Guseva Natālija

Mahabharata (atstāstījums)

NATALIJAS GUSEVAS atstāstījums

MAHABHARATA

TEIKSMA par BHARATAS PĒCTEČU VARENO kauju

.

DIŽAIS SENINDIESU EPOSS

Ikvienam Indijas iedzīvotājam, dzirdot vārdu «Mahabharata», acu priekšā ataust dzimtās zemes sendienu ainas. Tās slīd viņa atmiņā cita pēc citos, un ikviena no tām ir tuva un dārga viņa sirdij.

Indietis jau no bērna dienām atceras, kā svētku dienās viņa mazajā pilsētiņā ieradās klejotāji aktieri, lai izrādītu «Mahabharatas» teiksmu ainas. Šim gadījumam tirgus laukumā uzcēla nelielu paaugstinājumu, un ap to, bungu rīboņas aicināti, saradās visi apkārtējie iedzīvotāji.

Pienāca vakars. Dzijā tumsā grima mājas un koki. Paaugstinājuma stūros iededzināja māla spulgas, un to drebošajā gaismā skatītāju acu priekšā parādījās seno teiksmu varoņi. Sēdēdams uz zemes citu bērnu vidū, viņš aizrautīgi skatījās, kā šie varoņi cīnījās par patiesību un taisnīgumu. Tie pārdzīvoja smagas ciešanas, panesa izraidī- juma grūtības, satikās kaujās ar spēcīgiem un baismīgiem ienaidniekiem, taču neatkāpās un nepadevās, līdz pēdīgi uzvarēja Jaunumu.

Kad viņš sāka apmeklēt skolu, tad uzzināja, ka daži «Mahabharatas» dziedājumi ir izdoti bērniem atsevišķās mazās grāmatiņās. Ar lielu labpatiku un prieku viņš izlasīja tās citu pēc citas. Skolotāji minēja viņam par paraugu šīs poēmas varoņus un piekodināja, ka jābūt tikpat izturīgam un godīgam kā viņi.

Tādā kārtā «Mababharatu» iepazīst pilsētas bērni. Ja tam, kas beidzis skolu, ir nodrošināti materiālie apstākļi, lai turpinātu mācības, un ja viņš interesējas par valodām, tad šis jaunietis vispirms studē sanskritu — senās Indijas valodu. Prast sanskritu Indijā — tas nozīmē turēt rokās atslēgu, ar kuru var piekjūt pie bezgala bagātās literatūras, kāda radīta šajā valodā divu gadu tūkstošu laikā.

Sanskritā ir sacerēta arī «Mahabharata». Tie, kas prot sanskritu, var izlasīt šo darbu, taču reti kurš to dara, tāpēc, ka šīs poēmas izlasīšanai būtu jāziedo vairāki mēneši — «Mahabharatā» ir gandrīz 200 tūkstoši dzejas rindu un tā ietelp astoņpadsmit grāmatās.

Lauku iedzīvotāji, kas neprot sanskritu un kam pa lielākajai daļai nav pat iespējams pabeigt skolu, iepazīst «Mahabharatu» no citiem avotiem. Pa vakariem vecie cilvēki to stāsta bērniem. Visā indiešu zemē ļaudis dzied dziesmas par šīs poēmas varoņiem. Ciematos iegriežas klejojoši aktieri — gan tēlotāji, gan dziedātāji un dejotāji, kas atveido atsevišķas ainas no «Mahabharatas».

Uz namu un baznīcu sienām var redzēt gleznas par šīs poēmas tēmām.

Ikviens indietis iepazīst «Mahabharatu» jau bērnībā, lai to nekad vairs neaizmirstu. Un kā gan varētu to aizmirst tādā zemē, kur to mīl un prot visi, sākot ar maziem bērniem un beidzot ar sirmgalvjiem, sākot ar gandrīz lasītnepratējiem zemniekiem un beidzot ar slaveniem zinātniekiem! Kā gan varētu to aizmirst, ja kino ir skatāmas filmas, kuru sižetos izmantotas atsevišķas teiksmas no šīs poēmas, ja pilsētu un lauku aktieri vairākas reizes gadā izrāda «Mahabharatas» ainas skatītājiem un ja visās grāmatās ir minēti tās varoņi?

Indieši saudzīgi glabā savu priekšteču mantojumu. Gadu tūkstošu gaitā no paaudzes paaudzē viņi nodod tālāk savas kultūras bagātības.

Neviens nezina, kad tieši sacerēta «Mahabha- rata». Daudzi indieši tic, ka poēmas autors ir diženais gudrais Vjasa, taču ļoti grūti iedomāties, ka tik milzīgu sacerējumu radījis viens cilvēks. Bez tam dažādi «Mahabharatas» dziedājumi ir ļoti atšķirīgi. Droši vien šī poēma sacerēta pamazām, vairāku gadsimtu laikā pirmajā gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Un ar katru jaunu paaudzi, ar katru jaunu notikumu Indijas vēsturē poēmā nākuši klāt jauni un atkal jauni dziedājumi un epizodes. Pilnīgi tā uzrakstīta mūsu ēras pirmajos gadsimtos. Tā, lūk, radusies šī lielā poēma jeb Indijas tautas eposs, jo tā sacerēšanā piedalījusies visa indiešu tauta.

Kas tad ir attēlots «Mahabharatā»? Cīņa par taisnību. Labā uzvara pār ļauno. Un tas, cik neatlaidīgi ļaudis tiecas pēc taisnīguma. Poēmā apdziedāts arī Indijas dabas skaistums, runāts par dieviem, kuru bezgalīgai varenībai ticējuši senie indieši, stāstīts par sarežģītām cilvēku savstarpējām attiecībām. «Mahabharata» ir bagātīgs un pilnīgs vēstījums par senās Indijas dzīvi.

Tās galvenie varoņi ir karavīri. Tajos tālajos laikos karavīri sastādīja atsevišķu iedzīvotāju grupu, īpašu ļaužu šķiru. Viņiem bija savi īpaši priekšstati par pienākumu un godu, viņi bija gatavi atdot dzīvību, lai tikai nepārkāptu doto vārdu, un nepiedeva negodīgumu. Tāpēc «Mahab- haratā» nesaudzīgi nosodīts Durjodhans — cilvēks, kas pārkāpis savu pienākumu un dzīvo pēc ļaunuma un viltus likumiem.

Mūsdienu indieši tāpat lepojas ar «Mahabharatas» diženumu un skaistumu, kā senāk to darījušas daudzas viņu priekšteču paaudzes. Tāpēc mums, padomju cilvēkiem, kas esam patiesi indiešu tautas draugi, jāpazīst šī poēma.

Mūsu valstī zinātnieki veic lielu darbu, lai pilnīgi pārtulkotu «Mahabharatu». Taču šis darbs ir tikko sākts — no tā astoņpadsmit grāmatām krievu valodā ir publicētas tikai piecas.

Es pārstāstīju šo poēmu jums, dārgie bērni, lai jūs uzzinātu ne vien tās sižetu, bet iepazītu arī seno indiešu mitoloģiju un viņu augstos priekšstatus par godu un pienākumu. Esmu centusies atlasīt no ļoti daudzajām un dažādajām epizodēm tikai tās, kas visplašāk pazīstamas Indijā un kas ir pamatā daudziem daiļdarbiem, kurus radījuši indiešu dzejnieki, mākslinieki un tēlnieki vairāku tūkstošgadu laikā. Dzeja šajā grāmatā nav lite- r<irā pieminekļa vārsmu tulkojums. Tās ir dzejā izteiktas domas, ko uzvēdījusi visa poēmas kop- . skaņu. \

N. Guseva

IEVADS

Sākas teiksma par senajiem varoņiem, par viņu cildenajiem un krietnajiem darbiem, par cīņas gaitām un uzvarām.

Sākas teiksma par kauju, kas iedegās kā liesma, aprldama upurus, un kas reiz pārņēma visas tautas, kuras dzīvoja no vienas okeāna malas līdz otrai.

Kas uzvar kaujā uz dzīvību, nāvi? Ko gan par varoņdarbu mēdz dēvēt? Kam pieder taisnība niknajā strīdā? Ko gan ar dziesmām pasaulē slavē?

Tas, kas spēj ziedoties pārējo labā, Cīnās par taisnību tīru un gaišu, Tas uzvar kaujā uz dzīvību, nāvi.

Ļaudis par varoņa darbu mēdz dēvēt Drosmīgu cīņu, kur šaubām nav vietas, Dragājot tumsības varu un viltu.

Tam paliek taisnība niknajā strīdā, Kas savu labumu nemeklē aplam, Cilvēkus allaž ved laimībai pretī.

|

Tauta mēdz cildināt teiksmās un dziesmās Tos, kas ir drosmīgi, krietni un cēli, Lai arī kur un lai kas viņi būtu.

nostāsts par Bharatu

Kādreiz pārvaldīja zemi jaunais valdnieks Dušjanta. Viņš bija apveltīts ar spēku, devību un laipnību, un visām citām krietnajām varoņu īpašībām. Nebija viņam līdzīga veiksminieka nedz šaušanā no loka, nedz šķēpa mešanā, nedz mākslā vadīt kaujas ziloņus. Visi viņu daudzināja par likuma aizstāvi un pavalstnieku sargu.

Un tā nu reiz šis dižais valdnieks devās medībās. Viņu pavadīja karavīri gan kaujas ratos, gan jāšus uz zirgiem un ziloņiem. Karavīri sita bungas un pūta gliemežnīcu taures. No trokšņa un soju dimdiem trīcēja un drebēja zeme, un visi meža zvēri laidās mukt nāves bailēs, nezinādami, kur sprukt. Dušjanta ar savām bultām apšāva simtiem tīģeru un lauvu, tūkstošiem antilopju un daudz citu medījumu. Vajādams bēgošos zvērus, viņš atstāja sev tālu iepakaļ visus pārējos medniekus un aizklīda visdziļākajā meža biezoknī.

Mežs bija baiss un pirmatnīgs, dzeloņaini augi vijās ap koku stumbriem, banjanu gaisa saknes mijās cita caur citu un kā biezs tīkls nokarājās līdz zemei. Bet tad pēkšņi Dušjanta nokjuva ziedošā birztalā, kur saldi smaržoja jasmīni, liānas bija kā nosētas ziediem un nevienam augam nebija dzeloņu. Visi putni šeit jaukās balsīs vīte- roja un dūkoja, un pār smaržainajiem klajumiem dūca bites. Dzidras upes krastā lēkāja antilopes, bet tām blakus vienā mierā atpūtās lauvas, tīģeri un leopardi.

Kad Dušjanta ienāca šajā mežā, viņa nogurums, izsalkums un slāpes mitējās un viņš sirdī sajuta lielu prieku. Mezdams visapkārt sajūsmas pilnus skatienus, viņš piegāja pie upes. Pašā ūdens malā atradās kāda vientuļnieka būda.

Valdnieks nokāpa no zirga un, piegājis pie šī klusā mitekļa, uzsauca:

—     Kas šeit dzīvo?

Uz viņa saucienu no būdas iznāca ļoti skaista un maiga meitene. Bijīgi paklanīdamās Dušjantas priekšā, viņa lēnīgi sveicināja jaunekli, tad pasniedza viņam ūdeni, kur nomazgāt kājas, un arī krūzi ar dzērienu.

—     Kas tu esi, tik brīnišķi kautrā? — Dušjanta vaicāja. — Un kas ir tavs tēvs, saki man, ar jaunību un skaistumu apveltītā.

Meitene Dušjantam pastāstīja, ka viņas māte bijusi debesu nimfa, kas nolaidusies zemē, lai dotu viņai dzīvību, un tad, pamezdama viņu, jaunpiedzimušo, upes krastā, atkal aizlaidusies uz dievu mājokļiem.

—      Mani atrada vientuļnieks, — meitene paskaidroja, — nosauca mani par Šakuntalu un uzaudzināja šajā mājiņā kā savu meitu. Un es godāju šo vientuļnieku kā savu tēvu un allaž esmu paklausīga viņam. Tūdaļ viņš pārnāks no meža, un tu, ak, godājamais, pārliecināsies par manu vārdu patiesumu.

Kamēr meitene to visu runāja, Dušjanta nespēja ne acu novērst no viņas brīnišķās sejas, un jaunā valdnieka sirdī modās un plauka mīlestība pret šo jauko būtni.

—     Kļūsti mana sieva, daiļā, — viņš teica, — un zini, ka tev pieder viss, kas ir mana daļa: gan valsts, gan pilis, gan visi dārgumi.

Šakuntalas acis, iegarenas kā lotosa ziedlapas, sāka spulgot mīlā un priekā, taču viņa samulsusi nolaida skatienu un klusu sacīja:

—      Dižais valdniek, tas tev jāprasa manam tēvam. Ja viņš atļaus man kļūt tavai dzīvesbiedrei, tad es esmu ar mieru. Bet tikai atceries:

Ja laulībā ar tevi Man piedzims dēls, tad tikai Viņš tavā zemē būs valdnieks Un itin neviens cits.

Ja tu esi ar mieru, tad es iešu pie tevis… Un te jau nāk mans tēvs. Lūdz viņam, lai viņš dod mani tev par sievu pēc visiem likumiem.

Salaulājies ar Šakuntalu, valdnieks palika mežā, baudīdams laimi un mieru.

Laiks steidzās nemanot kā upe gar saviem krastiem. Taču reiz atauļoja ziņneši no Dušjantas galvaspilsētas un pavēstīja, ka viņu saucot prom valsts pienākumi un ka visi pavalstnieki skum

to stot pēc viņa. Jo raugi: viņš esot aizmirsis savus ļaudis, un visā valsti izplatoties nelikumības.

Dušjanta sirsnīgi atvadījās no Šakuntalas un pameta meža kluso mītni ar vārdiem:

— Gaidi mani, mīļā, kam vaigs ir tik maigs kā mēness. Drīz tu izdzirdēsi pērkonam līdzīgus ziloņu rēcienus un kaujas ratu dārdus — nāks mani padomnieki pēc tevis. Reizē ar viņiem ieradīsies, karavīri — gan kājnieki, gan jātnieki, gan arī tādi, kas sēdēs uz ziloņiem. Tevi ar lielu godu aizvedīs uz manu galvaspilsētu, un visi mani pavalstnieki sagaidīs tevi ar visaugstāko cieņu un pazemību.

Sakuntala nu vadīja savas dienas miera pilnā klusumā, vientuļi skumdama pēc sava valdnieka un dzīvesbiedra. Viņa staigāja tālu, tālu gar upes krastu un klausījās, vai neatskanēs kaujas ratu dārdi un kara zirgu zviedzieni. Tomēr dienas ritēja cita pēc citas, un it nekas netraucēja mieru meža klusajā nostūrī.

Pienāca diena, kas bija iezīmēta laimīgu zvaigžņu rakstos, un Šakuntalai piedzima dēls — tik skaists kā jauns mēness. Vecais vientuļnieks izdarīja visas ceremonijas, kādas saskaņā ar senajām ierašām jāveic tēvam, kad ir piedzimis dēls, un puisēns nu auga meža mājiņā. Viņš auga tik ātri, ka sešu gadu vecumā jau bija pieņēmies diža spēkavīra stiprumā. Viņam bija tīrais nieks noķert lauvu vai tīģeri un piesiet tos pie koka gluži kā kazlēnus. Puisēns bija apveltīts ar milzu drosmi un neparastu skaistumu un priecināja māti ar savām brašajām izdarībām.

Redzēdams, ka valdnieks aplam ilgi nesūta padomniekus pēc savas sievas, vientuļnieks ieteica Šakuntalai kopā ar dēlu doties uz galvaspilsētu.

Un tad nu pienāca brīdis, kad, priekā starodama, Sakuntala ar savu saulei līdzīgo dēlu stājās Dušjantas acu priekšā.

Dušjanta sēdēja zelta tronī ļaužu vidū kā mēness starp zvaigznēm.

Godbijīgi paklanījusies viņa priekšā, Sakuntala sacīja:

—     Ak, visdižākais no zemes valdniekiem, es esmu tava sieva, ar kuru tu salaulājies meža svētnīcā. Esmu ieradusies, lai ieņemtu tavā pilī savu likumīgo vietu, un šis ir tavs sešgadīgais dēls, valdnieka dzimtas pēctecis.

—      Kā tas var būt? — ļaužu drūzmā modās sašutums. — Kas ir šī sieviete? Kāpēc par viņu neviens agrāk nekā nav dzirdējis? Un kam ir šis dēls, kuru viņa sauc par mūsu valdnieka dēlu?

Taču Dušjanta tūdaļ pazina Šakuntalu, un viņa sirdī no jauna uzliesmoja gandrīz jau apdzisusī lielā mīlestība. Izdzirdis ļaužu pūļa izsaucienus, viņš saprata, ka tauta nepieņems Šakuntalu un neticēs, ka viņa ir valdnieka sieva. Domās viņš piesauca dievus, lūgdams tos palīdzēt viņa mīļotajai, bet pats, izlikdamies dusmīgs, uzbrēca:

—     Ej projām no šejienes, viltīgā sieviete! Kā es varu tev ticēt? Es neatceros, ka būtu salaulājies ar kādu meža vientuļnieci. Un kā gan šim zēnam var būt tikai seši gadi, ja viņš augumā ir līdzīgs varena koka stumbram, bet acīs viņam spīd pieauguša karavīra drosme?

Sakuntala samulsa no negaidītā apvainojuma un pārestības, bet tad ar rūgtumu bilda:

—           Ja tu, zinādams patiesību, saki «nezinu», tad ne vien maldini mani un savus pavalstniekus, bet ari apzodz pats sevi, zaudēdams šādu dēlu. Taču neceri, ka neviens neredz ļaunumu, ko tu dari. Jo raugi, ir sacīts:

Savus nelabos darbus

Mums nenoslēpt mūžam bez pēdām —

Saule un Zeme, un Debess,

Mēness un Uguns, un Vējš,

Un arīdzan cilvēka sirds

Taisnību saredz un zina.

Ar šiem vārdiem Sakuntala, skumīgi aizsegdama seju ar plīvuru, gāja projām kopā ar savu dēlu. Un tad visi izdzirdēja kādu neredzamu balsi:

—            Ak, lauva valdnieku vidū! Jele nedari grēku! Pieņem ar mīlestību šo sievieti, savu laulāto draudzeni, un tāpat šo zēnu, tava troņa mantnieku!

Un tūdaļ visi reizē ierunājās:

—            Jā, jā. Neklājas atraidīt savu sievu! Jebšu ir sacīts:

Sieva ir mājas rota, Saimniecībā tev balsts; Sieva ir uzticams biedrs Tev grūtajā dzīves ceļā.

—            Valdniek, tu veltīgi atvairīji šo kautrīgo, cienījamo sievieti. Viņa taču ir tava laulātā draudzene.

Tad nu Dušjanta izsaucās lielā priekā, stiepdams rokas pēc aizgājušajiem:

—            Vediet atpakaļ viņus, kas manai sirdij tik dārgi! Vediet atpakaļ viņus, vienīgos un bezgala jaukos. Es zaudēšu dzīvību, ja neapkampšu savu dēlu.

Valdnieka sūtņi izskrēja no pils uz visām ielām, un drīz Sakuntala, starodama laimē un maigumā, uzkāpa tronī blakus Dušjantam, bet viņas brīnišķo dēlu visi ļaudis atzina par valdnieka dēlu un troņmantnieku cēlu. Valdnieks deva viņam vārdu Bharata, un no šī cienījamā cilvēka radās Bharatas cilts, visgudrāko valdnieku un visdiženāko varoņu dzimta.

Valdnieki no šīs dzimtas bija taisnības aizstāvji un tikumu sargi. Ikviens no viņiem valdīja savā zemē tūkstoš gadu. Viņi cēla godā krietnajo paražas un piedzīvoja visaugstāko slavu. Tauta sacerēja par viņiem visskaistākās dziesmas.

nostāsts par Bhišmu

Sajā dižajā dzimtā bija kāds valdnieks, vārdā Šantanu. Viņam netrūka labu tikumu, viņš valdīja pār zemi, nepārkāpdams likumus, un viņa tauta bija laimīga.

Reiz šis valdnieks sastapa svētās upes Gangās krastā smuidru jo smuidru meiteni ar lielām acīm un tik daiļu ka ziedoša lotosa putekšņlapiņa.

— Kas esi tu, līdzīga stirnai pirmajā pavasara dienā? Kas esi tu, kuras mati viļņiem plūst pa zemi kā ūdens un kuras gaita ir cēla kā gulbja gaita? KJūsti mana sieva, tu vienreizīgā, es lūdzu tevi.

Gaiši uzsmaidīdama, daiļava atbildēja valdniekam:1

—      Es kļūšu tava sieva, ak, viskrietnākais starp zemes karavīriem. Taču ar vienu noteikumu: svēti apsolies, ka nekad neko man neizprašņāsi un ļausi man darīt visu, ko es vēlēšos.

—      Es tev saku tā: esmu ar mieru, viskrāšņākā. Nāc manos greznajos ratos, un šie zirgi, kas ir straujāki par vēju, aizraus mūs uz manu pilsētu.

Un tad nu šī valdnieka dzīve ritēja vienos priekos un līksmībā, it kā pati Lakšme, daiļuma dieviete, būtu kļuvusi valdniece viņa pilī. Laime saplauka vēl krāšņāk, kad viņiem piedzima dēls — visas zemes un debesu rota. Taču valdniece negaidot pacēla uz rokām šo jauko, visiem labajiem tikumiem apveltīto mazuli un iesvieda Gan- gas viļņos.

Pārsteigtais un dziļi apbēdinātais valdnieks nezināja, ko pat domāt par šo gadījumu, bet, atcerēdamies savu solījumu, neko nevaicāja. Taču, kad, gadiem ritot, šī bezgala skaistā sieviete bija jau noslīcinājusi septiņus dēlus un gaidīja astoto, valdnieks izsaucās:

—      Ko tu dari, dēlu slepkavniece? Kāpēc tu nogalē manus nevainīgos bērnus? Kāpēc nevēlies dāvāt man kaut vienu dēlu, kas būtu manas dzimtas turpinātājs?

—      Tu esi aizmirsis savu solījumu, — valdniece viņam atbildēja, — ardievu.

To teikusi, viņa nozuda.

Daudz gadu valdnieks nodevās smagām bēdām un nekur nespēja rast mierinājumu. Viņš pastāvīgi nāca uz Gangas krastu un klīda tur skumjās, atcerēdamies savus bērnus.

Viendien viņš pamanīja, ka ūdens svētajā upē nokrities, un, jo tālāk valdnieks gāja, jo vairāk atkailinājās lielās upēs gultne. Drīz viņš ieraudzīja ļoti glītu jaunekli, kas, stāvēdams krastā, raidīja viļņos tūkstošiem šaujambultu, un šīs stiprās bultas aizturēja vareno straumi. Neredzētā brīnuma pārsteigts, valdnieks gribēja uzzināt, no kurienes jauneklim radusies tik dievišķīga vara.

Tomēr viņš nepaguva neko pajautāt. Gangas ūdeņi pašķīrās, un no viļņiem parādījās tā, kas bija nogalinājusi savus dēlus, tā, pēc kuras valdnieks bija ilgojies tik daudzus gadus. Mirdzēdama daiļumā, viņa tuvojās valdniekam un sacīja:

— Ir pienācis laiks tev uzzināt visu, ak, tīģeri starp vīriem. Tad nu zini, ka es esmu šīs upes dieve un mans vārds ir Ganga. Svētlaimīgs, kas savu dzīvi beidz šeit, viļņos, — tas kļūst nemirstīgs un dzīvo dievu mājokļos. Septiņi mani dēli ir piepulcēti dieviem. Bet raugi, šis jauneklis, kas sajūsmināja tevi, ir mūsu astotais dēls. Ņem viņu uz pili. Viņš būs taisnīgu darbu darītājs un ienaidnieku savaldītājs.

To teikusi, mirdzošā daiļava nozuda viļņos, bet valdnieks ar liela prieka pilnu sirdi devās kopā ar savu dēlu uz galvaspilsētu.

Šis jauneklis kļuva vispārākais varoņu pulkā un iemācījās visas zinātnes tulkot, kādas vien bija pazīstamas trejās pasaulēs. Tēvs viņam deva vārdu Bhišma un pasludināja viņu par troņmantnieku.

Un tomēr valdnieka sirds nekur nerada mieru. Tagad viņu plosīja bailes par vienīgā dēla dzīvību. Neba velti gudrajie saka: cilvēks, kam ir tikai viens dēls, ir tikpat kā bez bērniem.

Pēc ilgām pārdomām valdnieks nolēma, ka turpmāk viņš nedrīkst tīksmināties tikai ar sava dēla vērošanu. Jāņem sieva, lai tā dāvātu viņam jaunus pēctečus. Un tā nu reiz, kad valdnieks klīda pa mežu, nogrimis domās par precībām, viņš pēkšņi saoda bezgala smalku aromātu, līdzīgu tam, kādu izplata tūkstošiem zilo lotosu ziedu, un negaidot viņam pretī iznāca meitene, no kuras tērpa dvesmoja vismaigākā smarža.

— Aizved mani pie sava tēva, visbrīnišķākā meitene pasaulē! — valdnieks izsaucās, šī aromāta apskurbināts. — Es gribu lūgt viņam tavu roku.

Meitenes tēvs bija vienkāršs zvejnieks. Izdzir- dis valdnieka vēlēšanos, viņš kļuva gaužām priecīgs, taču pieprasīja, lai dēls, kas dzimtu šajā laulībā, būtu troņmantnieks.

Kā gan valdnieks varēja tam piekrist, ja viņš jau bija iecēlis par troņmantnieku Bhišmu? Kā gan viņš, kas bija tik uzticīgs taisnībai, varēja pieļaut šādu nelikumību? Jo vienīgi Bhišma un pēc tam viņa vecākais dēls, un tad atkal šī dēla vecākais dēls drīkstēs ieņemt troni.

Tad nu valdnieks atgriezās pilī un vadīja savas dienas lielās skumjās, atcerēdamies brīnumjauko meiteni, ko bija saticis mežā.

Izdzirdis tēva smagās nopūtas un uzzinājis viņa bēdu iemeslu, Bhišma nolēma atteikties no troņa. Viņš deva arī zvērestu, ka nekad neprecēsies, lai nebūtu bērnu, kuri kādreiz varētu tīkot pēc troņa. Pieņēmis šo grūto solījumu, cēlsirdīgais Bhišma pats lūdza zvejnieka meitu kļūt viņa tēvam par sievu un atveda daiļavu greznos ratos uz pili.

Jo raugi, gudrajie ir teikuši:

Kas tēvam nerunā pretī, Kas cienī viņu un mīl, Kas tēvam sniedz grūtībās roku, Tas tiešām ir uzticams dēls. Kas tēvu arīdzan žēlo, Spēj ziedoties viņa labā Un bēdas no viņa vairīt, Tas tiešām ir cildināms dēls.

Drīz valdniekam piedzima jauns troņmantnieks. Kad pienāca laiks, viņš sāka valdīt savā zemē, bet Bhišma, kas bija izglītots zinātnēs un ar lielu pieredzi likumos, palīdzēja viņam ar padomu un darbiem. Viņu valsts plauka un zēla. Labvēlīgā planētu stāvokļa iezīmētā stundā Bhišma atrada savam jaunākajam brālim sievu, kas bija tik skaista kā mirdzoša pērle, un nu viņi laimīgi dzīvoja savā krāšņajā pilī.

Tad jaunajam valdniekam piedzima dēls, kas bija apveltīts ar visām valdnieku dzimtas iezīmēm. Viņam deva vārdu Kuru. Bhišma iemācīja viņam lielo gudrību, kā pārvaldīt valsti, un kādā zvaigžņu rakstos nosacītā dienā jaunais valdnieks uzkāpa savu tēvutēvu tronī.

nostāsts par dēla mīlestību

Kādreiz jaunais valdnieks jautāja Bhišmam:

—     Saki man, cienījamais tēvoci un audzinātāj, kā tas gadījies, ka tu esi vientuļš un bez bērniem? Kāpēc neesi stājies laulībā pēc visiem likumiem, kurus ievēro karavīri?

—     Tāpēc, ka mana tēva liktenis bija man dārgāks nekā mans paša liktenis, — Bhišma atbildēja. — Neba es pirmais mūsu dzimtā izvēlos nelaimi, lai tikai tēvs būtu laimīgs.

—     Kas tad vēl no mūsu priekštečiem darījis tāpat? — vaicāja valdnieks Kuru.

—     Es tev pastāstīšu. Iegaumē labi manus vārdus un saglabā tos saviem pēctečiem.

Bija mūsu dzimtā kāds valdnieks, vārdā Jajati. Viņam bija pieci dēli, pieci lieliski zēni, līdzīgi dievu dēliem. Viņš audzināja tos ar mīlestību, visu savu sirds siltumu veltīdams šiem bērniem, kas jautri rotaļājās ap viņu. Dēli uzauga par krietniem karavīriem, kas allaž guva sekmes varoņdarbos un kam vaigā staroja spēks un drosme. Taču viņu tēvs, pats to nezinādams, reiz izdarīja smagu pārkāpumu, un tāpēc viņu piemeklēja dievu lāsts. Tēvam vēl tālu bija līdz kapam, kad viņam pirms laika uzsūtīja vecumu. Un viņam tika pavēstīts, ka tikai tad viņš spēs atgūt spēkus, ja viens no viņa dēliem būs ar mieru uzņemties viņa vecumu, pretī atdodot savu jaunību.

Rūgti raudādams, Jajati sasauca savus dēlus un uzrunāja tos bēdu pilniem vārdiem:

«Mani bērni, visu savu sirds mīlestību esmu atdevis jums. Ikviens jūsu smaids ir ielīksmojis un spirdzinājis mani kā rīta saules mirdza, un ikviena asara ir dedzinājusi manu sirdi kā daudzu simtu čūsku inde. Esmu jūs uzaudzinājis laimei un priekam. Taču neviļus man pašam ir uzbrukusi smaga nelaime. Es vēl neesmu paguvis izbaudīt jaunības saldmi un spēku, kad jau esmu kļuvis vecs un nevarīgs. Es vēl neesmu paguvis izpildīt pienākumu pret saviem pavalstniekiem, kad jau esmu zaudējis savu varenību, un nu vairs nespēšu būt savas valstības balsts un ļaužu aizstāvis. Posts un bēdas man! Kurš no jums, mīļotie bērni, izglābsit mani, kurš būsit ar mieru uzņemties manu vecumu apmaiņā pret jaunību un manu nevarību apmaiņā pret veselību? Neba uz visiem laikiem es to lūdzu, bet tikai uz tūkstoš gadiem. Kad būs pagājis šis laiks, jums atgriezīsies skaistums un spēks, bet es jau būšu paguvis nokārtot pasaulīgos pienākumus, bez kurnēšanas kļūšu vārgs un gatavošos nāvei. Kurš no jums, manas sirds dzemdētie, esat ar mieru mani glābt?»

Tad vecākais dēls atbildēja:

Kas vecs, tam spēks ir ņemts un skaistums, Kas vecs, tam pāri darīt var ikkatrs, Kas vecs, tam grumbas nejaukumu piešķir, — No jaunības nevienam netik šķirties.

Un otrais dēls nomurmināja:

Ak, vecums laupa veiklību un drosmi, Bez miņas aiznes svētlaimi un līksmi, Kļūst gurdens prāts un nevarīga miesa, — Kurš gan no jaunības lai labprāt šķirtos?

Vēl divi citi dēli sacīja:

«Nūja, tēvs. Ko teica mūsu brāļi, to sakām arī mēs. Kam gan vajadzīgi pirms laika sirmi mati un grumbas? Mēs visi gribam baudīt savu jaunību. Tālab ļauj mums iet. Mūs gaida mednieki, mēs esam saposušies uz ziloņu ķeršanu.» Bet te ierunājās jaunākais dēls: «Ak nē, tēvs. Es neatstāšu tevi šādā nelaimē. Man sirds vai lūst aiz bēdām, redzot tavu postu. Visu savu mīlestību tu atdevi mums, biji varens valsts aizstāvis, gudrs valdnieks un likumu zinātājs, tu biji drošsirdīgs ienaidnieku dragātājs. Un pēkšņi tu stāvi mūsu vaiga priekšā — sirms un salīcis, sava auguma vingrumu zaudējis. Manas acīs nespēj mierīgi redzēt nelaimi, kāda tev uzbrukusi. Es atdodu tev savu jaunību! Baudi to tūkstoš gadu, uzvari kaujās un sargā dzimtas godu. Es uzņemos tavu vecumu.»

Nebija jauneklis vēl paspējis izrunāt līdz galam šos vārdus, kad viņš kļuva nevarīgs vecis un bija savu brāļu vidū kā nokaltis koks starp ziedošām palmām.

Redzēdams, ka no visiem dēliem tikai viens iežēlojās par viņu, Jajati pēc tūkstoš gadiem atdeva viņam atpakaļ jaunību un atdeva arī valsti turklāt. Un jaunais valdnieks vēl tūkstoš gadu laimīgi valdīja savā zemē.

Taču arī uz saviem pārējiem dēliem Jajati neizgāza dusmas. Viņš atvēlēja tiem zemi pie valsts robežām, un viņi bija laimīgi, ka tēvs savā labestībā piedevis viņiem.

Par naidu ir augstāka piedošana,

Par atriebi augstāka žēlsirdība,

Labs vārds ir augstāks par bargu,

Un dvēselīgs dāsnums par rupjību augstāks …

Tā gudrais Bhišma nobeidza savu stāstu, un jaunais valdnieks Kuru godbijīgi nolieca galvu, pieminēdams savus diženos tēvutēvus.

NOSTĀSTS PAR ĶILDU SĀKUMU

Šis krietnais Bharatas pēctecis ilgus gadus laimīgi valdīja savā zemē. Bhišma vērīgi sekoja visiem valsts pienākumiem un allaž savlaicīgi nāca palīgā savam brāļadēlam. Tauta slavēja jaunā valdnieķa gudrību un nelokāmību.

Taču nav šajā pasaulē nekā pastāvīga. Un tā nu reiz ļaunuma sēkla iekrita vareni plaukstošās Bharatas cilts tīrajā augsnē un izauga ļaunuma koks, pilns indīgu sulu.

Krietnajam valdniekam Kuru piedzima dels. Cik lielu prieku būtu varējusi sagādāt šī troņmantnieka ierašanās pasaulē, cik bezgalīgi aplaimot tēvu! Jo raugi, ir sacīts:

Lūdz dievus, lai dzimtu tev dēls, Vienīgi dēlā tu sevi vēl redzi, Dēla dzīvē vēl pats esi dzīvs, — Nāvei nav varas pār to, kam ir dēls.

Taču ļauns liktenis bija uzglūnējis troņmantniekam. jau pie pašas viņa dzīvības sākotnes. Nelaime bija piezagusies pie viņa šūpuļa: viņš bija dzimis akls.

Bezgalīgas bija smagās bēdas, kas pārņēma valdnieka sirdi. Vecāki un visi šīs zemes iedzīvotāji nomierinājās vienīgi tad, kad laimīgi iezīmētā stundā pasaulē nāca otrs dēls.

Vecākajam dēlam tēvs bija devis vārdu Dhri- taraštra, kas nozīmē «valsts aizstāvis», un audzināja viņu par nākamo valdnieku. Jaunāko dēlu nosauca par Pandu.

Savos solījumos nelokāmais Bhišma mācīja kā vecākajam, tā arī jaunākajam valdnieka dēlam visu, kas jāzina valdnieka dzimtas jaunekļiem.

Aklajam Dhritaraštram bija grūti apgūt zinātnes. Toties viņa brālis Pandu uzrādīja daudz prāta zinību apguvē un lielisku prasmi vadīt karaspēku.

Kad valdnieks Kuru kļuva vecs, viņš vēlējās nodot valsti troņmantnieka rokās.

Pēc valdnieku likumiem vecākajam dēlam vajadzēja uzkāpt tronī, Taču vai gan aklais spētu pārvaldīt valsti? Tā kļūtu līdzīga ziloņu baram bez barveža, zemei bez lietus, laivai bez airiem. To visu apsvēris, valdnieks nolēma pārkāpt seno likumu un par troņmantnieku iecelt jaunāko dēlu — Pandu.

Tad nu Pandu kļuva valdnieks un daudz gadu pārvaldīja savu zemi saskaņā ar likumiem — gudri un taisnīgi. Viņa sieva, tikumīgā Kunti, dāvāja viņam piecus dēlus. Visi tos sauca par Pandaviem, kas nozīmē «Pandu pēcteči».

Daba viņus bija apveltījusi ar visām krietnu karavīru un varoņu īpašībām: ar spēku un skaistumu, veiklību un drošsirdību, prātu un cildenumu.

Vecākais no Pandaviem, vārdā Judhišthira, kas nozīmē «kaujā izturīgais», izcēlās ar sevišķu vīrišķību un gudrību. Viņš bija brāļu atbalsts jebkuros dzīves pārbaudījumos, un, ko sacīja vecākais brālis, to pārējie atzina par pilnīgi pareizu.

Otrā brāļa vārds bija Bhimasens, kas nozīmē «drausmu karapulks». Viņa augumam piemita jauna ziloņa spēks, un ar saviem varoņdarbiem viņš iedvesa bailes naidnieku sirdīs. Viņš spēja ar vienu roku izraut no zemes resnu koku un uz pusēm pāršķelt kalnu ar savu kaujas vāli.

Trešais dēls, kas bija nosaukts par Ardžunu, tas ir — «gaišais», bija lielisks runu teicējs un ārkārtīgi veiksmīgi prata lietot ieročus, šaušanā no loka viņam nebija līdzinieka starp karavīriem. Viņa augums ar savu lokanumu atgādināja liānu, bet daiļās sejas mirdzumu cilvēki nespēja uzskatīt tāpat kā saules mirdzumu.

Divi jaunākie brāļi, Nakula un Sāhadevs, bija dvīņi. Ne tikai pēc vaiga, bet arī pēc domām un darbiem viņi bija līdzīgi viens otram kā divas zvaigznes, un abi tik lieliski pārvaldīja šķēpu, ka visā pasaulē nebija karavīru, kas spētu šai ziņā viņiem stāties blakus.

Visi pieci brāļi Pandavi sirsnīgi mīlēja cits citu un allaž bija nešķirami — gluži kā viena zvaigznāja spīdekļi, kā vienas rokas pirksti.

Aklajam Dhritaraštram un viņa sievai Gandha- rai piedzima simts dēlu. Saskaņā ar vectēva vārdu viņus sauca par Kauraviem. Kauravi auga un mācījās kopā ar Pandaviem sava drosmīgā un gudrībā nepārspējamā sentēva Bhišmas uzraudzībā.

Pandavī bija daudz spējīgāki mācībās un uzņēma zinības, kā sausa zeme uzņem sevī pirmā lietus valgmi. Turpretī Kauravi nebija apveltīti ar tik izcilām garadāvanām, un mācības viņiem padevās daudz grūtāk.

Tā tas bija, kad valdīja gudrais Pandu; tā turpinājās pēc viņa nāves, kad slavenajā un bagātajā pilsētā Hastinapurā tronī uzkāpa valdnieks Dhritaraštra — Kauravu tēvs.

Vecākais no Kauraviem, vārdā Durjodhans, kas nozīmē «niknais karavīrs», izcēlās ar nežēlīgu sirdi, viltīgu prātu un zemisku dvēseli. Viņš neieredzēja Pandavus. Viņam derdzās, ka visi valsts iedzīvotāji sajūsminājās par tiem un cildināja tos dziesmās un runās. Durjodhans apskauda Pandavu slavas spožumu un negribēja, ka no viņiem kāds kļūtu par troņmantnieku, lai gan viņu ciltstēvs Kuru bija novēlējis pusi no valsts Pandaviem un otru pusi — Kauraviem. Dienām un naktīm viņš prātoja, kā atbrīvoties no brālēniem. Drīz skaudība, drīz bailes svinēja uzvaru viņa sirdī.

Tomēr viņš baidījās atklāti pacelt roku pret Pandaviem un jo sevišķi baiļojās 110 Bhimasena, no šī jaunā lauvas.

«Kauču man izdotos viņu uzveikt ar viltu un blēdību, tad es bez grūtībām pievārētu pārējos un kļūtu mūsu zemes valdnieks,» Durjodhans domāja, savā, prātā apsvērdams, kā izlikt dažādas lamatas Pandaviem.

Reiz viņam ar brāļu palīdzību izdevās sasiet ar liānām Bhimasenu, kad tas bija iemidzis, un nogrūst viņu straujā upē. Taču Bhimasens visspēcīgākais no valdnieka dēliem, ar vienu plecu kustību sarāva stiprās saites un sveiks un vesels iznāca krastā. Citreiz Durjodhans uzsvieda viņam virsū indīgas čūskas, bet Bhimasens nosita visas čūskas, iekams tās paguva iecirst zobus viņa miesās. Trešreiz negantnieks piejauca Bhimasena ēdienam briesmīgu indi, no kuras ietu bojā ikviena dzīvība, taču jaunais varonis bija tik spēcīgs un varens, ka inde viņam nemaz nekaitēja.

Kad ceļā gadās sastapt tādu cilvēku kā Durjodhans, tad allaž jāpatur prātā:

Ja izvēlēties tev nākas Starp ļaundari un starp čūsku, No ļaundara novērsies tad Un izvēlies labāk čūsku, Jo čūska tik vienreiz kodīs Un projām aizlīdīs gurda, Bet ļaundaris allaž tev dzels, Kā liks viņa dvēsele melnā.

Ar katru neveiksmi arvien vairāk iedegās ļaunumā Durjodhana sirds.

Taču viņš nolēma vairāk neuzbrukt Pandaviem, kamēr pats ar brāļiem nebūs pieņēmušies vīru spēkā. Durjodhans saprata, ka Kauravi spēs uzveikt brālēnus tikai tad, kad būs pilnībā iemācījušies kara mākslu. Un nu katru dienu viņš sāka atgādināt tēvam, ka visiem valdnieka dēliem pienācis laiks apgūt karavīru zinības.

— Jā, jā, — valdnieks bija vienis prātis, — ir jāsāk meklēt audzinātāju, kam ir liela pieredze un kas labi pazīst ieročus.

—      Bet jāatrod vislabākais skolotājs, — piebilda viedīgais Bhišma, — tāds, kas būtu cienīgs kļūt par audzinātāju valdnieka dēliem no Bharatas cilts.

—      Bet saki man, godātais, kā uzzināt, kurš mūsu valstī ir vislabākais skolotājs? — vaicāja valdnieks.

—     Kad pienāks likteņa noteiktais brīdis, viņš pats ieradīsies, — Bhišma atbildēja.

Un tā nu reiz valdnieka dēli spēļu palejā mētāja koka bumbu un neviļus to ietrieca akā. Jaunekļi pūlējās cik spēdami, lai dabūtu laukā bumbu, bet nekādi to nejaudāja izdarīt. Nepacietībā kvēlojošām acīm viņi raudzījās uz ūdenī peldošo bumbu un aiz dusmām kodīja lūpas.

—      Kas tad jūs par karavīriem? — ar smiekliem kāds ierunājās viņiem blakus. — Vai tiešām jūs nevarat nekā izdomāt?

Jaunekļi atskatījās un ieraudzīja, ka smaidīdams viņos lūkojas kāds varens vīrs, kam pleci kā zilonim, bet krūtis kā lauvam.

—     Bharatas cilts valdnieka dēliem pilnībā jāpārvalda ieroču māka, — svešais karavīrs turpināja. — Raug' še, kas jādara.

Tad viņš iesvieda dziļajā akā metamo šķēpu, un tas ieurbās koka bumbā. Otro šķēpu viņš ietrieca pirmā augšgalā, trešo — otrā augšgalā. Tādā veidā svešinieks ietrieca vairākus metamos šķēpus citu citā, un tie pārvērtās par garu kārti, ar kuru viņš pēdīgi izvilka bumbu.

Pārsteigtie valdnieka dēli vaicāja viņam:

—      O, kas tu tāds esi, ka tev ir tik lieliska prasme?

—     Aizejiet pie sava sentēva Bhišmas un pastāstiet, kā es izvilku jūsu bumbu. Viņš jums pateiks, kas es esmu.

Kad Bhišma bija noklausījies par tik brīnumainu bumbas izvilkšanu, viņš izsaucās:

—      Tas ir Drona! Viņš ir izcils karavīrs, kas pilnīgi pārzina visus ieročus. Sen dzirdēju par viņa karotāja slavu un gaidīju viņu atnākam. Viņam jākļūst par- valdnieka dēlu audzinātāju.

No šīs dienas Drona, kas pārzināja visdziļākos kara mākslas noslēpumus, apmācīja valdnieka dēlus. Viņš iemācīja tos šaut bez kļūmēm no loka, cīnīties ar zobeniem un kaujas vālēm, mest smago šķēpu un vieglo, pretiniekiem uzbrukt jāšus ar zirgiem un kaujas ziloņiem, kara ratos un arī kājnieku solī.

Un atkal Pandavi visās apmācībās uzrādīja vairāk izveicības un prasmes nekā Kauravi. To redzēdams un nespēdams apvaldīt dusmas, Durjodhans lūdza savu aklo tēvu izdomāt, kā viņi varētu tikt vaļā no pieciem brāļiem. Taču aklais Dhritaraštra nevēlējās darīt Pandaviem neko ļaunu. Viņš pūlējās nomierināt dēlu un pavērst viņa nežēlīgās un netaisnās domas citā virzienā.

—     Mans dēls, allaž atceries, — aklais valdnieks teica, — gudrajo vārdus:

Kas ļaunumsēklu metīs dzīves augsnē, Tas posta ražu sevīm pļaus un ievāks, Tam neslava vien tautā atbalsosies, Un tikai ļaunumu tas pretī iegūs.

«Nē, nē,» Durjodhans domāja, klausīdamies šais runās, «tēvs man nepalīdzēs. Viņš grib, lai mēs dzīvotu kā līdzīgs ar līdzīgu, un nemaz nebēdā par to, ka pēdīgi, pēc viņa nāves, Pandu dēli valdīs pār mums, Kauraviem. Ak vai, kur gan lai rodu spēcīgu draugu, kas mani atbalstītu? Kur gan lai sameklēju varoni, kas spēkā un drošsirdībā būtu līdzīgs Pandaviem?»

— Labi, mans godājamais tēv, — viņš atbildēja, izlikdamies, ka ir samierinājies, — tavi gudrie vārdi iekrita man sirdī. Es saprotu, ka mums jāmīl savi brāļi.

Un viņš aizgāja, paglabādams sevī zemiskas domas un slēpdams no visiem savu cietsirdību.

nostāsts par Durjodhana un Karnas draudzību

Kādreiz Saulei piedzima dēls. Tas bija dīvains mazulis, pavisam citāds nekā cilvēku bērni. Viņš piedzima bruņās, kas bija pieaugušas pie viņa ķermeņa, un ausis viņam zaigoja auskari, kuros bija paslēpis saules zaigs. Auskari mirdzēja, un bruņas laistījās, apspīdēdami viņa vaigu kā spoži stari.

—     Tu dzīvosi ļaužu vidū, būdams apveltīts ar lielu spēku un savā karstumā līdzīgs man, — sacīja Saule, pamezdama neparasto zēnu upes krastā.

Viļņi pacēla uz savām mugurām šo debesu dēlu un nesa viņu garām krastiem, garām rīsu laukiem un liānu biezokņiem.

Kad bērns peldēja garām pilsētai jadaviešu zemē, viens no valdnieka grezno divriču braucējiem dzirdīja pie upes zirgus. Pamanījis, ka viļņi nes sev līdzi kaut ko tik spožu kā uguns, viņš ielēca ūdenī un iznesa krastā mazo puisēnu. Pārsteigts un iepriecināts viņš aiznesa brīnišķo zīdaini savai sievai un sacīja viņai:

—     Mums abiem bērnu nav, un katru dienu mēs lūdzam dievus, kaut mums piedzimtu dēls. Tici droši, ka šo savādo mazuli mums ir atsūtījuši dievi. Pieņem viņu par dēlu un atdod viņam visu savu mīlestību. Es arīdzan gādāšu par to, lai puisēns izaug par karavīru un varoni, un vēl iemācīšu viņu vadīt kaujas divričus.

Zēnu nosauca par Kārnu, un viņš auga šai mājā kā kaujas ratu braucēja dēls. Viņš nekā nezināja par savu īsto izcelšanos, taču visvairāk pasaulē mīlēja sauli un allaž rotaļājās ar saulstariem, tvarstīdams tos gan uz zāles un ziediem, gan uz mājas klona grīdas un upes viļņos. Viņam ļoti iepatikās ratu vadīšanas māka. Joņodams uz priekšu tik ātri, ka koki gar ceļa malām saplūda garā, zaļā lentē, viņš domāja: «Es esmu līdzīgs saulei, kas auļo pa debesīm spožos ratos.» Kad saule laidās rietā, Karna uz atvadām dziļi paklanījās viņai, ar pieri skardams zemi, un necēla galvu augšup tik ilgi, kamēr pēdējie saulstari nebija nodzisuši uz tālajiem kalngaliem.

Tā nu auga Karna, ar katru dienu jo vairāk iemanīdamies kara ratu braucēja prasmē. Ar savu roku spēku viņš izpelnījās sev karavīra slavu, kas aizsniedza citas pilsētas un citas zemes. Par viņu uzzināja arī Hastinapurā.

Izdzirdējis par Kārnu, Durjodhans sāka dienām un naktīm sapņot par draudzību ar viņu. Taču laiks ritēja, bet Durjodhanam neradās izdevība sastapties ar šo vareno karavīru.

Pēdīgi dzīves rats pagriezās pret Durjodhanu ar savu labvēlīgo pusi. Kad Kauravi un Pandavi bija pilnībā apguvuši visas zinības, viņu skolotājs Drona sacīja:

—      Ir pienācis laiks dižās Bharatas cilts jaunekļiem parādīt savu veiklību un drosmi. Jo raugi, ir teikts:

No pasaules jāslēpj nava Tie augļi, kas mācībās gūti. Kas vairojis zinības savas, Tam jābūt par paraugu citiem Un jārāda ceļš ikvienam Ar savējās gudrības gaismu.

Tāpēc jāizziņo diena, kad notiks sacensības kara mākslā, un jāielūdz citu valdnieku dzimtu dēli uz šo cīkstēšanos.

—     Es priecājos, dzirdēdams tavus vārdus, varenais Drona, — sacīja Dhritarastra. — Cik ļoti es

vēlētos, kaut man būtu redze, lai es varētu skatīt mūsu brašos dēlus un līksmot par viņu varoņ- drosmi! Taču, ja liktenis man liedzis šo prieku, tad jele citi lai bauda to. Sacensības jāsarīko drīz jo drīz.

Kad pienāca noteiktā diena, lielajā laukumā blakus pilsētas valnim sapulcējās ļaužu bari. Valdnieks ar saviem pils dižmaņiem un no citām pilsētām un zemēm ielūgtie slavenie karavīri uzkāpa uz paaugstinājuma, kas bija izrotāts pērlēm, un apsēdās uz marmora soliem. No saules tveices viņus aizsargāja audekla nojume, kas bija izšūdināta košiem ziediem un putniem. Atskanot tauru pūtieniem un bungu rībieniem, valdnieka dēli no Bharatas cilts, tērpušies karavīru bruņās, ar ieročiem rokās izgāja laukuma vidū. Priekšgalā soļoja Drona baltās drānās, ar lepnumu vezdams sev līdzi jaunos spēkavīrus — gluži tāpat kā pieaudzis zilonis ved līdzi jauno ziloņu baru.

Cits pēc cita Kauravi un Pandavi tagad rādīja savu prasmi rīkoties ar ieročiem, vadīt kara ratus un cīnīties jāšus uz zirgiem un ziloņiem. Viņi savas -kaujas vāles grieza pa gaisu ar tādu sparu un kaismi, ka ziboši loki vien vīdēja, ar šaujam- bultu mākoņiem aizsedza sauli, bet ar šķēpu triecieniem pret vairogiem lika drebēt zemei.

Pārāki par visiem, spēcīgāki par visiem un daiļāki par visiem bija pieci brāļi Pandavi, jo sevišķi gaišvaidzis Ardžuna, kas atgādināja varavīksnes apmirdzētu padebesi.

— Tas ir vispārākais no karavīriem! — ļaužu drūzmā skanēja saucieni. — Tas ir visveiksmīgākais valdnieka dēls! Tas ir lauva starp ļaudīm!

Taču, kad Ardžuna, šaudams no loka, divdesmit vienu reizi no vietas trāpīja augstu gaisā pakarināta un vēja grūstīta govs raga caurumā, sanākušos pārņēma tāda sajūsma, ka no viņu gaviļu kliedzieniem kalni salīgojās.

Durjodhanam elpa aizrāvās, kad viņš redzēja, cik ļoti ļaudis lepojas ar Pandavu uzvarām. Viņš pats ne uz pusi nebija apguvis brālēnu mākslu un nespēja panest viņu karavīru slavas spožumu. Viņš nožēloja, ka uz sacīkstēm nebija ieradies Karna un nemērojās spēkiem ar Pandaviem.

«Šie mani brālēni tagad iedomāsies, ka pasaulē nav viņiem līdzīgu valdoņu un ka visiem jāpadodas viņu varai,» Durjodhans domāja, zobus griezdams un uzacis raukdams. «Kur gan palicis Karna? Kāpēc viņš nav atnācis? Cik es esmu stulbs, ka neaizsūtīju ziņnesi viņam pakaļ!»

Un pēkšņi, it kā izdzirdis Durjodhana domas, laukumā parādījās Karna. Viņš bija uzzinājis par valdnieka dēlu sacensībām un ieradies, lai piedalītos tajās. Auskaru spožums apmirdzēja viņa seju kā saule, bet gludenajās bruņās, kas bija pieaugušas pie viņa ķermeņa, atspīdēja koki, cilvēki un debesis kā dzidrā spogulī.

—     Vai tev, Ardžuna, jau nepietiek šeit lielīties ar savu veiklību? — viņš izsaucās, tuvodamies Pandaviem. — Nedomā, ka tu vienīgais proti rīkoties ar loku un kaujas vāli. Paskatieties visi, — es esmu viņam līdzīgs kara mākslā!

Un Karna atkārtoja visus Ardžunas varoņsa- sniegumus un izpelnījās uzslavu no visiem, kas noraudzījās viņā. Durjodhans priecīgi apkampa jaunekli, spiezdams viņu sev pie krūtīm.

—           Ak, tu varoni ar stiprum stiprām rokām,

ak, tu valdoni starp vīriem, kļūsti man draugs! Mēs ar tevi uzvarēsim visus ienaidniekus, un mūsu kājas piespiedīs viņu galvas pie zemes.

To sacīdams, viņš ar izaicinājumu raudzījās uz Pandaviem un nicīgi smējās viņiem sejā.

Dusmas sagrāba Ardžunas sirdi.

—      O, Karna, — viņš izsaucās. — Tu, manis nogalēts, drīz vien nonāksi tai pasaulē, kas paredzēta viesiem, kuri ierodas nelūgti un uzsāk sarunu neaicināti.

Karna viņam atbildēja:

—     Vārdi ir vājo balsts. Es runāšu ar bultām un tūdaļ nošņāpšu tev galvu.

Abi jaunie varoņi bija gatavi tūlīt sākt cīņu, kad iejaucās valdnieka padomnieks:

—     Rimstieties, karavīri! Mēs visi pazīstam Ardžunu, valdnieka Pandu dēlu, bet nezinām, kas tu tāds esi, ieradies cīnīties ar viņu. Ja tu esi zemas kārtas, tad Ardžuna nedrīkst ielaisties ar tevi divcīņā. Tāds ir valdnieku likums.

Karna apjuka un jau gribēja atkāpties, bet Durjodhans ieaurojās:

—     Ja tā, tad es, vecākais no Kauraviem, dāvāju Karnam daļu no mūsu valsts. Tagad viņš ir līdzīgs Ardžunam. Lai sākas cīņa!

Taču, kad Karna, gluži kā vēja dzīts padebess, no jauna dzīrās uzbrukt Ardžunam, laukumā uznāca vecais kara ratu braucējs, Karnas audžutēvs.

—      Vī dieniņ, mans dēls, — viņš izsaucās, — kā es priecājos par tevi — tagadīt tu esi jauns valdnieks! Tad nu dzīvo laimīgs, mans dārgais dēls!

Un vecis apskāva viņu ar asarām acīs.

—     Kā tu uzdrīksties ķerties pie ieročiem, braucēja dēls? — tad Ardžuna uzkliedza. — Labāk ej un ņem pātagu. Tu neesi cienīgs saņemt nāvi no Pandava rokas.

—      Jā gan, jā gan! — ļaudis auroja. — Braucēja dēls nedrīkst sacensties ar valdnieka dēlu.

—     Nē! — citi sauca. — Viņš ir īsts varonis un nav jātaujā pēc viņa izcelšanās, tāpat kā nav jāmeklē lielu upjū iztekas.

Sanākušo ļaužu drūzmā sacēlās tāda čaloņa, ka neviens vairs nesaprata, ko saka citi. Kad Durjodhans pamanīja dižo spēkavīru Ehimasenu ar paceltu šķēpu tuvojamies Kārnam, viņš aiz rokas aizveda savu draugu pie sevis. Bet Pandavi sašutuši pameta sacensību laukumu.

Turpretī Karna bija pateicīgs Durjodhanam par atbalstu un deva zvērestu cīnīties viņa pusē visu mūžu pret jebkādiem ienaidniekiem un ierasties viņam palīgā pēc pirmā sauciena.

nostāsts par sveķu pili

Ķilda ar Kārnu neaizēnoja Pandavu kara mākslas sasniegumus. Ļaudis tikai par viņiem vien runāja, cildinādami Pandu dēlu krietnās īpašības.

Durjodhans vēlreiz aizgāja pie aklā Dhritaraš- tras un sāka gauži sūroties: — Ak vai, mans tēvs, ko tu gaidi? Kāpēc tu

nedomā, kā mums iznīcināt šos Pandavus? Ir taču tā, ka viņu tēvs, tavs jaunākais brālis, kļuva par valdnieku tikai tādēļ, ka tu esi neredzīgs kopš dzimšanas. Ja tev nebūtu uzbrukusi tāda nelaime, vai tad viņš būtu uzkāpis tronī? Un var taču gadīties, ka Judhišthira kļūst valdnieks Hastinapurā un visi Pandavi nāks godā, bet mēs būsim atkarīgi no viņiem kā ubagi. Mēs lūgsim viņiem žēlastības dāvanas, stāvēdami uz ceļiem pie viņu troņa spožās pakājes… Ak nē, nē! Labāk nāve nekā tāds kauns!

—      Es domāju, ka tavas bailes ir veltīgas, mans dēls, — tēvs viņam atbildēja. — Judhišthira ir taisnīgs cilvēks. Viņš nekad nenovērsīsies no likuma un nekad nedarīs pāri nedz man, savam aklajam tēvocim, nedz maniem bērniem. Bez tam visi pilsētnieki un karavīri ir bezgala uzticīgi Judhišthiram un viņa brāļiem; pat arī tad, ja mēs gribētu atbrīvoties no viņiem, mēs to nespētu izdarīt.

—      Jā, protams, tēvs, tev ir taisnība: viņus nedrīkstam izsaukt uz atklātu cīņu. Te jārīkojas ar viltu. Jāpanāk, lai Pandavi pamestu mūsu zemi kaut uz neilgu laiku, un pēc tam vienkārši nelaist viņus vairs atpakaļ. Palīdzi man pierunāt Pandavus, lai viņi dodas uz svētkiem tālajā pilsētā Varanavatā. Neviens viņiem nedarīs nekā ļauna, — tava sirds var būt mierīga. Pandavi tur paliks pavisam un būs ne mazāk laimīgi kā šeit. Toties mēs, Kauravi, tavi īstie bērni, kļūsim valdnieki Hastinapurā. Un pēc mums valdīs mūsu dēli un mūsu dēludēli — tavi paša mazbērni un mazmazbērni.

Vecais Dhritaraštra nezināja, ko darīt. Viņš mīlēja savu mirušo brāli un piecus viņa dēlus, tomēr paša dēli bija tuvāki un dārgāki viņa sirdij. Viltīgie Durjodhana vārdi ieslija viņa dvēselē un saritinājās aukstos gredzenos kā odzes, kas uzglūn laupījumam. Pēc ilgām pārdomām aklais vīrs izlēma, ka nebūtu nekas slikts, ja aizsūtītu Pandavus uz svētkiem, un bija ar mieru paklausīt Durjodhana pierunām.

Tā nu visi valdnieka tuvinieki un arī viņš pats dienu dienā stāstīja Pandaviem, cik krāšņi, cik bagāti un lieliski svētki tikšot svinēti Varana- vatā. Visi viņiem ieteica katrā ziņā apmeklēt šo pilsētu un ar savu ierašanos iepriecināt Varana- vatas ļaudis. Ar savām skaidrajām sirdīm Pandavi nenoskārta viltību, un, godbijīgi atvadījušies no aklā tēvabrāļa un visiem Kauraviem, viņi kāpa kaujas ratos un devās tālajā ceļā. Viņiem līdzi aizbrauca arī viņu māte — valdniece Kunti.

Tikmēr nešpetnais Durjodhans, tēvam un vecajam Bhišmam neko nemanot, sāka gatavot slazdus, lai iznīdētu savus brālēnus. Viņš sasauca kalpus un pavēlēja tiem uzcelt Varanavatā pili, kur apmesties Pandaviem. Pili nevis no marmora un nevis no akmeņiem, pat nevis no māliem, bet gan tādu, kas var ātri aizsvilties un strauji degt, — no bambusniedrēm un palmu šķieznām, no lakas koka mizām un zariem. Tad vēl pavēlēja piesūcināt to visu ar sveķiem un eļļu un salipināt kopā ar vaskiem. Un pavēlēja aizdedzināt šo pili tumšā naktī, kad Pandavi un viņu augsti cienījamā māte dusēs dziļā miegā.

Durjodhana kalpi, pateikuši: «Mēs padevīgi paklausām tevi, kungs,» — steidzīgi devās uz Varanavatu.

Kad pieci brāļi, atvadījušies no tuviniekiem, laidās ceļā, daudzi ievērojami pilsētnieki, padomnieki un karavadoņi gāja viņiem nopakaļ, ar godu pavadīdami viņus. Starp tiem bija arī Vidura, mirušā valdnieka Pandu gudrais padomnieks. Tas nojauta sazvērestību pret Pandaviem un nolēma brīdināt vecāko no viņiem, Judhiš- thiru, sacīdams viņam:

Gudrais allaž gudro sapratīs, Briesmās sevim drošu ceļu radīs, Paglābsies no tādiem ieročiem, Kas nav tērauda, bet nāvi nes. Atcerēsies viņš, ka dzeloņcūka Bēg no liesmām, ierakdamās zemē, Un ka visa dzīvā radība Ceļu nosacīt pēc zvaigznēm spēj.

Dzirdēdams šos vārdus, Judhišthira noģida, kādas briesmas viņus turpmāk sagaida, un, atbildējis Viduram: «Es saprotu,» — atvadījās no visiem, kas viņus pavadīja.

Ieradušies svētkos, Pandavi laipni sasveicinājās ar Varanavatas iedzīvotājiem un palika kopā ar viņiem visu dienu, it kā nekas nebūtu noticis. Izlikdamies bezrūpīgi un jautri, pieci brāļi ar māti devās uz viņiem uzcelto pili, taču jau tai pašā naktī Judhišthira slepus ataicināja pie sevis zemes racēju un sāka rakt pazemes eju. Katru nakti kāds no brāļiem negulēja un sargāja citus. Racējs strādāja caurām naktīm, un drīz pazemes eja jau sniedzās tālu ārpus pilsētas mūriem.

Kad pienāca mēness tumšā puse, Durjodhans atsūtīja pavēli saviem kalpiem aizdedzināt pili. Un ļaunā kunga Jaunie kalpi izpildīja baigo pavēli. Liesmas vienā mirkli pārņēma visu ēku, un tā kvēloja kā lāpa.

Pieci brāļi bija sagatavojušies šādām briesmām, aši nokāpa kopā ar māti slepenajā ejā un aizgāja no degošās pils. Noteikdami savu ceļu pēc zvaigznēm, viņi devās uz tālīnu mežu un ilgi, ilgi gāja bez atelpas un bez apstājas. Kad varenais Bhimasens pamanīja, ka brāļi un māte vai ļimst aiz paguruma, viņš uzsēdināja tos visus sev uz pleciem un steidzās uz priekšu, lauzdamies cauri biezokņiem kā zilonis, gāzdams un mīdīdams kājām tūkstošgadīgus kokus. No rīta bēdzēji jau bija tik tālu, ka ienaidnieki nespētu viņus panākt pat ar visstraujākajiem zirgiem.

Turpretī negantie Durjodhana kalpi sadega ugunī, jo svētkos bija sadzērušies pārāk daudz vīna un nejaudāja izmukt no liesmojošās pils.

Kad Varanavatas iedzīvotāji uztraukušies saskrēja uz ugunsgrēku, viņi redzēja, ka liesmu un dzirksteļu virmuļos sagāžas sienas, un ļaudis saprata, ka neizdosies izglābt dārgos viesus. Skaļas vaimanas un rūgtas raudas skanēja pa visu naksnīgo pilsētu. Neviens nespēja rast mieru, neviens nespēja iemigt šajā drausmajā naktī.

Asarās mirkdami, cilvēki stāvēja līdz ritam ap baigajām kvēlojošo ogļu kaudzēm, bet no rīta aizsūtīja vēstnesi, lai tas paziņotu aklajam Dhri- taraštram par briesmīgo nelaimi, kas piemeklējusi viņa jaunos brāļadēlus.

Allaž ir gaužas bēdas, Kad dzīvajie gājuši bojā, Nāve kad cilvēkus aiznes Vienkārši, bez kādiem godiem.

Taču, ja varoņi nomirst Tādi, kam spēks bij un slava, Tādi, kam netrūka drosmes Godu un taisnību sargāt, — Asaru straumes tad nežūst, Bēdas kļūst bezgala smagas.

Nabaga Dhritaraštra, kas nekā nezināja par šo sazvērestību, iegrima dziļās skumjās. Viņš lika sarīkot godpilnu apbedīšanas rituālu un uzcelt valdnieku kapa pieminekļus virs bojā gājušo pīšļiem.

nostāsts par ļaunā Rakšasa nogalināšanu

Daudz dienu un nakšu Pandavi steidzām cauri mežam, vēlēdamies uziet pilsētu, kur viņi varētu mierīgi dzīvot tālu prom no nežēlīga Durjod- hana. Meža biezokni viņi sastapa baismīgus cilvēkēdājus rakšasus, kas bija nešpetni un asinskārīgi kā izsalkuši tīģeri. Cīnīdamies ar tiem, varoņi apkāva šos nezvērus bez jebkādas žēlastības un iztīrīja no tiem visu mežu.

Spraukdamies uz priekšu starp durstīgām liānām un bieziem bambusniedru briksnājiem, jaunie valdnieka dēli un viņu cienījamā māte nozaudēja visas zelta rotas un sadriskāja bagātīgos tērpus. Tad viņi nopina sev jaunus apģērba gabalus no zaļoksnēju koku plānās mizas un kļuva līdzīgi braminiem savrupniekiem, kas daudz gadu pavadījuši meža vientulībā, tālu no trokšņainās dzīves.

Kādā saulrieta stundā viņi sasniedza meža malu un ieraudzīja tālumā lielu pilsētu, ko iejoza augstas mūra sienas. Bruņotajiem sargiem, kas stāvēja pie vārtiem, pat neradās aizdomas, ka šie lēnīgie cilvēki, kuri gāja viņiem garām lūku un palmu lapu šķieznu apģērbā, patiesībā bija bargi karavīri no diženās Bharatas cilts, apveltīti ar ārkārtīgu varenību un spēku.

Pilsētā Judhišthira palūdza patvērumu viņiem visiem kāda dievbijīga bramina mājās, kurš dzīvoja šeit ar savu sievu un diviem bērniem. Caurām dienām, no rīta līdz vakaram, bramins staigāja pa pilsētu, slavinādams dievus un savākdams žēlastības dāvanas. Apmetušies pie viņa, Pandavi arī sāka klimst no mājas uz māju, lūgdami dāvanas. Visi pilsētnieki uzskatīja viņus par braminiem un godbijīgi sniedza viņiem vārītus rīsus, kokosa riekstus, svaigu rūgušpienu vai saldus mango augļus. Tā viņi klusi un mierīgi nodzīvoja šeit ilgāku laiku.

Bet tad kādā vakara stundā saimnieka mājās atskanēja skaļas vaimanas un raudas. Rūgti sūrojās par savu likteni sirmais bramins, gaužās asarās mirkdama, vaimanāja viņa sieva, raudāja bērni.

Pandavu māte, valdniece Kunti, pasteidzās uzzināt šo bēdu cēloni.

—     Netālu no mūsu pilsētas, «— stāstīja bramins, — meža biezoknī dzīvo milzis rakšass. Nav mēra viņa alkatībai, nav robežu viņa niknumam un stiprumam. Jau daudzus gadus viņš ievāc no mūsu pilsētas nodevas. Pilns vezums ar rīsiem, divi vērši un viens cilvēks allažiņ mums jānosūta viņam aprīšanai. Nobarojies no cilvēku gaļas, šis milzis nepacietīgi pieprasa arvien jaunus un atkal jaunus upurus. Te nu pienākusi kārta šonakt sūtīt uz mežu kādu no mūsu ģimenes. Vai manu dieniņ, kur mums, pazemīgajiem, meklēt aizsardzību, kam lūgt palīdzību?

Un bramins atkal sāka gauži raudāt. Sieva centās mierināt viņu, teikdama, ka viņa esot jau diezgan dzīvojusi pasaulē un labprāt, iešot uz mežu pie cilvēkēdāja. Skaļi raudādama, meita mierināja vecākus, apgalvodama, ka bez vecākiem viņa tik un tā nespēšot dzīvot, tāpēc tieši viņai jāejot uz apēšanu pie rakšasa. Mazais bramina dēlēns, apkampdams ikvienu no piederīgajiem, sacīja:

—     Neraudiet vis, neraudiet. Es aiziešu pie ļaunā rakšasa un nositīšu viņu ar rungu.

Šos vārdus teikdams, puisēns pacēla no zemes stibu un draudīgi pavēcināja to.

—     Nomierini savu sirdi, cienījamais, — tad Kunti uzrunāja braminu. — Ejiet visi gulēt un nedomājiet par rakšasu. Ir pienācis laiks, kad mēs, jūsu viesi, pacentīsimies ar pateicību atmaksāt jums par laipnību. Kāds no maniem dēliem ies uz mežu, un jūsu ģimene būs paglābta no posta. Es lūdzu jūs neatteikties no mūsu palīdzības un pieņemt to kā balvu. Jebšu atcerieties gudrajo vārdus:

Dāvanu, sniegtu aiz mīlas, Jel pieņem ar atklātu sirdi, Jo, pieņemdams dāvanu šādu, Tu godini arīdzan viesus.

—      Nē, nē, māt, ko tu runā! — bramins izsaucās. — Tas taču ir mūsu pienākums — ziedot dzīvību par jums, mūsu viesiem, nevis gaidīt, ka jūs izglābsiet mūs, samaksājot par to ar savu dzīvību.

—     Neviens no mums neaizies bojā. Mani dēli nogalinās šo cilvēkēdāju.

—     Vai gan iespējams vienkāršiem un dievticīgiem braminiem nogalināt rakšasu, kas ir tik milzīgs un gariem zobiem? Tikai visdiženākajiem no mūsu zemes karavīru pulka būtu iespējams paveikt šādu varoņdarbu.

—     Par to esiet bez rūpēm. Liecieties gulēt un atpūtieties vienā mierā, — viņiem atbildēja cienījamā Kunti un paklanījusies aizgāja.

Kad varenais Bhimasens izdzirdēja no mātes, ka būs jācīnās ar briesmīgo cilvēkēdāju, viņa sirds iekvēlojās lielā priekā. Viņš tūdaļ iejūdza vēršus vezumā ar rīsu maisiem un, apsēdies uz tiem, dziedādams brauca uz mežu.

Izsalkušais rakšass, aiz liela niknuma apdullinoši rēkdams un zemi drebinādams, slampačoja šurpu un turpu pa mežu laupījuma gaidās. Iz- dzirdis Bhimasena skaļo dziesmu, viņš gandrīz aizrijās aiz dusmām un drāzās tam pretī, stampādams kājām kā traks zilonis. Atplētis rīkli no zemes līdz debesīm, milzis jau dzīrās aprīt ilgi gaidītās vakariņas, bet tad vai sastinga, ieraudzījis neparastu skatu: Bhimasens mierīgi sēdēja uz vezuma un ar gardu muti ēda rīsus, ko bija atvedis rakšasam. .

—     Kas tad nu.. . kā tad tā. .. ko tu dari, nekauņa? — cilvēkēdājs ierēcās, ar acīm zibeņus mezdams.

—     Tu mani traucē ar savu pīkstoņu. Ciet klusu, — Bhimasens uzsauca, pat neuzlūkojis nezvēru.

Tad rakšass izrāva no zemes koku un no visa spēka iegāza ar to varonim pa muguru. Taču tas pat nenodrebēja. It kā pārakmeņojies aiz sašutuma, cilvēkēdājs ilgi nespēja atgūties. Tikmēr Bhimasens apēda visus atvestos rīsus, noslaucīja lūpas un tad, plecus iztaisnodams, gāja rakšasam virsū gluži kā negaisa mākonis.

Rakšass svieda viņam ar resnu koka stumbeņu, bet varenais Pandavs satvēra ar kreiso roku šo stumbeņu un sadragāja ar to sava pretinieka ribas. Kā bez prāta aiz sāpēm milzis bruka virsū Bhimasenam, un nu viņi valstījās un rituļojās pa mežu, veselus kokus zem sevis nogāzdami un kalnus pārstumdami. Zeme vaidēja no šīs cīņas, un tālu visapkārt atbalsojās tāda grandoņa, ka debes.is trīcēja un drebēja. Beidzot dižais varonis nosvieda rakšasu gar zemi un, uzlicis kāju tam uz muguras, pārlauza to uz pusēm. Apdullinoši ierēcies, briesmonis izlaida garu.

Bhimasens, uzvēlis rakšasu uz pleciem, aiznesa to pie pilsētas vārtiem un nometa zemē, lai visi Jaudis redz, ka vairs nav no kā bīties.

Uzzinājuši par šo varoņdarbu, pilsētas iedzīvotāji cildināja un slavēja šo tīģeri starp vīriem, šo ziloņu ziloni, kam ir tik pamatīgs un neiedomā janjs spēks.

nostāsts par precinieku sacensībām

Viendien Pandavus aizsniedza vēsts, ka tālīnajā Pančalas zemē izsludinātas lielas precinieku sacensības. Pančalas valdnieks saaicinājis uz sacensībām visus slavenos karavīrus, visus vīrišķīgos un spēcīgos varoņus. Viņš solījies uzvarētājam atdot par sievu savu vienīgo meitu Drau- padi, tādu skaistuli, kam gaita ir cēla kā gulbim, uzacis slaidas kā uzvilkts šaujamais loks, zobi tik balti spīd kā jūras gliemežnīcas un matpīnes pār pleciem slīd kā ūdenskrituma strūklas.

—     Vai arī mums nevajadzētu iet uz sacensībām? — gudrais Judhišthira ievaicājās savai mātei. — Ja viens no mums uzvarētu, tad taču varenais Pančalas valdnieks saradotos ar mums un kļūtu mūsu sabiedrotais.

—      Man šķiet, ka tev ir taisnība, — Kunti atbildēja. — Kam ir spēcīgi ienaidnieki, tam jārūpējas par to, lai iegūtu spēcīgus draugus.

Un tā nu visi pieci brāļi nolēma izmēģināt savu laimi un kopā ar māti laidās ceļā uz Pančalu.

Jo vairāk viņi tuvojās šīs valsts galvaspilsētai, jo biezākas kļuva ļaužu drūzmas, kas slāja uz to pašu galamērķi. Vezumos, iejūguši baltus vēršus, brauca apkārtējo pilsētu iedzīvotāji. Gāja zemnieki, basām kājām brizdami pa karstajiem putekļiem. Traucās dejotājas, skaļi un melodiski šķindot viņu sprādzēm. Steidzās muzikanti un kumēdiņu rādītāji, tecēja augļu pārdevēji un auksta ūdens pienesēji.

Ik pēc brīža atskanēja saucieni: «Paejiet pie malas, piesargieties!» Visi pašķīrās, dodami ceļu preciniekiem. Daži no tiem drāzās garām zelta ratos. Citi jāja ar ziloņiem, sēdēdami dārgakmeņiem greznotos palankīnos.

—      Kāds krāšņums! — ļaužu drūzmā atskanēja saucieni. — Kāda bagātība! Kas par drošuļiem un spēkaiņiem šie valdnieku dēli!

Visi sajūsmināti pavadīja acīm spīdīgos ratus un ziloņus, bet neviens ne reizi neuzmeta skatienu pieciem brāļiem, kas gāja pa putekļaino ceļu vienkāršās braminu drēbēs.

Nevienam pat prātā nevarēja iešauties doma, ka arī viņi sacentīsies ar šiem greznībā mirdzošajiem preciniekiem.

Ja ar pelniem ir segtas ogles, Kurš var samanīt tajās kvēli? Kas gan saskatīt spētu pērli, Ja ir gliemežvāks cieši aizvērts? Kad ar mākoņiem klāta debess, Kas gan matīs, ka mēness staro? Kas var uzminēt, kādā krāsā Lotoss pumpurā dziļi slēpjas?

Un tā nu Pandavi snāja garām rīsu laukiem, garām dīķiem, kuros gulšņāja bifeļi, glābdamies no svelmes; viņi gāja garām būdām un dievnamiem, arvien tālāk un tālāk. Beidzot kaut kur tālumā atmirdzēja krāšņas pilsētas zelta jumti. Brāļi un viņu cienījamā māte pagāja garām vārtu sargiem un nonāca pilsētā, kas bija tik brīnišķa kā debesu mājokļi. Šejienes pilis ar savu spožumu visapkārt izgaismoja plašumus tikpat kā rīta saule ar saviem stariem. Visas ielas bija aplaistītas ar svaigu ūdeni un nobārstītas ziediem.

Lielajā laukumā zem greznas brokāta nojumes bija sapulcējušies precinieki. Tie bija vispārākie no varoņiem, naidnieku grāvēji un uzvaru kaldinātāji. Daži no tiem sēdēja uz soliem, kas bija apklāti košiem audumiem, citi kātoja šurpu un turpu, bruņas šķindinādami un greizsirdīgi nolūkodamies savos sāncenšos. Viņu augstās ķiveres bija rotātas pērlēm un rubīniem, un acis kvēloja kā sarkanas ogles. Ap spēcīgajām rokām spīdēja zelta sprādzes, bet bultu maki bija piebāzti pilni asām bultām.

Šo karavīru vidū atradās ari Karna, Saules dēls, tāpat ari simts brāļu Kauravu ar cietsirdīgo Durjodhanu priekšgalā. Ticēdams, ka Pandavi sadeguši ugunī, viņš viens pats tagad pilnībā baudīja visu varu un tīksminājās par visām savas valsts bagātībām. Tikai viena vienīga dārguma nebija viņa pilī — jaunas valdnieces. Tagad Durjodhans bija pārliecināts, ka tieši viņam cildenā Draupadi pasniegs uzvarētāja ziedu vītni, ka tieši viņa greznajos divričos iekāps valdnieka Pančalas meita pēc sacensībām. Vēlēdamies pievērst sev šīs brīnišķās skaistules skatienus, viņš bija apģērbis dimantiem nosētas bruņas un ar lepnumu noraudzījās uz sevi. Iegrimis savos sapņos, viņš pat acis neuzmeta Pandaviem, kas ieradās laukumā un iejaucās pilsētnieku drūzmā.

Valdnieki, kas bija atbraukuši uz sacensībām, apdāvināja ļaudis ar naudu un apģērbiem, rotaslietām un saldumiem. Daudzi no viņiem dāvāja cilvēkiem pat govis ar zīžainu spalvu un cēlu gaitu — visjaukākos dzīvniekus pasaulē.

Laukumā ne uz mirkli neapklusa balsu čaloņa. Ar skaļiem saucieniem medusraušu pārdevēji centās pievērst uzmanību savai precei. Citi piedāvāja skābpienu, atšķaidītu ar aukstu ūdeni, vēl citi — cukurniedru sulu.

Bungu rīboņas ritmā kā vilciņi griezās dejotājas, un viņu zīda tērpi laistījās kā varavīksne.

Dziedātāji slavināja bezgala daiļo Draupadi, kam vaigs tik košs un maigs kā mēness.

Spēkavīri cilāja milzu smagumus, vingrotāji staigāja pa virvi virs skatītāju galvām. Triku meistari aizmeta valgu aiz mākoņiem un rāpās augšup pa to, nozuzdami debesīs. Čūsku dīdītāji pūta stabules, likdami indīgajām kobrām līst ārā no groziem un paklausīgi dejot pēc mūzikas.

Kā jūra, zalgodama saulē, viļņojās un čaloja ļaužu drūzma, gaidīdama sacensību sākumu.

Pančalas valdnieks uzdeva pagatavot zelta mērķi, kas pats varētu pacelties augstu jo augstu gaisā. Un tāpat lika iztaisīt tik lielu un stingru loku, ka tā stiegru uzvilkt spētu vienīgi īsts varonis, kas apveltīts ar pārcilvēcisku spēku. Tad valdnieks paziņoja, ka tikai tas dabūs viņa meitu par sievu, kas iešaus bultu no šī loka zelta mērķī, kurš pacelts augstāk par mākoņiem.

Piecpadsmit dienu nemitējās svētki galvaspilsētā. Bet sešpadsmitajā dienā uz augstas grīdas laukuma vidū uzkāpa tā, kuras dēļ šeit bija sapulcējušies no visām pasaules malām krietnākie dižvīri. Maiga un kautra, ziedu tērpā Draupadi uznāca uz paaugstinājuma. Viņa mirdzēt mirdzēja vienās rotās, un viņas acis bija līdzīgas lielām, melnām zvaigznēm. Visi precinieki saprata, ka viņu sirdis un skatieni ir piekaldināti uz mūžu pie Draupadi ar viņas cilduma un skaistuma važām.

Tad nu viņi cits pēc cita devās pie šaujamloka. Daži gāja steidzīgi kā saniknoti vērši, daži soļoja tik cēli kā ziloņi svētku procesijā, vēl citi tuvojās mazliet uzmanīgi, kā tīģeri pie laupījuma. Un ikviens, sasprindzinājis visu savu spēku, centās uzvilkt stiegru, lai iešautu mērķī, kas mirgoja augstu gaisā kā zeltains mākonis.

Tie visi bija karavīri, kas kļuvuši slaveni ar saviem varoņdarbiem, un tie visi vēlējās pēc valdnieku un karavīru likumiem ar savu spēku iegūt par sievu Draupadi, kam acis maigas kā lotosa ziedlapiņas. Taču atsperīgais šaujamloks iztaisnodamies citus aizsvieda uz laukuma viņu malu, citiem izspruka no rokām, un bija arī tādi, kas nejaudāja to izkustināt ne no vietas. Dziļi apkaunoti un sarūgtināti, viņi nodurtām acīm gurdeni atgriezās zem nojumes.

Durjodhans piegāja pie loka, lepni grozīdamies uz visām pusēm, lai visi redzētu viņa bagātīgi greznotās bruņas. Viņam pietika spēka pacelt loku, bet to uzvilkt viņš spēja tikai līdz pusei. Tad Karna, trauksmains un dedzīgs, ar vienu lēcienu jau atradās blakus lokam, nozibēdams pār ļaužu pūli kā saules stars. Viņš gandrīz līdz galam uzvilka loku, bet tomēr par mata tiesu arī viņam pietrūka spēka.

Vai tiešām neviens nesalieks šo loku? Vai tiešām nav īstu varoņu starp visiem, kas ieradušies uz sacensībām?

Pie debesīm spīgoja zelta mērķis — ar skatieniem saredzams, bultām nesniedzams. Uz paaugstinājuma stāvēja Draupadi, līdzīga dārgakmenim, bet neviens no karavīriem vēl nebija rotāts ar uzvaras ziedu viju. Skumjas pārņēma visu sanākušo sirdis.

Un tad no pilsētnieku pūļa iznāca Ardžuna, pats skaistākais no Pandaviem, pats prasmīgākais no šāvējiem. Nevis spožas valdnieka bruņas klāja viņa augumu, bet gan antilopes āda, kā pienākas braminam vientuļniekam. Godbijīgi salicis rokas, jauneklis paklanījās Draupadi tēvam un visiem braminiem, un visiem karavīriem laukumā, tad devās uz paaugstinājuma.

—     Kas ir šis pārdrošnieks? Uz kurieni viņš iet? — atskanēja saucieni precinieku drūzmā.

—     Kā uzdrīkstas šis nabadzīgais bramins sa- cīkstēties ar mums, varoņu varoņiem? — Durjodhans brēca visskaļāk. — Viņam jāpastiepj roka pēc žēlastības dāvanām, nevis pēc ieroča.

Arī bramini, kas stāvēja teju pat, sacīja:

—     Ak vai, viņš apkaunos visus valsts braminus. Mūsu tiesa ir lūgsnas un upurēšana dieviem. Kādēļ gan šis jauneklis, kam nav ne jēgas par karavīru zinībām, lien citu darīšanās? Viņš jāaizkavē. Viņu nedrīkst pielaist pie šī loka.

Tā nu strīdējās visi, bet Ardžuna, neklausīdamies viņu vārdos, apņēmīgi piegāja pie loka, noliecās pār to kā jauna ziedoša koka zars, bez grūtībām uzvilka stiegru un sašāva mērķi ar piecām bultām bez mazākās kļūdīšanās.

Zeme nodrebēja no prieka saucieniem, kas brāzmoja pār laukumu. Pat mākoņi aiz liela prieka sūtīja uz zemi ziedu lietu. Ļaužu gavilēm nebija valda. Draupadi izrotāja Ardžunu ar uzvaras ziedu viju, un viņš atgriezās pie brāļiem un mātes, vezdams sev līdzi šo daiļo skaistuli, ko bija godam izcīnījis karavīru sacensībās.

Apvainotie karavīri dusmās pielēca kājās, kratīdami ieročus.

—     Mēs esam ataicināti šurp, lai mūs nonievātu! Pēc valdnieku un karavīru likumiem braminam nebija tiesību sacensties ar mums. Nogalināsim šo veco valdnieku, kas atdeva viņam savu meitu. Valdnieks ir pārkāpis senu parašu. Viņš mūs briesmīgi apvainojis. Nogalināsim viņu, nogalināsim! Bet daiļavu iemetīsim ugunī, ja viņa negrib izvēlēties nevienu no mums.

Skaļi klaigādami un draudēdami ar ieročiem, precinieki tuvojās vecā valdnieka tronim. Pārbaidītie pils augstmaņi kāpās atpakaļ, slēpdamies cits aiz cita. Un nebija starp tiem neviena, kas dotos cīņā un apstādinātu šos saniknotos un neatturamos valdnieku dēlus. Bet tad pēkšņi kā sakaitināti lauvas klupa viņiem virsū drošsirdīgie Ardžuna un Bhimasens. Ardžuna pacēla savu loku, bet Bhimasens izrāva no zemes milzu koku un, ar vienu roku aplauzījis zarus, ar otru roku sāka to griezt riņķī ap galvu kā vāli.

Redzēdami šādu drosmi un spēku, precinieki neziņā apstājās.

—     Nē, tie nav bramini, tie nav vientuļnieki! — kāds no viņiem izsaucās.

—     Jā gan, antilopju ādas, kurās viņi ģērbušies, slēpj no mūsu skatieniem varenus karavīru augumus! — piebalsoja otrs.

—     Bet kas tad viņi ir, šie drošsirdīgie varoņi? — ievaicājās trešais.

—     Ja viņi ir karavīri, tad tas nav nekāds apvainojums, ka viens no viņiem uzvarēja mūs, — sacīja ceturtais.

Valdnieku dēli atkāpās un jau ar sajūsmu cildināja Ardžunas varoņdarbu. Bet pieci brāļi kopā ar savu māti devās uz pili, lai sveiktu Pančalas valdnieku, daiļās Draupadi tēvu.

No visiem, kas bija šajās sacensībās, tikai viens tūdaļ pazina piecos braminos brāļus Pandavus. Kas gan bija šis vīrs, kura vērību nespēja maldināt nedz viņu vienkāršais apģērbs, nedz dāvanu vākšanas kausi, ko viņi turēja rokās?

Tas bija Krišna, jaunais Dvarakas valdnieks, slavens karavīrs, taisnības un likumu sargātājs.

NOSTĀSTS PAR KRIŠNU

Kādreiz tālajā un ļoti skaistajā Mathuras pilsētā valdniecei piedzima dēls Kansa, kurā iemiesojās ļauns dēmons, kam bija tāds pats vārds. Vecāki, to nezinādami, audzināja viņu kā valdnieka dēlu un loloja par viņu savā sirdī vislabākās cerības. Taču uz vecāku mīlestību Kansa atbildēja ar rupjību un nežēlību. Vēl zēna gados šis ļaunprātis sita un mocīja bērnus, kas rotaļājās ar viņu, svieda akmeņus pils ļaudīm sejā un plosīja un sāpināja visu dzīvo radību, kas bija tuvumā. Jo sevišķi grūti klājās Kansas māsai Devaki, kas nespēja aizsargāties no pārestībām.

Kad Kansa izauga liels un kļuva gaužām stiprs, viņš iemeta dziļā pazemē savu tēvu un sagrāba troni. Tauta vaidēja zem šī tietsirdīgā valdnieka varas. No rīta līdz vakaram notika nāvessodi, tā ka uz pilsētu laukumiem pat nepaspēja nožūt asinis.

Tikmēr Devaki uzauga un kļuva kāda ievērojama jauna karavīra līgava. Pēc sena paraduma vecākajam brālim bija jāizprecina sava māsa, tāpēc pats Kansa vadīja kāzu dzīres. Pēkšņi viņa dzirdi aizsniedza kāda balss:

—     Ak, bezprāti, ko tu dari? Zini, ka astotais bērns, 'kas dzims šajā laulībā, atnesīs tev nāvi.

Bailes sagrāba Kansas sirdi, taču tās nomainīja niknums. Viņš izrāva dunci un metās virsū savai māsai kā melna odze, kas uzbrūk pārbaidītam putnam, bet Devaki vīrs nokrita pie viņa kājām un lūdza žēlastību.

—     Es zvēru, visuvarenais valdniek, — viņš teica, — ka atdošu tev visus mūsu jaunpiedzimu- šos bērnus. Tikai pažēlo šo tiklo, maigo sievieti, kas nevienam nedara neko ļaunu. Bez viņas arī es nedzīvošu.

Kansa negribēja zaudēt drosmīgo un stipro karavīru, tālab bija ar mieru dāvāt māsai dzīvību.

Un raugi: asarās mirkdami, jaunie vecāki atdeva šim valdniekam dēlus, kas piedzima viņiem. Bez jebkādas žēlastības Kansa' ar savu roku apkāva zīdaiņus, un viņa sirds pielija ar ļaunu prieku, redzot viņu asinis un mokas. Pie dzīvības atstāja vienīgi meitenīti, vārdā Subhadra, kas mātei bija vienīgais mierinājums viņas drausmajā nelaimē.

Beidzot Devaki vīrs izdomāja, kā piemānīt nežēlīgo valdnieku. Ar viltus palīdzību viņam izdevās nodot astoto dēlu kāda gana sievai, un nu šis ievērojamās dzimtas bērns auga uz laukiem, tālu no galvaspilsētas.

Šajā zēnā, vārdā Krišna, bija iemiesojies pats dievs Višna. Dievi bija lēmuši Krišnam reiz iznīdēt ļauno dēmonu Kansu. Tālab visvarenie dievi apveltīja viņu ar daudzām brīnišķām īpašībām. Viņi piešķīra tam ārkārtīgu spēku, dziļu gudrību, neparastu skaistumu un spējas mainīt pēc vēlēšanās savu izskatu.

Kansa drīz uzzināja, ka Devaki paslēpusi no viņa vienu savu bērnu. Nezinādams, kur tas atrodas un kā to atrast, Kansa aklās dusmās lika nokaut visus savas zemes mazos zēnus. Kansas kalpi, neuzdrīkstēdamies nepaklausīt valdnieka pavēlei, ņēma nost puisēnus raudošajām mātēm un viņus nogalēja.

Kansas pavalstnieku brēcieni un vaimanas sacēlās pa visu zemi. Un tomēr cietsirdis vēl baidījās, ka viņa dzīvības apdraudētājs kaut kur paslēpies no viņa sūtītajiem kalpiem. Tad nu Kansa saaicināja dēmonus un uzdeva viņiem sameklēt Krišnu un, izmantojot visu savu niknumu un viltību, nogalināt viņu.

Krišnam vēl nebija apritējis ne gads, kad pie viņa piezagās kāda dēmoniete, tīkodama pazīdīt mazuli ar savu indīgo pienu. Krišnas audžumāte, gane Jasoda, tobrīd bija aizgājusi slaukt govis, un puisēns viens pats gulēja no bambusniedrēm pītā šūpulī un rotaļājās ar nelielu izkaltētu ķirbi.

Dēmoniete noliecās pār viņu un, priecīgi atie- zusi garos, līkos zobus, paņēma bērnu rokās. Taču Krišna, kas bija apveltīts ar mazulim neparastu prātu, noģida svešinieces viltību un iekoda viņai tik stipri, ka viņa uz vietas bija beigta.

Cits dēmons uzglūnēja Krišnam mežā, kad zēnam jau bija pāris gadu. Dēmons uzlēca viņam virsū, plēsonīgi izplētis roka's ar gariem nagiem, bet Krišna satvēra to aiz kājas un, sagriezis riņķī pa gaisu, satrieca tā galvu pret koku.

Trešo reizi dēmons pieņēma milzīga putna izskatu un, gluži kā melns mākonis nolaidies virs Krišnas, sakampa to knābī. Taču puisēna miesas tūdaļ kļuva tik karstas, ka putns palaida to vaļā. Tad Krišna pārplēsa putnu uz pusēm.

Kad nākamais dēmons parādījās žņaudzējčūskas izskatā un aprija Krišnu, zēns sāka augt šī rāpuļa vēderā tik strauji, ka čūska pārsprāga pušu no galvas līdz astei.

Tādā kārtā šis neparastais Devaki dēls kļuva slavens jau agrā bērnībā.

Viņa dienas aizritēja rotaļās ar ganu bērniem. Krišna kopā ar viņiem ganīja lopus, kopā ar viņiem klaiņāja pa mežu un gāja uz upi kaitināt krokodilus. Viņš iemācījās tik skaisti spēlēt flautu, ka, padzirdējušas tās skaņas, no visiem apkārtējiem ciematiem saskrēja ganumeitenes — tikpat kā bites uz ziedošu koku. No vakara dzies- nas līdz rīta blāzmai viņas dejoja mēnesnīcā ap Krišnu, kamēr viņš, nepazīdams nogurumu, izvilināja no savas flautas jaunas un atkal jaunas brīnišķīgas melodijas.

Kad Krišna bija sasniedzis jaunekļa gadus, neviens nespēja līdzināties viņam spēkā un varonībā. Vienreiz uznāca tāda lietus gāze, ka upes pārplūda un visai dzīvajai radībai draudēja bojā eja. Tad Krišna pacēla gaisā milzīgu kalnu un turēja to pāri zemei kā varenu lietussargu, kamēr vien nepārstāja negantais lietus.

Padzirdējis, ka jaunā varoņa spēks un diženums aug jo dienas jo vairāk, Kansa nolēma ar viltu atvilināt puisi uz galvaspilsētu, lai beidzot viņu nobendētu. Valdnieks aizsūtīja viņam ielūgumu uz sacensībām kara spēlēs, un Krišna, pieņēmis šo ielūgumu, devās uz Mathuru. Kansa pavēlēja visstiprākajiem savas zemes karavīriem uzbrukt Krišnam un ar zobeniem sakapāt to gabalos, bet, ja viņi nespētu gūt uzvaru, tad palaist Krišnam virsū satrakotu ziloni, kas samīdītu viņu.

Taču nožēlojamais Kansa nepazina patieso spēku, kāds piemita šim tīģerim starp vīriem. Krišna apsita ne vien karavīrus un satrakoto ziloni, bet laupīja dzīvību arī pašam Kansam.

Viņš atdeva atpakaļ troni vecajam Kansas tēvam, kas daudzus gadus bija nīkuļojis tumšā pazemē, bet pats kļuva par valdnieku kaimiņu pilsētā Dvarakā.

Sakāvis daudzus ļaundarīgus ienaidniekus, Krišna iemantoja slavu visā pasaulē kā viens no pirmajiem patiesības un taisnības aizstāvjiem.

Padzirdējis par precinieku sacensībām, arī viņš ieradās Pančalas galvaspilsētā. Un vienīgi viņš, kas bija apveltīts ar visaugstāko prātu, pazina vienkāršajos braminos brāļus Pandavus. Piegājis pie viņiem, Krišna paklanījās viņu mātei un goddevīgi sveicināja ikkatru no viņiem kā dižāko varoni starp varoņiem. Viņš piedāvāja tiem savu draudzību un sacīja:

— Lai veiksme vada jūs ik varoņdarbā! Lai jūsu slava aug kā uguns vējā!

Tādējādi Pandavi noslēdza ciešu draudzību ar to, kas nepazina nevienu sakāvi, — ar diženo Krišnu, kam sirds kvēloja uzticībā un drosmē.

nostāsts Par Pandavu atgriešanos

Kad pienāca laiks rīkot kāzas dai]ajai apajvai- dzei Draupadi un Ardžunam, Pančalas valdnieka galvenais priesteris visu sagatavoja svinīgajai ceremonijai. Viņš iededzināja svēto uguni un nolika blakus trauku ar svaidāmo eļļu un trauku ar sarkanu pulveri, lai būtu ar ko nokrāsot līgavai kājas, tad vēl trauku ar rīsu graudiem, ko kaisīt jaunlaulātajiem uz galvām. Visas pils kolonnas nu bija apvītas ar jasmīnu vijām, un sal- denīgs kvēpināmo zāļu un sandalkoka aromāts vēsmoja gaisā. Tad godājamā Kunti sacīja Ardžunam: «— Mans dēls, velc mugurā vislabākās drēbes un sagatavojies, ka vari vest savu līgavu ap svēto uguni. Lai laime iet jums līdzi.

— Piedod man, māt, bet es uzdrīkstos tev iebilst, — Ardžuna atbildēja, dziji paklanīdamies viņas priekšā, — ir sens likums, kas liek vecākajam brālim stāties laulībā pirms jaunākajiem. Mums, valdnieka dēliem, neklājas pārkāpt likumus un kļūt par aplamu paraugu savas valsts ļaudīm. Lai Judhišthira ņem Draupadi roku — šī daiļava pēc taisnības pienākas viņam.

—     Tavi vārdi ir vīrišķības pilni, mans krietnais dēls, — priecīgi sacīja Kunti. — Jūs visi pieci esat tikpat kā viena miesa un viena dvēsele, tāpēc nav nekāda netaisnība, ka tu esi izcīnījis līgavu savam brālim. Lai tad arī notiek laulības pēc senču likumiem.

Un raugi, ar gudrību apveltītais Judhišthira kļuva vīrs lotosdaiļajai Draupadi. Maiga un tikla šī skaistule ar lielajām acīm deva svētu solījumu pazemīgi dalīties ar vīru visās rūpēs un nedienās, kādas gadītos dzīvē. Bet vīrs un līdz ar viņu visi viņa brāļi zvērēja allaž sargāt un glabāt šo cildeno sievieti un nežēlot savu dzīvību viņas labad. Kad bija beigusies laulību ceremonija, Pančalas valdnieks bagātīgi apdāvināja varoņus Pandavus. Krāšņas veltes viņiem atsūtīja arī Krišna, naidnieku grāvējs.

Visi iedzīvotāji ar sajūsmu sacīja cits citam:

—    Vai redzējāt, cik smalka auduma drānas bija starp dāvanām!

—     Jā gan. Un kaujas rati, apkalti ar tīru zeltu.

—     Un ziloņi tādi kā kalni.

—     Un tik daudz vergu, ka ne saskaitīt.

—     Un zirgi vienos zelta greznuļos.

—    Cik labi, ka mūsu valdniekam radušies tik neuzvarami sabiedrotie.

—     Jā. Tagad šie slavenie varoņi aizsargās mūsu zemi. Mums vairs nav bīstami nekādi ienaidnieki!

Tādiem vārdiem sasaucās ļaudis, priecādamies par Draupadi kāzām un apsveikdami Pandavus.

Kad vēsts par šīm laulībām aizsniedza aklā Dhritaraštras ausis, viņš saaicināja padomniekus un vaicāja tiem, ko darīt.

—      Ak, augstība, tev jāizpērk sava dēla vaina Pandavu priekšā, — sacīja ļoti gudrais sentēvs Bhišma. — Mēs apraudājām viņu bojā eju ugunsgrēkā, bet tagad dabūjām zināt, ka dievi saglabājuši viņu dzīvību. Jel sauc jaunos Pandavus uz mājām un saņem ar mīlestību, jo tie taču ir tava nelaiķa brāļa — valdnieka dēli.

—    Pandaviem jāatdod atpakaļ pusvalstības, jo tā ir viņu daļa, — padomnieks Vidura piebilda.

—      Nūja, ar šiem brāļiem nav jāķildojas: tagad viņiem ir spēcīgi sabiedrotie — Pančalas valdnieks ar lielo armiju un Krišna, kas vienmēr gūst uzvaras kaujā, — sacīja audzinātājs Drona.

Nolēmis paklausīt prātīgos vārdus, valdnieks Dhritaraštra aizsūtīja Viduru pēc Pandaviem. Un raugi, šis viedīgais sirmgalvis, kas ar gudru padomu bija palīdzējis pieciem brāļiem izvairīties no nāves ugunsgrēkā, ar prieku tagad iekāpa ratos un aizdrāzās uz Pančalas galvaspilsētu.

Pandavi atgriezās savā dzimtenē un kopā ar Draupadi un savu cienījamo māti stājās Dhritaraštras vaiga priekšā.

Visi valsts iedzīvotāji — tikai ne Durjodhans un tikpat ļaunprātīgie viņa draugi, — dziedāja, smējās, apkampās un raudāja aiz laimes. Šķita, ka līksmības svētki nekad nebeigsies.

Aklais Dhritaraštra sacīja, pievērsdamies Jud- hišthiram:

—           Uzklausi manus vārdus, ak, cēlais Kunti dēls. Mūsu priekšteču valsts pieder mums visiem. Mums jārūpējas par mūsu tautas labklājību. Lai šī zeme ziedētu un zeltu, mūsu starpā jābūt mieram. Taču manu sirdi skumdina atmiņas par nesaskaņām starp jums un maniem dēliem. Klausīdamies Durjodhana un viņa brāļu runās, es neredzu ceļu uz jūsu izlīgšanu. Tādēļ Pandaviem nav jādzīvo vienā pilsētā ar Kauraviem. Lai tad nu jums pieder puse no valsts, un lai tad nu jums par galvaspilsētu kļūst mūsu tēvutēvu pilsēta Indraprastha.

Krietnais Judhišthira zemu paklanījās sava tēvoča priekšā un pateicās viņam par taisnīgo lēmumu. Pēc tam visi varoņi Pandavi, iekāpuši kaujas ratos, laida rikšos uz Indraprasthu.

Un raugi, vecās pilsētas vietā, kur rēgojās tikai drupas, viņi uzcēla jaunu, kas ar savu krāšņumu aizēnoja visas pasaules galvaspilsētas. To apjoza biezas mūra sienas un grāvis — tik dziļš kā jūra. Baltās pilis bija līdzīgas rīta padebešiem, un spožie dievnamu jumti varēja sacensties ar varavīkšņu mirdzumu. Šīs pilsētas ielas allaž bija aplaistītas ar smaržīgu ūdeni, strūklakas, dīķi un baseini izplatīja tīkamu vēsumu. Tirgus laukumu bagātīgi greznoja visdažādākās preces, un no visām zemes malām šurpu steidzās tirgotāji, jādami uz ziloņiem un kamieļiem. Pilsētas iedzīvotāji, kas darbdienās bija ģērbušies tā, kā citās pilsētās ģērbās tikai svētkos, mierīgi strādāja savu darbu, vairodami labklājību. Priecādamies par gaišo dzīves ritu un laimi, viņi dziesmās daudzināja Pandavu lielo gudrību.

Judhišthira uzkāpa tronī un kļuva savā varenībā vispārākais valdnieks pasaulē. Viņš bija laipns satiksmē ar Jaudīm( pacietīgs kā zeme un dāsnumā līdzīgs debesīm. Viņa valsts ziedēja un plauka.

Pēc gada Draupadi dzemdēja dēlu, bet nākamajā gadā — atkal vienu, nn tā piecus brīnišķus dēlus laida pasaulē šī krietnākā no krietnajām sievietēm, kas tiecās pēc visas ģimenes laimes un bija uzticīga savam laulātajam draugam.

nostāsts par Ardžunas precībām

Kādu dienu Ardžuna aizbrauca uz Dvarakas pilsētu, lai apraudzītu diženo Krišnu. No visiem Pandaviem Ardžuna bija kļuvis viņam vistuvākais draugs. Abi jaunekļi bija karavīri, kas nepazina sakāves un lieliski pārzināja ieročus. Abi izcēlās ar savu skaistumu un cēlsirdību un bija īstens zemes greznums.

Sastapdamies viņi apkampās kā mīļi brāļi, un Krišna lika saviem kalpiem izrotāt visu pilsētu par godu šim viesim, kuram varonībā neviens nespēja līdzināties. Tūkstošu tūkstošiem Dvara- kas iedzīvotāju drūzmējās 'uz ielām, lai viņiem laimētos pagodināt ar sveicienu šo slaveno varoni.

Ardžuna un Krišna dienas pavadīja medībās un dažādās izpriecās. Uzlēkuši kumeļos, kas bija straujāki par vēju, viņi aulekšiem drāzās pakaļ nikniem meža kuiļiem; sēdēdami ziloņu mugurā, viņi vajāja tīģerus, bet dažkārt arī gāja kājām uz piekūnu medībām. Viņu bultas nekļūdīgi traucās uz mērķi, viņu dunču dūrieni bija aši kā zibens spērieni.

Vakaros, muzikantu un dejotāju meiteņu pavadīti, abi draugi devās uz upes krastu un baudīja peldēšanās priekus. Dzīve Dvarakā pārvērtās par nebeidzamiem spožiem svētkiem un dzīrēm.

Kādās svinībās Ardžuna ieraudzīja jauko Sub- hadru, Krišnas māsu. Brīnum daiļā meitene ar lotosmaigām acīm tik ļoti savaldzināja šo vislie-' liskāko no karavīriem, ka viņš no tās ne skatu nespēja novērst. Draudzeņu pulkā Subhadra staroja kā zilais lotoss niedru vidū. Un tad Ardžuna sāka aizmirst gan medības, gan citus priekus un klīda apkārt viens, skumdams un domādams tikai par Subhadru.

—      Kā tu esi pārvērties, taurs starp valdniekiem, — Krišna sacīja viņam, — Kāds iemesls ir tavām nopūtām un satraukumiem? Atzīsties man vaļsirdīgi, un es tev došu padomu, kā tikt vaļā no tavām bēdām.

—           Ak, ļaužu aizstāvi, vai gan tu neredzi savas

māsas burvīgumu? Pietiek taču sastapt vienu vienīgu viņas skatienu, lai tu, cilvēks, uz mūžu paliktu viņas acu skaistuma varā. Kā lai es tagad dzīvoju, ja man nav pārliecības, ka viņa kļūs mana sieva? — Ardžuna nopūzdamies atbildēja viņam.

—     Ja tāds ir iemesls, tad tev vairs nav ko bēdāt. Mana māsa arī met uz tevi mīlas pilnus skatienus. Bet par mani nav divu domu: es būšu laimīgs saradoties ar tevi.

—     Tavi vārdi man dod jaunu dzīvību! — Ardžuna izsaucās. — Es lūgšu viņas roku.

—     Tikai iegaumē, — Krišna aizrādīja, — k; » vecajie manu māsu grib atdot par sievu tam, kas gūs uzvaru precinieku sacensībās. Tātad, ja tu nevēlies ilgāk gaidīt, tev jārīkojas tā, kā to dara karavīri, — jānolaupa meitene un jāaizved sev līdzi kaujas ratos.

—     Jā, Manu sirdi pārņem neizturamas bēdas, kad es redzu Dvarakā sarodamies preciniekus. Tev taisnība, man laiks ir atcerēties, ka gaidīšana nav karavīra cienīga, — Ardžuna apņēmīgi teica.

Un raugi, uzzinājis, ka Subhadra aizgājusi ar draudzenēm un daudziem sargiem uz kalna birztalu, lai papriecātos par ziedošajām liānām, šis lauva no Bharatas cilts drāzās viņiem pakal ar saviem zeltotajiem ratiem.

—      Klau, draudzenītes, vai netuvojas pērkona negaiss? — Subhadra satraukta jautāja meitenēm, kas bija ielenkušas viņu gluži kā zeltains bišu spiets. — Vai dzirdat, mīļās, kāda grandoņa satricina debesis un zemi?

Nepaguva maigā un biklā meitene izrunāt šos vārdus, kad viņas sardzes viri aiz šausmām aizbēga kur kurais, pamezdami ieročus, un pie viņas piejoņoja Ardžunas divriči. Bruņām spīgojot un laistoties kā uguns liesmām, varonis apturēja straujos zirgus un vienā mirklī paķēra Subhadru uz savām rokām. Kad viņas pavadoņi attapās, no zibenīgi straujajiem kaujas ratiem vairs nebija ne vēsts un tikai kaut kur aiz tāliem kalniem noklusa dārdoņa, it kā tur aizducinātu pērkona negaisa atbalsis.

Ieradies savā galvaspilsētā, Ardžuna ieveda pilī šo kautro daiļavu, un viņa godbijīgi sveicināja savu vīramāti, visus viņa brāļus un valdnieci Draupadi. Iepriecināta Draupadi sirsnīgi apkampa viņu kā dārgu māsu un sacīja:

—     Lai nekad nebūtu naidnieku tavam vīram!

Subhadra atbildēja:

—     Lai arī valdniekam Judhišthiram iet secen nelabvēļu ļaunā griba!

Sadraudzējusies ar visiem, Subhadra sāka laimīgi dzīvot Pandavu pilī. Drīz šeit ieradās arī Krišna, atvezdams bagātīgas dāvanas savai māsai.

Kāzu svinībās visi pilsētas iedzīvotāji saņēma bezgala daudzas bagātīgas veltes un priekā slavināja Pandavu devīgumu.

Kādā labvēlīga likteņa iezīmētā dienā Subhad- rai piedzima dēls Abhimanju. Tad aiz lielas laimes Ardžuna dāļāja visiem savas zemes ļaudīm zelta rotas un audumus, zirgus un govis.

Kas likuma un goda ceļu staigā, Tas allaž dzīvē saņem dāsnas balvas Un priecājas no sirds, un bauda Vien krietnu nodomu un darba augļus.

Kas novirzījies ir no taisna ceļa, Gan aplamībai te, gan maldiem ļāvies, Bet sirdī atgriezies pie patiesības, Tas dzīvē saņems balvas arīdzan.

Kas likumus un taisnīgumu aizmirst, Kas labestības asnus kājām mīda Un negrib dzirdēt sirdsapziņas balsi, Tam nolādētam būs no miņām zust.

Durjodhans visu laiku sūtīja okšķerus uz Indraprasthu. Viņš izsekoja ikvienu Pandavu soli, uzzināja par viņu satikšanos ar citu zemju valdniekiem, noklausījās viņu sarunās, centās ielūkoties pat viņu domās. Durjodhans nešķīrās no sava nodoma — atņemt saviem pisciem brālēniem viņu valsti un no jauna sajusties par vienīgo visas zemes valdnieku. Aiz ļaunas nenovīdības viņš līdz asinīm kodīja sev lūpas, dzirdēdams, ka Pandavu galvaspilsētā dzīve ir tik brīnišķa kā mežezers, ko klāj ziedoši lotosi. Taču viņš tūdaļ arī mierināja sevi: «Lai jau, lai. Es zinu, ka tā nebūs ilgi. Gan es atradīšu ceļu, kā atņemt viņiem laimi. Pats laiks pateiks priekšā, kas man darāms, lai īstenotu savas cerības.»

NOSTĀSTS PAR LIELO UPURĒŠANU

Daudzus gadus laimīgP valdīdams, Judhišthira kļuva varen stiprs un pakļāva savai varai daudzus valdniekus, kas vadības grožus turēja savās rokās, nezinādami likumus, nemitīgi ķildodamies un karodami savā starpā. Slava par Judhišthiru, kas laimi sniedz un ļaunumam vairoties liedz, skanēja pa visu pasauli.

Reiz Krišna viņam sacīja:

— Ak, diženais, vai nav pienācis laiks dēvēt tevi par valdnieku valdnieku? Vai nav pienācis laiks tev sasaukt savā pilī visu zemju pārvaldītājus un viņu pulkā sarīkot dieviem svinīgo upurēšanu, kas nozīmētu,- ka tu būsi pasaules valdnieks? Pavēro, cik daudz nelikumību notiek svešajās valstīs, cik daudz cilvēku aiziet bojā nevajadzīgos karos, cik daudz pilsētu guļ drupās. Labprātīgi pakļaujoties tev, visi šie valdnieki pa-

kļautos taisnībai, viņu zemēs iestātos miers un arī tās ziedētu un plauktu.

—      Tie ir gudri vārdi, — Ardžuna sacīja Jud- hišthiram. — Ja tu kļūsi valdnieku valdnieks, mūsu dzimtas slava augs, bet tavi pavalstnieki visā zemē iegūs mieru un laimi.

—     Ja kāds no valdniekiem negribēs tev pakļauties, nevēlēdams labu savai tautai, tad mēs nogalināsim šo spītnieku, — piebilda spēkavīrs Bhimasens.

—      Ak jā, šāds liktenis droši vien būs Džara- sandham, — Krišna bija ar viņu vienis prātis — Šis zemiskais un neieredzētais valdnieks, kas apveltīts ar lielu spēku, ir sagrābis daudzas zemes, bet to valdniekus nobendējis vai arī ieslodzījis pazemē. Viņš sagrābj savās rokās citu bagātības un aizved gūstā citu sievas. Ja kāds iznīdētu no pasaules šo ļaundari, visiem viņa pa valstniekiem liktos, ka pienākuši lieli svētki.

—     Tad mēs tūdaļ dosimies uz viņa galvaspilsētu un nobeigsim neģēli, — dedzīgi izsaucās Bhimasens, kratīdams kaujas vāli.

—     Viņu nav tik viegli nobeigt, — Krišna iebilda, — viņam piemīt brīnišķa spēja — izvairīties no nāves. Tāpēc neviens no pašiem stiprākajiem valdniekiem nejaudāja viņu uzvarēt.

—     Pastāsti mums par viņu, — Judhišthira lūdza.

Un Krišna uzsāka Džarasandhas dzīves stāstu:

—      Šī riebekļa tēvam ilgu laiku nebija bērnu. Lai dievi dāvātu viņam pēctečus, viņš ar savām divām sievām aizgāja uz mežu, uz svēta vientuļnieka mītni, un lūdza šo sirmgalvi izdarīt upurēšanu dieviem. Upurēšanas brīdī no koka nokrita mango auglis, gluži ienācies un sulīgs. Dziļi vie- dīgais vientuļnieks, zinādams cēloņus visām norisēm, pasniedza Valdniekam šo augli un lika pacienāt ar to abas sievas. Pie tam viņš sacīja, ka dēlu, kas nāks pasaulē, nevarēs nogalināt ne ar kādu ieroci. Valdnieks pārlauza mango augli divās līdzīgās daļās un atdeva tās abām valdniecēm. Pēc kāda laika viņām abām piedzima bērni, taču prieka vietā valdnieku pārņēma bēdas. Katrs no šiem bērniem bija tikai puse mazuļa, kas nedz elpoja, nedz dzirdēja, nedz redzēja un arī nespēja kustēties. Nelaimes satriektās valdnieces pasauca verdzeni un pavēlēja tai ievīstīt šīs puses autiņos un izmest uz ielas. Verdzene izdarīja, kā viņai bija likts, un atgriezās pilī. Taču dziļā naktī pa šīs pilsētas ielām ložņāja izbadojusies rakšasu mātīte, kas sevišķi kāroja cilvēka gaļu. Viņa atrada vienu pusi no bērna un, nodomājusi: «Es to neēdīšu, iekams nebūšu atradusi otro,» — alkatīgi raudzījās visapkārt. Netālu viņa pamanīja to, ko meklēja, un, nometusi zemē abas puses kopā, grasījās tās aprīt. Bet pēkšņi viņas acu priekšā tās savienojās, kļūdamas par bērnu ar valdnieku dzimtas pazīmēm. «Kas tie par brīnumiem!» rakšasu mātīte nodomāja. «Ko nu man darīt? Ja es apēstu šo mazuli, tad viņa tēvs nodedzinātu mežu, kur mēs dzīvojam, un visa mana dzimta dabūtu galu ugunsgrēkā. Labāk es šo ķiparu no rīta aizgādāšu uz pili.» Tā viņa arī izdarīja. Iepriecinātais valdnieks bagātīgi apdāvināja mežaini un paņēma savu dēlu uz rokām, izlūgdamies viņam dievu svētību. Tad nu puisēns auga pilī, barodamies ar abu māšu pienu, un tālab pieņēmās varenā spēkā. Taču tajā pašā laikā, it kā viņš būtu otrreiz dzimis no rakšasu mātītes, zēns ieguva ļaunu dvēseli. Sasniedzis vīra gadus, viņš sāka pārvaldīt zemi, izvēlēdamies nelikumību un ļaunuma ceļu un rīkodamies tā, kā es jau stāstīju jums, godājamie, — Krišna nobeidza savu gaužām neparasto stāstu.

—     Nav ko kavēties, uz karstām pēdām viņu vajag sakaut! — Ardžuna izsaucās.

—      O, jau vairākkārt šis Džarasandha kaujā ticis sakapāts ar šķēpu, bet ķermeņa daļas no jauna savienojās, tāpat kā viņam nākot pasaulē, un viņš palicis neievainojams, — Krišna paskaidroja. — Viņu nav iespējams nogalināt ar ieroci.

—      Tad es viņu nositīšu kailām rokām, — Bhimasens nolēma un tūliņ steidzās uz saviem kara ratiem.

Kopā ar viņu aizauļoja arī nešķiramie draugi — Krišna un Ardžuna. Sasnieguši Džarasandhas valstību, viņi iegāja pilī pa sānu vārtiem un stājās nežēlīgā valdnieka priekšā. Džarasandha šos valdnieka dzimtas lauvas saņēma kā augstus viesus un piedāvāja viņiem cienastu, bet viņi atteicās no tā. Džarasandha uzrunāja viņus laipniem vārdiem, bet abi Pandavi atbildēja ar klusuciešanu, nevēlēdamies apgānīt savas lūpas ar melīgu sveicienu.

Redzēdams Džarasandhu brīnāmies par to, Krišna, kas nebija kritis uz mutes, paskaidroja viņam:

—      Ak, valdniek, šie divi vīri ievēro savu svēto solījumu klusēt līdz pusnaktij. Tālab liec viņiem ierādīt istabas, kas ir paredzētas viesiem.

Tieši pusnaktī Džarasandha ieradās, lai pajautātu: «Kas jūs tādi?» Ilgāk klusēt nebija iespējams, un viņi atbildēja:

— Mēs esam tavi ienaidnieki, tāpēc ienācām pa sānu vārtiem un nepieņēmām tavu mielastu. Mēs esam atnākuši tevi nogalināt par tavu nelikumīgo rīcību, par to, ka tu noposti svešas zemes, bet gūstā kritušos valdniekus upurē dieviem. Gatavojies cīņai un norādi, ar kuru no mums tu vēlies cīnīties.

Lepnais un bezbailīgais Džarasandha izraudzījās vareno Bhimasenu. Cīņa sākās bez kavēšanās. Kā divi ziloņi pavasara cīniņā sastapās krūti pret krūti šie divi karavīri, kas bija apveltīti ar pārcilvēcīgu spēku. Ar dunoņu viņi krita gar zemi kā milzu klintis un atkal metās viens otram virsū kā saniknoti lauvas. Trīspadsmit nakšu un trīspadsmit dienu viņi kāvās, un neviens no viņiem nevarēja pārvarēt otru. Četrpadsmitajā dienā Džarasandha kļuva tāds kā gurdāks. Tad Krišna sacīja Bhimasenam: — Tagad ir laiks!

Un Bhimasens, sakopojis visus spēkus, sagrāba Džarasandhu aiz kājām, sagrieza viņu riņķī ap galvu, nosvieda zemē un pārlauza vidū pušu. Tā aizgāja bojā netaisnības valdnieks, kas bija staigājis ļaunuma ceļu.

No ieslodzījuma atbrīvotie valdnieki, karavīri un vienkāršie ļaudis svētīja diženos varoņus, kas bija izglābuši viņus, un solījās būt viņiem draugi miera laikā un sabiedrotie kara gadījumos.

Visi uz pasaules līksmoja aiz laimes, un tikai viens valdnieks noskuma par šī ļaunsirža nāvi. Tas bija Sišupala, Džarasandhas draugs, kas bija tikpat negants. Viņš paslēpa savas sirds dziļumā ienaidu pret Pandaviem un Krišnu, nolemdams, ka sagaidīs brīdi, kad varēs atriebties tiem ar ļaunu vai arī iegrūst tos kaunā.

Nogalējuši Džarasandhu, šie varoņi, cīņas karstgalvji, atgriezās Indraprasthas pilsētā.

Tur visi gatavojās Lielajai Upurēšanai, pēc kuras Judhišthira kļūs valdnieku valdnieks un pie viņa troņa nolieksies pārējo zemes vareno kronētās galvas. No visām pasaules malām uz šejieni steidzās dažādu valstu un tautu augstās gaišības, lai izteiktu savu padevību taisnības valdniekam, kas dāvā laimi saviem pakļautajiem. Šī tautu aizstāvja pilī ieradās arī visi Kauravi kopā ar cienījamo sirmgalvi Bhišmu, audzinātāju Dronu un daudziem draugiem un cīņasbiedriem. Tāpat ieradās Karna un ļaunprātis Šišupala, un daudzi jo daudzi citi.

Pandavi sirsnīgi apsveica ikvienu atnācēju kā viesi un veltīja viņam visaugstāko uzmanību. Katram tika pasniegts ūdens, kur noskalot ceļa putekļus, tīras, ar sandaļu iesmaržotas drēbes un mielastam medus maltīte.

Kad bija salasījušies visi valdnieki, Judhišthira uzrunāja Krišnu ar vārdiem, kas cildināja viņa diženumu, varoņdarbus un spēku. Un ikviens, kas atradās šajā valdnieku sapulcē, bija vienis prātis, ka Krišna ir līdzīgs dieviem un ar savu tikumu gaismu apmirdz visu pasauli.

Vienīgi šišupala pietrūkās kājās no sava sēdekļa un pārtrauca likumu sargātāja runu.

— Kādēļ gan, — viņš iebrēcās, — tu, negudrais, pats pirmais sāki cildināt šo ganu? Vai šeit nav valdnieku, kas uzauguši pilīs, slavas un vislielāko varoņdarbu spožumā? Kādēļ gan, ak, kronētie vīri, šeit viņam tiek izrādīts visaugstākais gods? Mēs kopš bērna gadiem esam auļojuši zirgos un mācījušies likumus, bet viņš ganījis govis un pūtis stabuli. Kāpēc jūs klusējat, vai gan neredzat, ka esam ataicināti uz šejieni, lai mūs apvainotu?

Un raugi, šajā valdnieku sapulcē sacēlās īsts kaujas troksnis. Visi kliedza, plātīdami rokas un kratīdami ieročus. Vieni bija sašutuši par Sišu- palas vārdiem un cildināja Krišnu, bet citi pārmeta Judhišthiram necieņu pret saviem viesiem.

Redzēdams to, Judhišthira sacīja Bhišmam, savam ciltstēvam:

—     Augsti godājamais, vai redzi šo saniknoto valdnieku pūli? Teic, ko man darīt, lai nekas netraucētu Lielās Upurēšanas ceremoniju?

—      Paskat, Krišna ir mierīgs un visā savā varenībā it kā gremdējies snaudā, — Bhišma atbildēja. — Tādēļ viņa ienaidnieki uzdrīkstas rūkt gluži kā suņi iemiguša tīģera tuvumā. Un šis neģēlīgais Šišupala tikmēr būs lauva, kamēr Krišna nepakustinās kaut vienu pirkstu. Tālab esi arī tu mierīgs un nebaidies no strīdiem.

Valdnieks Šišupala bija rupjš un augstprātīgs. Viņš nekaunīgi uzbrēca cienījamam Bhišmam:

—      Paklau, veci, tu taču esi stulbsi Tu apkauno savu cilti. Tie, starp kuriem tu esi pats galvenais, atgādina aklos, kas velkas pakaļ aklajam. Kā tu drīksti slavēt Krišnu, nožēlojamo ganu? Ko gan sevišķu viņš paveicis? Tu daudz pļāpā, bet tavi darbi nebūt nesaskan ar taviem vārdiem. Tu esi līdzīgs zostēviņam, par kuru es dzirdēju jau bērnībā. Tas mācījis jūras putnus darīt labu un vilkt viņam zivis no jūras dziļuma. Bet pats, kamēr putni ieniruši viļņos, aprijis to olas, kas bijušas izdētas krastā. Un vai tu zini, ko putni ar zostēviņu izdarījuši? Noknābājuši. To tu liec aiz auss, sušķi, un nekad nemuldi aplamības.

Izdzirdis šīs ķengas, Bhimasens, viskrietnākais ro varenajiem, tā saniknojās, ka viņa acis iekvēlojās kā ogles, bet starp uzacīm iegūla grumbas, dziļas kā upes. Viņš dusmās atvēzējās pret nekauņu. Taču vecais Bhišma satvēra viņu aiz rokām un, pūlēdamies apvaldīt, sacīja:

—      Nē, Bhimasen, neba tev jānosit, šis vilks ļaužu vidū. To izdarīs cits. Jo raugi: kad Šišupala nāca pasaulē, viņam bija četras rokas un trīs acis. Viņa māte bēdājās un raudāja, redzēdama šādu kroplumu. Taču reiz viņa izdzirdēja kādu burvju balsi, kas viņai pavēstīja: «Neraudi. Tavu dēlu neviens nespēs nogalināt. Visā pasaulē ir tikai viens cilvēks, kas jaudātu viņu sakaut.» — «Ak vai, kā gan man uzzināt, kurš apbēdinās manu sirdi?» vaicāja Sišupalas māte. — «Nu tā,» atbildēja balss. «Drīz tavā pilī salasīsies viesi no tuvienes un tālienes. Tev jāiesēdina dēls ikvienam no viņiem klēpī. Un, kad tu redzēsi, ka puisēna divas liekās rokas nokrīt zemē un trešā acs nozūd no viņa sejas, tad paturi miņā to vīru, kas tajā brīdī auklēs uz ceļgaliem tavu dēlu, — tas kļūs viņa slepkava.» Un dīvainā balss apklusa. Tad Sišupalas māte visu tā arī izdarīja. Un dabūja zināt, ka viņas dēlu nonāvēs visvarenais Krišna, par kuru nupat Šišupala smējās, saukdams viņu par nožēlojamu ganu.

Padzirdējis šo stāstu, Šišupala pietrūkās kā saniknota kobra un brēca:

—     Es izaicinu uz cīņu tevi un visus tos, kuri šeit slavina tevi, necienīgo 1

Mirklis — un visus apžilbināja asi trīta diska spīdums Krišnas rokā. Vēl mirklis — un Šišupala ar nošņāptu galvu novēlās gar zemi kā milzu klints bluķis, ko trāpījis zibens.

Visi saprata, ka taisnība ir guvusi virsroku. Pagodinājuši ar dziļu paklanīšanos zinību sargātāju Judhišthiru un visgudrāko starp gudrajiem — Bhišmu, kā arī Krišnu, kas aizmēž no zemes vaiga ļaunumu un nelikumības, valdnieki mierīgi apsēdās uz saviem greznajiem zeltotajiem sēdekļiem, un tā nu Lielā Upurēšana varēja notikt saskaņā ar sensenajām parašām.

nostāsts par jaunu sazverestību

Pēc Lielās Upurēšanas visi valdnieki pameta Indraprasthas pilsētu un izklīda pa savām zemēm. Aizbrauca arī Kauravi. Turpretī Durjodhans, tiekdamies gandarīt savu skaudību, palika uz kādu laiku Pandavu pilī. Viņš apskatīja brīnišķās gleznas, kas bija uzgleznotas uz sienām, attēlojot dižos un neatdarināmos seno spēkaiņu varoņdarbus. _Viņš tīksminājās par valdnieku nama dejotājām, kas prata simttūkstoš skaistu roku kustību un tūkstoš skaistu galvas pagriezienu. Viņš aprēķināja, cik dārgakmeņu rotā logus un balkonus, cik zelta gaismekļu izvietots pa dižistabām, cik zirgu un ziloņu piesiets steliņģos. Viņš domāja: «Ja visas šīs bagātības piederētu man, man vienam pašam, tad visi pasaules valdnieki nāktu klanīties pie manām kājām, nevis Judhišthiras priekšā. Un lepnā Draupadi, kas patlaban mani sveicina, tikai salikdama plaukstas kopā un nebilzdama ne vārda, tad priecētu manu dzirdi ar jauku dziedāšanu un būtu man padevīga kā verdzene.»

Šādas nelāga domas pavadīja Durjodhanu uz katra soja.

Vēl lielāks niknums pārņēma viņa sirdi, kad kādu dienu viņš kjuva par izmieklu Pandaviem un visiem apkārtējiem ļaudīm.

Tas notika tā. Klīzdams pa pils zālēm, Durjodhans kādā no tām ieraudzīja grīdas vietā baseinu ar dzidru ūdeni, kas vēdīja pretī dzestrumu. Viņš pacēla apģērba stērbeles un kāpa ūdenī iekšā, vēlēdamies atvēsināt savu sakarsušo kāju pēdas. Taču ūdens vietā viņš atdūrās pret cietu un slidenu kristāla grīdas virsmu un teju, teju noturējās kājās, izlocīdamies kā žņaudzējčūska. Visi klātesošie sāka smieties, redzēdami, kā ļogās un gramstās pa gaisu ar rokām šis uzpūtīgais valdnieks, kas allaž bija staigājis vienīgi kā kamielis.

Pārskaities un nokaunējies Durjodhans žiglā gaitā aizmanījās uz dārzu, vēlēdamies nozust visiem no acīm. Steigdamies pa celiņiem, viņš atkal ieraudzīja sev priekšā dzidru jo dzidru ezeru, pie kura zālītē gulēja Bhimasens, ieplētis varenās rokas tikpat kā milzu koks savus žuburus. Turpat tamarindu paēnā atpūtās arī pārējie Pandavi. Gribēdams pierādīt, ka viņu nav iespējams apmānīt, Durjodhans spēra drošu soli uz zibošās virsmas un tūdaļ ar skaļu plunkšķi iekrita ūdenī, jo šis bija īsts ezers.

No pērkondimdošajiem Bhimasena smiekliem nodrebēja mākoņi debesīs, bet Ardžunas smiekli atgādināja kalnu strautu. Aklās dusmās Durjodhans drāzās atpakaļ uz pili un pēkšņi atsitās ar galvu pret kristāla durvīm, kas bija tik dzidras kā gaiss un acīm nesaskatāmas. No trieciena durvis atvērās, un Kauravu valdnieks, izskrējis cauri zālei, atkal ieraudzīja sev priekšā tādas pašas durvis. Viņš pastiepa rokas uz priekšu un no visa spēka mēģināja atgrūst tās vaļā, bet tūdaļ pakrita, izstiepdamies gar zemi visā augumā, jo durvis bija plaši atvērtas. Kalpu un vergu smieklu pavadīts, Durjodhans aiz dusmām un pazemojuma vairs nezināja, kur dēties, tūdaļ pameta Indraprasthu un aizdrāzās uz savu galvaspilsētu.

Aiz ienaida pret Pandaviem viņa dvēsele izkalta, kā izžūst sekls dīķis zem saules. Durjodhans klimta pa savu pili kā tīģeris bambusa sprostā un alka tikai vienu — atriebties saviem brālēniem, atņemt viņiem bagātību, godu un slavu, atņemt visu, kas viņiem piederēja.

Šais dienās pie Kauraviem viesojās viņu tēvocis Šakuni, kas pēc savas dabas bija līdzīgs Dur- jodhanam. Jau daudzkārt viņš bija skubinājis brāļadēlu uz dažādām ļaundarībām un kļuvis viņam par pirmo padomdevēju ienaidā pret Pandaviem.

— Ak, tēvoci, es vairs nespēju tā dzīvot, — Durjodhans sūdzējās viņam, — es nespēju to paciest. Es metīšos ugunī vai ūdenī vai arī iedzeršu indi. Kurš gan īstens vīrietis spētu mierīgi noraudzīties uz savu ienaidnieku labklājību? Kurš spētu bez ciešanām noskatīties uz viņu panākumiem un atcerēties savas neveiksmes? Kas gan būtu jādara, lai uzvarētu Pandavus?

—      Nevajag domāt par uzvaru, — atbildēja viltīgais Šakuni, — tu jau daudzreiz esi mēģinājis viņus pieveikt, bet liktenis allaž bijis labvēlīgs viņiem. Tu gribēji pat apmuļķot brālēnus, vai atceries? Mēģināji viņus salaist ragos citu ar citu, uzpirkt, nogalināt pa vienam šos spēkaiņus. Bet vai gan tavi nodomi vainagojās ar panākumiem? Atceries, ka tavs draugs, dedzīgais Karna, sacīja tev: «Nekavējies! Rīkojies ātrāk, kamēr Pandaviem nav daudz draugu un neuzvarama karaspēka. Satriec tos ar varu, iekams tie nav sakopojuši visus savus spēkus. Atceries, ka drošsirdība ir karavīru likums.» Taču tu neuzklausīji Karnas vārdus, un tas bija pareizi, jo ar spēku Pandavi nav uzveicami.

—     Bet kā tad, kā man jārīkojas, lai dabūtu savās rokās visu valsti? Ak kādēļ gan tēvs paklausīja vecā Bhišmas un Viduras padomiem? Ja mēs nebūtu atdevuši Pandaviem pusi valsts, vai tad viņi būtu ieguvuši tādu varenību? — gaudās un sūkstījās Durjodhans.

—     Es zinu, kā var uzvarēt augsti slavināto Judhišthiru, neuzsākot ar viņu kauju, — ierunājās ar vecas lapsas viltību apveltītais Šakuni.

—     Tu dāvini man dzīvību, ak, labākais starp dzīvajiem! — Durjodhans izsaucās. — Saki jel, saki ātrāk — kas tas ir par līdzekli un kas mums visiem jādara?

Šakuni teica:

—     Jūs visi esat aizmirsuši, ka valdniekam

Judhišthiram, visgudrākajam un vistaisnīgākajam, tomēr ir viena vājība. To izmantojot, mēs piespiedīsim viņu padoties tev.

—     O, nevilcinies, saki tūdaļ. Nepacietība man sirdi vai pušu plēš. Kas tā ir par vājību? — Durjodhans mudināja.

—      Raug' še: viņam patīk spēlēt kauliņus. No visām spēlēm šī vienīgā ir likumīgi atļauta jebkuram karavīram, un nav nekāda nelaime, ka to spēlē. Taču taisnīguma valdnieks spēlē godīgi, un tā ir viņa vājība. Visa pasaule zina, ka es visus apspēlēju kauliņos. Neiztaujā mani, kā es to daru, bet šajā ziņā nav neviena man līdzīga nedz ļaužu vidū, nedz dievu vidū. Es apspēlētu arī Judhišthiru, par to tu vari nešaubīties.

—      Tā ir liela laime un prieks, un jādara tieši tā! — Durjodhans izsaucās bezgalīgā sajūsmā. — Bet kurš gan atsauks uz šejieni Judhišthiru? Esmu pastāvīgi apvainojis viņu, tāpēc viņš nepieņems manu aicinājumu.

—      Jāpierunā tavs tēvs, lai viņš to izdara. Judhišthira vienmēr izturas ar godbijību un atsaucību pret katru sava aklā tēvoča lūgumu, — Šakuni ieteica.

Tad abi šie ļaunprāši aizgāja uz vecā valdnieka Dhritaraštras dižistabām.

—      Ak, valdnieku valdniek, te nu stāv tava vaiga priekšā tavs vecākais dēls, — Sakuni iesāka. — Viņa seju klāj bālums tāpat kā Hima- laju virsotni — sniegs, viņa skatiens ir apdzisis, tāpat kā apdziest uguns, kas aplieta ar ūdeni, turklāt viņa krūtis vai pušu plīst aiz nopūtām un raudām.

—           Vai manu dieniņ, kas tad ir par iemeslu tik briesmīgām bēdām? — vecais Dhritaraštra nobažījies vaicāja. — Varbūt kāds ir pāri nodarījis manam pēctecim jebšu nokaitinājis viņu?

—      Nē, zemes valdniek, neba tur slēpjas ļaunuma saknes, kas sagandē tava dēla dzīvi. Kāda vēlēšanās ir pārņēmusi viņa sirdi, un, ja tā netiks izpildīta, tavs dēls to nepārcietīs, — Šakuni turpināja.

—     Jā gan, tēvs, — steidzīgi piebilda Durjodhans, — ja tu negribēsi palīdzēt, es atņemšu sev dzīvību.

—     Esmu ar mieru darīt visu, lai remdētu tavas bēdas, mans dēls, bet saki taču ātrāk, kas var spirdzināt tavu sirdi?

—      Es gribu spēlēt kauliņus ar augsti slavējamo valdnieku Judhišthiru. Liec ziņnešiem kumeļos auļot pēc viņa — tūdaļ!

—     Ja tas tev sagādās prieku, es dodu savu piekrišanu. Jau šodien pat lai sāk būvēt zāli kauliņu spēlei. Šai ēkai jābūt ar griezumiem rotātai, lai tā ielīksmotu sirdi ar savu izskatu. Jāsūta arīdzan ziņneši pie citu zemju valdniekiem, lai viņus pagodinātu un uzaicinātu noskatīties šo spēli.

Nepaguva vecais Dhritaraštra pabeigt savu sakāmo, kad jau atskanēja akmeņkaļu veseru rībieni un pa pilsētas vārtiem izgāja gara virtene ziloņu. Dzinēji, sēdēdami tiem uz galvas, vadīja ziloņus uz mežu, lai atvestu sārto un melno koku, smaržīgo sandaļu un lokano bambusu. Uz malu malām zirgos aizauļoja ziņneši, saceldami putekļus uz ceļiem. Pa visu valsti izplatījās valodas, ka drīz ieradīšoties cildenais Judhišthira, lai piedalītos kauliņu spēlē.

Durjodhans jutās laimīgs, ka bija izraudzījies sev padomdevēju, kas prot savus vārdus un domas savīt kopā tik viltīgi, kā zvejnieks savij tīklus no palmu šķiedrām.

Kas lunkans ložņā kā tārps pa dzīvi, Grib brangu ēsmu ar māņiem iegūt, Tas savu viltu palaikam vairo Ar ļaunām domām, ko ieteic citi.

Pa ziemu čūska pie čūskas sildās, Rod suns sev draugu starp citiem suņiem, Pa stirnas pēdām skrej vilki barā, Ij krauklis gaļu ar kraukli dala.

nostāsts par kauliņu spēli

Kad spēlei paredzētā zāle jau bija gandrīz uzcelta, Durjodhans aizgāja pie valdnieka, lai sagatavotu viņu tam, ka spēlētājs būs Šakuni. — Ak, mans mīļais dēls, — viņu laipni saņēma

Dhritaraštra, — vai. esi iepriecināts? Drīz taču tu varēsi parādīt savu mākslu kauliņu spēlē.

—      Man ir prieks, ka uzcelta tik skaista zāle šai spēlei, — Durjodhans viņam izvairīgi atbildēja. — Bet vai gan ar to pietiek, lai remdētu manas sirds nemitīgās sāpes?

—      Kāpēc tu atkal žēlojies? Tavas vēlēšanās taču gandrīz jau piepildījušās. Drīz šeit ieradīsies Judhišthira, un jūs ielīksmosit manu dvēseli, satikdamies kā brāli šajā zālē.

—     Ak, mans tēvs, vai tad es varu sastapties ar viņu kā ar brāli? Brāļiem jābūt līdzīgiem savā stāvoklī, starp viņiem nedrīkst būt skaudība. Turpretī manu acu priekšā visu laiku spīgo neparastā greznība, kādu es redzēju Indraprasthā.

—      Kālab tev vajadzīga citu bagātība? Tev taču pieder itin viss, kas pieder man, — aklais tēvs mēģināja viņu atrunāt.

—      Nē, es nespēju aizmirst, kādas dāvanas saņēma Judhišthira no valdniekiem, kas bija sapulcējušies uz Lielā Upura svinībām. Es nespēju aizmirst tūkstošiem izlases ziloņu, no kuriem ikviens pārsegts ar tīra zelta tīklu! Es nespēju aizmirst tūkstoš tūkstošiem zirgu, kuru iemaukti un slejas bija izgreznoti ar tirkīziem! Un veselus barus vēršu ar apzeltītiem ragiem! Un kur tad vēl trauki ar smaržīgām eļļām un neizsakāmi dārgās rotas! Un ieroči, par kādiem var tikai sapņot viskrietnākie karavīri!

—      Bet kādā ceļā tikt pie šādas bagātības? — vaicāja vecais aklais tēvs. — Varbūt arī mums vajadzētu sarīkot tev par godu svinīgu upurēšanu un saaicināt uz to daudzus valdniekus no citām zemēm? Tad savairotos arī tava bagātība.

—     Nē, tēvs, — izsaucās Durjodhans, — tas nekad nenotiks, tāpēc ka visi varenākie valdnieki jau ir izteikuši savu padevību Judhišthiram. Vai gan viņi tagad nāktu noliekt galvu mūsu troņa priekšā? Tev jāpalīdz man. Visa tava dzīve taču ir saistīta ar manu dzīvi, tāpat kā viena laiva ir piesieta pie otras. Ja es ietu bojā un Kauravi zaudētu varu, tad ta būtu arī tava un visas mūsu dzimtas bojā eja.

—     Bet kas tad jādara, saki man? — Dhritaraštra skumji vaicāja.

—     Tev jāatjauj Šakuni spēlēt kauliņus ar Judhišthiru. Jo raugi, Šakuni ir slavens ar savu veiklību šai spēlē, viņš uzvarēs manu brālēnu un vinnēs visu tā mantību.

—      O, ja tā es varu palīdzēt tev, tad esmu ar mieru. Saki Šakuni, ka es lūdzu viņu parādīt

mums to godu un spēlēt mūsu vārdā. * * *

Kad Judhišthira, šis labākais likumu zinātājs, saņēma aicinājumu ierasties pie Kauraviem, viņš kjuva domīgs. Sirds viņu brīdināja, ka nevajag pieņemt šo ielūgumu, bet saskaņā ar karavīru un valdnieku parašām nedrīkstēja atteikties no aicinājuma uz spēli. Pēc ilgas šaubīšanās Judhišthira iekāpa kaujas ratos un kopā ar brāļiem un Draupadi devās uz Dhritaraštras pili.

Ieiedams valdnieku sapulcē, viņš godbijīgi sveicināja visus un apsēdās uz paklāja zāles vidū, kur jau bija sagatavots dēlis kauliņu spēlei. Šakuni apsēdās pretī Judhišthiram un uzrunāja viņu ar brīdinājuma vārdiem, vēlēdamies iekvēlināt viņā spēlmaņa kaisli:

—           Ak, visugudrais un visudrošais valdniek, tev tagadīt jāizlemj, ko mums darīt. Neba katrs spēlmanis jaudā mierīgi panest zaudējumu rūgtumu un uzvaras priekus. Tie sagrābj savā varā dvēseli tikpat kā vētra koku. Varbūt tu nespēlēsi?

—            Es neceru uz uzvarām un nebīstos no sakāvēm. Nosodāmi ir vienīgi tie, kas spēlē negodīgi. Tāpēc lai sākas spēle pēc visiem noteikumiem.

—            Bet vai tu apņemies spēlēt līdz beigām? Tu taču zini, ka dzīšanās pēc uzvaras var pamudināt mūs spēli turpināt tik ilgi, kamēr viens no mums būs zaudējis itin visu, kas viņam pieder.

—            Jā. Esmu ieradies šajā spožajā valdnieku sapulcē ne tāpēc, lai atkāptos, nenovadījis spēli līdz galam. Tai ir laiks sākties.

Un spēle sākās.

—            Ko tu liec galdā, ak, zemes valdniek? — Šakuni vaicāja.

—            Šo zelta rotu, kas ir kā nobārstīta ar viskrāšņākajām pērlēm, — Judhišthira atbildēja.

Nopaukšķēja Šakuni veiklās rokas mestie kauliņi, un pirmoreiz atskanēja viņa izsauciens:.

—     Es vinnēju!

—            Es lieku traukus ar dārglietām, kas glabājas manu bagātību krātuvē, — Judhišthira sacīja.

Un drīz vien otrreiz atskanēja Šakuni balss:

—     Es vinnēju!

—            Es lieku savus dimantiem greznotos kara ratus un astoņus zirgus ar sudraba pakaviem.

Un trešreiz visi izdzirda to pašu balsi:

—     Es vinnēju!

—           Es lieku tūkstoš tūkstošiem vergu, jaunus un spēcīgus jebkura darba pratējus.

Un atkal:

—     Es vinnēju!

—     Es lieku tūkstoš ziloņu, kas apmācīti graut naidnieka pilsētu mūrus un nebaidīties kaujas grandoņas. Tie ir izturīgi un neuzveicami.

—     Es vinnēju!

—     Es lieku visus savas armijas karavīrus un visus ratus, kuros viņi dodas kaujā.

—     Es vinnēju!

—     Es lieku savu pili un visus dārgumus, kas glabājas tajā.

—     Es vinnēju!

Itin visi, kas bija sapulcē, uztraucās, sāka sarunāties un klaigāt, redzēdami, ka Judhišthira, šis patiesības gaismeklis, iet savai bojā ejai pretī Šakuni viltības dēļ. Bet viedīgais padomnieks Vidura sacīja aklajam Dhritaraštram: — Ak, valdnieku valdniek, kādēļ tu neliec pārtraukt šo spēli, kas izposta visdiženāko valdnieku pasaulē? Vai gan tu ar savu prātu nenoskārsti, ka tas viss agri vai vēlu novedīs pazušanā visus Kauravus? Ja tu būtu redzējis, kā nupat aiz dusmām iegai- lējās acis Ardžunam, kas nav uzvarams nevienā kaujā, un kā sažņaudzās dūres Bhimasenam, no kura bailēs dreb visa dzīvā radība virs zemesl Bet jaunākie Pandavi, dvīņubrāļi Nakula un Sa- hadevs, jau ir satvēruši zobenu spalus. Jel apžēlojies pats par saviem dēliem un liec pārtraukt spēli.

Izdzirdis šos vārdus, Durjodhans, pie visām miesām drebēdams aiz prieka un nepacietības, aši iebilda:

—     Tēvs, mans tēvs, neklausi šo padomnieku.

Viņš taču bija valdnieka Pandu draugs un pēc tā nāves vienmēr aizstāv Pandavus. Jau sen bija laiks izsūtīt viņu no mūsu zemes, bet tu vēl klausies viņa aplamās runas. Kā var draudēt nāve tam, kas ir vinnējis tik milzīgu bagātību? Sī diena ir ievērojama ar labvēlīgu zvaigžņu stāvokli, tā nesīs mums panākumus un dzīves plauksim, nevis bojā eju. Neklausi Viduru, tēvs.

Taču Vidura turpināja:

—      Jele atceries, valdniek: kad piedzima šis tavs vecākais dēls, viņš tūdaļ sāka brēkt kā šakālis. Un visi sacīja, ka viņš novedīs savu dzimtu postā un iznīcībā. Un raugi: Durjodhana izskatā dzīvo šakālis tavā pilī. Jel neklausi viņu, izbeidz kauliņu spēlil

—     Nē, nē, tēvs, — Durjodhans izsaucās, — lai spēle turpinās!

Un spēle turpinājās.

—      Ko tu vēl liksi, ak, valdniek? Vai nav jau pienācis laiks tev atzīt savu sakāvi un aiziet ar kaunu? — Šakuni vaicāja.

—     Es lieku savu valsti ar visiem tās iedzīvotājiem un visām bagātībām.

Ikviens, kas vēroja šo spēli, pārstāja elpot un šausmās ieplestām acīm skatījās Judhišthirā. Pilnīgā klusumā nopaukšķēja kauliņi pret dēli.

—     Es vinnēju! — atskanēja uzvaras prieka pilna Šakuni balss.

Durjodhans pietrūkās no savas vietas un sāka lēkāt aiz laimes. Viņš uzlūkoja klātesošos starojošām acīm un lielīgi grozījās uz visām pusēm.

«Brālis paspēlēja visu, kas mums piederēja,» Bhimasens nodomāja, «bet es to atgūšu jau pirmajā kaujā.»

«Nekas, tās vēl nav nekādas briesmas,» Ardžuna nodomāja. «Kamēr esam kopā, mēs no jauna atgūsim savu laimi.»

—      Nu, ko tagad var likt šis nabags? — Durjodhans izsaucās, rādīdams ar pirkstu uz Judhišthiru, kas kļuva bāls kā līķis. — Kāda nu ir viņa bagātība? Visi dzirdējām viņa solījumu neatkāpties no spēles līdz galam. Ko gan viņš liks uz kauliņiem?

Tad atskanēja Judhišthiras vārdi, no kuriem nodrebēja sirds visiem, kas bija sanākuši šajā zālē:

—     Mana bagātība ir mani brāļi. Es lieku jaunāko no viņiem, šo skaistuli Nakulu, kam ir lauvas niknums un jauna bifeļa spēks.

—     Es vinnēju! — Šakuni iekliedzās. — Kopš šīs dienas Nakula būs mūsu vergs. Kas tev vēl pieder?

—     Man ir vēl viens jaunākais brālis — Saha- devs. Viņš tikpat lieliski pārvalda šķēpu kā Nakula un ir apmācīts visos valdnieku likumos. Es lieku viņu.

Paspēlējis otru brāli, Judhišthira nogrima dziļās pārdomās. Pēc karavīru parašām viņš nevarēja atteikties no spēles, kamēr viņam vēl kaut kas piederēja. Drausmais liktenis, kādam viņš nodeva savus tuviniekus, rēgojās viņa acu priekšā kā melns negaisa mākonis, un Judhišthira neredzēja ceļu uz glābiņu.

—     Nu, ko tu lauzi galvu? — Šakuni zobgalīgi jautāja. — Es jau sāku šaubīties, vai tu atdosi visu, ko esi paspēlējis. Azarts taču apmiglo prātu spēlmaņiem, un viņi bieži vien neatbild par saviem vārdiem. Vai jau esi paspēlējis visu, kas tev pieder?

—      Nē, vēl nē, — ar rūgtu pašcieņu atbildēja Judhišthira, kas vienmēr bija uzticīgs patiesībai. — Es tagad lieku vislieliskāko šāvēju Ardžunu. Viņu, kas gluži kā pieredzējis laivinieks mūs vienmēr veiksmīgi izvadījis cauri visām vētrainajām kauju bangām. Nav neviena viņam līdzīga nedz veiklībā, nedz drošsirdībā. Es lieku viņu.

Un tūdaj Sakuni spēlē vinnēja Ardžunu.

—      Es lieku pēdējo, kas man pieder, — Bhima- senu, naidnieku grāvēju. Nav neviena dzīvajo vidū stiprāka par šo ziloni no Bharatas cilts. Tagad man jāliek viņš. Met kauliņus.

—     Es vinnēju, — atskanēja Sakuni balss kapa klusumā. — Ko tu liksi tagadīt?

—     Man nekā vairāk nav. Man nekas vairs nepieder. Tikai es pats piederu sev. Es lieku sevi. Ja tu arī šoreiz laimēsi, es esmu ar mieru darīt visu, kas jādara paspēlētājam.

Sakuni meta kauliņus, un nelaimes loks noslēdzās ap cildeno valdnieku Judhišthiru.

—     O, cik lielu grēku tu uzkrāvi uz savas dvēseles, — Sakuni izsmējīgi sacīja, — tu paspēlēji pats sevi. Un kādēj tu izvēlējies tik zemas krišanas ceļu, ja tev vēl ir īpašums?

—     Man vairs nekā nav. Es nekad neesmu apgānījis savas lūpas ar meliem, tu vari ticēt, ka man nekā vairāk nav.

—      Kā tad tā — nekā nav? Vai tu esi aizmirsis par Draupadi, par šo lepno valdnieka Pančalas meitu, tavu sievu? Jebšu sieva nav vīra īpašums? Varbūt viņa nesīs tev laimi un tu, likdams viņu uz kauliņiem, atvinnēsi sevi un savus brāļus, un visu savu bagātību?

Šausmu vaidiens pārskanēja zāli. Visi gaidīja, ko gan atbildēs Judhišthira, kas vienmēr ievēroja likumu.

—      Labi, — Judhišthira bilda, — es lieku Draupadi. Lieku uz kauliņiem šo sievieti, kuras acis ir līdzīgas rudenīgām lotosa ziedlapām. Viņa ir viscildenākā un viskrietnākā no sievām. Viņa dāvāja man piecus dēlus. Nav nekā krāšņāka par viņu virs zemes. Es lieku Draupadi, lai spēle iet līdz galam.

—     Es vinnēju! — pēdējoreiz izsaucās Šakuni un aizsvieda pie malas kauliņus, kas vairs nebija vajadzīgi.

—     Kāda nelaime! Kādas šausmas! Kāds kauns! — cits caur citu kliedza zālē sanākušie valdnieki.

Padomnieks Vidura aizsedza seju ar rokām un sāka raudāt kā neprātīgs. Vecais sentēvs Bhišma zemu nolieca galvu, it kā šī spēle apkaunojusi arī viņa sirmos matus. Audzinātājs Drona bija gatavs izdurt sev acis, kas bija redzējušas, kā viņa iemīļotie skolnieki, viņa lepnums, viņa Pandavi tika nospēlēti uz kauliņiem kā vergi un paši kļuva vergi.

Vienīgi Durjodhans un viņa draugs Karna skaļi smējās uzvaras priekā, iedami apkārt Pandaviem kā plēsīgi putni.

Tā beidzās šī baigā spēle uz kauliņiem, kas bija izpostījusi Pandavus, vislabākos no Bharatas pēctečiem. Tomēr nedz cildenais Judhišthira, nedz viņa brāļi neizdvesa ne pušplēsta nožēlu vārda par saviem zaudējumiem.

Vien tas, kas ar seklu sirdi Ir pieķēries bagātībai, Aiz bezgala sāpēm saļimst, Kad mantība zudusi tam.

Bet tas, kas ar diženu prātu Spēj cēloņus izprast dzīvē, It mierīgi triecienus saņem, Ko mainīgais liktenis nes.

NOSTĀSTS PAR DRAUPADI PAZEMOŠANU

Durjodhans dega nepacietībā, kā pazemot Draupadi, kas tik ilgi bija viņu niecinājusi.

—     Vest šurpu to lepno Judhišthiras sievul — viņš kliedza. — Lai viņa šeit izslauka grīdu!

Gudrais Vidura nenovaldījās.

—     Ak, tu zemiskais! — viņš izsaucās. — Vai nesaproti, ka ar saviem rupjajiem vārdiem tu pats sapinies kā ar virvēm? Vai neredzi, ka tu krāj uz savas galvas saniknotu tīģeru dusmas?

No šis spēles tu ievāksi augjus līdzīgi bambusam, kas tos rieš tikai pirms savas nāves. Neviens īstens karavīrs nemēģina apvainot uzvarēto pretinieku. Bet tu kā milzu čūska aprij i Pandavu bagātību, taču tā pārplēsīs tev krūtis, kad to vilks ārā. Tava bezgodība ir ceļš uz elli, un pa šo ceļu tu rauj sev līdzi visus Kauravus. Vismaz tagad apstājies un nevairo savus ļaunos darbus.

Taču gudrie padomi nepaliek atmiņā tiem, kas nevēlas tos uzklausīt.

—     Ej tūdaļ, — Durjodhans pavēlēja savam divriču braucējam, — un atgādā šurpu valdnieci Draupadi!

Un raugi, šis braucējs nostājās Draupadi priekšā.

—     Tev tūliņ jānāk man līdzi, tev vajadzēs kalpot valdniekam Durjodhanam. Tu vairs neesi valdniece, jo tavs vīrs paspēlēja tevi uz kauliņiem.

—     Cik dīvainus vārdus es dzirdu! — šī lepnā sieviete izsaucās. — Vai tad valdnieks nevarēja likt neko citu uz kauliņiem?

—     Sākumā viņš paspēlēja visu, kas viņam piederēja, pēc tam visus savus brāļus un pats sevi, bet pašās beigās arī tevi. Tātad nav ko pretoties, nāc tikai man līdzi.

—     Nē, kara ratu braucēj, es neiešu. Ej viens pats. Ej un pavaicā šim spēlmanim, ko viņš paspēlēja vispirms: mani vai sevi?

Kad braucējs uzdeva šādu jautājumu Judhišthiram, šis valdnieks, kam sirds bija noskumusi, neatbildēja neko.

Toties Durjodhans, ar skubu izgāzdams visujļ savu zemiskumu, uzbrēca:

—     Lai valdnieka Pančalas meita ierodas šeit un pati to pajautā savam vīram. Bet mēs paklausīsimies, kādā veidā un par ko viņa sarunāsies ar vīru.

Savas jaunības dēj nesaprātīgais Karna pie šiem vārdiem sāka aizrautīgi smieties.

—     Jā, jā, ej ašāk un ved to daiļavu šurp! — viņš uzsauca.

Kaujas ratu braucējs atkal aizgāja pie Draupadi un sacīja, ka viņu gaida valdnieku sapulcē.

—     Mani gaida nevis valdnieki, bet gan mans liktenis, — ar drūmu padevību ierunājās šī sieviete, kas bija visas pasaules krāšņums. — Un tomēr es lūdzu tevi, aizej uz turieni vēlreiz bez manis un saki, ka es gribu zināt, vai Kauravi izturēsies pret mani ar cieņu.

—     Tad re, ko viņa grib zināt, — Durjodhans smējās un pievērsās vienam no saviem brāļiem: — Es lūdzu tevi, Duššasan, atvelc šurp to mūsu verdzeni kauču aiz matiem.

Ieraudzījusi savā priekšā Duššasanu, kas bez jebkādas kautrības pavēlēja viņai sekot viņam, bēdu pārņemtā Draupadi, skaļi raudādama, skrēja prom no valdnieču dižistabām. Bezgodīgais Duš- šasans panāca viņu un nogrāba aiz matiem. Viņš aptina ap roku brīnišķos matus, no kuriem dvesmoja dārgas smaržas, un kā verdzeni vilka sev līdzi šo viscienījamāko no visas pasaules sievietēm.

Nokļuvusi daudzo valdnieku sapulces priekšā saplēstā apģērbā, Draupadi nikni sacīja:

—     Laikam gan jūs, Kauravi, esat pārliecināti, ka neviens jūs nevarēs sodīt, ja tik ļoti pazemojat mani. Neplūciet manus matus un neplēsiet

manu apģērbu — Pandavi taču nekad to nepiedos, un nekas jūs neglābs no bojā ejas. Viņi jūs sodīs, pat ja jūs noslēgtu savienību ar dieviem!

Ļaunsirdīgā Durjodhana rupjie smiekli bija viņai atbilde. Par Draupadi sāka smieties ari Karna kas allaž atbalstīja savu draugu. Un Duššasans sāka raut nost drēbes valdniecei, kas staroja savā. diženumā pat šādu pazemojumu nestundā. Tad nu Draupadi, bezgalīga kauna plosīta, domās sauca sev palīgā tālīno, brīnumainām īpašībām apvel tīto Krišnu.

«Nelaimīgie Pandavi, karavīru goda likumu saistīti, nevar nedz ar vārdiem, nedz ar darbiem palīdzēt man. Bet tu, kas tik daudzu dēmonu dzīvības dzēs, tu, kas ļaunumu no zemes projām mēz, kāpēc tu nepalīdzi man tik grūtā brīdī?»

Un tūdaļ ar visvarenā Krišnas burvības spēku ap Draupadi augumu apvijās jauni tērpi, kas bija bagātīgi izgreznoti un smaržaini. Un, jo ātrāk Duššasans tos plēsa nost, jo ātrāk tie atkal un atkal radās no jauna, maigi apņemdami apkaunotās Draupadi stāvu.

Šai brīdī visā savā varenajā augumā izslējās Bhimasens, šis lauva ar platajiem pleciem. Dobjā, pērkonā dirtidieniem līdzīgā balsī viņš deva briesmīgu zvērestu:

— Uzklausiet manus vārdus, visi pasaules karavīri. Šādus vārdus neviens vēl nav sacījis līdz šim un nesacīs arī nākamajos mūžos. Lai pēc nāves mana dvēsele negūst svētlaimi, lai tā nekad nenokļūst manu senču dvēseļu mitekļos, ja es atklātā kaujā nepārplēsīšu uz pusēm šī ļaundara krūtis un neatdzeršos viņa karstās asinis!

Visiem drebuļi skrēja pār kauliem, dzirdot še zvērestu. Tad Draupadi griezās pie vecā Bhiš- mas, pie Viduras un valdniekiem, kas bija redzējuši visu šeit notikušo, un vaicāja:

—     Jūs, valdoņi gudrajie, daudzu tikumu apmirdzētie, jel sakiet, vai mans vīrs varēja uz kauliņiem paspēlēt mani, kad viņš jau bija paspēlējis sevi? Viņš taču tad jau bija kļuvis vergs un tāpēc nevarēja paspēlēt valdnieci, viņam vairs nevajadzēja ievērot karavīru svētos solījumus. Es nevaru uzskatīt sevi par paspēlētu. Esmu brīva un vienmēr būšu brīvā.

—     Nē, tu esi verdzene, verdzene! — Durjodhans iebrēcās.

Un visi viņa draugi sauca līdzi:

—     Verdzene tu esi, verdzene!

—     Un tagad vienmēr būsi verdzene, ja tā labpatiks manam dižajam draugam, — piebalsoja Karna.

Tad piecēlās gaišais, apbrīnojami skaistais Ardžuna un izsaucās:

—       Bet es zvēru, ka no manām bultām neizbēgs šis Karna, kas neprot sev izvēlēties draugus un tik viegli nododas ļaunumam. Viņš domā, ka viņam, piedzimušam bruņās, nav ne no viena jābaidās. Taču arī Karna un visi Durjodhana draugi, kas izsmēja šo nevainojamo sievieti, kritīs manu bultu cauršauti. Himalaju kalni var pārvietoties, saule var zaudēt savu karstumu un mē- •ness savu dzestrumu, bet nezūdams paliks mana zvēresta spēks.

Pēc tam Sahadevs zvērēja nogalināt viltīgi gudro Sakuni, bet Nakula — atriebties visiem brāļiem Kauraviem.

Šai brīdī pagalmā iekaucās šakālis, pēc tam sāka brēkt ēzeļi, un vispēdīgi atskanēja draudīgi nakts putnu ķērcieni.

Vidura un Bhišma griezās pie valdnieka Dhri- taraštras, sacīdami:

—     Tās ir ļaunas zīmes, kas vēstī nelaimi. Visus jūs piemeklēs dievu sodība. Nav tāda likuma, kas ļautu šo valdnieci uzskatīt par verdzeni. Smagi apgrēkojas tavs vecākais dēls, ņirgādamies par viņu.

Izbijies Dhritaraštra uzklausīja padomnieku vārdus un tad uzrunāja Draupadi:

—     Ak, valdniece, šis mans dēls izturējās necienīgi pret tevi. Tas nekad vairs nenotiks, tici man. Lai izpirktu viņa vainu pret tevi, esmu ai mieru izpildīt jebkuru tavu lūgumu.

—     Es lūdzu, dižais valdniek, atdot brīvību manam vīram. Nav un nevar būt man citu lūgumu pie tevis, ak, laimes nesēj.

—      Tavs vīrs ir brīvs. Lūdz vēl kaut ko, tā būs man laime.

—      Tad es lūdzu dāvāt brīvību visiem Pandaviem. Vienīgi to, cits nekas man nav vajadzīgs.

—     Esmu ar mieru, — Dhritaraštra laipni sacīja. — Visi tavi vīrabrāļi arīdzan atgūst brīvību. Es atdodu jums jūsu zemi un visas bagātības.

—      Brāli, vai tu dzirdi mūsu vecā tēva bezprātīgās runas? — Duššasans izsaucās, pievērsdamies Durjodhanam. — Viņš palaida vējā visu, ko mēs bijām ieguvuši ar šo karavīru spēli. Ko nu lai darām?

—     Jā, Pandavi tūdaļ savāks lielu karaspēku un uzbruks mums. Mēs visi dzirdējām viņu zvērestus. Viņi mums nepiedos, ka mēs apvainojām Draupadi.

—     Es nule izsaukšu Judhišthiru uz jaunu spēli, — Šakuni iejaucās sarunā. — Es izglābšu jūs.

Un atkal uz spēli uzaicinātais Judhišthira nevarēja atteikties aiz cieņas pret parašām. Tikai vienu reizi pretinieki meta kauliņus, un taisnīguma valdnieks atkal paspēlēja, bezgodīgā Šakuni apmānīts.

—     Es spēlēju Durjodhana vārdā. Lai tagadīt viņš teic, kāds vinnests viņam šoreiz patiktos, — Šakuni skubināja.

Un Durjodhans atbildēja:

—     Kauliņu spēlē zaudējušajam valdniekam kopā ar saviem brājiem būs doties izraidījumā uz divpadsmit gadiem. Šos divpadsmit gadus viņiem visiem būs nodzīvot dziļā mežā, tālu no mūsu valsts. Un vēl vienu gadu, trīspadsmito, lai viņi nodzīvo kaut kur nepazīti. Ja gadījumā kaut vienu no viņiem kāds cilvēks pazīs, tad viņiem no jauna būs aiziet mežā uz divpadsmit gadiem. Tāds ir mans lēmums, ak, jūs tīģeri laužu vidū, un es to negrozīšu. Spēle taču notika labprātīgi un visiem redzot. Un valdnieks Judhišthira atkal paspēlēja.

Visi no sirds noskuma, dzirdēdami šos vārdus. Visi noģida, ka Durjodhans un Šakuni, kam ne- ' bija nekādas tikumības un pašcieņas, no jauna bija ievilinājuši cēlsirdīgos Pandavus savu viltīgo izdarību tīklos. Visi saprata, ka tagad vairs nekas nespētu glābt šos varoņus no izraidījuma, un drūmi nokāra galvas, tādā kārtā atvadīdamies uz daudziem gadiem no šiem' slavas vainagotajiem Bharatas pēctečiem.

NOSTĀSTS PAR AIZIEŠANU IZRAIDIJUMA

Tais dienās, kad nelaimes vētra plosījās pār Pandaviem, viņu uzticamais draugs Krišna bija aizņemts karā. Ļoti liels naidnieku karaspēks postīja viņa zemi un ielenca galvaspilsētu, kamēr viņš pavadīja saVas dienas Indraprasthā pēc Ar- džunas kāzām. Atgriezies savā valstī, viņš raidīja kaujā visu savu armiju un nevarēja pamest kaujas lauku, iekams nebija iznīcinājis visus ienaidnieka karavadoņus un izklīdinājis visus bliltu šāvējus un kara ratu braucējus.

Uzzinājis par nelaimi, kas piemeklējusi viņa draugus, Krišna nekavēdamies atkal steidzās uz Indraprasthu. Taču viss, kam bija jānotiek, jau bija noticis, un tur vairs nebija iespējams kaut ko grozīt. Pandavi posās aiziešanai izraidījumā, un Ardžuna sacīja savam draugam:

—     Ak, Krišna, mans brāli, tikai vienu es lūdzu tev — ņem līdzi sev Subhadru, manu bezgala dārgo sievu. Viņa ir tava māsa, tad nu saudzi viņu kā savu un manu dzīvību. Sniedz viņai nelaimē palīdzīgu roku un izkliedē viņas bēdas un mokas. Sargā viņu, kas ir tik maiga kā lotosa zieda putekšņlapiņa, līdz mana izraidījuma beigām.

Un Krišna svēti apsolīja Ardžunam izpildīt viņa lūgumu.

Padomnieks Vidura arī ieradās Indraprasthā, lai pavadītu Pandavus drūmajā ceļā, Ar asarām acīs viņš uzrunāja Judhišthiru:

—      Neuztraucies par savas cienījamās mātes likteni. Tā, kas devusi dzīvību tik drošsirdīgiem varoņiem, allaž būs draugu vidū. Viņa apmetīsies manās mājās, sieviešu dižistabās, un visi izturēsies pret viņu ar visaugstāko uzmanību un gādību. Bet jums, kas esat neuzvarami kaujās un uzvarēti ar viltu, sveikiem un veseliem jāatgriežas mājās, kad būs apritējis bezgoža noteiktais laiks. Mēs visi, valdnieki un padomnieki, bramini un karavīri, un pārējie ļaudis, gaidīsim jūs.

—     Vai manu, neejat projām, nēl — valdniece Kunti sāka raudāt. — Kādēļ gan dievi ir tik nežēlīgi pret jums, kas allaž esat uzticīgi taisnībai un labestībai? Ja es būtu zinājusi, ka mūs gaida tāda nelaime, es būtu paslēpusi jūs, kad vēl bijāt maziņi, un uzaudzinājusi tālu no valdnieka Dhri- taraštras pils. Viņš ir akls ne tikai ar acīm, viņš ir akls savā dvēselē, ja neredz, cik nelikumīgi rīkojas viņa dēli. Kaut labāk arī es būtu kļuvusi akla, lai nebūtu jāredz, ka nule šie diženie varoņi aiziet no savas galvaspilsētas, ģērbušies ubagu

skrandās. Vai manu dieniņ, jel neatņemiet man manus bērnus! Vai dieniņ, jel neatņemiet vismaz visus uzreiz! Kaut pašu jaunāko atstājiet man par remdinājumu. Lai jau iet prom vecākie, kurus saista karavīra goda pienākums, bet tu, Saha- dev, apžēlojies par mani. Ak vai, paliec vismaz tuj nepamet mani!

Tik izmisīgi lūdzās valdniece Kunti, plēsdama savu apģērbu un slaucīdama asaras vaļā izlaistajos matos. Tomēr visi dēli pēc kārtas noliecās viņas priekšā ar atvadu sveicienu un lēnām cits pēc cita gāja prom no pils pa ielām, kur stāvēja raudošu ļaužu bari. Kopā ar izraidītajiem aizgāja arī Draupadi, visuzticamākā no sievām. Šī sieviete, kas vienmēr bija bijusi savu tērpu rota, tagad gāja vientuļnieces apģērbā, izlaidusi matus pār pleciem.

Tā, lūk, visu pilsētnieku sērīgu nopūtu un rūgtu vaimanu pavadīti, Pandavi kopā ar Draupadi izgāja pa pilsētas vārtiem un devās pa putekļainu ceļu uz tālīnu mežu.

Kad Vidura atgriezās Kauravu galvaspilsētā, aklais valdnieks atsauca viņu pie sevis, lai izprašņātu par šo gadījumu.

—     Es gribu dzirdēt no tevis visu, — viņš sacīja savam padomniekam. — Pastāsti man par katru no Pandaviem, neslēpjot neko. Kā viņi pameta savu pilsētu?

—     Tūliņ tu uzzināsi, ko es redzēju, — Vidura atbildēja. — Judhišthira gāja, aizsedzis seju ar sava apģērba stērbgli. Tas nozīmē, ak, valdniek, ka viņš arī šobrīd izturas pret taviem dēliem ar laipnību un mīlestību. Viņš baidījās, ka viņa skatienā varētu neviļus iedegties naids un ka šis ugunīgais skatiens varētu krist uz kādu no taviem tuviniekiem. Tāpēc viņš gāja aizsegtām acīm. Bhimasens sekoja viņam pa pēdām, raudzīdamies uz savām varen stiprajām rokām. Un tas nozīmē, ka viņš domāja par to laiku, kad ar šīm rokām viņš sakaus savus naidniekus. Ardžuna soļoja, ar kājām saceldams putekļus un ar skatieniem vērodams, kā tie izkūp uz visām pusēm. Tas nozīmē, ak, valdniek, ka viņš redzēja savu acu priekšā nākamās kaujas lauku un tūkstošiem putekļu vietā viņam atainojās tūkstošiem bultu, kuras viņš raidīs uz saviem ienaidniekiem. Kā pēdējie gāja Nakula un Sahadevs. Viņi savu augumu bija apbārstījuši ar biezu pelnu kārtu, tādējādi izteikdami visdziļākās sēras. Un tas nozīmē, ak, pavēlniek, ka smagi skums to karavīru sievas, kurus šie varoņi sakapās šķēpiem, kad būs pienācis nenovēršamais cīņu laiks.

Dzirdēdams šo stāstījumu, Dhritaraštra zemu nolieca galvu. Bet Bhišma, visvecākais no Bharatas pēctečiem, viņam sacīja:

— Briesmīgu darbu ir pastrādājis tāvs vecākais dēls. Pēc trīspadsmit gadiem tiks izdeldēta no zemes virsas tava dzimta, ak, valdniek. Tāpēc neviens no jums vairs nedrīkst rīkoties pret taisnīgumu. Visiem būs dzīvot saskaņā ar patiesību, lai nevairotu savus grēkus visuspēcīgā nāves dieva vaiga priekšā. Tu esi mans mazmazmazdēls, tavā pilī es mitinos un baudu pienācīgo cieņu. Tev es palīdzēšu, kad pienāks baigā stunda, taču teju pat brīdinu vēlreiz — lai tavi dēli vairs nedara nekādas nelikumības.

Pēc tam pienāca audzinātājs Drona un arī teica:

—      Daudz gadu tu man esi devis ēdienu un dzērienu. Es neesmu pazinis rūpes, dzīvodams tavā pilī, un to es neaizmirsīšu. Es arī cīnīšos tavā pusē, kaut gan mana sirds zina, ka taisnība ir Pandaviem. . v.

Vecā valdniekā dvēsele kļuva tramīga, un viņš sevī apņēmās uzmanīgi vērot visu sava vecākā dēla rīcību, lai aizkavētu viņu no jaunām ļaunām izdarībām. '

* * *

Pēc kāda laika Durjodhans saaicināja savus draugus un bažīgi sacīja viņiem:

—      Es nemitīgi domāju par to, kas notiks ar mums, ja Pandavi pārkāps savu solījumu un atgriezīsies no izraidījuma. Vai arī, ja mans tēvs pēkšņi atsauks viņus atpakaļ, paklausīdams žēluma balsij. Viņi mūs nesaudzēs, tāpēc ka nekad nav matījuši saudzību no mūsu puses. Ko nu darīt?

Šakuni atbildēja:

—     Ak, zemes valdniek, no kā tu baiļojies? Pandavi allaž paliks uzticīgi godam. Bet, ja tavs tēvs atbrīvotu viņus no dotā vārda un viņi atgrieztos, tad tas mums būtu jo labāk. Mēs katru brīdi novērotu Pandavus un neļautu viņiem meklēt sabiedrotos. Taču tu dzīvo vien mierīgi un gaidi, ko tev nesīs nākamība.

Duššasans piebilda:

—     Jā, Šakuni sacīja patiesīgus vārdus. O, cik viņš ir gudrs! Mums abiem, mans brāli, pastāvīgi jāuzklausa viņa padomi.

— Nē! — dedzīgi izsaucās Karna. — Neba tā jādzīvo, un nav ko gaidīt. Esmu solījis draudzību Durjodhanam, es sargāšu savu draugu kā acuraugu un kalpošu viņam līdz pēdējam elpas vilcienam. Un man šķiet, ka neauglīgas gaidīšanas vietā mums jākāpj kara ratos un jādrāžas uz mežu, kur ir apmetušies Pandavi. Mums jāatrod viņi un jānogalina itin visi, kamēr viņi nav no jauna kļuvuši spēcīgi.

Taču šie negantnieki vēl nebija paspējuši ieskrieties ar saviem zirgiem tālajā ceļā, kad viņus jau apstādināja valdnieka Dhritaraštras vēstneši un lika viņiem griezties atpakaļ.

Tā nu pirmo reizi aklais valdnieks rīkojās pēc savas gribas un neļāva savam nekrietnajam dēlam izdarīt jaunu nelietību. Cik daudz svētīgāka būtu bijusi viņa pavēle pārtraukt drausmo kauliņu spēli! Cik tālu viņš būtu varējis bez asins izliešanas aizvadīt visu savu dzimtu nākotnē! Taču šis necilais Bharatas pēctecis nebija paklausījis saprāta balsij, nebija ievērojis savu gudro padomnieku ieteikumus. Tagad viņam atlika tikai skaitīt savā sirdī gadus, kurus Pandavi pavadīs izraidījumā, un gaidīt atmaksas stundu.

NOSTĀSTS PAR DZĪVES SAKUMU MEŽĀ

Kad diženie Pandavi bija nonākuši mežā, Judhišthira pazemīgi griezās pie Saules, izlūgdamies viņas palīdzību. Redzēdams visapkārt necaurejamus brikšņus, dzirdēdams indīgo čūsku šņākšanu un zvēru rēkoņu, zinādams, ka biezoknī slēpjas cilvēkēdāji rakšasi, šis gudrais valdnieks kvēliem vārdiem uzrunāja visas dzīvās radības māti, izlūgdamies viņas aizsardzību.

Saskaņā ar parašām viņš iebrida tekošā ūdenī un, pacēlis pret Sauli ziedus uz savām atvērtajām plaukstām, izteica viņai savu lūgumu:

— Ak, Saule, tu visuma redzīgā acs, tu visas esības sākums, cilvēku un dievu valdniece! Ak, tumsības nīdētāja, gaismas pavēlniece un dzīvības devēja! Tu esi stiprāka par visstiprākajiem, spožāka par visspožākajiem. Tu izklīdini miglas vālus, tu izdzer upes un jūras tālas, tu uzvari negaisa mākoņus un liec tiem nolīt zemē ar lietus

gāzmām. Tu ēdini un dzirdini visus dzīvajos uz pasaules, tik bezgalīga ir tava žēlsirdība. Jel palīdzi mums, kas pazemīgi lokām ceļus tavā priekšā, jel sniedz mums savu atbalstu.

Un Saule, šī mūžīgā dienu radītāja, nonāca no debesīm un nostājās Judhišthiras priekšā.

— Tu mani cildināji ar vārdiem, kas ir uzslavas cienīgi, un te nu es esmu tavā priekšā, — viņa sacīja valdniekam, kas stāvēja ar kopā saliktām plaukstām. — Tu dabūsi to, ko tīko. Ņem šo vara trauku un atdod to savai cildenajai sievai. Pēc viņas vēlēšanās tas piepildīsies ar ēdienu, un šis ēdiens neizbeigsies, kamēr nebūs paēduši visi izsalkušie, kas pie tā steigsies.

Izteikusi šos vārdus, Saule, tūkstoš staros mirdzēdama, atkal atspīdēja pie debesīm. Bet Judhišthira, izkāpis no strauta, aiznesa brīnumtrauku savai Draupadi, un tas tūdaļ piepildījās ar ēdienu. Kārtīgi ieturējuši maltīti, visi Pandavi vēlreiz slavināja Sauli un možā garā devās dziļāk meža biezoknī.

Viņi gāja tālāk un tālāk, lauzdamies caur bam- busniedru brikšņiem un liānu stiegrājiem, brizdami pāri čūsku pilniem purviem un pārpeldēdami upes, kur mudžēja tūkstošiem krokodilu.

Nonākuši kādā saulainā klajumā pie straujas upes ar dzidriem ūdeņiem, Pandavi tur apmetās un sāka mierīgi pavadīt savas dienas.

To, ka mežā dzīvo diženākie pasaules varoņi, drīz uzzināja visa radība, kas mitinājās biezoknī. Čūska šo vēsti padeva tālāk citai čūskai, briedis — briedim, putns — putnam. Un raugi, pēc laiciņa tā aizsniedza rakšasus, kas jau sen tīkoja atriebties Pandaviem par to, ka Bhimasens bija nogalinājis pašu stiprāko no viņiem. Zibinādams ar savām ugunīgajām acīm, ar rūkoņu drebinādams zemi un vēcinādams milzīgās rokas, kāds no ralcšasiem naktī ieradās pie šo slaveno varoņu mitekļa. Kad viņi visi iznāca ārā un brīnīdamies raudzījās uz rakšasu, tas pēkšņi pārvērtās par kalnu, pēc tam — par strautu, bet pēc tam ik pēc brītiņa mainīja savu izskatu, lai iebaidītu svešiniekus.

Bhimasens, kam bija tūkstoš ziloņu spēks, ciešāk savilka savu gurnu jostu un, berzēdams plaukstas, gāja tieši uz rakšasu.

— Nenāc klāt, — nezvērs ierēcās, — labāk nenāc ne tuvu. Es saplosīšu tevi gabalu gabalos tavu pārdrošo brāļu acu priekšā.

Dzirdēdams šādus vārdus, Bhimasens visustip- rais izrāva no zemes koku un tūdaļ sāka cīņu, sizdams ar to rakšasam pa galvu. Tad saniknotais rakšass ar burvja varu aizdedzināja citu koku un svieda to varonim virsū, bet Bhimasens ar kājas spērienu ietrieca degošo stumbru tieši rakšasam krūtīs. Pēc tam abi pretinieki sāka apmētāt viens otru ar kokiem, nopostīdami vai pusmeža. Beidzot Bhimasens sagrāba savās rokās milzīgo rakšasu un žņaudza to ar tik briesmīgu spēku, ka nezvērs izlaida garu un nogāzās gar zemi.

Vēsts par šo uzvaru aplidoja visu mežu kā vēja dzīts padebesis. Un visa dzīvā radība sāka slavināt varoni, bet pārējie rakšasi aizvācās tālāk prom no Pandavu takām, lai nepieredzētu tādas pašas briesmas.

Kad bija nodzīvoti trīspadsmit mēneši mežā, Bhimasens sajuta dziļas skumjas. Dienas, kas aizritēja bez karavīra varoņdarbiem, viņam šķita nevajadzīgi zaudētas. Viņš piegāja pie Judhišthi- ras un uzrunāja brāli nepacietības pilniem vārdiem:

—      Ak, visupārākais no Bharatas cilts, saki man, ko mēs visi iegūstam, dzīvodami te mežā un ievērodami visus taisnības un godprātības solījumus? Taču nevis ar taisnību un godprātību mums atņēma valsti mūsu ienaidnieki. Tu biji saistījis sevi ar goda vārdu, tāpēc viņi atņēma mums valsti tikpat viegli, kā dažkārt atņem augļus bezrocim vai aizdzen lopus bezkājim. Šis patvērums mežā der vārgiem ļautiņiem, bet nevis mums. Vienīgi gļēvuļi labprāt izvairās no briesmām, bet man šāda dzīve ir rūgtāka par nāvi. Mūsu nīkuļošana ar bezspēcīgi nolaistām rokām mūs tikai apkauno. Kāds labums, ka mēs saglabājam šādu taisnīgumu? Pats svarīgākais taisnīgums, o, tu visudāsnākais, taču būtu — vadīt savu zemi pretī uzplaukumam. Bet mums tagad nav savas zemes. Mums jāiet projām no šejienes un tā jāatgūst ar varu.

Diženais Judhišthira atbildēja viņam:

—      Es nevaru aizliegt tev šaustīt manas krūtis ar vārdiem, kas līdzinās bultām. Bet atceries vienmēr: kamēr pasaule ir pastāvējusi un kamēr vien tā pastāvēs, karavīra vārds nav pārkāpjams. Valdnieku sapulcē es sacīju, ka jebkurš zaudējums tiks samaksāts, un tāpēc nedrīkst būt pat domas par to, ka varētu lauzt vārdu. Tādu kaunu no mums nenomazgātu pat gadu simteņi. Mūsu dzīve šeit arī man sūrst sirdī kā inde, tomēr es gaidīšu apritam noteikto laiku, tāpat kā sējējs gaida ražu. Neviens no mums nedrīkst iet negoda ceļu.

—      Kauja nevar būt negoda ce]š! — izsaucās Bhimasens. — Negods ir tad, ja palaižam garām iespēju nogalināt savu ienaidnieku. Pat arī tad, ja mēs pēc viņa bojā ejas nokļūtu ellē, elle mums liktos kā paradīze. Paskaties uz Ardžunu, arī viņš nīkuļo kā lauva slazdos. Un viņa brīnišķais šau- jamloks, kura stiegru viņš prot uzvilkt gan ar labo, gan ar kreiso roku, guļ nomests būdā kā nokaltusi liāna.

—     Reizēm nākas arī piedot saviem ienaidniekiem, — tā saka gudrajie, — domīgi atbildēja Judhišthira.

—      Piedot?! — Bhimasens izsaucās. — Tu no karavīra esi pārvērties par braminu. Kur novedīs tava labsirdība un visupiedošana? Pie mūsu bojā ejas un pie valsts bojā ejas. Bez tam, kā mēs nodzīvosim nepazīti? Kurš gan var nepazīt tevi, visas zemes slavenību, vai mani, kas esmu kalnam līdzīgs? Ardžuna arīdzan redzams jau iztālēm kā ziedošs koks tuksnesī pie akas. Un pat mūsu jaunākie brāļi, atgādinādami divus jaunus lauvas, nepaliks nepazīstami savas stājas dēļ. Ko gan mēs gaidām? Vai to, ka mūs vēlreiz izraidīs uz divpadsmit gadiem? Raug' še, labāk uzskatīsim ik mēnesi par gadu. Tad jau visi trīspadsmit gadi ir pagājuši, un mums jāgatavojas kaujai. Nav karavīram lielākas taisnības par cīņas taisnību.

—      Ak, visustiprais, tava runa ir patiesa. Taču atceries arī citus gudrajo vārdus: kas grib uzvarēt, paļaudamies vienīgi uz savu drosmi, bieži piedzīvo sakāvi. Panākumus gūst tikai tā kauja, kas ir labi sagatavota un notiek pēc saprātīgiem apsvērumiem. Padomā pats, cik spēcīgs pašreiz ir Durjodhans. Ar mūsu zeltu viņš apdāvinājis visus savus karavīrus, pievācis sev mūsu ieročus un kaujām apmācītos ziloņus. Bez tam visus valdniekus, kuri ar nelikumībām turējušies tronī un kurus es biju pakļāvis savai varai, viņš bagātīgi apbēris dāvanām un pārvilinājis savā pusē. Viņi visi kaujā atdotu dzīvību par Durjodhanu. Viņu pusē karotu arīdzan Karna, visspēcīgākais divričnieku cīņā, un mūsu audzinātājs Drona, kas ēd Kauravu maizi un tālab nenodotu viņus, tāpat ari daudzi citi neuzvarami karavīri. Tāpēc es tev saku: par agru mums domāt par kauju. Kad būs pagājis izraidījuma laiks, mēs, saglabājuši godu, savāksim varenu karaspēku un panāksim uzvaru. Nomierini savuv sirdi un atceries šos vārdus:

Pat meža zilonis niknais, Kam spēks ir negaisam līdzīgs, Viens nespēj izlauzt sev ceļu Caur mājas ziloņu baru.

Pat akmeņkaļi jo ilgi Un cītīgi akmeņus slīpē, Līdz uzplaukst pilsēta dailē Kā lotoss zem debesīm zilām.

Nekas nav paveicams steigā, Nekas jo drīz nenāk rokās, — Gan darba, gan domu augļi Briest tikai raženās pūlēs.

nostāsts par brinumieroča ieguvi

Dzīvodami mežā, Pandavi pavadīja laiku medībās un pārrunās. Bieži viņi apmeklēja arī vientuļniekus, kas bija no pilsētām un ciemiem pārcēlušies meža klusumā, lai vadītu mierīgu dzīvi tālu no visām zemes rūpēm. Šie sirmgalvji ilgus gadus bija gremdējušies apcerēs, un daudziem no viņiem bija sakrājušās dziļas zināšanas. Viņi savās domās izprata cilvēku visslepenākās jūtas, pazina senu pagātni un varēja pat ielūkoties nākotnē. No šiem vientuļajiem vīriem Pandavi dzirdēja daudz nostāstu par vareniem dievu un nemirstīgo varoņu darbiem. Šie gudrajie pastāstīja Judhišthiram arī to, ka dievi, kas dzīvo nepieejamos Himalaju kalngalos, glabājot kādu burvju ieroci, kurš vienmēr atnesot uzvaru.

Uzzinājis to, Judhišthira nolēma, ka jādabū rokā šis ierocis. Bet kurš brālis lai dodas tik tālā, briesmu pilnā ceļā? Ja ietu viņš pats, brāļi varētu padoties pēkšņiem nepacietības uzplūdiem, atgriezties Indraprasthā un nokļūt naidnieku nagos. Ja ietu Bhimasens, viņi visi uz ilgāku laiku paliktu bez sava galvenā aizstāvja,, kura nepārvaramais spēks tikpat kā mūra siena • pasargāja viņus no . rakšasu un citu nezvēru uzbrukumiem. Jaunākie brāļi bija drošsirdīgi un dedzīgi, taču ar nepietiekamu pieredzi. Atlika vienīgi Ardžuna, šis lieliskais šāvējs, drosmīgais cīnītājs. «Viņam jāiet,» Judhišthira nolēma un uzrunāja Ardžunu:

— Uzklausi uzmanīgi manus vārdus, mans krietnais brāli. Tev jāpamet mūs un jādodas uz Himalajiem, kuru virsotnes ir slēpušās mākoņos un nepieejamas mirstīgo skatieniem. Tur visaugstākajā kalngalā mitinās dievi. Vienam no tiem — varenajam Indrām, kara dievam un dievu valdniekam, tukstošacim Indrām, kas redz visu, bet pats paliek neredzams, — pieder tik brīnumains ierocis, kas pazīst tikai uzvaras. Indra ir labvēlīgs pret tevi. Kādreiz viņš tev jau dāvināja šau- jamloku, kas darināts no varavīksnes, un bultu maku, kurā nekad nepietrūkst bultu. Atrodi ceļu pie šī nemirstīgā un palūdz viņam ieroci. Tas glābs mūs nākamajā kaujā. Taču tev jāapsolās man, ka tu vienmēr atcerēsies mūs un saglabāsi sevi. Neatkāpies draudu priekšā, bet arī nesāc cīņu pašas cīņas dēļ. Esi uzmanīgs satiksmē ar ļaudīm un nevienam no viņiem neļauj aizkavēt tevi uz ilgāku laiku. Centies drīzāk sasniegt mērķi un atgriezties.

Par cieņas zīmi apiedams apkārt savējiem no kreisās puses uz labo, Ardžuna atvadījās no brāļiem, zemu paklanījās Draupadi priekšā un tūdaļ

devās ceļā. Darīdams visu tā, kā bija piekodinājis Judhišthira, viņš gāja dienu un nakti, nepazīdams nogurumu, un, pārvarējis tūkstoš tūkstošiem šķēršļu, sasniedza Himalajus. Sakopojis visu savu veiklību un spēku, šis varonis ar dažiem lēcieniem nokļuva augstu kalnos un pēkšņi ieraudzīja vientuļu vīru zem kupla koka.

—      Kas tu tāds, jaunekli bruņu tērpā? — sirmgalvis viņam vaicāja. — Kādēļ nāc ar šaujam- loku un šķēpu? Šeit neviens nelieto ieročus, jo šī ir vientuļnieku mājvieta. Šeit nav nedz strīdu, nedz briesmu. Met prom savu loku un bultas.

—     Nē, cienījamais, es nevaru to darīt, — zemu paklanīdamies, Ardžuna atbildēja.

—     Ak, karotāj, atsakies no ieročiem: kad es tev saku, tie ir lieki šai klusajā vietā, — vientuļnieks atkārtoja.

—      Nē, nekad! — Ardžuna izsaucās. — Karavīrs nedrīkst šķirties no ieročiem. Es varu atdot dzīvību, bet nevis loku un šķēpu.

Te pēkšņi vientuļnieka izskats pārmainījās. No nevarīga veča viņš pārvērtās par vareno dievu Indru ar tūkstoš acīm. Pērkondimdošā balsī viņš smaidīdams sacīja Ardžunam:

—     Esmu apmierināts ar tevi, tu esi īsts karavīrs. Atļauju tev lūgt no manis jebkuru dāvanu. Es izpildīšu jebkuru tavu vēlēšanos.

—     Es lūdzu tevi, dod man dievu brīnumieroci. Tā ir mana vienīgā vēlēšanās.

—     Nē, nē, tikai neprasi to. Bet varbūt tu gribētu kļūt nemirstīgs un palikt uz visiem laikiem dievu miteklī? Jeb vai iegūt mūžīgu laimi un neskaitāmas bagātības?

—      Nē, nē. Neko citu nelūdzu, nekā cita nevēlos kā vienīgi dievu ieroci.

—      Nu, tad zini, ka tev būs jāsastopas ar visspēcīgāko no dieviem — ar visvareno Šivu, kam ir trīs acis. Iegaumē, ka ar trešās acs uguni viņš spēj pārvērst pelnos gan cilvēkus, gan dievus, tāpēc bīsties aizdot viņam dusmas. Paliec sveiks.

Ar šiem vārdiem kara dievs nozuda. Ardžuna gāja meklēt vareno Šivu. Ilgi viņš nevarēja atrast ceju pie šī dieva un klīda pa dīvainu mežu, kur visiem kokiem lapu vietā bija ziedi, ezeros auga sārti un zili lotosi, bet pa zāli staigāja pāvi ar izplestām astēm, kas atgādināja varavīksnes. Viss gaiss skanēja no putnu dziesmām un kalnu strautu čalām.

Piepeši Ardžuna izdzirdēja soļu dimdus, no kuriem drebēja kalni, un no biezokņa viņam tieši pretī izskrēja milzīgs meža kuilis draudīgi atiez- tiem ilkņiem. Ardžuna kļuva priecīgs par negaidītām medībām un, pacēlis loku, vienā mirklī sašāva kuili ar bultu, kas tam ietriecās krūtīs, kā zibens ietriecas klintīs. Taču tajā pašā brīdī šī zvēra sirdī ieurbās vēl kāda bulta un gar kokiem iznāca mednieks vairāku bezgala skaistu sieviešu pavadībā. Mednieka seja staroja zeltainā mirdzā, un viņš bija tik daiļš, ka visa zeme uzziedēja, viņam parādoties.

—      Kas tu tāds, kam vaigs tik zeltaini 1ās? — Ardžuna pārsteigts vaicāja viņam. — Kāpēc tu klaiņo šeit, pa dziļu mežu, ar šīm dievišķajām daiļavām? Ja tu esi mednieks, tad tev jāzina medību noteikumi, bet tu tos nezini. Kādēļ tu šāvi uz manu medījumu?

—     Tas ir mans medījums, — zeltvaidzis atcirta. — Mēs, kalnieši, esam šī brīnumainā meža senseni iemītnieki un zinām, kā jāmedī.

—      Tad es nošaušu arī tevi! — Ardžuna izsaucās. — Es pirmais sašāvu šo kuili un nevienam to neatdošu.

To teikdams, viņš raidīja tūkstoš bultu staltā mednieka krūtīs, taču tas stāvēja nekustīgs kā kalns, ne reizi pat nenodrebēdams no nāvējošā ieroča. Un smaidīdams raudzījās Ardžunam sejā.

«Pret manu loku, kas darināts no varavīksnes, nespēj noturēties neviens mirstīgais. Ar ko gan es cīnos, un ar ko viņu var nonāvēt?» varonis prātoja. Satvēris savu loku aiz gala, viņš sāka sist kalnieti kā ar rungu, taču pretinieks bez kādām grūtībām izrāva ieroci Ardžunam no rokām un aizsvieda tālu prom. Pēc tam ar šķēpu un dūrēm, ar izrautiem kokiem un klintsbluķiem sita kalnieti neuzvaramais Pandavs, bet nespēja to pievārēt. Tad kalnietis pats uzsāka cīņu ar uzbrucēju un vienā mirklī saņurcīja viņu kā zāles kumšķi.

Atguvis samaņu, Ardžuna pamanīja kalnietim pierē nodzalkstām trešo aci un saprata, ka viņam pašam jākļūst rāmam. Ardžuna zemu paklanījās sava augstā pretinieka priekšā.

—     Piedod man. Es tikai tagad apjēdzu, ka, pieņēmis kalnieša izskatu, man esi parādījies tu, dievs ar trejām acīm. Es izlūdzos tavu saudzību. Esi žēlsirdīgs, ak, visuvarenais Šiva.

—     Esmu apmierināts ar tevi, — Siva atbildēja. — Tu esi pats labākais no karavīriem, tev nav neviena līdzīga. Lūdz man, ko vēlies.

—      Tikai vienu es meklēju šeit — ieroci. Dod man savu ieroci, kas iedveš bailes cilvēkiem un dieviem, ļauniem gariem un rakšasiem. Dod man, lūdzams, to ieroci, ar kuru tu sadedzini visu dzīvo radību virs zemes, kad noslēdzas mūžu loks. No tava ieroča izšaujas tūkstošiem zibeņu, un tas kvēlo kā simtiem nokaitētu šautru. Dod man to.

—      Labi, es to došu tev, dižais varoni. Tikai nekad neizmanto šo ieroci bez ārkārtīgas vajadzības! Atceries, ka ļaudis neko nezina par to. Ja šo ieroci lietotu neuzmanīgi, tas sadedzinātu visu pasauli. Viss, kas dzīvo un kuslas, un arī tas, kas nekustas uz šīs zemes, tiktu iznīcināts. Šo ieroci var iedarbināt ne tikai ar rokām, bet pat ar skatienu vai domām. Esi piesardzīgs ar to, Pandav,

Šo brīdinājumu sacīdams, trejacis Šiva pasniedza Ardžunam savu briesmīgo ieroci un nozuda viņa skatieniem, tāpat kā saule nozūd rietā. Un tūdaļ visas debesis sāka starot, un uz apgaismotajām kalnu virsotnēm Ardžunas acu priekšā parādījās citi dievi, diženi savā varenībā un mirdzoši kā zvaigznes.

Visugudrais Jama, nāves dievs, uzrunāja -dziļi aizgrābto Ardžunu, sacīdams:

Tu taisnību aizstāvi bargi, Tavs cīņas spars patīkas man. Tev, stiprais, es tiesības dodu Ik ļaundari sodīt arvien. No atriebes tavas un dusmām Nevienam vairs neizbēgt.

Pēc tam ierunājās okeānu dievs, visu zemes un debesu ūdeņu valdnieks, Varuna:

Man pieder tādi tīkli, Kam piemīt brīnumvara: Tie katru, kam netīras domas, Bez grūtībām sagūstīt var. Tev, drosmīgais, dodu šos tīklus, Tos izmanto allaž, kā nākas.

Un pēdējais Ardžunu uzrunāja dievs Kubera, zemes bagātību glabātājs:

Jel pieņem no manis šīs bruņas, No brīnišķiem metāliem kaltas. Tu neredzams kļūsi kaujā, Un ienaidnieks neuzveiks tevi.

Ardžuna ar sajūsmas un pateicības pilnu sirdi godināja šos nemirstīgos, upurēdams viņiem ziedus un. augļus. Sacīdams cildinājuma vārdus, viņš ar pieri pieskārās pie zemes, bet, kad pacēla skatienu uz kalnu virsotnēm, tur vairs neviena nebija.

Taču drīz atskanēja grandoņa, kas satricināja debesis un zemi. It kā rūsas atblāzmās sāka plaiksnīties viss apvārsnis, un Ardžunas priekšā apstājās mirdzoši rati.

—      Ak, varoni, mani atsūtīja pie tevis debesu valdnieks, tūkstošacis Indra, — sacīja braucējs. — Kāp iekšā šajos ratos, un es tevi ar joni aizraušu uz viņa pilīm.

Tā, lūk, Ardžuna nokļuva dieva Indras vaiga priekšā.

—     Es biju klāt pie tavas dzimšanas, — dižais Indra sacīja viņam. — Tev jāuzskata mani par savu otro tēvu. Esmu laimīgs, ka tu esi ieradies pie manis, mans dēls. Esmu laimīgs, redzot tavās rokās ieroci, ko tev dāvājuši nemirstīgie. Taču vispirms tev jāiemācās apieties ar to. Tālab tev jāpaliek manos mājokļos pieci gadi, un tu atgriezīsies pie brāļiem tikai pēc tam, kad būsi iepazinis visus noslēpumus.

Un Ardžuna palika līdz noteiktajam laikam debesu augstumos.

NOSTĀSTS PAR NALI UN DAMAJANTI

Pandavi turpināja pazemīgi dzīvot mežā. Gadi gāja, bet Ardžuna neatgriezās. Dziļas bēdas iezagās Judhišthiras sirdī, un viņš nezināja, kur rast mierinājumu. Kādu dienu, kad viņš, nogrimis skumjās pārdomās, sēdēja būdas priekšā, pie viņa pienāca vecs vientuļnieks un vaicāja, par ko viņš bēdājas.

—      Tēvs, drausmīgs liktenis ir piemeklējis mūs, — Judhišthira atbildēja un izstāstīja vecajam vīram visu, kas ar viņiem noticis.

Kad bija izkratījis savu sirdi par kauliņu spēli, par izraidīšanu no dzimtās zemes un par Ardžu- nas aiziešanu, Judhišthira ar asarām izsaucās:

—     Ak, saki jel, vai pasaulē kādreiz ir bijis tik nelaimīgs valdnieks kā es?! Vai kāds ir cietis tik smagi, kā mēs ciešam?

—     Ja tev, ak, cēlsirdīgais, un taviem brāļiem labpatiktos paklausīties manu stāstījumu, tad jūs uzzinātu, ka reiz bijis valdnieks, ko piemeklējušas daudz nežēlīgākas ciešanas.

—      Tēvs, esi tik labs un pastāsti mums pai viņu, — lūdza Judhišthira.

Un viņi dzirdēja no cienījamā gudrā vīra šādu stāstu.

— Sensenos laikos pasaulē dzīvoja kāds valdnieks, vārdā Nalis. Viņš bija apveltīts ar jaunību un skaistumu, spēku un varonību. Viņš bija dižens karavīrs, un viņa valsts plauka un ziedēja bagātībā. Taču ļaudis visaugstāk slavināja šī valdnieka vienreizējo prasmi vadīt zirgus. Kad viņš iekāpa ratos, zirgi drāzās uz priekšu kā vētras, dzīti mākoņi un gandrīz nepieskārās ceļa putekļiem.

Bet kaimiņu zemē dzīvoja valdniece, vārdā Damajanti. Par šo skaistuli ar brīnišķām acīm un smuidru augumu, par viņu, kas ar savu spozmi atgādināja zibeni, bet ar daiļumu aizēnoja visas skaistules virs zemes un debesīs, ļaudis dziedāja un runāja malu malās.

Reiz Nalis, šis krietnākais no valdniekiem, noķēra gulbi ar zelta spalvām. Taču gulbis pēkšņi ierunājās:

—     Laid mani vaļā, valdniek, un es pastāstīšu par tevi Damajanti, — es zinu, ka tu vēl neesi redzējis šo skaistuli, bet jau esi iemīlējis viņu; es pastāstīšu par tavu mīlestību, un varbūt arī valdniece savukārt iemīlēs tevi.

Nalis palaida gulbi vaļā, un tas izdarīja, kā bija solījies. Dzirdēdama, cik Nalis glīts un labs, un varonīgs, Damajanti iemīlēja viņu tik ļoti, ka vairs nedz ēda, nedz dzēra, nedz gulēja, bet aiz ilgām tikai dvesa un dēdēja.

Tad viņas tēvs izsludināja lielās precinieku raudzības. Un tūdaļ no malu malām uz viņa pili sāka plūst zemes valdnieki, tā ka visa pasaule dunēja un graņdēja no ziloņu soļiem un kaujas ratu rībieniem. Šo jauno varoņu vidū bija arī bezgala glītais Nalis.

Taču ne tikai virs zemes visi uzzināja par šīm precībām. Valodas par tām aizsniedza arī dievus.

Un raugi: paši pirmie no viņiem — debesu valdnieks Indra, uguns dievs Agnis, ūdeņu pavēlnieks Varuna un senču valstības valdonis Jama arīdzan pagrieza savus spožos ratus uz daiļās Damajanti tēva valstību.

Nonākuši zemes virsū, viņi ieraudzīja Nali neatturami traucamies uz priekšu, liekot zirgiem lidot pa gaisu. Nemirstīgie viņu uzrunāja:

—     Tu esi slavens ar savu uzticību - un neatlaidību. Kļūsti mūsu sūtnis. Steidzies pie Damajanti un paziņo viņai, ka esam ieradušies virs zemes viņas žilbinošā skaistuma dēļ. Mēs tev palīdzēsim iekļūt viņas pilī.

Nalis neuzdrīkstējās nepaklausīt visvarenos dievus un, sirdī dziļi skumdams, visu izstāstīja iemīļotajai Damajanti.

—     Lotosmaigā spulgacīt, teic, kuru no četriem nemirstīgajiem tu izraudzīsies tūlīt? — viņš jautāja valdnieka meitai.

—     Es izraudzīšos tevi. Cilvēku un dievu vaiga priekšā es izvēlēšos tikai tevi, bezgala jaukais, — ar mīlestību viņam atbildēja Damajanti.

Atgriezies pie dieviem, patiesībai uzticīgais Nalis atstāstīja viņiem valdnieka meitas vārdus. Un tā nu dienā, kad pie preciniekiem iznāca daiļā spulgace Damajanti, vēlēdamās drūzmā drīzāk ieraudzīt savu izredzēto, viņas skatiens pēkšņi apstājās pie pieciem Naļiem. Visi pieci bija tik līdzīgi, ka izmisums pārņēma šīs nevainojamās skaistules sirdi. Pieci gluži vienādi Naļi smaidīdami lūkojās meitenē, un viņai nebija ne mazākās jausmas, kuru izvēlēties.

Dziļi apbēdināta savā dvēselē, viņa tagad meklēja atbalstu pie šiem pašiem dieviem, kas bija ieradušies lūgt viņas roku.

—     Ak, visvarenie, palīdziet man, kas ar sirdi un dvēseli nododos jūsu aizsardzībā. Man ir tikai viena patiesība — esmu izvēlējusies par dzīvesdraugu Nali. Taču jūs, pasaules sargi, esat pieņēmuši viņa izskatu un līdz ar to laupījuši man manu patiesību. Mans svētais solījums ir negrozāms, palīdziet man izpildīt to, lai es neizdarītu grēku. Lūdzu jūs, ļaujiet man atšķirt jūsu pulkā savu iemīļoto.

Tad nu, iežēlojušies par viņu, šie nemirstīgie ļāva valdnieka meitai saskatīt dievišķības pazīmes, ar kurām viņi atšķīrās no cilvēkiem. Dama- janti pamanīja, ka no pieciem vienādajiem Na- Jiem četriem apģērbi bija bez neviena puteklīša un ziedu vijās uz viņu krūtīm neviens ziediņš nebija novītis. Visi četri raudzījās viņā, nemirkšķinādami acis, un uz viņu sejām nebija nevienas sviedru lāsītes. Visi četri stāvēja, nepieskar- damies pie zemes, un no viņu augumiem nekrita ēna.

tJn nu, savā sirdī dziji pateikdamās viņiem, Damajanti droši izvēlējās sev par vīru piekto, kas bija īstais Nalis.

Taču gadījās, ka dievi, atgriezdamies savos debesu plašumos, sastapa dēmonu, vārdā Kali, kas cilvēkos modināja kaislību uz kauliņu spēli. Šis zemiskais, pārvērties par skaistu jaunekli, arī gribēja piedalīties precinieku raudzībās. Uzzinājis no debesu iemītniekiem, ka jau izraudzīts Nalis par daiļavas vīru, Kali trakās dusmās nozvērējās izpostīt viņa laimi un atņemt viņam valsti.

Tad viņš apmetās Naļa pilī un sāka gaidīt, kad šis bezgala krietnais valdnieks izdarīs kādu grēku, jo citādi dēmons nespēja ieiet viņa būtnē. Bet Nalis, apprecējis Damajanti, šo pērli starp sievietēm, dzīvoja un baudīja laimi, nepārkāpdams svētos solījumus. Damajanti viņam dāvāja brīnum jaukus bērnus — zēnu kā lauvēnu un meitenīti kā lotosa pumpuriņu.

Tikai pēc divpadsmit gadiem dēmonam izdevās pieveikt Nali. Iekļuvis šajā pilnības iemiesojumā, viņš iedvesa tam tik nepārvaramu kaislību uz kauliņu spēli, ka Nalis spēlēja bez pārtraukuma vairākus mēnešus un paspēlēja visu, kas viņam piederēja.

Redzēdama, ka viņas dzīvesdraugs nonācis neprāta varā, Damajanti aizsūtīja bērnus uz sava tēva pili un sāka lūgt Nali, lai viņš izbeidz šo briesmīgo spēli. Taču Kali plosīja viņa dvēseli un mudināja saistīt visas savas cerības ar atspēlēšanās iespējām.

Pazaudējis visu, pat rotaslietas un apģērbus, Nalis pameta paspēlēto valsti un aizgāja dzīvot meža vidū. Damajanti, no sirds palikdama uzticīga vīram, sekoja viņam un centās dalīties ar viņu visās viņa nedienās. Redzēdams sievas ciešanas, arī Nalis mocījās sirdēstos, tāpēc beidzot sūtīja viņu prom no sevis, sacīdams: • — Paklausies, cildenā, ko es tev teikšu. Esmu pazaudējis valsti, esmu nabags un dzīvoju pusbadā. Esmu vainīgs visās nelaimēs, kas mūs piemeklējušas. Bet, paskaties: šis ceļš ved uz tava tēva pilsētu. Iegaumē to — tur tev atkal būtu viss, ko es tev atņēmu.

— Ak vai, kādēļ tas man jādzird un jāiegaumē? Es zinu, ka sieva ir vislabākais palīgs, kad vīrs noguris, un vislabākās zāles, kad viņš ir savārdzis. Bez tevis es neatgriezīšos sava tēva pilī.

Kauna un bēdu mocīts, nelaimīgais Nalis nolēma pats pamest savu uzticīgo dzīvesbiedri, cerēdams, ka, palikusi bez viņa, Damajanti atgriezīsies tēva mājās. Un raugi, kad viņa bezgala jaukā sieva bija iemigusi, vīrs, dēmona Kali pamudināts, nogrieza pusi no viņas seģenes un, apklājis ar to savus plecus, aizbēga. Pamodusies Damajanti saprata, ka ir palikusi viena pati meža dziļumā, viena, bez jebkādas aizsardzības, dažādu briesmu vidū, bikla un skumja. Ilgi viņa sauca savu vīru, sirdij vai lūstot aiz bēdām un bailēm, un tad gāja meklēt Nali pa mežu.

— Kur tu esi, mans mīļotais, mans brīnišķais pavēlniek ar modrajām acīm? Kāpēc neatsaucies, nenāc glābt mani no čūskām un rakšasiem, no meža kuiļiem un tīģeriem? Es viena maldos pa drausmo biezokni — kā stirna, kas noklīdusi no bara. Esmu kļuvusi par laupījumu visiem; kāpēc tu nenāc aizsargāt mani? Kam lai es taujāju par tevi? Kas parādīs, kur tu atrodies? Bez bailēm es vaicāju par tevi visiem — gan tīģeriem un ziloņiem, gan kalniem* un strautiem, gan puķēm un kokiem. Ja tu esi šeit, mans diženais drošsirdi, tad pažēlo mani un parādies man par mierinājumu.

Taču nekur neatskanēja Naļa balss, nekur nebija manāmas pat viņa pēdas.

Pēc ilgiem klaiņojumiem šī krietnā un cēlā sieviete sastapa lielu karavānu un gāja tai līdzi. Ieraudzījuši viņu saplēstā apģērbā, izspūrušiem matiem, apkārt klīstošu skatienu, visi bija bezgala pārsteigti, tomēr nedzina Damajanti no sevis prom. Dalīdamies ar viņu ēdienā un dzērienā, ļaudis līdzjūtīgi izprašņāja svešinieci par visām viņas likstām.

Drīz karavāna apmetās uz nakšņošanu kāda mežezera krastā. Iestājoties tumsai, uz šejieni padzerties nāca vesels bars savvaļas ziloņu. Ieraudzījuši mājas ziloņus, kas bija apkrauti nastām, meža milzeņi kļuva briesmīgi nikni un sabradāja visu karavānu. Tie ļaudis, kas izglābās, pēc tam nolēma, ka nelaimīgā Damajanti atnesusi viņiem šādu postu, un grasījās viņu apmētāt akmeņiem. Aizmanījusies mežā, Damajanti aizmuka no sadusmotajiem ļaudīm, šausmās un bēdās' baidīdamās pat atskatīties. Un atkal sākās viņas klaiņojumi, meklējot Naļi.

Reiz Damajanti nonāca kādā pilsētā. Kad viņa klimta garām pilij, viņu, daudzu ciešanu novārdzinātu, ieraudzīja valdniece, un tās sirds iesmeldzās dziļā žēlumā. Valdniece iesauca pilī šo krietno un cēlo sievieti, kuras skaistums nebija mazinājies nedz no pārciestajām grūtībām, nedz no ceļa putekļiem, kas sedza viņu no galvas līdz kājām. Damajanti izstāstīja valdniecei par visām savām mokām.

—      Dzīvo pie mums, drostaliņ, būsi draudzene manai meitai, — valdniece viņai sacīja. — Mēs visi palīdzēsim tev uzmeklēt vīru.

—      Es palikšu pie jums, — Damajanti sacīja, — bet par zīmi savām bēdām es seju nemazgāšu, matus nesakopšu un dārgus tērpus nevalkāšu, iekams nebūšu atradusi vīru.

Nelaimīgās Damajanti tēvs ilgus gadus meklēja savu meitu, kas bija aizgājusi vīram līdzi izraidījumā. Pa visiem viņa valsts ceļiem un pa visiem svešu zemju ceļiem dienu un nakti jādelēja viņa augstie sūtņi, taujādami visiem par Nali un Damajanti. Taču šie meklējumi bija veltīgi.

Reiz viens no viņa augstmaņiem ieradās pilī, kur bija apmetusies Damajanti. Nejauši ieraudzījis viņu, kas bija apsegusies tikai ar pusi no seģenes, putekļiem klātu vaigu un nesakoptām matu cirtām, viņš nodomāja: «Bez šaubām, tā ir Damajanti. Taču aiz bēdām viņa kļuvusi līdzīga upei bez ūdens, menesim, ko aizsedz padebeši.» Un, piegājis klāt, augstmanis sacīja:

—     Ak, visucēlākā, esmu ieradies, kā man lika tavs tēvs. Esi tik laba un atgriezies viņa mājās. Kā viņš, tāpat arī tavi bērni ir bēdu sagrauzti. Apžēlojies par viņiem.

Aiz mīlestības un ilgām pēc saviem bērniem Damajanti tajā pašā dienā devās ceļā uz savu dzimto zemi.

Viņas tēvs lielā priekā apveltīja savu augsto sūtni, uzdāvādams viņam tūkstoš govju un pulka dažādu mantu.

Bet Damajanti tūdaļ izsūtīja pa visu pasauli vēstnešus, likdama viņiem atkārtot ciematos un uz lielceļiem, tirgus laukumos un pilīs tikai šādus vārdus:

Dusēja mīļā, kad gāja viņš prom, Pusi no seģenes paņemdams līdzi. Kauliņu spēlē viss pazaudēts bij. Nezin, kur tagad viņš aizklīdis viens?

Tā, kas ir pamesta, gaida un mīl, Zēlo jel viņu un atgriezies drīz. Taisnība prasa, lai allažiņ vīrs Apsargā sievu, kam maigums ir dots.

—     Ja kāds atsauksies uz šo aicinājumu, tad uzziniet par viņu visu un atgriezieties drīzāk to paziņot man, — Damajanti piekodināja saviem sūtņiem un sāka gaidīt no viņiem vēstis.

Pametis Damajanti mežā, arī Nalis klejoja apkārt skumju mākts un nezināja, kur rast sev

glābiņu. Te pēkšņi viņš ieraudzīja mežā kvēlojošu liesmu un izdzirda balsi, kas nāca no uguns:

—      Varoni, apžēlojies un glāb manil Kāds lāsts mani nāvē dzen, es šeit degu jau sen. Esmu čūsku ķēniņš un būšu tev uzticams draugs. Glāb mani!

Nalis strauji metās liesmās un iznesa no turienes čūsku pavēlnieku. Tas tūdaļ iekoda viņam, un Nalis pilnīgi pārvērtās izskatā.

—      Ko tu izdarīji? — viņš šausmās iekliedzās. — Es taču tevi izglābu!

—      Nebīsties, augstais valdniek, tas tev nāks tikai par labu. Mana inde tavās miesās mocīs dēmonu, kas valda pār tevi. Bet tu dzīvosi nepazīts, pamatīgi iemācīsies kauliņu spēli un dabūsi atpakaļ ij savu valstību, ij dzīvesbiedri, ij visu citu, kas tev agrāk piederēja. Kad gribēsi atgūt savu agrāko izskatu, uzmet plecos šo ģērbu, ko es tev dāvinu.

To pasacījis un atstājis Nalim burvju apmetni, , čūsku ķēniņš nozuda. Nalis klimta tālāk pa mežu, skumji domādams par to, ka viņam vēl ilgi gadi būs jāpavada atšķirtībā no mīļotās.

Daudz dienu viņš vēl klīda pa vientuļu biezokni, līdz pēdīgi nonāca lielā, skaistā pilsētā — Aiodhju, Košalas zemes galvaspilsētā. Uzzinājis, ka valdniekam vajadzīgs pieredzējis kaujas ratu braucējs, viņš pieteicās šajā amatā un turpmāk dzīvoja valdnieka zirgustaļļos. Viņš slēpa savu vārdu, tādēļ uzdevās par Vahuku. Un tā nu, pārvērties izskatā un pieņēmis citu vārdu, Nalis kļuva it kā cits cilvēks. Kad šai pilsētā ieradās Damajanti sūtņi un visur nodziedāja savu sakāmo, ko viņa bija iemācījusi, Nalis izdzirdēja šos mīlas un piedošanas pilnos vārdus. Raudādams viņš izprašņāja vēstnešus par to, kas viņus sūtījusi, taču pats nedevās pazīstams.

Atgriezušies pie Damajanti, viņi pastāstīja, ka svešajā Košalas zemē valdnieka ratu braucējs, vārdā Vahuka, īsts neglītenis ar īsām rokām, asaras birdinādams, izprašņājis par viņu, Damajanti, un vēl piebildis: «Lai šī cildenā valdniece nedusmojas uz savu nelaimīgo vīru, kas nīkst smagās bēdās.»

«Tas ir Nalis,» savā sirdī nolēma Damajanti. «Tikai viņš varēja sacīt šādus vārdus. Nezinu, kādēļ viņš kļuvis tāds, kā stāsta šie vīri, bet tas ir Nalis. Kā gan viņu atvilināt uz šejieni? Viņš pats taču nenāks pie manis pēc visa tā, kas noticis.»

Un raugi, šī krietnā, diženā sieviete no jauna sūtīja vēstnešus uz tālīno pilsētu, kur dzīvoja Nalis.

—      Auļojiet zirgos dienām un naktīm bez atpūtas, — Damajanti lūdza viņus. — Un, nokļuvuši pie tās zemes valdnieka, paziņojiet viņam, ka Damajanti grib otrreiz precēties. Taču katrā ziņā pasakiet, ka līgavaiņa izvēle notiks nākamajā rītā. Ja šis valdnieks vēlētos iegūt mani par sievu, lai tad viņš pa vienu nakti savos divričos atdrāžas uz šejieni.

Saņēmis šo vēsti, Košalas valdnieks vaicāja savam jaunajam zirgu puisim:

—     Paklau, Vahuka, vai tu varētu pa vienu nakti mani aizraut pajūgā uz vidarbhu galvaspilsētu, uz Bhimas valsti, uz brīnum daiļās Damajanti tēva zemi, līdz kurienei man būtu ko braukt daudz dienu un nakšu? Es gribu paspēt uz precinieku raudzībām.

«Ak, cik nežēlīgi dievi soda mani, nelaimīgo!» Nalis klusībā zūdījās. «Damajanti meklē sev jaunu vīru. Taču, vai gan var ticēt šai baigajai vēstij? Vispirms man pašam tas jānoskaidro.»

—     Labi, augstais pavēlniek, — viņš sacīja. — Kāp tūdaļ kara ratos.

Izraudzījies četrus rumakus, Nalis tos dzina uz priekšu pēc visiem savas mākslas paņēmieniem. Pirmo reizi zirgi piecirta pakavus pret zemi pie pils, otro reizi — kad jau bija aizdrāzušies garām daudziem ciematiem. Kad greznie divriči traucās garām kādam vientuļam, augļu pilnam kokam, valdnieks sacīja:

—     Es paguvu saskaitīt, cik šajā kokā ir lapu un cik augļu.

Nalis nespēja ticēt šādam brīnumam. Apturējis ratus, viņš pārskaitīja visus augļus un lapas un pārliecinājās, ka valdnieks nav kļūdījies.

—      Ko tu brīnies? — valdnieks jautāja. — Es taču esmu vislabākais kauliņu spēlētājs pasaulē. Man jāpārvalda aprēķinu zinātne. Iemāci man zirgu vadīšanas mākslu, un es tev iemācīšu kauliņu spēles mākslu.

Un teju pat, uz ceļa, viņi apmainījās zināšanām. Līdzko kauliņu spēles prasme iegūla Naļa smadzenēs, dēmons Kali tūdaļ pameta viņa dvēseli un mitējās viņu tirdīt.

Nalis ar valdnieku, iekāpuši spožajos divričos, pa vienu nakti sasniedza Damajanti pili.

Izdzirdusi ratu rīboņu, kas atgādināja pērkona grāvienus pavasara debesīs vai tūkstoš zvanu dimdienus, Damajanti nespēja valdīt sirds satrau

kumu. «Tas ir viņš,» daiļā sieva domāja. «Visā pasaulē vienīgi Nalis prot tā vadīt ratus. Tikai viņam zirgi lido kā putni.» Damajanti izskrēja ārā uz pils lēzenā jumta, lai paraudzītos uz atbraucējiem, bet ilgi gaidītā Naļa vietā ieraudzīja kroplīgo Vahuku ar īsajām rokām. «Kālab mana sirds vai pamirst, kad es lūkojos uz viņu, tik ķē- mīga izskata cilvēku?» Damajanti domāja "un nespēja ne acu novērst no kropļa.

Atcerējusies Naļa ārkārtējās spējas, viņa aizsūtīja pie Vahuka savu kalponi, piekodinādama viņai:

—     Novēro viņu, iegaumē visu, tad nāc un pastāsti man.

Kalpone attecēja atpakaļ, pagalam pārsteigta par visu redzēto.

—      Ak, cienījamā! — viņa izsaucās. — Sis braucējs uz katra soļa darīja brīnumus, kamēr es viņu novēroju. Uguns iedegās zāles kušķos, līdzko viņš tiem pieskārās, trauki paši piepildījās ar ūdeni, un novītušie ziedi no jauna atplauka viņa rokās.

Tad Damajanti aizsūtīja pie Vahuka dēlu un meitu. Ieraudzījis savus dārgos bērnus, braucējs sāka raudāt, apskāva un glāstīja viņus.

Daiļā Damajanti tūdaļ atsauca viņu uz troņa zāli un jautāja, vai viņš nav redzējis Nali, kas pametis savu uzticīgo sievu briesmu pilnā mežā.

—     Es nepametu tevi! — kroplis izsaucās. — Dēmons mani mocīja un ar varu aizvilka prom. Taču tagad esmu to padzinis no savas dvēseles un varu atkal apkampt tevi, mana mīļā.

Šos vārdus sacīdams, viņš uzmeta uz pleciem čūsku ķēniņa dāvāto apmetni un tūdaļ atguva savu agrāko izskatu, atmirdzēdams skaistumā kā saule rīta agrumā.

Atgriezies savā pilsētā, Nalis ieradās pie tā, kas kauliņu spēlē bija atņēmis viņa valsti, un sacīja:

— Te nu es atkal esmu tavā priekšā. Ir pienācis laiks vēlreiz spēlēt kauliņus. Pēc visiem karavīru likumiem jādod iespēja atspēlēties. Tātad pieņem manu izaicinājumu uz spēli.

Ar pirmo kauliņu metienu Nalis atguva visu, ko bija zaudējis, ļaunā dēmona jundīts. No jauna uzkāpuši nišadu zemes tronī, Nalis un Damajanti valdīja laimīgi.

Tālab tev, ak, Judhišthira, kas jau pilnīgi pār valdi likumu un tikumu augstās gudrības, nav tik gauži jābēdājas, — gudrais vīrs nobeidza savu stāstījumu. — Tu arīdzan dabūsi atpakaļ savu valsti, un laime atkal pavadīs jūs. Taču, lai tu neko vairs 'nepaspēlētu uz kauliņiem, es dāvinu tev vislielākās zināšanas, kādas man ir šajā spēlē. Pieņem no manis šīs spējas un uzvari visus, ar ko tev gadīsies spēlēt trejās pasaulēs — virs zemes, apakš zemes un debesīs.

To teicis, viedīgais vientuļnieks gāja prom, un Judhišthira pavadīja viņu ar dziļu paklanīšanos.

NOSTĀSTS PAR HANUMANU

Daudz tādu stāstu un teiksmu kā vēstījums par Nali un Damajanti dzirdēja Pandavi no vecajiem vientuļniekiem. Taču šo nostāstu saprātīgie vārdi nespēja nomākt viņu sirdīs skumjas un bažas, ko modināja pārāk ilgā Ardžunas prombūtne. Beidzot arī viņi devās uz Himalaju pusi, cerēdami sameklēt brāli.

Simtiem dienu viņi pavadīja klaiņojumos pa mežu, tiekdamies uz Himalaju kalnu virsotnēm, taču tās bija slēptas mirstīgo skatieniem. Pandavi mazgājās visās upēs, ko apsargāja dievi, un visos avotos, pie kuriem dzīvoja meža gari. Daudz rakšasu viņi sastapa ceļā un piespieda tos pakļauties viņu varai. Pēc ilgas iešanas šie varonīgie cilvēki sasniedza kalnu pakāji un nokļuva biezā, necaurejamā mežā uz to nogāzēm.

Pandavi vēl nebija necik dziļi iegājuši šai biezoknī, kad Draupadi, gluži kā maiga gacele bik-

lām acīm, sajutās nogurusi un pēkšņi saļima, nespēdama iet tālāk. Tad Bhimasens, ievērojis, ka ari viņa brāļi kļuvuši bezspēcīgi, pavēlēja uzvarētajiem rakšasiem tūliņ ierasties un nest visus ceļiniekus uz rokām. Paklausīdami viņam, atklum- buroja savaldītie rakšasi. Daži no viņiem sāka lauzt kokus, attīrīt ceļu, ciii atgaiņāja plēsīgos zvērus un apsita odzes, bet pārējie saudzīgi pacēla uz rokām Draupadi un visus Pandavus un nesa viņus kalnos viegli un uzmanīgi kā traukus ar aromātiskām eļļām.

Reiz, kad Pandavi atpūtās kāda dzidra, ar ziedošiem kokiem apauguša ezera krastā, vēja pūsma atnesa pie Draupadi kājām zeltaina lotosa ziedlapiņu. Šī ziedlapiņa bija tik ļoti skaista un smaržīga, ka valdnieces, maigās spulgaces, sirdī modās vēlēšanās dabūt pulka šādu ziedu.

Nepaguva viņa lāgā izdvest vārdus:

— Ak, kur gan aug tik brīnišķi lotosi? — kad Bhimasens metās iekšā biezoknī, lai tos sameklētu.

Pašķirdams ar pleciem brikšņus, viņš lauzās uz priekšu pa mežu kā jauns zilonis, kas steidzas uz upi. Gāzdams kokus un kājām izbranskādams krūmus, viņš drebināja zemi un sacēla tādu troksni, ka ne tikai briežu un pērtiķu bari, bet pat lauvas un tīģeri bailēs muka uz visām pusēm bez atskatīšanās. Ielīksmojies priekā, Bhimasens paņēma lielo taurējamo gliemežnīcu, kas viņam bija piekārta pie jostas, un sāka tajā pūst. Dobjiem dimdieniem līdzīgas skaņas, atbalsodamās kalnu alās, piepildīja visu kalnieni.

Šai laikā mežā pēc saldiem augļiem bija atnācis visgudrākais pērtiķu cilts vadonis — Ha- numans. Tas bija milzīgs pērtiķis stiprām rokām un garu asti. Izdzirdis gliemežnīcas dobjo skan- doņu, Hanumans saprata, ka viņam tuvojas Bhimasens, un nolikās šķērsām pāri takai. Viņš gulēja un sita ar asti pa zemi tik spēcīgi, ka pērkonam līdzīga grandoņa sacēlās kalnos. Kad šos sitienus sadzirdēja Bhimasens, viņš pagriezās tieši uz būkšķienu pusi, lai uzzinātu, no kā tie ceļas. Un te nu viņš ieraudzīja Hanumanu, kura aste atgādināja paceltu karoga kātu, seja spīdēja kā varš, ausis un acis bija sarkanas, bet zobi asi un balti. Bhimasens draudīgi uzbrēca un devās pie pērtiķa, pieprasīdams, lai tas iet nost no ceļa. Taču Hanumans palūrēja uz viņu, piemiedzis plakstus, un norūca:

—      Ko tu mani modini? Es esmu saslimis un nolikos pagulēt. No kurienes tu šeit radies un uz kurieni steidzies? Ja tu gribi iet pa šo taku, tad es tevi nelaidīšu. Tā nav cilvēkiem, bet dieviem. Tu vari palikt šeit, pārtikt no augļiem un dzīvot kā vientuļnieks. Bet mani netraucē, ja negribi doties uz nāves dieva valstību.

—     Ašāk celies augšā, — Bhimasens viņam attrauca, — un ļauj man iet tālāk. Citādi tev pašam nāksies atcerēties, kur atrodas tāda valstība.

—     Es nevaru piecelties, esmu slims un vecs. Laipni lūgtum, ej gar manu asti, ja tev tik gaužām vajadzīgs iet pa šo ceļu.

«Nu,» Bhimasens nodomāja, «tūliņ es ņemšu tevi aiz astes, pamatīgi sagriezīšu ap galvu un nositīšu pret koku vai klinti.» Domāts — darīts: viņš satvēra ar kreiso roku Hanumana asti, bet tūdaļ arī saprata, ka pat nejaudās to pacelt ne par pirksta tiesu. Tad spēkavīrs sagrāba asti ar abām rokām, tomēr ne par matu nevarēja to izkustināt. «O, šis nav vis vienkāršs pērtiķis,» viņš nolēma. «Labāk es to pagodināšu.» Paklanījies Hanumanam, ar milzu spēku apveltītais Bhimasens vaicāja:

—     Kas tu esi, visdižākais no pērtiķiem? Tavs spēks ir daudzkārt pārāks nekā mans. Es noliecu galvu tavā priekšā, esi žēlsirdīgs.

Nu Hanumans nosauca savu vārdu. Atzinās, ka viņš esot Vēja dēls un varot lidot kā putns. Un vēl teica, ka viņš varot kļūt maziņš kā pele un milzīgs kā kalns.

Tad Bhimasens lūdza šo burvju pērtiķi parādīt viņam brīnišķo prasmi pārmainīt savu izskatu un veidu.

Un raugi, Hanumans sāka augt acīm redzami. Sākumā viņš izslējās kā koks, pēc tam kļuva kā kalns un pēdīgi ar galvu aizsniedza mākoņus.

—     O, paga, paga! — Pandavs izsaucās, galvu atgāzis. — Es vairs nevaru saskatīt tavu mirdzošo vaigu. Kļūsti atkal tāds, kā biji.

Un tūdaļ Hanumans pieņēma savu agrāko izskatu. Redzēdams, ka šis dižais karavīrs ir pagalam satriekts, Hanumans apkampa viņu un sacīja:

—     Es zinu visu par tevi un taviem brāļiem. Jūs esat nevainīgi cietuši, un es jūs nepametīšu. Es gaidīju tevi šeit, lai piedāvātu savu palīdzību. Kad sāksies kauja ar Kauraviem, es iekļūšu viņu armijā un baidīšu karavīrus ar pērkonīgu rūkoņu. Tas palīdzēs jums uzvarēt. Tagad ej savu ceļu. Tas ved uz dieva Kuberas — zemes dārgumu glabātāja valstību. Tur tu atradīsi lotosus cildenajai Draupadi. Paliec sveiks.

Un pusdievs — puspērtiķis nozuda no Bhima- sena acīm. Bet šis tīģeris starp vīriem bezbailīgi gāja tālāk meklēt ziedus. Tad viņš tālumā ieraudzīja upi kā zilgu kreiļu virkni uz kalna krūtīm un ezeru, kurā ietecēja tās ūdeņi. Šī ezera līmeni klāja zeltaini lotosi, un vējš uz malu malām nesa no tiem liegu, it kā ne šīszemes smaržu. Taču, kad Bhimasens tuvojās ezeram, spēkavīru ielenca rakšasi, kas sargāja lotosus.

—      Kas tu tāds, kas šurpu nāc, vientuļnieka drēbes apvilcies, bet ar ieroci bruņojies? Un ko tev vajag? — viņi noprasīja.

—      Man vajadzīgi šie lotosi, ko aiznest bezgala jaukajai Draupadi, — Bhimasens atbildēja.

—      Tad izlūdzies tos no mums gods godam. Tev jālūdz mūs, lai mēs tev kaut vienu ziediņu dodami

—     Prom no šejienes! — uzkliedza šis milzu stiprais varonis. — Karavīri nelūdz, bet ņem.

Ar šiem vārdiem viņš ienira ezerā un piepeši sajuta, ka viņam atgriežas spēki, ko bija izšķiedis ceļā. Bhimasens priecīgs nu plūca zeltainos lotosus, kas bija svaigi un stingri, ar maigām putekšņlapām. Rakšasi pārskaitušies sāka apmētāt viņu akmeņiem un vālēm, bultām un šķēpiem, lai tikai noslīcinātu pārdrošnieku. Tad Bhimasens iznāca krastā un apsita nešķīsteņus simtiem, bet atlikušos izvajāja, pēc tam laidās atkal peldēt ezera brīnišķīgajā ūdenī.

Nikno rakšasu un dižā varoņa cīņas trokšņi kā pērkona grāvieni bija aizsnieguši pārējo Pandavu dzirdi, un viņi traucās uz to pusi pa plato ceļu, ko bija atstājis Bhimasens, aplauzdams kokus. Nonākuši pie ezera, viņi visi izpeldējās tajā un sajuta, ka viņu dzīvības spēki desmitkārt pavairojušies. Draupadi izrotājās ar zeltainajiem lotosiem un bija līdzīga mirdzošu zvaigžņu pilnām debesīm vai upei, kurā atspīd saule.

Pie šī ezera tagad Pandavi gaidīja Ardžunu, jo tūkstošacis Indra bija atsūtījis vēstnesi ar ziņu, ka šis varonis, kauju drosulis, drīz atgriezīšoties no debesu klaidiem.

Tā nu reiz, skanīgiem dimdieniem atbalsojoties kalnu tālēs, spožos Indras ratos no debesu augstumiem nodrāzās lejā Ardžuna. Ieraudzījis Draupadi lotosu rotā, viņš sacīja:

— Ak, skaistākā no sievietēm, tev vairs nebūs jāpušķojas ar meža ziediem. Še ņem, debesu dievs Indra tev atsūtīja rotas no vislabākajiem dārgakmeņiem, ko viņš ar zibens spērieniem atskaldījis no varavīksnes.

To sacīdams, viņš uzdāvāja daiļajai Draupadi kaklarotu un auskarus, gredzenus un aproces, un kāju sprādzes vienos dārgakmeņos, kas mirdzēja un laistījās visās debesu krāsās.

No jauna sanākuši kopā, Pandavi devās uz savu agrāko dzīves vietu mežā. Dievu ierocis, ko bija dabūjis Ardžuna, šis izcilais varonis, modināja prieku viņu sirdīs un lika bez bailēm domāt par nākamo kauju.

nostāsts par plūdiem

Atgriezušies savā meža mitekli, Pandavi dzīvoja klusi un rāmi. Un atkal uz viņu būdu nāca gudrie vientuļnieki un risināja garas pārrunas par visu, kas bijis virs zemes agrāk un ko nesīs I turpmākie gadi.

Kādu dienu Bhimasens, kas tiecās izprast visu lietu cēloņus, jautāja vienam no viņiem:

—     Ak, visugudrākais no gudrajiem, daudzreiz esmu dzirdējis ļaudis ar godbijību izrunājam diženā Manu vārdu. Es.vēlos, lai tu pastāsti man un maniem brāļiem, šiem varonīgajiem cīnītājiem, par viņa izcilajiem darbiem. Saki mums, kāpēc pasaulē vēl šobaltdien atceras Manu? Teic mums visu, ko tu zini par viņu.

Un raugi, kad visi Pandavi bija nolikuši ieročus pie malas un sasēdušies ap sirmgalvi uz melno briežu ādām, bramins sāka savu stāstu:

—      Kādreiz sensenos laikos pasaulē dzīvoja visdižākais no cilvēkiem, vārdā Manu. Visu savu

mūžu viņš tiecās uz to, lai viņa pūliņi nestu svētīgus augļus cilvēku dzimtai. Gribēdams izpelnīties visvareno dievu labvēlību un izlūgties kādu dārgu velti zemes iemītniekiem, Manu atsacījās no visiem laicīgajiem priekiem. Desmittūkstoš gadu viņš nostāvēja upes krastā uz vienas kājas, pret debesīm paceltām rokām, nedz ēda kaut ko, nedz dzēra. Viņam bija viena vienīga lūgsna: «Ak, dievi, ļaujiet man izdarīt varoņdarbu, kas nestu svētību cilvēkiem!»

Tad pie krasta piepeldēja maza zivtiņa, mirdzoša kā jauns mēness, un uzrunāja Manu:

—      Glāb mani, tu krietnākais starp mirstīgajiem. Mani vajā lielu zivju bars, un es nezinu, kur no tām paglābties var. Lūdzu, pažēlo mani, nespēcīgo. Par to es tev atlīdzināšu ar pateicību grūtā brīdī.

Manu sirds bija līdzcietības pilna, un viņš tūdaļ izvilka šo zivteli no upes un ielaida māla podā ar ūdeni. Viņš baroja to un rūpējās par to kā par bērnu. Ar laiku zivs izauga liela, un pods tai kļuva par šauru.

—     Ak, diženais, — viņa atkal uzrunāja Manu,. — man šeit ir pārāk šauri un slikti. Atrodi man labāku mitekli.

Tad Manu izvilka zivi, kas mirdzēja kā zelts, un pārnesa to uz dīķi. Taču drīz ari dīķis kļuva aplam šaurs šai neparastajai zivij, un viņa lūdza Manu, lai tas pārnes viņu uz Gangas ūdeņiem. Tomēr arī šajā platum platajā upē viņai drīz pietrūka vietas, un viņa atkal žēli lūdzās Manu:

—     Ak, tu bezgrēcīgais un brīvais no visām iekārēm, es nespēju vairs dzīvot šajā upē. Pārnes mani uz okeānu.

Kad Manu bija izpildījis viņas lūgumu, zivs sacīja:

—      Tagad uzklausi manus vārdus labi uzmanīgi. Tu biji pacietīgs un labs pret mani, par to es tev atklāšu kādu nākotnes noslēpumu. Drīz visu šo pasauli piemeklēs drausmīga nelaime. Viss debesu ūdens gāzīsies uz kalniem un ielejām, pārplūdinās upes un okeānus un apslīcinās visu dzīvo radību. Tāpēc tev jau laikus jāuzbūvē milzīgs un stiprs kuģis un jānovieto tajā visu augu sēklas, bet no visiem dzīvniekiem un visiem zvēriem — sākot ar ziloni un beidzot ar knisli, sākot ar tīģeri un beidzot ar peli — ņem pa pārim, lai dzīvība varētu no jauna ieviesties virs zemes. Kad ūdens sāks kā spaiņiem gāzties no debesīm, tad kāp arī pats uz šī kuģa un gaidi mani. Es atpeldēšu pie tevis noliktajā brīdī, pārvērtusies par lielu zivi ar ragiem. Pēc tiem tu mani pazīsi.

To pateikusi, zivs nozuda viļņos. Bet Manu izdarīja visu, kā viņa bija likusi. Un, kad debesis ar zemi sajaucās kopā un krācošajā ūdenī visa dzīvā radība sāka iet bojā, viņš uzkāpa uz sava kuģa. Tūdaļ pie viņa piepeldēja zivs ar ragiem uz galvas. Manu apmeta virvi ap viņas ragiem, un lielā zivs aizvilka sev līdzi kuģi ar visu, kas atradās tajā, pāri bangainajām dzelmēm.

Daudz gadu viņa peldēja uz priekšu un tikai uz priekšu, taču nekur nebija manāma neviena zemes saliņa. Beidzot tālē parādījās ūdeņu apņemta kalna virsotne. Tas bija visaugstākais Himalaju kalns. Manu piesēja savu kuģi pie kādas klints un palaida zivi brīvībā.

—           Kāpiet ārā visi uz zemes, — sacīja zivs, — un sāciej jaunu dzīvi. Mani vairs neredzēsiet, ardievu.

Un bezdibenīgās dzelmes aprija šo brīnumaino zivi.

Kad ūdens nokritās, no dzīvajām būtnēm un sēklām, ko bija saglabājis Manu, atkal atplauka dzīvība uz visas zemes …

—      Tu mums stāsti par neparastiem notikumiem, kas pilda dvēseli ar dziļān zināšanām, — Judhišthira bilda, noklausījies šo apbrīnojamo teiksmu. — Pastāsti mums vēl kaut ko pamācīgu.

—      Labi, es jums stāstīšu par kādu valdnieku, kas, nepārkāpdams likumus, valdījis savā zemē līdz tam laikam, kamēr aizmaldījies medību laikā.

—     Ak, cienījamais, stāsti, kas noticis medībās un kas bijis pēc tam, — Judhišthira lūdzās.

NOSTĀSTS PAR VALDNIECI VARDI

Šis valdnieks bija jauns, un viņam loti patika medības, tālab viņš varēja viens pats klaiņāt pa mežiem un kalniem, dzenot pēdas dzīvniekiem un zvēriem. Reiz viņš aizklīda dziļā biezoknī un aizmaldījās. Noguris viņš apgūlās neliela ezera krastā, koku paēnā. Kad snauda jau teju, teju pārņēma jaunekli, viņa dzirdi aizsniedza maiga, daiļskanīga dziedāšana, «Cik dīvaini!» viņš nodomāja. «Es nekur nemanīju pat cilvēka pēdas, kas gan šeit var dziedāt?» Aizdzinis miegu, jaunais valdnieks piecēlās un gāja gar krastu uz balss pusi. Drīz viņam pretī no niedrāja iznāca' bezgala skaista meitene. Ielīksmojies priekā par viņas acu mirdzu, jaunais valdnieks vairs nespēja paiet ne no vietas.

—     Daiļvaidzīt, kļūsti mana sieva, — viņš izsaucās. — Ja tu nebūsi ar mieru, es nomiršu aiz bēdām.

—      Esmu ar mieru, ak, naidnieku grāvēj, — atbildēja burvīgā meitene. — Taču tev jādod man viens solījums.

—     Kāds? Saki ašāk un vari uzskatīt, ka jau esmu tev to devis, — jauneklis bilda.

—     Tev jāapsolās man, ka nekad vairs es neredzēšu ūdeņus — nedz upes, nedz ezerus, nedz dīķus, pat ne akas.

—     Tā ir pavisam niecīga prasība. Es darīšu visu, lai izpildītu tavu vēlēšanos.

Tā nu šis valdnieks aizveda savu sievu uz pilsētu un dzīvoja ar viņu laimīgs. Viņa priecināja valdnieku ar savu skaistumu, kas jo dienas, jo krāšņāk uzplauka, līdzīgi brīnum jaukam ziedam. Nespēdams ne acu novērst no viņas, jaunais valdnieks pavisam piemirsa par savas zemes vadību. Viņš negribēja redzēt nedz padomniekus, nedz karavadoņus, nedz palīdzības lūdzējus. Pamazām valstī labklājība sāka slīdēt uz leju.

Pils augstmaņi lauzīja galvas, kā varētu novirzīt valdnieka uzmanību no sievas, bet visas viņu pūles bija veltīgas. Tad vecākais padomnieks apjautājās šīs valdnieces kalponēm, ko viņa dažkārt lūdzot no sava vīra. Un kalpones pastāstīja, ka valdniece lūdzot tikai vienu — nerādīt viņai nekādus ūdeņus.

«Cik tas savādi!» padomnieks nodomāja. «Vai tikai te neslēpjas viņai kādas briesmas? Varbūt tieši šādā ceļā varētu tikt no viņas vajā.»

Un viņš tūdaļ deva rīkojumu slepus izrakt mežā dīķi un paslēpt tā ūdeni zem ziedošu augu savijumiem. Vecākā padomnieka pavēle tika izpildīta nekavējoties.

Tā nu reiz, kad valdnieks ar sievu pastaigājās pa mežu, viņi neviļus nonāca pie šī dīķa un apsēdās, lai atpūstos dzestrumā.

—     Cik patīkami būtu pašreiz iegremdēties vēsā ūdenī, — valdnieks sacīja, nopūzdamies un nožēlodams, ka nekur tuvumā nav nekādas ūdenskrātuves.

—      Ūdens taču ir tepat tavā priekšā, — valdniece viņam aizrādīja. — Vai gan tu nesajūti tā dievišķo smaržu?

Šos vārdus teikdama, viņa pašķīra augus, kas pārklāja dīķi, un, ielēkusi tajā, nozuda dzijumā.

Valdnieks šausmās un izmisumā sauca sievu. Viņš peldēja un nira ūdenī, meklēdams savu mīļoto, bet nekur nevarēja atrast. Tad viņš pavēlēja nosusināt dīķi. Kad ūdens bija nolaists, valdnieks ieraudzīja dīķa dibenā tikai vardi, kas tūliņ aizlēca prom.

Nospriedis, ka tā ir vainīga valdnieces bojā ejā, viņš lika apsist visas vardes savā zemē. Tad nu reiz pie viņa pilī ieradās varžu vadonis un lūdza valdnieku pārtraukt nevainīgo radījumu iznīdēšanu.

•— Neviens no mums nav nodarījis nekā ļauna tavai sievai, ak, valdniek, — tas sacīja. — Viņa pati ir varde, kas bija pieņēmusi meitenes izskatu. Viņa ir mana meita, un es tev izstāstīšu visu patiesību. Viņa gribēja kļūt tava sieva un dzīvot ar tevi laimīgi, tāpēc baidījās pieiet pie ūdens, lai atkal nepārvērstos par vardi. Ja vēlies, es viņu tev atdošu atpakaļ, tikai dod rīkojumu, lai neviens vairs neiznīcina manu tautu.

Valdnieks ar lielu prieku to izdarīja, un viņa brīnišķā sieva ar savu mirdzošo skaistumu no jauna ienesa gaismu pilī. Taču skaistums vien nevar dot labus augļus. Bērniem, kas dzima viņai, bija aukstas un nepateicīgas sirdis. Viņi necienīja gudrajos un smējās par vecajiem. Turklāt bija nekaunīgi un iedomīgi.

Tāpēc cilvēkus, kas ir līdzīgi viņiem, visur dēvē par vardes bērniem …

Beidzis savu stāstu, gudrais vientuļnieks atstāja Pandavu apmešanās vietu un atkal aizgāja meža biezoknī.

Turpretī pieci brāļi un Draupadi, sēdēdami zem kupla koka, līdz vēlai naktij atcerējās stāstus, ko bija dzirdējuši no šī gudrā sirmgalvja. Un Judhišthira domīgs sacīja:

— Patiešām kokosrieksti nevar izaugt uz liānu stiegrām, nedz sarkanie pipari rasties uz palmām.

Kur iesēsies rīsi, tur augs tikai rīsi,

Kur lotoss — tur lotoss, kur jasmīns — tur jasmīns,

Un ēzelēns dzims tikai ēzeļumātei,

Bet kobrai būs vienīgi čūskulēns indīgs.

NOSTĀSTS PAR KAURAVU IERAŠANOS

Daudzi ceļinieki, kas klīda pa visu zemju ceļiem, nonāca arī Kauravu galvaspilsētā Hastinapurā. Caur viņiem aklo valdnieku Dhritaraštru aizsniedza vēstis par Pandavu dzīvi mežā.

—       Ak vai, ak vai! — gauži pūzdams, vecais valdnieks griezās pie saviem padomniekiem. — Ir arī mana vaina, ka šo slaveno varoņu dzīvi neatvairāmi lejup rauj vesela ciešanu straume. Es it kā redzu viņus savā priekšā… Raug' še, taisnībai allaž uzticīgais Judhišthira noguris guļ uz kailas zemes. Bhimasens nevarīgās dusmās žņaudz dūres un klusībā atkārto savu drausmīgo zvērestu. Ardžuna nespēj iemigt aiz nīgruma, kas dedzina viņa sirdi. Bet Nakula un Sahadevs skaita ne vien dienas, bet pat minūtes, kas atlikušas līdz viņu izraidījuma beigām. Es jaušu, ka nevienam mums neizbēgt no viņu atriebības. Kas gan spētu pretoties Pandaviem? Visi mani bērni dabūs galu Durjodhana ļauno un muļķīgo stiķu dēļ. Vai dieniņ, kāds posts un bēdas mums, vai dieniņ, kāds posts!

Sakuni, kura dvēselē ļaunums savijās ar viltu, padzirdējis šos vārdus, ieradās pie Durjodhana.

—      Ak, valdnieku valdniek, ak, visaugstākais no zemes varenajiem, tavai bagātībai un varai nav ne gala, ne malas. Tu esi sasniedzis visu, ko tikai kāroji. Mūsu pulkā tu esi kā mēness starp zvaigznēm. Vēl nesen pagalam bēdīgs tu raudzījies uz Pandavu lielo mantību, vai tagadīt tev tiešām negribētos ar priecīgu sirdi paskatīties uz viņu nabadzību?

— O jā, nu protams, — Durjodhans atbildēja.

—    Bet kā to izdarīl?

—      Tev jādodas pie šiem nabagiem uz mežu un jāapžilbina viņi ar savas slavas mirdzumu, — sarunā iekrita Karna. — Ierodies pie viņiem ar karavīru svītu, spožās bruņās, — lai Pandavi aizrijas aiz skaudības. Arī tava sieva, šī lieliskā valdniece-, lai uzpošas visgreznākajos tērpos, apliek visdārgākās rotas un parādās šai nabadzei Draupadi! Tā gan!

—     Es pats to tīkoju! — Durjodhans izsaucās.

—     Taču tēvs man nejaus sastapties ar Pandaviem. Viņš trīc un dreb aiz bailēm no viņiem.

—      Es zinu, kas jāsaka dižajam valdniekam, tavam tēvam, — Karna turpināja. — Turienes mežā un tā apkaimē taču ganās valdnieka dzimtai piederīgie ganāmpulki. Tev, ak, treju pašauju valdniek, jāizsaka vēlēšanās pārbaudīt savas bagātības. Kad būsi to pateicis savam tēvam, mēs visi brauksim uz šo mežu.

Priecīgi pasmējies, Durjodhans devās pie valdnieka Dhritaraštras, un tas atjāva viņiem braukt, lai apskatītu ganāmpulkus.

—      Tikai ne tuvu neejiet Pandaviem — viņi jums visiem atņems dzīvību bez kavēšanās, — viņš piebilda.

Pārbaudījis ganāmpulkus, apdāvinājis ganus un papriecājies par ganumeitu dejām, zemsirdīgais

Durjodhans ar saviem ļaunprātīgajiem draugiem vienos auļos pagrieza zirgus uz meža dziļumu, lai liela karaspēka pavadībā uzmeklētu Pandavus.

Bet tad pēkšņi viņiem ceļā stājās debesu cīnītāju gandharvu karapulks. Ar savu vadoni dievišķo Čitrasenu priekšgalā gandharvi bija nolaidušies uz zemes, lai papriecātos ar medībām, spēlēm un mūziku mežā, kur dzīvoja Pandavi. Ieraudzījis tos, Durjodhans sadusmojās par aizkavējumu un sūtīja savus karavīrus aiztriekt šos jaunos un brīnum jaukos debesu iemītniekus.

Kad Durjodhana karavīri, pienākuši tuvāk, pavēlēja gandharviem lasīties prom no ceļa, debesu cīnītāji smējās viņiem tieši acīs. Un vadonis Čit- rasens sacīja:

— Jūsu valdnieks ir zaudējis prātu. Kam viņš grib pavēlēt — vai debesu karapulkiem? Vai mēs esam viņa kalpi? Atgriezieties pie sava pavēlnieka un sakiet viņam, ka jūs visus gaida nāves dievs, ja jūs tūdaļ nepametīsiet šo mežu.

Negudrais un uzpūtīgais Durjodhans kopā ar dedzīgo un straujo Kamu savas armijas priekšgalā metās uzbrukumā pret gandharviem. _Un tie visus viņa karavīrus tūdaļ vai nu nogalināja, vai arī patrieca ratā, bet viņu pašu ar visiem tuviniekiem iekala važās un aizveda pie Citrasena. Vienīgi Saules dēls Karna, kuru bruņukrekls aizsargāja no gandharvu bultām, turpināja drosmīgi cīnīties, kamēr beidzot viņu apturēja pats Durjodhans.

Uzvarētie un ievainotie Durjodhana karavīri aizskrēja uz Pandavu būdu, žēli vaimanādami, tā ka viss mežs skanēja. Uzzinājis viņu nelaimes cēloni, Bhimasens izsaucās:

—      Viņi ir saņēmuši taisnīgu sodu. Viņi ieradušies šeit, lai parādītu savu greznību mums, kam atņemta valsts un visa mantība. Viņiem bijuši zemiski nolūki, lai nu cieš pēc nopelniem.

Taču Judhišthira, taisnības un žēlsirdības paudējs, norāja Bhimasenu, teikdams:

—     Tava rupjā valoda, ak, mans varenais brāli, pazemo tevi un mūs visus. Gandharvi taču mūs visus ir apvainojuši, iekaldami važās mūsu dzimtas locekļus. Tāpēc mums nav jāpriecājas par to, bet nekavējoties jāiet un jāpieprasa, lai šie debesu cīnītāji atbrīvo visus gūstekņus. Bez tam mūsu brāļi taču ieradušies pie mums kā viesi, un neklājas izdibināt viņu slepenos nodomus. Es lūdzu tevi, Ardžuna, un tevi, Bhimasen, un jūs, jaunākie brāļi, panāciet, lai tiktu atbrīvots Durjodhans un visi, kas ir ar viņu kopā. Ja gandharvi neuzklausīs jūsu prasību, sāciet ar viņiem kauju. Ejiet.

Un tūdaļ šie neuzvaramie varoņi devās uz cīņas vietu.

Kauja ar gandharviem iedegās kā liesma sausa meža biezoknī. Veseli bultu mākoņi aizsedza debesis. Ardžuna, kas prata ar loku rīkoties labāk par visiem zemes virsū, raidīja bultas ar tādu ātrumu, ka no tām izveidojās it kā tīkls, kas karājās gaisā. Bhimasens un jaunākie brāļi cīnījās ar vālēm un šķēpiem rokās, padzīdami gandharvu karapulkus^ no meža. Tad. parādījās viņu jaunais vadonis Čitrasens un atvēzējās pret Ardžunu ar kaujas vāli, bet Ardžuna, šis lauva starp karavīriem, sašķaidīja vāli ar savām bultām gabalu gabalos.

Redzēdami, ka neizdosies pārspēt šos vīrišķības un spēka pilnos varoņus, gandharvi aiztrau- cās uz debesīm. Bet Čitrasens, pateicis Pandaviem: «Es esmu jūsu draugs,» — pavēlēja atbrīvot visus gūstekņus un aizvest tos pie Judhišthi- ras. Ieraudzījis savus apkaunotos ienaidniekus, šis taisnībai un labestībai uzticīgais valdnieks uzrunāja Durjodhanu, sacīdams:

—      Nekad vairs nerīkojies tik neapdomīgi. Bet tagad vari atgriezties savā galvaspilsētā.

Un Durjodhans pazemots un apkaunots atstāja mežu, aizvezdams sev līdzi sakauto karaspēku. «Kaut es labāk būtu kritis šai kaujā no debesu cīnītāju bultām nekā saglabāju dzīvību, ko man dāvāja manis paša izraidītie, ciešanās iegrūstie brāļi,» viņš domāja, kodīdams lūpas.

—      Ak, valdniek, — Durjodhanu uzrunāja viņa draugs Karna, redzēdams šādas bēdas. — Nepadodies drūmu domu varai. Tev nav par ko skumt. Pandavi taču izpildīja vienīgi savu pienākumu, aizstāvēdami tevi. Viņi dzīvo tavā zemē, viņi ir tavi pavalstnieki un ir atkarīgi no tavas žēlastības, tāpēc viņiem vienmēr un visur jāaizsargā tevi. Lai tava sirds ir mierīga, bet es, lai sagādātu tev prieku, ņemšu sev līdzi stipru karaspēku un iekarošu tev daudz jaunu zemju.

Drīz Karna, kas allaž bija dedzīgs kaujā, izpildīja savu solījumu un iekaroja daudzu valdnieku zemes, piespiezdams viņus noliekt galvas Durjodhana troņa priekšā. Pēc tam Durjodhans sāka gatavoties Lielās Upurēšanas ceremonijai, lai izpelnītos valdnieku valdnieka nosaukumu.

Taču viņš nespēja pat dienu nodzīvot bez domām par to, kā varētu nodarīt pāri Pandaviem. Un raugi, kad viņa galvaspilsētā sāka saplūst visu zemju valdnieki, apbērdami Durjodhanu dāvanām un visādi godinādami viņu, kad visas ielas bija pilnas ar muzikantiem, dejotājām, tirgoņiem un ar viesu bariem no citām pilsētām, viņš aizsūtīja ziņnesi pie saviem brālēniem, lai ielūgtu viņus uz Lielās Upurēšanas svinībām.

«Kad Judhišthira sarīkoja šādas svinības, es biju viņa galvaspilsētā diženu valdnieku vidū,» Durjodhans domāja Jaunā priekā. «Lai tagad viņš atnāk uz manu galvaspilsētu un stāv nabagu drūzmā, kamēr mani visi slavēs un apdāvinās.»

Taču taisnīguma valdnieks, laipni saņēmis Durjodhana ziņnesi, lika pateikt atpakaļ, ka viņš nevar lauzt goda vārdu un pamest mežu, iekams nav pagājuši divpadsmit gadi izraidījumā.

Bet Bhimasens, sašutuma pārņemts, sacīja ziņnesim:

— Es ieradīšos tajā dienā, kad taisnīgas dusmas šo ļauni viltīgo valdnieku pārvērtīs pelnos.

Tā nu Durjodhans, kas tiecās pazemot citus, no jauna pazemojumu guva pats.

nostāsts par Draupadi nolaupīšanu

Kādu dienu visi Pandavi devās medībās uz dažādām meža pusēm un aizklīda loti tālu no savas būdas, pamezdami Draupadi vienu. Šai laikā caur mežu brauca valdnieks Džajadratha, spēcīgs, alkatīgs un nežēlīgs tālas svešas zemes ķēniņš. Viņš ieradās šeit smagos, greznos ratos, ko vilka vareni rumaki. Viņu pavadīja daudz draugu uz ziloņiem un kara divričos, bruņojušies ar šaujamlokiem un šķēpiem, ietērpušies karavīru bruņās.

Pakaviem klaudzot un ratiem dārdot, viņi drāzās caur mežu, baidīdami putnus un briežus. Iz- dzirdusi šo grandoņu, Draupadi iznāca ārā, lai paskatītos, kas gan apmeklējis viņu kluso patvēruma vietu. Un te nu Džajadratha ieraudzīja šo apbrīnojamo skaistuli stāvam nabadzīgas būdas durvīs, izrotājušos ar mirdzošām dieva Indras dārglietām. Viņas skaistums apblāzmoja kokus,

krūmus un zemi, gluži tāpat kā zibens spožums apblāzmo mākoņus.

Pārsteigtais Džajadratha uz vietas apturēja ašo rumaku skrējienu un nespēja novērst plati ieplestās acis no valdnieces brīnišķās sejas. Beidzot viņš, pievērsdamies kādam no saviem draugiem, sacīja:

—      Tūdaļ pieej pie šīs krāšņās pērles un pavaicā viņai, kas viņa tāda. No kurienes šai mūža mežā varēja rasties šāda pasaules rota? Varbūt viņa ir dievu meita vai debesu jaunava? Varbūt šeit apmetušies gandharvi, kas apsargā šo skaistuli? Pieej pie viņas un visu smalki uzzini. Es nebraukšu projām no šejienes bez viņas.

Karavīrs izlēca no saviem divričiem un devās pie Draupadi.

—     Kas esi tu, ak, dievišķīgi daiļā? — viņš jautāja. — Tu atgādini liesmu, kuras spožums allaž tālu redzams. Varbūt tu esi sieva kādam dievam, kas, pārvērties cilvēka izskatā, klaiņā pa šo mežu? Nedz tu vaicā, kas mēs tādi, nedz tev vaigā baiļu viesma. Teic jel, kas apsargā tevi? Kā meita tu esi, un vai tev ir vīrs? Kur atrodas viņš?

—     Man neklājas runāties ar svešu vīrieti, lai arī kas viņš būtu, — Draupadi atbildēja. — Taču es šeit esmu viena un tāpēc neviens cits nevar atbildēt uz taviem jautājumiem. Es esmu visdižākā valdnieka, likumu zinātāja un taisnības sar-

> gātāja — neuzvaramā Judhišthiras sieva. Es dzīvoju šeit ar viņu un viņa brāļiem. Taču šobrīd viņi visi ir aizgājuši medībās un tāpēc nevar jūs apsveikt kā savus viesus. Mans cēlsirdīgais vīrs devās uz to pusi, kur saule aust; Bhimasens,

kaujā nepārspējamais, aizgāja tālu uz dienvidiem; Ardžuna, uzvaru draugs, — uz rietumiem, bet abi jaunākie brāļi — uz ziemeļiem.

Noklausījies šīs cildenās sievietes stāstījumu, Džajadratha sacīja:

—     Mana sirds pieder šai skaistulei uz mūžu. Visas pasaules sievietes, salīdzinot ar viņu, atgādina pērtiķu baru. Es gribu daiļavu aizvest sev līdzi.

Un raugi: izkāpis no greznajiem ratiem, viņš iegāja Pandavu istabā, kā vilks ieiet tīģera midzenī viņa prombūtnes laikā. Un Draupadi, kam skaidra sirds pukstēja krūtīs, piedāvāja svešiniekam ūdeni, kur noskalot putekļus no kājām, bet pati paņēma Saules dāvāto brinumkatlu, lai pacienātu visus, kas bija līdzi ar Džajadrathu. Taču šis ķēniņš, ļaunu nodomu pārņemts, sacīja viņai:

—     Nevajag mums piedāvāt maltīti, jo mēs sajūtam sātu, kad tu ar savu skaistumu esi mums klātu. Kāp manos ratos. Es aizvedīšu tevi uz savu valsti, un tu sēdēsi man blakus tronī. Sieviete, kas ir tik krāšņa kā dārgakmens, nedrīkst savienot savu dzīvi ar nabagu. Viņai jāturas kopā ar savu vīru, kamēr viņam pieder vara un bagātība. Es došu tev itin visu, kā tu esi vērta. Nāc man līdzi.

Dusmas sagrāba Draupadi sirdi. Saraukusi uzacis, viņa stingri atbildēja bezgodim:

—      Ko tu runā? Vai tiešām kauns tevi pametis? Kā tu uzdrīksties apvainot ar savām nelietīgajām valodām šos varoņus, no kuriem ikviens ir līdzīgs tūkstoš ziloņiem? Vai tiešām tu domā izvairīties no viņu soda? Tikai muļķa bērni var modināt iemigušu lauvu. Tikai vājprātīgie var tīšām kāpt kobrai uz astes. Bēdz no šejienes, bēdz no savas bojā ejas.

—      Nebaidi mani, spulgacīt. Es arī esmu valdnieks un arī karavīrs, esmu apguvis visas zinības, kas pēc priekšrakstiem piederas valdniekiem. Es zinu, kā jākaro un kā jānoslēdz miers, protu karaspēku raidīt kaujā un arī apturēt to, protu sēt naidu un atrast sabiedrotos. Nebaidi mani. Labāk uzdāvini man smaidu un kāp manos ratos vai palankīnā uz šī milzu ziloņa muguras. Mums laiks doties atceļā.

1 — Nē, es neiešu tev līdzi. Ja tu nebīsties no varenajiem Pandaviem, tad atceries, ka arī visspēcīgais Krišna aizstāvēs mani. Viņš cīnās, stāvēdams vienos kaujas ratos ar Ardžunu. No viņiem neviens vēl nav aizmucis dzīvs.

—      Man nav bail no ienaidniekiem, — smiedamies attrauca Džajadratha. — Nekavējies ilgāk, mana dievišķā skaistule. Ejam!

Šos vārdus teikdams, viņš paķēra Draupadi uz rokām, ielēca savos greznajos ratos un trieca zirgus uz priekšu. Viņam nopakaļ steidzās visa svīta, un mežs dunēja un dārdēja no ziloņu soliem un ieroču šķindām.

Taču Pandavi, beiguši medības un satikušies mežā, ar bažām pamanīja, ka putni šurpu un turpu šaudās debesu lokā, bet neuzmeklē savu ligzdu kokā.

—      Tā ir ļauna zīme, — ierunājās Judhišthira. — Kāds svešinieks ir ieradies šajās vietās. Mana sirds kļūst nemierīga. Vai tikai nav kaut kas gadījies ar Draupadi? Steigsimies mājās.

Kad viņi sasniedza savu būdu un ieraudzīja, ka tā ir tukša, bet visapkārt redzamas ziloņu un cilvēku pēdas un ratu sliedes, Pandaviem tūdaļ kļuva skaidrs, kas noticis. Pēc mirkļa viņi jau skrēja bēdzējiem pakaļ ašāk par vēju, turēdami šaušanas gatavībā lokus ar uzvilktām stiegrām.

Sadzirdējis vajātāju sacelto troksni un atskatījies, Džajadratha pats ar savām acīm ieraudzīja šos ienaidnieku savaldītājus, šos karavīrus, neatvairāmos kaujas varoņus. Redzēdams, ka tie dzenas viņam pakaļ, aizmēzdami kokus no sava ceļa gluži kā kalnu strauts, Džajadratha nodrebēja.

—     Tie, tur tālumā, kas'skrien mums pakaļ, laikam ir Pandavi, vai ne? — viņš jautāja Draupadi, elpai aizraujoties. Pēc tam uzkliedza: — Ei, jūs visi, gatavojieties kaujai!

—     Tev nevajadzētu domāt par kauju, bet steigties ar saliktām delnām pretī šiem varoņiem un lūgt viņiem žēlastību, — Draupadi aizrādīja.

Taču viņa nepaspēja pasacīt līdz galam šos vārdus, kad Pandavi gluži kā virpulviesulis uzbruka Džajadrathas karaspēkam. Pasaules vislabāko šāvēju raidīto bultu trāpīti, ļaunprātīgā ķēniņa draugi krita zemē no ziloņiem un kaujas ratiem kā putnēni no ligzdām. Zirgi un ziloņi, palikuši bez vadības, trakos aulos drāzās uz priekšu pa visu kaujas lauku, ar riteņiem sabraukdami un kājām mīdīdami karavīrus. Kad bija gājuši bojā gandrīz visi, kas pavadīja viņu, Džajadratha, pametis Draupadi, laidās lapās.

Ardžuna to pamanīja un sacīja Bhimasenam, kas ar katru vāles triecienu nogalēja pa simt ienaidnieku uzreiz:

—      Apstājies, brālīt! Kādēļ iznīdēt tos, kas nav vainojami šajā bezgodībā, kad pats nolaupītājs izsprucis no soda? Šie viņa draugi taču sekojuši viņam, kā šakāļi seko tīģerim.

Tad Bhimasens uzrunāja Judhišthiru šādiem vārdiem:

—      Ak, brāli, atgriezies mūsu mājā kopā ar savu laulāto draudzeni, kas ir pagalam nogurusi. Lai viņa nomierinās un atpūšas, bet es zvēru, ka panākšu un nositīšu šo nelietīgo apvainotāju. Jebšu nav piedošanas tam, kas nolaupa cita sievu, pat ja viņš lūgtu žēlastību.

Šos vārdus izteicis, viņš kopā ar Ardžunu metās pakaļ Džajadratham. Neredzēdams ienaidnieku, kas bija tālu priekšā, Ardžuna raidīja viņam pakaļ burvju bultu un nošāva bēdzēja zirgus. Bhimasens kā saniknots bifelis vienā iestie- pienā panāca Džajadrathu un jau pacēla kaujas vāli pār viņa galvu, kad izdzirda Ardžunas balsi:

—     Nenosit viņu, brālīt. Naidnieks jāpārmāca tā, lai visi atcerētos, ka nedrīkst atļauties tik netaisnu rīcību.

Tad Bhimasens ar bultas smaili noskuva Džajadratham galvu, atstādams piecās vietās pa matu kušķim, un sacīja viņam:

—      Ja tu vēlies saglabāt savu nešķīsto dzīvību, klausies uzmanīgi. Tev jāstaigā pa visām zemēm un skaļā balsī jāizkliedz laukumos un tirgos: «Es esmu Pandavu vergs!» Ja es uzzināšu, ka tu neievēro manu pavēli, es nositīšu tevi,

Un nu viņi iemeta šo pašlabuma meklētāju ķēniņu kara ratos un aizveda uz savu pagalmu.

—      Es esmu Pandavu vergs, — viņš pazemīgi izsaucās, ieraudzījis Judhišthiru un Draupadi.

—     Laid viņu vaļā, Bhimasen, — sacīja labsirdīgais Judhišthira. — Šodien es esmu laimīgs un nevēlos redzēt nevienu nelaimīgu un pazemotu. Lai šis cilvēks iet, kur grib. Viņš jau ir pietiekami sodīts.

— Jā gan, atbrīvo viņu, — Draupadi piebilda. — Tik un tā līdz tam laikam, kamēr no jauna ataugs viņa mati, šis vīrs katru dienu un katru stundu atcerēsies, ka par ļauniem darbiem jāsaņem sods.

Un tā nu Pandavi, pateikuši: «Ej, tu vairs neesi vergs,» — atlaida ļaunprātīgo Džajadrathu. Taču viņš nesaprata mācību, kādu viņam bija devuši cēlie varoņi. Iegaumējis vienīgi to, ka šie mežinieki atņēmuši viņam nolaupīto skaistuli un apkaunojuši viņu pašu, bezgodis atgriezās savā zemē un sāka gaidīt brīdi, lai atriebtos Pandaviem. Viņš zināja par piecu brāļu nesaskaņām ar Kauraviem un savā sirdī apņēmās nostāties Kauravu pusē, ja starp brālēniem kādreiz izceltos atklāta cīņa.

nostāsts par Ramu

Pēc kāda laika Judhišthira atkal nonāca nesapratnē, nespēdams apjaust, par ko viņiem visiem jāpārcieš šādas grūtības.

—      Kāpēc Draupadi ar lotosmaigajām acīm, — viņš vaicāja kādam vientuļniekam, — kāpēc šī sieviete, kam nav nekādu trūkumu, tik nožēlojami nīkujo mežā? Kāpēc mums visiem, kas nekad neesam darījuši nekā ļauna, atņemts tas, kas mums piederēja pēc visām tiesībām? Kāpēc mēs esam tik nelaimīgi, par ko? Un kādēļ šai viskrietnākajai sievai bija jāpiedzīvo tāds apvainojums kā nolaupīšana?

Tad sirmgalvis, ko dzīve bija darījusi gudru, viņam atbildēja:

—      To labāk nejautā. Acīm redzot, tāds ir jūsu liktenis. Daudzi visdižākie cilvēki pasaulē ir pavadījuši savas dienas izraidījumā. Tu jau dzirdēji stāstu par Nali, kas uz kauliņiem paspēlēja savu valsti. Taču man zināms vēl viens stāsts

par varoni, kas cietis nevainīgs, un par viņa sievu, kas arī tikusi nolaupīta. Un ko tu neteiksi? Visā pasaulē cilvēki vēl šobaltdien cildina viņu vārdus un cildinās mūžam.

Dzirdēdami to visu, Pandavi piesēdās tuvāk pie vientuļnieka, un Judhišthira vaicāja:

—      Kas viņi tādi, pastāsti mums. Kas ar viņiem noticis? Un kādi ienaidnieki iegrūduši viņus ciešanu bezdibenī?

—      Sensenos laikos tālajā Lankas salā dzīvoja trīs brāji rakšasi. Vienu sauca par Ravanu, otru — Kumbhakarnu un trešo — Vibhišanu. Ra- vanam bija desmit galvu. Viņš bija visvecākais un visniknākais no brāļiem. Kumbhakarna izcēlās ar neticamu spēku. Vibhišans turpretī bija citādāks nekā visa rakšasu dzimta — viņš bija labs, patiess un nekad nerīkojās negodīgi.

Visiem trim brāļiem iegribējās, kaut dievi viņiem dotu tādas spējas, ka piepildītos visas viņu vēlēšanās. Lai to izpelnītos, brāļi uzņēmās grūtus varoņdarbus. Desmitgalvis Ravans tūkstoš gadu nostāvēja uz vienas kājas starp pieciem ugunskuriem, bet pēc tam nogrieza savas galvas un upurēja tās, iesviežot ugunī. Kumbhakarna daudzus gadsimtus nostāvēja ar noliektu galvu, bet Vibhišans pārtika vienīgi no sausām lapām.

Dievi bija apmierināti ar viņiem un atdeva Ra- vanam viņa galvas, solīdami izpildīt jebkuras šo rakšasu vēlēšanās, izņemot lūgumu, lai viņiem piešķirtu nemirstību. Tad Ravans iekāroja, kaut neviens nespētu viņu nogalināt: nedz dievi, nedz dieves, nedz debesu cīnītāji — gandharvi, nedz rakšasi, nedz tīģeri, nedz ziloņi, nedz čūskas, nedz krokodili. Par cilvēkiem viņš pat neieminējās, jo cilvēkēdāji rakšasi nekad nebaidījās no viņiem. Varen stiprais Kumbhakarna vēlējās sev ilgu miegu. Vibhišans savukārt tīkoja, kaut viņam pietiktu spēka pat briesmās nenoklīst no labdarības ceļa.

Līdzko viņu vēlēšanās bija izpildītas, Ravans tūliņ aplaupīja visu pasaules dārgumu dievu Ku- beru un atņēma viņam debesu ratus. Pēc tam Ravans sāka traukties ar tiem uz Himalaju kalngaliem un uzbrukt visiem citiem dieviem, neļaudams viņiem baudīt mieru. Arī ļaužu vidū viņš sēja naidu, un visi virs zemes sāka neieredzēt cits citu.

Tad dievi sapulcējās un sāka prātot, kā atbrīvoties no šī ienaidnieka, ko neviens nespēja nogalināt. Pēdīgi atcerējās, ka Ravans savā lūgšanas reizē nebija pieminējis cilvēkus, tātad vienīgi cilvēka roka spētu atņemt viņam dzīvību. Un teju pat dieviem radās vēlēšanās nolaisties no aizmākoņu augstumiem un iemiesoties zemes iemītniekos, lai uzvarētu šo briesmīgi stipro rakšasu.

Dievs Višna allaž atradās likumu un taisnības sardzē. Kad ļaudis dažkārt nodevās ļaunuma varai, un atļāvās nelikumības, viņš nolaidās zemes virsū, pieņemdams dažādus veidus — te meža kuiļa, te lauvas, te bruņurupuča — un iznīcināja tos, kas bija aizmirsuši tikumus. Taču šoreiz, ma- tīdams, ka ir pienācis laiks ļaudīs stiprināt dziņas uz labo un iznīdēt ļaunumu, viņš iemiesojās mazā zēnā, vārdā Rama, valdnieka Dašarathi dēlā.

Valdniekam Dašarathi bija trīs aplam daiļas sievas. Rama bija vecākās valdnieces dēls. Viņš auga tēva pilī, priecinādams cilvēku skatienus ar savu ārkārtīgo skaistumu un spēku. Jau bērnībā viņš iepazina visas zinātnes un kjuva prasmīgs karavīrs, ienaidnieku drauds. Viņš bija apveltīts ar cēlām domām un jūtām un bija patiess savās runās. Pēc seniem likumiem Ramam bija jākjūst par troņmantnieku. Visi zemes iedzīvotāji viņa vārdu izrunāja ar mīlestību un gaidīja to laimīgo brīdi, kad viņš kļūs valdnieks.

Sasniedzis jaunību, viņš uzvarēja visu zemju valdnieku dēlus līgavaiņu sacensībās un paņēma sev par sievu Situ, kuras skaistums apmirdzēja ikvienu pasaules kaktiņu līdzīgi tūkstoš saulēm. Laimes un prieka pilna dzīve nu bija Ramam un visiem, kas atradās ap viņu.

Taču drīz nelaimju upe pārplūdināja visu valsti, un cilvēki uz ilgu laiku zaudēja savu gaišo troņmantnieku.

Šo nelaimi visiem uzsūtīja valdnieka jaunākā sieva, lepnā daiļava Kaikeija. Viņa uzzināja no savas kuprainās un ļaunās aukles, ka augsti gudrais valdnieks Dašarathi nodomājis vēl pirms savas taisnīgās dzīves beigām nodot troni Ramam, šim neuzvaramajam dēlam.

Kaikeijas aukle bija gluži kā tāds šakālis. Viņa uzkurināja bailes jaunās valdnieces sirdī, stāstīdama, ka tās pašas dēlam, augstdzimušajam Bha- ratam, draudēšot smagu moku pilna nāve, ja Rama mantošot troni.

Tad nu Kaikeija griezās pie sava visvarenā dzīvesbiedra un lūdzās, lai viņš apsolās izpildīt jebkuru viņas vēlēšanos.

— Lūdz, ko tikai gribi, mana labā, — atbil

dēja Dašarathi. — Valdnieka mīļotā sieva nesaņems nekādu atteikumu.

Un raugi, Kaikeija, kam aiz bailēm par dēlu bija aptumšojies prāts, aizmirsa par taisnīgumu un sacīja:

—     Ak, augstsirdīgais valdniek, lai tavs vecākais dēls, tavs troņmantnieks, top izdzīts no mūsu zemes, bet jaunākais no taviem dēliem, mans Bharata, lai uzkāpj tronī.

Viņas baismo vārdu — gluži kā ugunīgu bultu — pārsteigts Dašarathi aiz nelaimes zaudēja valodu.

Taču, kad cijdenais Rama uzzināja, ka valdnieks apsolījis izpildīt jebkuru Kaikeijas vēlēšanos, viņš sacīja:

—      Mana tēva dotais vārds nebūs melīgs. Es aiziešu izraidījumā. Lai Bharata laimīgi pārvalda zemi.

Un šis taisnīgais valdnieka dēls, apģērbis vientuļnieka drēbes, pameta savu zemi un savu tautu. Viņa uzticīgā Sita, pasacījusi: «Nedz viņā, nedz šajā pasaulē es nešķiršos no tevis,» — aizgāja vīram līdzi. Ramu nepameta arī vidējais brālis, jaunais karavīrs Lakšmans, kas bezgala mīlēja Ramu un vienmēr ar priecīgu prātu tiecās pēc varoņdarbiem.

Tad nu šie treji apmetās tālu no savas ziedošās zemes dziļā mūžamežā. Iznīcinādami tūkstošiem rakšasu, viņi sagādāja drošību vientuļniekiem. Par to visu dabūja zināt desmitgalvis Ravans. Uzjoņojis gaisā ar saviem ratiem, viņš drāzās uz tālo mežu, lai iegrūstu nāvē visdižākos varoņus, kas nogalināja viņa asinskāros pavalstniekus.

• Nolaidies zemē netālu no Ramas mitekļa, des- mitgalvis pavēļēja kādam rakšasam pārvērsties par brīnišķu zeltradzi briedi ar dārgakmeņiem nosētu muguru.

1 — Skraidi ap viņu būdu, te parādīdamies, te nozuzdams, kamēr tev sāks dzīties pakal abi brāļi. Tikmēr es izdarīšu to, ko vēlos, — viņš tam sacīja.

Kad sava pavēlnieka gribai padevīgais rakšass bija tālu aizvilinājis mežā Ramu un Lakšmanu, viltīgais Ravans aizveda Situ gaisa ratos uz saviem mājokļiem.

Šausmu pārņemtā Sita, asarās mirkdama, sauca Ramu. Viņas izmisīgos kliedzienus izdzirdēja klija Džataju, putns ar varen stipriem spārniem. Vislielākajās dusmās tas bruka virsū Ravanam un sita to ar spārniem, un plosīja ar knābi un nagiem tik ilgi, kamēr Ravans viņam pārcirta krūtis ar šķēpu. Džataju nokrita zemē, un viņu, asinīm noplūdušu, atrada Rama un Lakšmans, kas bija atsteigušies meklēt Situ. Jau nāves dieva satverts, lielais putns vēl paspēja pastāstīt viņiem, uz kurieni Ravans aizvedis šo cildeno sievieti, kas raudādama saukusi palīgā vīru.

Niknums sagrāba sirdi Ramam, šim lauvam ļaužu vidū. Kopā ar savu uzticīgo brāli viņš drāzās uz tālīno Lanku, nopostot visu savā ceļā gluži kā mežonīgu ziloņu bars. Viņi skrēja tik ātri, ka vienā mirklī kalni palika iepakaļ, bet koki, upes un ezeri aizņirbēja garām kā vētras dzīti padebeši.

Tā, neatturami traukdamies uz priekšu, abi brāļi sasniedza tādu zemi, kur visa vara bija piederējusi meža iemītnieku pērtiķu valdniekam Sugri-

vain. Tobrīd viņš pats atradās izraidījumā. Viņa cietsirdīgais un spēcīgais brālis bija atņēmis Sug- rivam valstību un pievācis sev viņa mīļoto sievu.

Rama, šis pirmais starp varoņiem, kura sirds necieta netaisnību, nonāvēja bezgodīgo Sugrivas brāli un atdeva zelta kroni nevainīgi izraidītajam valdniekam.

Prieka pārņemtais Sugriva sasauca kopā savus neskaitāmos pavalstniekus un pavēlēja viņiem pārmeklēt visu zemi un uzzināt, kur Ravans paslēpis Situ, kam vaigs tik spulgs un maigs kā mēness.

Sugrivas padomnieks bija Hanumans, šis dievišķām īpašībām apveltītais pērtiķis.. Viņš, kas spēja mainīt savu izskatu un zināja lidošanas noslēpumus, pacēlās gaisā, pārlidoja pāri okeānam un sasniedza Lankas salu, kas peldēja bezdi- benīga dzelmāja vidū. Vienīgi Hanumans varēja atrast Situ. Ieraudzījis viņu Ravana dārzā rūgtās bēdās sagumušu, bezspēcīgu, izpūrušiem matiem, Hanumans piezagās pie viņas un mierināja viņas sirdi, sacīdams:

— Neskumsti, visucēlā valdniece. Es esmu augstās gaišības Ramas sūtnis. Drīz viņš ieradīsies Lankā ar milzīgu armiju un atbrīvos tevi.

Atgriezies pie Ramas, varenais Sugrivas padomnieks pateica, ka redzējis Situ. Viņš pavēstīja Ramam, ka viņa brīnum jaukā sieva gaida savu pavēlnieku, ka viņa nežēlīgi cieš gūstā pie šiem pinkainajiem sarkanačiem, trejačiem, vienkājiem un visādiem citādiem ļaunajiem spokai- ņiem rakšasiem.

Tad Rama saniknots un neatturams lūdza Sugrivu un Hanumanu sasaukt karaspēku no meža ciltīm. Kad bija sapulcējušies tūkstošiem un miljoniem Sugrivas pavalstnieku, kā arī tūkstošiem un atkal tūkstošiem varenu lāču un citu meža iemītnieku, Rama vadīja šo milzīgo armiju uz okeānu, uz Lankas pusi.

Sasnieguši mutuļaino bangu apskaloto krastu, viņi visi apstājās, nesaprazdami, kā tikt pāri šiem dziļumiem. Tad nu gudrais un allaž attapīgais Rama teica:

—     Es aizdedzināšu visu šo ūdeni ar savām uguns bultām, kas nes briesmas visam dzīvajam un nedzīvajam virs zemes. Līdzko pienāks rīts, es to izdarīšu.

Pasacījis šos vārdus, viņš apgūlās uz krasta, pievilka sev tuvāk loku, kas spēja sašaut katru bez žēlastības, un ļāvās atpūtai. Vēl nebija paguvis iemigt šis bezbailīgais varonis, kad pie viņa pienāca pats Okeāns, simtiem dārgakmeņu apmargots. Godbijīgi salicis plaukstas, Okeāns ierunājās:

—     Saki man, ak, karavīr, — kas esi uzticīgs patiesībai, ko tu gribi no manis?

—     Es lūdzu tevi palaist manu karaspēku uz Lanku, — Rama atbildēja.

Tad Okeāns teica:

—     Labi, es palīdzēšu tev. Lai tie, kas ir atnākuši tev līdzi, met manos bangainajos ūdeņos klintis, akmeņus, meldrus un kokus. Ar savu viļņu spēku es noturēšu to visu uz vietas, un drīz tu ieraudzīsi tiltu savā priekšā līdz pašai Lankai.

Atmodies līdz ar pirmajiem saules stariem, nepacietībā degošais Rama pavēlēja karapulkiem tūdaļ celt šo brīnišķo tiltu. Un drīz visa viņa armija pārgāja pāri okeānam uz tālīno salu, uz Ravana valstību.

Pilsēta, kur valdīja rakšasi, bija iežogota ar nepieejamu mūra sienu. Šo sienu apjoza septiņi dziļi grāvji, kur tumšā ūdenī ņudzēja krokodili un drausmīgas zivis. Pa mūra virsu visu laiku staigāja sargi, turēdami gatavībā ienaidnieka sagaidīšanai verdošu piķi un indīgas čūskas, šķēpus un metamos durekļus, vāles un bultas.

Taču, nekā nebaidīdamies, varonīgais Ramas karaspēks uzbruka Ravana pilsētai. Vienā vietā Lakšmans kopā ar lāču valdnieku raidīja kaujā šos brūnos, baigi rēcošos karapūļus. Citā vietā — Sugriva un Hanumans sūtīja uz priekšu savus apakšniekus, kas bez bailēm pārlēca pāri grāvjiem un vienā mirklī uzrāpās uz nepieejamās mūra sienas. Trešā vietā — veselas meža iemītnieku ordas bruka virsū rakšasiem un plosīja tos bez žēlastības. Bet Rama, neatvairāmais cīnītājs kaujas laukā, raidīja uz ienaidniekiem tūkstošiem ugunīgu bultu, tā ka gaiss bija pilns ar tām kā ar lietus gāzes straumēm.

Ravana brālis, labdarīgais Vibhišans, redzēdams, ka Rama cīnās par taisnību, pārnāca viņa pusē un arī kāvās ar kareivīgajiem rakšasiem, nepazīdams nedz baiļu, nedz noguruma.

Kad Ravans redzēja, ka viņa karapūļiem zūd spēks, viņš sāka modināt- savu otro brāli, pārlieku dziļā miegā iegrimušo Kumbhakarnu. Ar grūtībām pamodies, šis milzu rakšass devās cīņā. Līdzko viņš parādījās kaujas laukā, viņam kā viesulis uzdrāzās drošsirdīgais Sugriva un sašķaidīja pret milzeņa pauri simtgadīga koka stumbru. Taču Kumbhakarna pat nesagrīļojās, sagrāba

Sugrivu un vilka prom uz pilsētu, lai netraucēts apritu viņu.

To pamanījis, Lakšmans izšāva briesmonim nopakaļ zibenim līdzīgu bultu. Tā ietriecās gigantiskajam rakšasam tieši asinskārajā sirdī. No šī cilvēkēdāja kritiena zeme pāršķēlās pušu un aprija viņu, bet Sugriva, izrāvies no viņa nedzīvajām ķetnām, atgriezās pie saviem karavīriem.

Uzzinājis par brāļa bojā eju, Ravans sūtīja atriebties savu dēlu, kas bija apbruņots ar bultām, kuras droši nonāvēja. Ar šīm bultām viņš sašāva Ramu un Lakšmanu, un viņi abi bez spēka saļima pie zemes. Un tūdaļ visiem acīs izdzisa gaisma, it kā saule un mēness būtu nokrituši no debesīm. Taču gudrais Vibhišans zināja slepenus vārdus pret šīm bultām un kā gluži nekaitīgas izvilka tās no drosmīgo varoņu miesām.

Tad desmitgalvis Ravans, no kura baidījās pat dievi, metās kaujā, stāvēdams dārdošos kara ratos. Ar burvju varu viņš radīja simtiem tūkstošiem jaunu rakšasu un, šo pinlraiņu un aszobaiņu ielenkts, devās tieši uz Ramu, kas mirdzēja zelta spozmē.

Bez bailēm un bez šaubīšanās varenais Rama sagaidīja šo ļaunuma pavēlnieku. Visus ieročus, ko uz viņu meta Ravans, viņš jau gaisā sašķaidīja ar skaudrām, tālu lidojošām bultām. Un beidzot vistrāpīgāko bultu, kas bija apņemta ar degošām spalvām, viņš ietrieca sirdī rakšasu valdniekam, un Ravanu vienā mirklī apņēma liesmas.

Nogalinājis Ravanu, visu dzīvo būtņu neieredzēto briesmoni, Rama uzdeva viņa cēlsirdīgajam brālim Vibhišanam pārvaldīt Lanku pēc visiem likumiem, bet pats kopā ar bezgala laimīgo

Situ un nelokāmo cīnītāju Lakšmanu atgriēzas savā dzimtajā zemē.

„ Tādā kārtā pasaule tika atbrīvota no liela Jaunuma, un atkal tajā sāka valdīt taisnība

Un, kamēr pastāvēs dižajie kalni Un upju viļņi uz jūrām steigsies, Tik ilgi slavas dziesmas par Ramu Starp dzīvajiem pasaulē neizbeigsies.

NOSTĀSTS PAR UZTICĪGO SIEVU,

Kad vecais vientuļnieks bija beidzis stāstījumu par Ramu, viņš sacīja:

— Tāpēc tev, ak, Judhišthira, nevajag padoties izmisumam. Jo dižajam Ramam taču, kad viņi ar Lakšmanu bija palikuši divi vien, palīgā nāca pat putni un zvēri, turpretī tev ir četri vareni brāļi un tik bezgala spēcīgi draugi kā Krišna. Ko tu vēl bēdājies?

—      Es ne tik daudz bēdājos par savu nelaimi un pat ne par brāļiem, kuri manai sirdij ir bezgala tuvi, — Judhišthira atbildēja, — cik man ir sāpigi redzēt manas cienījamās dzīvesbiedres, šīs krietnās un cildenās sievietes ciešanas. Viņa taču pati man nāca līdzi izraidījumā un tagad pieredz tik lielas grūtības. Vai tu, godājamais, jel maz esi dzirdējis par kādu citu sievieti, kas cietusi tikai tādēļ; ka izvēlējusies tikumības ceļu?

—      Jā gan. Esmu dzirdējis stāstu par Savitri, kas panesusi smagus likteņa triecienus tikai tādēļ, ka palikusi uzticīga vīram.

—     Cienījamais svētais tēv, pastāsti mums par viņu, — Draupadi lūdza vientuļnieku.

Un viņi visi dzirdēja šādu stāstu.

—     Kādā zemē dzīvoja valdnieks, kam līdz pusmūža gadiem nebija bērnu. Lai tikai dabūtu sev pēctečus, viņš ziedoja simttūkstoš upuru dievietei Savitri, un tad viņa pati ieradās pie viņa, iznākdama no upurliesmām.

—      Ko gan tu lūdz man tik svētā neatlaidībā? — dieve jautāja valdniekam, kas dziļā lēnprātībā nolieca galvu viņas priekšā.

—      Es vēlos, kaut man būtu daudz dēlu — manas dzimtas turpinātāju, — viņš atbildēja.

—     Nē, dēlu tev nebūs, bet meita, skaista kā rītausma, drīz rotās tavu dzimtu, —dieve sacīja.

Un patiešām, valdniekam drīz radās meita. Viņš to nosauca par Savitri, godinot dievi, kas viņai bija dāvājusi dzīvību.

Sī meitene uzauga un kļuva tik apbrīnojami daiļa, ka ļaudis nezināja, kas viņa tāda — vai šīszemes sieviete vai debesu būtne. Smuidra un nevainojama viņa atgādināja zelta skulptūru.

Viņas mirdzošā skaistuma pārsteigti, precinieki neuzdrīkstējās lūgt valdniekam Savitri roku.

Gadi ritēja, bet neviens viņu neņēma par sievu. Viņas apbēdinātais tēvs nezināja, ko darīt.

— Mana mīļā meita, — valdnieks reiz uzrunāja viņu. — Pameklē sev pati cienījamu dzīvesdraugu. Es nespēju ilgāk redzēt tevi neprecējušos, jebšu tā ir arī mana vaina, ka tu esi vientuļa. Gudrajie saka:

Ij tas tēvs, kurš nav raženai meitai vēl meklējis

vīru,

Ij tas vīrietis, kurš nava sievieti apprecēt

steidzies,

Un vēl dēls, kas nav atraitnei mātei par krietnaju

sargu,

Visi treji tik tiešām šai pasaulē peļami iraid.

Savitri zemu noliecās tēva priekšā, tad iekāpa divričos un devās vispirms uz kādu savrupu vientuļnieku mājokli, lai iegūtu dvēseles mieru un spēkus sarunās ar svētajiem sirmgalvjiem.

Un raugi, dziļi mežā viņa sastapa jaunekli, vārdā Satjavans, un iemīlēja to no visas sirds.

Satjavana tēvs kādreiz bijis varens zemes pavēlnieks. Taču viņam uzbrukusi negaidīta nelaime — viņš zaudējis acu gaismu. Izmantodami šo gadījumu, ienaidnieki atņēmuši viņam valsti un smagi vajājuši viņu pašu.

Tad aklais vīrs atradis sev patvērumu mežā, klusā vientuļnieku dzīves vietā, un tagad šeit mierīgi pavadīja dienas kopā ar sievu un dēlu, kas bija viņam vienīgais mierinājums bēdās.

Satjavans bija cēlsirdīgs, spēcīgs un skaists. Taču viņa dzīvību apdraudēja briesmīga burvestība — pēc gada viņam bija jāmirst.

No kāda varen gudra cilvēka to bija dabūjis zināt Savitri tēvs, un viņš sacīja meitai:

—     Nē, šis jauneklis nevar kļūt tavs dzīvesbiedrs. Visas viņa labās īpašības neko nelīdz, jo pēc gada viņam jāšķiras no dzīves. Tev jāizvēlas cits līgavainis.

Taču Savitri iebilda tēvam:

Tik reiz visā mūžā laime nāk pretī, Tik reiz jauna meitene iziet pie vīra, Tik reiz saka tēvs: «Es svētību dodu,» — Tas viss tikai vienureiz atgadās dzīvē.

Un tāpēc es nedomāšu par viņa īso mūžu. Mana sirds ir izraudzījusies, un es nepazīstu šaubas. Vienīgi Satjavans kļūs mans dzīvesbiedrs.

—     Lai jau notiek arī tā, — tēvs atbildēja viņai un sāka vīkšties kāzām.

Drīz vien šis valdnieks aizveda savu meitu uz meža svētnīcu un ar pienācīgu ceremoniju izprecināja viņu. Kļuvusi vientuļnieka sieva, Savitri noņēma visas rotaslietas un apģērba tērpu, kas bija darināts no meža zālēm. Aizmirsusi pat savu dižciltību un dzīvi pilī, viņa bija pakalpīga pret visiem, allaž lēnprātīga un laipna savā mīlestībā.

Taču laiks traucās uz priekšu un tuvojās baismīgā stunda. Savitri nevienam nekā neteica par to, bet viņas sirds dega nemitīgās mokās. Un, kad pienāca Satjavana bojā ejas diena, viņa ne soli neatgāja no vīra.

Redzēdama, ka viņš pošas uz mežu, lai pameklētu augļus un saknes, Savitri manījās viņam lidzi. Aizcirzdams no apakšas kokus un klīzdams apkārt, Satjavans meklēja barību, bet tad pēkšņi sagura un sacīja savai spulgacei sievai:

—     Sāpes tik piepeši sagrābj visu manu augumu, un man šķiet, ka manu galvu ir pāršķēlis šķēps.

A.r šiem vārdiem viņš noslīga zemē un aizvēra acis. Un te nu šausmu pārņemtā Savitri ieraudzīja pie viņa stāvam kādu drausmīgu tēlu ar pelēku seju, ugunīgām acīm un spīgojošām drēbēm mugurā.

—     Vai dieniņ, kas tu tāds? — trīcošā balsī vi- ijam vaicāja šī nelaimes piemeklētā sieviete.

—     Es esmu Jama, visvarenais nāves dievs, — viņš atbildēja. — Tava vīra dzīvību, ceļu un tīru, es tūdaļ aiznesīšu uz savu valstību.

To pateicis, majestātiskais dievs izņēma no Satjavana krūtīm viņa- dvēseli un devās uz dienvidu pusi, kur atradās veļu valstība. Savitri bez šaubīšanās sekoja viņam, palikdama uzticīga svētajam solījumam — nešķirties no sava vīra.

Jama, varenais nāves dievs, steidzās uz priekšu lieliem soļiem, viegli jo viegli pārkāpdams pāri krūmiem un kokiem, uzlidodams uz kalniem un slīdēdams pāri upju ūdeņiem. Savitri steidzās viņam nopakaļ, apdauzīdama kājas pret akmeņiem, ar apģērbu aizķerdamās aiz asiem zariem, klupdama un krizdama, tomēr neatpalikdama. Beidzot

neuzvaramais dievs atskatījās un sūtīja Savitri prom no sevis, uzsaukdams viņai:

—            Ko tu man seko? Tavs pienākums — dzīvot starp dzīvajiem.

Bet viņa atbildēja:

—            Laulāta drauga pienākums ir augstāks par visu. Tāpēc nestājies man ceļā. Es nešķiršos no vīra.

—             Pārāk tāls ir šis ceļš, — Jama sacīja. — Tu nespēsi to noiet, labāk atgriezies mājās.

Taču Savitri iebilda:

Nekas nav pārāk tālu tam,

kas uzticīgs ir pienākumam,

It visā pasaulē nekas nav augstāks par šo uzticību.

Un, pateikusi šos vārdus, viņa no jauna sekoja Jamam.

—             Es esmu apmierināts ar tevi, — tad ierunājās šis bargais dievs, — Lūdz man, ko vien vēlies, tikai nelūdz atdot dzīvību tavam vīram. To es nedarīšu.

—            Tad atdod redzi manam aklajam vīratēvam, — Savitri lūdzās. — Viņš ic vecs un nelaimīgs.-

—      Tik tiešām lai notiek tā, — Jama atbildēja.

Un atkal viņi gāja viens aiz otra pa bezgalīgo

nāves ceļu.

—             Ej atpakaļ, sieviete, — vēlreiz viņu palūdza dievs, tik atbaidošs savā izskatā. — Tu esi nogurusi no šī grūtā gājiena.

—            Es nedrīkstu būt nogurusi vīra tuvumā. Vina ceļš ir arī mans ceļš:

Mans vīrs bija labs, bet

ar labajiem kopā būt laime,

Un tādēļ ikvienam virs zemes

pēc labajiem jātiecas allaž.

—           Es esmu apmierināts ar taviem prātīgajiem vārdiem, — Jama atkal bilda. — Lūdz man vēl kādu dāvanu, bet tikai ne Satjavana dzīvību.

—           Tad, ak, visvarenais, atdod manam vīratēvam valsti, ko atņēmuši ienaidnieki, — Savitri sacīja.

—            Tik tiešām lai notiek tā, — Jama bija ar mieru.

Redzēdams, ka Savitri vēl arvien seko viņam, atstādama aiz sevis asiņainas pēdas, nāves dievs vēlreiz apstājās.

—            Kāpēc tu vēl arvien nāc pa manu taku? Nemocies veltīgi. Ej atpakaļ.

—            Ļauj man nepadoties tev, kaut gan tava vara ir negrozāma pār visiem dzīvajiem. Es vienmēr cenšos iet taisnības ceļu.

—     Kas ir taisnība? — viņš vaicāja.

—            Taisnība? Tā ir, lūk, kas: nedz ar vārdiem, nedz darbiem nedarīt pāri tiem, kas dzīvo pasaulē.

Nāves dievs sacīja:

—            Ak, sieviete, tava valoda ir salda. Tu atkal izdarīji man pa prātam. Es dāvinu tev vēl vienu vēlēšanos. Tikai neprasi no manis sava vīra dzīvību.

—     Tad dāvini manam tēvam simts dēlu dzimtas turpinājumam. Viņam taču ir tikai viena meita, un tas nozīmē, ka viņam tikpat kā nav bērnu.

—     Tik tiešām lai notiek tā, — Jama sacīja trešo reizi. — Bet tagad tev jāiet atpakaj. Pārāk tāls ir mūsu cejš tiem, kurus vēl nav pametusi dzīvība.

—      Nē, — Savitri attrauca. — Neviens cejš nav pārāk tāls, ja eju vīram blakus. Es steidzos uz turieni, kurp dodas mans vīrs. Mums ar tevi, ak, visuvarenais, viens un tas pats cejš, viena un tā pati patiesība. Bet patiesība no labā nav šķirama:

Vien labais ļaužu sirdīs uzticību rada, Un pasaulē ar labo var it visu ļauno veikt.

—     Es nekad nebiju dzirdējis šādus vārdus,— sacīja bargais Jama. — Ceturto reizi es dāvāju tev tiesības lūgt, ko tu gribi.

—      Es vēlos Satjavana dzīvību, ak, nepielūdzamais dievs. Kaut tā atgrieztos zemes virsū, un kaut mums ar vīru būtu simts brīnišķu dēlu. Citas vēlēšanās man nevar būt. Man nav prieka bez dzīvesbiedra, man nevajag bez viņa arī savas pašas dzīves. Dāvini viņam dzīvību, lai būtu piepildīts tavs vārds.

Tad Jama atdeva Satjavana dzīvību, sacīdams:

—      Ej un esi laimīga. Tava mīlestība uzvarēja manu varu. Jūs dzīvosit četri simti gadu, jums būs simts dēlu, un jūsu dzimta plauks un ziedēs virs zemes.

Saņēmusi Satjavana dvēseli, Savitri skriešus

steidzās atpakaļ pie sava vira stingajam miesām. Ielikusi viņa krūtīs dvēseli, viņa apsēdās pie vīra, uzlika viņa galvu sev uz ceļiem un sāka gaidīt. Un paskat, Satjavans atguva elpu, atvēra acis un sacīja:

—     Kāpēc tu mani nemodināji tik ilgi? Ir taču pienācis vakars, mums jāsteidzas uz mājām.

—     Jā gan, celies, ir jau laiks. Tuvojas nakts, plēsīgie zvēri mostas, šakāli gaudo; steigsimies atpakaļ, — Savitri atbildēja, nekā neteikdama viņam par savu grūto varoņdarbu.

Dziļā naktī viņi sasniedza vientuļnieku kluso mitekli, un Satjavana sirds līksmoja, kad viņš redzēja, ka tēvs no jauna ir atguvis acu gaismu.

Vēlāk Savitri pastāstīja viņiem visu, un viņi uzzināja, kādā kārtā izglābta Satjavana dzīvība un kādā kārtā briesmīgā nelaime pārvērtusies priekā.

—      Kopš tā laika ļaudis nemitīgi cildina Savitri, cildina šīs viskrietnākās sievietes vārdu. — Tā vientuļnieks nobeidza savu stāstu. Un piebilda: — Gluži tāpat kā Savitri izglāba visus savējos no nebeidzamām mokām, arī Draupadi, sirdī nelokāmā un tikumos cēlā sieva, palīdzēs visai jūsu dzimtai no jauna nokļūt uz labklājības ceļa.

NOSTĀSTS PAR IZRAIDĪJUMA BEIGĀM

Jo tuvāk nāca izraidījuma beigas, jo biežāk Pandavi domāja par to, kā atgūt savu valsti. Nebija nekādu cerību, ka Durjodhans, kas vienmēr lauzīja galvu tikai par zemiskām izdarībām, labprātīgi atdotu viņiem pusi valsts un karaspēku, un visas viņu bagātības.

—      Kauja, vienīgi kauja var mūs glābt, — allaž atkārtoja Bhimasens, acīm dusmīgi dzalkstījot.

—     Jā, tā nu tas ir, — Judhišthira bija vienis pratis. — Taču mums vēl ir maz sabiedroto, turpretī Kauraviem ir ļoti stipri draugi.

Un viņš apklusa, atcerēdamies vispirms neuzvaramo Kārnu, kas allaž bija gatavs kaujai un droši aizsargāts ar savu dabīgo bruņu tērpu. Judhišthira bieži domāja par to, cik grūti viņiem būs uzvarēt šo varoni, kas cīņu gaitās bija līdzīgs Ardžunam, straujš un pārdrošs valodā un rīcībā.

Tad nu tūkstošacis dievs Indra, kas vienmēr dāvāja Pandaviem savu mīlestību, izdzirdēja domas, kuras mocīja Judhišthiru.

Indra zināja par Kārnu pat to, ko nezināja neviens cilvēks. Viņam nebija noslēpums, ka Kārnām no dzimšanas mantotajos auskaros slēpjas nemirstība un ka viņu nav iespējams nogalināt, iekams viņš nebūs zaudējis šos auskarus.

Visvarenais dievs Indra redzēja, ka uzvarēt Kārnu ar spēku nevarēs, bet Pandavi uz viltību nav spējīgi. Tad viņš nolēma pats atņemt Kārnām bruņas un auskarus, lai palīdzētu šiem nelaimē nonākušajiem varoņiem.

Bet kā to izdarīt? Un Indra pēc ilgām pārdomām apņēmās ierasties bramina izskatā pie Kārnās un lūgt viņam bruņas un auskarus kā dāvanu. Neviens mirstīgais taču nedrīkst atteikties no dāvanas pasniegšanas braminam, jebšu pasaulē nav smagāka grēka par to.

Bet Indras nodomu uzzināja Karnas māte — bezgala spožā Saule.

Tā parādījās savam dēlam sapnī un sacīja, vēlēdamās brīdināt viņu:

—    Nedz bagātam, nedz nabagam, nedz karavīram vai braminam neatdod bruņas un auskarus, ar kuriem tu esi piedzimis. Tajos ir tavs spēks, tajos ir tava dzīvība, tālab glabā tos. Jo sevišķi piesargies no braminiem. Viens no viņiem drīz ieradīsies pie tevis.

Taču Karna iebilda:

— Ak, tu zemes apmirdzētāja tūkstoš stariem, kā es drīkstētu tā rīkoties? Karavīra gods liek apsargāt braminus un atdot viņiem visu, ko viņi lūdz. Es varu atsacīties no visa cita, bet tikai ne no goda.

Lai arī cik sirsnīgi Saule lūdza savu dēlu ne- šķirties no auskariem un bruņām, viņš palika pie saviem uzskatiem:

—     Labāk es ietu bojā nekā pārkāptu senos likumus un atteiktos braminam pasniegt dāvanu.

Tad Saule sacīja Karnam:

—     Ja tu esi tik nelokāms un devīgs, tad vismaz palūdz tam braminam, kas pie tevis atnāks, viņa šķēpu. Tas taču nebūs bramins, bet Indra, neuzvaramais pērkona un kauju dievs. Lai viņš atdod tev savu šķēpu. Tam piemīt tādas īpašības, ka tas nekrīt zemē un neatgriežas metēja rokā tik ilgi, kamēr nav nodūris tūkstoš ienaidnieku. Tu palūdz to, neaizmirsti.

Ar šiem vārdiem Karnas sapnis aprāvās. No rīta viņš dziļā godbijībā apsveica pirmos saulstarus, kas krita pār zemi, un sāka mierīgi gaidīt bramina ierašanos.

Un raugi, viņa vaiga priekšā nostājās varenais Indra bramina izskatā — tāds, kas pārtiek no dāvanām.

—     Ko lai es tev ziedoju, cienījamais? — viņam vaicāja Karna.

—     Kā žēlastības dāvanu es izlūdzos tavus auskarus, kas spīd kā saule, un bruņas, kas sed2 tavu augumu.

—     Nē, nelūdz no manis to, ko es nedrīkstu atdot. Ja gribi, es tev došu zelta kaklarotas un tūkstoš govju? Vai arī iekarošu tev valsti, kuru tikai tu vēlēsies.

—     Es gribu tavus auskarus un bruņas, — Joprojām uzstāja Indra. — Vairāk nekas man nav vajadzīgs.

—     Nu, labi. Es atdošu tev to, ko tu lūdz, — Karna piekāpās. — Bet tad man nebūs nekā, ar ko aizsargāt savu dzīvību. Dod man pretī tavu šķēpu, lai man nenāktos neapbruņotam sastapt savus ienaidniekus.

—           Esmu ar mieru, tu dabūsi manu šķēpu. Taču manās rokās tas nonāvē simtiem un tūkstošiem ienaidnieku, bet tavās tas nonāvēs tikai vienu. Pirms to metisi, labi izraugies, kuru tu gribi iznicināt. Un raidi šķēpu uz šo ienaidnieku tikai tad, kad būsi noskaitījis skaļā balsī burvju vārdus. Klausies tos un iegaumē.

Tad dižais Indra pasacīja Karnam burvju vārdus un atdeva viņam savu brīnumšķēpu, bet Karna nogrieza no savām ausīm saules mirdzas pilnos auskarus un noplēsa no sava auguma spožās bruņas. Asinīm noplūzdams, viņš atdeva tos dievam tūkstošacim. Dižais Indra ar vienu skatienu sadziedēja vjsas viņa brūces un pameta zemi, paceldamies Himalaju kalngalos.

Tagad viņš zināja, ka ir izglābis Pandavus no ļoti stipra ienaidnieka.

Tas viss notika jau izraidījuma divpadsmitā gada beigās.

Pandavi gatavojās pamest mežu, kas tik ilgi bija devis viņiem patvērumu. Viņi apstaigāja visas vientuļnieku būdas un atvadījās no viņiem, izteikdami pateicību par līdzjūtības pilnajiem vārdiem un gudrajām pārrunām. Draupadi pēdējo reizi pabaroja un apmīļoja meža zvērus, kas uzticēdamies bija nākuši pie viņas katru dienu, atnesa no upes ūdeni un pēdējo reizi aplaistīja visas puķes ap būdu.

Divpadsmit gadu Pandavi bija nodzīvojuši bez kaujām un varoņdarbiem, bez slaveniem sasniegumiem un uzvarām. Divpadsmit gadu šiem drosminiekiem bija pagājuši tālu no viņu pilsētas, no karaspēka un visiem viņu darba augļiem.

Zemiskie, ļaunprātīgie ienaidnieki ar savām plēsonīgajām, netīrajām rokām bija nolaupījuši divpadsmit gadu taisnīgas un saprātīgas dzīves šiem patiesībai uzticīgajiem vīriem. Divpadsmit ilgus gadus bija cietuši Pandavu zemes ļaudis, ar nepacietību gaidīdami viņu atgriešanos.

Pēdīgi izbeidzās izraidījuma laiks. Un tagad viņiem visiem bija vēl jānodzīvo viens gads nepazītiem, lai līdz galam būtu izpildīti spēles noteikumi, kurus bija pieņēmis taisnīgais Judhišthira.

Pametuši savu būdu, diženie Pandavi kopā ai uzticīgo un nelokāmo Draupadi no jauna gāja pa mežu, ar katru dienu vairāk un vairāk attālinādamies no savas zemes, lai atrastu sev jaunu patvērumu.

Daudz dienu un nakšu viņi pavadīja šai ceļojumā. Daudzreiz viņi sagaidīja sauli uzlēcam un pavadīja norietam. Daudzreiz viņi redzēja mēnesi ataustam, nakšņodami zem kupliem kokiem. Un gāja arvien tālāk, nepazīdami atpūtu.

Kādā sava ceļojuma dienā visi pieci brāļi un Draupadi sajuta lielas slāpes, bet nekur apkaimē nebija ūdens.

—     Ak, mans jaunākais brāli, — Judhišthira uzrunāja Nakulu, — uzkāp kokā un paskaties, vai kaut kur nav kāds strauts.

To izdarījis, Nakula izsaucās:

—    Es redzu tālumā kokus, kas aug pie ūdens, un dzirdu dzērvju klaigas.

—     Aizej uz turieni, — Judhišthira sacīja, — un atnes mums ūdeni bultu makā.

Nakula aizgāja un neatgriezās. Pēc ilgas gaidīšanas Judhišthira griezās pie otra brāļa, Saha- deva, teikdams:

—           Sahadev, tu esi jaunāks par mums visiem, palīdzi mums. Ņem savu bultu maku un ej pēc ūdens. Un paskaties, kur ir Nakula un kāpēc viņš nenāk atpakaj.

Sahadevs paklausīgi aizgāja. Un arī neatgriezās.

—      Kas noticis ar šiem jaunekļiem, kuri vienmēr ar tādu prieku cenšas mums palīdzēt? — Judhišthira vaicāja trešajam brālim, Ardžunam. — Aizej tu uz turieni, varbūt viņiem pašiem tagad vajadzīga palīdzība.

Un Ardžuna, neiebildīs ne vārda, devās pēc brāļiem. Pagāja ilgāks laiks, bet arī viņš neatgriezās.

—     Ej tu, ienaidnieku iznīcinātāj, — Judhišthira sacīja Bhimasenam. — Atved atpakaļ brāļus un atnes ūdeni. Draupadi jau gluži sagurusi aiz slāpēm.

Bhimasens aizsteidzās uz meža biezokni pa savu brāļu pēdām. Saule jau laidās rietā, bet viņi neatgriezās.

Nezinādams, ko pat domāt, pats Judhišthira atstāja Draupadi ziedoša koka paēnā un devās pakaļ brāļiem pavisam satraukts. Un kas viņu sagaidīja?

Dzidra un vēsa ezera krastā gulēja visi brāļi it kā dziļā miegā. Viņš pieskrēja pie Bhimasena un redzēja, ka šis dižais varonis ir miris. Šausmās viņš piesteidzās pie Ardžunas, bet arī šis neuzvarais karavīrs bija saļimis bez jebkādām dzīvības zīmēm. Tāpat abi jaunākie brāļi gulēja bez dvašas, atslīguši piekrastes zālē.

Bezgalīgu bēdu pārņemts, Judhišthira apstājās pie viņu nedzīvajām miesām. «Kas gan varēja viņus nogalināt tik klusā vietā?» viņš domāja.

«Nekur nav manāmas cilvēku pēdas, un ari uz bojā gājušo ķermeņiem nav nedz brūču, nedz asiņu. Varbūt ūdens ir indīgs? Tas man pašam jāpārbauda.»

Nolēmis tā, vecākais brālis piegāja pie ezera un, līdzko noliecās pie ūdens, tūdaļ izdzirda kādu balsi:

—            Tas ir mans ūdens. Neej tam klāt, kamēr nebūsi atbildējis uz maniem jautājumiem. Tavi brāļi negribēja to darīt, un es atdevu viņus tā varā, kas aiznes dzīvības. Vispirms dod man at bildes bez kļūdām, pēc tam dzer, cik vēlies.

—            Bet kas tu esi? — vaicāja Judhišthira, ne redzēdams neviena tuvumā.

—     Es esmu dzērve, — sekoja atbilde.

—            Nē, putns nav nogalinājis šos varoņus. Kas tu tāds?

—           Es esmu meža gars dzērves izskatā. Taču beidz mani izprašņāt. Šeit es uzdodu jautājumus. Atbildi drīz, ja gribi palikt dzīvs.

Judhišthira gāja šīs balss virzienā un pēkšņi ieraudzīja biezā koku lapotnē meža garu. Tas bija palmas garumā, augums tam kvēloja kā uguns, bet acis bija apaļas un raudzījās nemirk- šķinādamās. Dārdošā balsī, kas atgādināja ūdenskrituma dunoņu, viņš jautāja:

—           Vai tu atbildēsi? Vai arī gribi šeit palikt uz mūžīgiem laikiem?

—     Jautā, — sacīja Judhišthira.

Un nepaguva meža gars lāgā uzdot jautājumu, kad jau dzirdēja gatavu atbildi.

—     Kā saprātu gūt?

—     Pārrunās ar gudrajiem kopā būt.

—     Kas ir visvērtīgākais karavīram?

—     Ieroči.

—     Kas ir vissvarīgākais arājam?

—     Lietus.

—     Bet sējējam?

—     Sēkla.

—     Kas ir augstāks nekā debesis?

—     Tēvs.

—     Kas ir ātrāks par vēju?

—     Domas.

—     Kas guļ neaizvērtām acīm?

—     Zivis.

—     Kas Diedzimis paliek nekustīgs, kur nolikts?

—     Ola.'

—     Kas dziedina no aukstuma?

—     Uguns.

—     Kas ir tēva sapnis kvēls?

—     Dēls.

—     Kas ir vistuvākais draugs?

—     Sieva.

—     Kas ir vislabākā bagātība?

—     Zinības.

—     Kas apņem pasauli?

—     Tumsība.

—     Kas ir patiess miers?

—     Sirdsmiers.

—     Kura slimība nav ārstējama?

—     Alkatība.

—            Ak, visprātīgākais no mirstīgajiem, tu devi man pareizas atbildes uz visiem maniem jautājumiem. Tālab es saku tev: ej un dzer ūdeni no mana ezera un piesmel arīdzan bultu maku un nebaidies nekā. Bet taviem brāļiem es atdodu dzīvību.

Ar šiem vārdiem meža gars nozuda, un visi Pandavi tūliņ atguva dzīvību. Padzērušies dzidro velgu, viņi aiznesa izslāpušajai Draupadi pilnus bultu makus ar ūdeni un tad mierīgi ļāvās nakts atdusai.

NOSTĀSTS PAR PANDAVU PĀRVĒRŠANOS

Garais Pandavu ceļš izbeidzās meža malā. Un šeit Judhišthira sacīja saviem brāļiem:

—      Rau, mūsu priekšā atrodas zeme, kuru pārvalda varenais valdnieks Virata. Šeit neviens mūs nepazīst, un mums šeit jānodzīvo vesels gads, slēpjot, kas mēs esam. Tad nu pametīsim šo mežu un dosimies uz Viratas galvaspilsētu.

—     Bet saki, mans gudrais brāli, — kur mēs liksim savus ieročus? — Bhimasens ievaicājās. — Ardžunas loku taču pazīst visa pasaule. Tāpat kā manu kaujas vāli un mūsu jaunāko brāļu šķēpus.

—      Lūk, tur tālumā aug liels, vecs koks, — Ardžuna teica, — tā zaros mēs paslēpsim ieročus uz veselu gadu. Neviens tos tur neatradīs.

Veiklais un lokanais Nakula uzrāpās šai, kokā un piesēja pie resna žubura visus lokus un bultu makus, šķēpus un metamos dureklus. Pēc tam viņi iegāja pilsētā un, iejukuši ļaužu drūzmā, nokļuva līdz pilij.

Judhišthira, visu tikumu un likumu zinātājs, aizgāja tieši uz Viratas troņa zāli. Nonācis šī cēlā valdnieka priekšā, viņš sacīja:

—      Ak, diženais valdniek, neliedz savu laipnību man, braminam, kas vēlas dzīvot tavā aizgādnībā. Es protu kauliņu spēles mākslu un uzticīgi kalpošu tev.

—      Cienījamais, es labprāt došu tev visu, ko tu vēlēsies, — atbildēja valdnieks, apmierināts ar Judhišthiras vārdiem. '— Tu būsi mans draugs un padomnieks, mēs brauksim vienos ratos… Bet jūs visi, — Virata uzrunāja savus augstmaņus, — izturieties pret viņu ar tādu pašu cieņu kā pret mani.

Tādējādi Judhišthira apmetās uz dzīvi pilī.

Pēc kāda laika pie valdnieka ieradās Bhimasens. Turēdams varenajās rokās katlu ēdiena gatavošanai un pavārnīcu, viņš teica:

—     Ak, augstā gaišība, raug' še, es, pavārs, stāvu tavā priekšā. Atļauj man strādāt tavā virtuvē.

—     Tu neizskaties pēc pavāra. Tev ir pleci kā bifelim un rokas kā ziloņa snuķis, — ar šaubām bilda Virata.

—     Mjā, es neesmu tikai pavārs, bet arīdzan spēkonis. Lai izklaidētu tevi, es šitāds, bez ieročiem, cikstēšos ar lauvām un ziloņiem. Pieņem mani savā dienestā.

—     Tad tu man būsi galvenais pavārs un mans vismīļākais apkalpotājs, — iepriecināts sacīja valdnieks.

Un Bhimasens aši aizgāja uz valdnieka virtuvi un palika tur.

Bet Draupadi, paslēpusi zem melnas seģenes savus plaši izdaudzinātos matus, staigāja šurpu un turpu pa ielām gar pils logiem. Kad ļaudis vaicāja viņai, kas viņa tāda, Draupadi atbildēja; «Es esmu kalpone. Pieņemiet mani savā namā …» Taču neviens, redzot viņas mirdzošo daili un maigumu, nespēja tam ticēt un neņēma viņu darbā.

Reiz šo sievieti, kas klīda gar pils terasēm, ieraudzīja valdniece, Viratas mīļotā sieva, un, pasaukusi svešinieci pie sevis, jautāja:

—      Kas tu esi, drostaliņ? Šī melnā seģene nespēj apslēpt tavu skaistumu,

—      Es esmu kalpone, — Draupadi pazemīgi atbildēja. — Es protu glīti sakārtot matus, gatavot smaržīgas ziedes un pīt garas vītnes no dažādiem ziediem — lotosiem un jasmīniem, un zilajām lilijām. Pieņem mani pie sevis, valdniece, tu būsi apmierināta ar mani.

—     Ak, bezgala jaukā, es darīšu visu, lai tu laimīga dzīvotu sieviešu istabās šajā pilī, — valdniece izsaucās. — Tu būsi uzraudze visām manām kalponēm un verdzenēm. Es dāvāju tev savu aizbildnību.

Tā nu Draupadi sāka dzīvot zem tā paša jumta, zem kura bija apmeties viņas cildenais dzīvesbiedrs.

Nākamais pilī ieradās Sahadevs. Apģērbies gana drēbēs, viņš teicās kādreiz agrāk ganījis Pandavu ganāmpulkus.

—      Bet tagadīt, — viņš piebilda, — šie varoņi ir nozuduši no ļaužu acīm, un es gribu atrast jaunu darbu.

—     Cik savādi! — valdnieks sacīja. — Tu vairāk atgādini karavīru, ieroču pazinēju un kara ratu braucēju nekā ganu.

—     Nē, nē, augsti godājamais valdniek, es esmu vienkāršs gans, visādu mājlopu pazinējs. Es protu arīdzan tik labi kā neviens izdziedēt govīm dažādas kaites. Jele pieņem mani pie sevis darbā.

—     Nu labi,— Virata bija ar mieru. — Tu man būsi pats galvenais starp visiem, kas apsarga manus neskaitāmos ganāmpulkus.

Tā, lūk, neviena nepazīts, Sahadevs sāka strādāt pie šī valdnieka, kuram piederēja neiedomājamas bagātības.

Drīz pils troņa zālē ienāca Ardžuna. Viņš bija pārģērbies par klejojošu jokdari, kura māksla bija — uzjautrināt pilsētu un lauku sievietes ar dziesmām un dejām. Lai neviens nenojaustu, cik stipras ir viņa rokas, Ardžuna bija tām uzmaucis veselu lērumu spīdīgu aproču. Loka stiegras atstātās pēdas uz pirkstiem viņš bija paslēpis zem gredzeniem. Zem matu sprogām, kas sedza kaklu, bija redzami lieli auskari, bet platās karavīra krūtis bija apslēptas zem spožām kreļļu virknēm un karuļiem. Ardžunas varenais augums bija ietērpts sieviešu drānās, kā tas pienācās pēc senām parašām apkārt klejojošiem aktieriem, kam vajadzēja uzjautrināt sievietes.

—      Kas tas tāds? — pārsteigts valdnieks vaicāja. — Es pirmoreiz redzu šo cilvēku. Viņš ij; skaists kā debesu būtne, un viņa skatiens mirdz drosmē. Viņam drīzāk piestāvētu karavīra bruņas nekā ši^ brunči. Kas viņš ir?

Izdzirdis šos vārdus, Ardžuna goddevīgi tuvojās ar kopā saliktām plaukstām un sacīja:

—      Ak, visucēlākais valdniek, es protu dzie dāt, dejot un spēlēt uz daiļskanīgiem instrumentiem. Nejautā man, kas es esmu, lai nesagādātu man ciešanas. Es klīstu pa šo zemi, nezinādams, kur atrodas manas mājas, un man nav ne tēva, ne mātes. Ja gribi, diženais valdniek, es mācīšu tavai meitai un viņas draudzenēm mūziku un dejas.

—      Jā gan, jā gan. Mūzika izdaiļo dzīvi, un es loti vēlos, lai mana meita iemācītos dejas mākslu un arīdzan dziedāt. Es priecājos, ka tu esi atnācis pie manis. Paliec pie mums.

Tādā kārtā ari Ardžuna apmetās šai pašā pilī.

Pēc dažām dienām pēdējais no Pandaviem ienāca pagalmā, kur stāvēja valdnieka zirgi, un ar lietpratēja aci sāka tos apskatīt.

—      Kas tur vēro manus rumakus? — Virata noprasīja. — No kurienes viņš ieradies? Atvediet viņu pie manis.

Kad Naķula bija ienācis pilī, valdnieks sacīja:

—      Ak tu, ar jauna dieva skaistumu un karavīra spēku apveltītais jaunekli, ko tu darīji pie maniem kumeļiem? Kas tev ko meklēt pie tiem?

—      Lai allaž tevi pavada uzvaras, ak, slavenais valdniek, — Nakula atbildēja. — Es esmu mācīts zirgu kopējs un protu iedresēt kaujas kumeļus. Tālab mani iecienījuši daudzu zemju pārvaldītāji un vienmēr priecīgi sagaida mani. Ja tu gribi, ak, varenais, es kļūšu tavs staļļmeis tars.

— Paliec, man tieši vajadzīgs labs zirgu pazinējs, — Virata piekrita. — Es tev uzdāvāšu zeltotus divričus. Tu būsi vecākais starp maniem kaujas ratu braucējiem.

Nakula bija ar mieru un sāka dzīvot turpat, kur viņa brāļi.

Katrs no viņiem lieliski prata darbu, ko bija uzņēmies, un visi viņi dzīvoja gods godam.

Tā pagāja vairāki mēneši un pienāca lielie svētki. Viratas galvaspilsētā no malu malām saradās loka šāvēji un šķēpu metēji, kara ratu braucēji un cīkstoņi, lai parādītu savu spēku un veiklību.

Plašā laukumā viņi sacentās cits ar citu, priecēdami skatītājus.

Cīkstoņi, vareni kā klints, aicināja mēroties spēkiem visus šīs valsts iedzīvotājus. Sevišķi liels un varens bija kāds spēkainis, kas iedvesa bailes ar savu izskatu. Neviens neuzdrīkstējās ne tikai sākt ar viņu divcīņu, bet pat. tuvoties viņam. Milzis klumpačāja pa sacīkšu laukumu un izaicinoši raudzījās uz visiem, un smējās, lepodamies ar to, ka nav viņam līdzīga neviena šai zemē. >

Tad valdnieks Virata lika Bhimasenam pieņemt šī nepieveicamā spēkavīra izaicinājumu.

Bezgala iepriecinātais Bhimasens bija tūdaļ ar mieru, un sacīkšu laukumā tūkstošiem ļaužu acu priekšā nu stājās viens otram pretī divi milzu stipri varoņi, līdzīgi diviem kalniem, diviem tumšiem negaisa mākoņiem, diviem nikniem ziloņiem.

Viņi sāka cīņu, grūstīdami viens otru ar pleciem un sāniem, sagrābdami kā žņaugos viens otru ar rokām un sviezdami gar zemi. Kad viņu augumi sagrūdās briesmīgā spēkā, drebēja zeme un gāzās koki, bet, kad viņi sita viens otru plaukstām, atskanēja pērkonam līdzīgi grāvieni*. Viņi stampāja apļu apļiem pa laukumu kā divi bifeļi pavasara cīniņā, un neviens nevarēja pateikt, kurš būs uzvarētājs. Beidzot Bhimasens ar savām varenajām milža rokām sakampa pretinieku, pacēla gaisā un nu tikai griezt ap galvu kā kaujas vāli. Simtreiz izžvincināja viņa augumu pa gaisu, tad nosvieda zemē un uzklupa virsū ar ceļgalu.

Visi, kas noskatījās šai divcīņā, bija gaužām apmierināti par šādu spēka parādīšanu, un Virata bagātīgi apdāvināja Bhimasenu, priecādamies, ka ieguvis tik bezgala spēcīgu kalpu.

Tā dzīvoja Pandavi, neviena nepazīti, un ar nepacietību gaidīja šī gada beigas, bet līdz ar to arī savu nedienu un pazemojumu beigas.

NOSTĀSTS PAR KlČAKA NOGALINĀŠANU

Kad bija nodzīvoti vienpadsmit mēneši krielnā valdnieka Viratas galvaspilsētā, liktenis gandrīz pārstāja būt labvēlīgs Pandaviem.

Reiz, kad Draupadi uzkavējās valdnieces diž- istabā, viņu ieraudzīja valdnieces brālis, vārdā Kičaks. Viņš bija pārgalvīgs un spēcīgs karavīrs, kas nepazina šķēršļus savu iegribu cejā. Kičaku apžilbināja Draupadi skaistums. Piegājis pie viņas, pārdrošnieks izsaucās:

—     Ak tu, kam mati cirtojas tik krāšņi, seja gaismojas kā mēness, rokas atgādina lotosu pumpurus, bet gaita cēla kā gulbim, kļūsti mana sieva! Kāpēc tev jābūt valdnieces kalponei, kad tu pati vari būt valdniece? Saki jā, un iesim uz manu pili, kur es tev uzdāvāšu zelta kaklarotas un auskarus, dārgakmeņus un zīda tērpus.

—     Esmu kalpone un gribu palikt kalpone, — bikli atrunājās Draupadi, nepaceldama uz "viņu acis. — Esmu ar visu apmierināta un netiecos pēc citas dzīves.

—      Tu mels muļķības. Tavs stāvoklis nesaderas ar tavu skaistumu. Katrai sievietei jābūt precētai, lai vīrs par viņu. rūpētos ūn aizsargātu viņu. Nekavējies ilgāk, nāc man līdzi.

Ko varēja darīt Draupadi, kuras lūpas bija slēgtas ar svētu solījumu nedoties pazīstamai? Viņa nevarēja saukt palīgā dzīvesbiedru, nevarēja arī griezties pie viņa brāļiem. Neviens patlaban nevarētu atklāti aizstāvēt viņu, Draupadi.

—     Lieciet mani mierā, cienīgais valdniek, — nelaimīgā sieviete lūdzās. — Es nekad nekļūšu jūsu sieva.

Bet Kičaks, apskurbis no viņas skaistuma, satvēra viņu aiz rokas-un vilka sev līdzi.

—      Ko tu tiepies? — viņš pārmeta. — Kalponei jābūt laimīgai par šādu likteņa dāvanu. Nāc, es visiem paziņošu, lai pošas uz kāzām.

Pagalam pārbijusies, sirdsskaidrā Draupadi izrāvās 110 negantnieka rokām un skrēja pie valdnieka Viratas. Taču Kičaks, kas necieta pretošanos un nepazina žēlsirdību, metās bēdzējai pakal un satvēra viņu aiz drēbēm. Draupadi atgrūda nekauņu tik spēcīgi, ka viņš pakrita. Tad viņš trakās dusmās notrieca gar zemi šo neaizsargāto sievieti un iespēra viņai ar kāju.

—      Ko es tevi lūdzos kā nezin kādu valdnieci! — viņš iebrēcās. — Šonakt pat es ieradīšos tevi nolaupīt, zini to.

Raudādama Draupadi aizgāja pie Bhimasena un pastāstīja viņam par Kičaka vārdiem un draudiem.

Aiz karstām dusmām asinis sāka vārīties šim visstiprākajam no Pandaviem, šim zilonim cilvēku vidū.

—     Es nositīšu viņu, dodu tev zvērestu! — viņš izsaucās. — Es necietīšu nevienu apvainojumu, ko tev kāds nodarītu, vienalga, vai tas būtu bramins, valdnieks vai pats dievs. Es nositīšu viņu.

—     Tikai uzmanies, lai tevi neviens nepazītu, —• Draupadi viņu lūdzās. — Mums taču vēl atlicis viens mēnesis, kas jāpavada izraidījumā. Nepazudini mūs visus.

Bhimasens nomierināja brāļasievu, solīdamies neaizmirst šo piekodinājumu.

—     Tomēr mēs neviens nespēsim rast laimi un mieru tik ilgi, kamēr pa zemi staigās Kičaks, — viņš sacīja. — Esmu jau izlēmis, kas man darāms. Un tu man palīdzēsi.

—      Bet kādā veidā? Kā tev var palīdzēt sieviete, kam nav pat tik daudz spēka, lai aizsargātos?

—     Šonakt tev jāguļ nevis uz savas lāvas, bet uz manējās. Es turpretī, neviena nemanīts, nolikšos uz auss tavā vietā un gaidīšu, kamēr Ķičaks nāks mani nolaupīt. Par to, kas notiks pēc tam, tev, daiļaviņ, nav jālauza galva.

Līdzko pienāca nakts, Bhimasens ar Draupadi sastapās pils dārzā. Pa tumsu viņa aizvadīja vīrabrāli uz savu istabu un apguldīja uz savas lāvas, pārklādama pāri zīda segu. Bet pati aizmanījās uz viņa kambari pie valdnieka virtuves un patvērās tur.

Kičaks, kas nepazina šaubīšanos, lai sasniegtu savu mērķi, dziļā naktī devās tieši uz sieviešu telpām.

Iezadzies Draupadi istabā, gluži kā vilks, kas kāro pēc laupījuma, viņš brīsniņu klausījās, baidīdamies, ka skaistule pēc viņa draudiem būs pametusi savu guļvietu. Taču sadzirdējis klusumā miegainu elpošanu un ar grūtībām apjēdzis, no kuras puses tā nāk, Kičaks piesteidzās pie lāvas, lai skaujās satvertu guļošo Draupadi un aiznestu uz savu pili.

Te pēkšņi viņa rokas sataustīja nevis smuidrās un maigās Draupadi augumu, bet gan Bhimasena muskuļus, cietus kā dzelzs.

Uzmodinātais Bhimasens, līdzīgs satrakotam meža kuilim, ar vienu kustību saburnīja Kičaku kā niedru kūli un kailām rokām salauzīja viņam visus kauliņus. Tad šis spēkavīrs aiznesa uz dārzu to, kas bija palicis pāri no Jaundara, un nometa tur nožēlojamās atliekas.

Kad no rīta tika atrastas Kičaka miesas, neviens nespēja saprast, kādā kārtā nogalēts šis stiprais karavīrs un ar kādu briesmīgu ieroci visi viņa kauli samalti smalkos miltos.

Visi pils Jaudis runāja par to un taujāja:

—            Vai tikai gandharvi nav nobendējuši drošsirdīgo Kičaku?

—     Kurš gan no mirstīgajiem varējis to izdarīt?

—      Kam ir tik pārcilvēcisks spēks?

Valdnieks Virata uzdeva šo jautājumu pat savam pils dzejniekam, un tas viņam atbildēja ar šādām vārsmām:

No debesu būtnēm vien dižajam Indrām

Un gaišajo gandharvu debesu pulkiem

Tāds spēks ir, ar kādu te sadragāts Kičaks.

Bet šeitan virs zemes starp mirstīgiem vienīgs

Tik bezgala spēcīgs un bardzībā varens

Kā dievs ira Pandavu vidējais brālis.

—      Jā, vienīgi diženā Judhišthiras vidējais brālis tā būtu varējis izgāzt savas dusmas! — visi izsaucās. — Bet Pandavi taču nozuduši nezin kur un no viņiem jau sen nav ne vēsts. Kas gan NOgalējis Kičaku?

Tā brīnījās ne tikai valdnieka apkārtējie [audis, bet arī pilsētnieki, stāstīdami cits citam par baigo notikumu pils dārza.

Šādas valodas dzirdēja daudzie Durjodhana kalpi, kurus viņš bija izsūtījis pa visām zemēm, lai uzzinātu, kur paslēpušies Pandavi trīspadsmitajā izraidījuma gadā.

Atgriezušies Kauravu galvaspilsētā, šie kalpi stājās Durjodhana priekšā un stāstīja viņam visu, kas noticis valdnieka Viratas galvaspilsētā. Taču dievi apmigloja viņiem prātu, un viņi pat neieminējās par to, ko visi tur runāja par Bhimasenu.

—      Tātad mēs nekur nevarējām atrast Pandavus, — viņi nobeidza savu stāstu. — Paklausīgi tavai gribai, ak, valdnieku valdniek, mēs meklējām izraidīto pēdas gan mežos un laukos, gan kalnu nogāzēs un virsotnēs. Mēs taujājām par viņiem pilsētās un ciematos, gan karavīriem un nabagiem, gan vientuļniekiem un pils augstmaņiem. Nav nekur virs zemes šo tavu ienaidnieku, ak, visaugstākā gaišība. Mēs uzzinājām vienīgi to, ka gandharvi nogalinājuši Kičaku, valdnieka Viratas karavadoni, un ka viņa karaspēks tagad kļuvis vājš. Citu jaunumu nav svešajās zemēs.

Noklausījies šos stāstījumus, Durjodhans, kura domas allaž sliecās uz zemisku rīcību, nolēma kopā ar savu draugu Kārnu un visiem saviem brāļiem uzbrukt Viratas valstij un to izlaupīt.

Taču ari viņam pat prāta neienāca jausma, ka Kičaku ķērušas Bhimasena dusmas.

Kauravi savāca stipru karaspēku un aizvadīja to ar lielu, baigu troksni tieši līdz Viratas galvaspilsētai.

Tur viņi sadalīja karaspēku divās. da]ās, un vienai no tām bija jāizsauc uz kauju Viratas armija, bet otrai pa to laiku jādodas uz ganībām, lai ielenktu un aizdzītu ganāmpulkus, kas bija šīs zemes galvenā bagātība..

Virata, šis taisnīgais valdnieks un vīru pavēlnieks, uzzinājis par ienaidnieka tuvošanos, vaicāja Judhišthiram:

—     Ko man darīt? Manu karavadoni nogalinājuši gandharvi, un nav neviena, kas varētu manu karaspēku vest kaujā. Tas smagi nomāc manu sirdi.

Izdzirdis šos vārdus, Bhimasens sacīja viņam:

—     Ja tu būtu ar mieru, ak, tautas sargs, es palīdzētu tavam karaspēkam cīnīties. Tu jau zini, ka es protu cīņā uzvarēt.

Un raugi, kad iedegās kauja, stiprais un vīrišķīgais Bhimasens ar negantu sparu saārdīja naidnieku rindas, sadragādams simtiem kara ratu un apsizdams tūkstošiem karavīru. Armija ar pašu diženo Viratu priekšgalā drāzās viņam līdzi kā lavīna, noslaucīdama ienaidniekus no zemes virsas.

Kad uzvara bija jau tuvu, uz Viratas galvaspilsētu atskrēja aiz bailēm vai prātu zaudējušie gani un sauca pēc palīdzības, ka ienaidnieki dzenot projām ganāmpulkus. Bet kas varētu atvairīt alkatīgo iebrucēju triecienu? Vienīgi valdnieka

Viratas dēls, taču arī viņam nebija pat kara ratu braucēja, kas vestu viņu kaujā.

—      Ak, kas gan, kas vadīs manus ratus kaujā? — cēlais jauneklis gaudās. — Posts un bēdas! Es, valdnieka dēls, nevaru aizsargāt savu tautu un savas bagātības. Vai ir kāds palicis galvaspilsētā, kas spētu vadīt kara zirgus?

Neviens neatsaucās uz šo aicinājumu, jo visus karavīrus Virata bija aizvedis cīņā.

Līdzko valodas par to nonāca pils sieviešu istabās, Ardžuna, vislabākais no kara ratu braucējiem, steidzās pie valdnieka dēla, nepaguvis pat noraut savas rotaslietas un sieviešu tērpu, un sacīja:

—      Veselu gadu esmu nodzīvojis šeit, tava tēva, dāsnā dāvanu devēja, diženā Viratas pilī. Manas dienas ir aizritējušas, mierīgi nododoties dejām un mūzikai. Bet tagad ir pienācis bridis, kad man jāpalīdz jums visiem. Man rokās pietiks spēka savaldīt tavus zirgus. Iesim, parādi man, kur ir tavi divriči.

Un viņi, iekāpuši ratos, divatā aizjoņoja tieši uz plašo klajumu, kur agrāk mierīgi ganījās mājlopu bcjri, bet patlaban trakoja ienaidnieki. Šie lauki pletās visapkārt vecajam kokam, kura zaros bija paslēpti Pandavu ieroči. Ardžuna kļuva bezgala priecīgs, paņemdams rokās savu šaujam- loku.

Lielie ganāmpulki, kas piederēja valdniekam Viratam, bija aizdzīti tālu no ganībām un Kau- ravu karaspēka ielenkti. Pats Durjodhans kopā ar Kārnu atradās šī karaspēka priekšgalā.

Gluži kā asinskārīgs tīģeris viņš riņķoja ap svešo ganāmpulku, priecādamies par savu laupījumu. Simtiem un atkal simtiem kaujas ratu un karavīru zirgos un uz ziloņiem stāvēja tur, ieročiem spīgojot, kā mūris ar asām smailēm.

Jaunajam Viratas dēlam nodrebēja sirds, kas vēl nebija guvusi kaujas rūdījumu. Redzēdams, ka viņi ir tikai divi pret varenu karaspēku, baiļu pārņemtais troņmantnieks izlēca no divričiem un laidās atpakaļ, ko kājas nes.

—     Stāt! — Ardžuna uzkliedza. — Kas tas par karavīru, kurš bēg no kaujas lauka? Labāk nāve nekā kauna pilna mukšana. Atgriezies!

Ar šiem vārdiem arī viņš izlēca no ratiem un steidzās panākt bēgošo valdnieka dēlu. Un nu . visi ienaidnieki ieraudzīja Ardžunu, kas, pametis kaujas ratu aizsegu, aši skrēja pa lauku.

—     Kas viņš tāds? Kas? — izsaucās Kauravu karavadoņi. — Viņš skrien plandošā sieviešu

.tērpā, bet uz. šejieni atauļojis kaujas ratos. Ap- kārstljies ar daudzām mirdzošām rotaslietām, bet viņa platie pleci un spēcīgais kakls atgādina Ardžunu. Vai tikai viņš nav mūsu priekšā?

—      Kas gan cits, atskaitot neuzvaramo Ardžunu, varētu viens pats doties cīņā pret tūkstoš ienaidniekiem? — Durjodhans prātoja. — Ja vien tas ir viņš, kauju drosminieks, tad es esmu atradis šeit savu laimi. Man rādās, ka līdz Pandavu izsūtīšanas pēdējā gada beigām ir vēl palikušas dažas dienas. Un tagad viņiem, mūsu pazītiem, no jauna būs jāiet uz divpadsmit gadiem dzīvot mežā.

—      Nē, — Karna iebilda, — tu alojies, pavēl- niek. Pandavu izraidijuma laiks ir beidzies. Un tagad jums būs jāizšķir jūsu strīdi vienīgi atklātā cīņā.

Tikmēr Ardžuna bija panācis Viratas dēlu un sāka viņu kaunināt, sacīdams:

—      Ak, tu ienaidnieku grāvēj, ak, tu tīģeris starp ļaudīm, ja nevari karot ar ieročiem rokās, tad ņem grožus un vadi kaujas ratus, bet es cīnīšos. Brauc tieši turp, kur ir visvairāk ienaidnieku. — To teicis, Ardžuna pacēla virs galvas savu vareno šaujamloku.

Kad jaunais valdnieka dēls vērīgāk paskatījās uz šo loku, kuram līdzīga nebūtu pat trejās pasaulēs, viņš pārsteigts vaicāja:

—      Kam pieder šis ierocis, kas ir gluži kā dievu ierocis? Tas atgādina brīnišķā varoņa Ardžunas loku — tā paša Ardžunas, par kura varoņdarbiem esmu dzirdējis kopš bērna kājas.

—     Šis ierocis pieder Ardžunam, valdnieka Pandu dēlam.

—      Bet kur ir šis gaišais varonis? Ļaudis taču runā, ka visi Pahdu dēli nozuduši no zemes vaiga.

—      Es pats esmu Ardžuna, un tu nebaidies nekā. Es un visi mani brāļi veselu gadu nodzīvojām nepazīti jūsu pilī. Mēs aizsargāsim^ jūsu valsti no šiem niknajiem ienaidniekiem. Šodien man vairs nav jāslēpjas. Šodien ir izbeidzies iz- raidījuma trīspadsmitais gads.

To dzirdēdams, valdnieka Viratas dēls kļuva ļoti priecīgs un juta, ka bailes viņam pārgājušas. Viņš paklanījās Ardžunam un sacīja:

—      Es baidījos, ka man kaujā par draugu būs tas, kas māca meitenēm dziedāt un dejot. Bet nav augstākas laimes par to, ka varēšu cīnīties plecu pie pleca ar Ardžunu, kura slava dimd pa visu pasauli. Saki, kas man jādara, — es pakļaujos tev.

Tad Ardžuna norāva no savām rokām zelta aproces un gredzenus, un tie šķindēdami aizripoja uz visām pusēm. Viņš uzvilka rokām apvalkus no ķirzakādas, lai šaujot stingrā stiegra nenorautu miesu no pirkstiem. Pēc tam viņš strauji pavilka sava dievišķā loka stiegru, un tā nožving- stēja līdzīgi viesuļvētras auriem kalnos, aizgran- dēja pāri visai zemei, likdama bailēs nodrebēt naidnieku dvēselēm un uzgavilēt draugu sirdīm. Ilgi neviens nebija dzirdējis šīs skaņas, bet tagad visi uzreiz saprata, ka Ardžuna, šis kaujas krāšņākais zieds, atkal atrodas karavīru rindās.

— Saturi zirgus, — viņš uzsauca valdnieka dēlam, — lai tie nesāk trakot, jo es taurēšu ar gliemežnīcu.

Un raugi, šis dižākais no varoņiem piedūcināja visu izplatījumu ar tik varenām kara taures skaņām, ka zeme drebēja un kalni pušu šķēlās, un okeānā augstas bangas vēlās.

Visiem Durjodhana karavīriem sirdis sažņaudzās no bailēm. Bet klajumā atdzītie mājlopi, izbijušies no šiem dūcieniem, laidās mukt savmalu kurš, mīdīdami kājniekus un traucēdami karaspēka sakārtošanos cīņai.

No jauna iedziedājās stiegra, Ardžunas rokas savilkta, un tūkstoš tūkstošiem viņa bultu aizklāja debesis. Durjodhana karavadoņi, desmitiem bultu cauršauti, gāzās lejā no zirgu un ziloņu mugurām. Kritušie karavīri klāja visu lauku gluži kā nopļautu rīsu kūli.

Pārsteigtais Karna bēga, ko kājas nes, baidīdamies pat atskatīties. Bet Durjodhans, kas mēģināja uzsākt divcīņu ar šo labāko no labākajiem ieroču lietpratējiem, vienā mirklī tika sašauts, nepaguvis pat pacelt savu loku. Viņš pagrieza atpakaļ karavīrus, kas vēl bija palikuši dzīvi, un auļiem drāzās savos divričos uz Viratas valsts robežām, lai drīzāk pamestu šo zemi.

nostāsts par izraidijuma beigām

Bija pagājuši trīspadsmit gadi izraidījumā; un nu visi Pandavi izpildija svinīgo mazgāšanās ceremoniju, iesvaidīja savus augumus ar sandala smaržām, uzģērba baltas drānas un uzlika zelta galvasrotas, tad, ieradušies valdnieka Viratas troņa zālē, apsēdās uz ziloņkaula sēdekļiem, kas bija greznoti dārgakmeņiem.

Ieraudzījis viņus sēžam uz valdnieka troņiem un skaistumā un diženumā mirdzošus, Virata bija pārsteigts.

— Sie troņi paredzēti valdnieku dēliem. Kāpēc tu, mans kauliņu spēlmani, un tu, mans pavār, un jūs, pārējie, sēžat šeit valdnieku ģērbos?

—     Nedusmojies, ak, augsti slavētais valdniek, — Judhišthira atbildēja. — Šodien šis vietas pieder mums likumīgi. Pirms gada no ļaužu acīm nozudušie Pandavi — esam mēs. Sava vaiga priekšā tu redzi valdnieka Pandu dēlus, kas godbijīgi sveicina tevi. Tu devi mums pajumti visu šo gadu, un mēs vienmēr būsim tavi draugi.

Dziļā priekā cildenais Virata piedāvāja Pandaviem visu savu valsti un visas savas bagātības, bet cēlsirdīgais Judhišthira izvēlējās tikai vienu no viņa pilsētām, lai tur sasauktu visus viņam patiesi draudzīgos valdniekus.

Tā nu šajā pilsētā saradās kopā visu tautu un visas pasaules kronētie vīri. Un šī spožā valdnieku sapulce bija līdzīga zvaigžņotām debesīm vai Himalaju kalngaliem.

Un visi viņi no Pandaviem uzzināja par piecu brāļu un daiļās Draupadi ciešanām, kā arī to, kas bija noticis ar viņiem pa šiem trīspadsmit gadiem. Un visi valdnieki izsaucās:

—      Tikai ar karu jūs atgūsit to, ko esat zaudējuši. Tikai ar ieroču varu jūs piespiedīsit Durjodhanu noliekt augstprātīgo galvu. Apvienojieties ar mums, un mēs sakausim Kauravu armiju, izkaisīsim to kā skudru pūzni pa zemes virsu.

Pieņēmis šos gudros padomus, Judhišthira sūtīja Ardžunu uz Dvaraku, augstās gaišības Kriš- nas galvaspilsētu.

—     Auļo kara ratos, steidzies uz priekšu, nesa udzot zirgus, un noslēdz savienību ar šo viskrietnāko vīru pasaulē, — viņš skubināja savu brāli. — Mums pienācis laiks gatavoties uz kauju ar mūsu apspiedējiem.

Un Ardžuna traucās pie Krišnas, pie šī tautas aizstāvja. Taču, atdrāzies uz Dvaraku un iegājis pils zālēs, viņš uzzināja, ka neilgi pirms viņa šeit ieradies arī Durjodhans. Tā nu viņi abi nonāca pie Krišnas, kas ar savu spožumu apmirdzēja visu pasauli, tāpat kā saule apmirdz padebešus. Un abi lūdza šo varoni, apveltītu ar īstenu spēku, palīdzēt viņiem nākamajā kaujā.

—      Tev jāsniedz palīdzība man pirmajam, — Durjodhans uzstāja, — tāpēc, ka es sasniedzu tavu pili pirms šī Pandu dēla. Taisnīgi ļaudis, kas zina senās parašas, allaž izpilda vispirms tā lūgumu, kurš ieradies pirmais.

—      Labi, — atbildēja augsti slavinātais Krišna. — Lūdz, ko gribi, tev netiks atteikts.

—      Es lūdzu, lai tu man palīdzi uzvarēt Pandavus. Vairāk man nekas nav vajadzīgs, — Durjodhans sacīja.

—      Bet es vēl neesmu uzklausījis, ko vēlas Pandu dēls, kas atauļojis zelta ratos, — Krišna bilda.

—      Es lūdzu, lai tu palīdzi mums uzvarēt Kau- ravus. Vairāk mums nekas nav vajadzīgs, — Ardžuna attrauca.

—       Kā es varu izpildīt tik dažādus lūgumus? — Krišna vaicāja. — Tad jau man būtu jāsadala divās daļās viss mans stiprums un vara. Bet tas būtu — mans kaujās rūdītais karaspēks un es pats. Kuru daļu tad jūs katrs izvēlētos?

—      Es, es to darīšu pirmais! — Durjodhans izsaucās. — Ak, augstība, nepārkāp senās parašas. Ļauj man izraudzīties.

—     Nu labi, — Krišna laipni piekāpās.

—      Es izraugos tavu vareno karaspēku, kas

nepazīst sakāves. Lai visi tavi karavīri pārnāk uz manu zemi.

— Un tu, Pandu dēls, ko izvēlēsies tu? Vai strīdēsies ar Durjodhanu par manu karaspēku?

—            Nē, ienaidnieku grāvēj, es nestrīdēšos, — Ardžuna atbildēja. — Es izvēlos tevi, kaujās neuzveicamo, tevi, pasaules lielāko dārgumu.

—           Tik tiešām! — Krišna teica. — Lai notiek, kā vēlaties!

Iepriecinātais Durjodhans, domādams, ka viņa izvēle bijusi labākā, devās uz savu galvaspilsētu, lai pavēstītu šo laimīgo jaunumu saviem draugiem.

feet Krišna, palicis vienatnē ar Ardžunu, jautāja viņam:

—            Kāpēc tu, ak, krietnākais no Bharatas cilts, izraudzījies mani un noniecināji manu karaspēku, kam ir tik laba pieredze kara mākslā?

—      Es atbildēšu tev, ak, vīru valdniek, ar vārdiem, kas cildina tevi tālu un tuvu:

Par it visu, ko dāsni šī zeme var dot, —

Gan par dzīvajām būtnēm, gan lietām, kas klus,

Tikai dzīvais ir mūžudien augstāks.

Un no bezgala daudzajām radībām, kas

Pa šo zemi gan tekā, gan lido un dej,

Tikai cilvēks par visu ir augstāks.

Un no cilvēku gudrās un raženās cilts

Ij par valdniekiem, vergiem, ij karavīriem

Esi, Krišna, tu bezgala augstāks.

Tieši tāpēc es vēlos, kaut tu neliegtu man savu laipnību un kļūtu par manu kara ratu braucēju un vadītu mani grūtajos kaujas ceļos.

—      Esmu ar mieru, ak, neuzvaramais, — sacīja Krišna.

Tad viņi abi, iekāpuši ratos, devās pie Judhiš- thiras un citiem Pandaviem.

Tikmēr Durjodhans, drāzdamies uz savu galvaspilsētu, sastapa ceļā milzīgu armiju. Zemi drebinādami, gāja karavīri, joņoja divriči, smagiem soļiem slampāja ziloņi. Saulē laistījās visādu veidu un izskata ieroči, plīvoja dažādu krāsu karodziņi pār daudzajiem ratiem, spīgoja bruņas. Šī nesaskaitāmā karaspēka priekšgalā atradās dižais valdnieks Šalja, īstais Pandavu tēvocis, kas steidzās apraudzīt viņus un papriecāties par viņu atgūto brīvību.

Tad nu Durjodhans, kura domas allaž naigi tecēja pa viltības taku, neviena nemanīts, nogriezās no ceļa. Viņš pavēlēja visiem valsts iedzīvotājiem gatavot visgardākās maltītes un dzērienus, uzcelt plašas nojumes paēnai un sagaidīt šo armiju ar lielu godu un mīlestību. Viss tika izdarīts pēc viņa gribas.

Augsti cienītais valdnieks Šalja, redzēdams, kādu baudu viņa karavīriem sagādā šī viesmīlība, vēlējās uzzināt, kas viņus tik sirsnīgi uzņem. Tad pie viņa pienāca Durjodhans. Dziļā pateicībā Šalja apkampa viņu un sacīja:

—     Ak, devīgais, tu spirdzini manus karavīrus pēc tik tāla un ilga ceļa. Tālab lūdz man, ko tikai gribi, un es to apsolu tev, jā gan.

Šāda solījuma aplaimots, Durjodhans aši teica:

—      Ak, varenais valdniek, ak, krietnākais no krietnākajiem, es lūdzu tikai vienu — uzņemies vienas manas karaspēka dajas vadību. Nav pasaulē neviena karavadoņa, kas varētu līdzināties tev. Es vēlos, lai tu cīnītos manā pusē.

—      Ar ko tu gribi karot, ak, varoni? — vaicāja Šalja. — Neviens taču tevi neapdraud.

—      Liktenis ir svārstīgs, — Durjodhans atbildēja. — Neviens nezina, kas mūs sagaida. Tu devi man solījumu, tagad to izpildi.

—      Labi, esmu ar mieru. Un arī mans karaspēks apvienosies ar tavējo. Es doto vārdu nelauzīšu, — Šalja sacīja un devās tālāk savu ceļu.

Sastapies ar Judhišthiru, tēvocis izstāstīja viņam visu, kas bija noticis, un sajutās gaužām apbēdināts, kad uzzināja NO šī viskrietnākā starp pasaules valdniekiem, ka Pandavi gatavojas karam ar Kauraviem.

—      Es, tavs īstenais tēvocis, es, kas esmu tev tikpat kā otrs tēvs, tik pārsteidzīgi esmu devis vārdu atbalstīt tavu ienaidnieku, — ar rūgtu nožēlu Šalja sacīja. — Un tas noticis laikā, kad jums pašiem tik ļoti vajadzīga palīdzība. Ak vai manu bēdu, manu bēdu! Ko tagad darīt?

—      Nav divu domu, ka tev jādara tas, ko esi solījis Durjodhanam, — taisnīgais Judhišthira viņam atbildēja. — Taču tu varēsi palīdzēt arī man. No visiem, kas cīnīsies Kauravu pusē, pats bīstamākais ir Karna, Saules dēls. Ar lielu prasmi varoņdarbos šis pārgalvis uzbruks Ardžunam. Mans brālis būs jāaizsargā no viņa bultām. Tev, ak, tēvoci, jākļūst par Karnas kara ratu braucēju un jāvada viņa divriči tā, lai viņš nespētu trāpīt Ardžunam. Lielāka palīdzība mums nav vajadzīga, tāpēc nebēdājies par savu aplamo solījumu.

—      Lai tad arī būtu tā, — Šalja piekrita. — Esmu priecīgs, ka varēšu jūs kaut kā atbalstīt kaujā.

Drīz ar savu vareno karaspēku ieradās Draupadi brālis, bezbailīgais varonis Drištadjumna, un no visām pasaules malām nāca klāt dažādu valstu armijas. Šīs spēka pilnās armijas bija līdzīgas negaisa - mākoņiem, kas savelkas pie debesīm. Karavīri spožās bruņās atgādināja zelta statujas, bet kaujas ziloņi izskatījās kā nesagraujami kalni. Kara rati traucās tik ātri, ka likās — zirgi pat neskāra zemi.

Un ikviena no armijām, saplūstot ar bezgala lielo Judhišthiras karaspēku, izzuda tajā, gluži kā sīks strautiņš izzūd okeānā. Taču vēl arvien jauni un atkal jauni šī taisnīgā valdnieka draugi pameta savu zemi un kopā ar savu karaspēku ieradās zem viņa karogiem.

Beidzot, kad bija sapulcējušies tūkstoš tūkstošiem karavīru, Krišna piegāja pie Judhišthiras un sacīja:

—      Ak, Bharatas cilts visdiženākais vīrs, iekams nav savilkta Ardžunas loka stiegra, iekams Bhi- masena kaujas vāle nav zibējusi viņa varenajās rokās, iekams no makstīm nav izvilkti tavu jaunāko brāļu zobeni, tikmēr jādara viss, lai novērstu kauju. Es aizbraukšu pie Durjodhana un mēģināšu jūs samierināt.

To pateicis, Krišna iekāpa ratos un drīz vien ieradās neredzīgā valdnieka Dhritaraštras pilī. Uzrunādams viņu un viņa padomniekus un citus valdniekus, kas bija sapulcējušies tur, Krišna centās ar vislabākajiem vārdiem pārliecināt viņus, ka Pandaviem jāatdod viņu zeme un visa agrākā mantība.

Taču, kaut arī ļoti gudrais sentēvs Bhišma un padomnieks Vidura, īstens godavīrs, un vecais Dhritaraštra lūdza Durjodhanu beidzot nostāties uz taisnības un likumības ceļa, šis ļaunprātis negribēja pat dzirdēt par to, ka jāatdod atpakaļ viss, kas sagrābts ar viltu un varu.

Tā nu Krišna, neguvis panākumus savos labajos nodomos, atgriezās pie Pandaviem.

— Tagad, — viņš sacīja, — kad mēs esam izpildījuši cildeno pienākumu, mums neatliek nekas cits kā sākt kauju.

nostāsts par armiju tuvoŠanos

Pēc tam kad Krišna, šis zemes un debesu gaismeklis, bija atstājis aklā Dhritaraštras pili, Durjodhans uzrunāja savus draugus un citus dižma- ņus šādiem vārdiem:

— Tagad, kad Krišna redzēja, cik mēs esam nepiekāpīgi, kauja sāksies drīz. Mēs zinām, ka Pandavi gatavojas uz to, tātad laiks arī mums parūpēties, lai mūsu karaspēks būtu sagatavots cīņai.

—      Mani karavīri jau ir pārbaudījuši savus kaujas ratus un notīrījuši zirgus, — viens no karavadoņiem sacīja.

—      Mani karavīri ir pabarojuši un izpeldinājuši ziloņus un nostiprinājuši palankīnus tiem uz muguras, — sacīja otrs.

—     Mani karavīri ir sagatavojuši visus ieročus un gaida kaujas sākumu, — teica trešais.

Un tā cits pēc cita visi karapulku vadītāji ziņoja, ka viss ir kaujas gatavībā. Tad Durjodhans pārlaida skatienu pār savu armiju un redzēja to — milzīgu, visu vienā ieroču zibā, līdzīgu okeānam mēness ausmā. Viņš pavēlēja sašķirot visus karavīrus labākajos, labajos un vidējos, bet pēc tam sakārtot karaspēku tā, lai labākie būtu priekšgalā, labie — vidū un gar malām, bet vidējie — aizmugurē. Un vēl daudzās citās daļās sašķirojās šī armija. Vienai no tām par pavēlnieku Durjodhans iecēla savu brāli Duššasanu, kurš agrāk tik ļoti apvainoja Draupadi, kad viņa bija paspēlēta uz kauliņiem; otrai par pavēlnieku kļuva Sakuni, viltīgais kauliņu metējs, kas bija apspēlējis Judhišthiru. Trešās vadību uzdeva audzinātājam Dronam, kas bija apsolījis savu palīdzību Kauraviem par to, ka daudz gadu nodzīvojis bez jebkādām rūpēm viņu pilī. Vēl vienas daļas vadība tika uzdota Pandavu tēvocim Sal- jam, kas nebeidza bēdāties par to, ka tik neuzmanīgi bija apsolījies Durjodhanam kļūt par viņa karavadoni. Bez tam savu neskaitāmo karaspēku, arī iekļautu Durjodhana armijā, uzņēmās vadīt pārgalvīgais Džajadratha, daiļās Draupadi nolau- pltājs. Toreiz mežā Pandavi ar bultu viņam nodzina matus no galvas, un tagad viņu svelmēja atriebības alkas. Un vēl citām šī milzīgā karaspēka dalām par pavēlniekiem kļuva Durjodhana brāļi un viņa draugi.

«Bet ko gan iecelt par pašu galveno karavadoni?» Durjodhans gudroja. «Kurš ir slavenāks par visiem pārējiem ar savu gudrību un drošsirdību, ar ieroču mākslas prasmi un dzīves pieredzi?»

Pēc ilgām pārdomām viņš izvēlējās sentēvu Bhišmu, kas līdz sirmam vecumam bija saglabājis labu redzi, trāpīgu roku un prasmi karot un gūt uzvaras.

Durjodhans aizgāja pie šī dižākā no visiem pasaules karavīriem un, goddevīgi salicis plaukstas, sacīja viņam:

—      Ak, varenais, armija bez galvenā karavadoņa ir līdzīga skudru pūznim, kur skudras tekalē pa zemi uz priekšu un atpakaļ. Tu starp mums esi kā mēness starp zvaigznājiem un kā Indra starp dieviem. Ej mūsu priekšgalā, kā spēcīgs vērsis iet ganāmpulka priekšgalā.

—      Ak, karavīr, lai notiek tā, kā tu gribi, — cēlsirdīgais Bhišma atbildēja. — Bet tu taču zini, ka es mīlu Pandavus un viņus nenogalināšu. Es apsolīju tavam tēvam savu palīdzību un es cīnīšos jūsu labad, bet viņus es nenogalināšu. Toties katru dienu es varētu iznīdēt desmit tūkstošu citu karavīru no viņu armijas. Tātad mēneša laikā es iznīcinātu visu pretinieka armiju.

Pēc tam Durjodhans vaicāja audzinātājam Dronam:

—     Ak, spēkavlr, cik dienu un nakšu paietu, kamēr tu iznīdētu ienaidnieku armiju?

—      Es arīdzan esmu vecs, un manām rokām nav vairs tā spēka un varēšanas. Vismaz kāds mēnesis paietu, kamēr es to paveiktu.

Arī visi pārējie karavadoņi atbildēja, ka tikpat ilgs laiks, pat vēl ilgāks paietu, kamēr viņi uzvarētu ienaidnieku. Vienīgi Karna dedzīgi izsaucās:

—     Toties es, ak, pasaules pavēlniek, iznīcināšu visu Pandavu armiju piecās dienās. Es vadīšu tavu karaspēku, ja vēlies.

Izdzirdis šo dižošanos, vecais Bhišma pasmaidīja un bilda:

—     Tā tu vari sacīt līdz tam brīdim, kad ieraudzīsi Pandavu karaspēku pats savām acīm.

Un Durjodhans, būdams vienis pratis ar Bhišmu, teica viņam:

—     Ved mūsu armiju sev līdzi, tāpat kā to dara ar pieredzi bagāts ziloņu barvedis. Mēs visi būsim padevīgi tev šajā cīņā.

Te nu Karna, pietrūcies no savas vietas, dusmās ieaurojās:

—      O, ja Bhišma ies tava karaspēka priekšgalā, tad es nekarošu! Viņš vienmēr ir bijis pret mani. Un pret tevi. Viņš vienmēr ir bijis Pandavu aizstāvis. Kāpēc tu dod Bhišmam tiesības būt par tava karaspēka virspavēlnieku? Es neiešu kaujā tik ilgi, kamēr viņš būs dzīvs. To tu iegaumē. Vai arī dod man rīkojumu stāties tavas armijas priekšgalā.

Taču Durjodhans nespēja izšķirties par to, vai uzticēt vai neuzticēt armiju savam dedzīgajam draugam, kas turklāt bija arī iedomīgs un pašpārliecināts. Tāpēc viņš beidzot nolēma, ka Bhišma atradīsies gājiena priekšgalā, un to paziņoja visiem. Karavīri, apsveikdami šādu izvēli un priecādamies par to, sāka taurēt, pūzdami gliemežnīcās, un sist bungas, un ar lielu troksni doties uz priekšu, tiecoties jo drīzāk sastapties ar ienaidnieku.

Tā nu šī milzīgā armija nonāca līdz kaujas laukam un apstājās Kurukšetrā [1] uz nakts atpūtu, aizsegdama ar savām brašajām rindām vai visu pasauli, tāpat kā melns mākonis pirms pērkona negaisa aizsedz debesis vai arī kā siseņi pārklāj tīrumu.

Arī Pandavu armijā sapulcējās visi karavadoņi, šie varenie starp varenajiem, šie diženie un spēcīgie karavīri. Un Judhišthira jautāja Ardžunam, labākajam ieročnesim:

—     Saki, ak, tīģeri 110 Bharatas cilts, — cik laika tev būs vajadzīgs, lai noslaucītu Kauravu armiju no zemes vaiga?

—     Vienā acumirkli tos aprītu visvarenā dieva Sivas slepenais ierocis, ko es saņēmu 110 viņa Himalaju kalngalos. Taču mēs uzvarēsim pretiniekus arī bez šī baisi graujošā ieroča. Paskat, kādi karavīri atrodas tev visapkārt, kādi lauvas starp ļaudīm, kādi neuzvarami spēka un vīrišķības kalni.

—      Jā, — Judhišthira bija vienis prātis. — Par visa karaspēka, visu armiju galveno vadoni es lūdzu kļūt bezgala cēlās Draupadi brāli Dhrištad- jumnu, karavīru ar lielu pieredzi. Nedomāsim, ka izvērtīsies ilgstoša kauja, domāsim par pašu kauju. Tevi, Bhimasen, kas nepazīsti nevienu sakāvi, es lūdzu uzņemties galvenās karaspēka daļas vadību. Tu, kas esi vai pašai vētrai līdzīgs un it kā dzimis kaujā, cīnīsies visu priekšgalā, dragādams ienaidniekus. Bet šie mūsu jaunākie brāļi, Nakula un Sahadevs, atradīsies tev abās pusēs, aizsargādami tevi no pretinieku bultām un šķēpiem. Bet es turēšos armijas vidū, lai labi pārskatītu visu, kas notiek. Arī Ardžuna, stāvēdams divričos, kurus vadīs Krišna, atradīsies manā tuvumā.

Tā nu visa šī armija devās uz priekšu, līdzīgi Gangai, kas steidzas uz okeānu. Vidus daļā gāja ziloņi, ikviens nesdams sev uz muguras septiņus karavīrus. Gar malām un pa priekšu traucās kaujas rati, apvilkti ar tīģeru un leopardu ādām. Pie ratiem bija piestiprināti lieli maki, pilni ar bultām. Tajos bija iebāzti arī asi metamie šķēpi, vāles un visādi citādi ieroči. Iejūgtie zirgi bija izrotāti pērlēm un zvārguļiem, bet karavīri, kas stāvēja divričos, lieliski prata izmantot ieročus un vadīt zirgus.

Gāja kājnieki, bruņoti ar lokiem, šķēpiem un metamiem durekļiem. Citi kājnieki nesa uz muguras krūkas, pilnas ar indīgām čūskām. Vēl citi stiepa sev līdzi kausus ar gariem kātiem, lai būtu ar ko gāzt ienaidniekam virsū verdoša sīrupa strūklas un degošu piķi. Aiz šiem kareivjiem vērši vilka lielus katlus, kuros vārījās sīrups un mutuļoja karsta darva. Šī baismīgā armija ieradās kaujas laukā un apstājās iepretī naidnieku karaspēkam. Un abas šīs armijas bija kā divi ban- gaini okeāni, kurus vienu no otra šķīra šaura zemes strēle, uz kuras vēl valdīja miers.

Pienāca nakts, un abu pretinieku pulki norima, lai atpūstos. Daudziem karavīriem šī bija pēdējā nakts, ko viņi varēja pavadīt dzīvajo vidū.

Kad Himalaju kalngali iekvēlojās pirmajos rīta saules staros, Ardžuna piegāja pie Krišnas un sacīja šim vīram, kas bija visdiženākais zemes virsū:

—     Drīz sāksies lielā kauja. Kāpsim ratos un pārlaidīsim skatienu pār armijām, kas atrodas šeit.

Un nu Krišna strauji dzina zirgus uz priekšu, tad apturēja divričus starp abām pretinieku nometnēm, lai Ardžuna varētu redzēt visus, kas bija sagatavojušies kaujai. Un raugi, šī krietnā karavīra skatiens krita uz abām bezgala lielajām, cīņas alku pārņemtajām armijām. Ienaidnieku karaspēka vidū Ardžuna ieraudzīja sentēvu Bliišmu, kas bija pirmoreiz rādījis viņam, kā jātur rokās šaujamloks. Un pamanīja Dronu, kas ar tādu mīlestību bija mācījis visus Pandavus rīkoties ar ieročiem un tik ļoti lepojies ar šo jauniešu sekmēm. Ardžuna redzēja visus savus brālēnus, ar kuriem kopā bija audzis aklā Dhri- taraštras pilī. Viņš redzēja arī savu tēvoci Šalju, kas bija kļuvis par Kauravu karavadoni, un daudz, daudz citu tuvinieku.

Kad Ardžuna bija pārlaidis acis visiem šiem savas dzimtas locekļiem, kas bija gatavi nogalināt vai arī paši krist kaujas laukā, viņam lielās skumjās sažņaudzās sirds.

—     Ak, saki, visuvarenais, — viņš vaicāja Kriš- nam, — vai tiešām nav cita ceļa kā tikai asiņaina kauja, lai mēs atgūtu nelikumīgi atņemto valsti? Vai gan nekādā citā veidā nav iespējams glābt mūsu tautu no Durjodhana spaidiem? Vai gan nav iespējams izbeigt nesaskaņas mūsu zemē, nenonāvējot visus, kas ir man tuvi radinieki?

—     Atbildēšu tev, ak, krietnākais no Bharatas pēctečiem, ar gudrajo vārdiem, — Krišna sacīja.

Kas dzimis šai pasaulē reiz, Tas guvis sev mirstīgā dalu. Kam izbeidzas šīszemes cejš, Tas nīcībai neaiziet garām. Tad kādēļ gan bēdāt par to, Nemūžam kas novēršams nav?

—     Nē, es nespēju nogalināt savējos. Nevēlos uzvaru, kas pirkta par viņu asinīm. Nav vajadzīga man nedz valsts, nedz visa labklājība, nav vajadzīgs kaujas prieks, nedz uzvaras gaviles, — neko tamlīdzīgu es nevēlos, ja zemei būs jāpie- sūcas ar manu tuvinieku asinīm. Šāda ļaundarība iznīcinātu mūsu dzimtu, kas ir slavena trejās pasaulēs. Manas rokas gurst, es nespēju pacelt šaujamloku. Es necīnīšos kara laukā. Lai kaut nonāvē mani, es pat neaizstāvēšos. — Pateicis šos vārdus, bēdu pārņemtais Ardžuna saļima divričos un izmeta no rokām savu brīnumloku un asi trītās bultas.

Redzēdams drauga skumjas un zinādams, ka šeit kauja nav novēršama, ar visaugstāko gudrību apveltītais Krišna sacīja:

—     Ak, krietnākais no Pandaviem, tavs prāts ir aizmaldījies un nespēj atrast pareizo ceļu. Tev jāiet kaujā taisnības vārdā. Durjodhans ar savu lielo neģēlību mūs pakļāvis bezgala daudzām mocībām. Tas visiem zināms, un, ja šis nelietis nesaņems sodu, daudzi sāks rīkoties tāpat kā viņš, ļaudami vaļu nelikumībām. Tavs cildenais brālis Judhišthira, kas tautai dāvāja laimi, ir atstumts no valdnieka uzdevumiem, un mūsu zemi posta ienaidnieki, kas ir līdzīgi plēsonīgiem putniem. Ciešanu nomāktie ļaudis gaida, kad viņi atkal atgūs mieru un varēs netraupēti dzīvot savā valstī; vājākās tautas un zemes grib apvienoties ap taisnīgo un gudro vadoni, par kādu •viņi uzskata Judhišthiru.

—     Tu, kas esi apveltīts ar vispilnīgākajām zinībām, saki man, ko darīt. Man prāts mulst aiz bēdām, un es nezinu savu pienākumu, — Ardžuna viņam atbildēja.

—     Tu esi karavīrs, tu esi dzimis karavīrs un mirsi kā karavīrs. Un nevar būt tev pasaulē nekas augstāks par kauju taisnības vārdā, — Krišna viņam sacīja. — Neapņēmīgu cilvēku domas ir līdzīgas kokam ar daudziem zariem, bet apņēmīgajiem tās ir taisnas kā metamais šķēps. Atvairi visas šaubas un esi gatavs cīņai. Allaž atceries senu sakāmo:

Ir kareivim pienākums svētāks par visu, Viņš kaujā par godu spēj dzīvību atdot.

To teikdams, Krišna ielika loku Ardžunam rokās, palīdzēja viņam piecelties kājās, pēc tam ar skubu dzina zirgus atpakaļ, lai šis neuzvaramais karavīrs ieņemtu savu vietu karaspēka rindās, kuras viņš vedīs sev līdzi.

nostāsts par kaujas sakumu

Gudrā Krišnas vārdi dziļi iekrita Ardžunas sirdi, un viņš, stiprinājies garā, atkal kļuva stingrs un neuzvarams kā senāk.

Kad uzlēca saule un pār pasauli atplauka rīts, pēkšņi sāka skanēt kara taures un rībēt bungas. Nu zviedza zirgi, nu rēca ziloņi. Dārdēdami drāzās uz priekšu kaujas rati, visa pasaule pielija ieroču šķindam.

Zeme drebēja un vaidēja kalni, kad cīņā sastapās divu milzu armiju karavīri, alkdami pēc uzvaras.

Bultas kā melni mākoņi aizsedza debesjumu, tā ka aiz tām vairs nebija redzama saule. Šķēpi ar apdullinošu troksni triecās pret vairogiem un bruņām, metamie durekļi lidoja pār galvām kā slīpas lietus šaltis.

Ziloņi bruka viens otram virsū, līdzīgi klintīm, kad kalni grūst. Tie mīdīja kājām karavīrus un ar ilkņiem plosīja zirgiem sānus. Saulē spīgoja karavīru ķiveres; vāles un šķēpi atstāja gaisā spožas svītras, gluži kā zibeņu liesmojumus.

Ikviena abu armiju daļa, pieredzējušu karavadoņu izrīkota, cīnījās noteiktā vietā un ar noteiktu ienaidnieku. Ikviens karavīrs aizmirsa par savu dzīvību un drošību un, kaujas niknuma pārņemts, domāja vienīgi, kā sakaut, to, kas deva viņam triecienus.

Pandavu karaspēka priekšgalā cīnījās divi bezgala drosmīgi varoņi — nenogurdināmais Ardžuna un niknuma sveltais Bhimasens. Ardžunas brī- numloka pastāvīgie stiegras žvingsti lika naidnieku sirdīm drebēt bailēs un apjukumā. Varavīksne uzzvīļoja pie debesīm, kad varonis pacēla šo ieroci, ar neatvairāmām bultām raidīdams nāvi karavadoņiem, kareivjiem, zirgiem un ziloņiem.

Spīdēdami un laistīdamies Ardžunas rati līdzīgi meteoram traucās pa kaujas lauku ar tādu ātrumu, ka tie šķita parādāmies visur vienā un tai pašā laikā. Krišna tos virzīja uz vislielāko kaujas jūkli un vienmēr paspēja aizvadīt projām no briesmām. Ar savām krūtīm viņš aizsedza Ardžunu, uztverdams daudz bultu un triecienu, kas bija domāti šim lieliskajam varonim. Un Ardžuna savukārt apsargāja Krišnu, radīdams ap kaujas ratiem nepārvaramu aizsegu no bultām. Viņš izšāva bultas tik biezi, ka starp tām nebija vietas pat gaismas staram.

Kad cieši visapkārt sadrūzmējās nesaskaitāmi naidnieku pūļi, Ardžuna uzmeta sev plecos burvju bruņas, ko Himalaju virsotnē viņam bija dāvājis dārgumu krātuvju, dievs Kubera. Sais bruņās

Ardžuna kļuva neredzams citu acīm. Tad, pazaudējuši viņu kaujas burzmā, ienaidnieku kareivji pašķīrās, un Krišna veikli izvadīja divričus no ielenkuma, lai drāztos ar tiem turpu, kur cīnījās karavadoņi.

Tikmēr Bhimasens, ar drausmīgu spēku apveltītais milzis, pļāva Durjodhana karaspēka rindas gluži kā pats nāves dievs. Viņš pīšļos dragāja kaujas ratus un stāvus dzina zemē naidnieka ieročus. Kā bifeļu kāju sacelti putekļu vāli juka un muka uz malu malām sakautie pretinieki.

Tīkodams vērst savus triecienus pret Durjodhana karavadoņiem, Bhimasens ar skatienu meklēja viņu divriču zelta mirdzu. Pamanījis sev priekšā vecā Bhišmas ratus, viņš svieda uz tiem kaujas vāli un sašķaidīja tos smalkās druskās. Taču Bhišma bija paguvis izlēkt no ratiem un, palicis neievainots, turpināja vadīt Kauravu karaspēku. Ienaidnieku bari, mezdamies pretī Bhima- senam, kā dzīvs mūris ar saviem augumiem nošķīra Viņu no Bhišmas.

Redzēdams, ka Bhišma prasmīgi vada Durjodhana armiju un ka ikviena Pandavu karaspēka veiksme tūdaļ izplēn šīs armijas jaunā uzbrukumā, Krišna savukārt virzīja Ardžunas zirgu skrējienu tieši uz Bhišmas ratiem.

— Neaizmirsti savu pienākumu, — viņš Ardžu- nam atgādināja, — armija bez galvenā karavadoņa būs līdzīga ķermenim bez galvas.

Un raugi, šo divu visdižāko varoņu rati tuvojās un sāka riņķot vieni ap otriem, gluži kā divi ērgļi zem saules. Ardžuna pacēla savu brīnum- loku, un vienā mirklī simtiem bultu nobira pār Bhišmas zirgiem, ietriecās viņa divričos un sašāva braucēju, bet neviena neskāra pašu vareno Bhišmu.

Daudzreiz Ardžuna tēmēja sava sentēva sirdī un katru reizi novērsa loku sānus, nerazdams sevī spēku nogalināt sirmgalvi.

To redzēdams, pats Krišna izlēca no ratiem un atvēzējās ar savu aso, neatvairāmo disku, kas bija nesis nāvi tik daudziem ienaidniekiem. Taču Ardžuna, arī pametis divričus, satvēra viņa roku un izsaucās:

—     Nē, ne tagad. Es lūdzu tevi saudzēt viņu. Lai kaut dažas reizes viņš vēl sagaida uzlēcam sauli.

Krišna nolaida spožo disku, un abi slavas vainagotie atkal iekāpa ratos un aizjoņoja uz citu kaujas mudžekļa vietu.

Tā veselas piecas dienas turpinājās kauja. Tūkstošiem karavīru krita, bultu un metamo durekļu trāpīti, desmitiem tūkstošu tika šķēpiem sakapāti un ziloņu kājām samīdīti. Zeme mirka asinīs, un upju ūdens kļuva sarkans, un rītos saule izbrida no asiņainiem mākoņiem. Taču nebija pārsvara nevienā pusē, un neviens nevarēja pasacīt, kā beigsies šī kauja.

Sestajā dienā Durjodhans vaicāja vecajam Bhišmam:

—     Saki, visucienījamākais starp karavīriem, — kāpēc mūsu armija, ko cīņā vada tik vareni un slaveni karavadoņi kā tu un Drona, Šalja un mani brāļi, nespēj gūt uzvaru?

—     Ne vienreiz vien esmu sacījis, ka mūs gaida sakāve, — atbildēja Bhišma. — Pulka reižu esmu atkārtojis, ka nav un nevar būt uzvaras tur, kur valda ļaunums. Uzvarēs tas, kas cīnās par taisnīgu lietu. Taču tu neklausīji mani. Vēl nav par vēlu attapties. Vēl ir dzīvi gandrīz visi mūsu dzimtas locekļi. Jel izbeidz kauju un vairs nepārkāp taisnības likumus!

Bailes iezagās Durjodhana sirdī, bet viņš nekā neatbildēja un pameta gudro un viedīgo Bhišmu, neatsacīdamies no saviem ļaunajiem darbiem un domām.

Nākamajā dienā kauja uzliesmoja ar jaunu sparu. Ikviens karavadonis, nedomādams par glābiņu, vadīja savu karaspēku cīņā un cītīgi uzmanīja ienaidnieku, lai pasargātu savus tuviniekus no bojā ejas. Atkal un atkal devās divcīņā abu armiju varoņi, un kauja mitējās, tikai iestājoties tumsai, lai rītā no jauna iedegtos uz visu dienu.

Reiz Bhimasens, redzēdams daudzus Kauravus vienkop, pameta kaujas ratu aizsegu un lieliem soļiem metās viņiem virsū ar vāli rokās. Kad Ardžuna pamanīja tukšos Bhimasena divričus, viņš jautāja to braucējam:

—     Kur ir mans brālis, kas man dārgāks par dzīvību?

—     Viņš, visstiprākais starp dzīvajiem, pavēlēja man gaidīt viņu šeit un pats ielauzās ienaidnieku rindās, — braucējs atbildēja.

Ardžuna ar bailēm steidzās Bhimasenam palīgā un ieraudzīja viņu atsitam simtiem uzbrucēju, gluži kā lauvu, kas cīnās ar ziloņiem. Tad Ardžuna aizsedza brāli ar veseliem bultu mākoņiem un izveda viņu no ienaidnieku vidus savos divričos, lai kaujas aizrautībā viņš neaizietu bojā.

Lēca un rietēja saule, daudzreiz mēness aizpeldēja pāri debesīm un nozuda aiz kalnu virsotnēm, bet kaujai nebija saskatāmas beigas. Jau bija krituši daudzi valdnieki, Pandavu un Kau- ravu sabiedrotie, bija sadragāti Nakulas rati, un viņš, teju, teju izglābies no nāves, cīnījās kopā ar Sahadevu. Ievainoto vaidi un uzvaras saucieni cēlās un vēlās pār visu zemi. Upes aiznesa uz okeānu tik daudz asiņu, ka tā viļņi kļuva sarkani. Simtiem tūkstošu karavīru atdeva savas dzīvības, bet uzvara vēl arvien bija tālu abām armijām.

Un tad dižās kaujas desmitajā dienā gāja bojā Bhišma, simtiem bultu cauršauts. Izkritis no divričiem, viņš pat nevarēja ar augumu skart zemi un gulēja uz šīm bultām kā uz iesmiem.

Tad nu Pandavi un visi Kauravi, uz laiciņu pārtraukuši kauju, sanāca ap mirstošo sentēvu un dziļās skumjās stāvēja noliektām galvām.

Un raugi, vecais Bhišma ierunājās:

—    Manas miesas balstās uz simtiem bultu galiem, bet manai galvai nav kur atspiesties.

Visi, kas stāvēja apkārt, tūdaļ steidza atnest lielus un ērtus spilvenus, izšūdinātus ar zeltu un zīdu. Taču Bhišma, kas bija dižens pat nāves stundā, paskatījās uz savu vismīļāko mazmazdēlu Ardžunu un sacīja:

—     Ak, neuzvaramais, ak, Bharatas cilts spožā lāpa, sagādā man pagalvi, kāds pienākas karavīram, kas atvadās no dzīves.

Un Ardžuna, apvaldīdams raudas, izšāva no sava loka trīs bultas, kas sakrustodamās kļuva par spilvenu sirmajai Bhišmas galvai. Pēc brīža, kad saule jau bija pacēlusies augstu, Bhišma, visās pasaules malās cienītais vīrs, ievaidēdamies lūdza:

—     Ak, Ardžuna, allaž dārgais manai sirdij, nāc un padzirdi mani ar ūdeni, jebšu man visas miesas deg un ir grūti elpot.

Tad Ardžuna, uzvilcis savu skanīgo loku, ietrieca bultu zemē pie pašas sentēva galvas. Un no zemes dzīlēm sāka plūst dzidrs un vēss avots, apslacīdams mirstošā karavīra seju un apsprēgājušās lūpas.

Pēdīgi, kad saule bija nostaigājusi pusi no debesu ceļa, vecais Bhišma nodeva savu dzīvību neuzvaramā nāves dieva rokās, ar pēdējo elpas vilcienu dvesdams:

—     Kaut šis karš beigtos reizē ar manu dzīvību.

Tā, lūk, atvadījās no pasaules šis visudižākais

cilvēks, kas nekad nebija atļāvies netaisnu rīcību un nebija runājis nepatiesus vārdus.

Tomēr neviens no Kauraviem nevēlējās izbeigt karu.

Tad nu Karna, Saules dēls, kas bija uzticīgi ievērojis savu solījumu — nepiedalīties kaujā, kamēr Bhišma būs dzīvs, ielēca divričos un strauji pagrieza zirgus pret Pandavu armiju. Un visi karavīri traucās viņam līdzi, un atkal iedegās kauja, aprīdama cilvēku dzīvības, tāpat kā liesma aprij sausu zāli.

nostāsts par kaujas nobeigumu

Karna negribēja uzņemties visa Kauravu karaspēka vadību. Tā nu viņš ar Durjodhanu griezās pie audzinātāja Dronas ar lūgumu, lai tas izrīko armiju kaujā. Un Drona, kas lieliski pārzināja visus ieroču veidus, bija ar mieru to darīt.

Šī bija lielās kaujas vienpadsmitā diena, un Durjodhans loloja cerības, ka tagad viņa armija ar Dronu' priekšgalā droši ies uzvarai pretī.

Un atkal caurām dienām, no pirmā līdz pēdējam saulstaram, kauja nemitējās nevienu mirkli. Abi diženie un viēdīgie karavadoņi — ir Drona, ir Judhišthira — izkārtoja savu karaspēku gan slēgtā lokā, gan krusta veidā, gan arī tā, ka armijas izvietojums atgādināja lotosa ziedu vai ērgli ar izplestiem spārniem.

Kaujas niknums neatslāba, un neviens nezināja, kurā pusē būs uzvara.

Daudzreiz Ardžunas roka sniedzās pēc briesmīgā visuiznīcinātāja ieroča, ko viņam bija iedevis dievs Šiva, taču Krišna vienmēr aizkavēja viņu, sacīdams:

—      Pagaidi, ak, varoni. Vēl nav pienācis īstais laiks. Pacieties līdz pēdējam brīdim. Ja mēs redzēsim, ka ienaidnieki uzvar un mums nav vairs cerību uz glābiņu, tad tu laidīsi lietā šo drausmīgo ieroci. Atceries, ko tev piekodināja visvarenais Šiva: tas var iznīcināt visu pasauli.

Un Ardžuna, gudrā drauga apvaldīts, no jauna tvēra rokās loku un pieveica ar bultām tūkstošiem ienaidnieku.

Taču Krišna viņam aizrādīja:

—      Likdams mierā Šivas ieroci, neaizmirsti, ka cits pasaules valdnieks, tūkstošacis dievs Indra, iemācīja tevi šaut ar zibens bultām.

Tad Ardžuna noskaitīja burvju vārdus, kas deva viņam varu pakļaut sev debesu uguns spēkus, un, niknumā pacēlis roku, pavēlēja skaudrajiem dievu šķēpiem krist uz ienaidnieku karaspēku. Tai pašā mirklī visas debesis noplaiksni- jās baismīgā spožumā, apdullinoši dārdi satricināja pasaules telpu, un pār Kauravu armiju sāka krist šķēpi un bultas ar degošu spalvu apņemtām smailēm.

Šie ieroči, viesdami šausmas ienaidnieku sirdīs, cirta pušu dzelzs un zelta bruņutērpus, dra- gaja vairogus un ķiveres. Tai pašā laikā ar briesmīgiem rēcieniem Kauravu karaspēku apdullināja un apstulboja Hanumans, kas bija ielauzies viņu rindās, lai izpildītu Bhimasenam doto solījumu. Pagalam pārsteigtie, ievainotie Durjodhana karavīri aiz bailēm nezināja, kur sprukt — gan slēpās zem ziloņiem, gan līda zem divričiem. Bet pārbiedētie ziloņi taurēdami muka savmalu kurš, pa kaujas lauku auļoja zirgi, kas bija palikuši bez jātniekiem.

Kad beidzās šī ciņas diena, no armijas bija palikusi pāri tikai neliela dala. Smagās priekšnojautās Durjodhanam sažņaudzās sirds, tomēr viņš atkaj atvairīja drūmās domas un nolēma rītausma turjfināt kauju. Redzēdams, ka armijas spēki gājuši mazumā, bet karam beigas nav saskatāmas, Durjodhans iecerēja viltīgu stiķi. Nākamajā rītā viņš pavēlēja visiem saviem karavīriem nešaut bultas uz Judhišthiru, bet gan saņemt, ciet viņu dzīvu.

Godīgais un taisnīgais audzinātājs Drona k]uva priecīgs, domādams, ka Durjodhans izvēlējies šadu pārmaiņu, lai drīzāk izbeigtu kaiu un samierinātos ar Pandaviem.

Taču vecākais no Kauraviem pēc tā nemaz necentās. Viņš cerēja, ka, saņemot Judhišthiru gūstā, naidnieku armija paliks bez vadītāja uri izklīdīs kā antilopju bars, kas zaudējis barvedi. Turpretī, ja nogalinātu šo valdnieku, visu ļaužu iemīļoto taisnības aizstāvi, tad Pandavu armiju pārņemtu tāds niknums, ka to vairs nebūtu iespējams uzvarēt. Tāpēc Durjodhans paziņoja visam karaspēkam, ka viņš ļoti vēlas redzēt Judhišthiru kā savu gūstekni.

Tā nu visi Durjodhana karavīri centās cik spēdami, lai sagūstītu Judhišthiru, bet šo krietnāko starp mirstīgajiem apsargāja viņa neuzvaramie brāļi. Nedz Ardžuna, nedz Bhimasens ne^ pielaida naidniekus pie viņa pat bultas lidojuma attālumā.

Tad pret Ardžurtu devās karapulks, kurā ikviens kareivis bija zvērējis pie svētās uguns, ka viņš neatkāpsies bultu priekšā, kuras raidīs šis tīģeris starp vīriem. Un viņi visi slacīja zemi savām asinīm, un neviens, no viņiem nepalika dzi- vajo vidū.

Pēc tam pret Ardžunu devās uzbrukumā Dža- jadrathas karaspēks — tā paša pārdrošnieka, kurš izraidījuma laikā tālīnajā mežā bija mēģinājis nolaupīt Draupadi. Ardžuna pats auļoja tam pretī, pavēlējis jaunākajiem brāļiem apsargāt Judhiš- thiru, ne acis nenovēršot no ienaidnieka.

Krišna vadīja divričus tieši pretinieka armijas dzijumā, un tā nu Ardžuna ar Džajadrathu sastapās krūti pret krūti kā divi saniknoti tīģeri. Dža- jadratha bija spēcīgs un veikls karotājs, un šī cīņa nemitējās līdz pašam saulrietam. Kad tumsa jau nāca virsū un Kauravi sāka priecīgi aurot, domādami, ka Ardžuna vairs nepagūs nogalēt savu ienaidnieku, Krišna viņam sacīja:

— Tagad ir laiks. Triec viņu ratā.

Un Ardžuna izšāva uz Džajadrathu tik spēcīgu bultu, ka šim netaisnajam no pleciem nošķēlās galva un uzlidoja augstu gaisā, apš'ākdama ar asinīm mākoņus.

Tā aizgāja bojā šis Pandavu miera gandētājs smagajos izraidījuma gados.

Kopā ar Pandaviem cīnījās arī Bbimasenam padevīgie rakšasi.

Kad iestājās nakts un dziļa tumsa apņēma zemi, viens no tiem, bezgala nikns un nepieveicams kā kalns, devās pret Kārnu. Mēness gaismā šis nezvērs šķita jo sevišķi milzīgs un briesmīgs. Viņš tuvojās, lielus zobus zibinādams un acis boli-

dams, un viņa izskats bija tik drausmīgs, ka pat drošsirdīgais Karna nodrebuļojās. Zeme līgojās un zvārojās no katra rakšasa soļa, tā ka ziloņiem no mugurām gāzās lejā palankīni un vairs nedz cilvēki, nedz zirgi nespēja noturēties kājās.

Pērkonīgā balsī rūkdams, rakšass svieda Karnam ar klints atlūzni un sašķaidīja viņa zirgus gluži kā tādas vaboles. Karna raidīja uz uzbrucēju veselu bultu straumi, taču tās visas tikai skrāpēja rakšasa ādu, nenodarīdamas viņam nekādu vainu. Nakts tumsā bija grūti trāpīt ienaidniekam no šaujamloka, bet tad Karna atcerējās brīnišķo šķēpu, ko viņam bija iedevis Indra, dievs ar tūkstoš acīm, apmaiņā pret viņa auskariem un bruņām.

«Es taču gribēju ar šo šķēpu nogalināt Ardžunu,» viņš apjucis nodomāja. «Es taču varu tikai vienu reizi izmantot šo ieroci. Ko man darīt?»

Bet tad rakšass sāka mest Karnam ar lieliem akmeņiem, un tie kā krusa gāzās uz šī drosmīgā karavīra ratiem. Nu Karna beidza šaubīties un, nomurminājis burvju vārdus, raidīja Indras ieroci uz savu baismīgo ienaidnieku. Brīnišķais šķēps svilpdams aizzibēja tumsā, pats atrada rakšasa sirdi un pāršķēla to ar tādu sparu, ka briesmonis cilvēkēdājs aizkūleņoja uz pasaules viņu malu.

Nākamajā rītā Karna satikās cīniņā ar vareno spēkavīru Bhimasenu. Viņu rati ar pērkonam līdzīgu grandoņu te sagrūdās kopā, te pašķīrās, kamēr Karnas baltie ērzeļi un Bhimasena melnie rumaki cirtās uz priekšu un atpakaļ pa kaujas lauku kā viesuļvētras triekti dienas un nakts padebeši.

Karna, šis drošais karavīrs, bija pārliecināts par uzvaru, tāpēc bruka virsū Bhimasenam, visu laiku atkārtodams:

— O, neesi zaķapastala, nedomā man pagriezt muguru! Pat arī tad, ja tu gribētu laisties lapās, mans šķēps panāktu tevi.

Šie vārdi kā bišu dzeloņi dzeldīja Bhimasena sirdi, un viņš rūca aiz niknuma un svieda uz ienaidnieku vienu kaujas vāli pēc otras ar tādu spēku, ka būtu varējis sagraut kalnus. Jau piekto, septīto, astoto reizi Karnam nācās atstāt lupatu lēveros sadragātos divričus un kāpt jaunos; jau gandrīz visi viņa ieroči bija salūzuši; jau smaids bija nozudis no viņa vaiga, bet šo varoņu cīniņš nekļuva rāmāks. Bhimasens bija tik daudzreiz ievainots, ka atgādināja ašoka koku vienos sarkanos ziedos, tomēr viņa niknums neatslāba.

To matīdams, Durjodhans sūtīja savus brāļus palīgā Karnam. Taču tos visus citu pēc cita Bhimasens apsita vai savainoja, un tie valsitījās aiz sāpēm pa zemi kā sabrauktas čūskas.

Redzēdams tik daudzu Kauravu bojā eju, Duš- šasans, pēc vecuma nākamais Durjodhana brālis, nolēma pats iet palīgā Karnam. Bet, līdzko viņš piegāja tuvāk, viņu ieraudzīja Bhimasens, un visas asinis iesitās galvā šim neuzveicamajam karavīram. Beidzot nu viņa priekšā atradās šis neģēlis, kas bija uzdrīkstējies aiz matiem atvilkt Draupadi uz kauliņu spēles zāli!

Bhimasens tūda( atcerējās sava zvēresta vārdus: «Lai pēc nāves mana dvēsele negūst svētlaimi, ja es nepārplēsīšu krūtis šim ļaundarim …»

Ārkārtīgu dusmu sagrābts, viņš kā tīģeris izlēca no kaujas ratiem un, aizmetis ieroci prom, bruka virsū Duššasanam.

Neviens no karavīriem pat nepaspēja iekliegties, kad Bhimasens ar vienu roku apgāza ienaidnieka divričus, bet ar otru nosvieda viņu zemē kā nožēlojamu šakāli. Uzminis ar kāju Duššasanam, šis spēkavīrs vienā mirklī pārplēsa viņu uz pusēm.

Tikmēr Krišna bija atvedis kara ratos Ardžunu uz asiņaino vietu. Viņam pretī steidzās Karna karsti alkdams beidzot uzvarēt to, kas bija viņa sāncensis visos varoņdarbos. Un nu iedegās tāda cīņa, ka cilvēka skatiens nespēja izsekot bultu un šķēpu zibai, abu karavīru kustībām un divriču pagriezieniem.

Salja, Pandavu tēvocis, bija kļuvis par Karnas kara ratu braucēju, kā bija solījies Judhišthiram. Cenzdamies palīdzēt Ardžunam un pasargāt viņu no ienaidnieka triecieniem, Šalja vadīja ratus tā, lai Karnam .nebūtu viegli pievārēt savu pretinieku.

Tad Karna izšāva uz Ardžunu tādu bultu, kam bija tūkstoš odžu spēks. Tās smaile atgādināja čūskas galvu, un pati tā spīgoja un vizēja kā čūskas raibā mugura. Šņākdama bulta uzvijās gaisā un aši drāzās taisni uz Ardžunas rīkli.

Taču ar visaugstāko prātu apveltītais Krišna tūdaļ pagrieza divričus tā, ka tie iegrima smiltīs līdz pusriteņicm. Tādēļ briesmīgā bulta ieurbās Ardžunas zelta ķiverē, nenodarīdama ļaunu šai krāšņākajai Bharatas cilts atvasei.

Šai mirklī Ardžuna, savilcis savu loku, kas mirdzēja kā varavīksne, ar neatvairāmu bultu izdzēsa Karnas dzīvibu.

Tā piepildījās vēl viena Pandava zvērests, kas bija dots priekš trīspadsmit gadiem kauliņu spēles zālē.

Joņodams divričos pa kaujas lauku, Sahadevs, labākais šķēpmetējs, pamanīja sev priekšā pašu ļaunāko no ļaundariem — viltīgi gudro Šakuni, šo tīģeri ar šakāļa dvēseli. Viņi sāka cīniņu, bez žēlastības uzbrukdami viens otram ar šaujamlo- kiem un šķēpiem, ar līkiem zobeniem un kaujas vālēm. Taču "nodevīgais Šakuni nekādi nespēja gūt uzvaru atklātā divcīņā un gļēvi metās bēgt.

Sahadevs, šis lauva starp karavīriem, dzinās viņam pakaļ savos kara ratos, izgreznotos ar zeltu. Apšāvis ar bultām visus Sakuni zirgus, viņš ielika lokā smagu dzelzs bultu ar platu, asi uz- trītu uzgali un, izšāvis to uz ienaidnieku, notrieca tam galvu no pleciem, kā ar nūju mēdz notriekt smagu augli no zara. Un šī galva, kurā bija izperināts tik daudz viltīgu blēdību un ļaunu domu, tagad ripoja pa putekļaino zemi pie uzvarētāja kājām.

Galveno karavadoņu nāve, to nāve, kuri bija • armijas cerība un kaujas lauka lielākais krāšņums, modināja bēdas Kauravu sirdis. Aizgāja bojā arī audzinātājs Drona, kas bija viņiem mācījis lietot ieročus. Draupadi brāļa pieveikts, viņš nogāzās gar zemi gluži kā milzu koks, kuru nogāž viesuļvētra.

Drīz no Pandavu sabiedroto bultām krita ari Šalja kā zibens ķerts karoga kāts.

Tad Durjodhans saprata, ka šī dižā kauja nav nesusi viņam uzvaru. Bija krituši visi, kurus viņš bija ievilinājis šajā asiņainajā kaujā. Bija krituši Bhišma un Drona. Kritis Šakuni, kura viltīgās izdarības un uzkūdījumi bija sagādājuši tik daudz Jaunuma. Krituši visi aklā valdnieka Dhri- taraštras dēli. Un tikai viņš viens pats, neatlaidīgs savā ienaidā, palicis dzīvs, lai skatītu šo asiņu jūru, kas pārplūdinājusi visu valsti. Domādams par to, Durjodhans nodūra galvu un nolaida lejup ieroci.

Tad pie viņa piesteidzās visi pieci Pandavi. Viņi bija vienās brūcēs, kaujas pārmocīti, bet dzīvi un apņēmīgi — līdz galam aizstāvēt taisnību.

—     Izvēlies jebkuru no mums un cīnies, — Judhišthira sacīja viņam.

—     Kāpēc? — Durjodhans vaicāja. — Es vairs negribu pārvaldīt plašo zemi, es to atdodu tev.

—     Tagad būs cīņa nevis par zemi, bet par taisnīgumu, — viņam atcirta šis taisnības sargs. — Pārāk daudz Jaunuma tu esi nodarījis, lai nesaņemtu sodu. Izvēlies jebkuru un cīnies.

Durjodhans, kura sirds jau tiecās pēc nāves, izraudzījās Bhimasenu un sāka ar viņu zvetēties kaujas vālēm. No briesmīgajiem sitieniem ugunis šķīda, apgaismojot debesis un zemi. Viesuļi sacēlās, kad šie varenie karavīri sagrūdās viens ar otru un gāza ar vālēm pa vairogiem. Bet tad- ar pēdējo baiso triecienu Bhimasens pieveica savu ienaidnieku, un šis neprātīgais valdnieks, kas vienmēr bija gājis maldu ceļus, izmeta no rokām ieroci un grīļodamies saļima.

Klusēdami ap viņu salasījās tie, kurus viņš bija iegrūdis bezgalīgu nelaimju un ciešanu okeānā. Pārlaizdams tiem dziestošu skatienu un pamanīdams Krišnu, kas stāvēja blakus Ardžunam, Durjodhans dusmīgi uzkliedza viņam:

—     Tu esi vainīgs manā sakāvē. Tu ar visādām viltībām glābi Ardžunu no nāves. Tu mācīji Pandavus, kā jārīkojas, lai uzvarētu manu karaspēku. Tevis dēļ es tagad mirstu, savas asinis liedams uz putekļainās, karstās zemes. Tu vien esi vainīgs visas manas dzimtas bojā ejā.

—     Ak, karavīr, — viņam atbildēja augsti slavējamais Krišna, — nevairo ar nevajadzīgām dusmām savas nāves mokas. Tu esi gājis grēka un nelikumību ceļu, un šis sods tev ir pelnīts. So krietno Pandavu vidū nav neviena, kas būtu vainīgs pret tevi. Nevis par naidu tev jādomā, bet gan par to, ka tava vaiga priekšā ir atvērušās karavīru debesis.

—     Jā, — Judhišthira piebilda, vēlēdamies ar laipnu vārdu atvieglināt savam ienaidniekam pēdējo gaitu, — kaujā tu cīnījies godīgi un bezbailīgi. Karavīru debesis pieņems tevi. Ardievu.

To pasacījis, taisnīgais vīrs devās prom, un viņam sekoja viņa brāļi. Bet pār mirstošo Durjod- hanu nolaidās nakts, un tūkstoš tūkstošiem zvaigžņu lēja savu vēso gaismu uz viņa miesām, kas dega kā ugunīs.

NOSTĀSTS PAR DURJODHANA NĀVI

DziĻā tumsā pie Durjodhana piezagās kāds jauns kareivis no viņa armijas, audzinātāja Drenas dēls, vārdā Ašvatthamans. Ieraudzījis valdnieku, kas nesen vēl bija tik varens un valdonīgs, bet patlaban bezspēcīgi gulēja uz asinīm piemirkušās zemes, viņš sāka raudāt un piekļāvās ar galvu pie sava uzvarētā pavēlnieka kājām.

—    Ak, augstākais no augstajiem, — Ašvatthamans izsaucās, — vai tiešām virs zemes nav neka pastāvīga? Tu, kas biji puspasaules valdnieks, mirsti šeit viens, hiēnu un šakāļu ielenkts. Kur ir tavs karaspēks? Kur ir neuzvaramie karavadoņi? Kur palikuši brāļi- un līdzgaitnieki? Visi, visi aizgājuši pa nāves dieva ce]u. Neviena nav pie tevis. Nav, kas tevi pienācīgi godinātu; nav, kas atriebtos par tevi.

Ašvatthamana vaimanas atmodināja Durjodhana dzīvības spēkus no pirmsnāves aizmirstības Pievērsdamies jauneklim, kas tik gauži apraudāja viņa sakāvi, Durjodhans bilda:

—   Es neskumstu pēc dzīves. Agri vai vēlu nāve pienāk visiem, kas dzīvo virs zemes. Es esmu laimīgs, saņemdams karavīra cienīgu nāvi. Es esmu laimīgs, redzēdams tevi sveiku un veselu.

Tu vienmēr esi bijis drošsirdīgs uh stingrs. Nebēdājies arī tagad. Man sāpīgi domāt vienīgi par to, ka mana armija ir sakauta, bet ienaidnieku armijā tik daudzi palikuši pie dzīvības.

— Ak, pavēlniek, — izsaucās Ašvatthamans, — lai tevi neapbēdina šīs domas! Es zvēru tev pie visa, kas man pieder, zvēru pie savas dvēseles un savas patiesības, ka drīz ienaidnieku karaspēka vairs nebūs. Gaidi mani. Es pats tev atnesīšu vēsti par to.

Pēc šiem vārdiem ar dedzību un drosmi apveltītais jauneklis aizsteidzās uz Pandavu nometni, alkdams cīņas.

Sī bija pirmā nakts pēc dižās kaujas izbeigšanās. Izvārgušie karavīri gulēja smagā, dziļā miegā. Nekur nebija redzama iededzināta uguns, nekur nebija dzirdams ne vārds.

Piezadzies pie ienaidnieku nometnes, Ašvatthamans paslēpās zem liela, kupla banjankoka un sāka domāt par to, kā gan pieveikt visus šos karavīrus. Viņš bija atnācis uz šejieni, bezgalīgu skumju un nepārvaramu atriebības alku mudināts, bet viņš taču bija viens. Kas gan cits kā tikai nāve varēja viņu gaidīt šai cīņā?

Iegrimis drūmajās domās, puisis sēdēja zem koka, nezinādams, ko iesākt. Te pēkšņi kaut kas nokrita tumsā pie viņa kājām, it kā vēja brāzmas notriekts auglis. Tad vēl un vēl. Arvien biežāk un biežāk ap viņu atskanēja būkšķi pret zemi. Viņš pastiepa roku un sataustīja sev tuvumā putnu, kas raustījās pirmsnāves krampjos un pēc brītiņa sastinga. Teju pat gulēja ari otrs spārnai- nis, mazliet tālāk vēl viens un daudz, daudz citu putnu. Daži no tiem bija norautām galvām, daži saplosītām krūtīm, citi bez spalvām.

Ašvatthamans palūkojās biezajā koka lapotnē, nesaprazdams, kas varējis nogalināt šos putnus nakts klusumā. Te pēkšņi liela pūce pārlidoja viņam virs pašas galvas, aizsedzot viņa acīm zvaigznes ar saviem izplestajiem spārniem. Un tad puisim neviļus atausa doma, ka viņam nevis atklātā cīņā jāiznīcina naidnieki, bet gan tūliņ, naktī, nekavējoties ne mirkli. Tikai pa to laiku, kamēr karavīri ir miega varā, — kā bija šie putni, — viņš viens pats varēs tos nobeigt. Kad atausis rīta gaisma, būs jau par vēlu.

Viņš apņēmīgi pietrūkās kājās un pa tumsu zagās uz priekšu, zemu noliecies, līdzīgi leopardam. Un te viņa skatienam atklājās neparasta aina: gluži kā ēnas uz zemes gulēja Pandavu karavīri, grimuši dziļā miegā.

«Vai es drīkstu nogalināt guļošus?» pēkšņi viņš iedomājās. «Vai es nepārkāpšu senus likumus par karavīru godu?» Un, šaubu pārņemts, puisis apstājās, neuzdrīkstēdamies pacelt roku pret ienaidnieku.

Bet pēc tam viņš atvairīja šaubas, atcerēdamies vārdus, ko bieži bija dzirdējis no savas armijas karavadoņiem:

Bez šaubīšanās naidnieks jānonāvē, Vienalga, vai viņš piekusis vai brūces guvis, Vienalga, vai viņš bēg vai miegā atdus, Vai slāpes dzesē jeb vai sātni ēd, Vai viņš ir ciešanu vai baiļu pārņemts, — Tas viss nav iegansts, lai tu vilcinātos: Bez šaubīšanās naidnieks jānonāvē.

Satriecis savu goda vairogu tūkstoš gabalos, viņš izrāva dunci no maksts un paklusām uzbruka iemigušajiem karavīriem — kā kobra, kas ar vienu cirtienu atnes nāvi. Durdams bez žēlastības un bez nožēlām, viņš nogalināja visus, kas bija palikuši dzīvi pēc kaujas. Bet tie karavīri, kas pamodās no mirēju vaidiem, pārbīlī nonāvēja cits citu, neredzēdami ienaidnieku un nesaprazdami, no kurienes radušās briesmas.

Izglābās no baismīgās bojā ejas vienīgi Pandavi, kas šai naktī neatradās nometnē.

Beidzis ienaidnieku karaspēka apkaušanu, Aš- vatthamans aizdedzināja nojumes un teltis pretinieku nometnē un nozuda tumsā tikpat klusu, kā bija ieradies. Viņš aizsteidzās atpakaļ pie mirstošā Durjodhana un, noliecies pār viņu, vaicāja:

—      Ak tu, tīģeri starp vīriem, vai dzirdi mani? Ja tava dvēsele vēl nav pametusi miesas, uzklausi manus vārdus, kas tevi iepriecinās. Visa ienaidnieku armija ir manas rokas iznīcināta. Dzīvi palikuši vienīgi brāļi Pandavi un Krišna, bet no mūsējiem — tikai es un vēl divi krietni karavīri. Kad debesu valstībā tu sastapsi manu tēvu un visus pārējos, kas krituši šai kaujā, pasaki viņiem, ka esmu atriebies par viņiem. Un zini, ka es atriebos arī par tevi — visdižāko valdnieku pasaulē.

Durjodhans, saņēmis pēdējos spēkus, izdvesa:

—     Tu esi izdarījis to, ko nejaudāja izdarīt visi manas armijas karavīri. Lai tev mana svētība. Tagad es mirstu ar vieglu sirdi.

Un dzīvība pameta šo valdnieku, kas līdz sava mūža beigām nebija spējis nostāties uz labestības un taisnības ceļa.

Kad Judhišthira dabūja zināt par visa sava karaspēka bojā eju, viņš, gudrais un viedlgais, sacīja:

— Cik bieži izrādās, ka uzvarētie tomēr kļūst uzvarētāji, turpretī tie, kas uzvarējuši, patiesībā ir uzvarēti. Tikai mūsu vainas dēj naktī nobeigti visi karavīri. Mūsu bezrūpība novedusi viņus nāvē. Mums nevajadzēja pamest nometni. Tik tiešām mēs atgādinām kuģi, kas, pārbraucis pāri okeānam, nogrimst upē. Taču nekā nevar līdzēt ar bēdām par to, kas noticis. Tagad mums jādomā par savas zemes glābšanu un savas tautas labklājību.

Un šis taisnības valdnieks kopā ar saviem brāļiem devās uz aklā valdnieka Dhritaraštras pilsētu.

NOSTASTS PAR SAMIERlNAŠANOS

Visiem Kauravu galvaspilsētas iedzīvotājiem sirdis bija dziļu bēdu pilnas. Sāpju asarās mirka vaigi kritušo karavīru sievām un mātēm. Vecais Dhritaraštra, kas bija zaudējis visus dēlus, atgādināja koku ar nocirstiem zariem, putnu bez spārniem.

—            Kādēļ, kādēļ es nepaklausīju Bhišmas un Viduras gudrajiem padomiem! — viņš rūgti vaimanāja. — Kam man vairs dzīvot? Esmu nebūtībā aizlaidis visu savu dzimtu. Bēdas kā akmens spiež manus plecus. Kā lai izturu šādas ciešanas? Kā nu dzīvošu tagad vientuļš, akls, zaudējis itin visus, kas bija dārgi manai sirdij?

Padomnieks Vidura, kas nekad nepameta veco valdnieku, sacīja viņam mierinājuma un uzmundrinājuma vārdus:

—            Modrējies, ak, dižākais no valdniekiem, nepadodies bēdām. Jebšu dzīvajo asaras kā uguns dzirksteles dedzina mirušo dvēseles. Tavi dēli nav vienīgie, ko paņēmis nāves dievs. Kauja ir karavīru dzīvē parasta sodība, un nāve kaujas laukā ir viņu godība. Patiešām, kā gan dzīvajiem izvairīties no nāves? Ir taču sacīts:

Nava nāvei nedz tīkoto, nedz arī nīsto,

Kas ir dzimis, tas mirst, kas ir nācis, tas aiziet.

Tiklab varoņus, gļēvuļus, svētos un blēžus —

Visus nāve nes projām kā viesulis pīšļus.

Nenokurienes dzīvajie pasaulē atnāk,

Un nav zināms, kurp nāves ceļš aizvada viņus.

Viss ir nīcīgs — gan jaunība, mantība, dzīve,

Irst un zūd arī ģintis un ciltis, un tautas,

Tikai laiks nevar gaist, tikai laiks ir visvarens,

Tikai laiks rit bez apstājas, vienaldzīgs, mūžīgs.

Un tālab jel neļaujies skumjām un atceries, ka pats labākais ceļš uz debesīm karavīram ir kauja. Ļaudamies bēdu viļņiem, tu nogrimsi dzelmē, bet, pretodamies tiem, tu pārpeldēsi pāri moku jūras plašumiem. Tālab celies, ak, valdniek, un papūlies ar gudrības rasu dzēst ciešanu liesmas, savu sirdssmeldzi. Jo raugi: tevi gaida tauta, lai pēdējoreiz godinātu tos, kas krituši kaujas laukā.

Prātīgās runas stiprināts, aklais valdnieks piecēlās kājās un, atbalstījies pret Viduras plecu, sacīja:

— Mans uzticīgais padomdevēj, tu man atgādināji manu pienākumu. Tad lai nu mani apģērbj sēru drānās, es došos uz Gangas krastu.

Un, iekāpis kopā- ar Viduru kaujas ratos, vecais Dhritaraštra aizbrauca uz svēto upi.

Kad vēstneši to paziņoja Judhišthiram, viņš līdz ar brāļiem un Krišnu steidzās pretī savam neredzīgajam tēvocim, lai izlūgtos piedošanu par visām bēdām, kādas viņam nācies sagādāt sirmgalvim. Piegājis pie vecā valdnieka, Judhišthira nokrita ceļos pie viņa kājām. Ikviens no Panda- viem nosauca savu vārdu, lai aklais tēvabrālis pazītu viņus visus, kas pazemīgi bija noliekušies viņa priekšā.

«Kā gan es varētu dusmoties uz viņiem un par ko?» Dhritaraštra nodomāja. «Es taču zinu, ka mans neprātīgais dēls bija visu nelaimju vaininieks. Bet šie mana brāļa bērni pēc mūsu senču tikumiem uzskatāmi arī par maniem bērniem. Labi, ka jele viņi palikuši dzīvi un neizbeigsies Bharatas dižā cilts.»

Ar šo domu nomierinājis savu sirdi, aklais valdnieks apkampa Judhišthiru, pēc tam sniedza rokas arī pārējiem Pandaviem. Taču, kad viņš izdzirda Bhimasena soļus, no kuriem dunēja zeme, ārkārtīgas dusmas sagrāba valdnieka sirdi.

Patlaban taču pie viņa pienāca tas, kurš ar savu roku bija nobendējis tik daudzus viņa dēlus, tas, kurš bija atņēmis dzīvību arī Durjodhanam. No šīm domām viss Dhritaraštras augums saspringa drausmīga spēka uzplūdos, un viņš kļuva līdzīgs klintij. Viņa rokas gluži kā divas žņaudzējčūskas sniedzās Bhimasenam pretī.

Pamanījis šo pārmaiņu vecajā valdniekā un saprazdams, ka šobrīd viņš spētu saliekt ragā visstiprāko no zemes iemītniekiem, Krišna tūdaļ atvairīja Bhimasenu. Ar savām dievišķajām spējām Krišna jau iepriekš bija nojautis, ka Dhritaraštra, sastopot Bhimasenu, nespēs valdīt savas trakās dusmas, tāpēc bija paņēmis sev līdzi cilvēka veidolu no dzelzs. Tagad viņš manīgi to iegrūda saniknotā valdnieka skaujās.

Dhritaraštra sažņaudza šo tēlu ar tik pārvarīgu spēku, ka tas saplaka, it kā būtu no mīkstiem māliem. Un tūdaļ valdnieka dusmas pārskrēja, un viņš nožēloja savu rīcību, ar asarām piesaukdams dievus un lūgdams tos atdot dzīvību Bhimasenam, pašam stiprākajam no Bharatas pēctečiem.

Tad Krišna, saprazdams, ka dusmu lēkme valdniekam pārgājusi, ierunājās:

—     Nebēdājies, valdnieku valdniek. Tava' brāļa otrais dēls ir dzīvs un gaida tavu svētību. Tu salauzi nevis viņa augumu, bet no dzelzs darinātu cilvēka veidolu.

Un nu Dhritaraštra apkampa Bhimasenu, kam bija tūkstoš ziloņu spēks, un spieda viņu sev pie krūtīm.

—     Mana laime un tautas laime tagad ir jūsu rokās, ak, dižie varoņi, — viņš teica. — Tagad jums jāvalda šaja zemē un jāaizsargā tās ļaudis. Es dodu jums savu svētību.

Ar šiem vārdiem valdnieks pameta Pandavus un devās uz upi, lai piedalītos mazgāšanās ceremonijās.

Gangas krasti bija pilni ar atraitnēm, kas bija sanākušās pulku pulkiem, lai apraudātu kritušos. Ar vaļējiem matiem, noņēmušas visas dārglietas un zelta jostas, šīs sievietes, iebridušas ūdenī, atgādināja baltu dzērvju barus, kas pazaudējušas savus putnabērnus. Viņu žēlās vaimanas skanēja visapkārt gaisā, sniegdamās līdz pa'ām mirdzošajām debesīm. Ar atraitņu asarām pielija Gangas ūdeņi un kļuva sūri kā okeāna viļņi.

Aiz lielām bēdām locīdamās no vienas puses uz otru, šīs brīnišķās sievietes atgādināja vēja šūpotas lotosa putekšņlapas. Un vairāk par visām sērojās neredzīgā Dhritaraštras dzīvesbiedre, maigā apaļvaidze Gandhari, kas bija dāvājusi viņam simts dēlu. Visi šie simt lolojumi bija krituši kaujā, un bezgala smagas bija mātes dvēseles mokas, kura zaudējusi visus bērnus.

— Ak, mans pirmdzimtais, ak, Durjodhan! — viņa raudāja. — Katru reizi, kad tu lūdzi man svētību tavām iecerētajām uzvarām, es atbildēju: «Uzvarēs tas, kam taisnība.» Un, paskat, tu esi satriekts pīšļos, un visi tavi brāļi gājuši bojā, un es esmu atstāta vārgdiene. Vai dieniņ, cik briesmīgu cenu tu esi samaksājis par to, lai iepazītu patiesību! Vai dieniņ, cik baigi man, pamestai, vientulei, līdz galam vadīt savas mūža dienas!

Gandhari asaru pilnās vaimanas skanēja kā ievainota putna brēcieni.

Un tad pie viņas pienāca Judhišthira, šis taisnīgais vīrs, kas tik daudz bija cietis no Durjodhana un viņa brāļu pārestībām. Dziļi noliecies raudošās Gandhari priekšā, viņš pazemīgi sacīja:

— Ak, māte, te es esmu pie tavām kājām, tavu dēlu slepkava. Tu vari nolādēt mani. Es pats vairs nepriecājos par dzīvi, par kuru samaksāts ar tik daudzu varoņu dzīvībām.

Taču Gandhari, uzlūkodama viņu, cīņā novārgušo, vienās rētās no kaujas pārnākušo, saprata, ka nav viņš vainojams nelaimē, kas notikusi.

Viņa taču pati bija sacījusi, ka uzvarēs tas, kam taisnība, — tad kā lai viņa tagad vainotu šo valdnieku, kas cīnījies par taisnību? Tā taču nebija viņa vaina, ka tik daudzi slaveni karavīri un valdnieki krituši, lai neceltos vairs. Tā nebija viņa vaina, ka viss kaujas lauks, it kā dārgakmeņiem nosēts, spīgoja vienās zelta ķiveru un bruņu šķembās. Un tā nebija viņa vaina, ka gluži kā lauvu pievārēti ziloņi uz mūžu bija aizmiguši visi simt brāļi Kauravi.

Tad nu arī Gandhari apkampa un svētīja Pandavus, šos cildenos taisnības sargus, šos lauvas cilvēku vidū.

Un tikai pēc tam viņi piegāja pie savas mātes, pie valdnieces Kunti.

NOSTĀSTS PAR TO, KA JUDHIŠTHIRA KĻUVA ATKAL VALDNIEKS

Kad bija apritējis kāds mēnesis, Judhišthira ieradās galvaspilsētā. Viņam vajadzēja kronēties par valdnieku, bet viņu nespēja iepriecināt nedz neaprobežotā vara, nedz bezgalīgā tautas uzticība, nedz atgūtās neskaitāmās bagātības. Drūms un domīgs viņš sēdēja mirdzošā tronī zem balta valdnieku baldahīna, un viņa skatienā bija re- \ dzamas dziļas skumjas. Sī cildenā Pandava acu priekšā pastāvīgi vīdēja asiņainās kaujas ainas, viņš nespēja aizmirst kritušos karavīrus un visus slavenās Bharatas cilts dēlus, kas uz visiem laikiem bija atvadījušies no dzīves.

Reiz Judhišthira ataicināja pie sevis visus brāļus, šos tīģerus vīru vidū, tāpat arī Krišnu, kas bija pasaules rota, un sacīja viņietn:

— Visus ienaidniekus esmu uzvarējis ar jūsu drošsirdības un spēka palīdzību, Nav virs zemes

neviena valdnieka, kas būtu tikpat varens un bagāts kā es. Taču mana dvēsele ir tumsas apņemta, un manas domas klīst un maldās, meklējot patiesību. Mani neaplaimo tas, ka es kļūstu pasaules valdnieks, samaksājis par to ar tik pārmērīgiem zaudējumiem. Mans uzvaras prieks ir noslīcis izlieto asiņu jūrā. Es negribu valdīt. Esmu nolēmis kļūt par vientuļnieku, dzīvot mežā, zvēru vidū, un pārtikt no augļiem un saknēm. Vairāk man nekas nav vajadzīgs… Ko jūs sacīsit par to, ak, krietnajie varoņi?

Pēc ilgas klusēšanas pirmais ierunājās Bhimasens:

— Mans labais un cienījamais brāli, tu patlaban atgādini neredzīgo, kas klajā laukā pazaudējis ceļu. Tavā priekšā atrodas visa pasaule, kur tik ļoti vajadzīga tava taisnīgā vara, bet tu gribi izvēlēties bezdarbības ceļu. Par ko tad aizgāja bojā tik daudz lielisku karavīru? Vai gan cilvēkam, kurš rok aku, nebūtu jātiecas pēc ūdens, bet tikai pēc tā, lai pats novārtītos ar dubļiem? Vai gan tam, kas nostaigājis garu ceļu, būtu jāgriežas atpakaļ, kad gandrīz jau sasniegts mērķis? Jeb vai izsalkušajam, kas beidzot dabūjis kaut ko ēdamu, jāatsakās to iebaudīt? Kas notiks ar mūsu dzimto zemi? Vienīgi tas var iet uz mežiem, kas nav spējīgs palīdzēt citiem. Jel atceries vārdus:

Kas ir valdnieks, tam valdnieka ceļš lemts, Tikai svētajiem vienatnē dzīvot, Meža biezokņos patverties stirnām; Kas ir karavīrs, cīņā tam jāiet.

Tāpēc es saku, ka ikvienam ir savs ceļš ejams.

Tad Judhišthira pievērsa savu skatienu Ardžu- nam, vislabākajam ieroču mākslas pratējam. Un Ardžuna bilda:

—      Jā. Es varu tikai atkārtot brāļa vārdus. Tu esi karavīrs un valdnieks., un tavā dzīves laukā jāplaukst taisnīgumam un visam labajam. Tev bez kurnēšanas jānes valsts pārvaldīšanas smagā nasta, aizsargājot mūsu zemes robežas un virzot savas tautas dzīvi pa taisnības gultni. Ir taču sacīts:

Kam allaž pienākums svēts ir, Kas patiess valodā savā, Kam vārdi saskan ar darbiem, Visaugstāk to ļaudis ciena.

Un tāpēc tev, diženajam un cildenajam, tev, pārākajam par visiem vīriem un gudrākajam likumu zintīs, jāvalda pār pasauli, kurā vairs nav tavu ienaidnieku.

Pēc Ardžunas ierunājās Nakula, kam krūtis bija lauvas spēks un jauna kumeļa dedzība:

—     Zini, ak, valdniek, ka ne tikai ļaudis, bet pat dievi nav noteicēji savās vēlmēs. Ikviena cilvēka pienākums ir stiprāks par viņu pašu. Ja vienā svaru kausā liktu pienākumus, bet otrā visus dzīves vilinājumus un tieksmes, tad pirmais kauss nosvērtos uz leju. Gudrajie saka:

Tas valdnieks, kas pametis valstību savu Un postam un ciešanām nodevis tautu, Gūs vienīgi dievu un cilvēku lāstus, Būs izdzēsts no miņas uz mūžīgiem laikiem.

Tātad zini, ka valdnieks bez tautas ir līdzīgs mākonītim, kas atrāvies no padebeša, un to izkliedēs vējš. Kaut tu pārvarētu bēdas, — tev taču jādomā par savu pienākumu.

Arī pēdējais no Pandaviem — Sahadevs, kas allaž bija bijis tik veiksmīgs kaujas laukā, teica šādus vārdus:

—      Nav pareiza tāda valdnieka dzīve, kura varai pakļauta visa zeme, bet kurš aizmirst senču likumus un tikumus. Vienīgi tas, kas pilnīgi nododas gādībai par savas tautas labklājību, vienmēr dzivo ļaužu atmiņā. Jo ir taču sacīts:

Nevienu akla siena nenošķir no citiem dzīviem, It viss, kas dvašo apkārt tev, ir cieši savienots

ar tevi.

Ja labu dari tiem, ij sev tu gūsti daļiņu no labā, Un, sargādams no ļauna tos, ij savu dvēseli tu

sarga.

Pēdīgi dižais Krišna pacēla saulstaram līdzīgu skatienu pret Judhišthiru. Paņēmis valdnieka roku savā saujā, viņš sirsnīgi uzrunāja nelaimīgo, reizē mierinādams ļaužu sirdis ar savu balsi, kas plūsmoja kā dzidru viļņu čala.

—       Ak, valdniek, kas esi kā tīģeris vīru pulkā, — Krišna sacīja, — kāpēc padoties bēdām? Ar to taču nav iespējams atsaukt, atpakaļ tos, kuru vairs nav starp dzīvajiem. Visi kritušie karavīri ar savu drosmi bija kaujas košums, un viņi ir .guvuši sev spožu slavu. Viņu nāvi varētu apskaust ikviens varonis. Karavīri dzimst šādai nāvei, un bēdāties par viņiem nevajag, tāpat kā nevajag bēdāties par to, ka bramini izdara upurēšanu vai gani uzmana ganāmpulkus. Tā ir dzīvojuši un miruši valdnieki un gani pirms mums, tā viņi dzīvos un mirs pēc mums. Tev jādomā par dzīvajiem, kas gaida tavu palīdzību un ir gatavi sekot tev kā bērni savam tēvam. Domā par viņiem — tas ir tavs pienākums.

Dzirdēdams šos vārdus, Judhišthira sajuta, ka bēdas kā slogs noveļas viņam no sirds. Viņš saslējās uz sava zelta troņa un ar gaišu vaigu pievērsās saviem tuviniekiem, padomniekiem un pils augstmaņiem, lūgdams tos ieņemt vietas apspriežu zālē; Pēc tam viņš aicināja pie sevis visus pavalstniekus, un tie pulkiem steidzās uz pili. Katrs vēlējās ielūkoties taisnīgā valdnieka brīnišķajā vaigā, katrs vēlējās sniegt viņam kādu velti.

Tad tika uzcelts ziedoklis un iekurināta svētā uguns, Un bramins lēja šai ugunī eļļu un skandēja himnas, izlūgdamies dievu svētību Judhiš- thiram. Pēc tara viņš uzlēja valdniekam uz galvas ūdeni no okeāna gliemežnīcas, kas bija tik balta kā sniegs.

Judhišthira pieņēma veltes no saviem pavalstniekiem un, gaiši smaidīdams, uzklausīja apsveikuma vārdus un cildinājumus. Bagātīgi apdāvinājis visus galvaspilsētas iedzīvotājus, viņš sacīja:

— Es lūdzu jūs visus atcerēties, ka valdnieks Dhritaraštra, mans tēvabrālis, ir kļuvis man par otro tēvu. Un jums visiem jāveltī viņam visaugstākā uzmanība un cieņa, tāpat kā es pats no sirds kalpošu viņam līdz mūža galam. Bet viņa uzticamais un gudrais padomnieks Vidura tagad kļūs par vecāko starp maniem padomniekiem.

Beidzot Judhišthira, godbijīgi salicis plaukstas uzrunāja Krišnu:

— Tikai pateicoties tev, ak, dižākais no diža jiem, mēs uzvarējām šai kaujā. Tikai ar tavu palīdzību, ak, netaisnības nīdēj, es no jauna esmu atguvis troni un apvienojis savu senču zemi. Lai slava tev, visuspēcīgais, kas ar savu spožumu apmirdzi pasauli, slava tev!

Tad Krišna, kas savas vēlmes bija piepildījis un diezgan nopriecājies, redzot Pandavu varenību, iekāpa savos zelta ratos, kas bija greznoti dārgakmeņiem, un pameta draugu galvaspilsētu.

NOSTĀSTS PAR PĒDĒJO GAITU

Drīz pēc tam, kad Judhišthira, šis taisnības un labklājības sargs, bija uzņēmies valdnieka pienākumus, Pandavi nolēma, ka ir laiks sarīkot Lielo Zirga Upurēšanu. Vienīgi tas valdnieks, kuram līdzīga nebija pasaulē, drīkstēja atļauties šādu upuri, jo pēc tā visiem citu zemju va!d- niekiem bija zemu jānoliec galva viņa troņa priekšā.

Un raugi: bija izraudzīts mirdzoši balts zirgs. Ar savu skaistumu un spēku tas bija pārāks par citiem šīs valsts kumeļiem, tāpat kā mēness ir pārāks par zvaigznēm, kā Saule ir pārāka par visām planētām. Pils augstmaņu un visu draudzīgo valdnieku, un visu pilsētnieku klātbūtnē šo zirgu izgreznoja ar zeltu un dārgakmeņiem un tad palaida savā vaļā.

Mazliet: pamīņājies pie pilsētas vārtiem, baltais zirgs auļiem laidās turpu, kurp. to vilināja paša vēlēšanās. Tam pa pēdām sekoja karaspēks — vislabākie loka strēlnieki, vislabākie kaujas ratu braucēji un vislabākie šķēpneši. Zeltaini putekļu mākoņi aizēnoja debesis, kad šis karaspēks ar skaļu šķindoņu un dimdoņu aizdrāzās pārt laukiem un nozuda tālumā.

Lai arī kurpu devās ķēnišķīgais zirgs savā brīvajā skrējienā, visur tam sekoja karavīri. Viņi modri uzmanīja, lai visu to zemju pārvaldītāji, kurās ieauļoja šis zirgs, izteiktu savu padevību diženajam valdniekam Judhišthiram. Posts un bēdas tam ķēniņam, kurš uzdrīkstējās apturēt zirgu un izteikt sašutumu par svešā karaspēka ierašanos. Niknā un karstā cīņā tad tika sakauta viņa armija, un viņam tagad, kad bija zaudējis visus savus īpašumus un dārgumus, bija jāatzīst sevi par uzvarētu.

Tā traucās pa zemju zemēm šis lieliskais uzvaru nesējs zirgs, un visi pasaules varenie nolieca savas kronētās galvas Judhišthiras priekšā, kuram godībā un varenībā neviens cits nevarēja līdzināties.

Kļuvis par augstāko noteicēju pasaulē, šis visspēcīgākais no valdniekiem daudz gadu mierīgi valdīja savā zemē. Taisnīgums plauka malu malās, un iedzīvotāju laimei nebija gala.

Pēc kāda laika vecais Dhritaraštra izteica vēlēšanos doties projām uz mežu, lai kļūtu par vientuļnieku un atpūstos no visām dzīves grūtībām. Kaut arī Judhišthira visādi lūdzās sirmgalvi nepamest viņus, neredzīgais valdnieks nepiekāpās. Kopā ar viņu uz apmešanās vietu mežā aizgāja arī viņa sieva Gandhari,. kas bija pārcietusi tik daudz bēdu. Varonīgo Pandavu māte, valdniece Kunti, nevēlēdamās atstāt vecākos ģimenes locekļus vienus meža pamestībā, arī sekoja viņiem, un tā nu šie cilvēki klusu un mierīgi vadīja savas pēdējās mūža dienas starp medaini smaržīgām puķēm un ēnainiem kokiem.

Pagāja daudz gadu. Vecums izpleta savus rāmos spārnus pār diženo Pandavu sirmajām galvām. Un raugi, Judhišthira nolēma, ka pienācis laiks arī viņiem pamest šo pasauli. Kronējis par valdnieku Ardžunas mazdēlu Parik'šitu, viņš kopā ar Draupadi un visiem brāļiem izraudzījās sev ceļu uz Himalajiem, uz šiem dievu mājokļiem.

Novilkuši valdnieku tērpus un noņēmuši dārglietas, viņi' visi apģērbās vientuļnieku drēbēs un pameta savu galvaspilsētu.

Mierīgs un kluss bija viņu nesteidzīgais gājiens.

Kavēdamies rāmās pārrunās, vākdami meža augļus un atpūzdamies upju krastos, viņi dienu pēc dienas arvien vairāk tuvojās savam pēdējam, visaugstākajam mērķim. Šie diženie cilvēki bija paveikuši visu, kas viņiem bija paveicams dzīvē, un viņu dvēseles bija mierīgas kā lielās Gangas plūsma. Nekas viņus vairs nesaistīja ar zemes priekiem un grūtībām. Ikviens no viņiem bija sagatavojies, lai ieietu visuredzošā Indras debesu augstumos.

Kad viņi bija sasnieguši Himalajus, šo troni nemirstīgajiem, un kāpa augšup pa nokalnēm, Draupadi, kas bija tik maiga kā lotosa putekšņ- lapa, noslīga pie zemes un, izdvesusi pēdējo nopūtu, atvadījās no dzīves.

Drīz arī Sahadevs bezspēcīgi saļima pie kāda koka saknēm un vairs necēlās augšā. Viņam sekoja Nakula, kas nekad nešķīrās no dvīņubrāļa.

Arvien augstāk un augstāk kāpa trīs pārējie, dzīvi palikušie, un neatpalikdams viņiem sekoja suns — pēdējais uzticīgais draugs. Ieraudzījis tuvumā debesu spozmi, gaišais, cildeni daiļais Ardžuna noslīga uz ceļiem un pieplaka pie zemes, atlaizdams savu dvēseli brīvībā.

Varenais Bhimasens vēl joprojām sekoja vecākajam brālim, kas arvien vairāk paātrināja solus, traukdamies pretī kalngaliem, taču arī lielajam stipriniekam izsīka pēdējie spēki. Pacēlis rokas pret sauli, viņš sabruka uz kalna kraujas, pēdējoreiz likdams nodrebēt zemei.

Vienīgi Judhišthira, kuru debesim pretī vilināja viņa patiesības spēks, neatlaidīgi kāpa augstāk un augstāk.

Un raugi, viņa priekšā parādījās Indras — visvarenākā dieva, pērkonu valdnieka mirdzošie rati.

— Tava maigā un skaidrā dzīvesbiedre un tavi sajūsmas cienīgie brāli jau pirms tevis ir sasnieguši debesis, — Indra teica valdniekam. — Tevi aizkavēja tavas laicīgās būtnes smagā nasta. Tačt: tavi nopelni cilvēku un dievu priekšā ir tik lieli, ka es tevi dzīvu ņemšu sev līdzi. Tik tiešām tu esi bijis un paliec vistaisnīgākais valdnieks, — sacīja tūkstošacis dievs. — Nāc manos ratos.

Judhišthira iekāpa Indras spožajos divričos un tūdaļ nokļuva karavīru debesīs, kur svētlaimē mita visi viņa brāļi un viņa skaidrā dzīvesbiedre, tāpat arī citi slavenās Bharatas cilts locekļi un visi karavīri, kas bija krituši lielajā kaujā.

Kamēr vien pasaule pastāvēs, šie visdižākie no mirstīgajiem, šie varoņu varoņi baudīs sava darba augļus un no mūžības tālēm skatīs, kā dzīvo nākamās audzes, kas savās sirdīs svēti glabā piemiņu par viņu izcilajiem varoņdarbiem.

Par mācību dzīvajiem viedīgais un gudrais Vjasa ir sacerējis «Mahabharatu». Nepārspējamais Vjasa to sacerējis, lai visa pasaule uzzinātu par Bharatas pēcteču tikumiem. Savā dvēselē taisnīgais Vjasa ir sacerējis «Mahabharatu», lai ikviens, kas to klausās vai lasa, mācītos būt cildens un patiess, dižens un skaists.

Bharatas cilts karaviriem, klausoties ar visaugstāko gudrību apveltītā Vjasas vārdos, sirdīs modās vīrišķība un cildenums. Lai tad vīrišķība un cildenums mostas sirdis arī tiem, kas iepazīst šīs senās teiksmas, kuru slava staro pāri gadu tūkstošiem.

saturs

Dižais senindiešu eposs. N. Gusev

Ievads ……………………………………………………………………………………. f

Nostāsts par Bharatu . ……………………………………………………………………………………………….. 8

Nostāsts par Bliišmu ………………………………………………………………………………….. . 14

Nostāsts par dēla mīlestību ……………………………………………………………………………………… 19

Nostāsts par ķildu sākumu ……………………………………………………………………………………… 2J

Nostāsts par Durjodhana un Karnas draudzību …. 30

Nostāsts par sveķu pili……………………………………………………………………………………………… 36

Nostāsts par ļaunā rakšasa nogalināšanu…………………………………………………………….. 41

Nostāsts par piecinieku sacensībām……………………………………………………………….. 46

Nostāsts par Krišnu……………………………………………………………………………….. 54

Nostāsts par Pandavu atgriešanos…………………………………………………………………………. 59

Nostāsts par Ardžunas precībām…………………………………………………………………………….. 63

Nostāsts pat Lielo Upurēšanu………………………………………………………………………………….. 68

Nostāsts par jaunu sazvērestību……………………………………………………………………………… V6

Nostāsts par kauliņu spēli ……………………………………………………………………………………….. 82

Nostāsts par Draupadi pazemošanu……………………………………………………………………….. 91

Nostāsts par aiziešanu izraidi jumā……………………………………………………………………….. 98

Nostāsts par dzīves sākumu mežā………………………………………………………………………… 104

Nostāsts par brīnumieroča ieguvi…………………………………………………………….. . 110

Nostāsts par Nali un Damajanti……………………………………………………………………………. 117

Nostāsts par Hanumanu……………………………………………………………………………….

Nostāsts par plūdiem . . …………………………………………………………………………………

Noslāsts par valdnieci vardi……………………………………………………………………………… 140

Nostāsts par Kauravu ierašanos ………………………………………………………………………. 144

Nostāsts par Draupadi nolaupīšanu………………………………………………………………… 150

Nostāsts par Ramu …. ………………………………………………………………….. 15?

Nostāsts par uzticīgo sievu…………………………………………………………………………………. 167

Nostāsts par izraidijuma beigām………………………………………………………………………. 176

Nostāsts par Pandavu pārvēršanc…………………………………………………………………….. 184

Nostāsts par Kičaka nogalināšanu……………………………………………………………………. 191

Nostāsts par izraidījuma beigām……………………………………………………………………… 201

Nostāsts par armiju tuvošanos…………………………………………………………………………. 208

Nostāsts par kaujas sākumu . . ………………………………………………………………………. 21/

Noslāsts par kaujas nobeigumu . ……………………………………………………………………… 221

Nostāsts par Durjodhana nāvi………………………………………………………………………….. 234

Nostāsts par samierināšanos…………………………………………………………………………….. 238

Nostāsts par to, kā Judhišthira k]uva atkal valdnieks . 244

Nostāsts par pēdējo gailu . . …………………………………………… 249

МAХAБХАРAТА, или склзлние О ВЕЛИКОЙ БИТВЕ ПОТОМКОВ БХАРАТЫ

Издательство «Детская Литературам Москва 196+ Издательство «Лнесма» Рига 1975 На латышском языке Пересказала Наталия Гусева Перевела о русского Марта Силабригдв Иллюстрации художника О. Зотопа Оформление художника А. Лиелаие

MAHABHARATA URB TEIKSMA PAR BHARATAS PĒCTECU VARENO KAUJU Redaktore I. Kalnciema. Māksi. red;iktor» A. l.lptns. Tchn. redaktore 0. Slepkov. i.

Korektore I. Ruūusa. Nodota salikšanai 1974. g. 18. aprīli. Parakstīta iespiešanai 1975. я. 13. maijā. Tipogrāfijas papīr Nr. 1, formāts 70X100/:«. 8 fiz. iespiedi.; 10/1 uzsk. iespiedi.; 10.12 izdevn. I Metiens 30000 eks. Maksā4Ik;<p. izdevniccibi «Liesma» Rīgā, Padomju bnlv. 24. Izdevn Nr. 27/26759-J-2495. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts U- devniccibu, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņi» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 1782 U

[1] Kurukšetra («Kuru Lauks») — līdzenums kādu simt kilometru atstatumā no mūsdienu Indijas galvaspilsētas Deli.

Content

Guseva Natālija Mahabharata (atstāstījums)

DIŽAIS SENINDIESU EPOSS

IEVADS

nostāsts par Bharatu

nostāsts par Bhišmu

nostāsts par dēla mīlestību

NOSTĀSTS PAR ĶILDU SĀKUMU

nostāsts par Durjodhana un Karnas draudzību

nostāsts par sveķu pili

nostāsts par ļaunā Rakšasa nogalināšanu

nostāsts par precinieku sacensībām

NOSTĀSTS PAR KRIŠNU

nostāsts Par Pandavu atgriešanos

nostāsts par Ardžunas precībām

NOSTĀSTS PAR LIELO UPURĒŠANU

nostāsts par jaunu sazverestību

nostāsts par kauliņu spēli

NOSTĀSTS PAR DRAUPADI PAZEMOŠANU

NOSTĀSTS PAR AIZIEŠANU IZRAIDIJUMA

NOSTĀSTS PAR DZĪVES SAKUMU MEŽĀ

nostāsts par brinumieroča ieguvi

NOSTĀSTS PAR NALI UN DAMAJANTI

NOSTĀSTS PAR HANUMANU

nostāsts par plūdiem

NOSTĀSTS PAR VALDNIECI VARDI

NOSTĀSTS PAR KAURAVU IERAŠANOS

nostāsts par Draupadi nolaupīšanu

nostāsts par Ramu

NOSTĀSTS PAR UZTICĪGO SIEVU,

NOSTĀSTS PAR IZRAIDĪJUMA BEIGĀM

NOSTĀSTS PAR PANDAVU PĀRVĒRŠANOS

NOSTĀSTS PAR KlČAKA NOGALINĀŠANU

nostāsts par izraidijuma beigām

nostāsts par armiju tuvoŠanos

nostāsts par kaujas sakumu

nostāsts par kaujas nobeigumu

NOSTĀSTS PAR DURJODHANA NĀVI

NOSTASTS PAR SAMIERlNAŠANOS

NOSTĀSTS PAR TO, KA JUDHIŠTHIRA KĻUVA ATKAL VALDNIEKS

NOSTĀSTS PAR PĒDĒJO GAITU

saturs