzēm! Pat caur stiklu var saost!

Rudais (dzied). "Bet es dejoju — ar as'rām acīs, jo meiča manās rokās — neesi tu!"

(Paiet kāds laiks. Pulkstenis nosit pieci. Skiet, ka gaidīta jau vesela mūžība. Tad durvis pēkšņi atdarās, un cilvēki gāžas iekšā, lai ātrāk ieņemtu stūru galdiņus. Gandrīz ģībdami karstajā gaisā, tie atkrīt krēslos un izlaižas uz galdiem, ar katru poru uzsūkdami siltumu un ēdienu smaržu.)

Misters Vii.kinss. Klausieties, jūs! Pieņemu, ka noteikumus visi zina. Lai šorīt nebūtu nekādu fokus-pokus! Guliet līdz septiņiem, ja gribat,

bet, ja pēc tam vēl redzēšu kādu aizmigušu, tas tiks izmests pa durvīm aiz krāgas. Meitenes, sāciet dalīt tēju!

Apdullinošs balsu koris. Divas tējas šite! Lielo tēju un virtuli mums četriem! Kiperus! Mis-ter Vil-kins! Kā nāk desas? Divas šķēles! Mister Vil-kins! Smēķu papīrs ir? Ki-pe-rus! (LJtt., utt.)

Misters Vilkinss. Aizverieties, klusāk! Izbeidziet klaigāšanu, citādi nevienu neapkalpošu.

Misis Makeligota. Dārgā, vai jūti, kā asinis kājās atkal sāk riņķot?

Misis Veina. Viņš nu gan rupji izrunājas, vai ne? Nemaz neuzvedas, kā džentlmenim pieklātos.

Sņaucers. Šis te i' baigais Bada Kakts, lai Dievs nogrābstās! Vellos, kā tagad derētu pārīt's tādu desu!

Ielenes (korī). Kiperus šurp! Ašāk, ašāk! Mis-ter Vil-kins! Kiperus visai kompānijai! Un vienu virtuli!

CĀRLIJS. Pusi ar' ne! Šorīt jāpietiek ar smaržu vien. Tomēr labāk būt šite, nekā tajā sūdīgajā laukumā.

Rudais. Ei, Kurli! Savu pusi esi dabūj's. Dod šu' to sasodīto krūzi!

Misters Tolboiss (skandē). "Tad mūsu mute bija pilna smieklu un mūsu mēle pilna gaviļu!…"

Misis Makeligota. Ak kungs, acis pašas krīt ciet. Redz, ko dara šitais karstums.

Misters Vilkinss. Beidziet dziedāt! Jūs zināt noteikumus.

Ielenes (korī). Ki-pe-rus!

šņaucers. Un tos sauc par virtuļiem? Auksti! Šķebcna dūša no tādiem.

tētuks. Pat tēja, ko te dod, tāds pelēks ūdentiņš vien ir. (Atraugājas.)

Cārlijs. Labāk liecies uz auss un nedomā. Sapņo par feinu gaļas šķēli ar divēju dārzeņu piedevu. Nu — galvas uz galda un iegrozās ērtāk!

Misis Makeligota. Atspiedies pret manu plecu, dārgā! Man tak bišķi vairāk miesas uz kauliem nekā tev.

Rudais. Par vienu smēķi cs tagad dotu labu naudu, ja man tāda būtu.

Čārlijs. Nu, sarūmējas! Piespied galvu manējai, Šņaucer! Tā. Jēzus Marija, cik saldi tūlīt dusēšu!

(Viņiem garam aiznes trauku ar kūpošiem kiperiem, kas domāts ieleņu galdam.)

Šņauckrs (miegaini). Vēl vairāk kiperu! Diezin, cik reižu šai vaj'dzējis likties slīpi, lai samaksātu par tādu lērumu.

Misis Makki.igota (pusmiegā). Tāda cemme, tāda baigā cemme, ka Maikls toreiz aizlaidās, pameta mani, un vēl ar bēbi uz rokām…

Misis Bkndigo (nikni, ar pirkstu pārmetoši uz kiperu šķīri radīdama). Paskat, meitenes! Paskat tikai! Kiperi'. Vai no tā asinis nesāk vārīties? Vai mēs varam brokastīs ēst kiperus, meitenes, ko? Draņķa ielenes tos rij tādā ātrumā, ka spēj tik pieražot, bet mēs četras te ar vienu tēju un laimīgas par to pašu! Kiperi!

Misters Tolboiss (kā no kanceles). Tā ir grēka alga — kiperi.

Rudais. Nepūt man ģīmī, Kurli! Tas nav ciešams.

Čārlijs (miegā). Cārlzs-Gudrais-dzērumā-un-ricībnespējīgs-dzērumā?jā-seši-šiliņi-tālāk-nākošais\

Do roti ja (misis FJigotai pie krūtīm pieglaudušies). Ak, tavu prieku, tavu prieku!…

(Visi guļ.)

II

Un tā tas turpinās.

Dorotija šo dzīvi izturēja desmit dienas — precīzāk deviņas dienas un desmit naktis. Ko citu gan viņa varēja darīt? Tēvs acīmredzot bija pametis viņu likteņa varā, un, kaut arī viņai Londonā bija draugi, kuri būtu gatavi palīdzēt, pēc visa notikušā jeb tā, kas tika uzskatīts par notikušu, viņa neuzdrošinājās pie tiem griezties. Tāpat kā neuzdrošinājās vērsties oficiālās labdarības organizācijās, jo tad atklātos viņas īstais vārds un droši vien atkal atsāktos skandāls par "mācītāja meitu".

Tā nu viņa palika Londonā un piepulcējās dīvainai brālībai, retai, tomēr nekad pilnībā neiznīkstošai tādu sieviešu brālībai, kurām nav ne naudas, ne māju, bet kuras tik izmisīgi cenšas to slēpt, ka reizēm tas gandrīz izdodas; aukstajās rītausmās viņas mazgā seju dzeramā ūdens strūklaciņās un pēc negulētas nakts rūpīgi sakārto drēbes, izturas atturīgi un ar cieņu, tā ka tikai sejas, kurās iedegums nespēj noslēpt bālumu, skaidri liecina par viņu nabadzību. Taču viņa nespēja kļūt par rūdītu ubadzi kā vairums sastapto sieviešu. Pirmās divdesmit četras stundas Trafalgaras laukumā viņa aizvadīja pilnīgi neēdusi un izdzērusi tikai vienu krūzi tējas naktī un trešdaļu krūzes no rīta Vilkinsa kafejnīcā. Taču vakarā, bada dzīta un citu piemēra iedrošināta, viņa piegāja pie nepazīstamas sievietes un, ar grūtībām dabūjot pār lūpām vārdus, sacīja: "Lūdzu, kundze, vai jūs nevarētu iedot man divus pensus? Kopš vakardienas neesmu neko ēdusi." Sieviete iepleta acis, taču atvēra maciņu un iedeva viņai trīs pensus. Dorotija to nezināja, bet viņas izglītota cilvēka valoda, kas neļāva dabūt kalpones darbu, bija nepārvērtējams pluss viņai kā ubadzei.

Pēc tam viņa aptvēra, ka patiesībā ir ļoti viegli saubagot dienišķo šiliņu, kas nepieciešams, lai paliktu pie dzīvības. Un tomēr viņa lūdza naudu vien tad, kad izsalkums kļuva neizturams un kad bija vajadzīgs tik vērtīgais penijs, kas no rītiem kalpoja par caurlaidi Vilkinsa kafejnīcā, jo sajūta tcica, ka ubagot nedrīkst. Ceļā uz apiņu laukiem kopā ar Nobiju viņa bija diedelējusi bez bailēm un sirdsapziņas pārmetumiem. Bet toreiz bija citādi; viņa neapzinājās, ko dara. Tagad, tikai būdama galīgā badā, viņa spēja sadūšoties un izlūgties pāris grašus no kādas draudzīga izskata sievietes. Protams, viņa uzrunāja tikai sievietes. Tikai vienu pašu reizi viņa mēģināja griezties pie vīrieša, bet pēc tam — nekad.

Kas attiecas uz pārējo, tad viņa sāka pierast pie šādas dzīves, pie bezgalīgajām naktīm bez miega, pie aukstuma, netīrības, garlaicības un briesmīgā, laukumā valdošā komunisma. Pēc pāris dienām viņa vairs nejuta ne mazāko pārsteigumu par savu stāvokli. Tāpat kā citi visapkārt viņa šo necilvēcīgo eksistenci bija sākusi pieņemt par normālu. Mulsais trulums, kura varā viņa atradās ceļā uz apiņu laukiem, bija atgriezies un kļuvis vēl izteiktāks. Tas ir parasts simptoms bezmiegam un vēl jo vairāk dzīvei zem klajas debess. Pastāvīga uzturēšanās ārā, iespēja atrasties zem jumta nc ilgāk kā uz stundu vai divām notrulina uztveri tāpat kā ļoti spoža gaisma redzi vai nepārtraukts troksnis — dzirdi. Cilvēks kaut ko dara un plāno, un cieš, tomēr visu laiku ir sajūta, ka pasaule ap viņu nav īsti reāla, nav īsti fokusā. Šī pasaule, kā iekšējā, tā ārējā, kļūst arvien miglaināka, līdz sāk līdzināties sapnim.

Pa šo laiku policisti bija viņu jau ievērojuši. Laukumā ļaudis pastāvīgi nāk un iet, vairāk vai mazāk neievēroti. Tie uzrodas no kaut kurienes ar savām paunām, apmetas tur uz dažām dienām un naktīm, bet pēc tam pazūd tikpat mīklaini kā parādījušies. Ja tu uzturies tur ilgāk par nedēļu, policisti tevi ieskaitīs profesionālu ubagu kategorijā un agrāk vai vēlāk arestēs. Ubagošanas aizlieguma likuma ievērošanu viņi nespēj nodrošināt regulāri, taču laiku pa laikam sarīko pēkšņus reidus un aiztur pa kādam no tiem, kurus jau iepriekš ievērojuši. Un tā notika arī ar Dorotiju.

Kādu vakaru viņa tika "savākta" kopā ar misis Eligotu un kādu trešo sievieti, kuras vārdu viņa nezināja. Zaudējušas piesardzību, viņas bija uzrunājušas kādu nejauku vecu lēdiju ar zirga ģīmi, kura taisnā ceļā devās pie tuvākā policista un viņas nosūdzēja.

Dorotija par to pārāk nesatraucās. Viss viņai tagad atgādināja sapni — vecās, nejaukās dāmas apsūdzošā seja, gājiens uz policijas iecirkni kopā ar jaunu policistu, kura roka maigi, gandrīz vai godbijīgi turēja viņu aiz elkoņa; un tad balti flīzētā kamera un tēvišķīgais seržants, kurš caur durvju režģi sniedza viņai tējas krūzi un deva padomu tiesā atzīt sevi par vainīgu, jo tad spriedums nebūšot pārāk bargs. Blakus kamerā misis Makeligota lamāja seržantu, sauca viņu par baigo maitu un tad pusi nakts aizvadīja, apraudot savu likteni. Bet Dorotijai nebija nekādu emociju, tikai neskaidra atvieglojuma sajūta par iespēju atrasties tik tīrā un siltā vietā. Viņa tūlīt nolikās guļamnārā, kas bija piestiprināta pie sienas kā plaukts, būdama tik nogurusi, ka pat apsegties nejaudāja, un nepakustējusies nogulēja desmit stundas. Savu stāvokli aptvert viņa sāka tikai nākamajā rītā, kad Melnā Berta strauji pieripoja pie Oldstritas Policijas tiesas nama, pieciem pļēguriem aurojot "Adcstefīdeles"x.

1 Jus, ticīgie, nāciet. (Latīņu vai.)

CETURTĀ DAĻA

I

Pieņemdama, ka tēvs apzināti ļauj viņai nomirt uz ielas badā, Dorotija bija pret viņu netaisna. Viņš bija mēģinājis uzņemt ar meitu sakarus — tikai pa apkārtceļiem un ne pašā labākajā veidā.

Uzzinot par Dorotijas pazušanu, viņa pirmā reakcija bija patiesas dusmas. Ap astoņiem no rīta, kad viņš jau sāka brīnīties, kur paliek karstais ūdens viņa tualetei, guļamistabā bija ienākusi Ellena un pārbiedētā balsī paziņojusi:

"Lūdzu, ser, mis Dorotijas nav mājā. Es viņ' nekur nevar' atrast!"

"Ko?" pārjautāja mācītājs.

"Mājā viņas nav, ser! Un savā gultā ar' nav gulēj'sc. Es domā, ser, ka viņa ir prom, ser!"

"Prom!" iesaucās mācītājs, piesliedamies gultā sēdus. "Ko nozīmē — promV

"Nu, ser, mandomāt, viņa ir aizbēguse no mājas, ser!"

"Aizbēgusi no mājas! Sajā agrajā stundā? Un kas būs ar manām brokastīm?"

Kad mācītājs nokāpa lejā — neskuvies, jo nebija karstā ūdens — Ellena jau bija aizgājusi uz pilsētu neauglīgos Dorotijas meklējumos. Pagāja stunda, bet viņa neatgriezās. Tāpēc notika kaut kas briesmīgs un līdz šim nepiedzīvots — kaut kas līdz kapa malai neaizmirstams — mācītājs bija spiests pats gādāt sev brokastis. Jā, patiešām, spiests noņemties ar prastu, melnu tējkannu un ar savām priestera rokām griezt dāņu bekonu.

Tas, protams, nocietināja viņa sirdi pret Dorotiju uz visiem laikiem. Pārējā diena pagāja, niknojoties par laikā nepasniegtām maltītēm, tāpēc neatlika laika pajautāt sev, kāpēc meita pazudusi un vai viņai nav atgadījusies kāda nelaime. Galvenais, ka sasodītā meitene (viņš vairākas reizes atkārtoja "sasodītā meitene" un gandrīz jau izteicās vēl spēcīgāk) bija pazudusi un līdz ar to izjaukusi visu mājas kārtību. Taču nākamajā dienā šis jautājums kļuva neatliekams, jo misis Semprila pa visām malām izplatīja savu stāstu par aizbēgšanu. Protams, ka mācītājs to kategoriski noliedza, taču sirdī saglabājās slepenas aizdomas, ka tā varētu būt taisnība. Uz tādu rīcību, viņš tagad atzina, Dorotija varētu būt spējīga. Meitene, kura pēkšņi pamet māju, pat nepadomājot par tēva brokastīm, bija spējīga uz visu.

Divas dienas vēlāk stāstu jau bija pārtvēruši laikraksti, un Naiphilā ieradās kāds jauns, okšķerigs reportieris uzdot jautājumus. Mācītājs visu vēl vairāk sabojāja, nikni atteikdamies ar viņu runāt, tāpēc misis Semprilas versija bija vienīgā, kas iekļuva avīžu slejās. Kādu nedēļu, kamēr presei vēl nebija apnicis stāsts par Dorotiju un tā vietā nebija nācis Temzas grīvā redzētais plcziozaurs, mācītājs baudīja bēdīgi slavena cilvēka likteni. Viņš nevarēja atvērt gandrīz nevienu avīzi, lai neieraudzītu tādus kliedzošus virsrakstus kā "Mācītāja meita. Tālāki atklājumi" vai "Mācītāja meita. Redzēta Vīnē apšaubāmas slavas kabarejā". Un galu galā svētdienas Spybole parādījās raksts, kurš sākās ar vārdiem "Kādā Safolkas mācītājmājā vecs, ciešanu salauzts vīrs sēž, akli vērdamies sienā…" un bija tik neciešams, ka mācītājs griezās pie sava jurista, lai apsvērtu lietas ierosināšanu par goda un cieņas aizskārumu. Taču jurists to neatbalstīja; spriedums varētu būt labvēlīgs, taču tas noteikti novestu pie vēl lielākas publicitātes. Tā nu mācītājs nedarīja neko, un viņa dusmas uz Dorotiju, kura bija viņam sagādājusi šādu neslavu, sasniedza līmeni, kad piedošana vairs nav iespējama.

Pēc tam no Dorotijas pienāca trīs vēstules ar paskaidrojumiem par notikušo. Protams, mācītājs nekad līdz galam nenoticēja, ka Dorotija zaudējusi atmiņu. Tas bija pārāk nepārliecinošs stāsts. Viņš uzskatīja, ka meita vai nu bija aizbēgusi ar misteru Vorbērtonu, vai ļāvusies kādam citam līdzīgam piedzīvojumam un galu galā bez graša kabatā nonākusi Kentā; tāpēc — un tāds bija viņa negrozāms lēmums, kuru nekādi argumenti nekad neiespaidos, — lai kas arī būtu noticis, tā bija tikai un vienīgi viņas pašas vaina. Pirmo vēstuli viņš rakstīja nevis Dorotijai, bet savam brālēnam Tomam, baronetam. Cilvēkam ar mācītāja audzināšanu šķita pats par sevi saprotams, ka nopietnās grūtībās pēc palīdzības jāvēršas pie kāda bagāta radinieka. Ar brālēnu viņš nebija pārmijis ne vārda jau piecpadsmit gadu kopš ķildas par tādu sīkumu kā neatdotas piecdesmit mārciņas; taču viņš rakstīja ar paļāvību, lūgdams seru Tomasu, ja iespējams, sazināties ar Dorotiju un atrast viņai Londonā kādu darbu. Jo pats par sevi saprotams, ka pēc visa notikušā nevarēja būt ne runas par viņas atgriešanos Naiphilā.

Drīz vien pēc tam no Dorotijas pienāca vēl divas izmisuma pilnas vēstules, kurās viņa rakstīja, ka drīz būs pilnīgā badā, un lūdza aizsūtīt viņai naudu. Tās mācītāju darīja nemierīgu. Viņš sāka apjaust — pirmo reizi mūžā tik tālu aizdomādamies — ka ir iespējams būt badā, ja tev nav naudas. Tāpēc, nepilnu nedēļu apdomājies, viņš pārdeva dažas akcijas un aizsūtīja brālēnam čeku par desmit mārciņām ar lūgumu atdot to Dorotijai, tiklīdz viņa parādīsies. Tajā pašā laikā viņš uzrakstīja arī saltu vēstuli Dorotijai pašai, dodams padomu vērsties pie sera Tomasa Hēra. Taču pagāja vēl vairākas dienas, līdz vēstule tika nosūtīta, jo mācītājs nevarēja saņemties adresēt to Ellenai Milboro — viņam bija neskaidra nojausma, ka neīsta vārda lietošana varētu būt pretlikumīga — un tā, protams, viņš bija vilcinājies pārāk ilgi. Kad vēstule nonāca "pie Mērijas", Dorotija jau bija uz ielas.

Sers Tomass Hērs bija atraitnis, labsirdīgs, pastulbs, gadus sešdesmit piecus vecs vīrs ar platu, sārtu seju un uzskrullētām ūsām. Par viņa gaumi liecināja uzticība rūtotiem mēteļiem un katliņiem ar uzlocītām malām, kas reiz tika uzskatīti par īpaši elegantiem un bija pēdējais modes kliedziens pirms četrdesmit gadiem. Pirmajā acu uzmetienā radās iespaids, ka viņš rūpīgi maskējas, tēlodams deviņpadsmitā gadsimta beigu kavalērijas virsnieku, kura tēls neglābjami saistās ar spēļu kauliņiem, brendiju un sodu, divriču ekipāžu zvaniņu šķindu, leģendāriem kriketa varoņiem un Lotiju Kolinsu ar viņas dziedāto slaveno šlāgeri "Tararabūm-dī-ei". Bet viņa raksturīgākā īpašība bija neizmērojams garīgs trulums. Viņš bija viens no tiem, kas pastāvīgi atkārto "vai zin'" un "ko tu neteiksi!" un katru teikumu atstāj pusratā. Kad viņš bija neziņā vai neizpratnē, ūsas it kā padevās uz priekšu, darot viņu līdzīgu labdabīgai, bet ārkārtīgi stulbai garnelei.

Kas attiecas uz sera Tomasa paša vēlmēm, tad viņš nepavisam nebija noskaņots palīdzēt saviem brālēniem, jo Dorotiju viņš nekad vaigā nebija redzējis un mācītāju uzskatīja par īpaši nepievilcīga tipa diedelējošu, nabadzīgu radinieku. Ber pēdējā laikā skandāls ap "mācītāja meitu" bija pieņēmis tādus apmērus, ka ilgāk tas vairs nebija ciešams. Nelaimīgā kārtā Dorotijai bija tāds pats uzvārds kā viņam, tāpēc pēdējās divas nedēļas šis fakts bija galīgi sagandējis viņam dzīvi, un viņš paredzēja tam vēl tālākas un nepatīkamākas sekas, ja arī turpmāk viņai ļaus klīst savā vaļā. Un tā, dodamies prom no Londonas uz fazānu medībām, viņš pasauca savu virssulaini, kurš bija arī viņa uzticības persona un padomdevējs, lai noturētu kara apspriedi.

"Pie joda, Blit, klausies!" sacīja sers Tomass savā garneliskajā manierē (Blits bija virssulaiņa uzvārds). "Droši vien avīzēs esi redzējis visu to šļuru? To "mācītāja meitas" skandālu? Par manu sasodīto brāļameitu."

Blits bija neliela auguma vīriņš ar asi izteiktiem sejas pantiem un balsi, kas vienmēr palika čukstu līmenī. Tā bija tika klusa, cik vien var būt, tomēr saglabājot tiesības saukties par balsi. Tikai vērojot viņa lūpas un ļoti uzmanīgi klausoties, varēja uztvert sacīto. Šajā gadījumā lūpas pauda, ka Dorotija neesot vis sera Tomasa brāļa, bet gan brālēna meita.

"Ko, brālēna meita?" brīnījās sers Tomass. "Nu, pareizi, velns parāvis! Tagad klausies, Blit, ko teikšu, — ir laiks dabūt ciet šo sasodīto skuķi un ielikt aiz atslēgas. Saproti? Dabūt viņu ciet, pirms nesākas vēl lielākas nepatikšanas. Domāju, ka viņa klaiņo tepat pa Londonu. Kā vislabāk tikt uz pēdām? Caur policiju? Privātdetektīviem, vai tamlīdzīgi? Ko saki — vai mēs to varam?"

Blita lūpas pauda nosodījumu. Būšot iespējams, šķiet, tā viņš teica, sadzīt rokā Dorotiju bez policijas palīdzības un lieka, nepatīkama trokšņa.

"Malacis!" sacīja sers Tomass. "Tad ķeries pie lietas! Vienalga, ko tas maksā. Kaut piecdesmit mārciņu, lai tikai tas "mācītāja meitas" skandāls neatkārtojas. Un, dieva dēļ, Blit," viņš sazvērnieciski piebilda, "kad būsi dabūjis to skuķi rokā, tikai neizlaid no acīm. Ved šurp uz māju un nelaid laukā. Saproti? Turi aiz atslēgas, kamēr es atgriežos. Jo dievs vien zina, ko vēl viņa var nostrādāt."

Protams, sers Tomass nekad nebija Dorotiju redzējis, tāpēc ir piedodams, ka uzskatu par viņu veidoja avīžu ietekmē.

Blitam bija vajadzīga aptuveni nedēļa, lai sadzītu Dorotijai pēdas. Tajā rītā, kad viņa iznāca no policijas tiesas kameras (tiesa piesprieda viņai sodu sešu šiliņu apmērā un sakarā ar maksātnespēju aizturēja vēl uz divpadsmit stundām; misis Eligota kā vairākkārtēja likumpārkāpēja dabūja septiņas dienas), Blits piegāja viņai klāt, par sprīdi pacēla savu katliņu un neskanīgi apjautājās, vai viņa neesot mis Dorotija Hēra. Tikai pēc otrā piegājiena Dorotija saprata, ko viņš saka, un atzinās, ka tiešām ir mis Dorotija Hēra. Tad Blits paskaidroja, ka viņu sūta Dorotijas tēva brālēns, kurš vēlas palīdzēt, un ka viņai nekavējoties jāiet viņam līdzi.

Dorotija viņam sekoja bez vārda runas. Likās dīvaini, ka šis radinieks par viņu pēkšņi ieinteresējies, bet pēdējā laikā notika daudzas dīvainas lietas. Ar autobusu viņi aizbrauca līdz Haidparka stūrim — Blits maksāja par biļetēm —, tad kājām aizgāja līdz lielai, pēc izskata spriežot, dārgai mājai ar aizslēģotiem logiem, kas atradās uz robežas starp Naitsbridžu un Meifcru. Daži pakāpieni uz leju, Blits izvilka atslēgu, un viņi iegāja iekšā. Tā pēc vairāk nekā sešām nedēļām Dorotija atgriezās cienījamā sabiedrībā pa parādes durvīm.

Līdz tēva brālēna pārbraukšanai Dorotija tukšajā mājā pavadīja trīs dienas. Tas bija dīvains, vientulīgs laiks. Mājā bija vairāki kalpotāji, bet viņa neredzēja nevienu citu kā tikai Blitu, kurš atnesa ēdienu un ar viņu parunājās — tāpat neskanīgi, paužot vienlaikus gan cieņu, gan nosodījumu. Viņš vēl nebija izlēmis, vai viņa uzskatāma par ģimenei piederošu jaunu dāmu, vai izglābtu Magdalēnu, tāpēc izturējās pret viņu kā pret kaut ko vidēju starp šīm abām. Mājā valdīja klusināta kapličas gaisotne, kas raksturīga mītnēm saimnieka prombūtnes laikā, tā ka gluži instinktīvi gribējās staigāt uz pirkstgaliem un turēt žalūzijas nolaistas. Dorotija pat neiedrošinājās ieiet kādā no galvenajām istabām. Visu dienu viņa pavadīja putekļainā, nolaistā istabelē ēkas augšstāvā, kas atgādināja savdabīgu muzeju — tajā bija savāktas dažādas greznumlietiņas, iegādātas, sākot ar 1880. gadu. Pirms pieciem gadiem mirusī lēdija Hēra bija čakli vākuši visādus niekus, un pēc viņas nāves to lielākā daļa bija nobāzta šajā istabā. Grūti pateikt, vai dīvainākais priekšmets šajā telpā bija nodzeltējusi 1888. gadā uzņemta Dorotijas tēva fotogrāfija astoņpadsmit gadu vecumā (bet jau tad ar iespaidīgu vaigubārdu), kurā viņš kautrīgi stāv blakus "parastam" velosipēdam; vai arī tā bija maza sandalkoka kārbiņa ar uzrakstu "Maizes gabals, kuram pieskāries Sesils Rouds Sitijas un Dienvidāfrikas banketā 1897. gada jūnijā". Vienīgās grāmatas šajā istabā bija atbaidošas, skolas dāvātas balvas sera Tomasa bērniem — to bija veseli trīs, jaunākais — Dorotijas vecumā.

Acīmredzot kalpotāji bija saņēmuši pavēli nelaist viņu ārā pa durvīm. Bet bija pienācis viņas tēva čeks par desmit mārciņām, un viņai izdevās pierunāt Blitu pārvērst to skaidrā naudā. Tā nu trešajā dienā viņa devās uz veikaliem un iegādājās sev dažus drēbju gabalus — gatavu tvīda kostīmu, žaketi un svārkus, tam pieskaņotu svīteri, cepuri un ļoti lētu apdrukāta mākslīgā zīda kleitu, arī pieklājīgas brūnas kurpes, trīs pārus plānu kokvilnas zeķu, mazu, lētu, neizskatīgu somiņu un pāri pelēku kokvilnas cimdu, kuri pa gabalu izskatījās kā no zamšādas. Par to visu viņa samaksāja astoņas mārciņas desmit šiliņus un neuzdrošinājās izdot vairāk. Apakšveļai, naktskrekliem un mutautiņiem vajadzēs pagaidīt. Galu galā pirmām kārtām jādomā par to, kas redzams visiem.

Sers Tomass ieradās nākamajā dienā un nekad īsti neatguvās no pārsteiguma, ko viņam sagādāja Dorotijas izskats. Viņš bija domājis, ka ieraudzīs nosmiņķētu, nopūderētu špidrilku, kas centīsies viņu pavedināt, kaut — ak vai! — nekādi grēcīgi prieki viņam vairs nebija pa spēkam, un šī laucinieciskā, vecmeitīgā būtne galīgi izsita viņu no sliedēm. Viņam galvā jau bija sākušas veidoties dažas miglainas idejas — varbūt meklēt viņai manikīres vai bukmeikera privātsekretāres darbu, bet nu tas bija jāizmet no prāta. Ik pa brīdim Dorotija juta, ka sers Tomass pēta viņu ar mulsu, trulu skatienu, acīmredzot nespējot savienot šīs meitenes tēlu ar stāstu par romantisku bēgšanu no mājām. Protams, viņa velti pūlējās izskaidrot, ka nekad nav bēgusi. Viņa izklāstīja savu versiju par notikušo, un viņš to uzklausīja ar bruņiniecisku "protams, dārgā, protams!" un pēc tam katrā otrā teikumā sevi nodeva, pauzdams neticību dzirdētajam.

Dažas dienas nekas konkrēts netika darīts. Dorotija turpināja savu vientuļo dzīvi augšstāva istabiņā, un sers Tomass pusdienot pa lielākajai daļai devās uz savu klubu, bet vakaros abu starpā risinājās neaprakstāmi miglainas un izplūdušas pārrunas. Sers Tomass patiešām no sirds vēlējās atrast Dorotijai darbu, bet atcerēties, par ko ir runa, viņš nespēja ilgāk par dažām minūtēm. "Redzi, dārgā," viņš mēdza teikt, "tu taču saproti, ka esmu gatavs tavā labā darīt visu, kas manos spēkos. Dabiski, jo esmu taču tavs rada gabals, tēvocis kā nekā — ko? Ko tu saki? Ne tēvocis? Nu labi, lai būtu! Pie velna! Tēva brālēns, jā, brālēns. Nu tātad, mīļā, ko es teicu?" Kad Dorotija bija viņam palīdzējusi atgriezties pie aizsāktā temata, viņš nāca ar kādu aptuveni šādu ierosinājumu: "Nu, par piemēru, dārgā, kā tev patiktu būt par biedreni kādai vecai dāmai? Nu, tādai vecai lāga dvēselei melnos dūraiņos, reimatisma un artrīta mocītai, kas nomirstot atstās tev mantojumā desmit tūkstošus un rūpes par savu papagaili. Ko, ko?" Bet nekur tālāk viņi tā arī netika. Dorotija vairākkārt viņam atgādināja, ka labprātāk gribētu būt mājkalpotāja vai istabene, bet sers Tomass par to negribēja ne dzirdēt. Šādas idejas atmodināja viņā šķiras instinktu, kas parasti viņa miglainajā apziņā kaut kur pagaisa. "Kā!" viņš protestēja. "Prasta kalpone? Meitene ar tavu audzināšanu? Nē, mana dārgā — nē, nē! Tas neies krastā!"

Bet galu galā viss tomēr tika izkārtots, pie tam pārsteidzoši viegli; to gan neizdarīja sers Tomass, kurš nebija spējīgs neko izkārtot, bet jurists, pie kura viņš pēkšņi bija iedomājies griezties. Un jurists, Dorotiju pat neredzējis, spēja ieteikt viņai darbu. Viņa noteikti varot, tā viņš teica, dabūt skolotājas vietu. To atrast būšot visvieglāk.

Sers Tomass pārnāca mājās ļoti apmierināts ar šo ierosinājumu, kas viņam šķita ārkārtīgi piemērots. (Klusībā viņš domāja, ka Dorotijai ir tipisks skolotājas ģīmis.) Bet pati Dorotija, to dzirdot, pirmajā mirklī bija šausmināta.

"Skolotāja!" viņa iesaucās. "Bet es to nevaru! Esmu pārliecināta, ka neviena skola mani neņems pretī. Nav taču neviena priekšmeta, kuru es spētu mācīt."

"Ko? Kā tad tā? Nespēsi mācīt? Pie joda! Protams, ka spēsi! Kur problēma?"

"Man nepietiks zināšanu! Nekad nevienam neko neesmu mācījusi, vienīgi mājturību gaidām. Skolotājam taču nepieciešama attiecīga izglītība."

"Blēņas! Mācīšana ir pats vieglākais darbs pasaulē. Jāsadod tik ar lineālu pa nagiem. Viņi tur būs priecīgi, ka mazajiem kvaņķiem ābeci māca tāda labi audzināta jauna sieviete kā tu. Tas tev ir īstais robs, mana dārgā, — skola. Tu tai esi kā radīta."

Un par skolmeistariem Dorotija patiešām ari kļuva. Neredzamais jurists nepilnās trijās dienās bija visu izkārtojis. Izrādījās, ka misis Krīvijai, kura vadīja meiteņu dienas skolu Sautbridžas piepilsētā, bija vajadzīga palīdze, un viņa labprāt piekrita uzticēt šo darbu Dorotijai. Kā par to visu varēja tik ātri vienoties un kas tā bija par skolu, kas pieņem darbā pilnīgi nepazīstamu cilvēku, pie tam bez attiecīgas izglītības un semestra vidū, Dorotija nespēja iedomāties. Viņa, protams, nezināja, ka no rokas rokā bija ceļojis piecas mārciņas liels, par prēmiju dēvēts kukulis.

Un tā tieši desmit dienas pēc aresta par ubagošanu Dorotija devās ceļā uz Ringvudas Mājas akadēmiju Brafroudā, Sautbridžā, ar pieklājīgu drēbju pilnu nelielu ceļasomu rokā un četrām mārciņām un desmit šiliņiem makā, jo sers Tomass viņai bija uzdāvinājis desmit mārciņas. Kad viņa domāja par to, cik viegli un ātri bija atrasts šis darbs, un tad atcerējās savus izmisīgos meklējumus pirms trim nedēļām, kontrasts bija graujošs. Spilgtāk nekā jebkad agrāk tas lika viņai apzināties naudas spēku. Un atgādināja arī mistera Vorbērtona iemīļoto teicienu: ja Pāvila 1. vēstules korintiešiem 13. nodaļā vārda "mīlestība" vietā liktu "nauda", šī nodaļa kļūtu daudz nozīmīgāka, nekā ir tagad.

II

sautbr1dža bija atbaidoša nomale desmit vai divpadsmit jūdžu attālumā no Londonas. Brafrouda atradās kaut kur Sautbridžas vidū starp pieticīgu ieliņu labirintiem, kas visas bija tik līdzīgas ar savām dvīņu mājām, saviem ligustru un lauru dzīvžogiem un panīkušiem krūmu stādījumiem ielu krustojumos, ka apmaldīties te bija gandrīz tikpat viegli kā Brazīlijas džungļos. Ne tikai pašas mājas, bet arī to nosaukumi bija grūti atšķirami. Lasot tos uz Brafroudas māju vārtiem, prātā uzmācīgi skanēja dažas pusaizmirstas vārsmas, un, sakopojot domas, atmiņa teica, ka tās ir divas pirmās rindas no Miltona poēmas Lvcidas.

Ringvudas māja bija tumša trīsstāvu dvīņu ēka, celta no dzelteniem ķieģeļiem, un tās pirmā stāva logus aizsedza necirpti un apputējuši lauru krūmi. Virs tiem pie mājas lasādes bija piestiprināta izkārtne, uz kuras ar padzisušiem zelta burtiem stāvēja rakstīts:

RINGVUDAS MĀJAS AKADĒMIJA MEITENĒM Vecums 5 līdz 18 Māca mūziku un dejas Pieprasiet prospektu

Cieši blakus šai izkārtnei mājas otrā pusē atradās vēl viena ar šādu tekstu:

KĀRŠALTONGREINDŽAS VIDUSSKOLA ZĒNIEM Vecums 6 līdz 16 Specialitāte: grāmatvedība un finanšu matemātika Pieprasiet prospektu

Rajons bija pilns ar mazām privātskolām; Brafroudā vien atradās četras. Misis Krivija, Ringvudas Mājas akadēmijas pārzine, un misters Bouldžers, Kāršaltongreindžas skolas pārzinis, atradās kara stāvoklī, kaut nebija konkurenti. Neviens nezināja, kas ir šā naida pamatā, pat misis Krivija un misters Bouldžers ne; viņi to bija mantojuši no abu skolu agrākajiem īpašniekiem. No rīta pēc brokastīm viņi naidā savilktiem ģīmjiem mēdza pastaigāties savos pagalmos, kurus atdalīja ļoti zema sēta, izlikdamies viens otru neredzam.

Ieraugot Ringvudas Mājas akadēmiju, Dorotijai dūša saskrēja papēžos. Viņa nebija cerējusi ieraudzīt neko krāšņu vai pievilcīgu, tomēr gaidījusi kaut ko mazliet labāku par šo noplukušo, drūmo māju bez neviena gaiša loga, kaut pulkstenis jau rādīja pāri astoņiem vakarā. Viņa pieklauvēja pie durvīm, un tās atvēra gara un priekšnama tumsā šķietami kārna sieviete, kuru Dorotija noturēja par kalpotāju, bet kura īstenībā bija pati misis Krivija. Pajautājusi vien atnācējas vārdu un vairāk neko neteikusi, viņa veda Dorotiju augšup pa tumšām kāpnēm uz krēslainu, nekurinātu viesistabu, kur nedaudz palielināja gāzes liesmu lampā, ļaujot saskatīt melnas klavieres, polsterētus, ar astru drānu apvilktus krēslus un dažas nodzeltējušas, rēgainas fotogrāfijas pie sienām.

Misis Krivija bija nepilnus piecdesmit gadus veca, kalsna, ar spēcīgu un stūrainu miesas būvi, strupām, apņēmīgām kustībām, kas liecināja par stipru gribu un, iespējams, atriebīgu raksturu. Kaut arī apģērbs nepavisam nebija ne savalkāts, ne nolaidīgs, visa viņas āriene atstāja tādu kā noplukušu iespaidu, it kā viņa visu mūžu dzīvotu sliktā apgaismojumā; un īgnās, neglītās mutes un atkārušās apakšlūpas izteiksmē kaut kas raisīja salīdzinājumu ar krupi. Viņa runāja asā, pavēlošā balsī ar dialekta pieskaņu, reizēm atkāpjoties no literārās valodas normām. Bija labi redzams, ka šī sieviete skaidri zina, ko grib, un, lai to iegūtu, rīkosies nežēlīgi un bez jebkādām emocijām; tomēr par īstu varmāku viņu nevarēja saukt, kaut kas viņas ārienē liecināja, ka citi cilvēki viņu interesē pārāk maz, lai viņa censtos tos terorizēt, bet bija skaidrs, ka viņa tos katrā ziņā izmantos un tad bez mazākās nožēlas atbrīvosies no tiem, kā aizsviežot nolietotu trauklupatu.

Misis Krivija netērēja vārdus, lai apsveicinātos. Viņa norādīja Dorotijai uz krēslu ar kustību, kas drīzāk pavēlēja, nekā aicināja apsēsties, un tad apsēdās pati, ar plaukstām kaulainos apakšdelmus apņēmusi.

"Es ceru, ka mēs abas labi sapratīsimies, mis Milboro," viņa iesāka savā spalgajā, gandrīz draudīgajā balsī. (Pēc sera Tomasa visgudrā jurista padoma Dorotija bija palikusi pie Ellenas Milboro vārda.) "Un es ceru, ka ar jums man neatkārtosies tās pašas nepatikšanas kā ar divām jūsu priekšgājējām. Jūs rakstījāt, ka pieredzes skolas darbā jums nav, vai ne?"

"Nē, skolā nav," sacīja Dorotija — viņas pieteikuma vēstulē bija sapūstas pīlītes par "privātskolotājas pieredzi".

Misis Krivija noskatījās Dorotijā ir kā apsverot, vai iepazīstināt viņu ar skolas darba noslēpumiem, bet tad atteicās no šīs domas.

"Nu labi, gan redzēsim," viņa teica. "Man jāsaka," viņa žēlabaini piebilda, "ka mūsdienās nav viegli atrast labas, strādīgas palīgskolotājas. Tu maksā tām labu algu, labi pret tām izturies, bet uz pateicību nav ko cerēt. Mana pēdējā — no kuras biju spiesta atbrīvoties — mis Stronga nebija tik slikta mācību darbā; viņai pat bija bakalaura grāds, un ko labāku par to var gribēt, ja nu vienīgi maģistru. Vai jums gadījumā ir kāds no šiem grādiem, mis Milboro?"

"Nē, diemžēl nav," atbildēja Dorotija.

"Žēl gan. Prospekts izskatās daudz labāk, ja skolotāja vārdam var pievienot dažus burtus. Bet būs jāiztiek tāpat. Nedomāju, ka daudzi no mūsu vecākiem zina, ko nozīmē BA [32] , un savu nezināšanu viņi necenšas izrādīt. Ceru, ka franciski jūs taču runājat?"

"Esmu mācījusies franču valodu."

"Nu, tad jau viss kārtībā. Varēsim to ierakstīt prospektā. Nu jā, atgriežoties pie tā, ko teicu, mis Stronga mani apmierināja kā skolotāja, bet ne tajā, ko es saucu par morālo pusi. Mēs te, Ringvudas Mājā, tai pievēršam ļoti lielu uzmanību. Un tieši tā ir ļoti svarīga vecākiem, gan redzēsiet. Tā pirms mis Strongas, mis Brūvere, cieta no rakstura vārguma, kā es to saucu. Viss beidzās ar to, ka reiz viena maza meitene piezagās pie skolotājas galda ar sērkociņu kārbu un aizdedzināja mis Brūvcrcs svārkus. Protams, ka pēc tam es viņu vairs nevarēju paturēt. Taisnību sakot, jau tajā pašā pēcpusdienā es tiku no viņas vaļā. Un bez kādām ieteikuma vēstulēm, varat man ticēt!"

"Jūs gribat teikt, ka izslēdzāt meiteni, kura to izdarīja?" neizpratnē jautāja Dorotija.

"Ko? Meiteni? Ne prātā! Jūs taču nedomāsiet, ka es labprātīgi atteikšos no viņas maksātās skolas naudas? Gribēju teikt, ka atbrīvojos no mis Brūvcrcs, nevis meitenes. Nav jēgas turēt skolotājas, kuras pieļauj tādus bezkaunīgus bērnu izlēcienus. Klasē mums patlaban ir divdesmit viena skolniece, un jūs redzēsiet, ka nepieciešama stingra roka, lai pār tām valdītu.

"Vai jūs pati nemācāt?" jautāja Dorotija.

"Ak, nē!" sacīja misis Krivija gandrīz nicīgi. "Man ir pārāk daudz darāmā, lai izšķiestu savu laiku mācot. Jāuztur māja, un septiņi bērni paliek uz pusdienām — apkopēja mums nāk tikai pa dienu. Bez tam lielākā daļa laika aiziet, ievācot no vecākiem mācību maksu. Galu galā tieši tā taču ir pati svarīgākā, vai ne?"

"Jā, droši vien," sacīja Dorotija.

"Nu, tad mums jāvienojas par algu," turpināja misis Krivija. "Semestra laikā es dodu jums brīvu dzīvokli un ēdienu un maksāju desmit šiliņus nedēļā; brīvdienās — tikai dzīvokli un ēdienu. Veļas mazgāšanai varat izmantot virtuves lielo vara katlu, un katru sestdienas vakaru es iedarbinu gāzes aparātu karstām vannām; nu, teiksim — gandrīz katru sestdienu. Jūs nevarat izmantot šo telpu, kurā atrodamies patlaban, jo tā ir mana pieņemamā istaba, un es nevēlos, lai jūs tērētu gāzi savā guļamistabā. Tāpēc varat lietot rīta istabu, ja ir vajadzība."

"Paldies," sacīja Dorotija.

"Nu, tas tad arī būtu viss. Droši vien esat nogurusi un gribat iet gulēt. Vakariņas taču būsiet paēdusi, vai ne?"

Ar to acīmredzot bija jāsaprot, ka šovakar nekāda ēšana nav paredzēta, tāpēc Dorotija sameloja, sakot "jā", un ar to pašu saruna ari bija galā. Tas bija misis Krīvijai raksturīgi — viņa nekad neveltīja sarunu biedram ne mirkli ilgāk kā nepieciešams. Viņas teiktais bija tik kategorisks, tik konkrēts, ka par sarunu to īstenībā nemaz nevarēja nosaukt. Tas bija tāds kā sarunas skelets, kā dialogs vāji uzrakstītā romānā, kur visi pārāk uzkrītoši runā sev raksturīgā manierē. Jo viņa patiešām nesarunājās šā vārda īstajā nozīmē, tikai īsi savā ķildīgajā tonī pateica to, kas sakāms, un tad atbrīvojās no sarunas biedra cik ātri vien iespējams. Tagad viņa aizveda Dorotiju pa gaiteni uz viņas guļamistabu un iededza gāzes liesmiņu, ne lielāku par ozolzīli, kas izgaismoja drūmu telpu ar šauru gultu, pārsegtu ar baltu vatēto segu, ļodzīgu skapi, vienu krēslu, statīvu ar salti baltu porcelāna bļodu roku mazgāšanai un ūdens krūzi. Tā atgādināja jūrmalā izdodamās guļamistabas, taču tai pietrūka vienas lietas, kas tādai istabai piešķir kaut nedaudz mājīguma un siltuma, — teksta virs gultas.

"Šī ir jūsu istaba," sacīja misis Krivija, "un ceru, ka jūs to uzturēsiet labākā kārtībā nekā mis Stronga. Un, lūdzu, nededziniet gāzi līdz vēlai naktij, jo šķirba zem jūsu durvīm skaidri parādīs, kad jūs to nodzēsīsiet."

Ar šādu atvadu sveicienu viņa atstāja Dorotiju vienu. Istaba bija nomācoši auksta; patiesībā visā mājā valdīja salts drēgnums, it kā kamīni un pavardi tajā tikai retumis tiktu iekurti. Dorotija ierausās gultā, cik drīz vien varēja, jo tā tomēr bija pati siltākā vieta. Izkravājot savas drēbes, viņa uz skapja atrada papes kasti ar ne mazāk kā deviņām tukšām viskija pudelēm — acīmredzot tās bija mis Strongas morālās puses vājuma liecinieces.

Astoņos no rīta Dorotija nokāpa lejā un atrada misis Krīviju jau pie brokastu galda tā sauktajā rita istabā, nelielā telpā blakus virtuvei, kas sākotnēji kalpojusi kā pieliekamais kambaris un trauku mazgātava; misis Krivija to bija pārvērtusi "rīta istabā", pārvietojot izlietni un lielo vara katlu uz virtuvi. Brokastu galds, pārklāts ar raupju galdautu, bija ļoti liels un nepievilcīgi tukšs. Uz galda misis Krīvijai priekšā atradās paplāte ar mazu tējkannu un divām tasēm, šķīvi ar divām stingri saceptām olām un marmelādes trauciņu; pašā vidū, tādā attālumā, ka Dorotija pastiepjoties to varēja aizsniegt, bija trauks ar maizi un sviestu, bet blakus viņas šķīvim, — it kā tas būtu vienīgais, ko viņai var uzticēt, — paliktnis ar garšvielu trauciņiem, kuros rēgojās kaut kas sakaltis un kunkuļains.

"Labrīt, mis Milboro," sacīja misis Krivija. "Uz šo, jūsu pirmo rītu tas neattiecas, bet turpmāk atcerieties, ka vēlos, lai nākat lejā agrāk un palīdzat sagatavot brokastis."

"Man ļoti žēl," sacīja Dorotija.

"Ceru, ka jūs brokastīs labprāt ēdat ceptas olas?" turpināja misis Krivija.

Dorotija steigšus apliecināja, ka viņai ļoti garšo ceptas olas.

"Nu, tad viss kārtībā, jo jums vajadzēs samierināties ar to pašu, ko ēdu es. Tāpēc ceru, ka nebūsit pārāk izvēlīga ēdienu ziņā. Es uzskatu," viņa piebilda, satverdama nazi un dakšiņu, "ka cepta ola garšo daudz labāk, ja pirms ēšanas to sadala gabaliņos."

Viņa sagrieza abas olas šaurās strēmelēs un tad sadalīja tā, ka Dorotijai tika aptuveni divas trešdaļas olas. Ar zināmu piepūli Dorotijai izdevās no savas olu porcijas izspiest kādus sešus kumosus, un tad, paņēmusi šķēli maizes ar sviestu, viņa uzmeta cerīgu skatienu marmelādes trauciņam. Bet misis Krivija sēdēja, savu kreiso, kārno roku ne nu gluži aplikusi tam apkārt, bet tomēr novietojusi tā, it kā baidītos, ka Dorotija varētu iedomāties to sagrābt. Dorotijai pietrūka drosmes, un šīs brokastis viņai pagāja bez marmelādes — jāatzīst gan, tāpat kā daudzas citas nākotnē.

Brokastu laikā misis Krivija vairāk ne vārda neteica, bet drīz vien ārā uz grantētā celiņa bija dzirdami soļi un klasē ieskanējās smalkas balstiņas, ziņojot, ka meitenes jau pulcējas. Viņas nāca iekšā pa sānu durvīm, kas tika atstātas vaļā. Misis Krivija piecēlās no galda un ar troksni sameta visus brokastu traukus uz paplātes. Viņa bija viena no tām sievietēm, kas ar lietām neprot apieties mierīgi un piesardzīgi, viņa visu grūstīja un svaidīja kā poltergeists. Dorotija aiznesa paplāti uz virtuvi, un, kad viņa atgriezās, misis Krivija izņēma no bufetes atvilktnes lētu piezīmju burtnīciņu un atvērtu nolika uz galda.

"Paskatieties uz šo te," viņa sacīja. "Tas ir meiteņu saraksts, kuru esmu jums sagatavojusi. Līdz vakaram jums visi vārdi jāiegaumē." Apslapinājusi pirkstu, viņa pāršķīra trīs lapas: "Vai redzat šos trīs atsevišķos sarakstus šeit?"

"Jā," apliecināja Dorotija.

"Lūk, šos trīs sarakstus jums vajadzēs iemācīties no galvas, lai nešaubīgi zinātu, kuram no tiem katra meitene pieder. Jo jūs nedrīkstat domāt, ka pret visām jāizturas vienādi. Tā tas nav — nepavisam ne. Dažādas meitenes, dažāda attieksme — tāda ir mana sistēma. Vai redzat šos vārdus pirmajā lapā?"

"Jā," Dorotija atkal apstiprināja.

"Nu lūk, šo meiteņu vecāki ir labi maksātāji, kā es tos saucu. Vai saprotat, ko tas nozīmē? Tie maksā skaidrā naudā precīzā termiņā un pa laikam vēl papildus piemet kaut ko klāt. Nevienai no šīm jūs nedrīkstat roku pielikt, nekādā gadījumā. Otrā sarakstā ir vidējie maksātāji. Agrāk vai vēlāk tie samaksā, bet tikai tad, ja tiem pastāvīgi krīt uz nerviem. Šīs meitenes var iepļaukāt, ja tās kļūst bezkaunīgas, bet tikai tā, lai nepaliktu nekādas redzamas pēdas, ko vecāki varētu pamanīt. Mans padoms ir — plēst aiz ausīm. Vai esat kādreiz mēģinājusi?"

"Nē," sacīja Dorotija.

"Mana pieredze rāda, ka tas palīdz vislabāk. Nekādas pēdas nepaliek, bet bērni to nevar ciest. Tālāk — šie te trīs ir sliktie maksātāji.

Parāds iekrājies jau par diviem semestriem, un es gatavojos nosūtīt tiem oficiālu, jurista apstiprinātu vēstuli. Ko jūs darāt ar šiem — man ir pilnīgi vienalga, protams, tādās robežās, lai nav darīšana ar policiju. Nu, tagad varu vest jūs klasē un iepazīstināt. Šo burtnīcu labāk ņemiet līd/i, lai varat tajā katru brīdi ieskatīties un nebūtu nekādas kļūdīšanās."

Viņas iegāja klasē. Tā bija liela telpa ar pelēku tapešu klātām sienām, kuras vēl pelēkākas darīja trūcīgā gaisma, jo sakuplojušie krūmi aizsedza logus un neviens saules stars te nekad neiespīdēja. Pie tukša kamīna stāvēja skolotāja galds, bez tā klasē vēl bija kāds ducis mazu, divvietīgu skolas solu, gaiša tāfele un uz kamīna malas — melns pulkstenis, kas izskatījās kā miniatūrs mauzolejs; bet nekur neredzēja ne kartes, ne attēlus, ne grāmatas, cik Dorotija pirmajā mirklī spēja saskatīt. Vienīgās lietas, kas šo telpu greznoja, ja tā var teikt, bija divas lielas pie sienas piespraustas melna papīra lapas, uz kurām ar krītu skaistā, kali grafiskā rokrakstā bija rakstīts šāds teksts: pirmajā — "Runāšana ir sudrabs, klusēšana — zelts", otrā — "Precizitāte — prinču laipnības izpausme".

Meitenes, skaitā divdesmit viena, jau sēdēja savās vietās. Dzirdot soļu tuvošanos, visas bija apklusušas, un, kad ienāca misis Krivija, tās ierāvās solos kā irbju mazuļi, kad pāri lido vanags. Pa lielākajai daļai tās bija trulas, apātiskas, neveselīgas sejas, un palielinātas mandeles šeit šķita izplatīta parādība. Vecākajām meitenēm varēja būt gadu piecpadsmit, jaunākā bija vēl pavisam maza. Skolai savas uniformas nebija, un dažas meitenes izskatījās gandrīz vai noskrandušas.

"Piecelieties, meitenes!" sacīja misis Krivija, nostājusies pie skolotāja galda. "Sāksim ar rīta lūgšanu."

Meitenes piecēlās, salika rokas un aizvēra acis. Visas kopā vārgās, čiepstošās balsīs viņas pēc misis Krīvijas atkārtoja lūgšanas tekstu, kamēr viņas asās acis šaudījās šurpu turpu, lai pārliecinātos, vai visas dara, kā pavēlēts.

"Visuvarenais un mūžīgais Tēvs," tās pīkstēja, "mēs lūdzamies, lai Tu mūsu mācībām šodien neliedz savu dievišķo gādību. Liec, lai uzvedamies rātni un paklausīgi; nenovērsies no mūsu skolas, lai tā zeltu un plauktu, pieaugot skolēnu skaitam, un būtu labs piemērs visai apkārtnei nevis kauna traips kā dažas citas skolas, kuras Tu pazīsti, ak, Kungs. Dari mūs čaklas un kārtīgas, līdzi mums uzvesties kā īstām dāmām pieklājas, ak, Kungs, lai mēs visādā ziņā varētu staigāt Tavās pēdās — mūsu Kunga Jēzus Kristus vārdā, āmen."

Sī lūgšana bija pašas misis Krīvijas sacerēta. To pabeigušas, meitenes vēl noskaitīja Tēvreizi un tad apsēdās.

"Redziet, meitenes," sacīja misis Krivija, "šī ir jūsu jaunā skolotāja mis Milboro. Kā zināt, mis Strongai vajadzēja mūs negaidīti pamest pēc tam, kad aritmētikas stundas laikā viņai pēkšņi kļuva slikti; un varat man ticēt, esmu aizvadījusi ļoti smagu nedēļu, meklējot jums jaunu skolotāju. Līdz pieņēmu darbā mis Milboro, vajadzēja izskatīt septiņdesmit trīs pieteikumus, un noraidīt tos vajadzēja nepietiekami augstas kvalifikācijas dēļ. Lūdzu, jūs visas, atcerieties un pastāstiet saviem vecākiem — septiņdesmit trīs pieteikumi! Un tā — mis Milboro mācīs jums latīņu un franču valodu, vēsturi, ģeogrāfiju, matemātiku, angļu literatūru un kompozīciju, pareizrakstību, gramatiku, glītrakstīšanu un brivrokas zīmēšanu; un misters Būts, tāpat kā līdz šim, ceturtdienās nodarbosies ar jums ķīmijā. Kāda šodien pēc saraksta ir jūsu pirmā stunda?"

"Vēsture, kundze," nočiepstēja viena vai divas balsis.

"Ļoti labi. Domāju, ka sākumā mis Milboro uzdos jums dažus jautājumus par līdz šim apgūto vēstures vielu. Tad nu saņemieties, jūs visas, lai viņa saprot, ka pūles, kuras pieliktas jūsu izglītošanai, nav bijušas veltīgas. Jūs redzēsiet, mis Milboro, ka meitenes, ja labi grib, var būt gluži attapīgas."

"Esmu pārliecināta, ka tā ir," sacīja Dorotija.

"Nu, tad es jūs atstāšu. Un, meitenes, uzvedieties kā pieklājas! Nemēģiniet izturēties pret mis Milboro tā, kā jūs izturējāties pret mis Brūveri. Viņa to necietīs, es jūs brīdinu. Ja es no šīs telpas dzirdēšu troksni, kādam būs nepatikšanas."

Viņa aplaida apkārt skatienu, kas ietvēra arī Dorotiju, pieļaujot iespēju, ka šis "kāds" varētu būt tieši viņa, un tad izgāja no klases.

Dorotija nostājās meiteņu priekšā. Viņa no tām nebaidījās, jo pārāk bieži bija darbojusies kopā ar bērniem, lai no tiem baidītos, taču nelielas bažas viņu uz brīdi tomēr sagrāba. Uzmācās sajūta, ka viņa krāpjas (kurš skolotājs gan kādā brīdī nav to pazinis?). Pēkšņi viņa skaudri apzinājās to, par ko iepriekš līdz galam nebija aizdomājusies — šo darbu viņa uzņēmusies kā viltvārde bez jebkādām tiesībām uz to. Tagad viņai jāmāca vēsture, un kā vairums "izglītotu" cilvēku viņa patiesībā vēsturi zināja vāji. Būs briesmīgi, viņa nodomāja, ja izrādīsies, ka šīs meitenes par vēsturi zina vairāk nekā viņa! Pirmais jautājums bija piesardzīgs:

"Kādu periodu jūs kopā ar mis Strongu apskatījāt?"

Neviena neatbildēja. Dorotija redzēja, ka vecākās meitenes saskatās, kā šaubīdamās, vai kaut ko teikt, bet tad izlemdamas labāk ciest klusu.

"Nu, līdz kuram laikam jūs tikāt?" viņa jautāja vēlreiz, pieļaudama, ka vārds "periods" bijis par sarežģītu.

Atkal klusums.

"Jūs taču noteikti atcerēsities kaut ko no mācītā. Nosauciet vārdā vismaz dažus cilvēkus no tiem, par kuriem pēdējā vēstures stundā runājāt!"

Atkal saskatīšanās, un tad maza, neizskatīga meitenīte no pirmās rindas, ģērbusies brūnā džemperī un svārkos un ar divās stīvās peļastēs sapītiem matiem miglaini ieminējās: "Tas bija par senajiem britiem." Tad sadūšojās divas citas meitenes un ierunājās abas reizē. Viena teica "Kolumbs", otra — "Napoleons".

Turpmākais ceļš Dorotijai nu iezīmējās jau daudz skaidrāk. Acīmredzot nebija pamata bažām, ka meitenes varētu būt neērti zinošas, kā viņa bija baidījusies; izrādījās, ka faktiski viņas no vēstures nezina neko. Līdz ar šo atklājumu viss lampu drudzis pārgāja. Viņa saprata, ka pirmais solis būs noskaidrot, ko šie bērni zina, ja vispār ko zina. Tāpēc viņa ignorēja stundu plānu un atlikušo rita cēlienu aizvadīja, uzdodot klasei jautājumus par visiem priekšmetiem pēc kārtas. Pabeigusi ar vēsturi (un pietika ar piecām minūtēm, lai tiktu līdz meiteņu vēstures zināšanu pamatiem), Dorotija pārbaudīja viņas ģeogrāfijā, angļu valodas gramatikā, franču valodā, aritmētikā — faktiski visā, ko viņas it kā bija mācījušās. Līdz divpadsmitiem viņa bija izdibinājusi, kaut pilnībā vēl neizmērojusi, meiteņu nezināšanas briesmīgos bezdibeņus.

Jo viņas nezināja neko, absolūti neko — neko, neko, neko, kā dadaisti. l?ija satriecoši, ka pat skolas bērni var būt tik nezinoši. Tikai divas meitenes visā klasē varēja pateikt, vai Zeme griežas ap Sauli vai Saule ap Zemi, un neviena pati nezināja, kurš bija pēdējais karalis pirms Džordža V, kurš sarakstījis "Hamletu", ko nozīmē "vienkāršs daļskaitlis" un kāds okeāns jāšķērso, lai nokļūtu Amerikā, — Atlantijas vai Klusais. Un lielās, piecpadsmitgadīgās meitenes nebija daudz labākas par astoņgadīgajām, vienīgi lasīja viņas veiklāk un rakstīja glītāk. Par to misis Krivija bija parūpējusies. Un, protams, šur tur viņu nezināšanas okeānā pavīdēja mazas, savā starpā nesaistītas zināšanu saliņas; piemēram, atsevišķi panti no dzejoļiem, ko viņas bija mācījušās no galvas, un dažas frāzes franču valodā, piemēram: " Passez-moi le beurre, s'il vous plait" un " Le Jlls du jardinier a perdu son chapeaiCx, ko viņas bija iemācījušās tāpat, kā papagailis mācās teikt "Pollija laba". Nedaudz labākas sekmes kā citos priekšmetos bija aritmētikā. Lielākā daļa prata saskaitīt un atņemt, aptuveni pusei bija kaut kāda nojausma par reizināšanu, un trīs vai četras bija aizcīnījušās pat līdz dalīšanai. Bet tic bija viņu zināšanu griesti, un tālāk jebkurā virzienā pletās necaurredzama tumsa.

Vēl ļaunāk bija tas, ka viņas ne tikai neko nezināja, bet nebija arī radušas atbildēt uz jautājumiem, tā ka bieži vien atbildes no viņām varēja izvilkt tikai ar grūtībām. Skaidrs bija viens — viss zināmais iegaumēts tīri mehāniski, un viņas samulsušas tikai stulbi blenza, ja vajadzēja domāt pašām. Taču nekādu pretestību neviena neizrādīja un acīm redzami centās būt "labas" — pie jauna skolotāja bērni vienmēr ir "labi". Un Dorotija neatlaidās, un pamazām ari bērni kaut nedaudz atbrīvojās vai

1 Pasniedziet, lūdzu, sviestu. Dārznieka dēls pazaudēja savu cepuri. (Franču vai.) vismaz šķita, ka atbrīvojās no savas trulās attieksmes. No saņemtajām atbildēm Dorotijai izdevās iegūt diezgan skaidru priekšstatu par mis Strongas laikā valdošo režīmu.

Izrādījās, ka, lai gan teorētiski tika mācīti visi parastie priekšmeti, nopietnas nodarbības bija notikušas tikai glītrakstīšanā un aritmētikā. Misis Krivija īpašu uzmanību pievērsa glītrakstam. Turklāt milzīgs daudzums laika — šķiet, stunda vai divas katru dienu — tika patērēts bezgala garlaicīgai un nogurdinošai nodarbei, kas saucās "Pārrakstīšana". Tā nozīmēja — norakstīt tekstus no mācību grāmatām vai no tāfeles. Piemēram, mis Stronga sacer kādu īsu, pamācošu "eseju" (vecāko meiteņu burtnīcās atkal un atkal atkārtojās eseja ar nosaukumu "Pavasaris", kas sākās tā: "Nu, kad meitenīgais aprīlis vieglā solī virzās pāri laukiem, kad putni koku zaros jautri čivina un no pumpuriem raisās trausli ziediņi," utt., utt.), un meitenes to glīti pārraksta savās burtnīcās; un uz vecākiem, kuriem burtnīcas pa laikam tiek parādītas, tas, bez šaubām, iedarbojas labvēlīgi. Dorotija sāka saprast, ka viss, kas meitenēm tika mācīts, īstenībā bija adresēts vecākiem. Pārrakstīšana, rokraksta veidošana, franču frāžu formāla iezubrišana — tie bija lēti un viegli paņēmieni, kā radīt iespaidu. Kamēr mazās meitenes pēdējos solos vēl īsti neprata ne lasīt, ne rakstīt, un viena no tām, Mcivisa Viljamsa, drūma izskata vienpadsmitgadīgs bērns ar acīm, kas atradās pārāk tālu viena no otras, neprata pat skaitīt. Šķita, ka iepriekšējā pusotra semestra laikā šis bērns nebija darījis neko citu, kā tikai vilcis ķeksīšus un ķeburus. Viņai bija vairākas ar ķeksīšiem aizpildītas burtnīcas — lapa aiz lapas ar ķekšiem un ķeburiem, kas atgādināja mangroves saknes kādā tropu purvā.

Lai bērnus neaizvainotu, Dorotija centās neizrādīt pārsteigumu par viņu nezināšanu, taču sirdī jutās satriekta un šausmināta. Viņa nebija zinājusi, ka civilizētajā pasaulē vēl eksistē šādas skolas. Visa šīs iestādes gaisotne bija tik dīvaini vecmodīga, ka atgādināja nožēlojamās, mazās privātskoliņas no Viktorijas laikmeta romāniem. Tās nedaudzās mācību grāmatas, kuras klasē tika lietotas, radīja iespaidu, it kā laiks būtu apstājies deviņpadsmitā gadsimta vidū. Tikai trīs no tām bija visiem bērniem. Viena bija šiliņu vērts aritmētikas uzdevumu krājums, izdots pirms Pirmā pasaules kara, taču puslīdz lietojams, otra — drausmīga grāmatcle ar nosaukumu "Britānijas vēsture simt lappusēs", plāns, albuma formāta izdevums cietos, brūnos vākos, kura titullapu rotāja senās Boudīsijas1 portrets ar Britu impērijas karogu greznotos kara ratos. Uz labu laimi atšķīrusi šo grāmatu, Dorotija 91. lappusē lasīja:

Kad Franču revolūcija bija beigusies, imperatora titula uzurpators Napoleons Bonaparts mēģināja nostiprināt savu varu pasaulē, bet, kaut arī guva dažas uzvaras pār armijām Eiropas kontinentā, drīz vien saprata, ka "šaurā, sarkanā līnija"2 izrādījusies nepārvarams šķērslis. Nobeigums tika izspēlēts pie Vaterlo, kur 50 000 britu piespieda bēgt 70 000 francūžu, jo mūsu sabiedrotie prūši uz kauju neieradās laikā. Ar skanīgu britu "urā!" mūsu vīri metās lejā pa nokalni, un ienaidnieku rindas saļodzījās, un tie metās bēgt. Un nu mēs nonākam pie 1832. gada Lielās parlamentārās reformas, pirmās no daudzajām, kas britu brīvību padarīja tādu, kāda tā šodien ir, un izcēla mūs citu, mazāk veiksmīgu nāciju vidū, utt., utt.

Grāmatas izdošanas gads — 1888. Dorotija, kura nekad agrāk nebija saskārusies ar šādu vēstures traktējumu, noraudzījās tajā gandrīz ar šausmām. Bija arī vēl pārsteidzoša, maza "lasāmgrāmata", izdota 1863. gadā. Tā sastāvēja galvenokārt no īsiem Fenimora Kūpera, doktora Votsa un lorda Tenisona darbu fragmentiņiem, bet tās beigās bija ārkārtīgi dīvainas "Piezīmes par dabu" ar kokgriezumu ilustrācijām. Zem kokgriezumā attēlota ziloņa paskaidrojums sīkā drukā vēstīja: "Zilonis

Senas britu cilts vadone, kura sacēlās pret romiešiem 61. g.m.ē.

Metafora, kas apzīmē kādas zemes vājos militāros spēkus, kas tomēr aiztur uzbrucējus.

ir saprātīgs dzīvnieks, kurš vislabāk jūtas palmu ēnā, un, lai gan ir stiprāks par sešiem zirgiem, ļauj sevi vadīt pat mazam bērnam. Viņš pārtiek no banāniem." Un tā tālāk tādā pašā garā par vali, zebru, dzeloņcūku un plankumaino žirafi. Skolotāja galda atvilktnē atradās arī "Skaistais Džo", stāsts par suni, skumja grāmatele ar nosaukumu "Ieskats tālās zemēs" un 1891. gadā izdota franču valodas sarunvārdnīca ar virsrakstu "Viss, kas jums nepieciešams ceļojumā uz Parīzi", kurā pirmā frāze bija: "Aizsicnict man korseti, bet ne pārāk cieši." Klasē nebija ne atlanta, ne ģeometrijā nepieciešamo instrumentu.

Vienpadsmitos sākās desmit minūšu garš starpbrīdis, kura laikā dažas meitenes spēlēja garlaicīgu spēli ar krustiņiem un nullītēm vai strīdējās par penāļiem, bet nedaudzas, pārvarējušas sākotnējo kautrību, sanāca ap Dorotijas galdu aprunāties. Tā Dorotija uzzināja vēl šo to par mis Strongu un viņas mācību metodēm, un par raušanu aiz ausīm, ja burtnīcā gadījies traips. Mis Stronga bijusi ļoti stingra skolotāja, izņemot gadījumus, kad "jutusies slikti", un tas noticis reizes divas nedēļā. Un, jūtoties slikti, viņa dzērusi zāles no mazas, brūnas pudelītes un, kad tās iedarbojušās, uz kādu brīdi kļuvusi pavisam jestra un stāstījusi viņām par savu brāli Kanādā. Bet pēdējā dienā — kad viņai kļuvis slikti aritmētikas stundas laikā — no zālēm kļuvis vēl sliktāk, jo, tās iedzērusi, viņa sākusi dziedāt un tad nokritusi uz galda, un misis Krivijai vajadzējis nēšus iznest viņu no klases.

Pēc starpbrīža sekoja vēl viena četrdesmit piecas minūtes gara mācību stunda, un līdz ar to rīta cēliens bija beidzies. Pēc trim stundām saltajā, bet smacīgajā telpā Dorotija jutās stīva un nogurusi un būtu labprāt izgājusi ārā ieelpot svaigu gaisu, bet misis Krivija jau iepriekš bija viņu brīdinājusi, ka jāiet palīgā gatavot pusdienas. Meitenes, kuras dzīvoja skolas tuvumā, pa lielākajai daļai pusdienot devās uz mājām, bet septiņas ēda skolā, "rīta istabā", par maltīti maksājot desmit pensus. Šī ēdienreize pagāja gandrīz pilnīgā, neomulīgā klusumā, jo misis Krīvijas klātbūtnē meitenes baidījās runāt. Pusdienās bija sutināts jēra kakla gaļas gabals, un misis Krivija ārkārtīgi veikli sadalīja to tā, ka "labie maksātāji" saņēma liesumu, bet "vidējie maksātāji" — treknumu. Kas attiecas uz trim "sliktajiem maksātājiem", tad tie ēda kaut ko pieticīgu no papīra turziņām turpat klasē.

Mācības atsākās divos. Jau tagad, nostrādājusi tikai vienu ritu, Dorotija devās pie darba slēptā nepatikā un bailēs. Viņa sāka apjaust, kāda dzīve viņu gaida šajā bezsaules telpā dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas, mēģinot iedzīt negribīgu knēveļu galvās kaut kādus zināšanu pamatus. Bet, kad visas meitenes bija sapulcinātas un pēc vārdiem izsauktas, viena no tām, maza, izdilusi knīpa ar peļu krāsas matiem, vārdā Lora Firta, pienāca pie rakstāmgalda un pasniedza viņai aizkustinošu, brūndzeltcnu krizantēmu pušķīti "no mums visām". Meitenēm Dorotija bija iepatikusies, un viņas bija sametušas četrus pensus, lai nopirktu jaunajai skolotājai puķes.

Saņemot šos nožēlojamos ziediņus, Dorotijas sirdī kaut kas ietrīsējās. Viņa paskatījās uz bērnu bālajām sejiņām un noplukušajām drēbēm ar redzīgākām acīm nekā līdz šim un pēkšņi sajuta briesmīgu kaunu par to, ka no rīta bija raudzījušies uz tiem pilna vienaldzības, gandrīz vai nepatikas. Tagad viņu pārņēma dziļš žēlums. Nabaga bērni, nabaga bērni! Kā viņi tikuši nomākti un aplaupīti! Un tomēr viņu sirdīs bija saglabājies bērna maigums, kas liek ziedot savus tik dārgos penijus, lai uzdāvinātu puķes skolotājai.

Kopš šā brīža Dorotijas izjūtas pret jauno darbu izmainījās. Viņas sirdī bija uzdīguši lojalitātes un mīlestības asni. Šī bija viņas skola, viņa te strādās tā, lai varētu ar to lepoties, un darīs visu iespējamo, lai no vergošanas vietas to pārvērstu par cilvēcības un labestības ostu. Droši vien viņa necik daudz neiespēs. Pati taču bija bez pieredzes un šim darbam nesagatavota, vispirms pašai būtu vajadzējis mācīties un tikai tad domāt par to, kā mācīt citus. Un tomēr viņa centīsies; viņa darīs visu, kas ar labu gribu un enerģiju panākams, lai glābtu šos bērnus no drausmīgās gara tumsas, kādā tic līdz šim turēti.

III

Dažu nAkamo nedēļu laikā vairāk par visu pārēo Dorotijas pirātu nodarbināja divi uzdevumi. Pirmais: ievicst-klasē kaut kādu kārtību; otrs: panākt mierīgu līdzāspastāvēšanu ar misis Krīviju.

Tieši otrs izrādījās smagākais. Grūti iedomāties dzīvošanai vēl nepievilcīgāku vietu par misis Krīvijas māju. Tā pastāvīgi 'bija vairāk vai mazāk auksta, tajā nevarēja atrast nevienu pašu ērtu krēslu, kurā apsēsties, un ēdiens bija pretīgs. Pedagoga darbs ir smagāks, nekā pirmajā mirklī varētu likties, tāpēc, lai ar pilnu sparu darbotos, skolotājam jābūt kārtīgi paēdušam Ir ļoti nomācoši, ja viņš spiests strādāt apstākļos, kad jāpārtiek no bezgaršīgiem jēra gaļas sautējumiem, vārītiem, mitriem, slikti notīritiem kartupeļiem, ūdeņaina risu pudiņa, maizes gandrīz bez pavalga un vājas tējas — un ja pat to ir par maz, lai varētu justies paēdis Misis Krivija bija tik skopa, ka pat sev neatļāvās kārtīgu ēdienu un ēda to pašu, ko Dorotija, taču vienmēr paņēma lauvas tiesu. Katru ritu divas ceptas olas tika sagrieztas plānās strēmelēs un nevienādi sadalītas, un trauciņš ar marmelādi tā ari palika neaizskarams svētums. Pamazām Dorotiju arvien vairāk sāka mocīt izsalkums. Tajos divos vakaros nedēļā, kad viņai izdevās iziet ārpus mājas, viņa ķērās pie sava strauji dilstošā naudas mazumiņa un iegādājās dažas lētas šokolādes tāfelītcs, ko apēda lielā slepenībā, jo misis Krivija, kaut badināja Dorotiju vairāk vai mazāk apzināti, justos nāvīgi apvainota, ja zinātu, ka viņa kaut ko ēdamu pērk par savu naudu.

Kā vislielāko trūkumu Dorotija izjuta to, ka nebija iespējas pabūt vienatnē un trūka laika, kuru viņa varētu saukt par savu. Kad stundas bija beigušās, viņa varēja uzturēties vienīgi "rīta istabā", kur misis Krivija viņu visu laiku paturēja acīs, un misis Krivija vadījās no domas, ka Dorotiju nevar atstāt mierā ilgāk par desmit minūtēm. Viņa bija ieņēmusi galvā vai ari tikai izlikās uzskatām, ka Dorotija ir laiskuma iemiesojums, tāpēc pastāvīgi uzmanāma. Un tā it bieži atskanēja: "Nu, mis Milboro, šķiet, ka jums šovakar nekā nav, ko darīt! Vai tad visas burtnīcas jau izlabotas? Tādā gadījumā jūs varētu ķerties pie adatas un diega, lai kaut ko uzšūtu vai pielāpītu. Es gan nespētu tā sēdēt bezdarbībā, kā jūs to darāt!" Viņa pastāvīgi atrada Dorotijai dažādus saimniecības darbus, pat lika viņai mazgāt klasi sestdienas rītos, kad stundas nenotika, taču tas tika darīts aiz tīras bezkaunības, jo viņa neticēja, ka Dorotija spēj šo darbu kārtīgi veikt, un parasti vēlāk vēl pati visur pielika roku. Kādu vakaru Dorotija nepiesardzīgi pārnāca no publiskās bibliotēkas ar grāmatu. To ieraudzījusi, misis Krivija zaudēja savaldību. "Mis Milboro, patiešām! Es nebūtu domājusi, ka jūs atradīsiet laiku lasīšanai!" viņa ar rūgtumu sacīja. Viņa savā mūžā vēl nevienu grāmatu nebija izlasījusi no sākuma līdz beigām un ar to lepojās.

Bet tas vēl nebija viss. Misis Krivija bija iemanījusies likt savu klātbūtni manīt, pat nebūdama klāt. Viņa vienmēr grozījās kaut kur klases tuvumā un kuru katru brīdi varēja tajā parādīties, tāpēc Dorotija nekad nejutās īsti droša; kad misis Krīvijai likās, ka troksnis ir par lielu, viņa mēdza pēkšņi piedauzīt pie sienas ar slotas kātu, tā ka bērni izbailēs salēcās un vairs nespēja koncentrēties darbam. Visu cauru dienu viņa bija uzbudināta, trokšņaini aktīva. Ja pusdienas tajā brīdī nevajadzēja gatavot, viņa rosījās ar slotu un saslauku liekšķeri vai izkomandēja apkopēju, vai metās uz klasi "pamest acis apkārt" cerībā pieķert Dorotiju vai bērnus kādos nedarbos, vai "pielika roku dārzam" — tas ir, ar dzirklēm nemākulīgi cirpa nabaga mazos krūmiņus, kas auga sētas puses ar granti nobērtajā pagalmā. T ikai divus vakarus nedēļā Dorotijai no viņas bija miers — tad misis Krivija devās sirojumos, kurus pati dēvēja par "meiteņu medībām", citiem vārdiem sakot — aģitēja varbūtējo skolnieču vecākus. Šos vakarus Dorotija parasti pavadīja publiskajā bibliotēkā, jo misis Krivija nevēlējās, lai viņa mājās paliek viena un lieki tērē siltumu un gaismu. Citos vakaros viņa nodarbojās ar atgādinājuma vēstuļu rakstīšanu vecākiem vai sacerēja vēstules vietējās avīzes redaktoram, kaulēdamās par dažu sludinājumu cenu, vai izošņāja meiteņu solus, lai pārliecinātos, vai viņu burtnīcas ir kārtīgi izlabotas, vai arī "ķērās pie adatas un diega". Ja iekrita kaut piecas brīvas minūtes, viņa izvilka savu šujamkasti un parasti pāršuva kādas bikses — rupja, balta auduma "bumbicrcncs", kādu viņai bija vesels lērums. Grūti iedomāties vēl nepievilcīgāku apģērba gabalu; ne mūķenes galvassega, ne anahorēta saru krekls nespēj radīt priekšstatu par tik saltu un atbaidošu šķīstību kā šīs bikses. Uz tām skatoties, neviļus bija jādomā par nelaiķi misteru Kriviju un pat jāsāk šaubīties, vai tāds vispār eksistējis.

Skatoties uz misis Krīvijas dzīvesveidu no malas, varētu teikt, ka viņa nepazina nekādus priekus. Viņa nedarīja nekā no tā, ko parasti cilvēki dara, lai sagādātu sev prieku, — nekad negāja uz kino, nekad neieskatījās nevienā grāmatā, nekad neēda saldumus, nekad nepagatavoja pusdienās kaut ko īpaši garšīgu un nekad skaisti nesaposās. Nekāda sabiedriskā dzīve viņai neeksistēja. Viņai nebija draugu, un viņa droši vien arī nebija spējīga apjaust, ko nozīmē draudzība, tāpēc ar saviem līdzcilvēkiem sarunājās tikai par konkrētiem jautājumiem. Arī nekādas reliģiskas pārliecības viņai nebija. Kaut arī katru svētdienu viņa apmeklēja baptistu dievkalpojumus, lai izrādītos vecākiem, viņas attieksme pret reliģiju balstījās pārliecībā, ka "mācītājus neinteresē nekas cits, kā tikai nauda". Varētu domāt, ka viņa ir radījums, kurš nepazīst prieka un kuru galīgi nomākusi pelēkā ikdiena. Bet īstenībā tā nepavisam nebija. Viņai bija pašai savi neizsmeļami prieka avoti.

Piemēram, kāre uz naudu. Tā bija viņas dzīves galvenā vadlīnija. Mēdz būt divu veidu mantkārīgi cilvēki — nekaunīgie rausēji, kas nepalaidīs garām iespēju otru izputināt, bet divu pensu dēļ muguru nclocīs, un sīkumainie skopuļi, kuriem nepietiek uzņēmības, lai tiktu pie naudas, bet kuri vienmēr būs gatavi, kā sakāmvārds vēsta, fartingu [33] no mēslu čupas pat ar zobiem izvilkt. Misis Krivija piederēja pie šī otrā tipa. Ar nepārtrauktas aģitācijas un nekaunīgu melu palīdzību viņa savā skolā bija savākusi divdesmit vienu meiteni, bet tālāku attīstības iespēju nebija, jo savā skopumā viņa negribēja izdot naudu par nepieciešamajiem mācību līdzekļiem un maksāt normālu algu skolotājai. Mācību maksa, kuru viņa saņēma vai nesaņēma no meitenēm, bija piecas ginejas [34] par semestri ar nelielām piedevām, tāpēc, lai kā viņa badināja un izdzina savu palīdzi, nevarēja cerēt, ka tīrs ienākums gadā būs lielāks par simt piecdesmit mārciņām. Bet viņa ar to apmierinājās. Viņai svarīgāk šķita ietaupīt sešus pensus nekā nopelnīt mārciņu. Kamēr vien Dorotijai pusdienās varēja izsniegt par vienu kartupeli mazāk vai iegādāties duci burtnīcu par puspeniju lētāk, vai "labo maksātāju" rēķinos iemānīt lieku pusgineju, viņa jutās savā veidā laimīga.

Bez tam aiz tīra, nepamatota ļaunuma, kas izpaudās patikā kādam iespītēt pat tad, ja tas neko nedeva, viņa bija izveidojusi sev īpatnēju hobiju, ar kuru nodarboties viņai nekad neapnika. Viņa bija viens no tiem cilvēkiem, kuri izjūt kaut ko garīgam orgasmam līdzīgu, ja izdodas kādam "iegriezt". Cīņa ar misteru Bouldžcru turpat kaimiņos — būtībā vienpusīgs pasākums, jo nabaga misters Bouldžers neatbilda misis Krīvijas svara kategorijai, — tika realizēta cietsirdīgi, nepazīstot žēlastību. Prieks, ko misis Krīvijai sagādāja iespēja gūt virsroku, bija tik liels, ka reizēm viņa bija gatava pat izdot par to naudu. Pirms gada misters Bouldžers bija rakstījis mājas saimniekam (to pastāvīgi darīja abi, sūdzoties viens par otra rīcību) un žēlojies, ka dūmi no misis Krīvijas virtuves skursteņa spiežoties iekšā pa viņa sētas puses logiem, un lūdzis, lai viņas skurstenis tiktu par divām pēdām pagarināts. Tajā pašā dienā, kad pienāca saimnieka vēstule, misis Krivija ataicināja mūrnieku un lika skursteni par divām pēdām saīsināt. Šis prieks viņai izmaksāja trīsdesmit šiliņus, bet bija tā vērts. Pēc tam sekoja ilgstošs partizānu karš, kas izpaudās dažādu objektu sviešanā pāri sētai, kas atdalīja abu dārzus, un kurā misis Krivija svinēja uzvaru, uzgāžot mistera Bouldžera tulpju dobei pilnu spaini ar karstiem pelniem. Tā sakrita, ka misis Krivija šajā karā guva neapstrīdamu uzvaru bez jebkādas asinsizliešanas drīz vien pēc Dorotijas ierašanās. Nejauši atklājusi, ka mistera Bouldžera plūmju koka saknes pa sētas apakšu ieaugušas viņas dārzā, viņa nekavējās "iebarot" tās ar pamatīgu porciju herbicīdu un koku nobeidza. Sis bija vienīgais gadījums, kad Dorotija dzirdēja misis Kriviju smejamies.

Bet no sākuma Dorotija bija pārāk aizņemta darbā, lai veltītu īpašu uzmanību misis Krivijai un viņas nejaukajam raksturam. Viņa skaidri redzēja, ka misis Krivija ir odioza persona un viņas pašas strāvoklis daudz neatšķiras no verdzības, bet tas viņu pārāk nesatrauca. Svarīgāks par visu bija darbs, kurš prasīja nedalītu uzmanību. Salīdzinājumā ar to viņas ērtības un pat nākotne vairs nešķita svarīga un palika otrā plānā.

Pietika ar dažām dienām, lai noskaņotu klasi darbam. Lai gan viņai nebija nekādas pedagoģiskas pieredzes un nekādas teorētiskas bagāžas, dīvainā kārtā viņa jau no pašas pirmās dienas gluži intuitīvi visu pārkārtoja, plānoja, ieviesa jauninājumus. Steidzami darāmā bija daudz. Pirmām kārtām acīmredzot bija jāatbrīvojas no šaušalīgās pārrakstīšanas, un jau divas dienas pēc Dorotijas stāšanās darbā klasē tā vairs netika praktizēta, kaut misis Krivija kritiski grozīja galvu. Ari glītrakstīšanai veltīto stundu skaits tika samazināts. Vecākajām meitenēm pēc Dorotijas domām tās vispār vairs nebija vajadzīgas — šķita smieklīgi, ka piecpadsmit gadu vecumā vēl jāzaudē laiks, vingrinoties kaligrāfijā, bet misis Krivija par to negribēja ne dzirdēt. Viņa glītrakstīšanu aizstāvēja gandrīz māņticīgā pārliecībā. Nākamais solis, protams, bija atbrīvošanās no pretīgās "Britānijas vēstures simt lappuses" un muļķīgajām lasāmgrāmatām.

Lūgt misis Kriviju, lai viņa nopērk bērniem jaunas grāmatas, būtu bijis bezjēdzīgi, bet savā pirmajā brīvajā sestdienas pēcpusdienā Dorotija palūdza atļauju aizbraukt uz Londonu, kas negribīgi tomēr tika dota, un izdeva divas mārciņas un trīs šiliņus no savām dārgajām četrām mārciņām un desmit šiliņiem par lietotiem, lētiem, skolām domātiem Šekspīra darbu izdevumiem, lielu lietotu atlantu, dažām Hansa Andersena pasakām jaunākajiem bērniem, ģeometrijas instrumentu komplektu un divām mārciņām plastilīna. Bruņojusies ar to visu un vēl ar vēstures grāmatām no publiskās bibliotēkas, viņa juta, ka var ķerties pie darba.

Jau no pirmā brīža viņa bija sapratusi, ka tas, kas bērniem visvairāk nepieciešams un ko viņi nekad nav saņēmuši, ir individuāla pieeja. Tāpēc viņa sāka ar to, ka sadalīja viņus trijās atsevišķās grupās, un darbu organizēja tā, ka divas grupas kaut ko darīja pašas, kamēr viņa strādāja ar trešo. No sākuma gāja grūti, īpaši ar jaunākajām meitenēm, kuras nespēja koncentrēties, tiklīdz bija atstātas savā vaļā, tāpēc vajadzēja pastāvīgi turēt tās acīs. Un tomēr cik brīnišķīgi, cik negaidīti gandrīz visas šo dažu pirmo nedēļu laikā progresēja! Pa lielākajai daļai viņas nemaz nebija aprobežotas, tikai garlaicīgas, mehāniskas iekalšanas apstulbotas. Aptuveni kādu nedēļu nekādus panākumus vēl nemanīja, bet tad pēkšņi viņu iemidzinātie prātiņi it kā pamodās un uzplauka kā mārpuķītes pēc tam, kad zāles pļāvējs pārgājis tām pāri.

Diezgan ātri un samērā viegli Dorotijai izdevās pieradināt viņas domāt patstāvīgi. Viņa panāca, ka meitenes pašas mēģina rakstīt īsus sacerējumus, nevis pārraksta muļķības par putniem, kas čivina koku zaros, un puķītēm, kas raisa pumpurus. Viņa ķērās pie aritmētikas pamatiem un jaunākajām meitenēm sāka mācīt reizināšanu, bet vecākās izvadīja cauri dalīšanai, tiekot līdz daļskaitļiem; ar trijām viņa nonāca pat tik tālu, ka varēja sākt runāt par decimāldaļām. Viņa paskaidroja franču gramatikas pamatus, nevis lika kā papagaiļiem atkārtot: " Passez-moi le beurre, s'il vousplaif un "Lefils du jardinier a perdu son cbapeauKonstatējusi, ka neviena pati meitene klasē neko nezina par dažādām pasaules valstīm (kaut dažas varēja nosaukt Ekvadoras galvaspilsētu Kito), Dorotija iesaistīja meitenes lielas Eiropas kontūrkartes veidošanā no plastilīna, par pamatu ņemot finiera plāksni un vadoties pēc atlanta attiecīgajā mērogā. Bērni par šo nodarbi bija sajūsmā un pastāvīgi lūdza atļauju to turpināt. Un ar visu klasi, izņemot sešas jaunākās un Meivisu Viljamsu, ķeksīšu speciālisti, viņa sāka lasīt "Makbetu". Neviena pati meitene savā mūžā līdz šim nebija labprātīgi izlasījusi ne rindiņu, ja nu vienīgi varbūt ieskatījusies avīzītē "Starp mums, meitenēm, runājot", bet Šekspīru viņas pieņēma labprāt kā visi bērni, kad lasīšanas prieku nesabojā ar visvisādām analīzēm.

Visgrūtāk bija mācīt vēsturi. Līdz šim Dorotija nebija aptvērusi, kādas grūtības bērniem no nabadzīgām ģimenēm sagādā paša vēstures jēdziena saprašana. Katrs turīgāko šķiru pārstāvis, lai cik neizglītots tas būtu, uzaug ar kaut kādu priekšstatu par vēsturi; viņš zina, kā izskatās senās Romas centurions, viduslaiku bruņinieks, astoņpadsmitā gadsimta augstmanis; termini Antīkā pasaule, Viduslaiki, Renesanse, industriālā revolūcija viņam, lai ari visai miglaini, tomēr kaut ko izsaka. Bet šie bērni nāca no mājām, kurās grāmatu nav, no vecākiem, kuri smietos par apgalvojumu, ka pagātnei šodien vēl ir kāda nozīme. Viņi nekad nebija dzirdējuši par Robiņu Hudu, spēlējuši karinu starp rojālistiem un puritāņiem, iedomājušies par tiem, kas cēluši angļu baznīcas, vai brīnījušies, ko nozīmē uzraksts Fid. Def. uz viena penija monētas [35] . Tikai par diviem vēstures personāžiem bija dzirdējuši gandrīz visi, un tie bija Kolumbs un Napoleons. Dievs vien zina, kāpēc — varbūt Kolumba un Napoleona vārds avīzēs pieminēts biežāk nekā lielākā daļa citu vēsturisku personību. Un bērnu apziņā tie bija piebrieduši kā Tvīdldams un Tvīdldī no "Alises brīnumzemē", aizsedzot kopējo pagātnes ainavu. Uz jautājumu, kad tika izgudrots automobilis, kāda desmitgadīga meitene sadūšojās uz atbildi: "Pirms kādiem tūkstoš gadiem. To izgudroja Kolumbs."

Dorotija uzzināja, ka dažas vecākās meitenes "Vēsturei simt lappusēs" izgājušas cauri jau četras reizes no Boudīsijas līdz Pirmajai jubilejai [36] un aizmirsušas itin visu. Bet par to nekas, jo pa lielākajai daļai tā sastāvēja no meliem. Ar visu klasi viņa sāka vēlreiz ar Jūlija Cēzara iebrukumu. No sākuma viņa mēģināja lasīt bērniem priekšā vēstures grāmatas, kuras bija paņēmusi no bibliotēkas, bet šī metode nedeva rezultātus, jo viņi nesaprata neko, kas netika izskaidrots vienkāršos, īsos vārdos. Tā nu viņa darīja, ko varēja, pārstāstot visu saviem vārdiem, mēģinot iedzīt viņu aprobežotajos prātos kaut kādu priekšstatu par pagātni un, kas bija vēl grūtāk, modināt par to interesi. Tad kādu dienu viņai radās spoža ideja. Viņa nopirka rulli vienkārša, lēta tapešu papīra un sāka kopā ar bērniem veidot uz tā vēsturisko notikumu karti. Papīrs tika sadalīts gadsimtos un gados, un bērni attiecīgajās vietās pie tā piesprauda no ilustrētiem žurnāliem izgrieztus, noderīgus attēlus — bruņiniekus pilnā bruņojumā, spāņu galconas, iespiedmašīnas un dzelzceļa vilcienus. Attēliem pieaugot skaitā, pie sienām piestiprinātā karte pamazām pārvērtās par Anglijas vēstures panorāmu. Bērniem tā patika pat vēl vairāk par kontūrkarti. Dorotija konstatēja, ka viņu sekmes ir labākas tad, ja pašiem kaut kas jāizgatavo, nevis tikai jāiemācās. Radās pat ideja izveidot visas pasaules kontūrkarti no papjēmašē četrreiz četru pēdu izmērā, ja Dorotijai izdotos izspiest no misis Krīvijas atļauju papjēmašē izgatavošanai — tas bija ķēpīgs process, kam nepieciešami daudzi spaiņi ūdens.

Misis Krivija Dorotijas jauninājumus vēroja ar greizsirdīgu aci, taču no sākuma aktīvi neiejaucās. Viņa, kaut arī, protams, negatavojās to atzīt, klusībā jutās pārsteigta un sajūsmināta par palīgu, kurš patiešām vēlējās strādāt. Redzot, ka Dorotija izdod pati savu naudu par grāmatām bērniem, viņu pārņēma tāda pati pacilātība, kādu viņa būtu sajutusi, veiksmīgi kādu apkrāpjot. Tomēr viņa rauca degunu un rūca par visu, ko Dorotija darīja, un ilgi un dikti atgādināja par nepieciešamību, viņas vārdiem runājot, "rūpīgi izlabot" meiteņu burtnīcas. Taču labošana viņas izpratnē, tāpat kā daudz kas cits skolas mācību programmā, bija izdarāma, vienmēr paturot prātā vecākus. Laiku pa laikam bērni savas burtnīcas nesa uz mājām, lai atrādītu vecākiem, un misis Krivija neļāva tajās rakstīt neko noniecinošu. Neko nedrīkstēja vērtēt kā "sliktu" vai izsvītrot, vai trekni pasvītrot; tā nu vakaros Dorotija pēc misis Krīvijas diktāta izdaiļoja burtnīcas, ar sarkanu tinti ierakstīdama tajās vairāk vai mazāk cildinošus komentārus. "Patiesi atzīstams veikums", un "Teicami! Sperts liels solis! Tā turpināt!" — bija misis Krīvijas mīļākie formulējumi. Acīmredzot visi bērni skolā "spēra lielus soļus", tikai nebija zināms, kādā virzienā. Taču šķiet, ka vecāki bija gatavi norīt šādus apgalvojumus jebkurā daudzumā.

Protams, bija ari gadījumi, kad Dorotijai radās grūtības ar pašām meitenēm. īpaši tāpēc, ka viņas bija dažādos vecumos, un, kaut arī Dorotija viņām patika un sākumā visas uzvedās "loti labi", viņas bija tikai bērni, no kuriem tādu uzvedību nevarēja gaidīt vienmēr un visur. Reizēm viņas bija slinkas, reizēm padevās meitenēm tik raksturīgajam netikumam — ķiķināšanai. Pirmajās dienās Dorotijai ļoti grūti gāja ar mazo Mcivisu Viljamsu, kura vienpadsmit gadu vecumā bija tik stulba, ka tam grūti noticēt. Sākums bija pavisam bezcerīgs. Kad Dorotija mēģināja kāsīšu vilkšanas vietā dot viņai kādu citu uzdevumu, viņas acīs parādījās gandrīz necilvēcīgi truls skatiens. Taču reizēm viņa pēkšņi kļuva pļāpīga un uzdeva ārkārtīgi negaidītus un neatbildamus jautājumus. Piemēram, viņa atvēra savu "lasāmgrāmatu", atrada tur kādu ilustrāciju, teiksim, "saprātīgo" ziloni, un jautāja Dorotijai:

"Lūdzu, mis, kas is tods?" (Viņa visai dīvaini izrunāja vārdus.)

"Tas ir zilonis, Meivis."

"Kas i zilons?"

"Zilonis ir savvaļas dzīvnieks."

"Kas i dzīvnieks?"

"Nu — piemēram, suns ir dzīvnieks."

"Kas i sunc?"

Un tā tālāk gandrīz līdz bezgalībai. Ceturtajā dienā rīta nodarbību laikā Meivisa pacēla roku un pieglaimīgā pieklājībā, kurai būtu vajadzējis darīt Dorotiju piesardzīgu, sacīja:

"Lūdzu, mis, vajdzība iziet."

"Ej," atļāva Dorotija.

Viena no lielākajām meitenēm pacēla roku, nosarka un atkal roku nolaida, it kā kautrētos runāt. Dorotijas pamudināta, viņa kaunīgi pavēstīja:

"Lūdzu, mis, mis Stronga neļāva Meivisai iet uz tualeti vienai pašai. Viņa tur ieslēdzas un nenāk ārā, un misis Krivija tad dusmojas, mis."

Dorotija aizsūtīja pavadoni, bet jau par vēlu. Meivisa palika in latebra pudcrida] līdz divpadsmitiem. Vēlāk misis Krivija Dorotijai zem četrām acīm paskaidroja, ka Meivisa esot iedzimta idiote vai, kā viņa izteicās, "prātā tērēta". Neesot iespējams viņai kaut ko iemācīt. Protams, vecākiem, kuri domāja, ka meita ir tikai "atpalikusi" un regulāri maksāja skolas naudu, misis Krivija par to nebilda ne vārda. Ar Meivisu nebija grūti tikt galā. Vajadzēja tikai iedot viņai kādu grāmatu un zīmuli un likt zīmēt un sēdēt klusu. Taču Meivisa, uzticīga ieradumam, nezīmēja neko citu kā vien ķeksīšus un ķeburus un darīja to stundām ilgi, mēli izkārusi, vienā mierā un acīm redzami apmierināta.

Tomēr par spīti šādām sīkām grūtībām — cik labi viss šajās pirmajās nedēļās veicās! Patiešām, pat bīstami labi! Ap desmito novembri pēc ilgas gaušanās par ogļu cenu misis Krivija beidzot atļāva klasi apkurināt. Kad telpa bija puslīdz silta, bērni jūtami atplauka. Un reizēm aizvadīja laimīgas stundas, kad kamīnā kurējās uguns, misis Krivija bija izgājusi un viņi varēja mierīgi un aizrautīgi strādāt kādā no saviem mīļākajiem priekšmetiem. Visinteresantāk bija tad, kad abas vecākās grupas lasīja "Makbctu", meitenēm ar aizturētu elpu un satraukumā spiedzot un cīnoties cauri vienai ainai pēc otras, un Dorotijai piepalīdzot, labojot

1 Apkaunojošā, slepenā patvērumā. (iMtīņti vai.) izrunu un skaidrojot, ka ar Bellonas līgavaini jāsaprot kara dieves izredzētais, un kā raganas jāj uz slotas kātiem. Ar tādu pašu aizrautību, ar kādu mēdz lasīt detektīvstāstu, meitenes taujāja, kā gan Birnammežs varēja aiziet uz Danzinanu un kā Makbetu varēja nogalināt cilvēks, kurš nav "no sievas dzimis". Šīs ir tās reizes, kuru dēļ vien ir vērts pūlēties, — reizes, kad bērnu sajūsma uzvirmo kā liesma pretī tavējai un pēkšņi, negaidīti sapratnes uzliesmojumi atalgo iepriekšējo, melno darbu. Neviens darbs nav aizraujošāks par bērnu mācīšanu, ja skolotājam dotas brīvas rokas. Un tobrid Dorotija vēl nezināja, ka šis "ja" ir viens no pašiem lielākajiem "ja" pasaulē.

Skolotājas darbs Dorotijai bija piemērots, un, to darot, viņa jutās laimīga. Pa šo laiku viņa jau bija iepazinusi katru bērnu atsevišķi, konstatējusi viņu individuālās īpatnības un noteikusi īpašos stimulatorus, kas nepieciešami, lai atraisītu viņu domāšanu. Viņa mīlēja viņus vairāk, viņu attīstībā bija ieinteresēta vairāk, pati to veicināt centās vairāk, nekā tikai pirms neilga laika tas šķita iespējams. Sarežģītais, nebeidzamais mācību darbs aizpildīja viņas dzīvi tāpat, kā mājās to bija aizpildījušas rūpes par draudzi. Viņa domāja un sapņoja par mācīšanu; viņa ņēma grāmatas no publiskās bibliotēkas un studēja izglītības teorijas. Un juta, ka labprāt ar to nodarbotos visu mūžu, pat par desmit šiliņiem un uzturu nedēļā, ja vienmēr būtu tik labi kā tobrīd. Un nolēma, ka tas ir viņas aicinājums.

Pēc trūkumā un nabadzībā aizvadītā laika briesmīgā tukšuma gandrīz jebkurš aizrautīgi darīts darbs viņai būtu bijis patīkama pārmaiņa. Bet šis bija vairāk nekā tikai darbs; viņa to uztvēra kā misiju, kā dzīves mērķi. Censties atmodināt šo bērnu notrulinātos prātus, censties atlīdzināt par to pārestību, kas izglītības vārdā tiem nodarīta, — vai tad tā nebija sūtība, kam atdoties ar sirdi un dvēseli? Un tā pagaidām darba labad viņa pacieta necilvēcīgos dzīves apstākļus misis Krīvijas mājā un pavisam aizmirsa par savu dīvaino, nenormālo stāvokli un neskaidro, nedrošo nākotni.

IV

Bet šādam stāvoklim, protams, nebija lemts ilgs mūžs.

Nepagāja necik ilgs laiks, līdz vecāki sāka jaukties Dorotijas darbā. Šī nelaime — vecāku pretenzijas — ir parasta parādība privātskolu dzīvē. No skolotāja viedokļa raugoties, visi vecāki ir traucējošs elements, bet ceturtās šķiras privātskolas audzēkņu vecāki ir pilnīgi neiespējami. No vienas puses, tiem ir tikai ārkārtīgi miglains priekšstats par to, kas ir izglītība; no otras — uz "skološanos" viņi skatās tieši tāpat kā uz miesnieka vai kāda cita tirgotāja rēķinu un vienmēr nomokās ar aizdomām, ka tiek krāpti. Viņi bombardē skolotāju ar analfabētiskām zīmītēm, kurās uzstāda neiespējamas prasības un kuras nosūta ar bērnu, kurš pa ceļam uz skolu tās izlasa. Pēc divu nedēļu darba Meibela Brigsa, viena no spējīgākajām meitenēm klasē, atnesa Dorotijai šādu vēstulīti:

Dārgā mis, — lūdzu vai var dot Meibelai vairāk aribmētiku? iMan rādās, ka tas, ko viņai dod, nav diezgan praktiskis. Visas tās kartes un tā. Viņai vajadzīgs praktiskis darbs, nevis kaut kādas smalkas būšanas. Tāpēc vairāk arihmētikas, lūdzu. Palieku

Ar cieņu jūsu Geo. Brigss PS. Meibela stāsta, jūs gribot mācīt viņai decimāļus. Es to nevēlos, vēlos, lai viņai māca arihmētiku.

Un tā Dorotija ģeogrāfijas vietā sāka Mci beta i mācīt vairāk aritmētiku, un Mcibcla raudāja. Sekoja vēl citas vēstules. Kāda māte bija satraukusics uzzinot, ka viņas bērnam liek lasīt Šekspīru. Esot dzirdēts, viņa rakstīja, ka šis misters Šekspīrs sacerot lugas teātriem, un vai mis Milboro varot būt pilnīgi droša, ka viņš nav ļoti amorāls rakstnieks? Viņa savā mūžā pat uz ķinīti ne reizi neesot bijusi, nemaz nerunājot par teātri, un jūtot, ka pat lugu lasīšanā varētu slēpties nopietnas briesmas, utt., utt. Vienīgi uzzinot, ka misters Šekspīrs ir miris, viņa drusku pierima. Tas uz viņu iedarbojās nomierinoši. Kāds cits tēvs vai māte vēlējās, lai lielāka vērība tiktu pievērsta bērna rokrakstam, vēl kāds cits uzskatīja, ka franču valoda ir lieka laika tērēšana, un tā tas turpinājās, līdz no Dorotijas rūpīgi izveidotā stundu plāna nekas daudz nebija palicis pāri. Misis Krivija lika viņai nepārprotami saprast, ka jāizpilda visas vecāku vēlmes vai vismaz jāizliekas, ka tas tiek darīts. Daudzos gadījumos tas bija gandrīz neiespējami, jo darbu nevarēja organizēt tā, lai viens bērns nodarbotos, piemēram, ar aritmētiku, kamēr citi mācītos vēsturi vai ģeogrāfiju. Bet privātskolās vecāku vārds ir likums. Šādas skolas, tāpat kā veikali, eksistē, izdabājot saviem klientiem, un, ja kāds vēlētos, lai viņa bērnam nemāca neko citu kā vien ķīļrakstu alfabētu un spēli, ar aukliņu uz pirkstiem veidojot "kaķa šūpuli", skolotājs droši vien piekristu, ja nevēlētos zaudēt skolnieku.

Un tā vecākus arvien vairāk satrauca tas, ko bērni viņiem stāstīja par Dorotijas metodēm. Jaunmodīgās idejas par plastilīna karšu veidošanu un dzejoļu lasīšanu tiem šķita bezjēdzīgas, un veco mehāniskas iekalšanas metodi, kura tā šausmināja Dorotiju, viņi atzina par vienīgo pareizo. Viņi kļuva arvien nemierīgāki, un vēstulēs arvien biežāk atkārtojās vārds "praktisks", kas nozīmēja prasību pievērst lielāku uzmanību glītrakstīšanai un aritmētikai. Un pat viņu izpratne par aritmētiku aprobežojās ar saskaitīšanu, atņemšanu, reizināšanu un praktisku to pielietošanu, dalīšanu uzskatot vien par aizraujošu tourdeforce [37] bez īstas vērtības. Tikai nedaudzi no viņiem paši būtu spējuši atrisināt uzdevumu ar decimāldaļskaitļiem, tāpēc uzskatīja, ka arī viņu bērniem tas nav nepieciešams.

Taču, ja tas būtu viss, nekādas nopietnas nepatikšanas droši vien nerastos. Vecāki šķendētos par Dorotiju, kā to dara visi vecāki, bet Dorotija galu galā būtu nākusi pie atziņas, — kā to dara arī visi skolotāji — ka, tēlojot zināmu piekāpību, mierīgi var tos ignorēt. Taču bija viens fakts, kam pavisam noteikti vajadzēja radīt sarežģījumus, proti, izņemot trīs bērnus, visu pārējo vecāki bija nonkonformisti, kamēr Dorotija piederēja pie valdošās anglikāņu baznīcas. Tiesa — ticību viņa bija zaudējusi un pēdējo divu mēnešu laikā dažādo notikumu ietekmē tikpat kā nebija domājusi ne par ticību, ne par tās zaudēšanu. Bet tam nebija lielas nozīmes; Romas katolis vai anglikānis, sektants, ebrejs, turks vai bezdievis — cilvēks saglabā to domāšanas veidu, kādā audzināts. Dorotija, dzimusi un uzaugusi Baznīcas paspārnē, nespēja izprast nonkonformistu prātus. Vislabāko nodomu vadīta, viņa tomēr neviļus ar savu rīcību kādu no vecākiem aizvainoja.

Jau gandrīz pašā sākumā radās sarežģījumi sakarā ar Bībeles stundām — divas reizes nedēļā bērni lasīja dažas nodaļas no Bībeles, pārmaiņus Veco un Jauno derību. Vairāki vecāki rakstiski lūdza mis iMilboro neatbildēt bērniem, ja tic jautātu kaut ko par Jaunavu Mariju; tekstus par viņu vajadzēja atstāt bez komentāriem vai vislabāk, ja iespējams, izlaist. Bet galu galā tas bija Šekspīrs, šis amorālais rakstnieks, kurš lika vadzim lūzt. Meitenes bija cīnījušās cauri "Makbetam", degdamas nepacietībā uzzināt, kā piepildīsies raganu pareģojums. Beidzot — pēdējās ainas. Birnammcžs bija atnācis uz Danzinanu, tiktāl viss skaidrs; bet kā tad ar vīru, kurš nav no sievas dzimis? Un, lūk, liktenīgās rindas:

MAKBETS.

Par velti! Dzidrais gaiss no tava šķēpa Gan drīzāk dabūs brūces nekā es.

Zvel tādam, ko tu vari ievainot, Jo burvju spēks man sarga dzīvību Un ne no viena nebīstos, kas dzimis No sievietes.

MAKDAFS.

Tad šaubies par šo spēku! Lai ļaunais gars, kam kalpoji līdz šim, Tev pasaka — Makdafs no mātes dzemdes Pirms laika izgriezts. [38]

Meitenes izskatījās apmulsušas. Uz mirkli iestājās klusums, tad vesels balsu koris uzstājīgi jautāja:

"Lūdzu, mis, ko tas nozīmē?"

Dorotija skaidroja. Skaidroja stomīdamās un nepilnīgi, pēkšņu ļaunu nojautu pārņemta — paredzot, ka tas slikti beigsies, — tomēr skaidroja. Un pēc tam, protams, sākās jezga.

Vai puse bērnu, mājās pārgājuši, jautāja vecākiem, ko nozīmē vārds "dzemde". Un piecpadsmit cienījamas nonkonformistu ģimenes saviļņojās, kā elektrisko šoku saņēmušas, un sākās satraukta sazināšanās savā starpā. Tajā naktī vecāki laikam bija noturējuši slepenu sanāksmi, jo jau nākamajā vakarā ap to laiku, kad beidzās stundas, pie misis Krīvijas ieradās viņu pārstāvji. Dorotija dzirdēja, kā tie ierodas pa vienam un pāros, un nojauta, kas notiks. Tiklīdz viņa bērnus bija atlaidusi, no kāpņu augšas atskanēja skarbs misis Krīvijas sauciens:

"Uznāciet uz brīdi augšā, mis Milboro!"

Dorotija kāpa augšup trīcošām kājām. Drūmajā viesistabā pie klavierēm stāvēja misis Krivija ar apmākušos seju, un ar astru drānu apvilktajos krēslos aplī kā inkvizitori sēdēja seši vecāku pārstāvji: misters Gco. Brigss, kurš bija rakstījis par Mcibclas aritmētiku, — izmanīgs dārzeņu tirgotājs ar kārnu, ķildīgu sievu, liels, smagnējs vīrs ar nokarenām ūsām un bezkrāsainu, īpatnēji plakanu sievu, kura izskatījās, it kā to būtu saspiedis kāds liels smagums, iespējams — vīrs. Šo divu uzvārdus Dorotija nesaklausīja. Tur bija arī misis Viljamsa, iedzimtās idiotes māte, maza, tumšmataina, aprobežota sieviete, kura vienmēr kā atbalss apstiprināja iepriekšējā r unātāja teikto, un tur bija misters Poinders, ceļojošs aģents, pajauns vīrietis ar pelēcīgu seju, kustīgām lūpām un plikajam galvvidum rūpīgi pielipinātām neglītām, mitrām matu šķipsnām. Par godu vecākiem kamīnā gausi gruzdēja trīs lieli ogļu kluči.

"Apsēdieties tur, mis Milboro," sacīja misis Krivija, norādot uz cietu, vecāku apļa vidū novietotu krēslu, kas izskatījās kā grēku nožēlniekam paredzēts.

Dorotija apsēdās.

"Un tagad paklausieties," teica misis Krivija, "kas misteram Poinderam jums sakāms."

Misteram Poindcram sakāmā bija daudz. Pārējie vecāki acīmredzot viņu bija izvēlējuši par runasvīru, un viņš bēra kā pupas, līdz lūpu kaktiņos parādījās dzeltenīgas putas. Un patiešām apbrīnojamā kārtā viņam tas izdevās, ne reizi neizrunājot vārdu, kas bija visa šā satraukuma pamatā, — ar tādu cieņu viņš izturējās pret pieklājības normām.

"Es jūtu, ka paužu mūsu visu viedokli," viņš raiti iesāka, likdams lietā savu komivojažiera daiļrunību, "sakot, ka — ja mis Milboro zināja, ka šajā lugā "Makdafs", vai kā nu to sauc, ir tādi vārdi kā — nu, tādi vārdi, par kādiem mēs runājam, viņai vispār nevajadzēja dot to bērniem lasīt. Es uzskatu, ka drukāt skolas grāmatas ar tādiem vārdiem ir kauns un negods. Esmu pārliecināts — ja kāds no mums būtu zinājis, ka Šekspīrs ir tāds, mēs jau no paša sākuma būtu iebilduši. Jāatzīstas, ka tas mani pārsteidz. Tikai nesen lasīju News Chronicle par Šekspīru kā angļu literatūras tēvu; nu, ja tā ir literatūra, tad — jo mazāk tās, jo labāk — tāds ir mans viedoklis. Un domāju, ka šajā jautājumā visi man piekritīs. No otras puses, ja mis Milboro nezināja, ka tas vārds — nu, vārds, par kuru runājam, tur būs, tad, pie tā nonākot, viņai vajadzēja iet tikai tālāk un nepievērst tam uzmanību. Nebija ne mazākās vajadzības viņiem kaut ko skaidrot. Lai cieš klusu un neuzdod nekādus jautājumus — tā jāapietas ar bērniem."

"Bet, ja cs nepaskaidrotu, bērni nebūtu sapratuši lugu!" jau kuro reizi protestēja Dorotija.

"Protams, ka nebūtu! Jums laikam nepiclēca tas, ko teicu, mis Milboro! Mēs nemaz nevēlamies, lai viņi saprastu. Vai domājat, ka gribam, lai viņi no grāmatām samācās visādas nešķīstības? Pilnīgi pietiek jau ar visām tām neķītrajām filmām un lētajām meiteņu avīzēm, pie kurām tās reizēm tiek — visi tic pretīgie, derdzīgie mīlas stāsti ar bildēm par — es nevēlos tos sīkāk aprakstīt. Mēs nesūtām bērnus skolā, lai tur viņu prāti tiktu piesārņoti. Un to es saku visu vecāku vārdā. Mēs visi esam godīgi, dievbijīgi ļaudis — daži no mums ir baptisti, daži — metodisti, ir ari viens vai divi anglikāņi; bet tādā gadījumā kā šis mūsu atšķirīgajām ticībām nav nozīmes, mēs cenšamies audzināt savus bērnus par godīgiem cilvēkiem un pasargāt viņus no Dzīves Faktiem. Ja man būtu teikšana, neviens bērns, vismaz neviena meitene neuzzinātu par šiem Dzīves Faktiem līdz divdesmit viena gada vecumam."

Visi piekrizdami māja ar galvām, un būdīgais vīrs piemetināja, balsij skanot kā no mucas: "Nu, nu! Gluži manas domas, mister Poinder. Nu, nu!"

Ticis galā ar Šekspīru, misters Poinders pārgāja pie Dorotijas jaunmodīgajām mācīšanas metodēm, dodams iespēju misteram Geo. Brigsam ik pa brīdim izmest pa replikai: "Tieši tā! Praktiskis darbs — tas mums vajadzīgs — praktiskis darbs! Nevis tādas blēņas kā poīzija un karšu lipināšana, un papīrišu spraudīšana, un tādā garā. Lai nodarbojas ar rēķiniem un glītrakstu, un nost visu citu! Praktiskis darbs! Tam cs piekrītu."

Tā tas turpinājās kādas divdesmit minūtes. No sākuma Dorotija mēģināja iebilst, bet tad redzēja, ka misis Krivija pār būdīgā vīra plecu dusmīgi krata viņai ar galvu, un saprata, ka jāklusē. Kad vecāki savu sakāmo bija pateikuši, novezdami Dorotiju gandrīz līdz asarām, tie cēlās uz promiešanu, bet tad ierunājās misis Krivija:

"Vienu acumirkli, dāmas un kungi!" viņa sacīja. "Nu, kad esat pauduši savu viedokli, — un priecājos, ka varēju dot jums tādu iespēju, — es gribētu kaut ko teikt arī no savas puses. Lai ieviestu pilnīgu skaidrību, ja gadījumā kāds no jums domātu, ka pie šā nepatīkamā starpgadījuma vainīga esmu es. Un ari jūs, mis Milboro, palieciet šeit!" viņa piebilda.

Pagriezusies pret Dorotiju, visu vecāku klātbūtnē viņa kādas desmit minūtes nikni lasīja Dorotijai "morāli". Visa ļaunuma sakne slēpjoties tajās neķītrajās grāmatās, kuras Dorotija viņai aiz muguras ienesusi mājā; un tā esot šausmīga nodevība un nepateicība, un, ja kaut kas tāds atkārtošoties, Dorotijai būšot ceļš zem kājām tikai ar nedēļas algu kabatā. Viņa to atkārtoja vēl un vēl, un vēl. Vairākas reizes izskanēja tādas frāzes kā "cilvēks, kuru esmu uzņēmusi savā mājā", "kurš ēd manu maizi" un pat "kurš ir atkarīgs no manas žēlastības". Vecāki sēdēja un vēroja, un viņu muļķīgās, svinīgās sejas — sejas, kas nebija skarbas vai ļaunas, tikai nezināšanas un pārprastu tikumu notrulinātas — pauda atzinību un prieku par to, kā tiek apkarots ļaunums. Dorotija to saprata, viņa saprata, ka misis Krīvijai ir svarīgi šo "morāli" lasīt vecāku klātbūtnē, lai viņi sajustu, ka naudu nav zemē nometuši, un būtu apmierināti. Un tomēr, kad ļauno, cietsirdīgo apvainojumu straume nerimās, Dorotijas sirdī modās tādas dusmas, ka viņa ar prieku būtu pielēkusi kājās un cirtuši misis Krīvijai pliķi. Atkal un atkal caur galvu izskrēja doma: "Es to necietīšu! Es vairs ilgāk to necietīšu! Pateikšu, ko par viņu domāju un pametīšu šo māju!" Taču neko tādu viņa nedarīja. Jo nežēlīgi skaidri saprata sava stāvokļa bezcerību. Lai kas notiktu, lai kādus apvainojumus vajadzētu norīt, viņa nedrīkstēja zaudēt darbu. Un tā viņa sēdēja te, vecāku vidū, ar pazemojumā sasārtušu seju, un viņas dusmas pārvērtās ciešanās, un viņa juta, ka tūlīt sāks raudāt, ja vien nesaņems visus spēkus. Bet viņa ari saprata, ka asaras būtu pēdējais piliens un varētu pamudināt vecākus pieprasīt viņas atlaišanu. Lai savaldītos, viņa spieda nagus plaukstās ar tādu spēku, ka savainoja tās līdz asinīm, kā vēlāk atklājās.

Pamazām misis Krīvijas "morāle" pārauga solījumos, ka nekas tamlīdzīgs neatkārtosies un noziedzīgais Šekspīrs tiks nekavējoties sadedzināts. Vecāki jutās apmierināti. Dorotija bija saņēmusi mācību un noteikti labosies; neviens neturēja uz viņu ļaunu prātu un neapzinājās, ka ir viņu pazemojis. Viņi atvadījās no misis Krīvijas un atturīgāk no Dorotijas un devās prom. Arī Dorotija piecēlās, lai ietu, bet misis Krivija ar rokas mājienu lika viņai no jauna apsēsties.

"Palieciet!" viņa draudīgi teica, kad vecāki atstāja istabu. "Es vēl neesmu beigusi, man vēl daudz kas sakāms."

Dorotija atkal apsēdās. Viņa juta, ka trīc kājas un teju, teju sāks līt asaras. Misis Krivija, izvadījusi vecākus pa parādes durvīm, atgriezās ar krūzi ūdens un izlēja to uz oglēm — kādēļ gan vēl tērēt labas ogles, kad vecāki jau prom? Dorotija domāja, ka "morāle" atsāksies no jauna, taču misis Krīvijas dusmas šķita pierimušas — vismaz sašutumu par tikumības pārkāpumiem viņa vairs netēloja, tas bija nepieciešams tikai, vecākiem klātesot.

"Man ar jums jāaprunājas, mis Milboro," viņa sacīja. "Ir laiks reizi par visām reizēm vienoties par to, kā šī skola vadāma un kā ne."

"Jā," piekrita Dorotija.

"Runāšu atklāti. Kad jūs ieradāties, man jau no paša sākuma bija skaidrs, ka par darbu skolā jums nav nekādas jēgas. Bet cs būtu uz to pievērusi acis, ja vien jūs izrādītu veselo saprātu, kā kura katra cita jūsu vietā būtu darījusi. Bet izskatās, ka jums tā trūkst. Ļāvu jums vaļu nedēļu vai divas, un iznākumā jūs saceļat kājās visus vecākus. Tas otrreiz atkārtoties nedrīkst. Sākot no šī brīža, viss tiks darīts tā, kā to noteikšu es, nevis jūs. Vai saprotat?"

"Jā," apliecināja Dorotija.

"Nedomājiet, ka es bez jums nevaru iztikt," turpināja misis Krivija. "Pretendentu uz jūsu vietu būtu bariem, ari tādi ar MA un BA grādiem.

Tikai tie parasti nodzeras vai arī — nu, nav svarīgi —, vismaz jums šādi trūkumi nepiemīt. Domāju, ka varam sastrādāties gluži labi, ja atmetīsiet savas jaunmodīgās metodes un aptversiet, ko nozīmē darbs skolā. Tāpēc klausieties, ko teikšu."

Dorotija klausījās. Apbrīnojami skaidri un ar cinismu, kas bija jo atbaidošāks tāpēc, ka izpaudās neapzināti, misis Krivija izskaidroja, kā darbojas netīrā, krāpnieciskā shēma, kuru viņa sauca par bērnu praktisku apmācību skolā.

"Reizi par visām reizēm jums jāsaprot," viņa iesāka, "ka skolā svarīga ir tikai viena lieta, un tā ir skolasnauda. Tas, ko jūs dēvējat par "bērnu prātu attīstīšanu", nav ne šis, ne tas. Man svarīga vienīgi skolasnauda, nevis bērnu prātu attīstīšana. Galu galā katram ar veselu saprātu tas ir skaidrs. Vai tad kāds atvērtu skolu un ļautu baram knauķu plosīties pa māju, ja tādā veidā nebūtu iespējams nopelnīt? Pirmajā vietā ir skolasnauda, viss pārējais nāk tikai pēc tam. Vai tad cs jau pašā pirmajā dienā jums to neizskaidroju?"

"jā," pazemīgi atzinās Dorotija.

"Nu tad — naudu taču maksā vecāki, tāpēc tieši par vecākiem arī jādomā. Jādara tas, ko vēlas vecāki, tāds mums šeit ir likums. Visa šī ņemšanās ar plastilīnu un kartēm jau nekādu ļaunumu bērniem nenodara, bet vecāki to nevēlas, tāpēc tā jāizbeidz. Viņi grib, lai bērniem tiktu mācīti divi priekšmeti — glītrakstīšana un aritmētika. It īpaši glītrakstīšana. Tajā viņi spēj saskatīt jēgu. Un tāpēc ar to jums vēl un vēl jānodarbojas. Daudz skaisti pārrakstītu tekstu, kurus meitenes var pārnest mājās un vecāki parādīt kaimiņiem, tā par brīvu mūs reklamējot. Ks vēlos, lai jūs katru dienu divas stundas veltītu tieši glītrakstīšanai."

"Divas stundas dienā glītrakstīšanai," paklausīgi atkārtoja Dorotija.

"Iā. Un daudz aritmētikas arī. Vecāki ir ļoti ieinteresēti aritmētikā, īpaši spējā orientēties naudas summās. Visu laiku paturiet acīs vecākus. Ja gadās kādu satikt uz ielas, apturiet un aprunājieties par viņu meitu. Lieciet saprast, ka viņa ir visspējīgākā meitene klasē un, ja paliks skolā vēl trīs semestrus, būs īsts brīnumbērns. Vai saprotat, ko gribu teikt? Nekad nesakiet, ka bērna sekmes uzlabot nav iespējams; ja jūs teiksiet tā, viņi droši vien meiteni no skolas izņems. Vēl nepieciešami trīs semestri — tas jums viņiem jāsaka. Un, kad semestra beigās būs jāraksta liecības, nāciet ar tām pie manis. Man patīk pašai izlikt atzīmes."

Misis Krīvijas un Dorotijas acis neviļus satikās. Iespējams, misis Krivija gatavojās teikt, ka atzīmes izliek tā, lai visas meitenes būtu labāko skaitā, taču atturējās. Dorotija kādu brīdi nespēja atbildēt. Arēji viņa izskatījās nomākta un bāla, bet sirdī plosījās dusmas un pretīgums, kuru vajadzēja apspiest, pirms viņa vēra muti atbildei. Taču kaut ko iebilst misis Krīvijai viņa negrasījās. "Morāle" bija salauzusi viņas drosmi. Atguvusi balsi, viņa jautāja:

"Tātad man jāmāca rikai glītrakstīšana un aritmētika, un nekas vairāk?"

"Nu, gluži tā es neteicu. Ir daudz citu priekšmetu, kas grezno prospektu. Piemēram, franču valoda — tā prospektā izskatās ļoti labi, taču daudz laika tai patērēt nevajadzētu. Nemēģiniet dzīt viņām galvā gramatiku un sintaksi, un darbības vārdus, un tamlīdzīgas lietas. Kā « saprotu, tad tās viņām nepavisam nav vajadzīgas. Pietiks ar Parlev vous Francey un Passey moi Ic beurre, un tā tālāk; tas būs daudz noderīgāk par gramatiku. Nu, un ir jau arī vēl latīņu valoda — es prospektā vienmēr iekļauju latīņu valodu. Bet, kā noprotu, tad tā nav jūsu stiprā puse, vai ne?"

"Nē, nav," atzinās Dorotija.

"Tas nekas. To mācīt jums nevajadzēs. Neviens no mūsu vecākiem nevēlas, lai viņu bērni izniekotu savu laiku ar latīņu valodu. Bet viņiem patīk redzēt to prospektā. Tas izskatās smalki. Protams, ir vesela virkne citu priekšmetu, kurus mēs faktiski nevaram mācīt, bet kurus iekļaujam sarakstā. Grāmatvedība un mašīnrakstīšana, un stenogrāfija, piemēram; un bez tam vēl mūzika un dejošana. Tās visas dara prospektu loti pievilcīgu."

"Aritmētika, glītrakstīšana, franču valoda — varbūt vēl kas?" Dorotija jautāja.

"Nu, vēsture un ģeogrāfija, un angļu literatūra, protams. Bet nekavējoties pārtrauciet to karšu būšanu — tas nav nekas cits kā veltīga laika izšķiešana. Ģeogrāfiju ir vislabāk mācīties, iegaumējot galvaspilsētas. Jāpanāk, lai Anglijas grāfistu centrus viņas varētu noskaitīt tikpat tekoši kā reizesrēķinu. Tad viņas vismaz varēs nodemonstrēt, ko iemācījušās. Un, kas attiecas uz vēsturi, turpiniet ar "Britānijas vēsturi simt lappusēs". Ks nepieļaušu, ka bērni tiek mācīti no tām lielajām vēstures grāmatām, kuras jūs stiepjat mājā no bibliotēkas. Nesen es vienu no tām atvēru un pirmais, ko ieraudzīju, bija apraksts par to, kā angļi kādā karā sakauti. Vai tas mums būtu bērniem jāmāca? Vecāki tādas lietas necietīs, varat man ticēt!"

"Un literatūra?" jautāja Dorotija.

"Nu, protams, šis tas viņiem jālasa, un es nesaprotu, kāpēc jūs tik nicīgi izturaties pret mūsu jaukajām, mazajām lasāmgrāmatām. Turpiniet darbu ar tām! Tās nav jaunas, bet pēc manas saprašanas bērniem labas diezgan. Un pa laikam viņi varētu ari iemācīties no galvas kādu dzejoli. Dažiem vecākiem patīk, ja bērns prot noskaitīt kādu pantiņu. "Zēns uz degošā klāja" — ļoti piemērots gabals — vai arī par to tvaikoņa vraku — tā tak sauca to kuģi? — "Tvaikoņa Hesperus vraks". [39] kāds drusciņš dzejas šad un tad nenāk par ļaunu. Bet Šekspīru, lūdzu, lieciet mierā!"

Dorotija tajā dienā palika bez tējas. Tējas laiks jau sen bija pagājis, bet, pabeigusi savu sakāmo, viņa atlaida Dorotiju, par tēju ne vārda neminot. Iespējams, ka tas bija vēl papildu sods par l'affaire Macbeth.

Dorotija nebija lūgusi atļauju iziet, taču juta, ka mājā šobrīd vairs ilgāk nespēj izturēt. Uzvilkusi mēteli un uzlikusi cepuri, viņa pa vāji apgaismoto ielu devās uz publisko bibliotēku. Novembris jau gāja uz otru pusi. Pēc drēgnās dienas griezīgs nakts vējš draudīgi purināja gandrīz kailos koku zarus, liekot stikla kupolu sargātajām gāzes liesmiņām lukturos raustīties, un dzenāja pa ielu mitrās platānu lapas. Dorotija viegli drebēja. Asais vējš atmodināja atmiņas par aukstumu Trafalgaras laukumā. Un, kaut gan viņa nedomāja, ka darba zaudējums nozīmētu atgriešanos uz ielas — tik bezcerīgs viņas stāvoklis nebija, ļaunākajā gadījumā vai nu radinieks, vai kāds cits izpalīdzētu — tomēr misis Krīvijas "morāles" ietekmē Trafalgaras laukums pēkšņi šķita daudz tuvāks. Tas bija devis viņai daudz dziļāku izpratni par svarīgo modernās pasaules bausli — vienpadsmito bausli, kas aizēno visus pārējos: "Tev nebūs zaudēt darbu."

Bet tas, ko misis Krivija bija teikusi par "skolotāja praktisko darbu", bija tikai reālo dzīves faktu konstatācija. Viņa bija skaļi pateikusi to, ko lielākā daļa viņas stāvoklī esošu cilvēku domā, bet nekad neatzīst. Viņas bieži atkārtotā frāze "svarīga ir tikai skolasnauda" bija moto, ko varētu, nē — ko vajadzētu — rakstīt virs durvīm katrai Anglijas privātskolai.

Starp citu, Anglijā ir ārkārtīgi daudz privātskolu. Otrās šķiras, trešās šķiras un ceturtās šķiras (Ringvudas māja piederēja pēdējai); tādu ir dučiem katrā Londonas priekšpilsētā un katrā provinces pilsētā. Jebkurā brīdī to skaits tuvojas desmit tūkstošiem, un no tām tikai nepilns tūkstotis ir pakļauts valdības kontrolei. Un, kaut arī dažas ir labākas par citām un zināms skaits varbūt pat labākas par pašvaldību skolām, ar kurām tās sacenšas, visas cieš no viena galvenā ļaunuma, proti, tās radītas vienīgi ar mērķi pelnīt naudu. Bieži vien tās tiek dibinātas tāpat kā kāds bordelis vai pagrīdes brokeru kantoris, vienīgā starpība — nelikumīgas tās nav. Kāds pretīgs, sīks darbonis (parasti šīs skolas pieder cilvēkiem, kuri paši nemāca) kādu rītu saka savai sievai: "Emma, man ir ideja! Kā būtu, ja mēs pa abiem atvērtu skolu? Skolā apgrozās liela nauda, un tā neprasa tik daudz darba kā veikals vai krogs. Bez tam — riska nekāda; nekādas priekšniecības, par ko raizēties, izdevumu tik vien kā par telpu īri, pāris soliem un tāfeli. Bet mēs to nostrādāsim ar glanci. Atradīsim kādu bez darba palikušu Oksfordas vai Kembridžas zelli, kurš strādās pa lēto, un ieģērbsim šo talārā un — kā sauc tās mazās četrstūrainās cepurītes ar pušķiem galā? Vecāki uz šo kritīs kā mušas uz medu. Tagad tikai turēsim acis vaļā un meklēsim rajonu, kurā nav pārāk daudz tādu gudrinieku kā mēs."

Viņš izvēlas kādu no vidusšķiras rajoniem, kurā cilvēki ir pārāk nabadzīgi, lai atļautos maksāt par labu skolu, un pārāk lepni, lai sūtītu bērnus pašvaldības skolā, un ver vaļā savu "kantori". Pamazām viņš savāc klientus gandrīz tādā pašā veidā kā piena vīrs vai sakņu pārdevējs un, ja ir gudrs un izmanīgs un konkurentu nav daudz, pāris simtus gadā iesit.

Protams, visas skolas nav vienādas. Ne katrs skolas pārzinis ir tik alkatīgs un zemisks kā misis Krivija, un daudzās skolās gaisotne ir labvēlīga un godīga un līmenis tik labs, cik nu par piecām mārciņām semestri var gribēt. Tomēr dažas ir tādas, ka pat akmeņiem jābrēc. Vēlāk, kad Dorotija iepazinās ar kādas citas privātskolas skolotāju Sautbridžā, viņa dzirdēja nostāstus par skolām, kas esot vēl briesmīgākas par Ringvudas Māju. Viņa uzzināja par lētu internātskolu, kurā ceļojoši aktieri atstājot savus bērnus tā, kā cilvēki atstāj mantas dzelzceļa stacijas mantu glabātuvē, un kur šie bērni gluži vienkārši veģetējot, nemācoties neko, un sešpadsmit gadu vecumā neprotot pat lasīt. Kādā citā skolā dienas paejot pastāvīgos tračos, vecs, nodzīts, nevarīgs skolmeistars dzenājot puikas, spieķi vicinādams, un tad pēkšņi sabrūkot uz rakstāmgalda un raudot, bet puikas stāvot apkārt un ņirgājoties. Kamēr skolas pastāv galvenokārt kā ienākuma avots, tādi gadījumi būs. Dārgās privātskolas, uz kurām savus bērnus sūta bagātie, ārēji nav tik bēdīgā stāvoklī, jo var atļauties labus skolotājus un tā saucamo Publisko skolu eksaminācijas sistēma liek tām saglabāt zināmu līmeni, bet arī tās cieš no tā paša būtiskā trūkuma.

Visus šos faktus par privātskolām Dorotija atklāja tikai vēlāk un pamazām. No sākuma viņa mocījās muļķīgās bailēs, ka pie viņas var ierasties skolu inspektori, atklāt lietu īsto stāvokli un sacelt brēku. Taču vēlāk viņa uzzināja, ka nekas tāds nav iespējams. Ringvudas Māja nebija "atzīta" un tāpēc nepakļāvās pārbaudēm. Kādu dienu viens valdības inspektors gan ieradās, bet viņa uzdevums bija noskaidrot klases izmērus un pārliecināties, vai katrai meitenei ir nepieciešamie kubikmetri gaisa; neko citu pārbaudīt viņam nebija tiesību. Tikai neliels skaits "atzīto" skolu — labi, ja viena no desmit — tiek oficiāli inspicētas, lai noteiktu, vai tās nodrošina saprātīgu izglītības līmeni. Kas attiecas uz pārējām, tad tās var mācīt kaut ko vai nemācīt — kā pašas vēlas. Tās pārbauda vienīgi bērnu vecāki — aklais vada aklo.

V

Nākamajā dienā Dorotija saka mainīt savu programmu saskaņā ar misis Krīvijas pavēlēm. Pirmā stunda todien bija glītrakstīšana, otrā — ģeogrāfija.

"Labi, meitenes, pietiks," sacīja Dorotija, kad pulkstenis sērīgi nosita desmit. "Tagad ķersimies pie ģeogrāfijas."

Meitenes atsita vaļā solus, lai ar skaļu atvieglojuma nopūtu noliktu tajos ienīstās burtnīcas. Atskanēja klusa murmināšana: "Ū, džografija! Cik labi!" Tā bija viena no viņu mīļākajām stundām. Divas meitenes, kuras tajā nedēļā dežurēja un kuru pienākums bija notīrīt tāfeli, savākt burtnīcas un tamlīdzīgi (meitenes sacentās par tiesībām izpildīt šādus darbiņus) pielēca kājās, lai atnestu nepabeigto kontūrkarti, kas stāvēja pieslieta pie sienas. Ret Dorotija viņas apturēja.

"Pagaidiet brītiņu! Apsēdieties, jūs abas! Mēs šorīt neturpināsim darbu pie kartes."

Atskanēja nelaimīgas balsis: "Ak, mis! Kāpēc ne, mis? Lūdzu, turpināsim taisīt karti!"

"Nē. Baidos, ka pēdējā laikā esam ar to pārāk aizrāvušās. Tagad sāksim iegaumēt dažu Anglijas grāfistu galvenās pilsētas. Vēlos, lai līdz semestra beigām katra meitene klasē varētu nosaukt tās visas."

Bērnu sejas apmācās. Dorotija to redzēja un piebilda, pūlēdamās ielikt balsī možumu, — to tukšo možumu, kas nevienu neapmāna un ar kādu skolotāji cenšas garlaicīgu tēmu pasniegt kā aizraujošu:

"Padomājiet tikai, kā jūsu vecāki priecāsies, kad gribēs uzzināt kādas grāfistes galveno pilsētu un jūs to varēsiet nosaukt."

Bērnus apmānīt neizdevās. Viņiem tādas izredzes izraisīja tikai dziļu nepatiku.

"Ak, pilsētas'. Atkal pilsētas! Tās jau mēs mācījāmies ar mis Strongu. Lūdzu, mis, kāpēc nevaram taisīt karti?"

"Nerunājiet pretī! Paņemiet burtnīcas un norakstiet no tāfeles! Un pēc tam visas kopā nosaukumus izlasīsim."

Meitenes negribīgi, vēl arvien protestēdamas, vilka ārā burtnīcas. "Lūdzu, mis, vai nākošreiz varēsim turpināt karti?"

"Nezinu. Tad jau redzēsim."

Tajā pēcpusdienā karte no klases tika izvākta, un misis Krivija nokasīja no finiera plastilīnu un aizsvieda prom. Citu pēc cita tāds pats liktenis piemeklēja arī visus pārējos priekšmetus. Visas Dorotijas ieviestās pārmaiņas tika likvidētas. Atgriezās nebeidzamā pārrakstīšana un nebeidzamie rēķini, un skaitīšana kā papagaiļiem "Passez-moi le beurre" un "Le fils du jardinier a perdu son chapeau", līdz ar "Vēsturi simt lappusēs" un neciešamajām, mazajām lasāmgrāmatām. (Misis Krivija bija konfiscējusi Šekspīrus, it kā lai sadedzinātu. Taču ļoti iespējams, ka viņa tos pārdeva.) Divas stundas dienā tika veltītas glītrakstīšanai. Abas drūmās melnā papīra loksnes, kuras Dorotija no sienas bija noņēmusi, atgriezās savā vietā ar izteicieniem kaligrāfiski nevainojamā rokrakstā. Arī vēstures karti misis Krivija aizvāca un sadedzināja.

Kad bērni redzēja, ka visas ienīstās lietas, no kurām viņi domājās laimīgi izbēguši, viena pēc otras atgriežas, viņi sākumā bija pārsteigti, tad nelaimīgi un beigās īgni. Bet pati Dorotija to pārdzīvoja vēl smagāk nekā bērni. Jau pēc dažām dienām visas tās muļķības, ar kurām viņa bija spiesta bērnus nodarbināt, viņai tā noriebās, ka radās šaubas, vai pietiks spēka tā turpināt. Atkal un atkal viņa apsvēra iespēju nepaklausīt misis Krivijai. Kāpēc gan ne — viņa domāja, kad bērni gaudās un stenēja, un svīda šajā bezjēdzīgajā jūgā, — kāpēc nepārtraukt to un neatgriezties pie īstām nodarbībām kaut vismaz stundu vai divas dienā? Varbūt vispār atteikties no šīm mācību stundu karikatūrām un gluži vienkārši ļaut bērniem rotaļāties? Viņiem tas būtu pat noderīgāk. Lai zīmē vai veido kaut ko no plastilīna, vai sacer pasakas — lai dara kaut ko reālu, kaut ko, kas viņus interesē, nevis noņemas ar šīm muļķībām. Bet viņa neuzdrīkstējās to darīt. Misis Krivija varēja ienākt jebkurā brīdī, un, ja viņa ieraudzītu, ka bērni "niekojas", nevis strādā viņas noteiktajā kārtībā, izceltos briesmīgs tracis. Un tā Dorotija nocietināja sirdi un pakļāvās misis Krīvijas noteikumiem, un viss notika gandrīz tieši tāpat kā līdz brīdim, kad mis Strongai "palika slikti".

Stundas kļuva tik garlaicīgas, ka nedēļas gaišākais bridis bija mistera Būta tā sauktā ķīmijas lekcija ceturtdienas pēcpusdienā. Misters Būts bija noplucis, drebelīgs, gadus piecdesmit vecs vīrs ar garām, mitrām ūsām govs pļekas krāsā. Kādreiz senos laikos viņš bija mācījis ķīmiju vidusskolā, bet tagad, būdams hronisks alkoholiķis, lasīja lekcijas par diviem šiliņiem un sešiem pensiem, tā nopelnot vien tik daudz, lai pietiktu kārtējai pudelei. Viņa lekcijas bija neiedomājami bezjēdzīgas. Par savos ziedu laikos viņš nebija izcēlies kā īpaši spožs lektors, un tagad pēc pirmās delirium tremens [40] lēkmes un dienišķās bailēs no nākamās visas zināšanas ķīmijā viņu strauji pameta. Viņš mēdza uzbudināts stāvēt klases priekšā un vairākas reizes atkārtot vienu un to pašu, veltīgi pūloties atcerēties, par ko runā. "Atcerieties, meitenes," viņš mēdza teikt piesmakušā, it kā tēvišķīgā balsī, "pavisam ir deviņdesmit trīs elementi — deviņdesmit trīs elementi, meitenes — jūs taču visas zināt, kas ir elements, vai ne? — to ir tieši deviņdesmi trīs, atcerieties šo skaitli, meitenes, — deviņdesmit trīs," līdz Dorotijai (viņai ķīmijas lekcijas laikā vajadzēja palikt klasē, jo misis Krivija uzskatīja, ka nepieklājās atstāt meitenes vienas pašas kopā ar vīrieti) aiz kauna gribējās vai zemē ielīst. Visas lekcijas sākās ar deviņdesmit trim elementiem un daudz tālāk nekad ari nepavirzījās. Tika pieminēts ari "ļoti interesants, mazs eksperiments, kuru es jums parādīšu nākamreiz, meitenes, ļoti interesants patiešām — nākamajā nedēļā jūs to noteikti redzēsiet — patiesi interesants, mazs eksperiments", kas, protams, tā arī nekad netika demonstrēts. Misteram Būtam nebija nekādas aparatūras vai piederumu, un, ja ari būtu, rokas viņam tā trīcēja, ka neko parādīt viņš tāpat nespētu. Meitenes viņa lekciju laikā sēdēja, garlaicības apstulbotas, bet pēc glītrakstīšanas stundām pat tā bija patīkama pārmaiņa.

Pēc vecāku ierašanās bērnu attieksme pret Dorotiju vairs nebija agrākā. Protams, tā neizmainījās vienā dienā. "Vecā Millc" meitenēm bija iepatikusies, un viņas cerēja, ka pēc pāris dienu mocībām ar glītrakstīšanu un "komcrcaritmētiku" varēs atkal atgriezties pie kaut kā interesantāka. Bet glītrakstīšana un aritmētika turpinājās, un Dorotija pamazām zaudēja savu labo slavu, kuru bija ieguvusi kā skolotāja, kuras stundas nav garlaicīgas, kura nepļaukā, nekniebj un nerausta aiz ausīm. Bez tam drīz vien izplatījās stāsti par skandālu, kāds izcēlies ap "Makbetu". Bērni noprata, ka vecā Millc kaut ko darījusi nepareizi — viņi skaidri nezināja, ko tieši, — un viņai lasīta "morāle". Līdz ar to viņa zaudēja cieņu bērnu acīs. Nav iespējams gūt panākumus bērnu audzināšanā, pat tādu, kas tevi iemīļojuši, ja tu nespēj saglabāt savu prestižu kā pieaudzis cilvēks; ja tas tiks kaut vienu reizi iedragāts, pat vislabsirdīgākie bērni tevi nicinās.

U11 tā viņi kļuva nepaklausīgi, kādi parasti ir liela daļa bērnu. Agrāk Dorotija bija saskārusies tikai ar atsevišķiem slinkuma, ālēšanās un stulbas ķiķināšanas gadījumiem; tagad parādījās vēl arī spītība un melīgums. Bērni nepārtraukti sacēlās pret šabloniskajām mācībām. Ātri aizmirsās tās nedaudzās nedēļas, kad vecā Mille bija šķitusi gluži lādzīga un pati skola kļuvusi interesanta. Nu skola atkal bija tāda, kāda vienmēr bijusi un kādu varēja sagaidīt — vieta, kur slaistīties un žāvāties, un izvest skolotāju no pacietības, un īsināt laiku, kniebjot blakus sēdētājai, vieta, kuru pamet ar atvieglojuma bļāvienu, tiklīdz beigusies pēdējā stunda.

Reizēm bērni īgņojās, reizēm čīkstēja, reizēm strīdējās pretī tracinošā neatlaidībā, kāda tiem raksturīga: "Kāpēc mums tas jādara? Kāpēc visiem jāmācās lasīt un rakstīt?" Un tā vēl un vēl, līdz Dorotija bija spiesta celties kājās un klaigātājus apklusināt, solot iekaustīt. Pēdējā laikā viņa gandrīz pastāvīgi bija aizkaitināta; tas nepatīkami pārsteidza viņu pašu, bet viņa nespēja ar sevi cīnīties. Katru rītu viņa nosolījās: "Šodien es nezaudēšu savaldību," un katru rītu ar drūmu regularitāti viņa to zaudēja, it īpaši ap pusdivpadsmitiem, kad bērni bija visgrūtāk valdāmi. Nekas pasaulē nav tik kaitinošs kā darbs ar dumpīgiem bērniem. Dorotija juta, ka agrāk vai vēlāk viņa zaudēs kontroli pār sevi un sāks viņus sist. Viņa labi apzinājās, ka sist bērnu ir nepiedodami, bet gandrīz visi skolotāji beigās līdz tam nonāk. Piespiest bērnu strādāt varēja tikai tikmēr, kamēr nenolaida no viņa acu. Pietika uz mirkli pagriezt muguru, un pa gaisu lidoja dzēšlapu lodītes. Tomēr par spīti visam neatlaidīgā dresūra panāca to, ka glītrakstīšanā un "komercaritmētikā" tika gūti zināmi panākumi, un vecāki, protams, bija apmierināti.

Semestra pēdējās nedēļas bija ļoti smags laiks. Jau pusmēnesi Dorotija dzīvoja pilnīgi bez naudas, jo misis Krivija paziņoja, ka varēs viņai samaksāt tikai tad, kad ienāks skolas naudas. Tā nu bija jāiztiek bez slepus ēstās šokolādes, kas palīdzēja uzturēt spēku, un viņu pastāvīgi mocīja viegls izsalkums, izraisot apātiju un gurdenumu. Bija tādi smagi riti, kad minūtes vilkās kā stundas, kad acis pret pašas gribu atkal un atkal meklēja pulksteni un sirds sažņaudzās, iedomājoties, ka šai stundai sekos cita tieši tāda pati un tā bez gala. Vēl ļaunāki bija tic brīži, kad bērni kļuva nevaldāmi un bija nepieciešama ārkārtīga gribas piepūle, lai ar viņiem kaut kā tiktu galā; un turpat aiz sienas, protams, ausījās misis Krivija, gatava kuru katru brīdi atraut klases durvis, nikni aplaist acis apkārt un iesaukties: "Kas tad nu! Kāpēc šeit tāds troksnis?" — kamēr acis draudēja: padzīšu!

Dorotija nu jau skaidri apzinājās, cik necilvēcīga bija dzīve misis Krīvijas mājā. Nožēlojamais ēdiens, aukstums, ierobežotās iespējas nomazgāties nu šķita daudz svarīgākas nekā pirms kāda laika. Bez tam viņa sāka skaudrāk izjust savu vientulību, no kuras nebija cietusi laikā, kad aizrāvās ar jaunajām audzināšanas un izglītības idejām. Vēstules nebija pienākušas ne no tēva, ne mistera Vorbērtonā, un divu mēnešu laikā viņa Sautbridžā nebija ieguvusi nevienu draugu. Cilvēkam viņas stāvoklī, īpaši sievietei, nebija gandrīz nekādu iespēju atrast draugus. Viņai nebija ne naudas, nc savas mājas un ārpus skolas vienīgais patvērums — publiskā bibliotēka tajos nedaudzajos vakaros, kad viņa tur tika, un baznīca svētdienu rītos. Protams, baznīcu viņa apmeklēja regulāri, tāda bija misis Krīvijas prasība. Jautājumu par Dorotijas reliģisko piederību viņa bija noskaidrojusi pirmajā svētdienā brokastu laikā.

"Es te prātoju, uz kādu lūgšanu vietu jums vajadzētu iet. Ir mums Svētā Jura baznīca anglikāņiem un baptistu lūgšanu nams, kuru apmeklēju cs. Lielākā daļa vecāku ir nonkonformisti, un es nezinu, vai viņi būs sajūsmā par anglikāņu skolotāju. Ar vecākiem vienmēr jābūt ļoti piesardzīgam. Pirms diviem gadiem viņi gauži sabijās uzzinājuši, ka skolotāja, kuru toreiz biju pieņēmusi, ir, padomājiet tikai, Romas katoļu draudzes piederīgā! Protams, viņa to bija slēpusi, cik ilgi varējusi, bet galu galā tas nāca gaismā, un trīs vecāki savus bērnus no skolas izņēma. Es, protams, no viņas atbrīvojos tajā pašā dienā, kad to uzzināju."

Dorotija klusēja.

"Tomēr mums ir trīs skolnieces no anglikāņu ģimenēm, un domāju, ka šajā reliģiskās piederības jautājumā varētu būt arī zināma piekāpšanās. Tāpēc riskējiet un ejiet uz Svētā Jura baznīcu. Tikai uzmanieties! Esmu dzirdējusi, ka tur daudz klanoties un zemojoties, un krustoties, un tamlīdzīgi. Divi mūsu meiteņu tēvi ir no Plimutas brāļu sektas un droši vien būtu sašutuši, ja dzirdētu, ka jūs tur krustāties. Tāpēc, lai nu ko, bet to gan nedariet!

"Labi," sacīja Dorotija.

"Un dievkalpojumu laikā turiet acis vaļā. Skatieties apkārt un pavērojiet, vai draudzē ir jaunas meitenes, kas derētu mūsu skolai. Ja tādas redzat, vēlāk aprunājieties ar mācītāju un mēģiniet uzzināt viņu vārdus un adreses."

Tā Dorotija sāka iet uz Svētā Jura baznīcu. Tā bija nedaudz katoliciskāka par viņas Svēto Atelstanu; solu vietā tajā rindojās krēsli, bet vīraks netika izmantots, un vikārs (viņu sauca misters Gors-Viljamss) parasti valkāja vienkāršu sutanu un stihāriju, krāšņāk tērpjoties tikai svētkos. Dievkalpojumi bija tik līdzīgi mājās pierastajiem, ka Dorotija nedomājot varēja vajadzīgajā brīdī iekļauties liturģijā.

Bet nevienu pašu bridi lūgšanas spēks viņā neatdzima. Un dievlūgšanas jēdziens viņas apziņā bija zaudējis nozīmi pilnīgi un uz visiem laikiem. Ticības zaudēšana ir mistiska parādība tāpat kā pati ticība. Tāpat kā ticībai tai nav loģiska izskaidrojuma; tā iet roku rokā ar izmaiņām garīgajā klimatā. Bet, lai cik maz viņai nozīmētu baznīcas rituāli, viņa nenožēloja tajā aizvadītās stundas. Tieši otrādi — viņa gaidīja svētdienu rītus kā miera saliņas; un ne tikai tāpēc, ka tajos varēja atpūsties no misis Krīvijas pētošās acs un ķildīgās balss. Citā un dziļākā nozīmē baznīcas gaisotne nomierināja un uzmundrināja. Jo viņa sajuta, ka visā, kas notiek baznīcā, lai cik absurds un gļēvulīgs tas varētu likties, ir kaut kas, ko grūti definēt, — kaut kāda laipnība, kaut kāda dvēseliska piemīlība, kas grūti rodama ārpus baznīcas sienām. Viņa sajuta, ka, pat neticot, labāk ir uz baznīcu iet nekā neiet; labāk sekot senajām tradīcijām nekā ļauties nedrošai brīvībai. Viņa ļoti labi saprata, ka nekad vairs nespēs izrunāt lūgšanas vārdus senākajā pārliecībā; taču saprata ari to, ka visu mūžu turēsies pie rituāliem, ar kuriem bija uzaugusi. Tas bija vienīgais, kas atlicis no ticības, kura reiz saturēja kopā visu viņas dzīvi, kā kauli satur kopā dzīvo miesu.

Taču vēl viņa neiedziļinājās ticības zaudēšanas nozīmībā un nedomāja par tā varbūtējo lomu pašas nākotnē. Viņa bija pārāk aizņemta ar tā brīža eksistenci un nepieciešamību izturēt līdz šā nožēlojamā semestra beigām. Jo tuvāk tās nāca, jo grūtāk kļuva tikt galā ar klasi un saglabāt tajā kārtību. Meitenes uzvedās riebīgi un izturējās pret viņu jo nejaukāk tieši tāpēc, ka reiz viņa tām bija patikusi. Un pēc tam pievīlusi, tā viņām šķita. Sākusi godīgi kā cilvēks, bet tad izrādījies, ka ir tikai pretīga učene kā visas pārējās — nejauka čūsku vecene, kas līdz nabadzībai nomoka ar riebīgo glītrakstīšanu un ārdās kā nenormāla, ja burtnīcai uzkrīt kaut sīks tintes traipiņš. Reizēm Dorotija pieķēra dažu labu, pētām viņas seju ar bērniem raksturīgo salto, cietsirdīgo skatienu. Savulaik uzskatīta par skaistu, tagad viņa tām šķita neglīta, veca un kārna. Dzīvodama Ringvudas mājā, viņa patiešām bija jūtami novājējusi. Bērni viņu tagad ienīda, tāpat kā bija ienīduši visas iepriekšējās skolotājas.

Reizēm meitenes viņu apzināti kaitināja. Vecākās un gudrākās ļoti labi izprata stāvokli — zināja, ka Millc ir zem vecās Krīvijas tupeles un dabū pa ādu katru reizi, kad viņas saceļ lielāku troksni; reizēm viņas īpaši pacentās to sacelt, lai vecā Krivija ierastos un viņām būtu tas prieks vērot Millcs seju, kamēr Krivija viņu strostē. Dažreiz Dorotijai izdevās saglabāt mieru un piedot viņām visu, saprotot, ka tas ir tikai dabisks, veselīgs instinkts, kas liek sacelties pret monotono rutīnu. Bet citkārt, kad nervi bija vairāk saspringti un viņa redzēja mazos, muļķīgos ģīmīšus dumpīgi ņirdzam, radās sajūta, ka viņa meitenes pat ienīst. Bērni ir tik akli, tik savtīgi, tik nežēlīgi. Viņi nejūt, kad pārsniedz visas robežas, kādu mokot, un, pat ja justu, nebēdātu ne nieka. Vari pūlēties viņu labā, cik spēj, vari saglabāt mieru brīžos, kad to neiespētu pat svētais, bet, ja esi spiests viņus garlaikot un apspiest, viņi tevi ienīdīs, neprasot, kurš pie tā vainīgs. Cik patiesi — ja vien pats neesi skolotājs —, cik patiesi skan šīs bieži citētās Viljama Bleika rindas:

Salto, gurdo acu vēroti, Bērni nopūtas aizvada dienas Bez prieka un cerības vienas.

Bet, ja pats esi šīs "saltās, gurdās acis", tad saproti, ka medaļai ir divas puses.

Pienāca pēdējā nedēļa, un lika izspēlēts nožēlojamais "eksāmenu" farss. Sistēma, kā paskaidroja misis Krivija, bija gauži vienkārša. Ar bērniem tikmēr "drillēja" kaut ko, teiksim, aritmētikas uzdevumu, līdz varēja būt drošs, ka viņi to izrēķinās pareizi, un tad deva to pašu kā eksāmena darbu, kamēr atbildes vēl nebija aizmirstas. Tas pats notika arī visos pārējos priekšmetos. Eksāmenu lapas, protams, tika aiznestas mājās un atrādītas vecākiem. Un Dorotija pēc misis Krīvijas diktāta rakstīja liecības, atkārtojot "teicami" un "izcili" tik daudz reižu, ka sāka kļūdīties — kā reizēm gadās, atkal un atkal atkārtojot vienu vārdu, — un rakstīt "ticami", "iscili".

Pēdējā diena pagāja briesmīgā kņadā. Pat misis Krivija pati nespēja panākt kārtību. Jau dienas vidū Dorotijai nervi vairs neizturēja, un misis Krivija sadeva viņai vēju to septiņu bērnu klātbūtnē, kas palika uz pusdienām. Pēcpusdienā troksnis jau pieauga tiktāl, ka beigās Dorotija, padevusies, gandrīz ar asarām acīs lūdza meitenes apklust.

"Meitenes!" viņa iesaucās, cik skali vien spēja, lai pārkliegtu troksni. "Lūdzu, izbeidziet, lūdzu\ Jūs uzvedaties briesmīgi. Kā var izturēties pret mani tik nežēlīgi!"

Tā, protams, bija liktenīga kļūda. Nekad, nekad, nekad neatzīstieties bērniem sakāvē! Uz mirkli iestājās klusums, tad viena meitene skaļi un izsmejoši iespiedzās: "Millc!" Tūlīt viņai pievienojās visa klase, pat idiote Meivisa, un visas kori skandēja: "Mille! Mille! Millc!" Tad kaut kas Dorotijā salūza. Mirkli nogaidījusi, viņa izvēlējās meiteni, kura auroja visskaļāk, piegāja tai klāt un no visa spēka cirta pa ausi. Laimīgā kārtā tā bija viena no "vidēji labiem maksātājiem".

VI

Brīvdienu pirmajā dienā Dorotija saņēma vēstuli no mistera Vorbērtona.

Mana dārgā Dorotija | viņš rakstīja], vai varbūt man vajadzētu saukt tevi par Ellenu, kāds, cik saprotu, tagad ir tavs jaunais vārds? Baidos, ka Tu droši vien uzskati mani par galīgu bezsirdi, jo neesmu rakstījis agrāk, bet tici man, tikai pirms desmit dienām manas ausis sasniedza ziņa par mūsu it kā kopīgo bēgšanu. Biju ārzemēs, no sākuma dažādās Francijas daļās, tad Austrijā, tad Romā un, kā zini, ceļojumu laikā es centīgi izvairos no saviem tautas brāļiem. Pat mājās tic ir neciešami, bet citur pasaulē ar savu uzvedību liek man tā kaunēties, ka mēģinu uzdoties par amerikāni.

Kad atgriezos Naiphilā, Tavs tēvs attcicās ar mani runāt, bet man izdevās notvert Viktoru Stounu, kurš iedeva Tavu adresi un tagadējo vārdu. Bija gan visai negribīgs, un nopratu, ka pat viņš, tāpat kā visi pārējie šajā pretīgajā pilsētelē, vēl arvien uzskata, ka Tu kaut kādā veidā tomēr esi nogrēkojusies. Domāju, ka teorija par mūsu kopīgo bēgšanu tagad ir atmesta, tomēr viņi nevar atbrīvoties no domas, ka Tava pazušana saistāma ar kaut kādu skandālu. Jauna sieviete pēkšņi pametusi māju, tāpēc tur noteikti iejaukts vīrietis; tā, redzi, darbojas provinciāļu pratini! Lieki

būtu pieminēt, ka esmu visiem spēkiem pūlējies apgāzt šo pieņēmumu. Tu priecāsies dzirdēt, ka man izdevās iedzīt stūri to riebīgo raganu misis Semprilu un pateikt, ko par viņu domāju, un, vari man ticēt, tas skanēja diezgan iespaidīgi. Bet šī sieviete gluži vienkārši nav cilvēks. Nevarēju izspiest no viņas nekā cita, kā vienīgi liekulīgu puņķošanos par "nabaga, nabaga Dorotiju".

Dzird, ka tēvam Tevis ļoti trūkstot un viņš priecātos Tevi atkal redzēt mājās, ja vien skandāls pieklustu. Šķiet, ka ēdiens viņam nekad vairs netiek pasniegts precīzā laikā. Viņš turas pie versijas, ka Tu esot "devusies prom atveseļoties no kādas slimības un tagad dabūjusi teicamu darbu kādā meiteņu skolā". Par vienu gan Tu būsi pārsteigta — viņš bijis spiests nomaksāt visus savus parādus! Man stāstīja, ka visu tirgotāju mērs beidzot bijis pilns, un tie mācītājmājā sarīkojuši tādu kā kreditoru sapulci. Nekas tamlīdzīgs, protams, nebūtu bijis iespējams Antonija Trolopa romānā "Pērminderis" aprakstītajā Plamstedas episkopātā, bet — ak vai! — mums taču tagad ir demokrātija. Tu acīmredzot biji vienīgais cilvēks, kurš spēja ar tirgotājiem kaut kā vienoties.

Un tagad pastāstīšu Tev par saviem piedzīvojumiem, utt., utt., utt.

Tikusi līdz šai vietai, Dorotija, vīlusies un pat aizkaitināta, vēstuli saplēsa. Būtu gan varējis izrādīt kaut nedaudz vairāk iejūtības, viņa nodomāja. Bet tas jau bija misteram Vorbērtonam raksturīgi. Iegrūdis viņu nelaimē, — jo galu galā tomēr bija vainīgs tajā, kas notika, — viņš par to runā vīzdegunīgi un vienaldzīgi. Taču, visu pārdomājusi, Dorotija vienaldzības grēku viņam atlaida. Viņš bija darījis, ko varējis, un nevarēja gaidīt, lai viņš justu Dorotijai līdzi nelaimēs, par kurām neko nezināja. Bez tam viņa paša dzīve sastāvēja no veselas skaļu skandālu virknes, tāpēc viņš nesaprata, ka sievietei skandāls varētu būt daudz smagāks pārdzīvojums.

Ziemsvētkos atrakstīja arī tēvs un dāvanai pat atsūtīja divas mārciņas. No vēstules intonācijas varēja just, ka Dorotijai ir piedots. Ko tieši viņš piedevis, nebija skaidrs, jo nebija jau arī skaidrs, ko viņa noziegusies; tomēr viņš bija piedevis. Vēstule sākās ar vispārīgiem, bet gluži draudzīgiem jautājumiem. Viņš cerot, ka jaunais darbs esot patīkams. Un vai viņas istabas skolā esot mājīgas un darba biedri draudzīgi? Viņš esot dzirdējis, ka skolās tagad esot pavisam cita attieksme, ne tāda kā pirms četrdesmit gadiem. Viņa laikā, utt., utt. Dorotija saprata, ka tēvam nav ne vismazākās nojausmas par viņas tagadējiem apstākļiem. Domājot par skolām, viņš atgriezās Vinčestrā, kur pats bija mācījies; tādu iestādījumu kā Ringvudas māja viņš nespētu pat iztēloties.

Tālāk vēstuli aizpildīja gaušanās par draudzes dzīvi. Mācītājs žēlojās, ka esot noraizējies un pārstrādājies. Pērminderi pastāvīgi uzmācoties ar visādām vajadzībām, Progita ziņojumi par postā ejošo zvanu torni jau krītot uz nerviem, un ar apkopēju, kuru viņš pieņēmis palīgos Ellenai, esot tīrais negals — ar slotas kātu izsitusi stiklu lielajam grīdas pulkstenim viņa kabinetā —, un tādā garā vēl vesela virkne lappušu. Vairākās vietās netiešā veidā izpaudās vēlme, kaut Dorotija varētu viņam palīdzēt, taču tieša aicinājuma atgriezties mājās nebija. Acīmredzot viņš uzskatīja, ka meitai vēl par agru rādīties un atgādināt par notikušo — kā skeletam tālā un labi noslēgtā skapī.

Vēstule uzdzina Dorotijai pēkšņas un sāpīgas ilgas pēc mājām. Viņa alka atkal apciemot draudzes locekļus un vadīt gaidu mājturības nodarbības, un bēdājās par tēvu, kuram visu šo laiku vajadzējis iztikt bez viņas, un bažījās, vai tikai abas kalpotājas viņu pienācīgi aprūpē. Viņa mīlēja tēvu, bet nekad nebija uzdrošinājusies to izrādīt, jo viņš nebija cilvēks, kuram tāda klaja jūtu izpausme patiktu. Viņa jutās pārsteigta un pat satriekta apjaušot, cik maz par tēvu pēdējo četru mēnešu laikā domājusi, reizēm pat nedēļām ilgi viņa eksistenci pilnīgi aizmirstot. Bet nepieciešamība kaut kā izdzīvot tik pilnīgi bija aizņēmusi viņas prātu, ka citām jūtām neatlika vietas.

Bet nu, kad stundas nenotika, bija radies brīvs laiks, jo misis Krivija nespēja izdomāt tik daudz mājsaimniecības darbu, lai aizpildītu visu Dorotijas dienu, taču lika skaidri sajust, ka brīvdienu laikā viņa ir tikai lieka nasta, un pie galda gandrīz skaitīja kumosus (acīmredzot uzskatīdama, ka tādam, kurš nestrādā, nav tiesību ēst), tā ka beigās Dorotija to vairs nespēja izturēt. Cik vien varēdama, viņa uzturējās ārpus mājas un, juzdamās gandrīz vai bagāta ar savu algu (četrām mārciņām un desmit šiliņiem par deviņām nedēļām) un tēva dāvātajām divām mārciņām, sāka pirkt sviestmaizes pilsētā un ēst pusdienas svaigā gaisā. Misis Krivija negribīgi ar to samierinājās, jo viņai patika, ka Dorotija ir mājās un var viņai pastāvīgi par kaut ko uzknābt, tomēr izlaistās maltītes bija tīrs ieguvums.

Dorotija devās garās, vientuļās pastaigās, iepazīstoties ar Sautbridžu un tās vēl skumjākajiem kaimiņu rajoniem — Dorliju, Vcmbridžu un Vcstholtonu. Bija iestājusies ziema, mikla un bez vēja, un pelēcīgajos priekšpilsētu ieliņu labirintos vēl drūmāka nekā klajā laukā. Divas vai trīs reizes Dorotija atļāvās izšķērdību, par kuru droši vien vēlāk būs jāsamaksā ar tukšu vēderu, un nopirka lētu biļeti turp un atpakaļceļam uz Aiverhītu vai Burnambīču. Meži bija piemirkuši kā jau ziemā, un zemi tajos klāja bieza kārta skābaržu lapu, kas rāmajā, miklajā gaisā mirdzēja vara sarkanumā, bet dienas bija tik siltas, ka tur varēja pat sēdēt un lasīt, ja rokās uzģērba cimdus. Ziemsvētku priekšvakarā misis Krivija no kaut kurienes izvilka dažus tradicionālos aslapainās palmas zariņus, kurus bija saglabājusi no iepriekšējā gada, noslaucīja tiem putekļus un piesprauda redzamā vietā, taču paziņoja, ka nekādu Ziemsvētku pusdienu nebūs. Viņa neatzīstot visu to noņemšanos svētkos — to savās interesēs uzkurinot vien veikalu īpašnieki, tā radot cilvēkiem nevajadzīgus izdevumus; bez tam ne tītaru, ne Ziemsvētku pudiņu viņa nevarot ciest. Dorotija to uzklausīja ar atvieglojumu; Ziemsvētku pusdienas drūmajā "rīta istabā" (uz mirkli viņa domās redzēja atbaidošu ainu — misis Kriviju, kam galvā no plaukšķenes nākusi papīra cepure) bija kaut kas tāds, par ko labāk nedomāt. Savas Ziemsvētku pusdienas — cieti vārītu olu, divas sviestmaizes ar sieru un pudeli limonādes — viņa ēda Burnamas mežā, pret lielu, grubuļainu skābarža stumbru atspiedusies un ar Džordža Gisinga grāmatu "Liekās sievietes" klēpī.

Lietainās dienās viņa laika lielāko daļu pavadīja publiskajā bibliotēkā un līdz ar bezdarbniekiem, kas miegaini blenza ilustrētajos žurnālos, kurus nelasīja, un pavecu, noplukušu vīru, kurš dzīvoja mēbelētā istabā par divām mārciņām nedēļā un bibliotēkā stundām ilgi studēja grāmatas par burāšanu, kļuva par vienu no tās regulāriem apmeklētājiem. Semestrim beidzoties, viņa bija izjutusi lielu atvieglojumu, bet tas drīz vien izplēnēja, jo pilnīgā vientulībā, kad nebija, ar ko vārdu pārmīt, dienas vilkās vēl lēnākā un smagākā gaitā. Cilvēku apdzīvotajā pasaulē laikam nav citas vietas, kur vientulība izjūtama tik skaudri kā Londonas nomalēs. Lielpilsētas ar saviem cilvēku pūļiem un kņadu vismaz rada biedriskuma ilūziju, un laukos visi interesējas par visiem — varbūt pat pārāk daudz. Bet tādās vietās kā Sautbridža, ja tev nav ģimenes un mājas, ko saukt par savu, var nodzīvot pusi mūža, neiegūstot nevienu draugu. Tur mīt sievietes, it īpaši vientuļas, vecas kundzes, kas strādā par smiekla naudu un gadiem nīkst pilnīgā vientulībā. Jau pēc neilga laika Dorotija jutās nomākta un nomocījusies, un, lai kā ar sevi cīnījās, ne par ko vairs nespēja ieinteresēties. Un tieši šī laika pretīgajā apnicībā — samaitājošajā apnicībā, kas uzglūn katrai dvēselei modernajā pasaulē, — viņa pirmo reizi pilnībā saprata, ko nozīmē ticības zaudēšana.

Viņa meklēja glābiņu grāmatās, un nedēļu vai ilgāk tās palīdzēja. Bet pēc kāda laika visas grāmatas šķita garlaicīgas un nesaprotamas; jo prāts, būdams pilnīgā izolācijā, nespēj darboties mērķtiecīgi. Galu galā viņa secināja, ka nespēj sagremot neko nopietnāku par detektīvliteratūru. Viņa devās desmit, piecpadsmit jūdžu garās pastaigās, raugot caur nogurumu tikt pie labāka garastāvokļa, bet nepievilcīgie piepilsētas ceļi, slapjās, purvainās meža takas, kailie koki, mitruma piesūkusies sūna un pāraugušās, izmirkušās sēnes uzdzina tikai smagu grūtsirdību. Viņai trūka cilvēku sabiedrības un šķietami nebija nekādas iespējas pie tās tikt. Vēlu vakarā, kad viņa devās atpakaļ uz skolu un ieskatījās apgaismotajos māju logos, dzirdēja smieklus un gramofonu skaņas, sirdī icsvēla skaudība. Ak, kaut ari viņa tā varētu — iegūt vismaz pati savu mājokli, ģimeni, dažus draugus, kas nebūtu vienaldzīgi! Daždien viņai kārojās uzrunāt svešiniekus uz ielas. Citreiz sagribējās notēlot dievbijību, lai iepazītos ar Svētā Jura baznīcas vikāru un viņa ģimeni un varbūt rastu kādu iespēju piedalīties draudzes darbā. Un bija pat brīži, kad viņa izmisumā prātoja, vai nemeklēt palīdzību YWCA [41] .

Bet jau uz brīvdienu beigām viņa sadraudzējās ar bibliotēkā nejauši sastaptu neliela auguma sievieti, mis Bīveri, kura mācīja ģeogrāfiju Tūta komerckolcdžā, vēl vienā Sautbridžas privātskolā. Tā bija daudz lielāka un šķietami vērienīgāka mācību iestāde par Ringvudas Māju — tajā bija ap simt piecdesmit abu dzimumu dienas skolnieku un pat tāda greznība kā internāts kādam ducim audzēkņu, un tās programma nebija gluži tik atklāti krāpnieciska kā misis Krīvijas piedāvātā. Šīs skolas mērķauditorija bija vecāki, kuri gudri runā par "modernu, uz biznesu vērstu" izglītību, un tās lozungs bija "Efektivitāte", ar to saprotot skaļu rosīšanos un visu humanitāro priekšmetu atmešanu. Viena no tās raksturīgām iezīmēm bija tā saucamais Efektivitātes rituāls, kaut kas katehismam līdzīgs, kas visiem bērniem, iestājoties šajā skolā, bija jāiemācās no galvas. Tajā bija šādi un līdzīgi jautājumi un atbildes:

Z: "Kur slēpjas panākumu atslēga?"

A: "Panākumu atslēga slēpjas efektivitātē."

Z: "Kas nosaka efektivitāti?"

A: "Efektivitāti nosaka panākumi."

Un tā tālāk, un tādā garā. Stāstīja, ka divus rītus nedēļā lūgšanas vietā visa skola — kā zēni, tā meitenes — pārziņa vadībā kopīgi skandējot Efektivitātes rituālu, un tas esot iespaidīgs skats.

Mis Bīverc bija maza, akurāta sieviete ar apaļīgu augumu, šauru seju, iesarkanu degunu un pērļu vistiņas gaitu. Pēc divdesmit gadiem vergu darba viņa bija tikusi līdz četru mārciņu algai nedēļā un tiesībām dzīvot ārpus skolas, kas atbrīvoja viņu no pienākuma vakaros apguldīt internāta audzēkņus. Viņa dzīvoja mēbelētā istabā, kurā dažreiz varēja uzņemt Dorotiju, kad abām bija brīvs vakars. Ar kādu nepacietību Dorotija gaidīja šīs reizes! Bieži tās nebija iespējamas, jo mis Bīveres saimniecei nepatika svešu cilvēku apciemojumi, bet, ari tur esot, nekā daudz jau nebija ko darīt, kā vien kopīgi risināt krustvārdu mīklu no Daily Telegrapb un apskatīt fotogrāfijas, kuras mis Bīvere bija uzņēmusi ceļojuma laikā Austrijas Tirolē 1913. gadā (šis ceļojums bijis viņas dzīves brīnišķīgākais piedzīvojums). Un tomēr — cik daudz Dorotijai nozīmēja šīs draudzīgās sarunas pie tējas tases, kas nebija vis misis Krīvijas pelēcīgais ūdentiņš. Mis Bīverei bija spirta lampiņa lakotā japāņu ceļa somā (tā bijusi viņai līdzi Tirolē 1913. gadā), uz kuras viņa sev vārīja tēju melnu kā darva un dienas laikā patērēja to lielos daudzumos. Viņa atzinās Dorotijai, ka vienmēr termosā ņemot to līdzi uz skolu un dzerot gan starpbrīdī, gan pēc pusdienām. Dorotija saprata, ka katrai trešās šķiras skolotājai jāizšķiras par vienu no diviem ceļiem: mis Strongas ceļu ar viskiju, kas noved darba namā, vai mis Bīveres ceļu ar stipru tēju, kas beidzas ar pieklājīgu nāvi vientuļo, veco dāmu pansionātā.

Taisnību sakot, mis Bīvere bija garlaicīga būtne un Dorotijai kalpoja par memento mori [42] vai drīzāk memento senescere [43] . viņas dvēsele šķita sažuvusi un pamazām pārvērtusies par tādu kā sakaltušu ziepju gabalu aizmirstā ziepju trauciņā. Viņa bija nonākusi līdz stāvoklim, kad dzīve mēbelētā istabā pie despotiskas saimnieces un "efektīva" komereģeogrāfijas iedzīšana bērnos, kuriem no tās nāca vēmiens, bija gandrīz vienīgais liktenis, kādu viņa varēja iedomāties. Taču Dorotija ļoti pieķērās mis Bīverei, un tās nedaudzās, kopā pavadītās stundas viņas istabā ar krustvārdu mīklu no Dailv Telejjrapb un tasi karstas tējas bija kā oāzes viņas dzīvē.

Jaunā Lieldienu semestra sākumu Dorotija sagaidīja ar prieku, jo pat dienišķie "vergu uzrauga" pienākumi šķita labāki par brīvdienu sāpīgo vientulību. Bez tam meitenes tagad bija daudz vieglāk valdāmas; nevienu vairs nevajadzēja iepļaukāt. Viņa bija aptvērusi, ka ar bērniem var daudz labāk tikt galā, ja no paša sākuma pret tiem izturas nežēlīgi. Iepriekšējā semestrī meitenes bija uzvedušās slikti, jo sākumā viņa pret tām izturējās kā pret sev līdzīgām, bet vēlāk, kad interesantās stundas nomainīja agrākā rutīna, viņas kā tādas arī bija sadumpojušās. Taču, ja bērniem jāmāca stulbības, pret tiem nevar izturēties kā pret sev līdzīgiem. Nepieciešama tāda attieksme kā pret dzīvniekiem — dresūra nevis pārliecināšana. Vispirms jāliek viņiem saprast, ka dumpošanās ir sāpīgāka par paklausību. Droši vien tas nav pats labākais bērnu audzināšanas veids, taču viņi to saprot un pakļaujas.

Viņa apguva skolotāja amata drūmās metodes. Viņa iemācījās nocietināt prātu pret šķietami bezgalīgajām, garlaicīgajām mācību stundām, taupīt savu garīgo enerģiju, būt nežēlīga un vienmēr modra, izjust pat kaut ko lepnumam un priekam līdzīgu par labi izdarītu bezjēdzīgu darbu. Šķiet, ka pēkšņi viņa bija kļuvusi daudz sīkstāka un vairāk nobriedusi. Viņas acis bija zaudējušas kādreizējo, gandrīz bērnišķo izteiksmi, seja kļuvusi kalsnāka, liekot degunam izskatīties garākam. Reizēm tā patiešām bija īsta skolmeistarienes seja; itin viegli varēja tai piedomāt pensneju. Taču ciniska viņa vēl nebija kļuvusi. Viņa vēl joprojām apzinājās, ka šie bērni tiek negodīgi apkrāpti, joprojām ilgojās, kaut varētu viņu labā kaut ko darīt. Ja viņa tos mocīja un bāza tiem galvā nevajadzīgas blēņas, tad tikai viena iemesla dēļ — lai kas ari notiktu, viņai vajadzēja saglabāt darbu.

Meitenes tagad trokšņoja daudz mazāk. Misis Krivijai, kura nekad nepalaida garām izdevību Dorotijai kaut kur piesieties, reti bija pamats dauzīt pa sienu ar slotas kātu. Kādu rītu brokastu laikā viņa diezgan cieši Dorotijā noskatījās, it kā apsvērdama kaut ko, tad piestūma viņai tuvāk trauciņu ar marmelādi.

"Ņemiet marmelādi, ja vēlaties, mis Milboro," viņa sacīja sev neparasti laipnā balsī.

Kopš ierašanās Ringvudas mājā marmelādi Dorotija lika pie lūpām pirmo reizi. Viņa viegli piesarka. "Šī sieviete beidzot saprot, ka pūlos viņas labā, cik spēju," Dorotija neviļus nodomāja.

Kopš tās reizes viņa marmelādi brokastīs dabūja katru rītu. Un arī citādā ziņā misis Krīvijas attieksme kļuva ja ne gluži laipna, tad tomēr mazāk aizvainojoša. Šad tad viņas sejā parādījās grimase, kam vajadzēja nozīmēt smaidu; Dorotijai šķita, ka aiz neierastās piepūles tā it kā salūst. Šajā laikā viņa sarunās bieži pieminēja "nākamo semestri". Atkārtojās tādi izteicieni kā "nākamajā semestrī mēs darīsim tā" un "es gribēšu, lai nākamajā semestrī jūs darāt to", līdz Dorotijai radās iespaids, ka ir iekarojusi misis Krīvijas paļāvību un tiek uzskatīta drīzāk par kolēģi nekā verdzeni. Līdz ar to sirdī modās maza, nepamatota, bet vilinoša cerība. Varbūt misis Krivija paaugstinās viņai algu! Šai cerībai gan nebija nekāda pamata, un Dorotija centās izmest to no galvas, taču tā bija dzīvelīga. Ja alga pieaugtu vismaz par puskronu nedēļā, cik daudz tas viņai nozīmētu!

Pienāca pēdējā diena. Labākajā gadījumā Misis Krivija algu izmaksās rīt, Dorotija nodomāja. Nauda viņai bija ļoti nepieciešama; jau vairākas nedēļas viņa dzīvoja bez graša kabatā un bija ne tikai neciešami izsalkusi, bet ar nepacietību gaidīja brīdi, kad varēs nopirkt kādu jaunu zeķu pāri, jo vecās bija līdz pēdējai iespējai nolāpītas. Nākamajā rītā viņa paveica sev uzticētos saimniecības darbus un tad gaidīja "rīta istabā", kamēr misis Krivija ar slotu un liekšķeri vēl darbojās augšstāvā. Bet tad arī viņa nonāca lejā.

"Ak tad te jūs esat, mis Milboro," viņa sacīja īpatnējā, zīmīgā balsī. "Es jau domāju, ka šorīt nesteigsieties pazust no mājas. Nu, tā kā esat šeit, varu arī izmaksāt jums algu."

"Paldies," sacīja Dorotija.

"Un pēc tam man būs jums šis tas sakāms." Misis Krivija piemetināja.

Dorotijai straujāk icpukstējās sirds. Vai "šis tas" varētu nozīmēt kāroto algas paaugstinājumu? Tāda varbūtība pastāvēja. Misis Krivija atslēdza kādu bufetes atvilktni un izņēma no tās nobružātu, uztūkušu ādas maku, atvēra to un aplaizīja īkšķi.

"Divpadsmit nedēļas un piecas dienas," viņa sacīja. "Teiksim — divpadsmit nedēļas. Dienas nav ko skaitīt. Tātad sešas mārciņas."

Viņa noskaitīja piecas nosmulētas vienas mārciņas banknotes un divas desmit šiliņu banknotes; tad, apgrozījusi vienu no tām un laikam izlēmusi, ka tā ir pārāk tīra, ielika to atpakaļ makā un izzvejoja citu, uz pusēm pārplēstu. Sameklējusi bufetē caurspīdīgu līmlenti, viņa rūpīgi salīmēja abas puses kopā, tad līdz ar pārējām sešām pasniedza Dorotijai.

"Te būs, mis Milboro," viņa sacīja. "U11 tagad esiet tik laipna un nekavējoties atstājiet māju. Jūs man vairs nebūsiet vajadzīga."

"Nebūšu vajadzīga?"

Dorotija uz mirkli sastinga kā no ledainas rokas pieskāriena. Asinis atplūda no sejas. Bet pat vēl tagad, bailēs un izmisumā, viņa nebija gluži droša, kā teikto saprast. Varbūt misis Krivija tikai gribēja, lai atlikušo dienas daļu viņa pavada ārpus mājas.

"Es jums vairs nebūšu vajadzīga?" viņa vārgā balsī atkartoja.

"Nē. Ar nākamo semestri te sāks strādāt cita skolotāja. Un brīvlaikā cs taču nevaru jūs šeit par velti uzturēt, vai ne?"

"Bet jūs taču negribat teikt, ka vēlaties, lai eju prom, ka atlaižat mani?"

"Tieši to cs teicu. Ko gan citu mani vārdi varētu nozīmēt?"

"Bet es neesmu saņēmusi brīdinājumu par darba uzteikumu!" protestēja Dorotija.

"Brīdinājumu!" nikni iesaucās misis Krivija. "Kādas jums tiesības prasīt, lai par uzteikumu jūs brīdinu? Rakstiska darba līguma taču jums nav!"

"Nē… Nav gan."

"Nu, tātad! Labāk ejiet augšā un sāciet kravāt mantas. Nav jēgas te ilgāk palikt, jo pusdienas jums nav paredzētas."

Dorotija uzkāpa savā istabā un apsēdās uz gultas. Viņa tā drebēja, ka pagāja labs bridis, iekams viņa spēja saņemties un sākt kravāties. Viņa jutās apstulbusi. Nelaime bija uzkritusi tik pēkšņi, tik nepamatoti, ka viņa vēl nespēja noticēt notikušajam. Bet īstenībā atlaišanas iemesls bija pavisam vienkāršs un loģisks.

Netālu no Ringvudas mājas atradās maza, nabadzīga, iznīkstoša skoliņa, kurā bija tikai septiņi audzēkņi. Par skolotāju tajā strādāja nekam nederīga veca nepraša mis Alkoka, kura savā mūžā bija nomainījusi trīsdesmit astoņas dažādas skolas un kurai nedrīkstētu uzticēt pat kanārijputniņu. Taču mis Alkokai piemita viens izcils talants — viņa lieliski prata apkrāpt savus darba devējus. Šādās trešās un ceturtās šķiras privātskolās pastāvīgi notiek savdabīgs pirātisms. Vecāki tiek "apcelti" un bērni pārvilināti no vienas skolas citā. Ļoti bieži tam pamatā ir skolotāja nodevība. Skolotājs paslepcn vienojas ar vecākiem ("sūtiet bērnu pie manis, un es prasīšu par desmit šiliņiem semestrī mazāk"), un, kad tādā veidā ir izdevies apstrādāt pietiekamu skaitu vecāku, šis skolotājs pēkšņi dezertē un ver vaļā pats savu skolu vai ari kopā ar šiem bērniem pāriet uz citu skolu. Mis Alkokai bija izdevies nozagt trīs no sava darba devēja septiņiem audzēkņiem, un viņa tos piedāvāja misis Krīvijai, pretī prasot Dorotijas vietu un piecpadsmit procentu komisijas naudu par pārvilinātajiem skolniekiem.

Vairāku nedēļu garumā pirms galīgās vienošanās notika slepena kaulēšanās, līdz mis Alkoka galu galā samierinājās ar divpadsmitarpus procentiem piecpadsmit vietā. Misis Krivija klusībā jau bija izlēmusi veco Alkoku padzīt, tiklīdz kļūs skaidrs, ka trīs viņas atvestie bērni ir gatavi palikt. Savukārt mis Alkoka plānoja sākt vecās Krīvijas skolnieku pārvilināšanu, tiklīdz pati būs skolā pietiekami iedzīvojusies.

Kad lēmums par Dorotijas atlaišanu bija pieņemts, vajadzēja darīt visu iespējamo, lai viņa par to neuzzinātu. Pretējā gadījumā draudēja briesmas, ka viņa varētu nozagt kādu daļu Krīvijas skolnieču, vai vismaz atlikušajā laikā izvairīties no katra darba. (Misis Krivija bija pārliecināta, ka lieliski pazīst cilvēku dabu, un ar to lepojās.) Te tad ari izskaidrojums marmelādei, greizajiem smaidiem un citām viltībām, kurām vajadzēja iemidzināt Dorotijas modrību. Katrs, kurš bija pazīstams ar šajā vidē valdošajiem tikumiem, būtu sācis domāt par cita darba meklēšanu to pašu brīdi, kad tika izspēlēts gājiens ar marmelādes trauciņu.

Pusstundu pēc sprieduma pasludināšanas Dorotija ar somiņu rokā atvēra vārtus uz ielu. Bija ceturtais aprīlis, saulaina, vējaina diena, pārāk vēsa, lai gribētos ilgi uzturēties ārpus mājas; debesis bija zilas kā zvirbuļu olas, un dzeļošs pavasara vējš dzenāja pa ielu putekļus, šaustīdams seju. Aizvērusi aiz sevis vārtus, Dorotija lēnā solī devās dzelzceļa stacijas virzienā.

Viņa bija teikusi misis Krīvijai, ka paziņos adresi, uz kuru nosūtāma lāde ar viņas lietām, un misis Krivija nekavējoties bija pieprasījusi par šo pakalpojumu piecus šiliņus. Tā nu Dorotijai kabatā bija piecas mārciņas un piecpadsmit šiliņi, ar kuriem, taupīgi dzīvojot, varētu iztikt trīs nedēļas. Ko iesākt tālāk, viņa nezināja, skaidrs bija tikai tas, ka tagad jādodas uz Londonu un jāatrod kāda apmešanās vieta. Pirmais izbīlis bija pārgājis, un viņa saprata, ka pilnīgi bezcerīgs viņas stāvoklis nav. Tēvs noteikti palīdzēs, vismaz kādu laiku, un ļaunākajā gadījumā varētu vēlreiz vērsties pie tēva brālēna, kaut par šādu soli viņai negribējās pat domāt. Bez tam viņai taču bija diezgan labas izredzes atrast darbu. Viņa bija jauna, runāja labā literārā valodā, nebaidījās no darba par kalpones algu — tās bija īpašības, kuras ceturtās šķiras skolu vadītājus, noteikti ieinteresēs. Gan jau viss kaut kā nokārtosies. Bet tas, ka priekšā smags laiks ar darba meklējumiem, neziņu un droši vien arī badošanos, viņai bija skaidrs.

PIEKTĀ DAĻA

I

Taču viss izvērsās pavisam citādi. Dorotija aiz vārtiem nebija nogājusi ne piecus jardus, kad pa ielu pretējā virzienā, svilpodams un uzrakstus pie mājām pētīdams, brauca telegrammu iznēsātājs. Ieraudzījis Ringvudas mājas izkārtni, viņš apgrieza velosipēdu, atslēja to pret ietves malu un uzrunāja Dorotiju.

"Vai mis Mii-baro šite dzīvo?" viņš jautāja, ar galvu norādīdams Ringvudas mājas virzienā. "Jā. Es esmu mis Milboro."

"Ja vaj'dzēs atbildēt, es pagaidīš'," viņš sacīja, izvilkdams no jostas oranžu aploksni.

Dorotija nolika somu zemē. Viņai jau atkal trīcēja rokas un kājas. No prieka vai bailēm — viņa pati nezināja, jo gandrīz vienlaikus galvā pazibēja divas domas. Viena: tā ir kāda laba ziņa! Otra: tēvs nopietni saslimis! Atplēsusi aploksni, viņa atrada tajā telegrammu, kas aizņēma divas lapas un pirmajā brīdī bija grūti saprotama. Lūk, tās teksts:

Slavējiet to kungu jūs taisnie izsaucējs graujoša ziņa izsaucējs tava labā slava pilnībā atjaunota punkts misis scmprila iekritusi pašas raktā bedrē punkts apsūdzēta neslavas celšanā punkts neviens viņai vairs netic punkts tēvs vēlas lai tu nekavējoties atgriezies mājās punkts es pats dodos uz Londonu komats ja vēlies aizbraukšu tev pakaļ punkts ieradīšos drīz pēc telegrammas punkts gaidi mani punkts teiciet viņu ar gaviļu zvaniem izsaucējs mīļi sveicieni punkts

Parakstu varēja arī nelasīt. Sūtītājs, protams, bija misters Vorbērtons. Dorotiju pēkšņi pārņēma līdz šim neizjusts nespēks un drebuļi. Kā pa miglu viņa dzirdēja, ka telegrammu iznēsātājs kaut ko saka. "Atbilde būs?" viņš jau trešo vai ceturto reizi jautāja. "Šodien ne, paldies," Dorotija nenoteikti izdvesa. Zēns uzsēdās uz velosipēda un brauca prom, izaicinoši skaļi svilpodams par zīmi, cik ļoti nicina Dorotiju, kura neprotas iedot dzeramnaudu. Ret Dorotija šo viņa sašutumu neuztvēra. Vienīgie vārdi telegrammā, kurus viņa pilnībā saprata, bija "tēvs vēlas, lai tu nekavējoties atgriezies mājās", un pārsteigums par tiem bija viņu daļēji apstulbojis. Kādu bridi viņa stāvēja uz ietves aukstajā vējā, domām juceklīgi šaudoties pa galvu, līdz pa ielu tuvojās taksometrs, kurā sēdēja misters Vorbērtons. Ieraudzījis Dorotiju, viņš lika taksometru apturēt, izlēca ārā un starodams nāca viņai klāt. Tad satvēra viņas plaukstas.

"Sveika!" viņš sauca un tūlīt tēloti tēvišķā gādībā apņēma viņu ap pleciem un pievilka sev klāt, nebēdādams, vai kāds to redz vai ne. "Kā tev klājas? Pie joda, kā esi izkritusies! Visas ribas var saskaitīt. Kur ir tā tava skola?"

Dorotija, vēl nepaguvusi atbrīvoties no viņa rokas, pagriezās un ar skatienu norādīja uz Ringvudas Mājas tumšajiem logiem.

"Ko? Šitais ūķis? Augstā debess, ir nu gan caurums! Kur esi likusi savu bagāžu?"

"Tā ir tur, iekšā. Atstāju naudu, lai vēlāk man pārsūta. Gan viss būs labi." "Ko niekus! Kāpēc maksāt? Mēs ņemsim mantas līdzi. Varam tās novietot taksometram uz jumta."

"Nē, nē! Labāk lai atsūta. Es neuzdrīkstos iet atpakaļ. Misis Krivija būtu briesmīgi nikna."

"Misis Krivija? Kas ir misis Krivija?"

"Pārzine — nu, vismaz skolas īpašniece."

"Tātad gatavais pūķis? Atstāj to man — gan es tikšu galā. Kā Persejs ar gorgonu. Tu esi Andromeda. Hei!" viņš uzsauca taksometra šoferim.

Abi piegāja pie parādes durvīm, un misters Vorbērtons pieklauvēja. Dorotijai nebija ticības, ka viņiem izdosies dabūt no misis Krīvijas viņas lādi. Drīzāk varēja gaidīt, ka abi bēgšus izbēgs no mājas un misis Krivija ar slotu dzīsies tiem pakaļ. Taču pēc dažām minūtēm viņi parādījās — šoferis ar viņas lādi uz pleca. Misters Vorbērtons palīdzēja Dorotijai iekāpt taksometrā un, kad abi bija apsēdušies, ielika viņai saujā puskronu.

"Kas par sievišķi! Kas par sievišķi!" viņš daudznozīmīgi izmeta, kad taksometrs uzņēma gaitu. "Kā, pie joda, tu visu šo laiku esi varējusi viņu paciest?"

"Kas tas?" jautāja Dorotija, skatīdamās uz monētu.

"Puskrona, kuru tu atstāji par bagāžas pārsūtīšanu. Tas bija gandrīz vai varoņdarbs — izdabūt to no vecās raganas, vai ne?"

"Bet es atstāju piecus šiliņus!" sacīja Dorotija.

"Ko? Viņa teica, ka tikai puskronu. Pie velna, šitādu bezkaunību! Braucam atpakaļ un piedzenam no viņas to puskronu! Kaut vai par spīti!" viņš pabungoja ar pirkstiem pa stiklu.

"Nē, nē!" iesaucās Dorotija, uzlikdama plaukstu viņam uz elkoņa. "Lai paliek, tas nav svarīgi. Labāk dosimies prom — tūlīt. Ks nespētu tur vēlreiz atgriezties — nemūžamV

Un tā bija taisnība. Viņa juta, ka labprātāk ziedotu ne tikai puskronu, bet visu savu naudu, lai tikai nebūtu vēlreiz jāredz Ringvudas Māja. Un tā viņi turpināja ceļu, ļaudami misis Krīvijai justies kā uzvarētājai. Interesanti būtu zināt, vai šis nebija viens no tiem retajiem gadījumiem, kad misis Krivija smējās?

Misters Vorbērtons pastāvēja uz to, ka ar taksometru jābrauc līdz pašai Londonai, un klusākajos ceļa posmos runāja vienā runāšanā, tā ka Dorotija varēja iespraust vien pa retam vārdam. Tikai pašā Londonas pievārtē viņai izdevās noskaidrot, kāpēc stāvoklis tik pēkšņi izmainījies.

"Pastāstiet man," viņa sacīja, "kas tad īsti notika? Es nesaprotu. Kāpēc tagad cs pēkšņi atkal varu atgriezties mājās? Kāpēc cilvēki vairs netic misis Semprilai? Viņa taču nebūs atzinusics grēkos?"

"Atzinusics? Kur nu! Tomēr viņas grēki viņu pašu beidzot ir iegāzuši. Jūs, dievbijīgie ļautiņi, to droši vien sauktu par Dieva pirkstu. Sūti savu maizi pār ūdeņiem, utt. Viņa iepinās pamatīgās nepatikšanās — tika apsūdzēta neslavas celšanā. Pēdējo divu nedēļu laikā Naiphilā par to vien runā. Domāju, ka tu avīzēs par to jau būsi lasījusi."

"Kur tas laiks, kopš avīzēs gandrīz vairs neieskatos. Kas tad viņu apsūdz neslavas celšanā? Taču ne mans tēvs?"

v

"Žēlīgā debess, nē! Mācītāji nevar to darīt. Tas bija Bārklija bankas menedžeris. Vai atceries viņas iemīļoto stāstu — kā viņš par bankas naudu uzturot mīļāko un tā tālāk?"

"Jā, laikam gan."

"Pirms dažiem mēnešiem viņa pieļāva muļķīgu kļūdu, uzrakstot to uz papīra. Kāds laipns draugs — domājams, draudzene — aiznesa šo vēstuli pašam menedžerim. Viņš ierosināja lietu, un pēc tiesas sprieduma misis Semprilai vajadzēja viņam samaksāt simt piecdesmit mārciņas par goda aizskaršanu. Nedomāju, ka viņa kaut peniju būtu samaksājusi, taču ar to pašu viņas tenkošanas karjerai pienācis gals. Var aprunāt cilvēkus gadiem ilgi, un kāds vienmēr kādai daļai arī noticēs, kaut būtu skaidrs, ka tic ir tīrie meli. Bet, ja atklātā tiesas sēdē tiek pierādīts, ka tu esi mele, ar tavu karjeru, tā teikt, ir cauri. Naiphilā misis Semprilai vairs dzīves nav. Nesen viņa pilsētu pameta — faktiski aizbēga nakts vidū. Runā, ka tagad laikam aplaimošot Bari Sanedmondsu."

"Bet kāds tam visam sakars ar to, ko viņa stāstīja par jums un mani?"

"Nekāds, pilnīgi nekāds. Bet kādēļ raizēties? Galvenais, ka tava labā slava ir atjaunota, un visas vecenes, kas mēnešiem gar tevi trinušas mēles, tagad saka: "Nabaga, nabaga Dorotija, cik briesmīgi tā nekrietnā sieviete pret viņu izturējusies!"

"Jūs gribat teikt, ka melošana vienā gadījumā nozīmē, ka viņa melojusi arī citos?"

"Tā noteikti sacītu tie, kuriem pietiktu prāta tik tālu aizdomāties. Jebkurā gadījumā misis Semprila kritusi nežēlastībā, tāpēc visiem, kurus viņa aprunājusi, jābūt mocekļiem. Pat mana reputācija pagaidām ir gandrīz nevainojama."

"Un jūs domājat, ka līdz ar to viss ir beidzies? Un viņi patiesi tic, ka tā bija vien nelaimīga sakritība — ka es tikai zaudēju atmiņu un neesmu ne ar vienu aizbēgusi?"

"Nu, pavisam pārliecināts es par to nebūtu. Šādos provinciālos nostūros aizdomīgums ir ļoti dzīvelīgs. Tās nav aizdomas par kaut ko konkrētu, tikai paradums visu apšaubīt. Tāda instinktīva, samaitāta lauku domāšana. Varu iedomāties, ka pēc kādiem desmit gadiem "Suņa un pudeles" bārā ldīdīs runas, ka tava pagātne slēpj kādu tumšu noslēpumu, tikai neviens nevarēs atcerēties, ar ko tas saistīts. Taču tagad tavas nedienas beigušās. Es tavā vietā nevienam neko neskaidrotu, ja netiks uzdoti tieši jautājumi. Oficiālā versija: tu biji devusies prom, lai atveseļotos pēc smagas saslimšanas ar gripu. Pie tā arī vajadzētu palikt. Tu redzēsi, ka tāda atbilde visus apmierina. Nav nekā, kas runātu tev par ļaunu."

Drīz viņi sasniedza Londonu, un misters Vorbērtons uzaicināja Dorotiju uz lenču kādā restorānā Koventrijas ielā, kur viņi baudīja ceptu cāli ar sparģeļiem un mazmazītiņiem kartupelīšiem, kas vēl pirms laika bija izrauti no mātes zemes, kā arī sīrupa torti un pudeli laba Burgundijas vīna. Taču pēc misis Krīvijas remdenās, ūdeņainās tējas visvairāk prieka Dorotijai sagādāja beigās izdzertā tase melnas kafijas. Pēc lenča viņi atkal ar taksometru aizbrauca uz Liverpūles ielas dzelzceļa staciju un sēdās vilcienā, kas atgāja 14.45. Līdz Naiphilai bija četru stundu brauciens.

Misters Vorbērtons pastāvēja uz to, ka jābrauc pirmajā klasē, un kategoriski noraidīja Dorotijas piedāvājumu pašai maksāt par biļeti; viņš arī paslepus iedeva dzeramnaudu vilciena pavadonim, lai viņiem tiktu ierādīta atsevišķa kupeja. Tā bija viena no tām saulainajām, saltajām dienām, kuras var uztvert gan kā pavasari, gan ziemu atkarībā no tā, vai cilvēks atrodas telpās vai zem klajas debess. Aiz vagona aizvērtā loga pat pārāk zilās debesis izskatījās siltas un laipnas, un nepievilcīgās, nabadzīgās nomales, caur kurām brauca vilciens, — veseli labirinti mazu, noplukušu mājeļu, lielu fabriku juceklīgi izsvaidītās ēkas, staigni kanāli un pielūžņoti, dūmos nokvēpušās nezālēs ieauguši būvlaukumi ar aprūsējušiem boileriem — visa šī panorāma, saules apzeltīta, šķita pat piemīlīga. Ceļojuma pirmajā pusstundā Dorotija tikpat kā nerunāja. Viņa vēl jutās pārāk laimīga, lai runātu. Viņa pat nedomāja par kaut ko konkrētu, tikai sēdēja, izbaudīdama caur logu plūstošo saules gaismu un mīksto, ērto sēdekli, un apziņu, ka misis Krivijai pār viņu vairs nav varas. Taču bija ari skaidrs, ka šādu noskaņu ilgi nevarēs saglabāt. Apmierinājuma sajūta tāpat kā izdzertā vīna siltums asinīs pamazām izplēnēja, un prātā sāka veidoties domas, kas bija vai nu sāpīgas, vai grūti formulējamas. Misters Vorbērtons vēroja Dorotijas seju viņam neraksturīgā uzmanībā, it kā mēģinot noteikt izmaiņas, kādas pēdējie astoņi mēneši tajā atstājuši.

"Tu izskaties vecāka," viņš pēc brīža sacīja.

"Es esmu vecāka," Dorotija atteica.

"lā, bet tu izskaties — es teiktu, vairāk pieaugusi. Sīkstāka. Tavā sejā kaut kas ir izmainījies. Tu izskaties — piedod šo salīdzinājumu — it kā gaida no tevis būtu izsvēpināta uz visiem laikiem. Ceru, ka tās vietā nav ieperinājušies septiņi velni?" Dorotija neatbildēja, un viņš piebilda: "Tu, kā rādās, esi pārdzīvojusi sasodīti grūtu laiku?"

"Ak, drausmīgu! Reizēm tik drausmīgu, ka tas vārdos nav izsakāms. Reizēm pat…"

Viņa apklusa. Viņa bija gribējusi stāstīt par to, kā ubagojusi, kā nakšņojusi uz ielas, kā arestēta par ubagošanu un nakti pavadījusi policijas iecirkņa kamerā; kā misis Krivija viņu grauzusi un badinājusi. Ret viņa to nedarīja, jo pēkšņi bija sapratusi, ka nevēlas par to visu runāt. Viņa juta, ka tādiem notikumiem kā šie nav dziļākas nozīmes; tic bija tikai gadījuma rakstura fakti, tādi paši kā iesnas vai vilciena kavēšanās, kas liek stacijā gaidīt divas stundas. Tie ir nepatīkami, bet bez paliekošas nozīmes. Vispārzināmā patiesība, ka viss būtiskais notiek prātā, pēkšņi ieguva jaunu nozīmi, un viņa sacīja:

"Bet tam visam nav lielas nozīmes. Ks domāju — naudas trūkumam un tukšam vēderam. Pat tad, ja tu esi pilnīgā badā, tas neko neizmaina tavā būtībā."

"Patiešām? Man atliek vien tev noticēt. Pašam izmēģināt gan negribētos."

"Zināms, ir smagi to visu piedzīvot, bet tam nav tālejošu seku; svarīgs ir tikai tas, kas notiek tevī pašā."

"Piemēram?"

"Nu, izmaiņas prātā. Un līdz ar to izmainās arī visa pasaule, jo tu redzi to citādi."

Viņa vēl arvien skatījās ārā pa logu. Vilciens bija izbraucis cauri Austrumlondonas graustu rajoniem un, uzņēmis ātrumu, tagad traucās garām vītolos ieaugušiem strautiem un zemām pļavām, gar kurām dzīvžogos kā dūmaka jau vīdēja viegls zaļums. Kādā laukā blakus dzelzceļam mazs teliņš, plakans kā no Noasa šķirsta nācis, stīvi lēkšoja pakaļ mātei, kādā piemājas dārzā vecs vīrs lēni un ar redzamu piepūli raka zemi zem bumbieres, kura savā ziedu rotā šķita gandrīz rēgaina. Vilcienam traucoties garām, viņa lāpsta saulē uzdzirkstīja. Caur galvu izskrēja drūma rinda no kāda korāļa: "Ap mums it viss mainās un brūk." Viņas tikko teiktie vārdi bija patiesi. Kaut kas bija noticis viņas sirdī, un pasaule kopš tā brīža šķita mazliet tukšāka, mazliet nabagāka. Pagājušajā vai jebkurā citā pavasari — cik priecīgi, ar cik vieglu sirdi viņa būtu pateikusies Dievam par ilgi neredzētajām zilajām debesīm un pirmajām pavasara puķēm! Bet tagad vairs it kā nebija Dieva, kam pateikties, un nekas — ne zieds, ne akmens, ne zāles stiebrs — nekas visā pasaulē vairs nebūs tāds pats.

"Izmaiņas notiek prātā," viņa atkārtoja. Tad strupi, it kā kaunēdamās piebilda: "Esmu zaudējusi ticību."

"Ko tu esi zaudējusi?" pārjautāja misters Vorbērtons, jo šāda leksika viņam nebija tik ierasta kā Dorotijai.

"Ticību. Nu, jūs taču saprotat, ko gribu teikt! Pirms dažiem mēnešiem pēkšņi sajutu, ka mana iekšējā pasaule izmainījusies. Viss, kam ticēju līdz tam — viss — bija kļuvis nenozīmīgs un gandrīz muļķīgs. Dievs — tas, ko sapratu ar Dievu, — mūžīgā dzīvība, debesis un elle — viss bija zudis. Un ne tāpēc, ka es savā prātā būtu tā izlēmusi; nē, tas gluži vienkārši notika. Apmēram tā, kā bērns kādu dienu bez īpaša iemesla pārstāj ticēt pasakām. Es tam vairs nespēju ticēt."

"Tu taču arī agrāk tam neticēji," misters Vorbērtons bezrūpīgi sacīja.

"Ticēju gan, no sirds! Zinu — jūs domājāt, ka tikai izliekos, jo kautrējos atzīties. Ret tā nebija. Ticēju tam gluži tāpat, kā tagad ticu, ka sēžu šajā vilcienā."

"Protams, ka tā nebija, mans nabaga bērns! Kā gan tu būtu varējusi, tavā vecumā? Tam tu biji daudz par gudru. Ret, uzaugusi ar visām šīm muļķībām, tu pieļāvi domu, ka vari ar tām kaut kā sadzīvot. Tu biji sev izveidojusi dzīves modeli — atvaino šo psihologu žargonu —, kāds iespējams tikai ticīgajam, un tas gluži dabiski prasīja no tevis arvien lielāku piepūli. Īstenībā jau visu laiku bija skaidrs, kas ar tevi notiek. Es teiktu, ka droši vien tieši tāpēc tu ari zaudēji atmiņu."

"Kā jūs to domājat?" viņa jautāja, šo vārdu samulsināta.

Redzēdams, ka viņa nav sapratusi, misters Vorbērtons paskaidroja, ka atmiņas zudums ir rikai neapzināti izmantots līdzeklis, kas palīdz rast izeju bezcerīgā situācijā. Prāts, viņš skaidroja, spēj izspēlēt dīvainus jokus, ja tas iedzīts strupceļā. Dorotija neko tādu agrāk nebija dzirdējusi un pirmajā brīdī nespēja šo skaidrojumu pieņemt. Tomēr, kādu bridi padomājusi, saprata, ka — pat ja tā bija — lietas būtību tas nemainīja.

"Es nedomāju, ka tam ir kāda nozīme," viņa pēc laiciņa sacīja.

"Tiešām? Es gan teiktu, ka tam ir milzīga nozīme."

"Bet vai tad jūs nesaprotat — ja ticība ir zudusi, nav taču svarīgi, vai tas noticis tagad vai pirms gadiem! Galvenais, ka tās nav, un man dzīvē viss jāsāk no gala."

"Tu taču negribēsi man iestāstīt," sacīja misters Vorbērtons, "ka nožēlo šo ticības zaudējumu, kā tu to sauc? Tad jau tikpat labi varētu nožēlot atbrīvošanos no brukas. Ņem vērā, es runāju kā cilvēks, kuram nekad īsti nav bijis ticības, ko zaudēt. Tas mazumiņš, kas bija, bezssāpīgi izgaisa deviņu gadu vecumā. Bet man pat grūti iedomāties, ka tas varētu būt zaudējums, par kuru bēdāties. Ja pareizi atceros, tu taču mēdzi darīt briesmu lietas — cēlies piecos no rīta, lai tukšā dūšā ietu pie dievgalda. Tu taču neteiksi, ka skumsti par šādas dzīves zaudējumu?"

"Es tam visam vairs neticu, ja jūs par to šaubāties. Un tagad saprotu, ka tur bija daudz muļķību. Bet tas jau neko nedod. Galvenais, ka man nav nekā, ko likt zaudēto vērtību vietā."

"Mīļais Dievs! Kāpēc to vietā tev jāliek kaut kas cits? Tu esi atbrīvojusies no veselas gūzmas māņticīgu blēņu, un tev par to vajadzētu priecāties. Vai tad tu justos laimīgāka, trīcot bailēs no elles ugunīm?"

"Bet vai tad jūs neredzat — to taču nevar neredzēt — kā viss izmainās, kad tu pēkšņi ieraugi, ka pasaule ir tukša?"

"Tukša?" iesaucās misters Vorbērtons. "Kā tu vari teikt, ka tā ir tukša? Meitenei tavos gados vajadzētu kaunēties tā runāt. Tā nepavisam nav tukša, bet gan pārāk pilna, tur tā nelaime. Šodien mēs esam, bet rīt jau vairs ne, un nemaz nevar pagūt izbaudīt visu, kas mums dots."

"Bet kā var baudīt kaut ko, kam laupīta katra nozīme?"

"Augstā debess! Kam gan vajadzīga nozīme? Es neēdu pusdienas, lai teiktu slavu Tam Kungam; es ēdu tāpēc, ka tas man sagādā baudu. Pasaule ir pilna aizraujošu lietu — grāmatu, gleznu, vīna, ceļojumu, draugu — visa kā. Nekad neesmu meklējis tajās kādu nozīmi tin nemaz nevēlos tādu ieraudzīt. Kāpēc nepriecāties par dzīvi, kāda tā mums dota?"

"Bet…"

Viņa apklusa, jo saprata, ka velti dzesina muti, mēģinot viņam izskaidrot savas izjūtas. Viņš nebija spējīgs saprast viņas problēmu — aptvert, kā no dabas dievbijīgs prāts nevar nenovērsties no pasaules, kas pēkšņi zaudējusi jēgu. Viņam nebūtu saprotamas pat pantcistu pretīgās banalitātes. Iespējams, ka ideja par dzīves bezjēdzību, ja viņš līdz tai vispār aizdomātos, viņam liktos pat uzjautrinoša. Un tomēr par spīti tam viņš bija cilvēks ar diezgan asu prātu. Viņš saprata, ka pašreizējā stāvoklī viņa var sadurties ar grūtībām, un pēc brīža viņš pie tām atgriezās.

"Protams," viņš sacīja, "es saprotu, ka pēc atgriešanās mājās tavs stāvoklis varētu būt diezgan neērts. Tu būsi, tā teikt, vilks avju drānās. Darbs draudzē — māšu sanāksmes, lūgšanu skaitīšana kopā ar mirējiem un tamlīdzīgi pienākumi reizēm varētu būt diezgan nepatīkami. Vai tu baidies, ka nespēsi tos veikt — vai problēma slēpjas tur?"

"Ak, nē. Ne jau par to cs domāju. Darīšu to visu tāpat kā agrāk. Tās ir lietas, kuras protu un pie kurām esmu pieradusi. Bez tam tēvam nepieciešama mana palīdzība. Viņš nevar atļauties algot vikāru, bet darbs ir jāpadara."

"Kas tad par lietu? Tevi satrauc nepieciešamība liekuļot? Tu baidies, ka dievmaizīte varētu ķerties tev rīklē un tamlīdzīgi? Hs par to neraizētos. Pusei mācītāju meitu Anglijā droši vien ir tādas pašas grūtības. Un veselām deviņām desmitdaļām mācītāju arī."

"Daļēji tā ir. Man pastāvīgi vajadzēs izlikties — ak, jūs pat nevarat iedomāties kādā veidā! Bet tas nav pats ļaunākais. Iespējams, ka šī daļa patiešām nav nozīmīga. Varbūt labāk būt liekulei — tāda veida liekulei — nekā kaut kam citam."

"Kāpēc tu saki: tāda veida liekulei? Ceru, tu ar to negribi teikt, ka ticības tēlošana ir otra labākā lieta pēc īstas ticības?"

"Jā… Tieši to es laikam gribu teikt. Varbūt ir labāk — mazāk savtīgi — izlikties ticam pat tad, ja netici, nekā klaji paziņot, ka esi neticīgais, un varbūt palīdzēt arī citiem par tādiem kļūt."

"Mana mīļā Dorotija," sacīja misters Vorbērtons, "piedod man, ka tā saku, bet tavs prāts ir slimīgs. Nē, sasodīts! Pat daudz ļaunāk nekā slimīgs; tas ir bīstami saindēts. Tu ciet no garīgai gangrēnai līdzīgas kaites, ko izraisījusi kristīgā audzināšana. Tu apgalvo, ka esi tikusi vaļā no ticības un muļķībām, kas tevī tika iepotētas jau no šūpuļa, tomēr tu veido attieksmi pret dzīvi, kas bez šīs ticības ir gluži vienkārši absurda. Vai to tu sauc par saprātīgu rīcību?"

"Nezinu. Nē, laikam jau ne. Bet man tāda kaut kā dabiski veidojas."

"Tas, ko tu acīm redzami centies panākt," turpināja misters Vorbērtons, "ir — atteikšanās kā no vienas, tā otras pasaules labumiem. Tu turies pie kristīgās lietu kārtības, taču izslēdz no tās Paradīzi. U11, ja mēs zinātu to, ko nezinām, droši vien izrādītos, ka ir krietni daudz tev līdzīgo, kas klīst pa anglikāņu baznīcas drupām. Patiesībā jūs veidojat īpašu sektu," viņš domīgi piebilda, "anglikāņu ateistus. Sektu, kurai man gan negribētos pievienoties."

Viņi vēl kādu brīdi sarunājās, būtiskas problēmas neskardami. Īstenībā reliģiskās ticības un reliģisko šaubu tēma misteram Vorbērtonam bija garlaicīga un nesaprotama. Viņam tā deva vien ieganstu kādai sulīgai ķecerībai. Drīz viņš mainīja tematu, it kā atteikdamies no mēģinājuma izprast Dorotijas uzskatus.

"Tās ir muļķības, par ko mēs te runājam," viņš sacīja. "Tu esi ieņēmusi galvā dažas drūmas idejas, bet gan ar laiku tiksi no tām vaļā. Kristietība nav neārstējama slimība. Bet es tev gribēju teikt kaut ko pavisam citu. Uzklausi mani kādu brīdi. Pēc astoņiem mēnešiem tu atgriezies mājās situācijā, kura, kā tu, cerams, saproti, ir diezgan sarežģīta. Tev jau agrāk bija pietiekami grūta dzīve, bet nu, kad vairs neesi tāda labā gaida un paimeitiņa, tā būs vēl daudz grūtāka. Saki, vai tev patiešām tur noteikti jāatgriežas?"

"Bet es neredzu, ko citu cs varētu darīt, ja nemeklēju jaunu darbu. Man taču nav alternatīvas."

Misters Vorbērtons, galvu piešķiebis, diezgan savādi Dorotija paskatījās.

"Starp citu," viņš sacīja nopietnāk nekā parasti, "ir vismaz viena alternatīva, kuru es tev varētu piedāvāt."

"Jūs domājat, ka man vajadzētu turpināt darbu skolā? Iespējams, ka jums taisnība. Un kādreiz man jebkurā gadījumā pie tā būs jāatgriežas."

"Nē. To es gan negribētu ieteikt."

Visu šo laiku misters Vorbērtons bija sēdējis ar savu diezgan švītīgo pelēko platmali galvā, kā parasti slēpdams kailo galvvidu. Taču tagad viņš to noņēma un rūpīgi nolika uz sēdekļa sev blakus. Plikais pauris ar dažām zeltainām matu šķipsnām virs ausīm atgādināja milzīgu, sārtu pērli. Dorotija, viegli pārsteigta, viņā noskatījās.

"Es noņemu cepuri," viņš sacīja, "lai tu skaidri redzētu, kāds izskatos. Tūlīt tu sapratīsi — kāpēc. Un tagad gribu tev piedāvāt alternatīvu, kas nozīmētu, ka nav jāatgriežas ne pie tavām gaidām, ne māšu apvienības, nedz ari jāaprok sevi kādā meiteņu skolā."

"Ko jūs ar to gribat teikt?" jautāja Dorotija.

"Gribu teikt — lūdzu apdomājies, iekams atbildi; saprotu, ka varētu būt daži acīm redzami iebildumi, bet — vai esi ar mieru kļūt par manu sievu?"

Dorotija pārsteigumā pavēra lūpas. Un laikam arī viegli nobālēja. Ar strauju, gandrīz instinktīvu kustību viņa ierāvās sēdeklī tik tālu no viņa, cik vien spēja. Bet viņš nebija mēģinājis viņai tuvoties. Pavisam aukstasinīgi viņš sacīja:

"Tu, protams, zini, ka Doloresa (Doloresa bija mistera Vorbērtonā bijusī mīļākā) pirms gada mani pameta."

"Bet es nevaru, nevaru!" iesaucās Dorotija. "Jūs labi zināt, ka nevaru! Es neesmu — tāda. Domāju, ka jūs jau visu laiku to zinājāt. Es nekad neprecēšos."

Misters Vorbērtons viņas vārdus ignorēja.

"Es atzīstu," viņš sacīja vēl arvien nevainojamā mierā, "ka nepiederu jaunu, iekārojamu līgavaiņu sugai. Esmu vecāks par tevi. Šķiet, ka mēs abi šodien liekam kārtis uz galda, tāpēc atklāšu noslēpumu un atzīšos, ka man ir četrdesmit deviņi gadi. Un man ir trīs bērni un sabojāta reputācija. Tavs tēvs šādas laulības uzskatītu par — hm, nevēlamām. Un mani ienākumi ir tikai septiņi simti gadā. Tomēr — vai tu nedomā, ka ir vērts apsvērt šo priekšlikumu?"

"Es nevaru, jūs pats zināt — kāpēc!" atkārtoja Dorotija.

Viņai tas šķira pats par sevi saprotams, ka viņš "zina, kāpēc viņa nevar", kaut nekad nebija to skaidrojusi ne viņam, ne kādam citam. Ļoti iespējams, ka pat tad, ja viņa būtu to darījusi, viņš tik un tā nesaprastu. Viņš runāja vien tālāk, nelikdamies ne zinis par viņas teikto.

"Es gribētu šo savu priekšlikumu ietērpt tādā kā darījuma formā. Protams, būtu lieki piebilst, ka tas ir daudz vairāk nekā darījums. Neesmu no precību kāriem vīriešiem, un es nelūgtu tavu roku, ja man nebūtu pret tevi īpašu jūtu. Bet vispirms paskatīsimies uz to kā uz abpusēji izdevīgu darījumu. Tev ir nepieciešama māja un iztikas līdzekļi; man ir nepieciešama sieva, kas mani pieskata. Man ir noriebušās visas tās pērkamās sievietes, ar kurām esmu aizvadījis savu mūžu, piedod, ka tās pieminu, un es kāroju nodibināt ģimenes dzīvi. Iespējams, ka pavēlu, bet labāk vēlu nekā nekad. Bez tam man nepieciešams kāds, kurš parūpētos par bērniem, maniem bastardiem. Es neceru, ka varētu tev likties īpaši pievilcīgs," viņš piebilda, domīgi nobraucījis savu pliko galvvidu, "bet, no otras puses, ar mani viegli sadzīvot. Starp citu, amorāliem cilvēkiem tas raksturīgi. Un, no tava skatu punkta raugoties, šai savienībai varētu būt zināmas priekšrocības. Kāpēc tev izniekot savai dzīvi, izvadājot draudzes žurnālīšus un ierīvējot kašķīgu, vecu sievu kājas ar Ellimana ziedi? Precēta tu justos laimīgāka, pat ja vīrs ir plikgalvis un ar apšaubāmu pagātni. Tev bijusi smaga, garlaicīga dzīve, un nākotne nesolās būt īpaši rožaina. Vai esi padomājusi, kāda tā būs, ja neapprecēsies?"

"Nezinu. Reizēm esmu par to prātojusi," viņa sacīja.

Tā kā viņš nebija mēģinājis viņai pieskarties vai kā citādi apliecināt mīlestību, viņa atbildēja, savu atteikumu neatkārtojusi. Viņš skatījās ārā pa logu un turpināja runāt domīgā balsī, daudz klusākā nekā parasti, tā ka no sākuma vilciena troksnis to gandrīz noslāpēja, bet pamazām tā pieauga spēkā un nopietnībā, kādu Dorotija no viņa dzirdēja pirmo reizi un nebija gaidījusi.

"Padomā, kāda būs tava nākotne," viņš atkārtoja. "Tā būs tāda pati kā jebkurai tavu aprindu sievietei bez vīra un naudas. Pieņemsim, ka tavs tēvs nodzīvos vēl desmit gadus. Pa šo laiku viņš visu savu naudu būs aizlaidis vējā. Vēlme to izšķiest uzturēs viņu pie dzīvības, kamēr kaut kas vēl būs atlicis, bet droši vien ne ilgāk. Un visu šo laiku viņš kļūs arvien senilāks, īgnāks, grūtāk izdabājams; viņš tevi tiranizēs ar katru dienu vairāk, dos mazāk un mazāk naudas, radīs arvien jaunas grūtības attiecībās ar kaimiņiem un tirgotājiem. Un tu turpināsi šo verdzisko, raižpilno dzīvi, pūloties kaut kā savilkt galus, apmācot gaidas, lasot priekšā romānus Māšu apvienības sanāksmēs, beržot baznīcas misiņa traukus, diedelējot naudu ērģeļu fondam, lipinot no brūnā papīra botfortus bērnu ludziņām, aizstāvot savu taisnību baznīcas vistu kūts ķīviņos un skandālos. Gadu pēc gada, ziemu un vasaru tu uz sava divriteņa stumsics no vienas smirdīgas būdas uz citu, lai izdalītu nedaudzos, nabagiem saziedotos grašus, un atkārtosi lūgšanas, kurām vairs pat neticēsi. Tev vajadzēs sēdēt neskaitāmos dievkalpojumos, kas ar savu vienmuļību un tukšumu beigās uzdzīs tev fizisku nelabumu. Ar katru gadu tava dzīve kļūs mazliet drūmāka, arvien pieaugs to nepatīkamo, mazo darbiņu skaits, ko parasti uzkrauj vientuļām sievietēm. Un atceries, ka vienmēr tev nebūs divdesmit astoņi gadi. Tu pakāpeniski izbalēsi, novītīsi, līdz kādu rītu paskatīsies spogulī un redzēsi, ka neesi vairs nekāda jaunule, bet tikai sagrabējusi veca meita. Tu, protams, turēsies pretī. Tu saglabāsi savu fizisko enerģiju un savas meitenīgās manieres — pat mazliet par ilgu. Vai tev iznācis saskarties ar možām — pārāk možām — šāda tipa vecmeitām, kuras saka "baigi" un "kolosāli", un "čau" un lepojas ar to, ka ir "brašas meitenes", un ar savu brašumu liek visiem justies neomulīgi? Viņas aizrautīgi spēlē tenisu un metas visādos pašdarbības pasākumos, un ir dedzīgas gaidu audzinātājas un draudzes nabagu apciemotājas, viņas ir visu baznīcas sarīkojumu sirds un dvēsele un vēl gadiem ilgi domā par sevi kā par jaunām būtnēm un neaptver, ka aiz muguras visi par viņām smejas. Un arī tu tāda kļūsi, tādai tev jākļūst, lai kā tu censtos no tā izvairīties. Tev nav citas nākotnes, ja tu neapprecēsies. Neprecētās sievietes nokalst, tās nonīkst kā aspidistras bez saules; un skumjākais ir tas, ka viņas pat neapjauš, ka nokalst."

Dorotija klusēja un vērīgi klausījās, uzburtās ainas šausmināta. Viņa pat nepamanīja, ka misters Vorbērtons piecēlies kājās un stāv, ar vienu roku atspiedies pret durvīm, jo vilciens jūtami šūpojās. Viņa sēdēja kā hipnotizēta, un to bija panākusi ne tik daudz viņa balss, kā vīzijas, ko tā uzbūra. Dzīvi, kas viņu neglābjami gaidīja, viņš bija aprakstījis ārkārtīgi spilgti, it kā aiznesot viņu desmit gadus uz priekšu draudīgajā nākotnē, un viņa pēkšņi jutās nevis kā jaunības spēka un enerģijas pilna sieviete, bet kā izmisusi, nogurusi trīsdesmit astoņus gadus veca jaunava. Joprojām runādams, misters Vorbērtons satvēra viņas plaukstu, kas gulēja uz sēdekļa paroces, un arī to viņa gandrīz nepamanīja.

"Pēc desmit gadiem," viņš turpināja, "tavs tēvs nomirs, neatstājot tev ne graša, tikai parādus. Tev jau būs gandrīz četrdesmit, un tu paliksi bez naudas, bez profesijas, bez iespējas apprecēties; visu pamesta mācītāja meita kā desmit tūkstoši citu līdzīgu Anglijā. Un kā tu domā, kas notiks tālāk? Tev būs jāatrod darbs — kāds no tiem darbiņiem, uz kādiem mācītāja meita var cerēt. Tu varētu būt, piemēram, guvernante vai kompanjone kādai vecai, slimai grezelei, kura izklaidēsies, izdomājot veidus, kā tevi pazemot. Varētu atgriezties atpakaļ kādā draņķīgā meiteņu skolā un strādāt tur par septiņdesmit piecām mārciņām gadā, uzturu un katru augustu divām nedēļām kādā jūrmalas pansionātā. Visu laiku sakrītoties arvien vairāk, sazūstot, kļūstot īgnākai un kaulainākai, un vientuļākai. Un tāpēc…"

Izrunājot vārdu "tāpēc", viņš piecēla Dorotiju kājās. Viņa nepretojās. Mistera Vorbērtona balss bija viņu nobūrusi. Iztēlojoties šādu nožēlojamu nākotnes ainu, kuras realitāti viņa pati varēja iedomāties daudz spilgtāk, viņu pārņēma tāds izmisums, ka, ja vien pietiktu spēka kaut ko bilst, viņa būtu teikusi — "Jā, es būšu jūsu sieva." Viņš maigi aplika viņai apkārt roku un pievilka sev mazliet tuvāk, un vēl arvien viņa nepretojās. Viņas acis kā piekaltas nespēja atrauties no mistera Vorbērtonā sejas. Viņa roka aizsargāja, balstīja, vilka prom no pelēkās, drūmās nabadzības bezdibeņa, atpakaļ pie draudzīgas, iekārojamas pasaules — drošības un ērtības, omulīgas mājas un laba apģērba, grāmatām un draugiem, un puķēm, pie vasaras un tālām zemēm. Un tā kādu minūti resnais, izvirtušais vecpuisis un tievā, vecmeitīgā jaunava stāvēja aci pret aci, augumiem gandrīz saskaroties un šūpojoties līdzi vilciena ritmam, kamēr gar logu nepamanīti garām skrēja mākoņi un telegrāfa stabi, un pusplaukuši dzīvžogi, un labības lauku zaļie zelmeņi.

Mistera Vorbērtonā tvēriens kļuva ciešāks, un viņš pievilka Dorotiju sev klāt. Iestājās lūzums. Vīzijas, kas darīja Dorotiju bezpalīdzīgu — vīzijas par nabadzību un izeju no tās — pēkšņi izgaisa, atstājot tikai skaudru apjausmu par to, kas notiek. Viņa atradās vīrieša — tukla, paveca vīrieša rokās! Uzvirmoja pretīgums un negantas bailes, visa viņas būtne iekšēji sarāvās un sastinga. Viņa sajuta vīrieša masīvā ķermeņa spiedienu, viņa lielā, sārtā, gludā, tomēr viņas acīm vecīgā seja nāca arvien tuvāk. Degunā sitās spēcīgais, vīrišķais smārds. Viņa atrāvās. Satīru spalvainie gurni! Dorotija visiem spēkiem centās izrauties, kaut misters Vorbērtons tikpat kā nepūlējās viņu noturēt, un jau pēc mirkļa viņa bija atbrīvojusies un atkritusi sēdeklī, bāla un trīcoša. Un, baiļu un pretīguma pārņemta, vienu mirkli viņa paraudzījās vīrietī ar svešinieces aukstajām acīm.

Misters Vorbērtons palika stāvam un noraudzījās Dorotijā ar izteiksmi, kas pauda rezignētu, gandrīz vai jautru vilšanos. Viņš nepavisam neizskatījās apbēdināts. Pamazām atgūdama mieru, viņa saprata, ka viss viņa teiktais nebija nekas cits kā mēģinājums spēlēt uz viņas jūtām, lai izspiestu "jā" vārdu; un pats dīvainākais — viņš tā bija rīkojies, pat nebūdams nopietni noraizējies par to, vai viņa piekritīs laulībām vai ne. Būtībā viņš bija tikai uzjautrinājies. Un ļoti iespējams, ka tas nebija nekas cits kā kārtējais mēģinājums viņu pavest.

Viņš apsēdās, taču darīja to daudz nesteidzīgāk nekā Dorotija, rūpīgi pavilkdams uz augšu iegludinātās bikšu vīles.

"Ja tu vēlies novilkt stopkrānu," viņš rāmi sacīja, "vispirms ļauj man pārliecināties, vai kabatā vēl ir piecas mārciņas."

Pēc tam viņš atkal bija tas pats vecais Vorbērtons vai gandrīz tas pats, cik pēc šādas scēnas tas iespējams, un turpināja sarunāties bez jebkādām apmulsuma pazīmēm. Kauna sajūtu, ja tāda viņam kādreiz piemitusi, viņš jau sen bija zaudējis. Iespējams, ka to nogalinājusi pārpūle, ko prasījuši nebeidzamie romāni ar apšaubāmas reputācijas sievietēm.

Kādu stundu Dorotija jutās neveikli, bet pēc tam vilciens Ipsvičā piecpadsmit minūtes stāvēja, un tase tējas stacijas bufetē saspringto gaisotni patīkami atslābināja. Ceļojuma pēdējo divdesmit jūdžu laikā abi sarunājās gluži draudzīgi. Misters Vorbērtons bildinājumu vairs nepieminēja, bet, tuvojoties Naiphilai, atkal atgriezās pie jautājuma par Dorotijas nākotni, kaut ne tik nopietnā tonī kā iepriekš.

"Tātad tu tiešām grasies atgriezties pie saviem pienākumiem draudzē?" viņš ierunājās. ""Tavs ikdienas solis, tavi ierastie darbi"? Misis Piteras reimatisms un misis Levinas varžaču plāksteri, un viss pārējais tādā garā? Vai šīs izredzes tevi nebiedē?"

"Nezinu — reizēm biedē gan. Bet domāju, ka vajag tikai sākt strādāt, un viss būs labi. Redziet, ieradumam liels spēks."

"Un tu tiešām esi gatava apzināti liekuļot daudzu gadu garumā? Jo tieši tas tev būs jādara. Un ja nu kaķis kādā brīdī izsprūk no maisa? Vai vari būt droša, ka nesāksi mācīt svētdienas skolas bērniem Tēvreizi skaitīt no otra gala vai Māšu apvienības sanāksmē Džīnas StratonasPorteres romāna vietā nelasīsi Gibona piecpadsmito nodaļu?" [44]

"Domāju, ka tā nenotiks. Jo, redziet, es jūtu, ka šāds darbs, pat ja tas nozīmē skaitīt Jūgšanas, kam vairs neticu, un mācīt bērniem lietas, kas ne vienmēr ir patiesas, — šāds darbs savā ziņā ir noderīgs."

"Noderīgs?" iesaucās misters Vorbērtons nicīgi. "Tu esi pārāk iemīļojusi šo drūmo vārdu "noderīgs". Hipertrofeta pienākuma apziņa — lūk, kur tava galvenā nelaime. Man, piemēram, šķiet, ka veselais saprāts prasa baudīt dzīvi, kamēr to var."

"Tas ir klajš hedonisms," iebilda Dorotija.

"Mans mīļais bērns, vai tu vari nosaukt kādu pasaules uzskatu, kas nav hedonisms? Tavi pretīgie kristiešu svētie ir paši īstākie hēdonisti. Viņu mērķis ir mūžīga svētlaime, kamēr mēs, nabaga grēcinieki, ceram to baudīt labi ja dažus gadiņus. Galu galā mēs visi cenšamies gūt no dzīves kādu prieciņu, bet daži ļaudis to nez kādēļ dara perversā veidā. Tavs priekšstats par dzīves baudīšanu tātad ir misis Piteras kāju masēšana."

"Tā gluži nav, bet — ak, es nespēju to izskaidrot!"

Viņai būtu gribējies teikt, ka par spīti ticības zudumam viņa pati nav izmainījusies un ne vien nespēj, bet arī nevēlas izmainīt savu garīgo satversmi; ka viņas kosmoss, kaut arī šobrīd šķietami tukšs un bezmērķīgs, savā ziņā tomēr ir kristīgs kosmoss; ka kristīgo dzīvesveidu viņa joprojām izjūt kā savu. Bet vārdos viņa to nespēja izteikt un juta, ka ar mēģinājumu to darīt droši vien tikai dotu ieganstu mistera Vorbērtona. zobgalībām. Tāpēc viņa diezgan nepārliecinoši nobeidza:

"Man gluži vienkārši ir sajūta, ka pareizākais būs arī turpmāk visu darīt tāpat."

"Tieši tāpat kā agrāk? Pilnu programmu? Gaidas, Māšu apvienība, Cerību pulciņš, Laulāto sadraudzība, draudzes locekļu apciemošana, svētdienas skola, svētais vakarēdiens divreiz nedēļā, Tā Kunga slavināšana gregoriāņu korāļu ritmā? Vai esi droša, ka to spēsi?"

Dorotija negribot pasmaidīja "Gregoriāņu korāļu nebūs. Tēvam tie nepatīk."

"Un tu domā, ka ārēji tava dzīve turpmāk būs tieši tāda pati kā pirms ticības zaudēšanas? Tavos paradumos nekas nemainīsies?"

Dorotija iegrima domās. Jā, paradumos izmaiņas būs; bet tās būs slepenas, citiem nemanāmas. Atmiņā atausa disciplinējošie adatas dūrieni. Par tiem neviens neko nebija zinājis, un arī tagad viņa nevēlējās tos pieminēt.

"Varbūt," viņa beidzot sacīja, "varbūt, ejot pie dievgalda, cs nostāšos pa labi no mis Meifilas, nevis pa kreisi kā agrāk."

II

Bija pagājusi nedēļa.

Atgriezdamās no pilsētas, Dorotija uzminās kalnā un iestūma velosipēdu pa mācītājmājas vārtiem. Bija jauks vakars, skaidrs un vēss, un, mākoņu neaizēnota, tālu pie apvāršņa zaļganajās debesīs lēni rietēja saule. Dorotija pamanīja, ka osis pie vārtiem uzziedējis, tumši sārtie ziedu čemuri izskatījās kā strutojošas brūces.

Viņa jutās diezgan piekususi. Aiz muguras smaga nedēļa — viņa bija apciemojusi daudzas draudzes locekles un pūlējusies no jauna ieviest kaut kādu kārtību draudzes lietās. Viņas prombūtnes laikā viss bija drausmīgi nolaists. Baznīca bija tik neticami netīra, ka Dorotija gandrīz veselu dienu to slaucīja un berza, un aiz ērģelēm atrastais peļu mēslu klājiens vēl tagad, par to domājot, lika viņai nepatikā saviebties. (Vainīgs pie tā bija Džordžijs Frū, ērģeļu plēšu minējs, kurš uz baznīcu ņēma līdzi paciņas ar lētiem cepumiem un sprediķa laikā tos ēda.) Visas baznīcas paspārnē esošās apvienības bija panīkušas, bet Cerību pulciņš un Laulāto sadraudzība vispār beigušas pastāvēt, svētdienas skolā apmeklējums samazinājies uz pusi, un Māšu apvienībā sācies nikns karš sakarā ar kādu mis Futas netaktisku izteicienu. Zvanu torņa stāvoklis vēl vairāk pasliktinājies. Draudzes žurnāls nebija regulāri piegādāts, un nauda par to nebija savākta. Rēķini nevienā no baznīcas fondiem nebija kārtīgi vesti, deviņpadsmit šiliņi kaut kur gaisā izkūpējuši, un pat draudzes reģistros nebija kārtības, un tā tālāk un tā joprojām — ad infinitum [45] . Mācītājs visu bija palaidis pašplūsmā.

Kopš atgriešanās brīža Dorotijai darba bija pāri galvai. Dzīve atgriezās ierastajās sliedēs pārsteidzoši strauji. It kā viņa tikai vakar to visu būtu pametusi. Nu, kad skandāls visiem jau sāka aizmirsties, viņas atgriešanās Naiphilā nekādu lielu ziņkāri neizraisīja. Dažas no apciemotajām sievietēm, it īpaši misis Pitere, no sirds priecājās, viņu redzot, un Viktors Stouns jutās pat nedaudz nokaunējies, ka uz brīdi noticējis misis Semprilas ķengām; bet tas viņam ātri aizmirsās, klāstot Dorotijai par savu pēdējo triumfu Cburcb Times slejās. Vairākas "kafijas dāmas", protams, bija apturējušas Dorotiju uz ielas ar izsaucienu: "Mana dārgā, kāds prieks tevi atkal redzēt! Pēc tik ilga laika! Un zini, mīļā, mēs visas bijām sasutušas, kad tā šausmīgā sieviete staigāja apkārt, izplatīdama par tevi visādus briesmu stāstus. Bet es ceru, tu sapratīsi — lai ko kurš domāja, «ne brīdi nenoticēju nevienam viņas vārdam," utt., utt. Taču neviens neuzdeva viņai neērtus jautājumus, no kuriem viņa bija baidījusies. Paskaidrojums "es mācīju bērnus kādā skolā netālu no Londonas" visus apmierināja; neviens pat nebija pajautājis skolas nosaukumu. Un viņa saprata, ka nevienam nevajadzēs stāstīt par nakšņošanu Trafalgaras laukumā, ubagošanu un arestu. Ļaudīm mazās provinces pilsētiņās ir visai miglains priekšstats par visu, kas notiek pasaulē vairāk nekā desmit jūdžu attālumā no viņu namdurvīm. Tā viņiem ir terra incognita1, kuru apdzīvo pūķi un kanibāli, bet kura tos īpaši neinteresē.

Pat tēvs ar Dorotiju apsveicinājās tā, it kā viņa būtu aizbraukusi tikai uz nedēļas nogali. Kad viņa ieradās mājās, viņš sēdēja savā kabinetā un domīgi kūpināja pīpi, vērdamies lielajā grīdas pulkstenī, kura stiklu pirms četriem mēnešiem bija izsitusi apkopēja un kurš vēl joprojām nebija salabots. Kad Dorotija ienāca istabā, viņš izņēma pīpi no mutes un ar izklaidīgu, vecišķu kustību iebāza kabatā. Dorotijai viņš izskatījās stipri novecojis.

"Tad te nu tu beidzot esi," viņš sacīja. "Vai ceļojums bija patīkams?"

Dorotija apskāva tēvu un ar lūpām pieskārās viņa sudrabpelēkajam vaigam, bet viņš papliķēja viņai pa plecu nedaudz sirsnīgāk nekā citkārt.

"Kas tev bija ienācis prātā, ka tu šitā aizbēgi?" viņš jautāja.

"Es jau tev rakstīju, tēvs, — biju zaudējusi atmiņu."

"11m," norūca mācītājs; un Dorotija redzēja, ka viņš netic un nekad neticēs, un ka nākotnē ne reizi vien, būdams mazāk labvēlīgā noskaņojumā, viņai šo "aizbēgšanu" pārmetīs. "Nu, labi," viņš piemetināja, "kad būsi nolikusi ceļasomu, nones, lūdzu, lejā savu rakstāmmašīnu. Es gribu, lai tu pārraksti manu sprediķi."

Pilsētā nekas īpaši interesants nebija noticis. "Vecā tējas bode" paplašinājās, vēl vairāk izkropļojot Lielo ielu. Misis Piteru reimatisms vairs tik loti nemocīja (pateicoties zirdzenes tējai, protams), bet misters Pitcrs bijis spiests meklēt glābiņu pie daktera, kurš izteicis aizdomas par akmeņiem žultspūslī. Misters Blifils-Gordons ievēlēts Parlamentā un tagad kā paklausīgs bandinieks sēdēja Konservatīvo partijas pēdējā solā. Drīz pēc Ziemsvētkiem bija nomiris vecais misters Tūms, mis Futa pieņēmusi septiņus no viņa kaķiem un varonīgi nopūlējās, meklēdama pajumti pārējiem. Evai Tvisai, dzclzslietu tirgotāja mistera Tvisa brāļa meitai, bija piedzimis ārlaulības bērns, kurš drīz nomiris. Progits bija uzracis sakņu dārzu un šo to iesējis, un lielās pupas un zirņi jau sāka dīgt. Pēc kreditoru sanāksmes mācītājam veikalos atkal sāka veidoties parādi, un pie Kārgila rēķins jau bija sešas mārciņas. Viktors Stouns Church Times publicētā diskusijā par Svēto inkvizīciju pilnīgi sagrāvis profesoru Kultonu. EI lēnas ekzēma pa ziemu bija gājusi plašumā. Valtam Blifilam-Gordonam palaimējies iedabūt divus dzejoļus žurnālā London Mercury.

Dorotija iegāja ziemas dārzā. Viņu gaidīja apjomīgs darbiņš — kostīmi svinīgajai procesijai, kuru skolēni gatavoja Svētā Jura dienai un kurai vajadzēja dot nelielu papildinājumu ērģeļu fondam. Pēdējo astoņu mēnešu laikā tajā nebija iemaksāts ne penijs, un varbūt labi vien bija, ka mācītājs firmas rēķinus izsvieda neatvērtus, jo kreditoru tonis kļuva arvien indīgāks. Dorotija lauzīja galvu, kā tikt pie naudas, un beigās izšķīrās par labu svinīgai vēsturiskai procesijai, kura sāktos ar Jūliju Cēzaru un beigtos ar Velingtonas hercogu. Tā varētu ienest divas mārciņas vai, ja palaimētos un diena būtu skaista, varbūt pat visas trīs!

Ziemas dārzā Dorotija palaida acis apkārt. Kopš atgriešanās mājās viņa te gandrīz nebija ienākusi, un viņas prombūtnes laikā acīmredzot nekas nebija aiztikts. Visas lietas atradās turpat, kur viņa tās bija atstājusi, tikai pār visu klājās bieza putekļu kārta. Šujmašīna stāvēja uz galda starp dažādām lupatiņām, brūnā papīra atgriezumiem, diegu spolītēm un krāsu podiņiem, un, kaut arī adata bija sarūsējusi, viņas vērtais diegs vēl arvien atradās savā vietā. Un, jā!, turpat jau bija arī botforti, kurus viņa gatavoja tajā liktenīgajā naktī. Viņa pacēla vienu un aplūkoja ciešāk. Un kaut kas viņā saviļņojās. Lai nu saka, ko grib, bet tic patiešām bija glīti botforti! Cik žēl, ka palikuši neizmantoti! Taču tagad tie varētu noderēt procesijā. Varbūt Čārlzam II vai — nē, labāk viņa vietā izvēlēties Oliveru Kromvelu, jo tad atkristu parūkas gatavošana.

Dorotija iededza eļļas plītiņu, sameklēja šķēres un divas loksnes brūnā papīra un apsēdās. Vajadzēja pagatavot veselu kalnu dažādu ietērpu. Būs jāsāk ar Jūlija Cēzara krūšu bruņām, viņa nodomāja. Tieši ar bruņutērpiem vienmēr bija vislielākās grūtības! Kādas gan izskatījās romiešu karavīra krūšu bruņas? Dorotija mēģināja atsaukt atmiņā kādu Britu muzejā redzētu idealizēta, bārdaina Romas imperatora statuju. No līmes un brūnā papīra varētu izveidot kaut ko primitīvām krūšu bruņām līdzīgu, pārlīmēt tās ar šaurām papīra strēmelēm — bruņu plāksnēm un tad noklāt ar sudraba krāsu. Paldies Dievam, bruņucepure nebūs vajadzīga! Jūlijs Cēzars vienmēr valkāja lauru vainagu — droši vien kaunēdamies par savu plikgalvību tāpat kā misters Vorbērtons. Bet kā ar lielu aizsargiem? Vai Jūlija Cēzara laikā tādus valkāja? Un zābaki? Vai caligum ir zābaks vai sandale?

Taču pēc brīža roka ar šķērēm nolaidās klēpī. Atkal bija atgriezusies doma, kas šīs nedēļas laikā katrā vaļīgākā brīdī vajāja viņu kā ļauns rēgs. Tā bija doma par mistera Vorbērtonā vilcienā teikto par to, kāda vēlāk izvērtīsies viņas dzīve — neprecētai un bez naudas.

Par savas nākotnes praktisko pusi viņai nekādu šaubu nebija. To varēja iedomāties ļoti skaidri. Vēl kādi desmit gadi kā mācītāja palīgam bez algas, tad atpakaļ uz skolu. Bet tai nebūt nevajadzēja būt tik nožēlojamai kā misis Krīvijas Ringvudas Māja; viņa droši vien varēs atrast kaut ko labāku, tomēr tā noteikti būs vairāk vai mazāk noplukuši un vairāk vai mazāk atgādinās cietumu; vai arī tas būs kāds vēl drūmāks, vēl necilvēcīgāks un garlaicīgāks darbs. Lai kas arī notiktu, labākajā gadījumā viņu gaidīja liktenis, kāds kopīgs visām vientuļām un nabadzīgām sievietēm. "Vecās Anglijas vecās meitas" — tā kāds viņas bija nosaucis. Dorotijai bija divdesmit astoņi gadi — vecums, kas jau ļāva saukties par vienu no viņām.

Bet tas nebija, nebija būtiski! To nekādi nevarēja iestāstīt šīs pasaules misteriem vorbērtoniem, skaidro kaut tūkstoš gadu; viņi nespēja saprast, ka tādi ārējie faktori kā nabadzība un vienmuļš, smags darbs, un pat vientulība paši par sevi nav nozīmīgi. Svarīgs ir tikai tas, kas notiek tavā sirdī. Uz īsu, baigu brīdi — kamēr misters Vorbērtons vilcienā iztēloja viņas nākotni —, Dorotiju bija sagrābušas bailes no nabadzības. Bet viņa bija tikusi ar tām galā; tas nebija nekas tāds, par ko vajadzētu īpaši raizēties. Ne jau to dēļ viņai vajadzēja mobilizēt katru drosmes mazumiņu un pilnīgi pārkārtot savu prātu.

Nē, tas bija kaut kas daudz dziļāks un būtiskāks; tas bija briesmīgais tukšums, kuru viņa visā ap sevi bija saskatījusi. Viņa atcerējās, kā pirms gada bija sēdējusi šajā pašā krēslā ar šīm pašām šķērēm rokā un darījusi tieši to pašu, ko šodien; un tomēr — toreiz un tagad — tās bija divas dažādas Dorotijas. Kur bija palikusi tā labu gribošā, smieklīgā meitene, kura, gandrīz vai ekstāzē nonākdama, lūdza Dievu smaržīgā pļavā un dūra adatu rokā, sodīdama sevi par ķecerīgām domām? Un kur esam mēs visi, tic, kādi bijām pirms gada? Tomēr — un te jau slēpās tā nelaime — viņa bija tā pati meitene. Pārliecība mainās, domas mainās, taču kaut kas pašos dvēseles dziļumos paliek nemainīgs. Ticība zūd, bet joprojām tāpat kā agrāk saglabājas vajadzība pēc tās.

Un, ja ticība ir, kāda nozīme visam pārējam? No kā gan jābīstas, ja pasaulē ir mērķis, kam kalpot un kuru, to darot, tu spēj izprast? Visu cilvēka dzīvi apgaismo šī mērķa apziņa. Sirds tad nepazīst ne garlaicības, ne šaubu, nc tukšuma sajūtas, ne bodlēriskās apnicības, kas tai varētu uzglūnēt kādā vientulības brīdī. Katra darbība ir nozīmīga, katrs brīdis svētīts, jo ticība to ieauž vienā kopīgā, nebeidzama prieka audumā.

Viņa iegrima pārdomās par dzīvi. Cilvēks nāk pasaulē, nodzīvo sešdesmit vai septiņdesmit gadu, tad nomirst un satrūd. Un katrs dzīves notikums, ja tam jēgu nepiešķir mērķa apziņa, vienmēr nes sev līdzi pelēcību, nolemtību, kuru nav iespējams aprakstīt, bet kuru sirds sajūt kā fiziskas sāpes. Ja dzīve patiešām beidzas ar kapu, tad tā ir briesmīga un absurda. To apstrīdēt būtu bezjēdzīgi. Ja padomā par dzīvi, kāda tā reāli ir, par tās detaļām, un tad apjauš, ka tai nav nekādas jēgas, nekāda cita mērķa kā vien kaps, — nu, tad tikai muļķi vai pašapmāna upuri, vai tie, kuru dzīves izņēmuma kārtā padevušās īpaši laimīgas, spēs skatīties acīs šai patiesībai, šausmās nesastinguši.

Dorotija sagrozījās krēslā. Bet kaut kādai jēgai, kaut kādam mērķim tajā visā taču jābūt! Pasaule nevar būt nejaušība. Visam, kas notiek, taču noteikti ir kāds cēlonis — līdz ar to arī mērķis. Ja cilvēks eksistē, tad tas ir ar Dieva ziņu, un, ja Viņš to apveltījis ar apziņu, tad tā piemīt arī Viņam pašam. Mazākais nerada lielāko. Viņš cilvēku palaiž pasaulē, un Viņš to nogalina, savu nodomu vadīts. Bet tos izdibināt nav mūsu spēkos. Tāds nu ir dabas likums, un ļoti var būt, ka pat tad, ja tas izdotos, mēs to nepieņemtu un no tā novērstos. Iespējams, ka dzīve un nāve ir tikai viens akords simfonijā, kuru mūžības orķestris izpilda Viņam par prieku. Un ja nu tev šis akords nepatīk? Viņa atcerējās garīdznieka tiesības zaudējušo misteru Tolboisu Trafalgaras laukumā. Vai viņa to bija tikai nosapņojusi, vai viņš patiešām tā teica? "Tāpēc ar dēmoniem un ercdēmoniem, un visu elles kompāniju…" Bet tas bija muļķīgi, patiešām. Jo arī pret Šo akordu izjustā nepatika ir tikai daļa no tā kopskaņas.

Viņas prāts cīnijās ar šo problēmu, apjauzdams, ka tai nav risinājuma. Viņa skaidri saprata, ka ticībai nav aizvietotāja — nederēja ne pagāniskā, pašpietiekamā dzīves uztvere, ne uzmundrinošais panteisms, ne "progresa" pseidoreliģija ar utopiskajām vīzijām un tērauda un betona skudru pūžņiem. Tā vai nu ir, vai nav. Vai nu dzīve uz zemes ir gatavošanās kaut kam lielākam un ilgstošākam, vai arī tā ir bezjēdzīga, tumša un drausmīga.

Dorotija sarāvās. Līmes pods savādi čūkstēja. Viņa bija aizmirsusi ieliet ūdeni traukā zem tā, un līme sāka piedegt. Satvērusi trauku, viņa steidzās ar to pie izlietnes, pielēja to ar ūdeni un no jauna uzlika uz plītiņas. Man katrā ziņa jāpabeidz šīs krūšu bruņas pirms vakariņām, viņa nodomāja. Pēc Jūlija Cēzara nāks Viljams Iekarotājs. Vēl vairāk bruņu! Un drīz vien jādodas uz virtuvi un jāatgādina Ellenai novārīt kartupeļus, ko vakariņās pasniegt pie maltās liellopu gaļas mērces; bez tam jāsastāda saraksts rit darāmajiem darbiem. Viņa izveidoja abas bruņu puses, izgrieza roku un kakla caurumus un atkal nolaida rokas klēpī.

Cik tālu viņa bija tikusi? Līdz atziņai, ka gadījumā, ja nāve visu izbeidz, dzīve ir bezcerīga un bez jebkādas nozīmes. Nu, un tad?

Nedaudzie soļi līdz krānam un ūdens ieliešana bija izmainījusi viņas domu gaitu. Vismaz uz brīdi viņa saprata, ka ir ļāvusies pārspīlējumiem un sevis žēlošanai. Tāda brēka par neko! It kā neskaitāmi cilvēki nebūtu tādā pašā stāvoklī kā viņa! Pasaulē tādu bija tūkstošiem un miljoniem; cilvēki, kuri zaudējuši ticību, bet saglabājuši vajadzību pēc tās. "Puse no visām mācītāju meitām Anglijā", bija teicis misters Vorbērtons. Viņam droši vien taisnība. Un ne tikai mācītāju meitas vien; dažnedažādi cilvēki — slimi un vientuļi, un neveiksmīgi; cilvēki, kuru dzīves bija neizdevušās un bezcerīgas, cilvēki, kuriem nepieciešams ticības atbalsts un kuriem tā trūka. Varbūt pat mūķenes klosteros, kuras berza grīdas un dziedāja Ave Maria, klusībā Dievam neticēdamas.

Un kāda tā galu galā ir gļēvulība — gausties par māņticības zudumu un tomēr saglabāt vēlmi ticēt kaut kam, sirds dziļumos labi zinot, ka šis kaut kas ir nepatiess!

Un tomēr!…

Dorotija bija nolikusi šķēres. Gandrīz ieraduma spēka vadīta, it kā atgriešanās mājās, neatjaunojusi viņas ticību, tomēr būtu atjaunojusi dievbijības ārējās, ierastās izpausmes, viņa turpat pie krēsla nometās ceļos. Paslēpusi seju plaukstās, viņa sāka lūgties.

"Kungs, es ticu, palīdzi man manā neticībā. Kungs, es ticu, es ticu; palīdzi man manā neticībā."

Tas bija bezjēdzīgi, pilnīgi bezjēdzīgi. Pat izrunājot šos vārdus, viņa skaidri apzinājās, cik tic aplami, un gandrīz vai kaunējās par savu rīcību. Viņa pacēla galvu. Un tajā mirklī viņai nāsīs iesitās silta, nepatīkama smaka, astoņus mēnešus nejusta, bet tik ārkārtīgi pazīstama — līmes smaka. Ūdens katliņā skaļi burbuļoja. Dorotija pielēca kājās un satvēra līmes otu. Līme jau sāka atlaisties un pēc piecām minūtēm būs pavisam šķidra.

Lielais pulkstenis tēva kabinetā nosita seši. Dorotija sarāvās. Viņa saprata, ka izšķiedusi divdesmit minūtes, un sirdsapziņa ierunājās tik skaļi, ka padzina no prāta visus jautājumus, kas vēl pirms mirkļa bija viņu nodarbinājuši. Ko es te visu laiku daru? — viņa domāja; un tobrīd šķita, ka pati tiešām nezina, ko darījusi. Viņa norāja sevi: Saņemies, Dorotij! Lūdzu, neslaisties! Līdz vakariņām tev šīs bruņas jāpabeidz. Viņa atkal apsēdās, paņēma mutē kniepadatas un sāka spraust kopā abas krūšu bruņu puses, lai tiktu ar to galā, pirms līme būs izkususi.

Līmes smaka bija atbilde viņas lūgšanai. Viņa to nezināja. Viņai prātā nenāca doma, ka risinājums viņas grūtībām slēpjas tieši faktā, ka šāda risinājuma nav; ka, cilvēkam darot darbu, kas tajā brīdī prasās darāms, šā darba sākotnējā jēga atkāpjas otrā plānā; ka starp ticību un neticību nav lielas atšķirības, ja cilvēks dara to, kas ir ierasts, vajadzīgs un pieņemams. Šīs domas ietērpt vārdos viņa vēl nespēja, viņa tās varēja tikai izdzīvot. Varbūt kādreiz daudz vēlāk viņa tās formulēs un radīs tajās mierinājumu.

Vēl tikai pāris minūšu, un līme būs gatava lietošanai. Dorotija iesprauda bruņās pēdējās kniepadatas un to pašu bridi domās jau veidoja tos daudzos kostīmus, kurus vēl vajadzēs pagatavot. Pēc Viljama Iekarotāja — vai viņa laikā valkāja bruņukreklus? — nāks Robins Huds — zaļā krāsa, loks un bultas — un Tomass Bekets talārā un mitrā, un karalienes Elizabetes krokotā, stīvā apkakle, un Velingtonas hercogs ar cepuri uz vienas auss. Un pussešos man jāaiziet uz virtuvi atgādināt par kartupeļiem, viņa nodomāja. Un tad vēl rītdienas darbu saraksts. Rīt trešdiena — nedrīkst aizmirst uzlikt modinātāju uz pussešiem. Viņa paņēma papīra lapiņu un sāka pierakstīt atgādinājumus:

7.00 dievg.

Misis Dž. drīz dzemdēs. Jāapciemo.

Brokastis. Speķis.

Dorotija mirkli domāja, ko vēl pierakstīt. Ms. Dž bija misis Džauvita, kalēja sieva; reizēm pēc bērnu piedzimšanas viņa bija ieradusies baznīcā saņemt svētību, bet tikai tad, ja pirms tam tika smalkjūtīgi un gudri pierunāta to darīt. Un misis Frū jāaizved kādas pretsāpju tabletes, Dorotija nodomāja, varbūt tad viņa pārliecinās Džordžiju neēst cepumus sprediķa laikā. Arī misis Frū vārds tika pievienots sarakstam. Un kā ar rītdienas pusdienām jeb lenču? Mums noteikti Kārgilam vismaz daļa parāda jāsamaksā, viņa prātoja. Un rīt būs Māšu apvienības tējas vakars, un iesākto romānu mis Futa bija pabeigusi lasīt. Jautājums — kādu grāmatu tagad izvēlēties? Viņu iemīļotajai Džīnai Stratonai-Porterei laikam vairāk nekā nebija. Vorviku Dīpingu? Vai nebūs drusku par intelektuālu? Un jāpalūdz Progitam, lai sameklē ziedkāpostu stādus, viņa vēl nodomāja.

Līme jau bija pavisam šķidra. Dorotija paņēma divas jaunas brūnā papīra loksnes, sagrieza tās šaurās strēmelēs un, ar grūtībām noturot bruņas izliektas, horizontāli aplīmēja tās kā no priekšas, tā muguras. Vēl rokās turot, tās pamazām sacietēja. Aplīmēšanu pabeigusi, viņa nostatīja veidojumu uz gala un kritiski aplūkoja. Nemaz nebija slikti! Vēl viena papīra kārta, un tās būs gandrīz tikpat izturīgas kā īstas bruņas. Mums jāpanāk, lai pasākums izdodas, viņa nodomāja. Žēl, ka nevaram kaut kur aizņemties zirgu un iesēdināt Boudīsiju viņas kaujas ratos! Ja mums būtu īsti labi kaujas rati ar sirpjiem uz riteņiem, varētu savākt pat piecas mārciņas. Un kā ar Hengistu un Horsu [46] ? krustiski notīti kājauti un bruņuccpurcs ar spārniņiem. Dorotija sagrieza strēmelēs vēl divas loksnes brūnā papīra un pacēla krūšu bruņas, lai uzlīmētu tām pēdējo kārtu. Ticības un neticības problēma no viņas prāta bija pilnīgi pagaisusi. Jau krēsloja, bet, pārāk iegrimusi darbā, lai celtos un iedegtu lampu, viņa īsti dievbijīgā aizrautībā klāja uz bruņām strēmeli pēc strēmeles, kamēr no podiņa gaisā cēlās līmes sīvā smaka.

Saturs

Piezīmes par tekstu 7

Pirmā daļa 11

Otrā daļa 91

Trešā daļa 153

Ceturtā daļa 185

Piektā daļa 257

1 Ārpus baznīcas nav pestīšanas. (Latiņu vai)

2 Šeit un turpmāk tulkotājas atdzejojumi, ja nav norādīts citādi.

1 Gari zābaki ar platiem stulmu galiem.

1 Kopumā. ( Latīņu vai.)

1 Es atkal celšos. (Latiņu vai.)

' Pārveidots populārais anglikāņu korālis AI! things bright and beautiful, All creatures jjreat and small ("Visu, kas skaists un brīnišķīgs, visu radību lielu un mazu…")

2 Britu kuģniecības un loģistikas kompānija, dibināta 19. gs. sākumā.

2 Nepazīstama zeme, sveša stera. (Latiņu vai.)

[2] viens no mūsdienu flaneļa priekštečiem.

[3] anglikāņu un romas katoļu baznīcā — garīdznieks, kura pārziņā ir baznīcas administratīva vienība (dekanāts).

[4] naudas vienības lielbritānijā līdz 1971. gadam: sterliņu mārciņa vienāda ar 20 šiliņiem jeb 240 pensiem.

[5] neticīgo zemēs (latiņu vai.)

[6] "svētī, dievs, ko esi devis" (Latiņu vai.)

[7] anglikāņu baznīcas novirziens. Doktrinālo izaicinājumu laikā 16. un 17. gs. izveidojās t.s. "augstā" baznīca (Hitjb Cburch) — konservatīva grupa, kas augstu vērtēja teoloģiju, lūgšanu un Anglikāņu baznīcas hierarhisko struktūru. "Zemā" baznīca (Loiv Cburch) bija novirziens, kas centās reformēt Anglijas baznīcu un padarīt to liberālāku.

neapdomīga rīcība. (Franču vai.)

[9] pēc dabas nonkonformistu. (latiņu vai.)

[10] citāts no v. Šekspīra "Makbeta".

[11] persona c. dikensa romānā "Dcivids Kopertilds".

[12] Zinošs, labi informēts. (Franču vai.)

[13] atsauce uz v. Šekspīra "Lukrēcijas izvarošanu".

[15] Uz redzēšanos. (Franču vai.)

[16] dzīvās bildes. (franču vai.)

[17] atsauce uz toma stoparda lugu ar šādu nosaukumu.

[18] sudraba monēta, līdzvērtīga diviem šiliņiem un sešiem pensiem.

[20] seši pensi. (slengs.)

[22] kvarta—1,1361.

[23] pinte — tilpuma mērvienība, kas atbilst 0, 568 litriem.

[24] fartings — ceturtdaļa pensa.

[25] laukumā paceļas trafalgaras kaujai veltīts piemineklis — kolonna ar admirāļa Nelsona statuju galā.

[26] tā ir mana miesa. (latiņu vai.) fokus-pokus — buramvārdi, ko lieto burvju mākslinieki, izpildot trikus.

[28] dārtmūrā atrodas viens no Anglijas galvenajiem cietumiem.

[29] vecāku vietā. (latiņu vai.)

[30] zākājiet visu! (latiņu vai.)

[31] kūpinātas si|ķcs.

[33] monēta, kuras vērtība ir ceturtā daļa penija.

[34] zelta monēta, kuras vērtība ir 21 šiliņš.

[36] karalienes viktorijas 50 gadu valdīšanas jubileja 1887. gadā. Otru jubileju svinēja 1897. gadā.

[37] veikls triks. (latīņu vai.)

[38] friča adamoviča tulkojums (pielāgots romāna kontekstam).

[39] h. v. longfelo dzejolis.

[40] dzēruma trakums. (latiņu ml.)

[41] jauno sieviešu kristīgā asociācija.

[42] atceries nāvi. (latīņu vai.)

[43] atceries vecumu. (latiņu vai.)

[44] edvards gibons, 18. gs. angļu vēsturnieks, pazīstams kā organizētās reliģijas nomelnotājs.

[45] bez gala. (latīņu vai.)

[46] jutu cilts vadoņi, kuri ap 1. gs. vidu nodibināja pastāvīgas sakšu apmetnes Britānijā.

Content

Orvels Džordžs Mācītāja meita

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠĀ DAĻA

CETURTĀ DAĻA

PIEKTĀ DAĻA