Dunkane Aisedora

Mana dzīve

Aisedora Dunkane

Mana dzīve

Priekšvārds

Kad man piedāvāja sarakstīt grāmatu, jāatzīstas, ka mani pārņēma šausmas. Zināms, šīs šausmas man neiedvesa tas, ka mana dzīve būtu mazāk interesanta par jebkuru romānu vai arī, ka man būtu mazāk piedzīvojumu nekā kinofilmā. Nebija svarīgs arī tas apstāklis, ka mana grāmata, lai cik labi arī to sarakstītu, nebūtu nekāds sevišķs pārsteigums mūsu laikmetā. Mani baidīja vienīgi tas, ka man pašai par sevi vajag rakstīt grāmatu.

Zinu, rakstīt ir liela māksla. Man ir vajadzējis gadiem ilgi meklēt, cīnīties un nesaudzīgi strādāt, lai iemācītos izdarīt tikai vienu vienīgu žestu. No vēstulēm zinu, cik liela māksla ir rakstīt, tāpēc man vajadzētu ilgus gadus pūlēties un koncentrēties, lai radītu vienu vienkāršu, bet skaistu teikumu. Ko līdzētu uzņemties tālu un bīstamu ceļu uz tropu zemēm, parādīt drošsirdību tīģera vai lauvas skavās, un mēģināt sarakstīt grāmatu par visu to, bet kad tas neizdodas vienkārši tāpēc, ka neprot izteikties. Turpretim ir cilvēki, kas, neatstājot istabu, var sarakstīt grāmatu par tīģeru medībām džungļos tik saistoši, ka lasītājs pārliecināti noticēs, ka tas tiešām pareizi, bet nav tikai iedoma un rakstītprasme. Lasītāji no šāda darba lappusēm pārdzīvos līdzi visas cīņas un uztraukumus, jutīs lauvu smaku un drebēs it kā tiešām patiesībā milzu čūska tuvotos. Tāpēc arī man liekas, ka visi tie brīnišķīgie notikumi un pārdzīvojumi, kādi atgadījušies manā dzīvē, zaudēs savu pievilcību un spilgtumu tikai tāpēc, ka es neprotu izteikties un rakstīt kā Servantess vai pat Kazanova. Vēl vairāk. Kā gan mēs varam uzrakstīt patiesību paši par sevi? Un vai mēs paši tiešām to zinām. Taču ir daudz un dažādi uzskati par mums: mūsu pašu personīgais, mūsu draugu, mīļākā un, beidzot, ienaidnieku domas par mums. Par to ne vienu reizi vien esmu noteikti pārliecinājusies: piemēram, no rīta pie kafijas galda man pasniedz avīzes ar recenzijām par mani: viena raksta, ka es skaista kā dieve, un ģeniāla, otra, turpretim, ka es bez talanta, sliktu niesas būvi, ļauna kā odze. Man vajadzēja tās reizes pārtraukt lasīt critikas par sevi. Bez šaubām, man nenāca ne prātā, lai par mani akstītu tikai labas atsauksmes, bet sliktās sāka radīt tik nomāktu garastāvokli, ka modās drūmas domas un gluži instinktīvi traucēja adošā darbā. Berlīnē kāds kritiķis mani tiktāl apvainoja, ka starp :itu ņēmās apgalvot: es esot pilnīgi nemuzikāla. Aizrakstīju viņam un ūdzu mani apmeklēt, apsolīdama pilnā paļāvībā, ka man izdosies ziņu pārliecināt par pilnīgi pretējo. Viņš arī atnāca, pusotras stundas ziņām skaidroju savas teorijas par kustību sakarību ar mūziku. Man iķita, ka šis cilvēks ir visai uzmanīgs, bet liels bija mans pārsteigums, tad viņš izņēma no kabatas klausāmo cauruli un man pastāstīja, ka r stipri kurls un pat caur cauruli nevar dzirdēt orķestri, kaut gan irvien sēž klausītāju pirmajā rindā. Lūk, tāds izrādījās cilvēks, kura critika man sagādāja vairākas mokošas bezmiega naktis.

Kā gan lai apraksta sevi grāmatā, ja citi cilvēki no dažādiem redzes ziedokļiem mūsos redz dažādus cilvēkus? Aprakstīt sevi kā šķīsto Vadonnu vai kaislo Mesalinu? Kur man ņemt paraugam sievieti, kas mtu visu to pārdzīvojusi, ko es?

Sieviete vai vīrietis, kas uzraksta patiesību par savu dzīvi, spēj adīt vislieliskāko darbu. Bet visu patiesību par savu dzīvi neviens ieuzdrošinās uzrakstīt. Zans-Žaks Russo nesa cilvēcei šo lielāko upuri m norāva plīvuru no savas dvēseles noslēpumiem, no savām zisslepenākajām domām, radīdams bezgala vērtīgu grāmatu. Voits Zitmans atklāja Amerikas patiesību. Vienu laiku viņa grāmata tika lizliegta, kā “netikumīga”, par ko gan tagad mums visai neērti pat Izirdēt. Neviena sieviete par savu dzīvi nekad nav teikusi visu patiesību. Ievērojamu sieviešu biogrāfijas ir pa lielākai daļai viņu īrējās dzīves apraksti, pilnas sīkumu un anekdošu, no kurām maz ko zaram spriest par patieso dzīvi. Parasti brīnumainā kārtā tajās aoklusēti lielākie prieka un ciešanu brīži.

Sešpadsmit gadu vecumā man gadījās dejot publikas priekšā bez nūzikas. Dejas beigās man kāds no skatītājiem sauca: “Tā ir -Vleitene un “Nāve”, un no tā laika arī deju nosaucu “Meitene un lāve”. Bet patiesībā es nemaz to nevēlējos attēlot, es tikai gribēju zteikt mostošos apziņu, ka katrai priecīgai parādībai ir arī sava otrā puse ar traģismu pamatā. Šai dejai, cik atceros, vajadzēja saukties “Meitene un dzīve”. Es vēlāk sāku rādīt savu cīņu ar dzīvi, ko publika par Nāvi nosauca, centos nozagt tai prieka brīžus, kaut arī tie tikai māņi būtu.

Vistālāk no patiesās dzīves stāv kinofilmas vai romāna varoņi un varones. Parasti tiem tiek piedēvētas visas labās īpašības, tā ka pat neiespējami liekas, lai tie izdarītu kādu nepiedienīgu vai muļķīgu soli. Viņš parasti ir dižciltīgs, drošs, uzņēmīgs, viņa - laba, nevainojama, skaista. Visas sliktās īpašības, visi grēki atstāti ļaundarim vai noziedzniekam, tie tiek pierakstīti - “sliktai sievietei”. Bet kā zinām, patiesībā nemaz nav ne sliktu, ne labu cilvēku, noteiktā šķirojumā. Nebūt visi nepārkāpj visus desmit baušļus, bet spējīgi to izdarīt, bez šaubām ir visi. Mūsos atrodas kāds spēks, kas gatavs katrā izdevīgā gadījumā noārdīt vai visus likumus. Krietns ir tikai tāds cilvēks, kurš nav ticis daudz kārdināts, vai arī tāds, kas savas domas sasprindzina vienā zināmā virzienā tiktāl, ka viņam nav laika paskatīties sev apkārt.

Reiz es redzēju brīnišķu filmu, tā saucās “Sliedes”, un tajā bija parādīts, ka cilvēka dzīve līdzinās lokomotīvei, kas skrien vienā noteiktā virzienā. Ja lokomotīve noskrien no sliedēm, vai arī ceļā uzduras uz nenovēršamiem šķēršļiem, notiek neizbēgama katastrofa. Laimīgs var būt tāds mašīnists, kurā, redzot priekšā stāvu nogāzi, neieskanas velnišķa vēlēšanās: likt mierā bremzes un gāzties drošā bojā ejā.

Man dažreiz jautāts: vai es mīlestību uzskatu augstāk par mākslu? Man arvien ir bijis jāatbild, ka nekādā ziņā tās abas nevaru šķirot, jo mākslinieks ir vienīgais īstais mīlētājs, viņam vienīgajam ir tīrs skats uz skaistumu. Bet mīlestība taču izpaužas dvēseles tieksmēs pēc skaistuma, mīlestība ļauj dvēselei skatīt mūžīgu skaistumu.

Par vienu no visievērojamākajām personībām mūsu dienās, varbūt, varam uzskatīt Gabriēlu d’Annuncio; lai gan viņš bija neliela auguma, tomēr par skaistu atzīts, bet skaists tas ir tikai tad, kad viņa sejā atspoguļojas iekšēja kvēle. Kad viņš vēršas pie iemīlētas sievietes, tas pārtop īstā Febā - Apolonā un gūst pretmīlu pie viscēlākām un skaistākām mūsdienu sievietēm. Kad d’Annuncio mīl sievieti, viņš tās dvēseli paceļ līdz dievišķiem augstumiem, kur Beatriče mīt. Viņš katru sievieti lielākā vai mazākā mērā pārvērš dievišķā būtnē un ceļ to augšup, kamēr tai rodas ticība, ka viņa patiesi pacēlusies līdz Beatričei, par kuru Dante sarakstījis savas nemirstīgās dziesmas. Bija laiks, kad Parīzē d’Annuncio kults sasniedza tik augstu pakāpi, ka viņu iemīlēja visievērojamākās un visdaiļākās sievietes. Katru savu izredzēto pēc kārtas viņš pārklāja it kā ar mirdzošu plīvuru: tāda sieviete tad likās paceļamies pār citu vienkārši mirstīgo galvām un staigāja kā kādas brīnišķas gaismas apspīdēta. Bet kad dzejnieka izmanība pret šo sievietei atslāba, plīvurs līdz ar to krita. Dievišķais apspīdums nodzisa un sieviete atkal pārvērtās vienkāršā šīs zemes aūtnē. Neaptverdama, kas īsti noticis, viņa tikai atzīst, ka piepeši ir atgriezusies zemes virsū; visa vēl d’Annuncio mīlas pārpilna, viņa sāk saprast, ka nekad savā dzīvē tā nesastaps lielāku mīlas ģēniju. Ja šāda sieviete, apraudādama savu likteni, arvien vairāk un vairāk izmisumā crita, nonāca tiktāl, ka ļaudis, viņā noraugoties, sāka teikt: “Kā gan i’Annuncio varēja mīlēt šādu vienkāršu raudulīgu sievieti?” Jā, jabriēls d’Annuncio bija tik liels mīlētājs, ka varēja uz īsāku vai lgāku laiku visvienkāršākajai mirstīgai sievietei piedot dievišķas pūtnes spīdumu. Tikai viena sieviete visā dzejnieka mūžā spējusi zturēt pārbaudījumu. Viņa pati bija pārpilna no dievišķās Beatričes m Gabriēlam d’Annuncio nevajadzēja tai uzmest nekādu plīvuru. Es irvien esmu uzskatījusi, ka Eleonora Duze bija īsts Dantes Beatričes emiesojums, tāpēc d’Annuncio varēja krist tikai ceļos tās priekšā, pierādīdams savu dievinājumu un pielūgšanu. Visās citās sievietēs viņš atrada to, ko pats deva: vienīgi Eleonora valdīja pār viņu un Ieva tam dievišķu iedvesmu.

Cik maz ļaudis zina par kārdināšanas un glaimu lielo spēku! burvīgi d’Annuncio slavināja un šis viņa neliekuļotais glaimojums agadnes sievietei ir tas pats, kas paradīzē Ievai bija čūskas balss. l’Annuncio ir spējis katru sievieti tā iedvesmot, ka tā sevi sāk sajust par visas pasaules un radības centru. Atceros kādu ievērojamu pastaigu ar viņu Forē. Mēs apstājāmies un apklusām. Piepeši l’Annuncio iesaucās: “0, Aisedora, vienīgi esot kopā ar jums var akust ar dabu. Blakus citām sievietēm man daba arvien pazūd, denīgi jūs esat daļa no viņas.” (Vai kāda sieviete varētu pretoties ādam novērtējumam?) “Jūs esat daļa no šī zaļuma, no debess, jūs -labas augstākā dieve!” Tieši tur slēpās d’Annuncio ģēnijs, viņš edvesa katrai sievietei pārliecību, ka viņa ir dieve no šīs vai citas pasaules.

Guļu gultā un cenšos pastaigāties pa savu atmiņu pēdām. Jūtu, kā dedzina dienvidu saule. Dzirdu bērnu balsis, tie rotaļājas blakus dārzā. Jūtu savas miesas siltumu. Skatos uz savām kailajām kājām un tās izstiepju, raugos uz maigajām krūtīm un rokām, kuras nekad nav mierīgas, bet viegli un viļņveidīgi pastāvīgi kustas. Piepeši nāku pie atziņas, ka jau divpadsmit gadus esmu nomākta, krūtīs slēpjas nepārtrauktas sāpes, rokām skumjas uzspiedušas savu zīmogu. Kad esmu viena, acis reti man ir sausas. Asaras līst jau divpadsmit gadus, no tās reizes, kad mani, gulošu uz dīvāna, uzmodināja spalgs kliedziens. Es atgriezos un ieraudzīju L., kurš smagi satriekts izdvesa: “Bērni beigti!...”

Atceros, ieslīgu savādā slimīgā stāvoklī: kaklu dedzināja, it kā es kvēlojošas ogles būtu norijusi. Nevarēju neko aptvert, maigi ar viņu sarunājos, centos nomierināt, teikdama, ka tas nevar būt tiesa. Pēc tam ienāca arī citi, bet es nekādi nevarēju aptvert notikušo. Ierodas cilvēks ar melnu bārdu, man saka, ka ārsts. “Nav tiesa, - viņš teica, -es tos glābšu.”

Es viņam noticēju, gribēju iet līdzi viņam, bet mani nelaida. Vēlāk dabūju zināt, ka mani nelaida tāpēc, lai es neuzzinātu, ka cerību vairs nav. Baidījušies, ka no trieciena es varētu prātu zaudēt. Bet tanī brīdī es atrados dīvaini pacilātā garastāvoklī. Visi apkārt man raudāja, bet manas acis bija sausas, turklāt vēl radās vēlēšanās citus mierināt. Atceroties pagājušo, grūti saprast toreizējo neparasto garastāvokli. Vai es patiešām biju gaišreģe, apzinoties, ka nāves nav, un ka šīs divas mazās, aukstās, it kā no vaska veidotās, figūras, nav mani bērni, bet tikai viņu nosviestie tērpi? Vai es izjutu, ka manu bērnu dvēseles dzīvo zilā izplatījumā un tur dzīvos mūžīgi? Tikai divas reizes atskan mātes Sāpju kliedziens, kuru viņa pati dzird it kā no tālienes atplūstam: šie kliedzieni atskan bērnam dzimstot un mirstot. Kad savās rokās sajutu aukstās mazās rociņas, kuras nekad vairs nespiedīs manējās, es pati sadzirdēju savu kliedzienu, to pašu kliedzienu, kuru biju klausījusies dzemdību laikā. Kāpēc gan to pašu kliedzienu; pirmo reizi taču bija augstākā prieka kliedziens, otro reizi - dziļāko sāpju? Nezinu kāpēc, bet kliedziens bija tas pats. Varbūt ka pasaulē ir tikai viena balss: prieka, līksmības, sāpju, ciešanu un Visuma balss?

Aisedora Dunkane

I

Bērna daba un raksturs iezīmējas jau mātes miesās. Mana māte, )irms es nācu pasaulē, atradusies visai traģiskā situācijā un )ārdzīvojusi ļoti stiprus dvēseles satricinājumus. Viņa nevarējusi leko ēst, izņemot vienīgi saldētas austeres, un ledainu šampanieti edzert. Ja man jautā, kad es sākusi dejot, es atbildu: “Mātes miesās, iekas, zem Afrodītes barības - austeru un šampanieša - iespaidā.”

Tanī laikā mana māte pārdzīvojusi tik daudz traģiska, ka bieži vien eikusi: “Bērns, kurš tagad dzims, nevar būt normāls.” Gaidīja odāmies kādu brīnumu. Tiešām, izrādījās, ka, tikko nākusi šajā lasaulē, es sākusi tik neganti mētāties rokām un kājiņām, ka māte saukusies: “Redziet nu, es tak nekļūdījos, bērns ir neprātīgs.” /ēlāk, kad mani jau lika parastā bērnu treliņu iežogojumā, es dejoju īdzi katrai melodijai, kuru man spēlēja, un biju visai ģimenei un raugiem īsts laika kavēklis.

Manas pirmās atmiņas saistās ar ugunsgrēku... Atceros, kad mani meta pa augšējā stāva logu, es iekritu policista rokās. Man nevarēja ūt vairāk kā divi vai trīs gadi, bet manā atmiņā skaidri saglabājušās ārdzīvotās sajūtas: kāds miers un bezbailība pārņēma mani, kad tarp kliedzieniem, uguns liesmām un izbailēm es apviju ar savām razajām rociņām šī ierēdņa kaklu. Viņš, šķiet, bija īrs. Dzirdēju rātes izmisuma kliedzienus: “Mani zēni, mani zēni!” un redzēju, ka ūlis neļāva viņai mesties degošā ēkā, kurā, kā tā domāja, bija alikuši mani divi brāļi. Pēc tam atceros divus zēnus, kas sēž uz grīdas n velk kājās zeķes un zābakus, atceros karietes iekšieni, redzu sevi ie letes dzeram karstu šokolādi.

Esmu dzimusi pie jūras un novērojusi, ka visi svarīgākie notikumi tanā dzīvē norisinājušies netālu no tās. Pirmās domas par kustībām n deju katrā ziņā ir viļņu dejas ritma ietekmētas. Esmu dzimusi zem drodītes zīmes, viņa iznira no jūras putām. Visi notikumi un norises īan arvien labi izdodas, kad Afrodītes zvaigzne uzaust. Tanīs laikos īana dzīve rit viegli, es spēju radīt. Esmu arī novērojusi, ka nozūdot li zvaigznei, parasti man seko vesela virkne nelaimju un neveiksmju.

Mūsu dienās astroloģijai varbūt nav tās nozīmes, kas bija seno ēģiptiešu un haldajiešu laikos, tomēr nav šaubu, ka mūsu garīgo dzīvi ietekmē zvaigznes un planētas. Ja vecāki to apzinātos, viņi pētītu zvaigznes, lai radītu skaistākus bērnus.

Bez tam es uzskatu, ka bērna dzīve noris, likteņi saistās atkarībā, vai viņš dzimis kalnos jeb pie jūras. Jūra arvien mani aicinājusi un vilinājusi pie sevis, turpretim kalnos man arvien rodas neskaidras sajūtas, es apjūku, jūtos neveikli, rodas vēlēšanās bēgt. Tur es iekšēji pārdzīvoju, ka esmu zemes gūstekne. Noraugoties kalnu virsotnēs, es par tām nesajūsminos, kā citi ceļotāji, bet vienmēr cenšos tiem ātrāk pāri tikt un atbrīvoties. Mana dzīve un mana māksla saaugušas ar jūru.

Man jābūt pateicīgai mūsu mātei, ka viņa bija nabaga, kad mazi bijām. Viņai nebija iespējas turēt kalpones un guvernantes, tāpēc man agri nācās iepazīties ar dzīves tiešumu un veidoties neatkarīgai, patstāvīgai; to pazaudējusi neesmu nekad. Mana māte bija mūziķe un šo mākslu pasniedza maizes kumosa dēļ. Viņas augām dienām nebija mājās un bieži vien arī vakaros, jo pasniedza stundas skolnieku mājās. Es biju brīva, kad tiku vaļā no skolas, kura man likās īsts cietums. Viena varēju bradāt pa jūru un nodoties savai fantāzijai. Cik ļoti žēl man tādu bērnu, kurus redzu pastāvīgi aukļu un audzinātāju pavadībā, kas pastāvīgi tiek uzraudzīti. Kādas iespējas gan tiem var pavērties dzīvē? Māte bija par daudz aizņemta, lai domātu par briesmām, kurām varēja būt pakļauti bērni. Lūk, tāpēc mani abi brāļi un es varējām nodoties dažādām vaļībām un palaidnībām, nereti piedzīvodami tādas lietas, kas mātei droši vien sagādātu lielas rūpes un nepatikšanas, ja viņa par tām dabūtu zināt. Par laimi viņa palika apmierinātā nezināšanā. Es saku, par laimi man, jo tieši šī mežonīgā un ne ar ko nesaistītā dzīve manā bērnībā devusi man iedvesmu dejai, deju es radīju un tā bija vienīgi manas brīvības izpausme. Es nekad nedzirdēju pastāvīgo “nedrīkst,” kas, man šķiet, padara bērnu dzīvi nelaimes pilnu.

Ļoti agri sāku apmeklēt skolu, man toreiz bija tikai pieci gadi. Domāju, ka mana māte ne gluži pareizi pateica manu vecumu. Vajadzēja taču atrast vietu, kur mani atstāt. - Uzskatu, ka jau agrā bērnībā izpaužas, ar ko nāksies cilvēkam nodarboties turpmākā dzīvē.

Jau toreiz, es biju dejotāja un revolucionāre. Mana māte bija stingri eliģioza, uzaudzināta Īrijas katoļu ģimenē, viņa palika sirsnīga atoliete līdz tam laikam, kamēr pārliecinājās, ka mūsu tēvs nebūt tav tāds pilnības paraugs, kāds viņai tas vienmēr likās. Māte šķīrās lo viņa, aizgāja projām no viņa pretim pasaulei, kopā ar četriem ērniem. No tā laika viņas ticība katoliskajai baznīcai stipri savājinājās un viņa redzami nosvērās uz ateisma pusi.

Māte starp citu bija izlēmusi, ka katra sentimentalitāte ir zināmā lērā nejēdzība un šai sakarībā mums izskaidroja Ziemassvētku vecīša oslēpumu. Es vēl biju pavisam nieka meitene. Bet gala iznākums ija tas, ka, tad, kad Ziemassvētkos skolotāja izdalīja cepumus un onfektes, sacīdama: “Lūk, bērni, ko jums atnesis Ziemassvētku ecītis,” es piecēlos un svinīgi paziņoju: “Es jums neticu, tāda iemassvētku vecīša nemaz nav.” Skolotāja ļoti uztraucās. Konfektes ir tikai priekš tādām meitenēm, kas tic Ziemassvētku ecītim,” - viņa sacīja. “Tad man arī nevajag jūsu konfektes,” tbildēju. Skolotāja iekarsa, viņa pavēlēja man iziet priekšā visām īeitenēm un nosēsties uz grīdas, lai citas par to pazobotos. “Es neticu īāņiem,” es saucu. “Māte man teica, ka viņa ir par daudz nabaga, lai ūtu Ziemassvētku vecīša lomā, tikai bagātas mātes varot tēlot iemassvētku vecīti un pasniegt dāvanas.”

Piepeši skolotāja sagrāba mani, lai ar varu nosēdinātu uz grīdas, bet es atspēros ar kājām un neļāvos. Tādā veidā viņa tikai ar maniem eIkoņiem dabūja padauzīt grīdu. Cietusi neveiksmi, viņa nostādīja mani kaktā, bet arī tur stāvēdama es atgriezos un turpināju kliegt: Ziemassvētku vecīša nav!” Beidzot skolotāja bija spiesta sūtīt mani uz mājām. Visu ceļu es saucu: “Ziemassvētku vecīša nav!” Man nekad no :atmiņas nav izzudušas netaisnības sajūtas, ka ar mani tā apgājās, iedodot konfektes un sodot par taisnību. Kad notikušo pastāstīju mātei, teikdama: “Lūk, man taču bija taisnība, - Ziemassvētku vecīša nav?” viņa atbildēja: “Ziemassvētku vecīša nav. Dieva arī nē, tikai pats : savu garu un prātu cilvēks sev var palīdzēt.”

Man šķiet, ka vispārējā izglītība, ko bērns saņem skolā, ir eveiksmīga un pilnīgi lieka. Atceros, ka skolā mani turēja par isapzinīgāko un pirmo skolnieci, vai arī nelabojamu neprašu un šdējo klasē. Viss bija atkarīgs no asās atmiņas, vienmēr bija no svara vai esmu pietiekoši iekalusi atmiņā stundās uzdoto. Patiesībā man nebija ne mazākās jēgas, par ko īsti ir runa. Klases darbi, neskatoties uz to, vai es biju pirmā jeb pēdējā skolniece, mani nogurdināja; visās stundās es tikai sekoju pulksteņa rādītājam, kamēr pienāca trīs un es kļuvu brīva, kopā ar visiem pārējiem skolēniem īsto izglītību ieguvu vakaros, kad māte mums spēlēja Bēthovenu; Sūmani, Sūbertu, Selliju, Kitzu un Bensu. Tās bija neliekuļota prieka stundas. Lielāko daļu dzeju māte runāja no galvas un es, viņai pakaļdarīdama, izsaucu ārkārtīgu sajūsmu savos klausītājos, kad sešus gadus veca skolas svētkos norunāju Viljama Litla “Antonija aicinājums Kleopatrai.”

Citā reizē, kad skolotāja pavēlēja, lai katrs skolēns uzrakstītu savas dzīves stāstu, mans rakstudarbs skanēja apmēram šādi: “Kad es biju piecus gadus veca, mums bija mājiņa 23. ielā. Mēs tur nevarējām palikt tāpēc, ka nesamaksājām īri, un pārcēlāmies 17. ielā. Mums bija maz naudas, tāpēc saimnieks drīz sāka protestēt un mēs pārbraucām uz 22. ielu, kur mums traucēja mierīgi dzīvot un mēs pārnācām uz 10. ielu.” Stāsts šādā pat garā turpinājās ar bezgalīgu skaitu pārcelšanos. Kad piecēlos, lai nolasītu to priekšā klasei, skolotāja ļoti saskaitās. Viņa domāja, ka tas no manas puses ir ļauns joks un nosūtīja mani pie priekšnieces, kura savukārt izsauca manu māti. Kad nabaga māte izlasīja manu rakstu darbu, viņa apraudājās un apliecināja, ka tā tīra patiesība vien ir. Tāda bija mūsu klejojošā dzīve.

Nevaru atcerēties, ka būtu cietusi no nabadzības un garlaicības mūsu mājās, kur viss likās cienīgi savā vietā. Cietu tikai skolā. Lepnam un jūtīgam bērnam sabiedriskās skolas sistēma, kādu to vēl tagad atceros; bija tikpat pazemojoša, kā pārmācības vai labošanas iestāde. Mani tā arvien mocīja.

Biju apmēram sešus gadus veca, kad reiz māte, atgriežoties mājās, ieraudzīja, ka esmu sapulcējusi kādus desmit kaimiņu bērnus, kuri vēl neprata pat lāgā staigāt, un nosēdinājusi sev priekšā uz grīdas, mācīju tos kustināt rokām. Māte prasīja izskaidrojumu šādai parādībai, un es atbildēju, ka tā - mana deju skola. Viņa palika domīga, apsēdās pie klavierēm un sāka man spēlēt. Mana skola turpināja pastāvēt un kļuva visai populāra. Vēlāk apkārtnes meitenes sāka nākt pie manis un viņu vecāki maksāja nelielas summas man par mācīšanu. Tā tika likti pamati tam darba laukam, kurš vēlāk izrādījās visai lietderīgs un mērķi attaisnojošs.

Desmit gadu vecumā mana klase bija stipri palielinājusies un es saziņoju mātei, ka turpmāk skolu apmeklēt būtu pilnīgi veltīgi. Tā aču veltīga laika nosišana, ja es varu nopelnīt naudu, ko uzskatīju >ar daudz svarīgāku apstākli. Es sāku piegriezt vērību matiem, sāku os nēsāt uz augšu saķemmētus, apgalvodama, ka man ir sešpadsmit ;adu. Visi arī tam noticēja, jo biju priekš saviem gadiem stipri liela [Uguma. Māsa Elizabete, kura tika audzināta pie vecmāmiņas, vēlāk Lri piebiedrojās mums un arī sāka pasniegt šajās klasēs. Mūsu skolai >ija plašs vēriens un mēs pasniedzām stundas pat visbagātākajās Sanfrancisko mājās.

II

Es nekad nebiju redzējusi savu tēvu, jo māte ar viņu izšķīrās, kad iju vēl zīdainītis. Kādreiz man ienāca prātā pavaicāt vienai no avam krustmātēm - vai vispār kaut kad man ir bijis tēvs? Viņa tbildēja: “Tavs tēvs bija īstais sātans.” Viņš izpostīja tavas mātes zīvi.” No tā laika es sāku sevī izfantazēt tēvu līdzīgu nelabajam, ar agiem un asti, tieši tādu, kāds bilžu grāmatās tika rādīts velns. Es rvien klusēju, kad skolā citi bērni runāja par saviem tēviem.

Man palika septiņi gadi un mēs toreiz apdzīvojām divas tukšas tabas trešajā stāvā. Kādreiz piepeši izdzirdēju pie durvīm zvanām un ad izgāju priekšiņā atvērt, ieraudzīju ļoti skaistu vīrieti, kurš tgādināja kungu, galvā tam bija cilindrs. Viņš vaicāja:

“Vai nevarat pateikt, kur te dzīvo Dunkanes kundze?”

“Es esmu Dunkanes kundzes meita,” - atbildēju.

“Vai tiešām tu mana princesīte, Mopsīt!?” iesaucās svešais. (Par lopsīti viņš mani bija nosaucis, kad es vēl visai maziņa bijusi).

Viņš piepeši mani apkampa un sāka karsti skūpstīt, asaras viņam ira no acīm. Es biju ļoti pārsteigta no šādas viņa uzvešanās un vaicāju -as īsti viņš ir? Asarainām acīm viņš atbildēja: “Esmu tavs tēvs.”

Par šādu jaunumu visai sajūsminājos un skrēju pastāstīt pārējai menei: “Ir atnācis kāds cilvēks, kurš saka, ka esot mans tēvs!” Māte kā dzelta piecēlās, viņa bija ļoti bāla un uztraukta, steigusies otrā istabā, viņa no iekšpuses aizslēdza durvis. Viens mans rālis paslēpās pagultē, otrs skapī, bet māsa krita histērijas lēkmē.

“Saki, lai viņš iet projām, saki, lai ātri iet.” - viņi brēca.

Mans pārsteigums bija visai liels, bet es gribēju būt paklausīga meitene un, izgājusi priekšiņā, laipni teicu:

“Mūsu ļaudis nejūtas labi un šodien nevienu nevar pieņemt.” -Tad svešais vīrietis satvēra mani pie rokas un aicināja ar viņu pastaigāties.

Nokāpām pa kāpnēm uz ielas. Es cītīgi gāju blakus viņam un biju ļoti sajūsmināta, ka šis skaistais kungs ir mans tēvs un ka viņam nav ne ragu, ne astes, kādu to arvien biju iedomājusies. Viņš mani ieveda konditorejā un pacienāja ar saldējumu un cepumiem. Mājās pārnācu visai sajūsmināta, turpretim visus citus ģimenes locekļus atradu ļoti drūmā un nospiestā garastāvoklī.

“Viņš ir brīnišķīgs cilvēks, arī rīt viņš solījās pienākt, lai mani pacienātu,” - vaļsirdīgi stāstīju.

Visi pārējie mājinieki atteicās viņu redzēt un viņš, nedaudz nogaidījis, atgriezās pie savas otrās ģimenes Losandželosā. Pēc šī gadījuma vairākus gadus netiktu redzējusi savu tēvu, bet tad piepeši viņš atkal ieradās. Māte šoreiz bija drusku piekāpīgāka, viņa atļāvās ar to satikties. Gala rezultātā tēvs mums iedāvināja skaistu māju ar lielām zālēm dejām, tenisa laukumu un vējdzirnavām. Šī dāvana bija izskaidrojama tādējādi, ka tēvs bija kļuvis bagāts ceturto reizi. Savā mūžā viņš trīs reizes bija bagāts palicis un atkal trīs reizes visu pazaudējis. Ar laiku arī ceturtā bagātība saira pīšļos un līdz ar to pazuda arī mūsu nams un viss pārējais. Tomēr vairākus gadus, kamēr tur dzīvojām, šī māja bija mums laba patvēruma vieta starp diviem vētrainiem dzīves etapiem.

Pirms šī dzīve vēl nebija sabrukusi, es laiku pa laikam satikos ar tēvu, dabūju zināt, ka viņš ir dzejnieks un mācījos viņu cienīt. Starp viņa darbiem atradās kāda dzeja, kura sevī ietvēra it kā pareģojumu visai manai karjerai.

Pie mana tēva dzīves atsevišķiem momentiem še pakavējos tāpēc, ka šiem agrās jaunības iespaidiem ir bijusi milzīga nozīme visā manā turpmākajā dzīvē. No vienas puses es savu prātu un jūtu pasauli piepildīju lasīdama sentimentālus romānus, bet no otras puses manā acu priekšā bija laulības piemērs praksē. Likās, ka pār manu bērnību klājās noslēpumainā tēva drūmā ēna, tāda tēva, par kuru neviens labprāt negribēja runāt. “Šķiršanās” man likās šausmīgs vārds un dziļi iespiedās manā jaunajā un jūtīgajā gara pasaulē. Es nekad nevarēju nevienu izjautāt, pati pūlējos rast izskaidrojumu visam tam. Lasīju romānus, bet vairums no tiem beidzās ar kāzām un laimīgu dzīvi, ka pat tālāk tos rakstīt nebūtu nozīmes. Bet dažās grāmatās, piemēram, Džordža Eliota “Ādams Bids”, bija attēlota neprecēta meitene, kurai tomēr dzimst bērns, bet par to šausmīgs kauns gulstas uz māti. Un mani ārkārtīgi iespaidoja šāda netaisnība, kad sievietei tika pāri darīts, ja viņa nokļuvusi tādā stāvoklī. Man acu priekšā bez tam bija manu vecāku bēdīgais dzīves stāsts. Nolēmu, ka dzīvošu vienīgi tāpēc, lai cīnītos pret laulībām, lai iestātos par sievietes emancipāciju, lai katrai sievietei būta tiesības uz vienu vai vairāk bērniem, skatoties pēc viņas vēlēšanās. Lai sieviete varētu pastāvēt uz savu labklājību un taisnīgumu.

Liekas visai savādi, ka divpadsmit gadus veca meitene nonāk pie šāda slēdziena, bet dzīves apstākļi mani jau agri padarīja pieaugušu. Es sāku pētīt likumus par laulību un biju ļoti sarūgtināta, kad dabūju patiesi zināt, cik vēl arvien verdziskā stāvoklī atradās sieviete. Sāku dziļāk ielūkoties precētu sieviešu sejās, sevišķi starp manas mātes draudzenēm, un gandrīz vai katrā nomanīju it kā verdzības zīmogu. Tad sevī nozvērējos, ka nekad nenonākšu tādā pazemojuma stāvoklī; šo zvērestu arvien esmu glabājusi svētu, kaut arī sakarā ar to man palicis svešs sievas stāvoklis un neesmu tikusi no pasaules pareizi saprasta. Iznīcināt laulību, tādu, kāda tā toreiz bija, tā man šķita vienīgā pareizā mēraukla.

Mūsu dienās, cik man zināms, visas brīvi domājošas sievietes vairāk vai mazāk atbalsta manus uzskatus, bet toreiz, kad es vēlāk kā pieaugusi sieviete, šī gadusimteņa pirmajā gadu desmitā, atteicos doties laulībā ar vīrieti un, rādīdama personīgu piemēru, iedrošinājos dzemdēt ārlaulības bērnu, tas bija liels notikums un izsauca stiprus protestus.

Tikai pateicoties mātei, mūsu dzīve bērnībā bija mūzikas un dzejas pilna. Mums nebija vispārējas dzīves režīma disciplīnas, varējām iet gulēt, kad gribas, nebija ari noteikta celšanās laika, tāpēc māte vakaros stundām ilgi sēdēja pie klavierēm un spēlēja. Vēl vairāk, māte it kā visa nogrima un aizmirsās mūzikā vai dzejas lasīšanā, viņa, likās, mūs pilnīgi aizmirsa; vispār nevērīgi izturējās pret visu, kas notika apkārt. Viena no mūsu krustmātēm, Auguste, manas mātes māsa, arī bija visai apdāvināta un jauka sieviete. Viņa diezgan bieži ciemojās pie mums un sarīkoja dažādas izrādes. Viņa bija ļoti skaista, melnām acīm un melniem kā nakts matiem. Atceros viņu pārģērbušos par Hamletu, melnās samta biksītēs. Viņai bija brīnišķīgi skaista balss, viņai bija lielas izredzes kļūt par dziedātāju, bet viņas vecāki teātri un visu, kas ar to saistīts, uzskatīja paša velna iestādītu. Tikai tagad skaidri saprotu, cik ļoti viņas dzīvi saplosīja tas, ko tagad grūti pat izskaidrot, - Amerikas puritāniskais gars.

Jau no agras bērnības krustmāte Auguste bija tikusi audzināta šādā puritāniskā garā. Viņas skaistums, brīnišķīgā balss, uzvešanās -viss tas nedabūja izcelties, aizgāja bojā. Kas gan uzmudināja tā laika ļaudis kliegt: “Es labāk savu meitu redzētu mirušu, nekā uz skatuves!” Mūsu dienās grūti izprast šos aizspriedumus, kad lieli skatuves mākslinieki tiek uzņemti un cienīti pat visnoslēgtākās aprindās. Man šķiet, ka mūsu īru asinīm mums jāpateicas par to, ka mēs, bērni, arvien esam nostājušies pret šo puritānisko kārtību un aizspriedumiem.

Kad pārbaucām. uz jauno māju, kuru mums bija dāvinājis tēvs, pavērās daudzas jaunas iespējas; kā pirmā no tām uzskatāma teātra ierīkošana noliktavas telpās. Šā pasākuma priekšgalā atradās mans brālis Augustīns. Atceros, ka viņš izgrieza tepiķim viesu istabā gabalu ādas un to pielīmēja kā bārdu sejai Rip-Van-Vinkla lomai. Šo lomu viņš tēloja tik pārliecinoši, ka es tiešām apraudājos, no publikas noskatīdamās viņā. Mazais teātris vērtās arvien plašāks un ieguva popularitāti visā apkārtnē. Vēlāk mums galvās iešāvās doma sarīkot mazu ceļojumu pa piekrasti. Es dejoju, Augustīns deklamēja, bet pēc tam sekoja komēdija, kurā piedalījās arī Elizabete ar Raimondu. Kaut gan toreiz man bija tikko pilni divpadsmit gadi un pārējie nedaudz vecāki, šie braucieni pa Sant-Klaras, Sant-Rozas, Sant-Barbaras un tālāko piekrasti bija mums visai izdevīgi.

Visai iezīmīgi bērnībā izpaudās mans protesta gars pret dzīves un sabiedrības šaurību, plašāka vēriena trūkumu, pret dažādiem ierobežojumiem. Pastāvīgi manī auga vēlēšanās traukties uz austrumiem, kas mani aicināt aicināja, likās manu ilgu piepildījums. Atceros, ka ļoti bieži, kad man nācās runāt ģimenē un starp citiem radiniekiem, aizrāvos ar saviem sapņiem un arvien beidzu tādos brīžos ar vārdiem: “Mums jāpamet šī vieta, mēs te nekad neko nesasniegsim.”

Visā mūsu ģimenē es biju visdrošākā un uzņēmīgākā. Kad mājās nebija nekā ko ēst, es biju ar mieru iet pie gaļas tirgotāja un ar savu čalošanu izkaulēt bez maksas gaļu kotletēm. Tāpat mani sūtīja pie maiznieka, lai es pārliecinātu to turpināt mums dot uz parāda. Šādas ekskursijas man gluži labi patika un sagādāja jautru prātu, sevišķi, kad man izdevās labi, kas arī notika gandrīz katru reizi. Tādās reizēs mājās devos pusdejodama, un, nesot iegūto, man pat likās, ka esmu laupītājs no lielceļa. Šī bija arī man laba skola, jo kā es iemanījos apvārdot sīksto gaļas tirgotāju, tā arī vēlāk varēju labi tikt galā ar lielākām problēmām.

Atceros, kādreiz, kad vēl visai niecīga meitenīte biju, atradu māti pie kāda saiņa raudam; sainī bija sapakotas dažādas mantas pārdošanai, bet veikals tās bija atteicies pretim ņemt. Es paņēmu no mātes saiņa saturu, ieliku groziņā, uzmaucu adītu cepurīti un cimdus un gāju no mājas uz māju, pārdodama šīs lietas atsevišķi. Pārdevu visas un atnesu mājās divas reizes vairāk, nekā māte būtu dabūjusi veikalā.

Ja kādreiz dzirdu ģimenes tēvus runājam, ka viņi nopūlas tāpēc, lai sagādātu bērniem pēc iespējas vairāk naudas, man arvien nāk prātā: vai viņi arī apzinās, ka izslēdz no bērnu dzīves vēlēšanos pēc piedzīvojumiem un novērojumiem? Lūk, katrs atstātais, šim nolūkam sarkrātais grasis novājina un padara bērnus neuzņēmīgus par tikpat daudz. Vislabākais mantojums, ko var atstāt bērnam, ir - dot iespēju pašam savām kājām iet dzīves ceļu. Pasniedzot stundas - mana māsa un arī es - nonācām pat visbagātākajos Sanfrancisko namos. Turīgos un bagātos bērnus es nebūt neapskaudu, drīzāk žēloju viņus. Mani pārsteidza viņu dzīves sīkumainība un nenozīmība. Man likās, ka, salīdzinot ar šiem miljonāru bērniem es esmu tūkstošreiz bagātāka, tāpēc vien ir vērts dzīvot.

Kā stundu pasniedzēji mēs kļuvām arvien populārāki, mūsu slava pieauga. Mūsu stundas paši nosaucām par jaunu dejas sistēmu, bet patiesībā tanīs nekādas jaunas sistēmas vai skolas nebija. Es brīvi fantazēju un improvizēju, mācīdama visu, kas skaists un kas man iešāvās galvā. Viena no manām vispārējām dejām bija Longfello poēma “Es izšauju savu bultu plašā izplatījumā”. Es runāju bērniem dzejas un mācīju tiem sekot izdomātām kustībām un žestiem.

Vakaros, kad māte mums spēlēja, es izdomāju dejas. Mūsu mājas draugs, veca un mīļa māmiņa, kura labprāt atnāca pie mums vakaros, bija kādreiz dzīvojusi Vīnē. Viņa sacīja, ka es atgādinot Fanniju Elsleri, par kuras triumfu nebeidza vien stāstīt. “Aisedora būs otra Fannija Elslere,” - viņa apgalvoja un tas manī sāka radīt dažādus godkārīgus sapņus. Šī sieviete pierunāja manu māti vest mani pie ievērojamākā Sanfrancisko baletmeistara, bet viņa stundas man nepatika. Kad skolotājs man lika piecelties pirkstgalos, es vaicāju, kāpēc tā jādara. Viņš, zināms, atbildēja, ka tas ir skaisti, bet es runāju pretim. Gala rezultātā pēc trešās stundas es pametu klasi, lai tur vairs nekad neatgrieztos. Saspīlētā un vulgārā vingrošana, kuru viņš nosauca par deju, mani tikai izmocīja manos sapņos. Es taču sapņoju par citu deju. Man gan nebija nekādu reālu priekšstatu, bet savās iedomās es tiecos uz kādu neredzamu pasauli, kurā cerēju neapšaubāmi iekļūt, vajadzēja tikai atrast īsto atslēgu.

Jau bērnībā manī slēpās mana māksla, šīs dziņas arī netika apslāpētas, par ko pirmām kārtām man jāpateicas mātei ar viņas varonīgo un piedzīvojumu bagāto gara pasauli. Man šķiet, ka bērnam vajaga parādīt jau to, kas cilvēkam jādara vēlāk. Interesanti būtu zināt, vai vecāki arī apzinās, ka viņi ar tiem tagadējiem paņēmieniem, ko par audzināšanu sauc, bērnus tikai pakaļdarītājus un ikdienišķus padara, bet neizkopj un neattīsta tā, lai tie spētu ko skaistu un patstāvīgi radīt. Bet liekas, ka patiesībā tā arī vajag būt, jo kur gan rastos tūkstošiem ierēdņu bankās un iestādēs, dažādu kalpotāju veikalos, kuri tiešām it kā nepieciešami civilizētai un sabiedriski organizētai dzīvei.

Mūsu mātei bija četri bērni. Varbūt, ka ar stingru audzināšanas sistēmu viņa no mums varētu izveidot dzīvei piemērotus pilsoņus. Bieži vien viņa sacīja: “Kāpēc gan visi četri ir aktieri un nav neviena praktiskai dzīvei piemērota darbinieka?” Bet par aktieriem mēs izveidojāmies, pateicoties pašu brīvai gribai un meklējošajam garam. Māte izturējās ļoti vienaldzīgi pret visāda veida materiālajiem labumiem un iemācīja arī mūs būt lielākā mērā nevērīgiem un pāri stāvēt visādiem īpašumiem, mājas, mēbeļu vai citas mantas veidā. Tikai sekojot viņas piemēram es savā mūžā nekad neesmu valkājusi dārgakmeņus. Viņa mācīja, ka viss tas tikai apgrūtina cilvēku.

Atbrīvojusies no skolas, ar aizrautību sāku nodoties lasīšanai. Mēs tad dzīvojām Oklandā un tur bija publiskā bibliotēka. Turp es devos lēkādama un dejodama visu ceļu, lai arī cik tālu mēs dzīvotu. Bibliotēku pārzināja brīnišķīga un reti skaista sieviete, Aina Kulbrita no Kalifornijas. Viņa pamudināja un veicināja mani lasīt, un man vienmēr likās, ka tā priecājas, ja es izlasu labas grāmatas. Viņas skaistajās acīs liesmoja aizrautība un dedzība. Vēlāk dabūju zināt, ka mans tēvs kādu laiku bijis stipri aizrāvies ar viņu. Varbūt viņa bija tā stiprākā mīlestība, un ļoti ticami, ka pagātne neredzamā kārtā mani vilināja un saistīja pie tās.

Tanī laikā es izlasīju Dikensa, Tekereja un Šekspīra darbus, izlasīju tūkstošiem labu un sliktu romānu, kaisli tverdama pēc kārtas gan vienkāršas blēņas, gan iedvesmas pilnas grāmatas. Ne vienu reizi vien tiku nosēdējusi augu nakti pie grāmatas, lasīdama vājā sveces gaismā, kuru galiņus vācu visu dienu. Es arī sāku rakstīt romānu un bez tam izdevu avīzi, kurai viena pati sagādāju visu materiālu: kā ievadus, tā vietējo hroniku un arī īsus stāstus. Bet nepietika ar to vien, es rakstīju arī vēl dienasgrāmatu, kurai izdomāju īpašu rakstību. Tas bija man nepieciešams, jo toreiz šīs piezīmes ārkārtīgi slēpu no citiem. Es biju iemīlējusies.

Paralēli bērnu klasēm, t. i. bērnu dejas stundu vadībai, mēs ar māsu sākām pieņemt arī lielākus skolēnus, kuriem māsa pasniedza tā sauktās sabiedriskās dejas, piemēram, valsi, mazurku, polku un citas. Starp šiem lielākajiem skolēniem bija divi jauni cilvēki: viens - tikko praksi uzsācis jauns ārsts, otrs - aptiekārs. Pēdējais bija pārsteidzoši skaists, arī vārds viņam bija brīnišķīgs - Vernons. Toreiz man bija vienpadsmit gadu, bet es izskatījos daudz vecāka, jo nēsāju augsti sasukātus matus un garas drēbes. Līdzīgi kādai literārajai varonei, ierakstīju savā dienasgrāmatā, ka esmu bezprātīgi un kaisli iemīlējusies, un liekas, ka tā ari patiesībā bija. Nezinu, vai nojauta to

Vernons vai nē, jo tanīs gados biju visai kautrīga un nekādi nedrīkstēju izrādīt savas jūtas un vēlmes. Mēs braucām uz deju sarīkojumiem un citiem vakariem, kur viņš dejoja gandrīz vienīgi ar mani. Pēc tam, atgriezusies mājās, līdz pat rītam nosēdēju pie savas dienasgrāmatas, uzticēdama tai, cik ļoti es trīcēju “lidojot viņa skāvienos”, kā to toreiz apzīmēju. Dienā viņš strādāja aptiekā, kura atradās uz pilsētas galvenās ielas, bet es vairākus kilometrus notecēju, lai tikai aizkļūtu tur un ietu garām viņa darbavietai. Dažreiz mani pārņēma drošsirdība un es iegāju, lai vienīgi pateiktu: "Labdien!” Dabūjusi zināt, kur viņš dzīvo, vakaros bieži nozudu no mājas, lai stundām stāvētu un skatītos viņa apgaismotajā logā. Sī aizraušanās turpinājās divus gadus, un man šķita, ka dziļi ciešu. Galu galā viņš paziņoja, ka dosies laulībā ar jaunu labākās sabiedrības meiteni no Oklandas. Savu izmisumu un bēdas uzticēju atkal dienasgrāmatai un līdz šim laikam atceros viņu kāzu dienu; atceros arī, ko pārdzīvoju, kad ieraudzīju viņu ejam pie altāra ar bālu meiteni baltā tērpā. Pēc tam pārtraucu ar viņu satikties.

Kad pēdējo reizi viesojos Sanfrancisko, manā ģērbistabā ienāca vīrietis ar sniegbaltiem matiem, kurš tomēr izskatījās jauns un pārsteidza ar savu skaistumu. Es uzreiz viņu pazinu, tas bija Vernons. Man likās, ka pēc tik daudz gadiem es viņam varu atzīties par savu jaunību. Domāju, ka tas viņu uzjautrinās, bet viņš šausmīgi izbijās un saka runāt par savu sievu, to bālo meiteni, kura, kā izrādījās, bija vēl dzīva un arvien vēl baudīja vīra mīlestību. Cik nejēdzīga mēdz būt tlažu cilvēku dzīve!

Tāda bija mana pirmā mīlestība. Es biju neprātīgi iemīlējusies un man šķiet, ka no tā laika nekad neesmu beigusi mīlēt. Pašlaik dziedinos no pēdējās lēkmes, kas bija sevišķi vētraina un plosoša. Atpūšos, ja drīkst tā izteikties, un stiprinos, izmantodama starpbrīdi pirms savas dzīves pēdējā cēliena, jeb varbūt mana drāma jau izspēlēta?

III

Grāmatu lasīšana mani tiktāl iespaidoja, ka nolēmu pamest Sanfrancisko un doties uz ārzemēm. Galvā iešāvās doma piebiedroties kādai nebūt teātra trupai. Reiz sadūšojos un iegāju pie kāda režisora, kurš kopā ar savu trupu uzturējās apmēram nedēļu Sanfrancisko; es lūdzu viņu, lai atļauj padejot priekšā. Mēģinājums notika agrā priekšpusdienas stundā uz lielas, tukšas un tumšas skatuves. Pie klavierēm sēdēja mana māte. Nodejoju dažas Mendelsona “Dziesmiņas bez vārdiem”, biju tērpusies īsā baltā tunikā. Kad apklusa mūzika, režisors brīdi klusēja, tad pagriezās pret manu māti un sacīja:

“Teātrim viņa neder, drīzāk, varbūt, baznīcai. Iesaku mierīgi viņu vest mājās.”

Šī vilšanās mani tomēr nepadarīja piekāpīgāku, es nebūt neatteicos no saviem nodomiem un sāku kalt citus plānus. Savā ģimenē, kad sāka par mani apspriesties, varēju stundām runāt un izskaidrot, kāpēc dzīve Sanfrancisko ir nenozīmīga un nepanesama. Māte gan bija norūpējusies, taču beidzot bija ar mieru man sekot visur. Vispirms aizbraucām uz Čikāgu, nopirkām divas tūristu biļetes. Pārējie ģimenes locekļi, māsa un divi brāļi, palika pagaidām Samfrancisko; nolēmām, ka viņi mums pievienosies, kad es varēšu pietiekoši nopelnīt ģimenes uzturēšanai. Bija karsta jūlija diena, kad iebraucām Čikāgā. Līdzi bija neliela ceļasoma, dažas vecmodīgas, no vecmāmiņas mantotas, dārglietas un divdesmit pieci dolāri naudā. Biju pārliecināta, ka tūliņ dabūšu angažementu, ka viss nokārtosies labi un jauki, bez kādām grūtībām. Bet neiznāca vis tā. Man līdzi bija mazā grieķu tunika, staigāju no viena režisora pie otra un dejoju katra priekšā. Bet visi viņi bija vienādos uzskatos: “Skaisti, bez šaubām, jauki, tikai tas nav teātrim.”

Pagāja nedēļas, mūsu naudas krājumiņš it kā kustin izkusa, bet par vecmāmiņas dārgakmeņiem varējām maz dabūt. Nāca nenovēršamais: mums nebija vairs naudas ko dzīvokli samaksāt, mūsu mantas tika ieturētas parāda segšanai. Vēl vairāk: kādā skaistā dienā mēs atradāmies uz ielas bez peniņa kabatā.

Pie mana apģērba vēl bija uzglabājusies apkaklīte ar rotājumiem. Tanī dienā stundām ilgi staigāju zem dedzinošās saules, mēģinādama to pārdot. Pret vakaru tas man beidzot izdevās. Cik atceros, apkaklīti pārdevu par desmit dolāriem. Tas bija brīnišķīgs Īrijas rotājums, un viņš man deva taisni tik daudz naudas, kā samaksāt par istabu. Pāri palika nedaudz; par to nopirkām tomātus, no kuriem pārtikām, bez sals un maizes, veselu nedēļu. Māte, nabadzīte, tiktāl novājēja, ka nespēja vairs sēdēt. Agri no rīta es steidzos pie režisoriem. Beidzot nolēmu griezties bezdarbnieku kantorī un ķerties pie katra darba, kads vien gadīsies.

“Ko jūs protat darīt?” vaicāja sieviete, kura sēdēja aiz kantora letes.

“Visu ko!” atbildēju.

“Bet man izskatās, ka itin neko!”

Biju galīgi izmisusi, kad reiz iegriezos kafejnīcā uz “Masoniešu pils” jumta. Manī noskatījās pats pārvaldnieks ar cigāru mutē un cepuri uz vienas auss. Viņš uzmanīgu skatu sekoja manai lēkāšanai zem Mendelsona “Pavasara dziesmas” mūzikas.

“Nu jā, jūs esat laba un gracioza,” sacīja viņš, “bet varu jūs pieņemt tikai tad, ja varat dejot ar piparotāku piemaisījumu.”

Atcerējos nelaimīgo māti, kas bija nonākusi jau līdz nesamaņai, un vaicāju viņam, ko nozīmē: “pielikt, piparus”.

“Ne to, ko jūs darat,” atbildēja viņš, “bet gan kaut ko īpašā kostīmā, kustinot kājas, svaidoties. Vispirms mēs ņemtu grieķisko un pēc tam pārietu uz kostīmiem un asākām, kaislīgākām kustībām. Tas būtu visai interesants numurs.”

Bet kur lai ņemu kostīmus? Šķita, ka aizņemties vai palūgt uz priekšu būtu ļoti neizdevīgi; tāpēc apsolīju, ka rīt ieradīšos ar kostīmiem un pratīšu arī svaidīties un ņirbēt. Izgāju. Bija karsts - īsta Čikāgas diena. Nogurusi un novārgusi no bada, klīdu pa lielās pilsētas ielām. Beidzot atrados pie viena no vislielākajiem veikaliem, pie Maršala Filda. Iegājusi lūdzu pēc pārvaldnieka. Mani ieveda kantorī, kur aiz rakstāmgalda sēdēja jauns cilvēks. Tam bija visai laipna sejas izteiksme, un es paskaidroju, ka man uz rītdienu vajag kostīmu. Ja viņš man to iedos uz parāda, es vēlāk, pēc angažementa pieņemšanas, tūliņ atmaksāšu. Nezinu, kas jauno cilvēku pamudināja izpildīt manu lūgumu, bet viņš bija ar mieru. (Daudz gadus vēlāk viņu sastapu kā multimiljonāru Gordonu Selfridžu.). Paņēmu baltu un sarkanu drēbi, arī mežģīnes kostīmam un devos mājās. Māte bija tik tikko dzīva. Tomēr viņa varonīgi piecēlās, apsēdās uz gultas malas un sāka šūt man kostīmu priekš uzstāšanās. Viņa nostrādāja visu nakti un līdz ar rīta ausmu arī pēdējās mežģīnes bija savā vietā. Ar šo kostīmu no jauna devos pie jumta dārza pārvaldnieka. Orķestris mēģinājumam jau bija pilnā kārtībā.

“Kādas mūzikas pavadībā dejojat?” vaicāja pārvaldnieks.

Agrāk nebiju par to padomājusi. Atbildēju: “Vašingtonas pasta”, jo toreiz tā bija visai populāra.

Sāka spēlēt un es pieliku visus spēkus, lai parādītu pārvaldniekam “deju ar pipariem”. Viņš no sajūsmas vai kusa un paziņoja:

“Tas ir lieliski! Es nodrukāšu īpašas afišas, varat atnākt rītvakar.”

Viņš man apsolīja maksāt piecdesmit dolārus nedēļā un bija pat tik laipns, ka izsniedza tos uz priekšu. Šai kafejnīcas dārzā uz jumta uzstājos zem izdomāta vārda un guvu visai lielu piekrišanu. Bet šī uzstāšanās man bija visai pretīga, pat tik pretīga, ka atteicos turpmāk palikt šeit, kad nedēļas beigās man lika priekšā turpināt kontraktu vai pat doties līdzi ceļojumā. Mēs gan bijām glābti no bada, bet man pietika publiku barot ar to, kas ir pilnīgi pretēji maniem ideāliem.

Man šķiet, ka tās vasaras pārdzīvojumi ir bijuši vissmagākie manā mūžā. Katru reizi, kad pēc tam esmu ieradusies Čikāgā, šīs pilsētas ielas manī izsauc nospiedošas sajūtas, jūtu viņās it kā badu staigājam.

Bet arī vissmagākajos pārbaudījumos māte ne reizi nepieminēja, ka vajadzētu doties atpakaļ uz mājām.

Dabūju ieteikuma kartiņu kādam no lielākajām Čikagas avīzes redaktora palīgiem, žurnālistei Emberei. Tā bija gara, kalsna sieviete, ap piecdesmit pieciem gadiem, brūniem matiem. Izteicu viņai savus uzskatus par deju, viņa mani uzklausīja ļoti laipni un uzaicināja mūs ar māti “Bohēmā”, kur, pēc viņas vārdiem, mums rastos iespēja iepazīties ar aktieriem un literātiem. Tanī pašā vakarā aizgājām uz šo klubu. Atradās tas augstas mājas pašā augšējā stāvā, bija nedaudzas istabas ar visai vienkāršu iekārtojumu. Visdažādākie un visneparastākie ļaudis, kādus jebkad biju redzējusi, grupējās šais istabās, bet starp viņiem izcēlās Embere, kas vīrišķā balsī sauca:

“Apvienojieties, dārgie bohēmisti! Dārgie bohēmisti, apvienojieties!”

Kā atbildi bohēmisti pacēla alus krūzes, skanēja kliedzieni un aplausi.

Šādos apstākļos uzstājos ar savu loloto deju. Bohēmisti apjuka. Viņi mani nesaprata, tomēr nolēma, ka esmu mīļa meitene. Aicināja atnākt katru vakaru. Tur bija dzejnieki, mākslinieki un aktieri, visādu tautību cilvēki, kurus kopā turēja un vienoja viens vienīgs apstāklis - viņiem nevienam nebija naudas. Varu apgalvot, ka daudzi no mūsu bohēmistiem netika ēduši neko citu kā vienīgi sviestmaizītes un alu, ko klubā piegādāja rūpīgā un darbīgā Embere.

Starp bohēmistiem bija arī kāds polis Miroskis, gadus 45 vecs vīrietis, sprogainu brūnu matu kušķi uz galvas, brūnu bārdu un zilām, caurspīdīgam acīm. Parasti viņš sēdēja kaktā, smēķēja pīpi un ar ironisku smaidu sekoja bohēmistu runas tematiem. Bet viņš arī bija vienīgais no šī pūļa, kam priekšā dejoju, kurš saprata manus ideālus un manu darbu. Arī viņš bija visai nabadzīgs, tomēr bieži vien aicināja māti un mani kopā ieturēt pusdienas kādā veikaliņā vai arī ārpus pilsētas mežā. Viņš ļoti mīlēja ziedus, sevišķi sarkani zeltītus, un bieži man tos nesa. No tā laika šie ziedi manā fantāzijā arvien saistās ar Miroska brūno bārdu un matiem.

Viņš bija brīnišķīgs cilvēks. Būdams dzejnieks un mākslinieks, viņš mēģināja iztikai nopelnīt ar tirdznieciskiem pasākumiem Čikāgā, bet sekmju nebija. Es tad vēl biju visai jauna meitene un nespēju aptvert ne viņa traģēdiju, ne mīlestību. Man šķiet, ka mūsu dienās, kad pilnā spēkā valda sofisms, neviens nevar iedomāties, cik neapķērīgi un naivi toreiz bija amerikāņi, kuru skaitā arī sevi varēju ierindot. Manā dzīves uztverē tad valdīja tikai lirisms un romantisms. Pilnīgi sveša man bija mīlas fiziskā izpausme. Tikai vēlāk, stipri vēlāk es sapratu, kādu mežonīgu kaisli biju modinājusi Miroskī. Šis 45 g. vecais vīrietis iemīlējās manī ar tādu bezprātību, kāda var būt tikai polim; viņš iemīlējās manī, naivā un nevainīgā meitenē, kāda toreiz biju.

Mātei acīmredzot nebija nekādu aizdomu un viņa atļāva mums ilgi palikt vieniem. Bieži būdami divatā, vai arī ilgi pastaigājoties mežā, galu galā nevarējām palikt bez fiziskās saskarsmes. Kad viņš beidzot vairs nenoturējās, mani neskūpstījis un aicināja mani kļūt par viņa sievu, es sevī nolēmu, ka tā būs vislielākā un vienīgā mīla manā mūžā.

Vasara gāja uz beigām, mums nebija nemaz naudas. Nācu pie pārliecības, ka Čikāgā neko nesasniegsim, tāpēc jābrauc uz Ņujorku. Bet kā turp nokļūt? Nejauši izlasīju laikrakstos, ka ievērojamais Augustīns Deili ar savu trupu, kuras priekšgalā atradās spīdošā Ada

Regan, atrodas pilsētā. Apņēmos, ka man vajag redzēt šo slaveno cilvēku, kurš starp Amerikas režisoriem skaitījās lielākais estēts un mākslas cienītājs. Pavadīju daudzas pēcpusdienas un vakara stundas pie teātra durvīm, neskaitāmas reizes lūdzu mani pieteikt Augustīnam Deili, bet man arvien atbildēja, ka viņš pārlieku aizņemts un ka man jāgriežas pie viņa palīga. Tomēr no šī padoma atteicos, apgalvodama, ka man personīgi jārunā ar pašu Deili ļoti svarīgā lietā. Piepeši reiz, kad vakars jau krēsloja, tiku pielaista visuvarenajam. Augustīns Deili bija visai labsirdīga izskata cilvēks, tomēr pret svešiem prata izlikties ass un sauss. Neraugoties uz to, ka biju izbijusies, es saņēmos un no visas sirds teicu neparastu un garu runu:

“Man jums, Deili kungs, jāatklāj liela doma un jūs, bez šaubām, esat vienīgais cilvēks šai zemē, kurš spējīgs to saprast. Esmu radījusi deju. Esmu atklājusi mākslu, kas bija nozaudēta divus tūkstošus gadu. Jūs esat liels teātra mākslinieks, bet jūsu teātrim trūkst viena, trūkst tā, kas paceltu šo grieķu teātri, trūkst dejas mākslas - traģiska kora. Bez tā teātris ir itkā tikai ar galvu un rumpi, bez kājām. Es jums sniegšu deju, sniegšu idejas, kas pārveidos visu mūsu laikmetu. Kur to atradu? Klusā okeāna krastos, starp šalcošiem Sjeri Nevadas skuju koku mežiem. Roka kalnu virsotnēs man atklājās jaunās Amerikas dejojošā figūra. Vislielākais mūsu zemes dzejnieks ir Voits Vitmanis. Esmu atradusi deju, kas cienīga viņa dzejām. Es radīšu deju Amerikas bērniem, deju, kas aplidos visu Ameriku, padarīs to bagātāku. Es ienesīšu jūsu teātrī garu, kura tam trūkst, dejotāja garu. Tā kā, ziniet,” es turpināju, censdamās nepiegriezt vērību Deili mēģinājumiem mani pārtraukt (“Pietiek! Pilnīgi pietiek!”), “tā kā, ziniet,” turpināju balsi paceldama, “teātra izcelsmē bija deja, bet pirmais aktieris bija dejotājs. Viņš dejoja un dziedāja. Tad dzima traģēdija, un mūsu teātris neiegūs savu īsto seju, kamēr dejotājs neatgriezīsies viņā visā savā mākslas pilnībā!”

Augustīns Deili nezināja, kā izturēties pret dīvaino, vājo bērnu, kuram bija tik daudz drosmes un pārgalvības ar viņu sarunāties. Viņš pateica vienīgi:

“Man brīva neliela loma pantomīmā, kuru uzvedīs Ņujorkā. Pirmajā oktobrī varat ierasties uz mēģinājumu; ja būsiet piemērota, es jūs angažēšu. Kā jūs sauc?”

“Mans vārds - Aisedora,” atbildēju.

“Aisedora. Skaists vārds,” viņš piezīmēja. “Tātad, Aisedora, mēs redzēsimies pirmajā oktobrī Ņujorkā.”

Neatceros vairs sevi no pārliekas sajūsmas. Metos mājās pie mātes.

“Māmiņ, beidzot taču mani kāds ir novērtējis!” saucu. “Mani uzņēma savā trupā lielais Augustīns Deili. Mums jābūt Ņujorkā pirmajā oktobrī.”

“Tas ir labi,” atbildēja māte, “bet kā iegādāsimies biļetes?”

Tas tiešām bija svarīgs jautājums. Man prātā ienāca spīdoša doma. Nosūtīju sekojošu telegrammu draugiem Sanfrancisko: “Spīdošs angažements. Augustīns Deili. Man jātiek Ņujorkā pirmajā oktobrī. Pa telegrāfu atsūtiet simts dolāru ceļam.”

Notika brīnums, nauda pienāca. Bet līdz ar to atbrauca arī māsa Elizabete un brālis Augutīns, kuri sajūsminājušies no telegrammas un nolēmuši, ka mūsu nākotne nodrošināta. Neprātīgas sajūsmas un priecīgu cerību pilni mēs iekāpām Ņujorkas vilcienā. - Beidzot tak pasaule mani atzīst! Man, bez šaubām, sašļuktu viss garastāvoklis, ja zinātu, cik ilgam laikam vēl jāpaiet, līdz šī atzīšana no pasaules puses notika patiesībā.

Ivans Miroskis bija galīgi izmisis, iedomājoties, ka viņam jāšķiras no manis. Bet mēs zvērējām viens otram mūžīgu mīlu. Paskaidroju, cik viegli mums būs apprecēties, kad es Ņujorkā palikšu turīga. Tanī laikā, lai nesarūgtinātu māti, biju ar mieru doties laulībā, kaut gan šādām dzīves saitēm neticēju.

IV

Ņujorkā tūlīt radās iespaids, ka šī pilsēta daudz tuvāka mākslas dzīvei, nekā Čikāga. Bez tam biju visai laimīga, ka atkal varu būt jūras tuvumā. Apmetāmies pansijā, kādā blakus ielā Sestajai avēnijai, šeit bija sapulcējusies visdažādākā un visdīvainākā sabiedrība. Visus viņus, līdzīgi “Bohēmas” locekļiem, kopā turēja viens: visi viņi bija pakļauti varbūtējai drīzai izsviešanai no pansijas, jo nekad kārtīgi nespēja nokārtot savus rēķinus.

Kādā jaukā rītā atrados pie durvīm, kuras veda uz Deili teātra skatuvi. Atkal tiku pielaista ievērojamajam vīram. Gribēju tapat ka toreiz izteikt šai slavenībai savus uzskatus, bet viņš šķita visai nevaļīgs.

“Mēs izrakstījām no Parīzes Dženu Mej, šo pantomīmas spīdekli,” teica viņš. “Ari priekš jums būs loma, ja vien pratīsiet pantomīmā uzstāties.” Pantomīma man nekad nav likusies īsta māksla. Tomēr nekādas citas izejas nebija un vajadzēja pieņemt lomu. Paņēmu to līdzi iepazīties mājās tuvāk. Nācu pie slēdziena, ka visumā tā ir muļķīga un pilnīgi neatbilst maniem centieniem un ideāliem.

Pirmais mēģinājums man sagādāja milzīgu vilšanos. Džena Mej bija sīka un ļoti kaprīza sieviete, likās, viņa tikai meklē gadījumu, lai izlietu savas dusmas un iedomas. Man šķita ārkārtīgi nelaipni, ka bija jārāda ar pirkstu uz to, lai pateiktu apzīmējumu “jūs”, vai arī spiest roku pie sirds, lai izteiktu “mīlat”, vai atkal stipri sist sev pie krūtīm, kam jānozīmē “man”. Visā tanī es ieliku tik maz dvēseles, ka Džena Mej vairs nespēja savaldīties. Viņa vērsās pie paša Deili un paziņoja tam, ka man nav ne mazākā pilieniņa talanta, un ka es šo lomu neesmu spējīga tēlot. Sapratu, ko tas nozīmē, sapratu ari, ka līdz ar to mēs tiekam izsviesti sēklī, jo pansijas saimniece nepazina žēlastības. Manā acupriekšā nostājās mazās koristes tēls, kura tikko bija izsviesta uz ielas, pat bez mantām. Nāca prātā viss tas, ko māte pārcieta Čikāgā. Asaras man sakāpa acīs un sāka tecēt pa vaigiem. Laikam izskatījos visai nožēlojama un nelaimīga, jo Deili kunga seja palika mīkstāka. Viņš saņēma mani pie pleciem, papurināja un Dženai Mej teica:

“Redzat, cik viņa izteiksmīgi raud. Viņa iemācīsies.”

Mēģinājumi man sagādāja īstas mocības. Man lika uzdarīt kustības, kuras šķita vulgāras un rupjas, kurām nebija nekāda sakara ar mūziku, kuras pavadībā tās tika izpildītas. Bet jaunībā ātri visam piemērojas, ari es galu galā iemācījos savu lomu. Džena Mej tēloja Pjero un man, starp citu, vajadzēja atzīties tam mīlestībā. Trīs reizes, skanot dažādām melodijām, man vajadzēja pieiet pie Pjero un noskūpstīt viņu uz vaiga. Ģenerālmēģinājumā es to izdarīju tik enerģiski, ka uz baltā Pjero vaiga palika manu sarkano lūpu pēdas. Pjero tūliņ visā spilgtumā pārvērtās par Dženu Mej un es krietni dabūju no viņas dzirdēt un baudīt. Tāds bija manas skatuves karjeras sākums.

Pienāca pirmizrādes vakars. Tiku ietērpta gaišzilā Direktorijas zīda

kostīmā, galvā man bija gaiša parūka, bet virsū liela salmu cepure. Ak, ak, kur nu bija tā mākslas revolūcija, kuru es gribēju pasaulē vest! Likās, ka savu īsto seju esmu pazaudējusi, ka esmu pilnīgi pārvērtusies. Mīļā māmuļa sēdēja pirmajā rindā un bija visai apjukusi. Tomēr viņa nekā neteica, neieteica atgriezties Sanfrancisko, kaut gan ļoti labi sapratu, ka viņa jūtas vīlusies. Tik daudz cīņas un tik nožēlojams iznākums!

Kamēr turpinājās pantomīmas mēģinājumi, mums pavisam aptrūka naudas. Mūs izsvieda no pansijas; nācās noīrēt divas istabas bez jebkādām mēbelēm 180. ielā. Satiksmei arī nebija līdzekļu, tāpēc pie Augustīna Deili, kurš mitinājās 29. ielā, arvien biju spiesta iet kājām. Lai ceļš izliktos īsāks, izdomāju jaunus kustību veidus: skrēju pa dubļiem, soļoju pa koka trotuāriem, lēkāju pa akmeņiem. Man nebija līdzekļu brokastīm, tāpēc pa to laiku, kamēr visi gāja iestiprināties, es ielīdu litera ložā un aiz nespēka aizmigu, lai pēc tam, ar tukšu vēderu, atkal no jauna ķertos pie mēģinājuma. Veselas sešas nedēļas man tā vajadzēja mēģināt, līdz kamēr sākās izrādes. Un arī tad vēl veselu nedēļu vajadzēja nospēlēt, līdz saņēmu pirmo algu.

Ņujorkā izrādes turpinājās trīs nedēļas, pēc kam trupa devās ceļojumā, uzstājās visur kur pa vienai reizei. Man maksāja piecpadsmit dolārus nedēļā, bet vajadzību bija ārkārtīgi daudz. Bez tam pusi vajadzēja nosūtīt mātei, lai tā kaut kā varētu izdzīvot. Kad izkāpām kādā stacijā, es nesēdos vis važonī un nebraucu uz viesnīcu, bet paņēmu rokā savu čemodānu un kājām devos uzmeklēt kādu lētāku pansiju. Es nedrīkstēju izdot vairāk kā piecdesmit centus dienā, tāpēc nereti nācās ilgi klaiņot, kamēr sameklēju maksātspējai piemērotu mītni. Dažreiz iekļuvu visai dīvainos kaktos. Piemēram, vienreiz man ierādīja istabu bez atslēgas, bet visas pārējās telpas bija piedzērušu vīriešu pilnas. Tie trokšņoja un gribēja iekļūt pie manis. Mani pārņēma šausmas, ar smago skapi aizbarikādēju durvis. Tomēr arī pēc tam vēl neuzdrošinājos aizmigt un paliku nomodā visu nakti. Es nevaru iedomāties, tā sakot, vairāk no Dieva aizmirstu un atstātu dzīvi, kāda parasti ir saistīta ar teātra trupas “ceļošanu”.

Man līdzi bija vairākas grāmatas, kuras lasīju bez apnikuma, bez noguruma. Katru dienu rakstīju garas vēstules Ivanam Miroskim, bet nezinu, vai viņš no tām varēja nojaust, cik nelaimīga esmu.

Pēc divu mēnešu ceļojuma mūsu trupa atgriezās Ņujorkā. Pasākums Deili kungam bija noslēdzies ar lieliem zaudējumiem, tāpēc Džena Mej atgriezās Parīzē.

Kas gan sagaidīja mani? Atkal ierados pie Augustīna Deili un no jauna mēģināju viņu ieinteresēt par manu mākslu. Bet viņš pret visu palika vienaldzīgs.

“Mana trupa dodas ceļā un ņem sev līdzi “Sapnis vasaras naktī”, viņš noteica, “ja gribat, varat tajā dejot fejas.”

Uzskatīju, ka dejai jāizteic cilvēka jūtas un ilgas. Fejas gan mani nesaistīja, bet biju ar mieru un liku priekšā dejas iepīt meža skatā pirms Titānijas un Oberona parādīšanās, ar Mendelsona mūziku.

Pacēlās priekškars un sākās “Sapnis vasaras naktī”. Biju ieģērbta garā tērpā no balta un zeltīta auduma, ar diviem spārniem, kuros laistījās spīdumi. Sākumā kategoriski atteicos no spārniem, man tie likās smieklīgi. Centos par to arī pārliecināt Deili kungu, apgalvodama, ka varu spārnus tēlot rokām, tomēr viņš nepiekāpās. Pirmizrādē izgāju dejot viena pati. Biju ļoti sajūsmināta; beidzot taču reiz varēju viena pati uzstāties dejā uz lielas skatuves, lielas publikas ariekšā. Un dejoju tiešām tik labi, ka publikā atskanēja negaidītu iplausu vētra. Biju radījusi tā saukto sensāciju. Nogājusi no skatuves, :erēju atrast Deili kungu visai priecīgu, sagaidīju pat, ka viņš mani ipsveiks. Bet viņš bija briesmīgi saniknots. “Šeit nav nekāds kafē-antans!” kliedza viņš. Tiešām, nebija taču dzirdēts, ka publika iplaudētu šai dejai. Nākjošaā vakarā, izgājusi uz skatuves, ieraudzīju, :a visas ugunis izdzēstas. Vēlāk arī katru reizi, kad uzstājos “Sapnis 'asaras naktī”, man nācās dejot tumsā. Uz skatuves nekas nebija edzams, tikai slīdēja balts tēls.

“Sapnis vasaras naktī” Ņujorkā arī gāja tikai divas nedēļas, pēc am atkal vajadzēja doties ceļojumā. Atkal sākās nogurdinošie ārbraucieni, pansiju meklēšana. Starpība bija tikai tā, ka mana alga u bija paaugstināta līdz 25 dolāriem nedēļā.

Tā pagāja viens gads.

Biju ļoti nelaimīga. Mani sapņi, ideāli, centieni - visi tie likās eltīgi.

Trupā mani uzskatīja par savādnieci, un es sagājos tikai ar edaudziem. Aiz kulisēm staigāju ar Marka Aurēlija grāmatiņu rokās

un centos pieturēties pie stoikiešu filosofijas, lai apslāpētu pastāvīgās vilšanās sajūtas.

Par Augustīna Deili trupas zvaigzni tika uzskatīta Ada Regana -apdāvināta skatuves māksliniece, bet kā cilvēks viņa bija ārkārtīgi nesimpātiska, sevišķi attiecībā pret jauniem aktieriem. Mans vienīgais prieks bija noskatīties viņas spēli.

Viņa reti ceļoja viesizrādēs kopā ar šo trupu, pie kuras es piederēju. Bet atgriežoties Ņujorkā, es bieži ar labpatiku noskatījos un jūsmoju par viņas lomām: Rozalindi, Beatrisi vai Porciju. Sī sieviete bija viena no lielākajām pasaules aktrisēm, bet ikdienas dzīvē viņa nekad nerēķinājās ar citiem trupas locekļiem. Viņa bija tik lepna un noslēgta, ka likās uzskatīja par apgrūtinājumu pat sasveicināties ar darba biedriem, jo aizkulisēs reiz parādījās sludinājums ar šādu tekstu:

“Tiek lūgts ievērot, ka trupa var arī neapsveicināties ar Reganas kundzi.”

Visu laiku, apmēram divus gadus, kamēr strādāju pie Augustīna Deili, nekad man nebija izdevības sarunāties ar Reganas kundzi. Acīmredzot, viņa savu mazāko māsu neuzskatīja par savas uzmanības cienīgu. Atceros, ka kādreiz viņu aizkavēja Deili kungs, kurš nodarbojās ar mums grupu skatus kārtojot. Kad Deili viņu tūliņ neievēroja, viņa, norādīdama ar roku uz mums, kliedza: “Klausieties, vecais, kā jums nav kauna likt man gaidīt šo nožēlojamo nieku dēļ?” Nevaru saprast, kā tik liela māksliniece un tik apbrīnojama sieviete, kā Ada Regana, varēja būt tik sīkumaina. Varu to izskaidrot vienīgi tādējādi, ka viņai toreiz jau bija ap piecdesmit gadu. Ilgu laiku viņa bija Augustīna Deili lutekle un droši vien bija ļoti pārsteigta, kad pēdējā laikā šefs izmeklēja no trupas kādu jauku meiteni un divas trīs nedēļas, dažreiz gan divus trīs mēnešus, viņām deva pirmās lomās. Regana šinī apstāklī redzēja vienīgi viņas kaitināšanu. Mana sajūsma par Adu Regani kā aktrisi bija liela, un tais laikos dzirdēt no viņas mutes kādu laipnu vai atzinīgu vārdu, būtu ārkārtīgi nozīmīgi visai manai turpmākajai dzīvei. Bet par visiem diviem gadiem viņa pat ne reizi nepaskatījās uz mani. Un tas vēl nebija viss. Piemēram, kad es dejoju “Vētrā”, Mirandas un Ferdinanda laulību skatā, viņa visu dejas laiku no manis novērsās, kas mani dzina izmisumā un es tikko ar mokām spēju turpināt dejot.

Ceļojot ar “Sapnis vasaras nakti” izrādēm, mēs nonācām arī Čikāgā. Es ārkārtīgi priecājos par sastapšanos ar savu iedomāto līgavaini. Bija atkal vasara, un tanīs dienās, kad biju brīva no mēģinājumiem, mēs klīdām ilgi, ilgi pa mežu. Es arvien vairāk un vairāk sāku cienīt Ivanu Miroski. Pēc dažām nedēļām aizbraucu uz Ņujorku. Mans draugs apņēmās drīz sekot man turp un apprecēt mani. Mans brālis, to zināt dabūjis, vispirms gribēja ievākt dažas ziņas. Un noskaidrojās, ka Miroskim ir jau sieva Londonā. Māti pārņēma šausmas un viņa uzstāja, lai ar Miroski pilnīgi pārtraucu sakarus.

V

Visa mūsu ģimene tagad bija Ņujorkā. Noīrējām kādu mākslinieka darbnīcu ar vannu un nopirkām piecus matračus, jo es gribēju iekārtoties tā, lai iznāktu pietiekoši telpas dejai. Sienas izklājām tapetēm, bet matračus pa dienu pieslējām stāvus. Gultu mums nebija, likāmies uz matračiem gulēt.

Kā Sanfrancisko, arī šeit mana māsa Elizabete atvēra skolu, kurai tepat nācās mitināties. Augustīns iestājās teātra trupā un mājās viņš bija visai maz. Lielāko daļu laika viņš pavadīja viesizrāžu ceļojumos. Raimonds mēģinājās žurnālistikā. Lai segtu izdevumus, mēs savu darbnīcu zināmās stundās īrējām dziedāšanas, mūzikas un daiļrunas pasniedzējiem. Bet tā kā mums bija tikai viena istaba, tad pa to laiku visai ģimenei vajadzēja iziet pastaigāties. Atceros, kā bridu pa sniegu centrālajā parkā, vajadzēja daudz kustēties, lai nenosaltu. Atgriezušies mājās, mēs pirms ieiešanas dzīvoklī paklausījāmies pie durvīm, vai stundas beigušās. Nereti nācās diezgan ilgi gaidīt un dausīties, kas aiz durvīm notiek. Kāds no daiļrunas skolotājiem aastāvīgi uzdeva iemācīties dzeju “Mebele, mazā Mebele stāv, aiespiedusi sejiņu pie loga”. Pats viņš to atkārtoja ar uzsvaru un Dacilātību. Skolēns turpretim runāja vienmuļā un nospiestā balsī, bez cādas izteiksmes. Zināms, tas ļoti sakaitināja daiļrunas pasniedzēju:

“Vai tad jums tiešām nav nekādas izjūtas? Vai tad jūs neko leizjūtat?”

Augustīnam Deili tanī laikā ienāca prātā uzvest “Geišu”. Es tiku īozīmēta dziedāt kvartetā... Jā, es, kura nekad savā mūžā neesmu varējusi izdziedāt nevienu noti! Mani trīs līdzdalībnieki sūdzējās, ka es tiem pastāvīgi nojaucu toni. Tāpēc centos stāvēt mierīgi rindā blakus, kustināt muti, bet neizdvest nevienu skaņu. Māte brīnījās, ka es visu laiku paturu ļoti jauku sejas izteiksmi, kurpretim citi dziedot taisa šausmīgas grimases.

Muļķošanas ar “Geišu” bija pēdējais piliens manā kausā, ko Augustīns Deili pildīja attiecībā pret mani. Kādreiz iedams pa tumšu teātri, viņš mani atrada raudam uz ložas grīdas. Pārliecies, tas vaicāja, kas noticis. Atbildēju, ka nevaru ilgāk vairs paciest to bezprātību un niekošanos, kas notiek viņa teātrī. Viņš apgalvoja, ka “Geiša” viņam nebūt nepatīk vairāk kā man, bet viņam esot jārūpējas par sava uzņēmuma finansiālo pusi. Lai nomierinātu, viņš noglaudīja manu muguru, bet šāds solis mani vēl vairāk sakaitināja. “Kāda gan nozīme mani ar manu talantu turēt te”, vaicāju, “ja man neatrod nekā piemērota?”

Deili paskatījās manī ar izbrīnējušos skatu, norūca “hm!” un aizgāja.

Tā bija pēdējā reize, kad tikos ar Augustīnu Deili, jo sadūšojos un dažas dienas vēlāk iesniedzu paziņojumu, ka izstājos no trupas. Es sāku mācīties sajust riebumu pret teātri: pastāvīgi jāatkārto vieni un tie paši vārdi un kustības, intrigas, visādi uzskati par dzīvi, vispār -teātra apstākļi mani vairs nevaldzināja,

Es aizgāju no Deili un iestājos Kamedži Hola studijā. Naudas bija ļoti maz, bet par to es atkal varēju valkāt savu mazo balto tuniku un dejot mātes mūzikas pavadībā. Nabaga mātei nereti nācās spēlēt visu cauru nakti, jo dienā mums atlika ļoti maz laika izmantot savu darbnīcu.

Tanī laikā mani ļoti sajūsmināja Etelberta Nevina mūzika, es pat sacerēju dejas viņam: “Narcisa”, “Ofēlija”, “Nimfas” u. c. Reiz manu mēģinājumu laikā darbnīcā ieskrēja jauns cilvēks izjukušiem matiem un mežonīgām acīm. Neraugoties uz viņa jaunību, likās, ka to jau grauza tā briesmīgā slimība, kura pēdīgi viņu aizveda kapā. Kliegdams viņš metās pie manis:

“Dzirdēju, ka jūs dejojot pēc manas mūzikas!

Es jums to aizliedzu! Mana mūzika nav dejām! Neviens nedrīkst pēc viņas dejot!”

Paņēmu viņu pie rokas un nosēdināju uz krēsla.

“Apsēdieties te,” sacīju, “es jums padejošu pēc jūsu mūzikas. Ja jums nepatiks, zvēru, ka vairāk nekad to neatkārtošu.”

Sāku dejot “Narcisi”. No melodijas izlobīju jaunās Narcisas sapņus, tā stāv pie strauta, redz savu atspulgu; un pārvēršas puķē. Nebija vēl apklususi pēdējā nots, kad viņš uzlēca no krēsla, traucās pie manis un satvēra mani savos apkampienos. Viņš raudzījās manī asarām acīs.

“Jūs esat eņģelis,” izdvesa viņš, “jūs esat burve. Manā acu priekšā bija tādas pašas kustības, kad es to radīju.”

Pēc tam vēl dejoju “Ofēliju” un beidzot arī “Nāras”. Viņš arvien vairāk un vairāk sajūsminājās. Galu galā viņš pats sēdās pie klavierēm un uz vietas sāka sacerēt man brīnišķu deju, kuru nosaucu “Pavasaris”. Vēlāk es sev pārmetu, kāpēc gan šo deju neuzrakstīju, kaut gan komponists man to spēlēja vairākas reizes.

Nevins bija tik apskurbis no manis, ka uzaicināja mani uzstāties dažas reizes “Karnedži Holla” mazajā zālē, viņš pats mani pavadīšot.

Pirmais vakars bija vainagots lieliem panākumiem. Sekoja arī vesela rinda citu, kas Ņujorkā izsauca īstu sensāciju. Ja mēs būtu bijuši pietiekoši praktiski un ja mums palaimētos atrast labu impresario (skatuves starpnieks, kas rūpējas par pasākuma tehnisko pusi), varbūt jau toreiz manai dejotājas karjerai būtu likti droši pamati, vismaz būtu spīdošs sākums. Bet mēs bijām pārāk naivi.

Daudzas sabiedriskas un labāko aprindu sievietes apmeklēja manus vakarus un, pateicoties maniem panākumiem, es saņēmu virkni uzaicinājumu Ņujorkas privātos namos. Tanī laikā ar dejām ilustrēju Omāra Kaitama dzejas, kuras man priekšā lasīja brālis Augustīns un māsa Elizabete.

Tuvojās vasara. Mani Astora kundze uzaicināja dejot viņas villā Ņuportā. Tas bija toreiz vismodernākais kūrorts, un mēs ar māti un māsu Elizabeti devāmies turp. Astora kundze Amerikā spēlēja ne mazāku lomu, kā karaliene Anglijā. Viņu ļaudis visai bijās un tās klātbūtnē izrādīja ne mazāk cieņas un pazemības, kā kronētai personai.

Ar mani Astora kundze bija visai laipna, pat mīļa. Viņa izrādi sarīkoja laukumā villas priekšā, visizmeklētākā Ņujorkas sabiedrība sekoja manām dejām. Man saglabājies kāds uzņēmums no tiem laikiem, kur Astora kundze redzama kopā ar Hariju Leiru, Vanderbiltu, Belmontu un Fišu noskatāmies manī.

Pēc tam sāku dejot arī citās Ņuportas villās. Bet sabiedrības dāmas bija tik taupīgas, ka no mana honorāra tikko pietika dzīves nepieciešamībām un ceļam. Un kaut gan visas viņas manas dejas iepriecināja, tomēr neviena no tām nesaprata, ko es īsti daru, kāpēc galu galā pēc Ņuportā pavadītā laika jutos vīlusies. Man likās, ka šie ļaudis tik notrulināti no bagātības spožuma, ka nemaz neizjūt un nesaprot mākslu.

Kā mani agrāk neapmierināja dzīve Kalifornijā, tā tagad radās vēlēšanās nokļūt vairāk manām sirds ilgām atbilstošā vidē, nekā Ņujorkā. Sāku sapņot par Londonu, par rakstniekiem un māksliniekiem, kurus tur varētu sastapt, par Džordžu Mereditu, Heinrihu Džemsu, Vistleru u. c. Tie šķita maģiski vārdi. Bet Ņujorkā, patiesību sakot, es taču nekad neatradu intelektuālu līdzjūtību, neviens nedalījās ar mani manās idejās.

Elizabetes skola attīstījās arvien plašāka un mēs no sava līdzšinējā dzīvokļa jeb atelje, kā to saucam, pārcēlāmies Karnedži Halles apkārtnē un noīrējām divas istabas “Vindzoras” viesnīcas apakšējā stāvā. Par šīm telpām vajadzēja maksāt 90 dolārus nedēļā un drīz vien sapratām, ka par dzīvokli nedrīkstam izdot tik daudz naudas. Jo patiesi, lai gan ārēji likās, ka mums labi iet, tomēr mūsu grāmatvedība rādīja noteiktu deficītu.

“Vindzora” bija drūma viesnīca, tāpēc tur dzīvot, un pie tam vēl maksāt tik lielu naudu, likās gluži neprātīgi, vismaz nekāda prieka nebija to turpmāk darīt. Bet vajadzēja samaksāt rēķinu. Kādu nakti mēs ar māsu ilgi sēdējām pie uguns, sildījāmies un centāmies izdomāt, kur dabūt naudu, ar ko segt rēķinu. Beidzot es iesaucos: “Vienīgais, kas mūs varētu glābt, būtu viesnīcas ugunsgrēks!”

Trešā stāva istabas, kuras bija piebāztas vecmodīgām mēbelēm un gleznām, apdzīvoja kāda veca un visai bagāta dāma. Parasti viņa katru rītu pīkst. 8.00 kāpa lejā ēdamistabā brokastot. Nolēmām, ka rīt es izsteigšos viņu sastapt un palūgšu aizdot nedaudz naudas. Tā arī izdarīju. Bet vecene izrādījās visai sliktā garastāvoklī, viņa atteicās dot naudu un sāka sūdzēties par kafiju.

“Esmu nodzīvojusi viesnīcā daudz gadu,” teica viņa, “bet es katra ziņā aizbraukšu, ja man nedos labāku kafiju.”

Un tiešām viņa viesnīcu atstāja tanī pašā dienā. Bet cik traģiski, es it kā iepriekšējā naktī biju nojautusi liktenīgo stundu: viesnīcu tiešām pārņēma uguns liesmas. Elizabete pārdabiskiem spēkiem paspēja izglābt savu skolu, bet viss mūsu īpašums, ieskaitot arī retas ģimenes fotogrāfijas, gāja bojā ugunī.

Apmetāmies “Bukinghemas” viesnīcā, vienā istabā. Pēc nedaudzām dienām mums nebija atkal vairs neviena peniņa.

“Tas ir liktenis,” es noteicu. “Mums jābrauc uz Londonu.”

VI

Londona bija iesēdusies manās smadzenēs. Taču visas nelaimes Ņujorkā mūs sezonas beigās bija izsviedušas sēklī. Ugunsgrēkā “Vindzoras” viesnīcā bijām galīgi apdeguši, pat veļa nepalika pārmaiņai. Mans darbs pie Augustīna Deili un uzstāšanās Ņujorkas un Ņuportas augstākās, tā sauktās četri simti izredzēto sabiedrības priekšā, man bija sagādājusi tikai rūgtu vilšanos. Jutu, ka ir lieki un nenozīmīgi ilgāk klauvēt pie Amerikas durvīm, ja reiz publika tik auksta un nedzirdīga. Mana vienīgā vēlēšanās bija - aizbraukt uz Londonu.

Mūsu ģimenes kopdzīvē nu gan vairs bija tikai četri cilvēki. Brālis Augustīns, ceļodams kopā ar savu trupu, un tēlodams Romeo lomu, bija iemīlējies 16 gadus vecā bērnā - Džuljetā. Kādā jaukā dienā, atgriezies mājā, viņš paziņoja, ka ir apprecējies. Mums tas likās liels pārkāpums. Māte bija ārkārtīgi dusmīga. Šāda niknuma cēloni es nekādi nevarēju saprast. Elizabete klusi noslēdzās sevī, bet Raimondam uznāca histērija. Vienīgi es Augustīnam izrādīju līdzjūtību.

Gāju līdzi brālim pie viņa sievas. Kādā piektā stāva nabadzīgā istabiņā atradu Džuljetu. Ļoti mīļa un trausla meitene, ārēji viņa izlikās it kā slima. Viņa man pastāstīja, ka atrodas mātes cerībās.

Tādēļ nācās Augustīnu izslēgt no mūsu Londonas plāniem. Ģimene sāka uz viņu skatīties kā uz kritušu cilvēku, kurš nav spējīgs un cienīgs lielas nākotnes, pēc kuras mēs tā centāmies.

Vasaras sākumā atkal atradāmies tukšā darbnīcā, bez peniņa naudas. Man iešāvās galvā spīdoša doma, apstaigāt tās bagātās sievietes, pie kurām tiku dejojusi, un lūgt ziedot mums nepieciešamo summu braucienam līdz Londonai. Vispirms devos pie visai bagātas un lepnas dāmas, kas apdzīvoja pilij līdzīgu māju 59. ielā, ar logiem uz Centrālo parku. Pastāstīju viņai par ugunsgrēku “Vindzoras” viesnīcā, kur viss mūsu īpašums gājis bojā, ka Ņujorkā nerodu sev pienācīgu novērtējumu un ka esmu pārliecināta, ka Londonā mani katrā ziņā atzīs.

Galu galā viņa man izrakstīja čeku un iespieda rokā, šķīros no viņas asarām acīs, pusdejodama. Bet kad biju aizgājusi līdz 5. avēnijai un ieskatījusies čekā, es, ak, ieraudzīju, ka tas izrakstīts tikai par 50 dolāriem. Kā gan ar šādu nieka summiņu ar visu ģimeni lai nokļūstu Londonā?

Nolēmu griezties vēl pie cita miljonāra sievas. Kājām nogāju līdz viņas pilij vairāk kā piecdesmit kvartālus. Te mani uzņēma daudz nelaipnāk: padzīvojusi sieviete plaši izrunājās par manu plānu nespēju realizēšanos dzīvē. Viņa būtu daudz citādāk izturējusies pret mani, ja es izmācītos un piekoptu īstu baleta mākslu, jo viņa zināja kādu baletdejotāju, kura pilnīgi nodrošinājusi savu dzīvi.

Neatlaidīgi aizstāvēju savus uzskatus, bet sāku justies slikti un sagrīļojos. Bija jau pīkst. 4.00, bet es vēl neko nebiju ēdusi. Lepnā dāma likās to sapratusi, viņa kļuva mīkstāka un augstsirdīgi pavēlēja sulainim pasniegt man tasi šokolādes ar sausiņiem. Steigā ēzdama, tomēr ar asarām turpināju pārliecināt šo sievieti, ka mums katrā ziņā jābrauc uz Londonu.

“Pienāks laiks, kad kļūšu slavena,” centos viņai iegalvot, “bet jūs negribat novēlēt, lai atzītu amerikāņu talantu.”

Beidzot viņa, kurai piederēja īpašumi gandrīz par sešdesmit miljoniem, pasniedza man čeku, arī gan tikai - par piecdesmit dolāriem. Pie tam vēl piezīmēja:

“Jūs man tos atdosiet, kad paliksiet bagāta.”

Tomēr šo naudu netiku atdevusi, jo uzskatīju par labāku to izdalīt nabagiem.

Tā apstaigāju visas Ņujorkas bagātnieces, kuras zināju, un viņu skaits bija diezgan liels, līdz kādā jaukā dienā mūsu rīcībā bija milzīga summa,” - trīs simti dolāru. Par to mums katrā ziņā vajadzēja nokļūt līdz Londonai, kaut gan nevarējām atļauties pat otrās klases biļetes pasažieru tvaikonī, lai, iebraucot svešā pilsētā, nebūtu palikuši bez jebkādiem līdzekļiem.

Brālim Raimondam ienāca prātā visai laimīga ideja: mēs devāmies uz ostu un sameklējām nelielu tvaikoni, kurš ar lopiem devās uz

Halli. Kapteinis sajūsminājās no Raimonda stāsta un bija ar mieru mūs uzņemt kā pasažierus, kaut gan tas ar likumu bija aizliegts. Kādā jaukā rītā kravājāmies uz kuģa. Mums gan bija tikai nedaudzi čemodāni, jo viss taču bija sadedzis “Vindzoras” viesnīcā. Uz mums stipru iespaidu atstāja tas, ka uz kuģa vairāki simti nelaimīgu lopiņu bija cieši sablīvēti kā cietumā, viņi žēli māva un viens otru ievainoja, ragiem grūstīdamies. Visi viņi devās pāri okeānam uz Londonu no tālajiem rietumiem. Man šķiet, ka tieši pēc dzirdētā un redzētā, mans brālis Raimonds uz visu mūžu palicis veģetārietis.

Vēlāk, braukdama lielo okeāna tvaikoņu greznās kajītēs, ne vienu reizi vien atcerējos šo braucienu preču tvaikonī, atcerējos mūsu toreizējo priecīgo garastāvokli. Man ir ienācis prātā, vai tikai pastāvīgu ērtību un greznību atmosfēra neizsauc neirastēnijas attīstīšanos.

Jā, bijām tiešām laimīgi visu brauciena laiku, kurš ilga apmēram divas nedēļas. Labais garastāvoklis mūs pavadīja, kaut gan drīkstējām atļauties tikai maizi, sālītu gaļu un tēju, vārtījāmies uz salmiem, cisas bija cietas, kajītes mazas. Mums bija kauns uz šāda tvaikoņa pateikt savus īstos vārdus, tādēļ braucām pieņemtā uzvārdā - O’Hormans, kāds bija mūsu vecmāmiņai no mātes puses. Es sevi nosaucu Megija O’Hormane.

Kapteiņa palīgs bija īrs. Mēs kopā uz kuģa klāja pavadījām mēness naktis, un viņš man ļoti bieži teica: “Patiešām, Megija O’Horman, es būtu jums labs vīrs, ja vien jūs pie manis nāktu.”

Jaukā maija rītā O’Hormaņi izkāpa malā Hallē un devās uz staciju, bet nedaudzas stundas vēlāk Dunkani iebrauca Londonā. Cik atceros, dzīvokli sameklējām pēc “Times” sludinājumiem, Marmora arkas apkaimē.

Pirmās dienas Londonā pagāja mūžīgā steigā: braucām pa pilsētu omnibusos un ielu dzelzceļa vagonos, vajadzēja redzēt, jūsmot, brīnīties. Pavisam bijām aizmirsuši, cik ierobežoti mūsu līdzekļi. Stundām ilgi lūkojāmies galvaspilsētas retumos, klīdām parkos, uzturējāmies muzejos, apbrīnojām celtnes. Mājās pamācām galīgi noguruši. Tā vien likās, ka esam iebraukuši tūristi, kuriem tēvs palicis Amerikā, kas sūta naudu. Tikai pēc dažām nedēļām uzbudinātā saimniece mūs pamodināja it kā no brīnišķi jauka sapņa, pieprasīdama dzīvokļa samaksu.

Reiz, atgriežoties no Nacionālās galerijas, kur bijām noklausījušies visai interesantu lekciju par Veneru un Adonisu, notika pārsteigums: mūsu deguna priekšā tika noslēgtas dzīvokļa durvis un mēs palikām uz ielas. Arī mūsu trūcīgā iedzīve bija palikusi ieslēgta. Pārbaudot kabatas, izrādījās, ka mums ir atlikuši tikai apmēram 6 šiliņi. Devāmies uz Marmora arku un tālāk Keningstonas parkā apsēdāmies uz sola, lai pārdomātu, ko tālāk darīt.

VII

Ja mēs būtu izsekojuši mūsu dzives norišu psiholoģisko pusi, mēs būtu pārsteigti un iesauktos: “Nevar būt, ka tas viss noticis ar mums!” Nebija ne laika, ne patikas daudz atpakaļ skatīties, jo arī tagad bijām liela traģisma priekšā. Kad tagad atceros četrus pa Londonas ielām klīstošus cilvēkus, man ari liekas, it kā tie nekad reāli nebūtu dzīvojuši, jo tikpat labi tie varēja būt Carla Dikensa iedomu tēli. Liekas, nebūt nav brīnišķīgi, ka mēs, jauni un dzīvespriecīgie cilvēki, visās šais bēdās un postā palikām mundri, tikai man šķiet visai neticami, kad, atceroties tās dienas, atceros mūsu māti, jau samērā pavecu un tik daudz cietušu un pārdzīvojušu cilvēku: kā gan šī nelaimīgā māte varēja visu to uzņemt kā parastu notikumu!

Klīdām pa Londonas ielām bez naudas, bez draugiem; mums nebija pat tik daudz līdzekļu, lai ietu naktspatversmē pārgulēt. Mēģinājām apmesties divās vai trīs viesnīcās, bet visur prasīja samaksu uz priekšu, laikam taču izskatījāmies šaubīgi, jo mums nebija līdzi nekādu lietu. Mēbelētu istabu saimnieces, pie kurām griezāmies, izrādījās tikpat cietsirdīgas. Neatlika nekas cits, kā apmesties uz zaļa parka sola, bet arī no šejienes mūs padzina policijas kārtībnieks.

Tā tas turpinājās trīs dienas un trīs naktis. Pārtikām vienīgi no nelielām maizītēm. (Dienas mums pagāja Britānijas muzejā.) Bet mūsu dzīvības spēki bija tiešām apbrīnojami. Atceros, ka pilnīgi mierīgi nodevos Vinkelmaņa “Ceļojums Atēnās” angļu tulkojumam un gauži raudāju par viņa traģisko nāvi. Pilnīgi biju aizmirsusi savu pašas nelaimi.

Ceturtajā dienā, tikko svīda gaisma, nolēmu, ka nepieciešams kaut ko sākt. Liku mātei, Raimondam un Elizabetei man sekot, bet pati, ne vārda neteikdama, devos taisni iekšā vienā no visgreznākajām Londonas viesnīcām. Teicu pusmiegainam nakts šveicaram, ka mēs tikko ar nakts vilcienu iebraukuši un ka mūsu mantas nāk ar bagāžu no Liverpūles. Tad liku ierādīt mums istabas un pasniegt kafiju un brokastis, griķu pīrādziņus un citus smalkus amerikāņu ēdienus.

Pavadījām veselu dienu, gulēdami greznās gultās baudsaldā miegā. Vairākas reizes zvanīju pa tālruni uz apakšu un rūgti sūdzējos, ka bagāža vēl nepienāk.

“Mēs nedrīkstam atstāt istabas, kamēr neesam pārģērbušies,” apgalvoju. Arī pusdienas mums uznesa augšā istabās.

Nākošā rītā nolēmu, ka viltība nedrīkst pārsniegt zināmas robežas. Mēs visi devāmies projām no viesnīcas, tāpat kā atnākuši, starpība bija tikai tā, ka netikām modinājuši nakts šveicaru.

Atkal bijām uz ielas, bet ar jauniem spēkiem, gatavi stāties cīņā ar pasauli. Iegājām vecas baznīcas kapsētā. Šeit ieraudzīju uz celiņa pamestu avīzi. Pacēlu to un sāku ieskatīties lapās; nejauši uzdūros piezīmei, ka atbraukusi kāda dāma, kas Ņujorkā mani bija uzaicinājusi pie sevis dejot, un tagad Londonā noīrējusi īpašu skaistu māju, kur rīko greznus rautus un viesības. No sajūsmas gandrīz vai iekliedzos.

“Pagaidiet mani te!” teicu savējiem.

Steigšus devos uz Grovenoras skvēru un sastapu pazīstamo sievieti vēl mājās. Viņa mani uzņēma ļoti laipni, pastāstīju, ka esmu atbraukusi uz Londonu, un uzstājos salonos.

“Cik labi, jūs nākat kā sūtīta, man jūs noderēsiet pie pusdienām, kuras rīkoju piektdienas vakarā. Vai jūs nevarētu tūliņ kaut ko parādīt man no jūsu programmas; teiksim, šodien pēc pusdienas?” viņa man teica.

Biju ar mieru, tikai uzmanīgi piezīmēju, ka priekš sagatavošanās šai izrādei man nepieciešams neliels avanss. Viņa bija pretimnākoša un izrakstīja čeku par 10 dolāriem. Steigšus devos atpakaļ uz Celsi kapsētu, kur patreiz Raimonds turēja runu par cilvēka dvēseli Platona apgaismojumā.

“Piektdienas vakarā es dejošu pie X. kundzes Grovenoras skvērā. Bez šaubām, būs arī Velsas princis. Mūsu karjera ir nodrošināta!” Kā apliecinājumu parādīju čeku.

Raimonds teica: “Par šo naudu mums jānolrē pastāvīgs dzīvoklis, ateljē, jāsamaksā mēnesi uz priekšu, lai vairs neciestu no rupjo un zemisko dzīvokļu saimnieču apvainojumiem.”

Ķērāmies meklēt un drīz atradām mazu ateljē pie paša Karaliskā ceļa Celsi. Jau nākošo nakti pavadījām tanī. Mums nebija gultu, tāpēc vajadzēja gulēt tieši uz grīdas. Bet bijām laimīgi, ka varam atkal dzīvot kā mākslinieki. Piekritām Raimonda uzskatam, ka mums nepieklājas dzīvot līdzīgi mietpilsoņiem mēbelētās istabās.

To naudas daļu, kas atlika pēc dzīvokļa samaksas, izlietojām pārtikas iegādāšanai, un lai to ilgāk varētu uzglabāt, nopirkām konservus. Bez tam es nopirku pie Liberti dažus metrus viegla auduma, - man vajadzēja tērpu X. kundzes vakaram. Dejoju Nevina “Narcišu”, to tēlodama kā slaiku jaunekli (biju visai tieva), kurš iemīlējies savā atspīdumā ūdenī. Pēc tam dejoju “Ofēliju” (arī Nevina komponētu) un dzirdēju publikā čukstus: “Kur gan šim bērnam tikdaudz traģisma?” Vakara noslēgumā nodejoju Mendelsona “Pavasara dziesma”.

Mani pavadīja māte. Elizabete norunāja dažus Tēskrita dzejoļus A. Langa tulkojumā, bet Raimonds lasīja īsu lekciju par deju un viņas iespaidu uz cilvēku psihi nākotnē. Tas gan bija par daudz gudri priekš pārtikušu laužu auditorijas, tomēr panākumi bija lieli un mājasmāte bija visai sajūsmināta.

No šī vakara mani sāka uzaicināt daudzos pazīstamos namos. Vienu dienu dejoju kronētām personām pie lēdijas Lonteras, bet otrā dienā mums nebija nekā ko ēst, jo man dažreiz arī neko nemaksāja. Mājasmāte man sacīja: “Jūs dejosiet tādas un tādas hercogienes priekšā, vai tādai un tādai grāfienei. Jūsos noskatīsies izmeklēta sabiedrība, jūs uzreiz iekarosiet Londonu.”

Atceros kādu labdarības vakaru, kurā dejoju veselas četras stundas no vietas. Pēc tam kāda dāma ar visai augstu titulu kā atzinību man pašrocīgi pasniedza tēju un dārza zemenes. Bet es jutos tik slikti pēc vairāku dienu badošanās, ka sulīgās ogas man nesagādāja nekādu baudu, bet radīja vēl nospiestāku garastāvokli. Otra lepna sieviete pacēla veselu maisiņu ar zeltu pildītu, parādīja to man, teikdama: “Raugat, lūk, cik daudz naudas jūs mums palīdzējāt savākt mūsu patversmei neredzīgām meitenēm!”

Mana māte un es bijām par smalkjūtīgām, lai šiem ļaudīm teiktu, cik cietsirdīgi viņi apietas. Visvairāk mēs taupījām uz ēdienu, lai varētu pienācīgi apģērbties un rādīties izsmalcinātai publikai.

Noīrējām klavieres un nopirkām dažas saliekamās gultas. Lielāko daļu laika pavadījām Britānijas muzejā. Abi ar Raimondu interesējāmies par grieķu mākslu, es pat sāku iedomāties atdarināt mūziku un deju, kas atgādinātu Dionīsa galvas un diska mešanas pozas, saskaņotas ar kāju kustībām. Katru dienu dažas stundas uzturējāmies arī muzeja bibliotēkā. Brokastis ieturējām ēdienu veikalā, apēzdami pa nelielai maizītei un tasei kafijas ar pienu.

Londonas skaistums reibināja prātus. Amerikā trūka kultūras un arhitektūras skaistuma, bet tagad visu to varēja baudīt papilnam.

* * *

Jāmet mazs skats manā intīmajā dzīvē.

Tanī laikā, kad pametām Ņujorku un atbraucām uz Londonu, palika tieši gads, kamēr pēdējo reizi redzēju Ivanu Miroski un ar to izšķīros. Man Čikāgas draugi atrakstīja, ka viņš brīvprātīgi iestājies karaspēkā, lai dotos Spānijas karā. Nosūtīts nometnē Floridā, viņš saslimis ar vēdera tīfu un miris.

Sāda vēstule man bija šausmīgs trieciens. Pat nevarēju ticēt, ka tā ir patiesība. Reiz pēcpusdienā iegriezos Kupera institūtā, ilgi rakņājos vecās avīzēs, līdz beidzot atradu viņa vārdu: Miroskis bija ar sīku druku iespiests bojā gājušo sarakstā.

Vēstulē bija arī norādīta viņa sievas adrese Londonā. Reiz noīrēju ratus un braucu meklēt Miroska kundzi. Vajadzēja ļoti ilgi braukt. Vēl pa daļai atrados Amerikas puritānisko ieskatu varā un man likās briesmīgi, ka Ivans Miroskis Londonā pametis sievu un par to man nav nekad teicis. Tāpēc arī nevienam netiku teikusi par saviem nodomiem.

Važonim iedevu adresi un mēs braucām uz pilsētas nomali, vairākas jūdzes no centra, te bija daudz gandrīz vienādu mājiņu visdažādākiem nosaukumiem, netīriem vārtiem un piesvaidītām sētām. Sasniedzām namiņu ar “Zvaigžņu mājiņas” nosaukumu. Piezvanīju. Man atvēra Londonas apteksne, ar daudz drūmāku izskatu, kādas viņas ir parasti. Vaicāju pēc Miroska kundzes. Mani ieveda smacīgā viesistabā. Caur griestiem bija dzirdami soļi un asa balss komandēja: “Kārtību, bērni, kārtību!” Izrādījās, ka “Zvaigžņu mājiņā” bija skola meitenēm. Mani pārņēma dīvaina sajūta, jaucās bailes ar greizsirdību, kaut gan Miroskis bija miris traģiskā nāvē. Piepeši istabā ienāca sieviete, kura man likās visdīvainākā būtne, kādu jebkad biju redzējusi: viņa bija nedaudz garāka par metru, vāja un izdilusi, gandrīz caurspīdīga, zvērojošām pelēkām acīm, retiem sirmiem matiem, mazu, bālu sejiņu un plānām bezasiņu lūpām.

Miroska mani saņēma ne visai laipni. Centos ieskaidrot, kas esmu.

“Zinu,” teica viņa, “jūs esat Aisedora. Ivans man vairākas reizes par jums rakstīja.”

“Man ļoti žēl,” - izdvesu, - “bet viņš man par jums nekad neko netika teicis.”

“Nē, - viņa atbildēja, - “viņš arī nekad nerunātu par mani, bet man vajadzēja pie viņa braukt, un tagad, lūk, viņš miris.”

Viņa to teica tādā tonī, ka es apraudājos. Arī no viņas acīm sāka birt asaras, tās mūs uzreiz tuvināja un mums šķita, ka sen jau pazīstam viena otru.

Miroska mani ieveda savā istabā, kur visas sienas bija nokārtas ar Ivana fotogrāfijām. Te bija viņa seja jaunībā, tā vīra gados, reti skaistā uzplaukumā. Te bija viņš arī kareivja tērpā, apkārt rāmim sēru noskaņojums. Viņa man izstāstīja visu viņa dzīvi un kā Ivans devies pāri okeānam laimi meklēt Amerikā. Abi nevarējuši braukt, jo trūcis līdzekļu.

“Norunājām, ka es sekošu vēlāk,” - viņa turpināja. “Viņš arvien rakstīja: drīz es dabūšu naudu un tad tu varēsi braukt šurp.”

Bet gadi gāja un Miroskai vēl arvien vajadzēja turpināt pasniegt stundas meiteņu skolā. Mati viņai bija paspējuši nosirmot, bet Ivans vēl arvien nesūtīja naudu, lai nokļūtu Amerikā.

Sēdēju viņas istabā, Ivana fotouzņēmumu ielenkta, bet viņa stipri turēja manas rokas un runāja vienā laidā par viņu. Beidzot es ievēroju, ka sāk jau tumšs mesties. Viņa noprasīja man goda vārdu, ka es vēl viņu apmeklēšu. Bet es savukārt uzaicināju viņu pie mums. Miroska gan aizbildinājās, ka viņai neatliek neviena brīva brītiņa, jo esot aizņemta ar bērniem no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Samaksa par dzīvokli Celsi rajonā gāja uz beigām, un tā kā bija iestājies visai karsts laiks, mēs nolēmām noīrēt jaunas telpas Kensingtonā. Pagadījās mākslas ateljē ar mēbelēm. Šeit bija daudz vairāk brīvas vietas, arī klavieres. Bet jūlija beigās Londonas sezona beidzās, un atkal mēs palikām ar visai maz līdzekļiem. Mums priekšā stāvēja viss augusts un šajā mēnesī kaut ko nopelnīt nebija ne mazākās izredzes. Visu šo laiku pavadījām Kensingtonas muzejos, apmeklējām arī Britānijas muzeja bibliotēku, no kurienes bieži vien kājām atgriezāmies mājās.

Kādu vakaru piedzīvoju lielu pārsteigumu: pie mums ieradās sīkā Miroska kundze un ielūdza mani sev līdzi pusdienās. Viņa bija visai uztraukta, jo izbraukums pilsētā no noslēgtās skolas dzīves bija sevišķi svarīgs notikums. Miroska kundze lūdza sīki izstāstīt, kā Čikāgā izskatījies Ivans, ko runājis. Teicu, ka viņš mīlēja mežā klejot, zeltainas puķes lasīt, ka es viņu ieraudzīju sarkanbrūniem viļņojošiem matiem, saules apspīdētiem, un pilnu klēpi zeltainu ziedu. Apgalvoju, ka manā atmiņā viņš palicis tikai ar šādiem ziediem. Viņa sāka raudāt, un arī es raudāju līdzi. Izdzērām vēl pudeli Burgundijas vīna un kavējāmies atmiņās.

Pagāja augusts, pienāca septembris. Māsa Elizabete visu laiku sarakstījās ar savu bijušo skolēnu vecākiem Ņujorkā. Kāda māte no turienes viņai atsūtīja čeku atpakaļbraucienam uz Ameriku. Viņa arī nolēma atgriezties, lai nopelnītu naudu. Viņa teica:

“Es nopelnīšu naudu un dalīšos ar jums, bet kad tu kļūsi turīga un ievērojama, es atkal no jauna pievienošos jums.”

Atceros, ka Kensingtonas galvenajā ielā nopirkām viņai siltu mēteli un iesēdinājām vilcienā. Cik vientuļi un atstāti tad sajutāmies!

Laiks gāja, atnāca oktobris, auksts un mitrs. Pirmo reizi mums nācās iepazīties ar Londonas miglu. Un tā kā pārtikām no lētas zupas vien, drīz palikām visai vārgi. Pat Britānijas muzejs sāka zaudēt savas apbrīnojamās pievilkšanas spējas. Mums pat nebija tik daudz enerģijas, lai izietu no mājas. Augas dienas sēdējām pie paštaisīta dambretes galdiņa un bīdījām (arī pašu izgatavotus) kartona kauliņus.

Līdzīgi tam, kā ar lielu izbrīnu atceros mūsu neparastās dzīvības un dzīves spējas, ne mazāk jābrīnās par pilnīgu spēku sabrukumu šajā periodā. Bija pat gadījumi, kad mēs nedrīkstējām no rīta piecelties un palikām gultā visu dienu.

Beidzot pienāca no Elizabetes vēstule ar naudas pārvedumu. Ņujorkā viņa bija apmetusies “Bukinghemas” viesnīcā Piektajā avēnijā un atvērusi skolu. Viņai klājās apmierinoši, šis apstāklis mūsos modināja mundrumu. Bet atkal bija izbeidzies samaksātais īres laiks. Mēs paņēmām mazu mēbelētu mājiņu Kensingtonas skvērā.

Kādā siltākā naktī mēs ar Raimondu dejojām dārzā. Piepeši parādījās reti skaista sieviete lielā melnā cepurē. Viņa pienāca mums klāt un jautāja:

“No kādas gan zemes jūs, mani mīļie, vējš šurp atpūtis?”

“No mēness, ne no zemes,” atteicu.

“No mēness, tad no mēness... Bet katrā ziņā jūs esat jauki,” viņa teica. “Vai neatnāksiet pie manis?”

Mēs tūliņ sekojām. Viņa mūs ieveda brīnišķā namā Kensingtonas skvērā. No sienām raudzījās daudzas apbrīnojamas gleznas.

Šī sieviete bija Patrika Kempbela kundze. Viņa nosēdās pie klavierēm, sāka spēlēt un pati līdzi dziedāt vecas angļu dziesmas, tad lasīja mums priekšā dzejas. Vispēdīgi lūdza mani padejot. Viņa bija tiešām karaliski skaista.

Mēs kā neprātīgi viņā iemīlējāmies. Šī sastapšanās arī mūs pilnīgi izārstēja no tās nospiestības, kas mūs pēdējā laikā tik ļoti vajāja.

Sākās lūzums mūsu liktenī. Patrika Kempbela kundze tik ļoti sajūsminājās par manu deju, ka iedeva man līdzi ieteikuma vēstuli pie Vindhema kundzes. Viņa mums arī pastāstīja, ka Vindhema kundze agrā jaunībā uzstājusies kā Džuljeta šīs ievērojamās sievietes namā.

Vindhema kundze mani uzņēma ļoti mīļi un man pirmo reizi bija izdevība dzert tradicionālo angļu “tēju pulksten piecos” kamīna priekšā. Es konstatēju, ka kamīnā, sviestmaizītēs, stiprā tējā, dzeltenā ielu miglā un angļu paradumā gari stiept vārdus, slēpjas kas neizsakāmi pievilcīgs. Un ja līdz šim es biju par Londonu tikai sajūsmināta, no šī brīža es to karsti iemīlēju.

Vindhema kundze savā viesistabā sarīkoja vakaru ar manu piedalīšanos. Klāt bija visi labākie Londonas skatuves un literatūras spēki. Šeit es sastapu to, kam bija lemts atstāt dziļas pēdas manā dzīvē. Viņš bija piecdesmit gadus vecs vīrietis, un viņam bija visskaistākā galva, kādu vien biju redzējusi. Dziļi iekritušām acīm zem augstās pieres, klasisku degunu un asām lūpām, garu, tievu un mazliet uz priekšu saliektu ķermeni, sirmiem, pār ausīm viļņojošiem matiem un reti pievilcīgu izteiksmīgu seju - tāds bija Carls Halle, ievērojamā pianista dēls. Cik brīnišķi, līdz šim mani nebija saistījis neviens no tiem jaunajiem cilvēkiem, kuri par mani interesējās, viņi man pagāja garām kā nebijuši. Bet šim piecdesmit gadus vecajam vīram es tūliņ kaislīgi pieķēros.

Jaunībā viņš bija dejotājas Mērijas Andersones tuvs draugs, un kad es, sekodama viņa aicinājumam, ierados viņa ateljē uz tēju, viņš man parādīja viņas dejas tērpu, kurā viņa bija uzstājusies Virdžilijas lomā. Šo tērpu Halle glabāja kā lielu svētumu.

Pēc šī pirmā apmeklējuma mūsu draudzība nostiprinājās un nepagāja neviena diena, kad es to neapciemoju. Viņš man daudz stāstīja par savu tuvo draugu Ben-Džonsu, par Bossetu, par Viljamu Morisu un visu Prerafaelitu skolu, par Visteru un Tennisonu, kurus viņš labi pazina. Viņa ateljē kā apburta pavadīju daudzas stundas un man jāpateicas šim ievērojamajam māksliniekam, ka viņš man atvēra pieeju vecmeistariem mākslā.

Tanī laikā Carls Halle bija “Jaunās galerijas” direktors, šeit tika izstādīti visi ievērojamākie mākslinieki. Tā bija nelela, bet ļoti jauka galerija ar nelielu dārziņu un ūdensstrūklu vidū. Carls Halle zdomāja, ka man šeit jāuzstājas. Viņš mani iepazīstināja ar saviem iraugiem māksliniekiem.

Es dejoju dārziņā ap strūklaku, starp retiem stādiem, puķēm un )almām. Mana uzstāšanās bija visai sekmīga: laikrakstos parādījās oti atzinīga un jūsmīga kritika, bet Carls Halle no prieka vai ģība. /isi ievērojamākie Londonas ļaudis sāka mani ielūgt uz pusdienām m tēju. Bija pienācis laiks, kaut arī neilgs, ka mums uzsmaidīja laime.

Kādā dienā, kad Ronalda kundzes nelielā, bet sevišķi jaukā namā īotika daudzas svarīgas vizītes, es tiku stādīta priekšā Velsas princim, lākošajam karalim Eduardam. Viņš izteicās, ka pie manis vērojams kaistules Hensboro tips, kas vēl vairāk sajūsmināja Londonas abiedrību.

Mūsu dzīves apstākļi uzlabojās un mēs noīrējām lielu dzīvokli Varvika skvērā, šeit pavadīju veselas dienas sapņos un pārdomās.

Tieši tagad manā dzīvē ienāca arī jauns dzejnieks, kurš tikko bija atstājis Oksfordas universitātes solu. Sauca viņu Duglass Einsli, viņš bija cēlies no Stjuartiem. Viņam bija sevišķi maiga balss un sapņainas acis. Katru dienu krēslā viņš ieradās pie manis, līdzi nesdams trīs četras grāmatas, - viņš mīlēja man priekšā lasīt Svinburna, Kitsa, Brauninga, Rosseti un Vailda dzejas. Es viņu dievināju. Arī nabaga māte ar savu klātbūtni šķitās nepieciešama jaunā cilvēka apmeklējuma laikā, arī viņa labprāt gribēja klausīties dzejas, bet nevarēja saprast Oksfordas manieres, kāpēc bieži vien, sevišķi Viljama Morisa dzeju iespaidā, aizmiga. Tad jaunais dzejnieks pārliecās pār mani un maigi skūpstīja manus vaigus.

Šī draudzība man sagādāja daudz laimes un tā kā man bija tādi draugi, kā Einsli un Carls Halle, tad man nevajadzēja meklēt citus.

Carls Halle dzīvoja kopā ar savu brīnumjauko neprecēto māsu nelielā vecā mājiņā, Kadezana ielā. Halles jaunkundze pret mani bija visai laipna un bieži uzaicināja pusdienot intīmā trijotnē. Kopā ar viņu es arī pirmo reizi dabūju redzēt Henriju Irvingu un Hellenu Terri. Lielais talants Irvings man vispirms parādījās “Zvanā” un mani pārņēma tāda sajūsma, ka vairākas nedēļas nodzīvoju šajā iespaidā, nevarēju pat naktīs gulēt. Par Hellenu Terri jāsaka, ka viņa jau no pirmā mirkļa palika manas dzīves ideāls.

Reiz vasarā Carls Halle mani aizveda pie slavenā mākslinieka Votsa. Dejoju viņa dārzā. Mākslinieka mājā uz vairākām gleznām ieraudzīju Hellenas Terri brīnišķo seju. Tās bija gleznojis Votss. Mēs ar gleznotāju pastaigājamies dārzā un viņš man stāstīja daudz jauka par mākslu un savu dzīvi.

Hellena Terri tai laikā bija uzplaukusi visā savā ziedošā sievišķībā. Viņa vairs nebija tā slaikā un trauslā meitene, kādu to savos darbos bija tēlojis Votss. Jā, māksliniece nebija ne tieva, ne slaida, bet tomēr es līdz ar citiem, un varbūt vēl vairāk par tās miesu un garu jūsmoju.

Pagāja ziema un palika arī man mazāk uzaicinājumu. Kādu laiku pat iesaistījos Bensona trupā, kaut gan tālāk par fejas lomu “Sapnis vasaras naktī” netiku. Likās, ka teātru mākslinieciskie vadītāji nespēj saprast manu mākslu, ne aptvert, cik ļoti svarīgi viņiem varētu būt mani jaunie ceļi dejā. Tagad man pat neticami liekas, ka varēja tik daudz piekritēju un skolnieku rasties manam mākslas virzienam vēlāk.

Reiz man iedeva rekomendācijas vēstuli pie Tri kundzes, vēlākās lēdijas. Mēģinājuma laikā uzkāpu pie viņas ģērbistabā. Sī sieviete bija visai laipna. Viņa man lika uzvilkt dejas tērpu un sekot uz skatuves, lai padejotu Birboma Tri priekšā. Bet kamēr es dejoju Mendelsona “Pavasara dziesmu”, viņš uz mani pat nepaskatījās, bet izklaidīgi raudzījās griestos un visapkārt, vērodams mušu laidelēšanos. Daudzus gadus vēlāk viņam šo gadījumu atgādināju, kad tas Maskavā kādā lepnā banketā man par godu sacīja cildinošu runu, mani izceldams kā lielāko pasaules mākslinieci.

“Kā!” - iesaucās viņš, - “vai tad tiešām, redzēdams jūsu deju, jūsu jaunību un skaistumu, es to nepratu novērtēt? Lūk, kāds muļķis!” -“Bet tagad,” - piezīmēja, - “tagad ir par vēlu, par daudz vēlu!”

“Par vēlu nekad un nekas nav,” - apgalvoju tam. No tā brīža viņš mani sevišķi sāka cienīt.

Augas dienas pavadīju darbā savā ateljē, bet vakaros atnāca dzejnieks un lasīja man priekšā. Dažreiz atkal es dejoju māksliniekam, vai kopā ar viņu kaut kur aizgāju. Dzejnieks un mākslinieks ļoti nevarēja ciest viens otru un centās, lai neatnāktu vienā laikā pie manis. Dzejnieks nevarēja saprast, kā es varu nosist tik daudz laika ar šo veci, bet mākslinieks brīnījās, ko gan saistošu tāda attīstīta meitene var rast naiva zēna sabiedrībā? Es tomēr biju laimīga par abu draudzību un patiesi nevarēju izšķirties, kuru no ciņiem vairāk mīlu.

Svētdienas pilnīgi piederēja Carlam Hallēm. Reiz viņš man atļāva jzvilkt iekārojamo Marijas Andersones dejas tērpu. Tajā es pozēju Viņam vairākām skicēm. Tā pagāja ziema.

VIII

Mūsu prasības gan vēl arvien pārsniedza ienākumus, tomēr tagad rarējām uz dzīvi un tās vajadzībām noraudzīties ar zināmu mieru. Bet āda miera atmosfēra neapmierināja Raimonda meklējošo garu. Viņš izbrauca uz Parīzi un pavasarī no turienes sāka mums sūtīt vienu elegrammu pēc otras, lai arī mēs tam piebiedrotos. Un, lūk, kādā jaukā dienā mēs ar māti sapakojām savas lietas un iekāpām kuģi, kas devās pāri kanālam.

Pēc Londonas miglas skaidrā pavasara rītā iebraucām Serburgā. Francija mums izlikās kā viens liels dārzs, visu ceļu no Serburgas līdz Parīzei raudzījāmies izliekušās pa trešās klases vagona logu. Raimonds mūs sagaidīja stacijā. Viņš mūs aizveda uz savu dzīvokli un pacienāja ar pudeli vīna, kura, kā viņš pats izteicās, maksāja veselus 30 santīmus. Pēc tam devāmies meklēt dzīvokli. Raimonds prata tikai divus vārdus franciski: “Chercher atelier.” Mēs gājām pa ielām un atkārtojām šos vārdus. Nemaz nezinājām, ka ar “ateljiē” vārdu franči saprot nevien mākslinieka, bet arī jebkuru citu darbnīcu. Beidzot pret vakaru sameklējām mēbelētu ateljē sētas mājā. Tikai cena mums izklausījās pasakaini zema: piecdesmit franki mēnesī. Mūs pārņēma neprātīga sajūsma, samaksājām mēnesi uz priekšu. Ne par ko nevarējām saprast, kāpēc tik lēti izdod šo dzīvokli, tomēr jau pirmajā naktī mums tas kļuva skaidrs. Nebijām vēl paspējuši apgulties, kad mūsu ateljē sadrebēja kā zemestrīces laikā. Un tas atkārtojās bez apstājas. Raimonds noskrēja lejā, un pārliecinājāmies, ka savu mītni esam atraduši virs nakts spiestuves. Ar to arī bija izskaidrojama visai lētā cena. Mūsu garastāvoklis stipri sašļuka, jo tais dienās 30 franki mums nozīmēja visai daudz. Es mēģināju sev stādīties priekšā, ka atrodos pie jūras un tā ir viļņu dejas rūkoņa.

Līdz tam Raimonds bija dzīvojis pie kādas midinietes. Ar mūsu pārnākšanu uz Parīzi viņš no tās aizgāja un pārnāca šeit, veltīdams sevi man. Bijām ļoti sajūsmināti, ka atrodamies Parīzē. Cēlāmies pulksten 5 rītā un dienu sākām ar savām dejām Luksemburgas dārzā. Pēc tam klaiņojām pa pilsētu, ilgi uzkavējoties Luvrā. Arī te mūs saistīja grieķu māksla un mēs tanī zālē, kur bija grieķu vāzes, atnācām tik bieži un uzkavējamies tik ilgi, ka sargs uz mums sāka aizdomīgi skatīties. Raimonds bija sazīmējis veselu paku grieķu vāžu attēlus.

Kādu laiku gājām uz Luvru katru dienu un kad muzeju slēdza, tikai ar pūlēm piespieda mūs to atstāt. Bez tam apmeklējām Parīzes Svētās Dievmātes katedrāli, Kļina, Kamavalē u. c. Francijas galvaspilsētas muzejus. Mani ļoti sajūsmināja Karpo grupa operas ēkas priekšā un Triumfa arkas figūras. Nebija statujas, kuras priekšā mēs neapstātos mēmā dievbijībā. Mūsu amerikāņu jaunās dvēseles no prieka vai plīsa, ka varam baudīt to kultūru, pēc kuras tik ilgi meklējuši un tiekušies. Pagāja vasara, tuvojās rudens. Kādā jaukā rītā man par lielu prieku, bet Raimondam par neapmierinātību, mūsu ateljē ieradās Carls Halle. Viņš bija atbraucis uz šeit atklāto starptautisko mākslas izstādi un no tā brīža es kļuvu uzticīga viņa pavadone. Arī es nevarēju vēlēties jaukāku un saprātīgāku ceļa biedru par Halli: augas dienas mēs staigājām pa izstādes paviljoniem un vakaros ēdām pusdienas Eifeļa tornī. Viņš bija pati labsirdība, un kad es vēlējos, labprāt mani vizināja ratiņos un šūpuļkrēslā. Bieži vien man radās šādas iegribas, jo tā māksla, kas bija skatāma izstādē, nebija vienlīdz augsta ar Luvras mākslu. Es biju laimīga, apbrīnoju Parīzi un apbrīnoju Carlu Halli. Svētdienās mēs kāpām vilcienā un braucām ārpus pilsētas, lai pastaigātos Versaļas dārzos vai Senžermēnas mežos. Es mežā dejoju, bet viņš skicēja ar krāsām. Tā pagāja vasara, kura, bez šaubām, nebūt nelikās tik laimīga manai mātei un Raimondam.

No 1900. gada izstādes man atmiņā palika kāds sevišķi spilgts iespaids - tā bija Japānas traģiskā dejotāja Saddi Jakka. Katru vakaru mēs ar Carlu Halli baudījām lielās aktrises mākslu. Tāpat neizdzēšamu iespaidu uz visu mūžu atstājis Rodena paviljons, kur vienkopus varēja skatīt lielā skulptora radošos darbus.

Tuvojās rudens un pienāca arī beigas izstādei. Hallēm vajadzēja braukt atpakaļ uz Londonu. Pirms aizbraukšanas viņš mani iepazīstināja ar savu radinieku Zarli Nuflaru.’

“Atstāju Aisedoru jūsu gādībā, rūpējieties par viņu,” teica viņš aizbraukdams. Nuflars bija apmēram 25 gadus vecs vīrietis un, kā man šķita, drusku pārsmalcināts. Tomēr viņš izrādīja lielu naivitāti, kad viņam tika uzticēta mazā amerikāniete. Viņš centās ievirzīt manu izglītību franču mākslas laukā, daudz stāstīja par gotu mākslu un mācīja cienīt un vērtēt Ludviķus XIII., XIV., XV. un XVI.

Mēs uzteicām savu dzīvokli un ateljē Gētes ielā un par nedaudzajiem pāri palikušajiem līdzekļiem noīrējām lielas telpas Viljē avēnijā. Raimonds visai īpatnēji izdaiļoja jauno ateljē, bet līdz ar to arī stipri palielināja izdevumais par gāzi. Viņš no alvas papīra izgatavoja ragveidīgas caurules, uzvilka tās gāzes spuldzēm, no kā radās iespaids, it kā no šiem apgaismojumiem kristu gaismas šķiedras, līdzīgi romiešu lāpām.

Māte atkal atsāka muzicēt un stundām ilgi, kā mūsu bērnu dienās, spēlēja Sopēnu, Sūmani un Bēthovenu. Pie mūsu ateljē nebija ne guļamās, ne vannas istabas. Raimonds uz sienām uzzīmēja grieķu kolonnas, bet matračus pa dienu noslēpām skapjos.

Apmēram šajā laikā Raimonds izgudroja savas ievērojamas zandales, jo atzina, ka zābakus valkāt ir visai kaitīgi. Vispār man šķita, ka viņam ir plašas izgudrotāja spējas. Parasti viņš trīs ceturtdaļas nakts pavadīja pie saviem izgudrojumiem, klauvējot ar īpašu veserīti, kamēr mēs ar māti uz saviem matračiem pūlējāmies aizmigt.

Zarls Nuflars bija pastāvīgs mūsu viesis, un kādreiz viņš atveda līdzi divus savus draugus: mīlīgu jaunieti Zaķu Bonjī un jaunu literātu Andrē Bonje. Zarls Nuflars mēdza daudz lepoties un viņš ar sevišķu baudu stādīja mani priekšā saviem draugiem kā neparastu Amerikas “produktu”. Zināms, es tiku viņiem arī dejojusi. Tieši tad mācījos Sopēna prelūdijas, valšus un mazurkas. Māte pavadīja stundām ilgi, spēlēdama ar apbrīnojamu taktu un jūtām. Zakam Bonjī radās doma lūgt viņa māti, skulptora de Sen-Marso kundzi, uzaicināt mani padejot kādā vakarā starp viņu draugiem.

De Sen-Marso kundzei bija viens no visspīdošākajiem Parīzes saloniem, mēģinājumi notika viņas vīra ateljē. Pie klavierēm sēdēja kāds neparasts cilvēks ar burvja pirkstiem. Man tūliņ radās simpātijas pret viņu.

“Kāda te jūsma! Kāda aizrautība!” sauca viņš. “Kāds brīnišķīgs bērns!” Un apkampis mani, viņš noskūpstīja pēc franču paražas uz abiem vaigiem. Tas bija slavenais komponists Mesažē.

Pienāca uzstāšanās vakars. Es dejoju tik mīļiem un sajūsminātiem ļaudīm, ka pati no prieka gandrīz nezināju, ko daru. Tikai ar lielu piespiešanos viņi varēja nogaidīt dejas beigas, lai sauktu: “Bravo, bravo! Cik viņa jauka! Kāds bērns!” Un tikko bija beidzies pirmais numurs, piecēlās no vietas garš cilvēks ar caururbjošām acīm. Viņš mani apkampa!.

“Kā tevi sauc, meitene?” viņš vaicāja.

“Aisedora,” atbildēju.

“Bet kāds tavs mīlinošais vārdiņš?”

“Kad maziņa biju, mani sauca par Dorīti.”

“O, Dorite, tu esi apburoša,” viņš sauca un sāka mani skūpstīt uz acīm, vaigiem, lūpām. Tad mani saņēma pie rokas de Sen-Marso kundze un paskaidroja:

“Tas ir pats lielais Zārdu.”

Šajā istabā bija sapulcēti visi tie, ar kuriem lepojās Parīze. Un kad es, ziedu un komplimentu apbērta, devos projām, mani pavadīja trīs pielūdzēji: Nuflars, Žaks Bonjī un Andre Bonje. Viņos spīdēt spīdēja prieks un lepnums, ka viņu mazais fenomens gūst tādas sekmes.

Vienam no šiem trim jaunekļiem bija lemts kļūt par manu draugu, mūsu starpā izauga liela un dziļa draudzība. Tas nebija slaikais un mīlīgais Zarls Nuflārs, ne arī ļoti skaistais Žaks Bonjē. Seja viņam bija uzkrītoši bāla, galvas veidojums stipri ieapaļš, valkāja brilles. Bet viņam bija ļoti attīstīta prāta pasaule. Andrē toreiz rakstīja savas pirmās grāmatas “Petrarka” un “Simonda”, viņš mani apciemoja katru dienu un caur viņu es iepazinos ar labākiem franču literātiem.

Iemācījos tanī laikā diezgan labi rakstīt un runāt franciski, un Andrē Bonje lasīja man priekšā mūsu ateljē caurām pēcpusdienām un gariem vakariem. Labi ieklausoties, viņa balsī izjutu jauku ritmiku un melodisku maigumu. Viņš man atklāti uzticēja visus savus iespaidus un pastāstīja savus nodomus radošā darbā.

Divas reizes es redzēju Andre Bonjē stipri saviļņotu. Pirmais gadījums bija sakarā ar Oskara Vailda nāvi. Viņš pie manis atnāca galīgi bāls, trīcēdams no uztraukuma, un šķita ārkārtīgi satriekts. Biju kaut ko lasījusi par Oskaru Vaildu, bija neskaidra nojauta par viņu, bet vispār par to zināju ļoti maz. Andrē man šo to pastāstīja no ievērojamā angļu dzejnieka dzīves gājuma, bet kad vaicāju, kāpēc Vailds iesēdināts cietumā, Bonjē nosarka līdz pat ausu galiem un palika man atbildi parādā. Viņš tikai drebēja un, stipri spiezdams manas rokas, atkārtoja: “Tikai vienīgi jums varu uzticēties, tikai jūs mani saprotat.”

Ilgi Andrē toreiz palika pie manis, un kad viņš aizgāja, man palika tāds iespaids, it kā pārdabiska nelaime būtu pārsteigusi pasauli. Kādu laiku vēlāk viņš atkal ieradās, ļoti bālu un traģisku seju. Viņš man negribēja atklāt sava uztraukuma cēloni un klusēdams sēdēja ar pārakmeņojušos, stīvu skatu, acis nenovērsdams no viena punkta. Aiziedams viņš mani noskūpstīja uz pieres. Šis skūpsts bija tik izteiksmīgs, ka man palika tāda sajūta, it kā viņam pašam draudētu drīza nāve. Mani mocīja slimīgas bailes visas trīs dienas, kamēr viņš nerādījās. Tad viņš ieradās, un pavisam labā garastāvoklī. Atzinās, ka duelējies un ievainojis savu pretinieku. Divkaujas cēloni tomēr nedabūju zināt, kā noslēpums palika arī visa viņa dzīve.

Parasti viņš pie manis atnāca katru dienu starp pulksten pieciem un sešiem vakarā. Mēs lasījām vai arī gājām staigāt, atkarībā no laika apstākļiem un garastāvokļa. Reiz sēdējām Medonas mežā, gluži atklātā vietā pie krustcelēm, no kurienes ceļi gāja uz četrām dažādām pusēm. Ceļu pa labi viņš nosauca par Bagātību, ceļu pa kreisi - par Mieru, bet ceļu tieši pretim - par Nemirstību. “Bet kā sauc šo ceļu, pie kura mēs patreiz sēžam?” vaicāju.. - “Par Mīlestības valstības ceļu,” klusi viņš atbildēja. - “Tad es palieku šeit!” sajūsmā saucu, bet viņš mierīgi piezīmēja: “šeit palikt mēs nevaram,” un piecēlās. Tad steigšus devās prom pa Nemirstības ceļu.

Pārsteigta un sarūgtināta traucos viņam pakaļ un saucu: “Kāpēc, kāpēc, kāpēc jūs mani atstājāt?” Bet visu ceļu līdz pat mājām viņš nerunāja ne vārda un pilnīgi negaidot pie ateljē durvīm atvadījās.

Šī brīnišķā un savādi sirsnīgā draudzība bija turpinājusies vairāk kā gadu, kad es savas sirds naivumā un nevainībā nolēmu mūsu attiecībām piedot citu raksturu. Reiz vakarā iekārtoju tā, lai māte un brālis Raimonds vieni paši aizietu uz operu, bet mēs vienatnē pasliktu mājās. Nopirku pudeli šampanieša, izgreznoju galdiņu ar ziediem un noliku uz tā šo dzērienu kopā ar divām pokālglāzēm. Pati uzvilku caurspīdīgu tērpu un matus izrotāju rozēm. Sāku gaidīt Andrē, juzdamās it kā Taīsa. Viņš atnāca... bet bija ļoti pārsteigts un samulsis. Šampanieti gandrīz nemaz neaiztika. Es viņam dejoju, ielikdama visu savu dvēseli, bet Andrē likās visai izklaidīgs un piepeši aizgāja, aizbildinādamies, ka viņam šovakar vēl ļoti daudz jāraksta. Paliku viena ar saviem ziediem un šampanieti. Sabruku asarās.

Atceros, toreiz taču es biju tik jauna un pievilcīga, tāpēc grūti atrast visam tam izskaidrojumu. Jutos vīlusies un sevī perināju vienīgi domas, ka - viņš mani nemīl. Manas patmīlības jūtas bija aizvainotas un manī radās ļaunas tieksmes: sāku uzkrītoši koķetēt ar citu pielūdzēju no pieminētā trio, ar slaido, gaišmataino un skaisto vīrieti, kurš uz apkampieniem un skūpstiem bija tikpat kārs, cik Andrē atturīgs. Bet arī šis mēģinājums cieta neveiksmi. Kādā vakarā, kad bijām atsevišķā kabinetā ieturējuši pusdienas ar šampanieti, viņš mani noveda viesnīcā un pierakstīja mūs zem X. laulātā pāra vārda. Es visa drebēju, bet biju laimīga, beidzot taču es uzzināšu, kas īsti ir mīlestība. Drīz es atrados viņa skavās un tiku nesta ar kaislu glāstu vētru. Ar neprātīgi pukstošu sirdi, ar katru nervu es atbildēju mīlestības aicinājumam. Ar visu savu būtni es grimu neprātīgā laimē, visa mana dvēsele gavilēja. Bet piepeši es atmodos dzīvē: viņš pēkšņi strauji piecēlās un, nokritis pie gultas ceļos, neparasti uzbudināts sauca: “Ai, kāpēc jūs man to neteicāt? Lūk, es jau biju tik tuvu noziegumam. Nē, nē, jums jāpaliek nevainīgai. Apģērbjaties, drīzāk apģērbjaties!..” Nelīdzēja mans protests, ko apreibusi izteicu. Ne mazāko vērību tam nepiegriezdams, viņš ātri uzmeta man mēteli, izveda no viesnīcas un iesēdināja karietē. Visu ceļu līdz mājām viņš pilnā balsī sevi lamāja un pārmeta sev.

Bet kādam noziegumam gan viņš bija tuvu? To es nesapratu un ne vienu reizi vien sev atkārtoju šo jautājumu. Man reiba galva, jutos slima un nelaimīga. Nekad nebiju bijusi tik nospiesta un atstāta, kā toreiz, kad viņš mani pameta pie ateljē durvīm. Mans jaunais gaišmatainais draugs vairs neatgriezās, drīz pēc tam aizbraukdams uz Francijas kolonijām. Bet kad pēc vairākiem gadiem ar viņu redzējos, viņš uzmanīgi ievaicājās: “Vai jūs man piedevāt?” - “Bet ko gan?..” savukārt vaicāju.

Tādi bija mani pirmie piedzīvojumi un pārdzīvojumi jaunībā, pieejot tai robežai, aiz kuras šķita slēpjamies noslēpumainā Mīlestības valstība. Viņā es sapņoju ieiet, uz to tiecos ar visu savu jauno miesu un dvēseli, bet tā man vēl ilgus gadus palika aizslēgta, jo visiem saviem pielūdzējiem es šai ziņā, likās, iedvesu savādas bailes. Pēdējais pārdzīvojums atstāja stipru iespaidu uz manu dabu un es visas savas labākās spējas pievērsu mākslai, kas man sagādāja prieku un mierinājumu, ko liedza mīlestība. Daudzas dienas un naktis pavadīju savā ateljē, meklēdama tādu dejas veidu, kas miesas kustībās atspoguļotu cilvēka gara dievišķību. Stundām ilgi nostāvēu pilnīgi mierīgi, kā sastingusi. Māti bieži vien, varēja redzēt, pārņēma izbailes, redzot mani nekustīgi stāvot kā transā, bet es meklēju un galu galā atradu katrai kustībai pamata izeju, katram spēkam izejas punktu, atradu žestus, īpatnu redzes lauku radošai dejai. Es guvu atradumu, uz kura balstās manis izkoptā dejas skola. Baleta skolā mācīja, ka šī izeja atrodas kustošā organisma mugurā, mugurkaula pamatdaļā. Baletmeistars teica, ka no šī centra jāiziet visām kustībām: kāju, vidukļa, roku, līdzīgi marionetei. Bet galu galā šai metodē redzam tikai mehāniskas kustības, bez dvēselīguma, bez apgarotības. Es, turpretim, centos panākt, lai visās miesas izpausmēs parādītos dvēselīgums, lai izejas punkts būtu iekšējā spēka centrējums, ar garīgu apgarotību.

Pēc ilgiem mēnešiem, kad iemācījos visus savus spēkus apkopot šai manis atrastā vienīgā centrā, izrādījās, ka tiešām tie mūzikas viļņojumi un starojumi, ko dzirdu pavadām, arī nonāk manī un atbalsojas nevis smadzeņu uztverē vien, bet arī dvēseles dziļumos. Šādā sakarībā visu to, ko uztvēra un pārdzīvoja mana dvēsele, varēju atdarināt un radīt dejā. Bieži esmu centusies skatuves māksliniekiem izskaidrot šo pirmo un galveno manas mākslas mācību. Arī Staņislavskis savā grāmatā “Mana dzīve mākslā” piemin manas teorijas pamatus un viņu nozīmi skatuves mākslā.

Liekas, ka vārdiem visu to izskaidrot grūti, bet kad es klases priekšā pat vismazākiem un trūcīgāko aprindu bērniem esmu teikusi: “Klausāties mūziku ar dvēseli! Vai dzirdat? Vai tagad jūtat, cik dziļi jūsos pamostas jūsu “es”, ka zem mūzikas spieķa paceļas jūsu galva, kustas rokas un jūsos mostas kā gaisma, jūs ejat šai gaismai pretim?” viņi arvien mani ir sapratuši. Tāda mošanās ir pirmais solis dejā, kā es to saprotu.

Pat vismazākie bērni tam atsaucas. Viņiem garīgais spēks, dvēselīgums un grācija parādās pat gaitā un visās citās kustībās, kas nevar izpausties varenā žestā, kurš tiek darināts tikai kā miesas izpausme vien. Lūk, tāpēc arī manas skolas pavisam mazie bērni, uzstādamies uz skatuves milzīgas auditorijas priekšā “Trokadero” vai “Metropolitēna” operā, spējuši iespaidot publiku ar to magnētismu, kāds parasti iezīmīgs tikai lieliem skatuves māksliniekiem. Bet kad šie bērni palika vecāki, uz viņiem iedarbojās mūsu civilizācijas materiālisms un pavisam pretēji tos iespaidoja, tāpēc arī tie zaudēja savu dvēselīgumu un apgarotību.

Bet mana bērnība un jaunība bija citāda, citādi bija dzīves apstākļi, tāpēc manī stiprā mērā varēja attīstīties šis iekšējais spēks. Dažādos savas dzīves posmos un laikmetos esmu varējusi izvairīties no ārējiem iespaidiem un dzīvot vienīgi ar šo dvēseles spēku. Un arī tagad, pēc neveiksmīgām izjūtām un mēģinājumiem iegūt šīs zemes mīlestību, manī notika reakcija un es pievērsos vienīgi savam iekšējam spēkam.

Andrē atkal sāka parādīties pie mums, viņš bija ļoti bikls un, likās, ar visu būtni atvainojās par izpalikšanu. Tagad es viņam veselām stundām liku klausīties savas lekcijas par dejas mākslu un cilvēku kustību jauno skolu. Un, man jāatzīstas, viņš nekad neizskatījās nogarlaikojies un noguris, bet klausījās manī ar mīļu pacietību un līdzjūtību, kamēr es tam izskaidroju katru jaunu atradumu savos meklējumos. Tanī laikā sapņoju atrast tādu izejas pirmkustību, no kuras rastos vesela sērija citu kustību, kas nav atkarīgas no manas gribas, bet seko kā neapzinīga reakcija pēc pirmās kustības. Attīstīju šo kustību dažādās variācijās un uz dažādu tematu pamata: piemēram, pēc baiļu pilnām pirmajām kustībām sekoja dabiska reakcija, bet skumjām sekoja nožēla un mīlestības deja, kurā dejotāja individualitātei vajadzēja parādīties, kā smarža izplūst no rasas ziedlapiņām.

Patiesību sakot, šīs dejas netika mūzikāli pavadītas, bet veidojās zem bezskaņu mūzikas ritma. Izejot no šiem mēģinājumiem, vispirms centos attēlot Sopēna prelūdijas. Iepazinos arī ar Glika mūziku. Māte man nekad nepiekusa spēlēt, neskaitāmas reizes viņa atkārtoja “Orfeju”, līdz rīta blāzma sāka apgaismot ateljē logu. Toreiz sabiedrības priekšgalā atradās grāfiene Grefile. Tiku uzaicināta dejot viņas salonā, kur bija sapulcējusies izmeklēta un lepna sabiedrība. Grāfiene mani apsveica kā grieķu mākslas atdzemdinātāju, un viņa pati bija Pjera Ludsa “Afrodītes” iespaidā. Es ar savu izskatu atgādināju pāris grieķiskos tēlus no Britānijas muzeja.

Grāfiene savā viesistabā bija ierīkojusi nelielu skatuvi, kuru bagātīgi greznoja sarkanas rozes. Cik nabadzīgs un nejēdzīgs likās mans vienkāršais dejotājas tērps pret šo skaisto rožu sienu. Arī mana sejas izteiksme toreiz bija vēl pārāk nopietna, pat reliģiozas izteiksmes pilna. Kaut gan tad jau biju lasījusi Pjera Luisa “Bilitas dziesmas”, Ovideja “Metamorfozas” un Safo dziesmas. Bet grāmatā ietvertais tik ilgi paliek nesaprotams, kamēr pats cilvēks to savā dzīvē, savās jūtās nav pārdzīvojis.

Es arvien vēl biju bērns, kas audzis Amerikas puritāniskajos apstākļos. Vai manī runāja vectēva un vecmāmiņas asinis, kuri piederēja tiem pionieriem, kas savā laikā devās pāri klajumam, lai lauztu sev ceļu Roki kalna mūža mežos un cīnītos pret naidīgo indiāņu uzbrukumiem? Vai manī ritēja skotu asinis no tēva puses? Jeb varbūt mani bija ietekmējis kas cits? Grūti to visu bija pateikt, tikai viens bija skaidrs: biju Amerikā dzimusi un viņa mani bija veidojusi, kā daudzus no jauniešiem, kas ir puritāņa, mistiķa un cilvēka iemiesojums lielākā vai mazākā mērā, kas vairāk cenšas pēc varonības, nekā jūtām. Man šķiet, ka visi amerikāņu aktieri veidoti no šīs masas. Voits Vitmanis, neraugoties uz to, ka viņa darbi savā laikā bija aizliegti kā kaitīga literatūra, neraugoties uz to, ka viņš bieži runā par miesas baudu, savā dvēselē viņš tomēr bija puritānis, kā lielākā daļa no mūsu rakstniekiem, skulptoriem un māksliniekiem.

Kas vainojams mūsu puritānismā, salīdzinot ar franču jūtu mākslu? Vai lielā un drūmā Amerikas zemju platība, vai lielie, nabadzīgi kailie klajumi, pa kuriem tikai vēji šaudās vai, vienkārši, pār mums Ābrama Linkolna ēna stāv? Man jāsaka, ka amerikāņu audzināšana jūtas noved gandrīz pie nulles, īsts tagadnes amerikānis nebūt nav zelta meklētājs un naudas kārotājs, kā viņam to mēdz pierakstīt; viņš ir ideālists, sauss ideālists un mistiķis. Tomēr es negribu teikt, ka amerikāņiem gluži pavisam nebūtu jūtu. Gluži otrādi, anglosaksi vispār, un tanī skaitā arī amerikāņi ar nelielu piemaisījumu ķeltu asiņu dažbrīd varbūt daudz karstāki kā itāļi, jūtīgāki kā franči, neprātīgāki aizrautībā kā krievi. Bet paradums jau no iespējami agras bērnības atturēties, viņu temperamentu veicinājis ieslēgt dzelzs sienās, pārklāt ar ledu. Tikai sevišķi spilgti iespaidi un dziļi no iekšienes nākoši pārdzīvojumi spēj visu to salauzt. Man gribas apgalvot, ka anglosakss un ķelts var būt viskaislīgākais mīlētājs. Man gadījies novērot personas, kas sev uzģērba divas pidžamas, vienu zīda, lai miesai patīkama bauda būtu, otru - lai siltāk gulētu, apgulās ar avīzi rokā un pīpi zobos. Bet piepeši viņi pārvērtās zatiros, kas tālu aiz sevis atstāja grieķus, pat tik vulkāniskus kaislību uzliesmojumus parādīja, ka pat itālim vajadzēja nobaidīties!

Grāfienes Grefiles sarīkojumā jutos visai nelaimīga. Mani mulsināja daudzo rožu smarža, lepni ģērbušies kungi un dāmas mirdzošos dārgakmeņos, kas pildīja līdz beidzamai vietai šo istabu. Biju pilnīgi pārliecināta, ka esmu izgāzusies, bet otrā rītā saņēmu no grāfienes ļoti mīļu vēstulīti, kurā tā pateicās un lūdza aiziet pēc naudas. Man bija ļoti nepatīkami to darīt, jo naudas lietās arvien biju visai jūtīga, bet summa bija tik liela, ka pietika ateljē īres samaksai.

Tiem diviem prieka avotiem, kā Luvras un Nacionālās bibliotēkas apmeklēšanai, es atradu papildus arī trešo - jauku bibliotēku pie operas. Bibliotekārs bija visai laipns, viņš ieinteresējās par maniem meklējumiem un sagādāja man visas grāmatas, kurās kaut kas un kaut kad bija rakstīts par deju, tāpat es varēju iepazīties ar darbiem par grieķu mūziku un teātra mākslu. Nolēmu, ka man jāizlasa visas grāmatas par deju, no seniem ēģiptiešiem līdz mūsu dienām. Atsevišķā burtnīcā izdarīju piezīmes par lasīto, bet, beigusi šo milzīgo darbu, nācu pie atziņas, ka vienīgie skolotāji un iedvesmotāji dejas mākslā var būt Zans Žaks Russo ar savu “Emīlu”, Voits Vitmans un Nīče. Kādā krēslainā pēcpusdienā pie mūsu dzīvokļa durvīm pieklauvēja. Atverot ieraudzīju sievieti, kuras izturēšanās no pirmā acu uzmetiena iedvesa cieņu, no viņas likās runājam spēcīga personība. Mani pārņēma savādas jūtas, likās, ka dziļš un spēcīgs it <ā Vāgnera mūzikas motīvs vēstītu liktenīgu nākotni. Un tiešām, :āds ieskanējies motīvs kā sarkans pavediens ir stiepies caur visu nanu dzīvi un sagādājis man daudz vētrainu un traģisku norišu.

“Esmu kņaziene Polinjaka,” viņa paskaidroja, “grāfienes Grefiles Iraudzene. Noskatījusies jūs uzstājamies, esmu ieinteresējusies par ūsu dejas mākslu. Bet vēl vairāk ieinteresēts ir mans vīrs, viņš ir componists.”

Viņai bija skaista seja, kurai tikai nedaudz kaitēja stipri masīvais m uz āru izspiestais apakšējais žoklis ar vīrišķu zodu. Viņas seja rarētu būt drošs lepnums kādam no seniem Romas valdniekiem, ja ien augsto apzinības izteiksmi neaizēnotu saldkaisles pilnās acis un ipslēpti vaibsti. Balss viņai skanēja asi, kā metāls, un vēlāk es •ārliecinājos, ka viņas ārējais aukstums un balss tembrs ir tikai ārējā aaska, lai apslēptu savu kautrību, kura stipri vien bija jūtama, kaut an viņa bija augsta sabiedriska stāvokļa sieviete - kņaze.

Es viņu iepazīstināju ar savu mākslu un pastāstīju savus nākotnes nodomus. Kņaze piedāvāja viņas ateljē sarīkot manu izrādi. Viņa pati bija māksliniece un bez tam laba pianiste. Likās, viņa bija ievērojusi mūsu nabadzību tukšā un aukstā dzīvoklī, kā arī mūsu ne visai ziedošais izskats bija atstājis uz viņu iespaidu, tāpēc aizejot viņa uzmanīgi bija uzlikusi uz galda aploksni, kurā atradām divus tūkstošus franku.

Otrajā dienā iegāju pie viņas mājās, kur iepazinos ar kņazu Polinjaku. Viņš bija ar skaistu ārieni apdāvināts mūziķis. Miesās viņš bija stipri vājš, valkāja melnu samta cepurīti, kas teicami izcēla viņa maigo, it kā mākslinieka rokas veidoto seju. Kustībās un attiecībās pret apkārtējiem kņazs bija īsts džentlmens. Apģērbu savu dejas tērpu un sāku dejot viņa koncertzālē. Kņazs bija ārkārtīgi sajūsmināts. Viņš mani apsveica kā sapņu tēlu, kuru ilgi gaidījis. Mani uzskati par kustību saistībām pret skaņām viņu dziļi ieinteresēja. Tāpat viņam patika mani ideāli, manas cerības par deju pacelšanu īpašā mākslas augstumā. Kņazs jauki spēlēja uz veclaicīgām klavierēm, likās, ka viņa tievie pirksti tās glāstītu. Viņš man uzreiz iepatikās. Kņazs sajūsmā teica: “Kāds brīnišķīgs bērns! Aisedora, cik tu mīļa!” Es bez liekuļošanas atbildēju: “Arī es jūs apbrīnoju. Es arvien gribētu jums dejot, radīt reliģiozas dejas, jūsu mūzikas iedvesmotas.”

Pēc tam sākām apspriest kopīga darba plānu. Bet, ak, cik pasaulē viss nepastāvīgs! Mūsu dārgie sapņi drīz izira, jo kņazs nomira. Uzstājos tikai vienu reizi viņa mājā.

Koncerts pie kņazes izdevās visai sekmīgi, pēc kam interese pret manu darbu pieauga un izplatījās visā Parīzē, jo de Polinjaka kundze augstsirdīgi savas ateljē durvis atvēra arī plašākai publikai, neaprobežodamās vienīgi ar personīgiem draugiem. Vēlāk mēs sākām rīkot vakarus mūsu ateljē, te vieta bija 20-30 personām, un skatītājus pieņēmām pēc iepriekšējas pierakstīšanās. Kņaze un kņazs de Polinjaki bija klāt katru reizi visos mūsu rīkotajos vakaros, un reiz kņazs bija tik ļoti aizrāvies, ka par godu man norāva savu mazo samta cepurīti un, to gaisā vicinādams, sauca: “Lai dzīvo Aisedora!”

Kaut gan manas dejas bija pazīstamas daudzām ievērojamām personām un daudzi tās vērtēja visai augstu, tomēr mans finansiālais stāvoklis arvien vēl bija visai nedrošs. Bieži vien mums uzmācās jautājums, kur ņemt līdzekļus samaksai par dzīvokli, kur dabūt ogles krāsnij, lai nenosaltu? Tomēr, neraugoties uz mūsu trūkumu un vajadzībām, es stundām ilgi stāvēju mūsu aukstaā un nemīlīgajā ateljē, gaidīdama iedvesmu, lai savas jūtas izteiktu kustībās, lai radošā darbā ieliktu to, ko iekšēji izjutu. Beidzot mans gars sāka celties augšup un es ļāvos dvēseles lidojumam.

Kādreiz, kad tā stāvēju, pie mums ieradās kāds labi ģērbies vīrietis. Viņš teica: “Esmu no Berlīnes. Mums ir nācies dzirdēt par jūsu uzstāšanos basām kājām. (Tāda atsauksme par manu mākslu, zināms, mani visai aizskāra.) Esmu ieradies kāda liela varietē teātra uzdevumā un gribam nekavējoties ar jums noslēgt līgumu.”

Viņš berzēja rokas un laistījās priekā, it kā viņš būtu atvedis man lielāko laimi. Bet es kā gliemezītis, kuram sāpes nodarītas, ievilkos savā čaulā un auksti atteicu: “Pateicos. Nekad jūs nepanāksiet, lai es ;avu mākslu celtu priekšā uz kafe-šantāna skatuves.”

“Atvainojiet, bet jūs taču mani nesaprotat,” - viņš sauca, -‘lielākie pasaules aktieri uzstājas pie mums un saņem milzīgus tonorārus. Varu jums jau tagad piedāvāt 500 mārku mēnesī. Vēlāk aņemsiet vairāk. Jūs mēs reklamēsim kā “Pirmo baskāji pasaulē”, ūs, bez šaubām, piekrītat?”

“Nē, nepavisam nē,” - atteicu, un man sāka uzmākties dusmas. -Nepiekrītu nekādiem noteikumiem.”

“Tas ir neiespējami! Jūsu “nē” es nekādā ziņā nevaru pieņemt par LOteiktu atbildi. Man līgums jau kārtībā.”

“Nē,” - asi noteicu, - “mana māksla nav kafē-šantānam. Varbūt ādreiz aizbraukšu gan uz Berlīni, bet tad es ceru dejot Filharmonijas rķestra pavadībā, mūzikas svētnīcā, bet ne kafē-šantānā, kopā ar krobātiem un dresētiem dzīvniekiem. Kādas šausmas! Mans Dievs! Jē, nekādā veidā un nekādos noteikumos. Visu labu!”

Vācu imprestario neticēja savām ausīm, redzēdams mūsu trūcīgo zīvokli un nodriskātos apģērbus. Viņš ieradās atkal nākošajā dienā un vēl nākošajā, beidzot man piesolīdams angažementu uz veselu mēnesi ar 1000 mārku honorāru par vakaru. Bet kad arī šoreiz viņam noteikti atteicu, viņš mani nosauca par “muļķa meiteni”. Ar to man pietika, lai tam uzbrēktu, ka esmu Eiropā ieradusies, lai atdzemdinātu reliģiju caur deju, lai mācītu redzēt un cienīt cilvēka miesas Skaistumu un Svētumu ar kustību palīdzību, bet ne dejotu pārtikušu mietpilsoņu priekšā un censtos tos izklaidēt pēcpusdienas izpriecās. “Ejiet projām! Lūdzu, ejiet projām.!” - saucu.

“Jās - jūs atsakaties no tūkstots markām vakarā!” dvesa tas. “Noteikti,” - paliku pie sava, - “es atteiktos arī no desmit tūkstošiem, pat simts tūkstošiem. Es meklēju to, ko jūs nevarat saprast.” Un kad viņš gāja prom, vēl piezīmēju: “Kādreiz aizbraukšu uz Berlīni un dejošu Gētes un Vāgnera ciltsbrāļiem, bet gan tikai teātrī, kas būs tā cienīgs un, bez šaubām, mans honorārs arī būs lielāks nekā tūkstots markas.”

Mani vārdi tiešām piepildījās, jo trīs gadus vēlāk šis pats impresario laipni man ģērbistabā ienesa ziedus. Uzstājos Krola operā un mani pavadīja Berlīnes filharmonijas orķestris, visas vietas bija izpārdotas un ieņēmuma summa pārsniedza 25 tūkstošus mārku. Viņš atzinās, ka bijis netaisns un draudzīgi piezīmēja: “Jums bija taisnība, kundze. Atļaujiet noskūpstīt roku.”

Bet tanī laikā mūsu līdzekļi bija ārkārtīgi ierobežoti. Mūs nespēja pabarot ne prinču glaimojošās atsauksmes, ne mana pieaugošā slava.

Mūsu ateljē bieži vien apmeklēja sīka auguma sieviete, kura likās atgādinām Ēģiptes princesi, kaut gan bija dzimusi kaut kur rietumos no Roki kalniem. Viņa tad arī visu laiku, kamēr dzīvoja un darbojās (viņas darbība bija ilga un slavas bagāta), saucās sava dzimtā novada vārdā. Viņa bija dziedātāja, brīnišķa balss. Sāku vērot, ka rītos pie mūsu durvīm tiek atnestas mazas sasmaržotas vēstulītes, pēc tam Raimonds piepeši pazuda. Parasti viņš no rītiem nemēdza iet pastaigāties, tāpēc, ņemot vērā abus šos faktus, manī radās zināmas aizdomas. Un tiešām, kādā jaukā dienā Raimonds paziņoja, ka viņš uzaicināts piedalīties koncertceļojumā pa Ameriku.

Parīzē palikām ar māti abas vien. Māte nejutās visai labi, tāpēc pārcēlāmies dzīvot nelielā viesnīcā Margaritas ielā, kur vismaz viņa varēja gulēt gultā un bija pasargāta no saaukstēšanās, kas uz aukstas grīdas guļot, kā līdz šim, varēja viegli notikt. Arī paēst šeit varēja kārtīgi, jo istabu noīrējām ar visu pansiju.

Šeit es ievēroju kādu pāri, vīrieti un sievieti, kurus visur visi pavadīja ar sevišķu uzmanību. Viņa bija apmēram trīsdesmit gadus veca sieviete ar neparastu ārieni. Sevišķi ievēroju viņas milzīgās acis, kādas es nekad nebiju redzējusi: Šīs acis bija maigas un dziļas, likās, it kā sevišķu magnētismu izstarotu un kaislību liesmās zvērotu, bet tanī pašā laikā tās pauda tik lielu padevību, kādu esmu tikai suņa acīs redzējusi. Viņai bija bastaņbrūni mati, kas viļņot viļņoja pār viņas seju, kad tā kustējās. Likās, ka katra šīs sievietes kustība aicināt aicina mīlai. Man likās, ka ieskatīties viņai acīs ir tas pats, kā raudzīties vulkāna krāterī. Viņš bija jauns un stalts, skaistu pieri un seju, kura gan pauda par daudz noguruma priekš viņa gadiem. Kopā ar viņiem pastāvīgi parādījās vēl kāds vīrietis un šī trijotne patstāvīgi oija nogrimusi dzīvā un sirsnīgā sarunā, ka garlaicība šķita pilnīgi zslēgta no viņu vidus. Viņi likās pastāvīgi iekšēji degam: viņš - prāta an skaistuma ugunīs, bet viņa - sievietes kaislību liesmās, kas Iraudēja pat to aprīt. Tikai viņu pavadonī bija jaušams kaut kas īoslēpumains, kaut kādas pēdas no pastāvīgas dzīves baudīšanas.

Kādu rītu jaunā sieviete pienāca pie mana galdiņam un teica: Tas ir mans draugs Anrijs Batails, bet šis - Zans Lorens, kurš akstījis par jūsu mākslu. Pati esmu - Berta Badi. Varbūt jūs mums >adejotu. Kādu vakaru mēs varētu jūs apmeklēt.”

Zināms, es no prieka visa drebēju. Nekad, ne līdz tam, ne pēc tam, teesmu dzirdējusi tik magnētiski siltu balsi, kāds bija Bertai Badi. Šī alss drebēja no skaistuma un dzīves alkām. Es varēju vai ceļos krist i skaistuma priekšā. Tanī laikā sievietes modes bija tik neglītas un Leizteiksmīgas, bet viņa arvien parādījās brīnišķās drēbēs, bezgala tukos un maigos toņos. Katrs apģērbs bija kā uzliets viņas raciozajam ķermenim. Reiz viņa pat bija ar sārtu ziedu vainagu alvā. Izrādījās, ka viņa brauca uz kādu rautu, kurā Batails lasīja savu oēmu. Man ienāca prātā, ka nav nevienam dzejniekam skaistākas īūzas, kā šim.

Viņi bieži sāka ierasties pie mums un reiz Batails pat nolasīja kādu ivu daiļdarbu. Cik brīnišķi, es ne vienu reizi vien nodomāju, man īazai un neizglītotai amerikāņu meitenei bija dota noslēpumainā kārtā rokās tā atslēga, kas atvēra man izmeklētā intelekta un izsmalcinātās Parīzes sirdis. Un Parīze tad bija tas pats, kas savā laikā pasaulei Atēnas.

Mēs ar brāli Raimondu bijām pasākuši izdarīt garākas pastaigas pa Parīzi. Gluži nejauši reiz nokļuvām “Trokadero”. Mūsu skats apstājās pie sludinājuma afišas, ka vakarā Sofokla “Eidipā” uzstājas Munē-Silli. Šo mākslinieku mēs dzirdējām pirmo reizi, tomēr klasisko traģēdiju noskatīties ļoti gribējās. Pārliecinājāmies par savu maku saturu, izrādījās, ka kopā abiem sanāca veseli trīs franki, turpretim vislētākās biļetes maksāja 75 santīmi gabalā. Ja gribējām noskatīties izrādi, vajadzēja palikt bez pusdienām. Bet mēs tomēr nopirkām biļetes stāvvietās.

Priekškars nemaz nebija nolaists, bet pati izrāde šķita sākamies tikai kā vājš grieķu mākslas atdarinājums. Kostīmi bija slikti, uztverti no grāmatām, kur attēloti grieķu apģērbi. Arī koris un orķestra mūzika mums nekā nedeva. Jutāmies vīlušies. Mēs abi ar Raimondu sākam jau nožēlot, ka savas pusdienas upurējuši šo nieku dēļ.

Bet te piepeši uz skatuves parādījās kāda figūra. Nav aprakstāms tas saviļņojums, kāds pārņēma mūs dzirdot šī aktiera balss pirmās skaņas! Šaubos, vai Grieķijas varenības dienās Dionisa teātrī jeb Sofokla laikā, kā arī Romā jeb vispār kur citur pasaulē kaut kad būtu bijusi tik lieliska balss. Manī Munē-Silli balss arvien vairāk auga, līdz ar balsi likās palielināmies arī viņa figūra. Man šķita, ka aug viņa vārdi, skaņas, visa viņa māksla un pieņemas tādā plašumā, ka “Trokadero” platums un augstums paliek par šauru. Manās acīs un manās izjūtās Munē-šilli pārvērtās par īstu mākslas milzi. Elpu aizturējuši mēs ar Raimondu klausījāmies. Kļuvām gluži bāli, mums pat palika slikti, trūka it kā elpas. Asaras mums bira no acīm un kad beidzās pirmais cēliens, neko citu nezinājām darīt, kā apkampt viens otru, it kā mūs liela nelaime būtu pārsteigusi. Kad atjūdzāmies, nospriedām, ka tas ir mūsu ilgo meklējumu um ceļojumu sasniegums, ka mēs beidzot dzirdam un jūtam to, pēc kā alkām un kāpēc braucām uz ārzemēm.

Sākās otrs cēliens un mans pārsteigums bija vēl lielāks. Aktieris Munē'Silli, kurš līdz šim bija tikai runājis un kustējies, sāka arī -dejot. Beidzot taču es redzēju to, par ko arvien sapņoju - lielisku grieķu figūru, kas kustējās dejā. Kad nākošajā starpbrīdi paskatījos Raimondā, viņš bija ārkārtīgi bāls un acis viņam zvēroja. Mēs ar lielām pūlēm noturējāmies kājās. Kad sākās trešais cēliens, nav pat iespējams aprakstīt manas sajūtas. Tikai tas, kas pats to redzējis, kas klausījies un skatījies lielo Munē-Silli, varētu mani saprast.

Kad izrāde beidzās, mēs tik gausi kāpām pa garām kāpnēm lejup, ka durvju sargiem nācās pamudināt mūs drīzāk atstāt teātra telpas. Sapratu, ka šodien man atklājusies īstā māksla. Mans ceļš tagad kļuva skaidrs. Mēs mājup devāmies kā piedzērušies, tiktāl mēs bijām pārņemti no lieliskās mākslas. Vairākas nedēļas dzīvojām redzētā iespaidā. Bet man ne prātā nenāca, ka kādreiz arī es atradīšos uz šīs pašas skatuves un kopā ar lielo Munē-Silli.

Biju ieinteresējusies par Rodēnu. Kad biju skatījusies viņa skulptūras izstādē, man nekur nebija miera no Rodēna ģenialitātes, likās, ka tā mani visur vajā. Kādu dienu nolēmu personīgi apmeklēt lielo meistaru. Mans svētceļojums pie Rodēna likās līdzināmies Psihes gājienam pie Pana, tikai ar to starpību, ka es gribēju atrast ceļu aie Apolona, nevis pie Erosa.

Skulptors Rodēns bija neliela auguma plecīgs vīrietis, ar īsi ipcirptiem matiem un biezu bārdu. Viņš man savus darbus izrādīja ar :o lielu vienkāršību, kāda piemīt tikai patiesi lieliem radošiem jariem. Reizi pa reizei viņš klusi ierunājās, nosaukdams viena vai otra larba apzīmējumu, bet vispār šķita, ka vārdiem priekš viņa nav lielas īozīmes. Skulptors laida rokas pār saviem darbiem kā tos glāstīdams, in man palika tāds iespaids, ka šis ģēnijs ar kaltu veido marmoru idzīgi šķidrai alvai.

Rodēns paņēma mani pie rokas, izveda uz ielas, iesēdināja karietē im mēs abi aizbraucām pie manis uz ateljē. Es ātri uzrāvu savu dejas ērpu un nodejoju lielajam meistaram priekšā Teokrita idilli. Pēc tam āku stāstīt par savu jauno dejas metodi, bet drīz pārliecinājos, ka viņš eklausās. Viņš manī noraudzījās ar degošu skatu starp puspievērtiem lakstiem. Tad tuvojās man ar tādu pat sejas izteiksmi, kādu redzēju iņam, kad tas gāja pie saviem radošajiem darbiem. Viņš sāka glaudīt tanus plecus, ļāva rokām slīdēt pār manu kaklu, krūtīm, vidukli un ailajām kājām. Vienīgā mana vēlēšanās bija atdot viņam visu savu ūtni. Es arī būtu to darījusi, ja nebūtu tik aizspriedumaini audzināta;

es uz sava nabadzīgi miesu apsedzošā dejas tērpa uzmetu drēbes, bet lielais skulptors palika apjucis un nesaprašanā. Viņš taču pār manu miesu rokas laida ar māksliniecisku izjūtu!

Ar Rodēnu atkal satikos divus gadus vēlāk, kad biju no Berlīnes atgriezusies Parīzē. Daudz gadus tad viņš bija mans draugs un skolotājs.

Pavisam citādi, bet arī man visai patīkami, iznāca sastapties ar otru slaveno mākslinieku Ežēnu Karjēru. Mani pie viņa aizveda rakstnieka Keizera sieva, kura bieži vien izrāva mani no vientulības. Nereti tiku sēdējusi pie viņu ģimenes galda un priecājusies par viņas lielisko meiteni, kas mācījās vijoli spēlēt, un dēlu, kurš tagad kļuvis ievērojams komponists. Pie sienas ieraudzīju gleznu, kura reizē bija brīnišķi jauka, bet arī ļoti skumja. “Tā ir mana ģīmetne,” teica Keizera kundze, “gleznoja Karjērs.”

Kādā jaukā dienā Keizera kundze mani aizveda pie viņa, kaut kur Moro ielā. Te viņš dzīvoja grāmatu, ģimenes un draugu ieslēgts. Viņā bija iemiesots ļoti stiprs gars, gaišs prāts, kādu nekur un nekad citur neesmu redzējusi. Viņš izstaroja lielāko maigumu pret visu dzīvo. Viņa gleznu skaistums un spēks tieši atspoguļoja mākslinieka patieso dvēseli. Viņa klātbūtnē es jutos tā, it kā man Kristus blakus stāvētu. Man gribējās viņa priekšā noslīgt ceļos un droši vien es to būtu darījusi, ja no dabas nebūtu tik kautrīga un atturīga. Dažus gadus vēlāk, atcerēdamās šo iepazīšanos, Jorska kundze to attēloja sekojoši:

“Aisedora stāvēja starp slaveno meistaru un viņa draugu, noslēgto un nopietno Mečņikovu no Patēra institūta. Viņa izskatījās vēl daudz drūmāka, nekā šie abi ievērojamie cilvēki. Varbūt atskaitot tikai Lilianu Gišu, neesmu redzējusi kautrīgāku amerikāņu meiteni, kāda Aisedora izskatījās tajā dienā. Saņēmis mani pie rokas, kā dara ar bērnu, kuram grib parādīt kaut ko sevišķas uzmanības cienīgu, Ežēns Karjērs manu uzmanību vērsa uz meiteni, teikdams: “šī ir -Aisedora Dunkane,” Teica ar lielu uzsvaru un apklusa, lai visi klātesošie saprastu un iegaumētu, ko nozīmē šis vārds. Es nevarēju acis novērst no Aisedoras.”

Luksemburgā atrodas kāda Karjēra glezna, kur attēlota viņa ģimenē. Es nekad nevaru noiet tai garām, lai nesakāptu asaras acīs, jo es arvien atcerējos Karjēra ateljē, kur drīz vien pēc pirmās iepazīšanās kļuvu bieža viešņa. Manas jaunības vispatīkamākajām atmiņām pieder uzturēšanās šajā jaukajā ģimenē, kurā tiku uzņemta kā īsts draugs un kurā man atklājās patiesas un sirsnīgas dvēseles. Bieži vien vēlākā dzīvē, kad mani sāka nomākt šaubas, es arvien iedomājos tos brīžus, kad tiku tur paijāta un lolota, un ticība manī atkal atgriezās. Visā manā turpmākajā dzīvē mani pavadījusi it kā sevišķa dievišķība, Ežēna Karjēra ģēnija ierosināta. Tā likusi man pastāvīgi būt nomodā par augstākiem ideāliem, vadījusi meklējumos pa tīriem un skaidriem ceļiem pie mākslas noslēpumiem. Tiešām brīnišķīgi, ka pat tik kritiskos brīžos, kad izmisums mani gandrīz noveda līdz vājprātīgo iestādei, Karjēra darbi mani arvien atkal uzmundrinājuši un iedvesuši jaunu ticību dzīvei un darbam.

Reiz kādā vakarā pie manis ieradās Loja Fulera. Es viņai dejoju un izklāstīju savus uzskatus. Bet es to darīju taču katram un, liekas, būtu darījusi pat sētniekam, ja tas pie manis ienāktu. Loja Fufera šķita visai sajūsmināta, viņa teica, ka rīt aizbrauc uz Berlīni, ieteikdama arī man sekot turp. Viņa pati bija ļoti ievērojama skatuves māksliniece un arī darbojās kā Sadas Jakko starpniece. Bet pēdējās mākslu es tik ārkārtīgi dievināju! Loja Fulera man ieteica uzstāties kopā ar Sadu Jakko Vācijā. Ar prieku viņai piekritu.

Prombraukšanas dienā pie mums atvadīties atnāca Andre Bonjē. Mēs pēdējo reizi devāmies svētceļojumā uz Svētās Dievmātes katedrāli. Pēc tam viņš mani pavadīja uz staciju. Ar savu parasto atturību viņš mani noskūpstīja, un man likās, ka zem viņa briļļu stikliem pazibēja dziļas skumjas.

Berlīnē nokļuvusi, devos tieši uz “Bristoles” viesnīcu, šeit lieliskos apstākļos atradu mītam Loju Fuleru. Ap viņu ņudzēja vesela svīta: apmēram desmit skaistas, jaunas meitenes pēc kārtas skūpstīja un glaudīja viņas rokas. Mūsu vienkāršajā dzīvē māte mūs, bērnus, reti glāstīja, kaut gan karsti mīlēja. Tāpēc mani pārsteidza šāda pārspīlēta pieķeršanās, ko jau pašā sākumā novēroju pie Lojas Fuleras. Te izpaudās siltums, kādu vēl nekur nebiju sastapusi. Lojas Fuleras labsirdībai nebija robežu.

Viņa piezvanīja un pasūtīja tik greznas pusdienas, ka es pat iedomāties nevarēju, cik tās izmaksāja. Viņai tanī pašā vakarā vajadzēja uzstāties “Ziemas dārzā”, bet noraugoties tajā, man uzmācās domas, kā gan viņa varēs rādīties publikas priekšā, jo viņa redzami cieta no stiprām sāpēm mugurā. Viņas apbrīnojami skaistā svīta laiku pa laikam nesa maisiņus ar ledu, kurus lika pie aktrises muguras starp krēsla atzveltni. “Vēl vienu maisiņu, mīļā, - teica viņa, -tiešām paliek labāk.”

Vakarā visas sēdējām ložā un noraudzījāmies, kā dejo Loja Fulera. Mūsu priekšā ņirbēja un lidoja brīnišķīgs tēls. Viesnīcā atgriezos galīgi apreibusi un sajūsmināta.

Otrā rītā pirmo reizi devos apskatīt Berlīni. Tā kā es biju jau pārņemta no sapņiem par Grieķiju un grieķu mākslu, Berlīnes arhitektūra atstāja uz mani sevišķi pacilājošu iespaidu.

“Lūk - tā ir īsta Grieķija!” - iesaucos.

Tomēr pamatīgāk apskatot, pārliecinājos, ka Berlīne tālu nelīdzinās Grieķijai. Bija tikai kāds atspulgs no Grieķijas. Tās nebija īstās grieķu kolonnas, kas sniedzās pret Olimpisko debess zilgmi. Nē, šīs kolonnas cēluši vāci, viņi pedantiski pēc areheoloģiskajiem izrakumiem sapratuši Grieķiju. Un kad redzēju zem Potsdamas laukuma kolonnām ejam zosu gājienā ķeizariskās gvardes kareivjus, es atgriezos “Bristoles” viesnīcā un teicu: “Atnesiet man glāzi alus, esmu nogurusi.”

Berlīnē uzturējāmies vairākas dienas. Tad atstājām “Bristoles” viesnīcu, lai sekotu Lojas Fuleras trupai uz Leipcigu. Mums visiem vajadzēja aizbraukt bez bagāžas, arī mana vienkāršā soma, kuru tiku paņēmusi līdzi no Parīzes, palika kā ķīla līdz ar citām mantām. Toreiz es nekādi nevarēju saprast, kā šādas lietas var notikt ar ļoti pazīstamu un panākumiem bagātu aktieru saimi. Mēs dzīvojām grezni, ēdām lieliskas pusdienas un baudījām vislielākās ērtības viesnīcā, un pēkšņi mums vajadzēja aizbraukt pat bez bagāžas. Vēlāk dabūju zināt, ka pie visa tā vainojama Sada Jakko, kuras starpniece taču bija mūsu Loja Fulera. Sada Jakko nebija devusi cerētos ienākumus un Lojai Fulerai vajadzēja segt zaudējumus.

Arī Leipcigā, tāpat kā Berlīnē, katru vakaru sēdēju ložā un noraudzījos Lojā Fulerā. Mani arvien vairāk pārsteidza viņas talants, kurš man šķita ne no šīs pasaules. Brīnišķīgs radījums!

Tālāk nāca Minhene, bet no šejienes nolēmām doties uz Vīni. Tomēr radās nepārvarams šķērslis - mums nebija līdzekļu biļetēm.

Nebija arī nekādas izredzes tos kaut kur dabūt. Man galvā iešāvās vienīgā izeja - griezties pie amerikāņu konsula un lūgt viņa palīdzību. Mana drošā uzstāšanās palīdzēja: centos viņam iegalvot, ka mums katrā ziņā jātiek Vīnē. Bija panākumi, mums nopirka biļetes līdz Vīnei. Arī te apmetāmies “Bristoles” viesnīcā. Mums ierādīja ērtas, pat greznas telpas, kaut gan mums līdzi nebija nekādu mantu. Es arvien vēl ārkārtīgi jūsmoju par Lojas Fuleras mākslu. Tomēr man sāka uzmākties jautājums, kāpēc gan īsti es pametu savu māti vienu Parīzē un kāda gan man loma šo skaisto un nemierīgo sieviešu vidū? Es taču būtībā biju tikai to dramatisko notikumu skatītāja, kas norisinājās pa ceļam.

Vīnē, “Bristoles” viesnīcā, mani izvietoja kopā ar kādu sarkanmatainu meiteni, kuru visi par “aukli” saukāja, šo vārdu viņa bija izpelnījusies tāpēc, ka viņai piemita īpašība katru paijāt un ārstēt, ja kādai no mums galva sāpēja vai cits kas kaitēja. Reiz, neilgi pēc mūsu atbraukšanas, pulkstens četros no rīta, mana istabas biedrene piepeši piecēlās, aizdedzināja sveci un, pienākusi pie manas gultas, paziņoja: “Es tevi nožņaugšu. Dievs man tā lika darīt!”

Biju dzirdējusi, ka nekad nevajagot stāties ceļā trakam cilvēkam, ja tam uznākusi ārprāta lēkme. Bailes gan bija lielas, tomēr saņēmu sevi rokās un savaldījos. Mierīgi teicu: “Labi. Bet ļauj man iepriekš pielūgt Dievu!”

“Pielūdz!” - noteica “aukle” un nolika svečturi uz mana galdiņa pie gultas.

Uzlēcu no gultas, atrāvu durvis un, it kā pats nelabais mani vajātu, devos prom pa koridoru. Vienā naktskrekliņā, izspūrušiem matiem skrēju lejup pa kāpnēm un kliegdama iedrāzos tieši viesnīcas kantorī: “Ejiet, tur prātu zaudējusi kāda sieviete!”

“Aukle” devās man pakaļ, tikai sešiem viesnīcas kalpotājiem izdevās viņu savaldīt, kamēr ieradās ārsts.

Telefonēju mātei uz Parīzi un lūdzu viņu nekavējoties braukt pie manis. Māte arī paklausīja. Sīki viņai izstāstīju savus pārdzīvojumus jn mēs nolēmām aizbraukt no Vīnes.

Bet kamēr vēl atradāmies Vīnē un bijām saistītas ar Loju Fuleri, man radās izdevība dejot “Mākslas namā” kādā vakarā. Daudzi man sasniedza sarkanu rožu pušķus, bet kad nodejoju Bakhanāli, mani vārda pilnā nozīmē apbēra ziediem, šai izrādē bija noskatījies arī ungāru impresario Aleksandrs Gross. Viņš pie manis pienāca, teikdams: “Ja vēlaties nodrošināt sev spīdošu nākotni, lūdzu pienāciet pie manis Budapeštā.”

Viņa vārdi man bija izšķiroši. Tie atvēra man jaunu ceļu, labāku nākotni. Gross piedāvāja parakstīt līgumu trīsdesmit patstāvīgām izrādēm “Urānija” teātri.

Šis bija mans pirmais līgums, pēc kura man vajadzēja dejot teātrī publikas priekšā, tāpēc sāku šaubīties. Teicu: “Manas dejas ir tikai izmeklētai sabiedrībai - skulptoriem, māksliniekiem un mūziķiem, bet ne plašākai publikai.” A. Gross protestēja, norādīdams, ka aktieri ir vislabākie kritiķi un ja manas dejas patīkot viņiem, tad, bez; šaubām, par tām jūsmošot arī plašāka publika.

Galu galā mani pierunāja un es noslēdzu līgumu. A. Grosa pravietojums tiešām piepildījās. Mans pirmais vakars “Urānijā” bija neaprakstāmi sekmīgs. Budapeštā dejoju 30 izrādēs, kuras arvien bija izpārdotas.

Ak, Budapešta! Bija aprīlis, bija pavasaris. Vakarā, kad pirmo reizi biju uzstājusies, Aleksandrs Gross uzaicināja mani ieturēt vakariņas kādā restorānā, kur spēlēja čigānu mūzika, šeit pirmo reizi pamodās manas jaunās kaislās jūtas. Nav taču nekāds brīnums, ka pie šīs mūzikas skaņām manas drebošās jūtas vērās kā plaukstošs zieds. Vai ir vēl kas brīnišķīgāks kā šī čigānu mūzika, kura tik iezīmīga ungāru zemei?

XI

Brīnišķā pilsēta Budapešta stāvēja vienos ziedos. Kalnos un pakalnos, Donavas krastos, katrā dārzā ziedēja ceriņi. Katru vakaru temperamentīgā ungāru publika mani neprātīgi sumināja.

Kādu vakaru, kad dienā daudz biju raudzījusies vizuļojošā un mirdzošā saules apspīdētā upē, aizsūtīju ziņu diriģentam, ka izrādes beigās tēlošu dejā Štrausa “Zilo Donavu”. Šis mans solis bija kā elektrības strāvas trieciens. Visa publika ārkārtīgā sajūsmā trauca no savām vietām; troksnis, aplausi un saucieni bija tik lieli, ka viss teātris atgādināja vājprātīgo iestādi. Man daudzas reizes vajadzēja atkārtot šo valsi, tik ārkārtīgi nemierīga un uzstājīga bija publika.

Tajā vakarā līdz ārprātam sajūsminātajā publikā bija atradies arī jauns ungārs, ar dievišķām sejas līnijām un ļoti staltu augumu, šim cilvēkam bija lemts mani no šķīstas nimfas pārvērst neprātīgā bakhantē. Visu to veicināja neparastā apkārtne: pavasaris, maigās mēness naktis, brīnišķais gaiss, ceriņu smaržas piesātināts. Publikas mežonīgā aizraušanās, vakariņas pilnīgi bezrūpīgu un jūtu bagātu cilvēku sabiedrībā, čigānu mūzika, ungāru gulašs, reibinošie ungāru cīni, bagātīgā un spēcinošā barība, kādu baudīju pirmo reizi savā mūžā, viss tas manī pamodināja un nostiprināja atziņu, ka mana miesa nav tikai instruments, kurš jauki atveido mūzikas harmoniju, vhsa mana būtne pārvērtās vienā vienīgā viļņojošā un ilgu pilnā emiesojumā. Ka biju pilnīgi pārvērtusies, par to vairs nebija ne mazāko šaubu. Naktīs mani mocīja bezmiegs un es svaidījos pa gultu carstu un mokošu ilgu pilna.

Reiz sēdēju pie dzirkstoša vīna glāzēs draudzīgās sarunās ar saviem *alda biedriem. Piepeši mans skats sastapās ar divām lielām tumšām icīm, kuras mirdzēja tik dievišķā kvēlē un pauda tik neliekuļotu ingāru kaisli, ka vienā vienīgā šo acu skatā likās atklājamies viss 3udapeštas pavasara mulsinošais brīnums. No viņa droši varētu 'eidot Dāvidu Mikelandželo. Kad viņš smaidīja, starp skaistajām un ūtīgajām lūpām parādījās stipru, baltu zobu rinda. No pirmā skata nūsos radās neprātīga tieksme vienam pēc otra. Un šī viena skata »ietika, lai mēs mestos apkampienos, likās, ka nekāds šīs zemes spēks iespētu traucēt mums savienoties.

“Jūsu sejiņa - īsts zieds. Un pati visa - viens vienīgs zieds,” - viņš ivesa un bez skaita atkārtoja: “Mans zieds, mans zieds...” Ungāru alodā tas ir - eņģelis.

Viņš man pasniedza nelielu kvadrātveidīgu papīra gabaliņu, uz :ura stāvēja rakstīts - “Loža Karaliskajā nacionālajā teātrī”. Tanī >ašā vakarā kopā ar māti devāmies turp un redzējām viņu zstājamies Romeo lomā. Jauks mākslinieks, vēlāk viņš Ungārijā ļuva par slavenību. Viņš Romeo tēlā iemiesoja tik daudz jaunības esmojuma, ka pilnīgi iekaroja manu sirdi. Iegāju pie viņa ģērbistabā. .ikās, arī citiem nebija vairs svešs mans noslēpums, tāpēc visi tie riecājās par manu laimi. Izņēmums bija tikai kāda aktrise, kura eizrādīja ne mazākā prieka.

Skatuves mākslinieki nekad neiebaudīja pusdienas pirms uzstāšanās. Ar! šoreiz tikai pēc izrādes, pavadījis mūs uz viesnīcu, viņš kopā ar mani un māti ieturēja vakariņas.

Nedaudz vēlāk, pārliecinājusies, ka māte domā, ka esmu aizmigusi, es klusi un uzmanīgi izgāju. Romeo sastapu viesistabā, kuru no mūsu guļamistabas atdalīja garš koridors. Viņš man pastāstīja, ka šodien nācis pie pavisam jaunas atziņas, kā īsti spēlējams Romeo.

Viņš teica: “No tā brīža, kamēr jūs sastapis esmu, zinu, cik daudz mīlestībai jāpārveido Romeo balss. Jā, to esmu sapratis tikai tagad, Aisedora, jūs pirmā mani mācījāt, kas jāpārdzīvo Romeo. Tagad es spēlēšu pavisam citādi.” - Viņš piecēlās no savas vietas un sāka man lasīt visu lomu priekšā, skatu pēc skata, bieži vien apstādamies un piezīmēdams: “Jā. Esmu kā redzi atguvis. Saprotu, ja Romeo patiesi mīlēja, viņš šos vārdus izrunāja šādi, t. i. gluži citādi, kā biju iedomājies, kad pie lomas ķēros. Tagad beidzot es z i n u... O, brīnišķā meitene, jaukais zieds, jūs mani esat iedvesmojusi! Mīlestība mani darīs tiešām lielu!” - Viņš turpināja deklamēt Romeo lomu, kamēr rīts sāka krēsloties loga.

Ar puspamirušu sirdi sekoju viņam, klausījos viņa balsi, šad tad izdarīju pa piezīmei, norādīju uz attiecīgu žestu. Skatā garīdznieka priekšā mēs abi noslīgām ceļos un zvērējām uzticību līdz kapam. Ak, jaunība un pavasaris! Budapešta un Romeo! Kad tagad to atceros, man nemaz tas neliekas tik sen, it kā vakar būtu noticis.

Atkal kādu citu reizi, kad vakarā bija beigusies mūsu uzstāšanās, es kopā ar viņu iegāju viesistabā. Mātei arī šoreiz to slēpu, jo viņa bija pārliecināta, ka guļu. No sākuma Romeo likās visai laimīgs un apmierināts ar savu lomu lasīšanu un pārrunām par mākslu un teātri. Es biju bezgala priecīga klausīdamās viņa vārdos. Bet pamazām sāku vērot, ka viņš par kaut ko uztraukts, no kaut kā cieš, laiku pa laikam apkluzdams. Viņš žņaudza dūres un likās pat kā slims, jo reizi pa reizei viņa skaistajai sejai šķita pārlidojam krampjveidīgas trīsas, acis zvēroja. Lūpas viņš pastāvīgi kodelēja un tik stipri, ka tās taisījās asiņot un uztūka.

Arī es jutos slima, galva reiba un manī radās vēlēšanās, kurai bija grūti pretoties, vēlēšanās arvien tuvāk un tuvāk piekļauties viņam.

Beidzot, zaudējis katru savaldīšanos un kā neprāta pārņemts, viņš satvēra mani, pacēla klēpī un ienesa guļamistabā. Kad sāku aptvert, cas īsti ar mani notiek, mani pārņēma bailes. Bet atkal cauri šīm aailēm likās iekšēji kas gavilējam. Man bija ļoti žēl viņa ciešanu, somēr jauns baiļu uzplūdums man lika vēl izvairīties no tā, kas tikko aupat arī man bija šķitušas lielākās mocības.

Mēs agrā rīta stundā pametām viesnīcu. Steidzīgi sameklējām uz elas divjūgu, kādu nu tik agri varēja dabūt, un braucām vairākas ūdzes aiz pilsētas. Apmetāmies zemnieku mājās, saimniece mums erādīja istabu ar vecmodīgu gultu divām personām. Augu dienu mēs izturējāmies šais mājās un Romeo ne reizi vien nācās mierināt manus naidus un slaucīt asaras.

Varbūt manu uzstāšanos tovakar nevarēja pieskaitīt kā izdevušos, o sevī jutos dziļi nelaimīga. Bet kad pēc izrādes satikos ar Romeo nūsu viesistabā, viņš izrādījās vislabākajā garastāvoklī un likās iārdzīvojam lielu prieku. Man tas bija pienācīgs atalgojums par nanām ciešanām, pat radās vēlēšanās atkal sākt visu no jauna. Viņš :entās mani pārliecināt, ka beidzot es taču dabūšu izbaudīt, kas ir īsta Vradīze zemes virsū. Un tiešām, viņa vārdi drīzumā piepildījās.

Romeo bija brīnišķa balss, viņš man dziedāja čigānu romances un avas zemes dziesmas, mācīja man saprast viņu vārdus un nozīmi. Meksandrs Gross man sarīkoja izrādi Budapeštas operā. Ar to arī loslēdzās mana Budapeštas sezona.

Nākošajā dienā mēs kopā ar Romeo uz vairākām dienām eslēdzāmies vienatnē, noslēpdamies sādžā ārpus pilsētas, kur Izīvojām zemnieku istabā. Pirmo reizi mēs izbaudījām laimi visu takti viens otra skāvās. Pamodusies otrā rītā blāzmai svīstot, es biju teizsakāmi priecīga, ieraudzīdama savus matus vijamies ar viņa nelnajām cirtām un juzdama viņa rokas ap savu miesu. Kad tgriezāmies Budapeštā, manu laimi apēnoja pirmais skumju nākonis: māte bija visai sašutusi par mani. Arī māsa Elizabete bija cradusies no Ņujorkas un viņa, likās, manu rīcību uzskatīja par īstu Loziegumu. Viņas abas tik neciešami uztraucās, ka man vajadzēja ast kādu izeju: beidzot pierunāju doties nelielā ceļojumā pa Tiroli.

Tad un arī vēlāk pārliecinājos, lai arī cik stipras nebūtu sajūtas un aisles, manas spriešanas spējas arvien strādāja zibens ātrumā. Tāpēc arī, tā sakot, es nekad nepazaudēju galvu. Gluži otrādi, jo stiprāka bija bauda un jūtu uzplūdumi, jo skaidrāk strādāja manas domas. Nereti domas tika sasprindzinātas tik augstā pakāpē, ka saprāts sāka noteikti kritizēt jūtas un lika pārnest pārāk plosošās šķietošās dzīves alkas, pat nereti prāts man teica, ka par daudz ļaujos tām. Bet es taču biju jauna, tikko sākusi dzīvot. Un kad sadursme starp prātu un jūtām kļuva manī šajā laikā tik asa, tomēr radās vēlēšanās, lai prāts uz brīdi iesnaustos un netraucētu man izjust dzīvi un laimi Bet ne katru reizi tas man izdevās, tāpēc es ļoti apskaužu tādas dabas cilvēkus, kuri var visā pilnībā ļauties saldkaisles brīžiem, nebaidīdamies augšā stāvošā kritiķa, kurš jūtām uzstiepj tieši tad savu redzes viedokli, kad tās nemaz to nelūdz.

Un pienāk arī brīži, kad tiesājošais spriedums padodas: “Jā! Es atzīstu, ka viss tavā dzīvē, ieskaitot arī tavu mākslu, ir tikai māņi un muļķības salīdzinot ar to brīdi, kura labad ļaujas pat iznīcībai un nāvei.” Tādos brīžos tad arī šāds sauciens ir pēdējā konvulsija, pēc kam tās nogrimst nebūtībā.

Tā arī es, zinādama, ka tuvojas šī augstākās neprātības stunda un izjūtot pēdējās minūtēs galīgo triecienu, nebūt neuztraucos, ka varbūt varētu bojā iet mana māksla, ka māte par mani ļoti izmisusi. Lai tiesā mani tas, kurš to drīkst un var, bet lai gan tad vispirms vaino dabu un Dievu, ka tie radījuši šo brīdi kā daudz vērtīgāku un daudz vairāk kārotu, nekā pasaulē viss pārējais, ko mēs spējam ar savām maņām pārdzīvot. Gluži skaidrs ir arī tas, ka jo augstāks lidojums jūtu un aizrautības sfērās, jo stiprāks arī tad kritiens atmostoties.

Aleksandrs Gross sarīkoja man krāšņu ceļojumu Ungārijā. Uzstājos vairākās pilsētās, to starpā arī Zibenkirhenā. Šeit uz mani ļoti stipru iespaidu atstāja nostāsts par septiņiem pakārtiem revolucionāriem ģenerāļiem. Uz liela atklāta laukuma aiz šīs pilsētas es radīju savu “Maršu” par godu šiem karavadoņiem. Deja notika varonīgās un drūmās Lista mūzikas pavadījumā.

Braukājot pa mazajām Ungārijas pilsētiņām, visu laiku publika man sarīkoja jūsmīgas ovācijas. Laikam Gross bija parūpējies, ka katrā pilsētā mani sagaidīja rati pilni baltiem ziediem, diviem baltiem zirgiem priekšā. Sēdos ratos un braucu cauri visai pilsētai, drūzmējošos ļaužu saucienu un sveicienu pavadīta. Jutos kā maza dieviete, kas šeit ieradusies no citas pasaules. Bet tagad visi šie panākumi mākslā un milzīgā piekrišana publikā man vairs nesagādāja tādu svētlaimību, kādā varbūt senāk būtu pilnīgi aizmirsusies. Manī pastāvīgi kas smeldza un tās bija ilgas pēc Romeo, kas pirmais manī bija pamodinājis sievieti. Sevišķi mocījos naktīs, kad paliku viena. Jutu, ka būtu ar mieru atdot visus savus panākumus, pat savu mākslu, lai tikai atkal sevi sajustu Romeo apkampienos. Es cietu un ar nepacietību gaidīju, kad varēšu atgriezties Budapeštā.

Šī ilgotā diena arī pienāca, Romeo mani sagaidīja stacijā. Viņš bija ārkārtīgi priecīgs un šis prieks bija neliekuļots. Tomēr viņā novēroju savādas pārmaiņas. Romeo man pastāstīja, ka gatavojas uzstāties Marka Antonija lomā, ka mēģinājumi jau sākušies. Vai tiešām lomu maiņa varētu atstāt tādu iespaidu uz šo stipro temperamentu? Nezinu, bet redzēju tikai, ka viņa pirmā naivā kaisle un mīlestība bija pārgājusi. Viņš runāja par mūsu kāzām kā par kaut ko jau galīgi Lzlemtu, pat veda mani apskatīt dzīvokli, lai būtu kur apmesties pēc :am. Dzīvokļi pa lielākai daļai gan bija ar virtuvi, bet bez vannas stabas, šādi kāpelējot pa neskaitāmajām kāpnēm, mani beidzot ipņēma aukstums un es sajutu savādu smagumu.

“Bet ko mēs iesāksim, dzīvodami Budapeštā?” - vaicāju.

“Tev katru vakaru būs vieta ložā, - viņš atbildēja, - tu nāksi ikatīties manu spēli. Tu ievingrināsies, dosi man aizrādījumus un salīdzēsi strādāt.”

Vēlāk viņš man sāka lasīt Marka Antonija lomu un tagad visa uņa interese bija pievērsta romiešu tautai. Bet es, viņa Džuljeta, tiku īobīdīta otrā vietā.

Kādreiz, kad bijām ilgi pastaigājušies ārpus pilsētas un apsēdamies )ie svaiga siena panta, viņš iejautājās: vai es nedomājot, ka man labāk >ūtu turpināt savu karjeru un ļaut arī viņam nodarboties ar savu nākslu. To viņš neizteica burtiskā nozīmē, tomēr no sarunas izlobīju ādas domas. Tanī pašā dienā parakstīju līgumu ar Aleksandru Grosu iar uzstāšanos Vīnē, Berlīnē un citās Vācijas pilsētās.

Noskatījos pirmizrādi, kurā Romeo uzstājās Marka Antonija lomā. Aan skaidri palicis atmiņā tas brīdis, kad neprātīgi sajūsminātā katītāju zāle vai lūza, bet es sēdēju ložā un riju asaras, juzdamās kā asmalcinātus stiklus būtu norijusi. Nākošajā dienā atstāju

Budapeštu. Romeo bija nozudis, manā priekšā tagad atradās stingrais un nevaļīgais Marks Antonijs, šķiros no viņa tik saplosīa, ka ceļš no Budapeštas līdz Vīnei ir saglabājies atmiņā kā vissāpīgākais un skumjākais. Pasaule šķita zaudējusi prieku. Vīnē saslimu un Gross mani ievietoja klīnikā.

Vairākas nedēļas pieturējās pilnīgs spēku sabrukums, cietu šausmīgas mocības. Romeo atbrauca no Budapeštas un pat apmetās manā istabā. Viņš bija ļoti maigs un uzmanīgs. Pamodos rīta blāzmā un paskatījos uz gultu istabas otrajā galā, kur gulēja Romeo. Bet manā acu priekšā parādījās melnā tērpusies žēlsirdīgā māsa, katoļu mūķene. Jutu atskanam sēru zvanu, apbedot manu mīlestību.

Atveseļojos ļoti lēni un A. Gross mani aizveda uz Francensbadi, lai pasteidzinātu manu atspirgšanu. Biju sagurusi un skumja, mani maz saistīja bezgala jaukā apkārtne, maz iepriecināja labie draugi, kas pulcējās ap mani. Atbrauca Grosa sieva un ļoti rūpējās par mani, kad cietu bezmiegu. Drīz vien dārgie ārsti un apkopējas lika izsīkt manam tekošajam rēķinam un varbūt tas man nāca tikai par svētību. Gross sarīkoja manas izrādes Francesbadē, Marienbadē un Karlsbadē. Tādā veidā man kādā jaukā dienā atkal vajadzēja atvērt savu ceļa somu un izņemt dejas tērpu. Atceros, ka apraudājos, cilādama savu mazo sarkano kostīmu, kurā parasti dejoju savas revolucionārās dejas. Zvērēju sev, ka nekad vairs mīlestības dēļ nepametīšu savu mākslu.

Tanī laikā mans vārds ieguva maģisku spēku. Mani uzskatīja kā kādu brīnumu. Piemēram, kad reiz vakarā kopā ar savu impresārio un viņa sievu ieturējām pusdienas, pie restorāna loga sāka pulcēties ļaudis, un drūzma kļuva tik liela, ka ziņkārīgie skatītāji izspieda loga stiklu, sagādādami restorāna īpašniekam ne mazums nepatikšanu.

Skumjas, ciešanas un vilšanos, ko man sagādāja mīlestība, centos iemiesot mākslā. Es radīju Ifiģēnijas tēlu par viņas atvadīšanos no dzīves uz nāves altāra.

Beidzot Gross sarīkoja manu izrādi Minhenē, kur sastapos ar māti un māsu Elizabeti. Viņas ļoti priecājās, redzēdamas mani vienu pašu. Tomēr viņas arī secināja, ka esmu stipri mainījusies un kļuvusi skumja.

Pirms manas uzstāšanās Minhenē mēs kopā ar Elizabeti aizbraucām uz Abbaciju. Ilgi braukājām pa ielām, meklēdamas piemērotu viesnīcu, kur apmesties. Tomēr tādu neatradām, tikai bijām pievērsušas mierīgās pilsētiņas iedzīvotāju uzmanību. Starp citu mūs ievēroja ekshercogs Ferdinands, kurš nejauši brauca garām. Viņš par mums ieinteresējās un mīļi sveicināja. Galu galā uzaicināja mūs apmesties pie sevis Stefana viesnīcas dārza villā. Šis gadījums bija pilnīgi nevainīgas dabas. Mūs apsveikt ieradās ievērojamas dāmas, un es savā toreizējā naivumā nodomāju, ka viņas nebūt neinteresējās par manu mākslu, bet gan grib izzināt mūsu lomu ekshercoga namā. Šīs pašas dāmas zemu noliecās ekshercoga priekšā, kad tas ieradās uz pusdienām viesnīcas ēdamistabā. Bet es, sekodama vispārējai paražai, kniksēju vēl zemāk, nekā šīs parādes sievietes, jo biju lokana un veikla.

Tieši tad es sāku valkāt peldkostīmu, kurš no tā laika paspējis visā pasaulē iekarot piekrišanu. Pirmais tāds bija gatavots no ļoti plāna krepdešīna, gaiši zilas krāsas, ar dziļu izgriezumu un šaurām lencītēm pār pleciem; nelieli svārciņi, kuri beidzās daudz augstāk par ceļiem. Nav grūti iedomāties, kādu sensāciju izsauca šis mans jaunievedums, jo sievietes tad peldoties mēdza cieši ieģērbties viscaur melnā kostīmā, pie kam svārciņi sniedzās stipri lejpus ceļiem. Pat ūdenī ejot calkāja garas tumšas zeķes un pastāvīgi staigāja melnās peldu tupelēs. Eksheroogs Ferdinands pastaigājās pa peldtiltiņiem un, manī ar :ālskati noraudzījies, dvesa: “Ak, cik jauka gan šī Dunkane! Cik brīnišķi jauka! Pavasaris nav tik jauks, kā viņa...”

Kādu laiciņu vēlāk, kad uzstājos Vīnes karaliskajā teātrī, :kshercogs katru vakaru ieradās litera ložā. Parasti viņu pavadīja laudzi jauni virsnieki un adjutanti. Gluži dabīgi, ka ļaudis ačukstējās. Bet patiesībā ekshercoga interese pret mani bija tīri stētiskas dabas, viņš par mani interesējās tikai kā par dejotāju, /ispār likās, ka viņš izvairījās no skaistā dzimuma sabiedrības un bija pmierināts vienīgi ar to, ka viņam apkārt pulcējās skaisti jauni irsnieki. Vēlāk es ļoti jutu līdzi Ferdinandam, jo dabūju zināt, ka vustrijas galms licis viņu ieslodzīt drūmajā Zalcburgas pilī. Tiesa, arbūt viņš nedaudz atšķīrās no citiem, bet simpātiskiem cilvēkiem ar būt savas dīvainības!

No Abbacijas mēs kopā ar Elizabeti devāmies uz Minheni. Tai akā visa šīs pilsētas dzīve centrējās ap “Kunstlerhause” (Mākslas amu), kur parasti vakaros sapulcējās mākslinieku grupa ar arlbahu, Lembahu un Štuku priekšgalā, lai kopīgi pie labā

Minhenes alus kausa parunātu par mākslu un zinātni. Gross gribēja “Kunstlerhausā” sarīkot manu izrādi, Karlbahs un Lembahs labprāt tam piekrita, tikai Stuks pretojās, pastāvēdams, ka tādai mākslas svētnīcai kā Minhenes “Kunstlerhausam” nepiederas dejas. Kādā rītā aizgāju pie Stuka mājās, ar nolūku viņu pārliecināt par savas mākslas vērtību. Viņa ateljē es noģērbos un uzvilku savu vieglo dejastērpu. Nodejoju dažus gabalus un veselas četras stundas runāju, cenzdamās viņu pārliecināt savās svētākās atziņās, ka arī deja var būt īsta un liela māksla. Vēlāk viņš bieži vien stāstījis saviem draugiem, ka nekad savā mūžā viņš neesot bijis tik ļoti pārsteigts, viņam licies, ka Driāda no Olimpijas, pavisam no citas pasaules, piepeši parādījusies viņa priekšā. Viņš, zināms, arī vairs necēla iebildumus pret manu uzstāšanos Minhenes “Kunstlerhausā”. Mana izrāde kļuva par lielāko notikumu turienes mākslas pasaulē.

Pēc tam es dejoju “Kaima” zālē. Studenti gandrīz vai prātu zaudēja. Katru vakaru viņi izjūdza no ratiem zirgus un paši ratos vilka mani pa pilsētas ielām, nesdami līdzi aizdedzinātas lāpas un dziedādami studentu dziesmas. Bieži vien viņi sapulcējās pie viesnīcas zem maniem logiem un nebeidza stundām ilgi dziedāt, līdz es tiem nosviedu dažus ziedus vai kabatlakatiņu. Pēdējo viņi parasti saplēsa sīkos gabaliņos un izdalīja savā starpā, aiziedami šīs lupatiņas piespraužot pie cepures.

Kādu vakaru viņi aizdabūja mani līdzi uz savu studentu kafejnīcu. Man vajadzēja dejot, bet viņi mani uz rokām nēsāja no galdiņa uz galdiņu. Viņi dziedāja augu nakti, pastāvīgi atkārtodami: “Aisedora, Aisedora, cik skaista ir mūsu dzīve!

Minhene tanī laikā bija pilna kā strops ar māksliniekiem un citiem intelektuāļiem. Ielās drūzmējās studenti, gandrīz katrai meitenei pie rokas bija portfelis vai nošu sainītis. Grāmatu veikalu skatlogi atgādināja īstas krātuves: šeit varēja redzēt visretākos izdevumus, senas gravīras un ievērojamus, jaukus jaunos iespiedumus. Man atklājās vēl lieliskas kolekcijas vietējos muzejos, saskāros ar zinātnieku pasauli, ar Karvdhornu un citiem, bieži apmeklēju sudrabmatainā Lembaha ateljē. Bija rudens un gaiss tik tīrs un svaigs, pilnu krūti elpoju to un vēroju saulainos kalnus. Manī atgriezās miers un līdzsvarotība, sāku atkal atgriezties pie dzīves dvēseliskās un intelektuālās izpratnes, kas man pēdējā laikā bija tik ļoti satricināta. Sāku nopietni mācīties ari vācu valodu, drīz vien varēju Sopenhaueri un Kantu lasīt oriģinālos. Tāpat ar baudu varēju sekot bezgalīgiem mākslinieku, zinātnieku un mūziķu strīdiem un pārrunām. Pēdējie lielā skaitā pulcējās ap “Kunstlerhausu”, sevišķi vakaros. Iemācījos arī dzert lielisko Minhenes alu. Tā maz pamazām nesen pārciestais satricinājums sāka pāriet.

Kādu vakaru, kad “Mākslas namā” notika sevišķi svinīga izrāde, ievēroju brīnišķu cilvēku. Viņš sēdēja pirmajā rindā un aplaudēja. Šī cilvēka izskats man atgādināja Lielo maestro, kura radošais darbs man tikko sāka atklāties. Pēc izrādes uzzināju, ka tas tiešām ir Riharda Vāgnera dēls Zigfrīds Vāgners. Viņš piebiedrojās mūsu pulciņam un es ar viņu iepazinos tuvāk. Šī reize bija izšķiroša, viņam bija lemts ienākt manā dzīvē un kļūt sirsnīgam draugam. Viņš kļuva viens no tiem retajiem, ko es uzskatīju par īstiem un patiesiem draugiem. Viņa valoda bija gaiša, tanī izskanēja atmiņas par viņa tēvu. Šīs atmiņas likās kā svētās gaismas loks ap Pestītāja galvu.

Tai laikā es lasīju Sopenhaueri, viņas uzskatus par mūziku un cilvēka gribu. Vispār šeit Minhenē dvēselīgais tika augstu turēts, kā kāds svētums, gara un domu svētums. Man bieži vien likās, ka atrodos lielāko domātāju pasaulē, starp prāta bagātiem ļaudīm, šo zilvēku prāts man likās daudz plašāks un augstāks, nekā to visu citu ļaužu, ko man nācies sastapt manos pasaules ceļos. Man šķita, ka no dnātniskā viedokļa uz dzīvi skatīties nozīmē atzīt to par augstāko zilvēciskās baudas sasniegumu, kuru spēj pārsniegt tikai viens vienīgs zēl lielāks svētums - mūzika.

Liels atradums man bija arī brīnišķo itāļu darbu apkopojumi dinhenes muzejos. Tie vēl vairāk modināja nepārvaramas ilgas pēc īs saulainas zemes. Un tiešām, drīz vien kādā jaukā dienā mēs visas rīs, Elizabete, māte un es, sēdāmies vilcienā un devāmies uz Florenci.

XII

Nekad neaizmirsīšu tos neparastos iespaidus, kādus ieguvu braucot aur Tirdi. Pa saules apspīdētu kalnu nogāzi mēs nokļuvām brīnišķā

Umbrijas līdzenumā. Izkāpušas no vilciena Florencē, vairākas nedēļas kā pārlieku sajūsmināti svētceļotāji klīdām pa galerijām, dārziem un olīvu birzēm. Manu fantāziju sevišķi nodarbināja Botičelli. Augām dienām varēju nosēdēt viņa galveno gleznu priekšā. Viņa iedvesmota es radīju deju, ietverdama tajā iespējami daudz maigu un kustību, ko izpratu un saskatīju kādā Botičelli darbā: pār zemi, kas ziediem klāta, plūst viļņojoša dvesma, ap centrālo figūru, kas ir pus Afrodīte, pus Madonna, pulcējas un rotaļājas nimfas un lidinās safīri, bet dieve ar izteiksmīgu žestu vēsta pavasara tuvošanos.

Ilgas, ilgas stundas sēdēju šīs gleznas priekšā, biju tajā kā iemīlējusies. Labais vecais sargs man pienesa soliņu un arī viņš likās visai sajūsmināts par manu bērnišķo interesi. Es sēdēju tik ilgi, kamēr man sāka likties, ka zāle aug, kailās kājas sāk dejot un ķermenis sāk kustēties. Es sēdēju un manī radās prieks, es domāju: “So bildi iemiesošu dejā un rādīšu arī citiem kā mīlestības, pavasara un dzīves pamošanās vēsti, kuru gan pati tik mokoši tiku pārdzīvojusi. Visu to likšu saprast ar dejas palīdzību.”

Pienāca laiks, kad vajadzēja slēgt galeriju, bet es vēl arvien sēdēju gleznas priekšā. Gribēju sevī pilnīgi iesūkt pavasara domu, kas slēpās šai darbā. Jutu, ka dzīve līdz šim bijusi svārstību un aklu meklējumu pilna. Domāju, ka atrisinājusi šīs Botičelli gleznas noslēpumu, varēšu arī citiem rādīt ceļu, kā bagātināt iekšējo dzīvi, kā sasniegt iespējami vairāk prieka. Atceros, ka jau tad uz dzīvi skatījos tā kā cilvēks, kurš ar saulainu skatu devies karā, bet pārnācis sakropļots, kā cilvēks, kurš pēc dziļām pārdomām var teikt: “Kāpēc lai nesludinu citiem evaņģēliju, ja tas viņus var pasargāt no ciešanām.7”

Tādās pārdomās kavējos Florencē Botičelli gleznas priekšā, kuru vēlāk centos atveidot dejā. Brīnišķa elku dzīve, kā dievišķa rotaļa, bija ietverta tajā. Tur bija visa skaistuma skaistums - Afrodīte, un augšup sniedzās spēka un vīrišķības simbols - Apolons. Es jutu, ka viss tas pilda mani ar klusu prieku, katrā ziņā es to ietveršu dejā, svēti sevī tā apņēmos, un šo deju nosaukšu “Nākotnes deja”.

Tiešām, kādas ļoti senas pils zālēs es dejoju pēc Montaverde un dažu citu vēl agrināku anonīmu komponistu mūzikas skaņām. Manī noskatījās Florences labākā mākslinieku pasaule. Bija kāda brīnumjauka melodija, kas plūda no sešstīgu čella, un es dejoju eņģeli, kurš spēlē vijoli.

Kā arvien, ari tagad nepratām praktiski un taupīgi dzīvot un drīz vien mūsu līdzekļi sāka izsīkt. Bijām spiestas nosūtīt telegrammu Aleksandram Grosam un lūgt atsūtīt nepieciešamos līdzekļus, lai varētu nokļūt Berlīnē. Tur bija izziņota mana izrāde.

Braucot pa Berlīnes ielām, mani pārsteidza ārkārtīgi daudzās afišas, ar kurām likās vai visa pilsēta aplīmēta. Ieskatoties to saturā, redzēju, ka tie ir ziņojumi par manu ierašanos Vācijas galvaspilsētā un par gaidāmo uzstāšanos Krolla teātrī Filharmonijas orķestra pavadījumā. Aleksandrs Gross mani aizveda uz brīnišķo “Bristoles” viesnīcu. Šeit mani pilnā sastāvā sagaidīja Vācijas prese, man vajadzēja sniegt savu pirmo interviju. Es vēl arvien visa atrados Florencē un Minhenē gūto iespaidu varā un tāpēc biju visai sevī nogrimusi un tāla no patreizējās dzīves un apkārtnes. Žurnālisti bija visai pārsteigti, bet par to viņi dabūja noklausīties manu aizrautības pilno stāstījumu, kaut ari naivā amerikāņu - vācu valodā izteiktu, par deju kā grandiozāko un varenāko mākslas veidu, šo lielo un nopietno mākslu, kurai lemts ienest jaunu dzīvību visos citos mākslas virzienos.

Aleksandrs Gross bija cītīgs jaunu ceļu meklētājs. Viņš bija licis uz spēles visu savu mantu, visus līdzekļus, sagādādams man iespēju uzstāties Berlīnē. Viņš neskopojās ar reklāmu, noīrēja labākās Berlīnes operas telpas un sagādāja labāko diriģentu. Bet izrādes pirmie mirkļi varbūt pat viņam caur nerviem lika izšalkt izbaiļu sajūtai. Kad pacēlās priekškars, atvērās tālu nesajūsminoša aina strauju efektu pieradušiem skatītājiem: dekorāciju vietā bija tikai vienkāršas gaiši zilas tapetes, un bezgala niecīga izskatījās mana figūra jz milzīgās skatuves. Bet tālākais rādīja, ka Gross ir ļoti labs pravietis. Es attaisnoju viņa cerības un šai pašā vakarā iekaroju Berlīni. Kad riju dejojusi divas stundas, publika vairs neparko negribēja izklīst un prasīja atkal un atkal jaunus atkārtojumus! Sajūsma kļuva tik liela, :a ļaudis ekstāzē metās uz rampas. Simtiem studentu traucās uz katuvi, man vajadzēja nopietni piesargāties, lai no šīs vētrainās ienīšanas netiktu nāvīgi saspiesta um sadauzīta. Daudzus vakarus no 'ietas pūlis atkārtoja visai jauko vācu paražu, ko jau senāk biju Iedzīvojusi: viņi izjūdza no ratiem zirgus, un triumfa gājienā paši ilka mani pa Unter-den-Lindenu uz viesnīcu.

No šīs pašas pirmās izrādes vācu publikā kļuvu pazīstama kā “dievišķā un svētā Aisedora”. Kādā jaukā vakarā gluži negaidot pie mums no Amerikas atgriezās Raimonds, viņam bez mums bijis bezgala skumji. Līdz ar to mēs atgriezāmies pie saviem senāk tik daudz lolotajiem sapņiem, mēs sapņojām par svētceļojumu pie vissvētākā mākslas altāra, doties uz ilgi kārotajām Atēnām. Jutu, ka pati atrodos vēl tikai savas īstās mākslas vārtu priekšā, tāpēc manas ilgas traucās tālāk un tagad to galamērķis bija Grieķija. Kad neilgu laiku biju uzstājusies Berlīnē, uzstāju, ka nu man pietiek un ka gribu noteikti aizbraukt no Vācijas. Nelīdzēja nekādi labā Aleksandra Grosa lūgumi. Dzirkstošām acīm un stipri pukstošām sirdīm mēs atkal sēdāmies vilcienā. Pirmais mūsu ceļa mērķis atkal bija Itālija, bet tālākais un galvenais - Atēnas. Mēs taču sen bijām izstrādājuši plānu doties turp, un tik ilgi nēsājuši to sevī. Tagad tas varēja piepildīties - mēs devāmies ceļā caur Venēciju uz Grieķiju.

Vairākas dienas uzturējāmies Venēcijā, lielā dievbijībā apmeklēdami baznīcas un galerijas. Bet tanī laikā priekš mums Venēcijai bija vēl diezgan maza nozīme. Daudz vairāk mūs bija sajūsminājusi un aizrāvusi augsti intelektuālā un dvēselīgi skaistā Florence. Tikai daudzus gadus vēlāk, kad Venēciju apmeklēju kopā ar mīlošu vīrieti, šī pilsēta man atklāja savus noslēpumus un savu daiļumu. Tikai tad es sapratu, cik daudz burvību slēpjas Venēcijā. Bet tagad, kad šeit atrados pirmo reizi, visas manas domas tiecās tikai uz vienu, - lai drīzāk iekāptu kuģī un aizpeldētu zilā tālē.

Raimonds izstrādāja mūsu ceļojuma plānu Grieķijā un aprēķināja izdevumus. Gala slēdziens bija tāds, ka mums vajadzēja rīkoties iespējami lētāk un vienkāršāk. Tāpēc arī nevarējām braukt kādā no lielajiem pasažieru tvaikoņiem un mēs izvēlējamies mazu tirdzniecības kuģi, kurš uzturēja satiksmi starp Brindizi un Santa Mora. Izkāpuši Santa Morā, apmetāmies nelielā Itakas sādžā un vispirms apmeklējām klinti, no kuras Safo izmisumā metās jūrā.

Kad tagad atceros šo pirmo mirkli Grieķijā, man ausīs tāpat kā toreiz skan Bairona nemirstīgie vārdi: “Vareni stāv Fielādas klintis, še miers un karš pāri gājis, še Safo kaislē degdama dziedāja, še ir Defosas sala, še Feba sākums, še mūžīga vasara zeltīdama pāri stāv. Bet viss tagad miris un mierā dus, tikai saule rotādamās pāri spīd.”

Santa Morā mēs noīrējām nelielu buru laiviņu ar diviem apkalpes cilvēkiem un karstas jūlija dienas blāzmā devāmies pa Jonas jūru. Iegriezāmies Ambračio jūras šaurumā un krastā izkāpām mazā pilsētiņā - Karvasarasā.

Nolīgstot laivu līdz ar vadītājiem, Raimonds ar žestu un dažu sengrieķu vārdu palīdzību centās ieskaidrot, ka mūsu ceļojumam pēc iespējas jāatgādina Odiseja brauciens. Zvejnieks, acīmredzot, maz ko zināja par Odiseju, tomēr kad bijām viņam labi samaksājuši, tas nolēma doties ceļā un pacēla buras, kaut gan varēja vērot, ka viņš to nelabprāt dara. Ne vienu reizi vien viņš norādīja uz debesīm un atkārtoja: “Bum, bum!” rokām vētru attēlodams. Šķita, viņš liek mums saprast, ka jūra ir visai viltīga un draudoša. Uzzināju, ka tiešām nav viltīgākas un nedrošākas ūdens tilpnes par Jonas jūru, un mēs riskējām pat ar savam dzīvībām.

Izkāpām mazā turku pilsētiņā - Preredzā, Epirijas piekrastē. Nopirkām produktus, milzīgu kazas sieru, lielu daudzumu olīvu un kaltētas zivis. Mūsu buru laivā nebija īpašas ierīces ēdiena glabāšanai, nebija pat vietas, kur to paslēpt, lai veselām dienām neatrastos zem dedzinošās saules stariem. Nekad līdz pat nāvei neaizmirsīšu siera un zivju smaku, šo sajūtu vēl pastiprināja pastāvīgā laivas šūpošanās. Brīžiem vējš pilnīgi apstājās, tad mums vajadzēja ķerties pie airiem. Beidzot kāda vakara krēslā izkāpām Karvasarasā.

Gandrīz vai visi pilsētas iedzīvotāji saskrēja krastā mūs apsveikt. Diez vai slavenais jūrbraucējs Kolumbs, izkāpdams Amerikas piekrastē, izsauca lielāku izbrīnu vietējos. No prieka kļuvām vai mēmi, gribējās apkampt visus šejienes ļaudis un saukt: “Beidzot tomēr pēc tik daudzām ciešanām esam ieradušies svētākā helēņu zemē! Sveicam tevi, olimpiskais Zevs! Sveicam Afrodīti un Apolonu! Esat gatavas, jūs Mūzas, atkal dejot! Mūsu dziesma atmodinās Dionīsu un snaudošās Bahantes!”

Karvasarasā nebija ne viesnīcu, ne dzelzceļa. Kādā iebraucamā vietā, kur izīrēja arī istabas, sadabūjām vienu vienīgo istabu; mums nācās pārnakšņot visiem kopā. Tomēr gulēt daudz neiznāca: pirmkārt, Raimonds visu cauru nakti runāja par Sokrāta gudrību un slavināja platonisko mīlu kā debesu dāvanu, otrkārt, mūsu guļas vietas bija taisītas no rupji tēstiem dēļiem un visbeidzot, šo Helāda apdzīvoja arī tūkstošiem sīku dzīvnieciņu, kuri gribēja pie mums pabaroties. Agrā rīta blāzmā mēs atstājām šo mītni. Māte kopā ar mūsu četrām ceļa somām brauca pajūgā, kuru vilka divi zirgi, bet mēs, pārējie, saplūkuši lauru zarus, gājām blakus kājām. Gandrīz visi šīs nelielās piekrastes mītnes iedzīvotāji pavadīja mūs lielāko ceļa gabalu. Šis bija tas pats ceļš, pa kuru pirms apmēram diviem tūkstošiem gadu gāja varenā Maķedonijas Filipa karaspēks.

* * *

Ceļš no Karvasarasas uz Agrinjonu gāja caur mežonīga un skarba skaistuma pilniem kalniem. Bija brīnišķīgs rīts, gaiss svaigs un tīrs kā kristāls. Mēs gājām līdzās ratiem, skraidelējām ap tiem palēkdamies un no prieka skaļi iesaukdamies. Dziedājām arī dziesmas, kuras tālu atbalsojās.

Beidzot aizsniedzām seno pilsētu - Stratosu, tā gulēja uz trīs pakalniem, šeit bija pirmās drupas senajā Grieķijā, kuras mums nācās redzēt. Ārkārtīgi sajūsminājāmies, ieraugot Doritas kolonnas. Mēs ar Raimondu uzkāpām rietumu pakalnē, kur atradās Zeva pils. Saules rieta zelts klājās pār visu apkārtni un mūsu acu priekšā kā mirāža kalnos iznira senā pilsēta visā savā skaistumā un varenībā.

Līdz ar tumsu nonācām Agrinjonā. Bijām gan nedaudz noguruši, tomēr mūsos valdīja tāda laimes sajūta, kādu reti izdodas panākt. Nākošajā rītā sēdāmies autobusā un devāmies uz Misolongu. Šī pilsēta bija celta uz zemes, kur savā laikā daudz asinis lējuši mocekļi. Varonīgajā Misolongā savā laikā gājis bojā Bairons, kura piemiņu mēs svinīgi atcerējāmies. Vai neliekas brīnišķi iedomājoties, ka Bairons izglāba Šellija sirdi no sārta? Šellija sirds vēlāk apglabāta Romā, un varbūt vēl tagad šīs divu dzejnieku sirdis uztur mistiskus sakarus no kādreiz slavenās Grieķijas ar bijušo vareno Romu.

Dzisa pēdējā blāzma, kad uzkāpām nelielā kuģī, lai dotos tālāk -uz Patrasu. Patrasā mums bija diezgan grūti izšķirties, kurp tālāk doties: uz Olimpiju vai Atēnām. Virsroku tomēr ņēma nepacietīgā vēlēšanās pēc iespējas drīzāk redzēt slaveno kādreizējo Partenonu, un mēs iekāpām vilcienā, kurš gāja uz Atēnām. Joņojām pa staru spožumā mirdzošo Hellādu, laiku pa laikam skatam pavīdēja arī Olimpa sniegotā virsotne.

Olīvu birzēs šķita dejojam trauslās un lokanās nimfas un driādas.

Mūsu sajūsmai nebija robežu. Brīžiem mūsu saviļņojums gāja pāri mēram: mēs metāmies viens otra skavās un sākām no prieka un laimes šņukstēt. Mazajās stacijās nopietnie vietējie lauku ļaudis mūsos noskatījās ar lielu izbrīnu, droši vien viņi mūs noturēja par piedzērušiem vai prātā jukušiem. Vakarā iebraucām Atēnās. Pilsēta bija tīta vieglā dūmakā, tomēr atstāja lielisku iespaidu. Nākošajā rītā, tikko svīda gaismiņa, devāmies turp, kur visvairāk traucās mūsu ilgas: nedrošiem soļiem un pukstošām sirdīm lēni virzījāmies pa dievietes svētnīcas kāpnēm. Un jo augstāk pacēlāmies, jo arvien vairāk man likās, ka visa līdzšinējā dzīve nokrīt no manis kā komedianta tērps, man pat likās, ka līdz šim es nemaz nebūtu dzīvojusi. Dziļi ievilku elpu un man šķita, ka līdz ar šo prieka elpojumu tīra skaistuma priekšā es pirmo reizi piedzimstu.

No Pentelikusa kalna pacēlās saule un ar savu zeltīto gaismu aplēja grandiozās marmora sienas. Sasniedzot pēdējo pakāpienu, mūsu skatam atklājās lieliska pārredzamība pār svētnīcu, rīta gaismā tā izskatījās brīnišķīga. Bijām tik ļoti pārsteigti, ka klusējām un tāpat klusējot izklīdām katrs uz savu pusi. Dievišķais skaistums bija pārāk svēts, lai lietotu vārdus, sirdis savādi trīcēja tā priekšā. Te nebija vietas ne prieka saucieniem, ne apkampieniem. Katrs no mums meklēja sev atbilstošu vietu, lai no tās noraudzītos svētnīcā un gremdētos pārdomās. Apskatot Partenonu, nācām pie atziņas, ka mēs, Dunkani, māte un četri bērni, pilnībā saprotam viens otru un ka mūsu ideālos valda pilnīga saskaņa; tikai nākot saskarē ar citiem ļaudīm, mēs līdz šim esam novirzījušies no šiem saviem ideāliem. Kāpēc gan mums braukt projām no Grieķijas, ja šeit, Atēnās, esam raduši atbildi visiem jautājumiem? Man pašai likās brīnišķīgi, ka man nerodas ne mazākā vēlēšanās atgriezties tanī dzīvē un pasaulē, no kuras tikko šurp nācām; es taču tur biju guvusi panākumus savās izrādēs un Budapeštā piedzīvojusi kaislīgu mīlestību. Laikam gan tāpēc, ka, dodoties svētceļojumos, kā mākslā tā dzīvē, nekad es nedzinos ne pēc naudas, ne pēc slavas. Arī šis ceļojums bija uzsākts vienīgi dvēselei. Man liekas, ka gars, kuru es sapņoju atrast, neredzamās Atēnu dieves gars, tāpat kā senāk mājo Partenona drupās. Nolēmām, ka Dunkani uz visiem laikiem paliks Atēnās un uzcels svētnīcu paši pēc savas gaumes.

Berlīnes izrādes man deva krietnus ienākumus un jau biju noguldījusi bankā prāvāku summu naudas. Man šķita, ka šī summa ir tik liela, ka nekad nevar izsīkt. Tāpēc sākām meklēt attiecīgu vietu, kur celt savu svētnīcu. Visi mēs bijām pilnīgi laimīgi, tikai Augustīns skuma. Viņš jau ilgāku laiku bija šķirts no sievas un bērna. Beidzot viņš atzinās, ka bez viņiem jūtas ļoti vientuļš. Mēs to uzskatījām par lielu vājību, bet ja nu reiz viņš bija precējies un arī bērns bija, tad nekas cits neatlika, kā tos aicināt šurp.

Augustīna sieva atbrauca kopā ar meiteni. Viņa bija pēc modes ģērbusies un valkāja franču kurpes uz augstiem papēžiem. Sevišķi mēs uztraucāmies par tām, jo sen jau valkājām tikai zandales, lai nenoberztu Partenona marmora plāksnes. Pret zandalēm atbraucēja gan karsti protestēja. Bet mēs gājām vēl tālāk, atzinām, ka vispār tagadējās drēbes ir tikai apģērba sakropļojums un ka mums jātērpjas vienkāršā sengrieķu tunikā. To arī izdarījām, par lielu brīnumu tagadējiem grieķiem.

Ģērbušies vienīgi vieglā sengrieķu tērpā ar attiecīgi uzsietiem matiem, sākām klīst pa pilsētu un meklēt piemērotu vietu mūsu svētnīcai. Izstaigājām Kolonnas, Taleronu un Atikas ielejas, bet nekas nebija pa mūsu prātam. Beidzot novirzījāmies uz Himetusas pusi, kur bija plašas ganības, izslavētas ar savu medu. Sasniedzot kāda pakalna virsotni, Raimonds piepeši nosvieda savu garo spieķi un, rokas pacēlis, iesaucās: “Raugieties, mēs stāvam vienā līmenī ar Akropoli!” Patiešām, rietumos mēs ieraudzījām Atēnas svētnīcu, kura atrodamies šķita brīnum tuvu, kaut gan patiesībā bija četru kilometru tālumā.

Un pēc ilgām pūlēm nelielais kailais pakalns, kurš atradās vienā līmenī ar Akropoli un kurš senāk bija nosaukts Kopanosa vārdā, kļuva par Dunkanu īpašumu.

Sameklējām papīru un zīmēšanas piederumus un sākām uzmest mūsu celtnes plānu. Kā paraugu izmantojām Ahamemnona svētnīcas modeli. Zināms, savā plānā ieviesām daudz sava. Galvenais celtnes darbu rosinātājs bija Raimonds. No sākuma savas svētnīcas būvei gribējām izmantot vienīgi to pašu marmoru, no kura savā laikā bija kaltas lieliskās Partenona sienas un kurš atradās Pantelikona kalnā, tomēr galu galā vajadzēja samierināties ar vienkāršo sarkano akmeni, kas bija viegli dabūjams kalna pakājē. No tās dienas gara vezumnieku rinda braukāja ar sarkanā akmens plāksnēm pa mālaino ceļu no Pantalikona uz Kopanosu. Bet mūsu sajūsma auga ar katru pievesto vezumu.

Beidzot pienāca diena, ievērojamā diena, kad vajadzēja likt pamatus mūsu svētnīcai. Nolēmām šo lielo notikumu pienācīgi nosvinēt. Kaut gan, zināms, neviens no mums nebija reliģiozs cilvēks, visi vadījāmies no tagadnes zinātnes atziņām, tomēr nolēmām, ka visai skaisti un pieklājīgi šajā gadījumā būs, ja pieturēsimies pie grieķu tradīcijām. Tāpēc svētnīcs pamatu likšanas dienā uzaicinājām grieķu garīdznieku. Visus vietējos iedzīvotājus arī aicinājām piedalīties mūsu svinībās.

Ieradās vecs garīdznieks viscaur melnā tērpies un melnu cepuri galvā. Viņš pieprasīja melnu gaili upurēšanai. Šāda paraduma sākums meklējams tālā pagātnē, kad Apolona svētnīcai likti pamati, vēlāk to pārņēmusi bizantiešu garīdzniecība un tas saglabājies līdz šim laikam. Melnu gaili atrast nebūt nebija tik viegli, bet beidzot arī tas bija rokā un tika nodots garīdzniekam līdz ar nazi upurēšanai. Pa to laiku iedzīvotāji bariem pulcējās no visas apkārtnes. No Atēnām atbrauca izmeklēta sabiedrība. Ap saules rietu Kopanosā bija sapulcējies daudz tautas.

Sirmais garīdznieks savu ceremoniju uzsāka visai svinīgi. Viņš prasīja mums parādīt nākošās svētnīcas pareizās robežas. Mēs to darījām dejodami pa kvadrāta līnijām, ko iepriekš jau bija zemē iezīmējis Raimonds. Tad garīdznieks piegāja pie liela akmens, kurš bija domāts pamatiem un tanī brīdī, kad sarkanā saules ripa grima aiz apvāršņa, viņš pārgrieza gailim rīkli. Tumši sarkana asins lija uz akmens. Turēdams rienā rokā nazi, bet otrā nokauto putnu, garīdznieks apgāja trīs reizes visapkārt celtnes paredzētajai teritorijai un sienu līnijām. Tad sākās ūgšanas un dziedāšana. Viņš svētīja visus akmeņus, kas bija domāti 3ūvei un pavaicājis mūsu vārdus, skaitīja garu lūgšanu, kurā ne vienu rien reizi atkārtojās vārdi: Aisedora Dunkan (mana māte), Augustīns, laimonds, Elizabete un pastarīte Aisedora (tas zīmējās uz mani), katru eizi piesaukdams arī mūsu uzvārdu - Dunkan, pie kam D. viņš izrunāja :ā T. Viņš novēlēja jaunajā mājā mums dzīvot labklājībā un mierā, ūdza, lai ari mūsu pēcnācēji dzīvotu labklājībā un saticībā. Pēc ūgšanām ieradās mūziķi ar vienkāršiem instrumentiem. Tika atdarītas lielas vīna mucas un kalna virsotnē aizdedzināts liels ugunskurs. Visu cauru nakti mēs dejojām, dzērām un priecājamies kopā ar mūsu kaimiņiem, vietējiem zemniekiem.

Nolēmām uz visiem laikiem palikt Grieķijā un zvērējām, kā Hamlets saka, nedoties vairs neviens nevienā laulībā. “Lai tas, kurš precējies, paliek precējies,” u.t.t. Augstsirdīgi savā vidū uzņēmām Augustīna sievu, kaut gan mums pret viņu bija zināms vēsums. Bet burtnīcā uzmetām projektu, pēc kura no Dunkanu cilts tika izslēgti visi liekie; turpat arī ierakstījām mūsu dzīves likumus un noteikumus Kopanosā, kas nedaudz atgādināja Platona “Valsts” likumus. Tika noteikts, ka jāceļas līdz ar rīta blāzmu un saules uzlēkšana jāsveic ar dziesmām un dejām, bet pēc tam jāiestiprinās ar vienkāršu tasīti kazas piena. Rīta cēlienā jānotiek dziedāšanas un deju pasniegšanai. Mēs gribējām atgriezt vietējos iedzīvotājus pie viņu senajiem dieviem un pamudināt nomest tagadējos šausmīgos apģērbus. Nolēmām pilnīgi atteikties no gaļas un pievērsties vienīgi veģetāriem ēdieniem. Tālākā dienas kārtībā sekoja pusdienas no augļiem, pēc tam varējām nodoties pārdomām, bet vakaros bija jāpiekopj sava dievība attiecīgas mūzikas pavadībā.

Sākās Kopanosas būve. Ahamemnona sienas bija divas pēdas biezas, tāpēc tikpat biezām vajadzēja būt arī mūsu celtnes sienām. Tikai vēlāk, kad jau darbi bija krietni pavirzīti uz priekšu, es sapratu, cik daudz sarkanā akmens mums vajadzēs no Pantelikona kalna pakājes un cik daudz izmaksās katrs vezums. Gluži negaidot nāca arī cits atklājums: visā apkārtnē, jūdzēm tālu, nebija ne piliena ūdens! Kopanosa bija sausa un neauglīga.

Bet Raimonds par to nemaz neuztraucās, viņš pieņēma strādniekus vēl un ķērās urbt artēzisko aku. Taču jo dziļāk urba, jo sausāka palika zeme. Beidzot, kad vairākas nedēļas bez sekmēm bijām Kopanosā izmeklējušies ūdeni, atgriezāmies Atēnās. Gribējām apvaicāties pie gudriem ļaudīm, pat, varbūt, zīlniekiem, kuriem pēc mūsu pārliecības, vajadzēja atrasties Akropolē. Pilsēta mums piešķīra īpašu atļauju uzturēties tur pa naktīm. Mēness apspīdētos vakarus pavadījām Dionisa amfiteātrī, dejojām un klausījāmies Augustīnu, kurš lasīja fragmentus no grieķu traģēdijām.

Dunkani dzīvoja tikai paši ar sevi. Ar Atēnu iedzīvotājiem mums nebija nekā kopēja. Mēs palikām pat vienaldzīgi, kad apkārtnes zemnieki pastāstīja, ka pats Grieķijas karalis izjājis aplūkot mūsu svētnīcu. Mūs vadīja citi valdnieki: Ahamemnons, Menelaja un Priams.

XIII

Kādā mēness naktī, sēdēdami Dionisa teātrī, mēs izdzirdējām skaļu zēna balsi. Šī balss skanēja tik tīri un aizraujoši, kāda var būt tikai jaukiem bērniem. Drīz viņam pievienojās otra un pēc tam arī trešā balss. Zēni dziedāja senu grieķu dziesmu un mēs klausījāmies kā sasaluši. “Tā bija jādzied zēniem sengrieķu korī,” - noteica Raimonds.

Nākošajā vakarā koncerts atkal atkārtojās, un arī trešajā vakarā. Mēs neskopojāmies mazajiem dziedoņiem iedot pa drahmai (Grieķijas naudas vienība), tāpēc kora dalībnieku skaits arvien pieauga, līdz salasījās vai visi Atēnu zēni, lai mums dziedātu mēness gaismā. Jaunie dziedātāji mūsos rosināja visai svarīgas domas, -atjaunot seno grieķu kori. Katru vakaru mēs rīkojām sacensības Dionisa teātrī, izsniedzot godalgas par vissenākajām grieķu melodijām. Mums piepalīdzēja arī Vizantijas mūzikas profesors. Gadu galā sastādījām kori no desmit labākajiem mazajiem Atēnu dziedātājiem. Sevišķu vērību piegriezām balsu sajaukumam. Mums palīgos nāca kāds jauns students, kurš pētīja sengrieķu valodu. Tā radās iespēja korim iedziedāties pat Ešilā. Nosaucām to par ‘Pasludināšanas” kori. Senajiem grieķiem bijuši bezgala jauki kora gabali. Kāds no tiem man sevišķi iespiedies atmiņā: ap Zeva altāri glābiņu meklēdamas pulcējas jaunavas, izbaiļu un šausmu pilnas, jo :ās bēgušas no asinsatriebējiem pāri jūrai.

Mūsu darbība tagad norisinājās trīs virzienos: darbojāmies Akropolē, sekojām būvei Kopanosā un piedalījāmies Ešila koros. Paretam vēl devāmies nelielās ekskursijās pa kaimiņu sādžām. Tas bija viss un vairāk arī nekā nevēlējāmies.

Ļoti stipri ietekmējāmies, lasīdami Eleizisas “Mistērijas”: “Mirstīgā mēle nespēj izteikt šos noslēpumus, bet lai svētīts tas, kas tos redzējis un izjutis. Viņa liktenis pēc nāves nebūs tāds, kāds citu cilvēku liktenis.”

Eleizisa mūs ārkārtīgi ieinteresēja un kādā jaukā dienā devāmies turp. Vajadzēja noiet 13 ar pusi jūdzes. Avušies vienīgi zandalēs, mēs dejodami traucām pa balto, putekļaino ceļa joslu, kas veda gar senām Platona birzēm uz jūru. Visu ceļu mēs dejojām, parastā gaitā nesperdami ne soli, jo gribējām izpelnīties dievu labvēlību. Nogājām garām Dafņa sādžai un Chagia-Triasas baznīcai. Starp kalniem mirdzēja jūra un varēja saskatīt Salamisas salu. Uz brīdi apstājāmies, lai atcerētos un atmiņā labāk pārdzīvotu slaveno kauju pie Salamisas, kur grieķi sakāva persiešus.

Dejošanu turpinājām visu ceļu un tikai vienu reizi apstājāmies pie nelielas kristiāņu baznīcas, jo grieķu garīdznieks aicināja mūs pie sevis nogaršot lielisku vīnu. Viņš bija ārkārtīgi pārsteigts un izbrīnījies par mūsu neparasto gājienu dejā. Eleizisā nodzīvojām veselas divas dienas un iepazināmies ar tās noslēpumiem. Trešajā dienā atgriezāmies atkal Atēnās, bet vairs ne vieni paši. Mūs pavadīja mīļoto autoru Ešila, Eiripida, Sofokla un Aristofāna ēnas.

Ceļojumi vairāk mūs neinteresēja. Bijām nokļuvuši savā Mekā, lielajā Hellādā. Tagad gan esmu visai attālinājusies no tās svinīgās, gudrās Atēnas'Palādas dievināšanas, kāda tā bija pirmsākumā. Man pat jāatzīstas, ka, kad pēdējo reizi apmeklēju Atēnas, mani mazāk interesēja šīs dievietes kults par Kristus cietēja sejas izteiksmi Dafņa baznīciņā. Bet toreiz, manas dzīves pavasarī, Akropole bija mūsu vienīgais un lielākais prieka un sajūsmas avots.

Katru rītu kāpām Propeleja kalnā un drīz vien visos sīkumos zinājām šīs svētās vietas vēsturi. Ņēmām līdzi grāmatas un centāmies izsekot vai katra atsevišķa akmens liktenim. Vērojām arī to izcilo arheologu interesi, kādu tie visā pasaulē izrādīja par vareno Grieķijas senatni. Mūs interesēja senā grieķu mūzika. Ar pieminētā studenta palīdzību nodibinājām vēl vienu kori, no divsimts Atēnu ielas zēniem atlasīdami desmit, kuriem tiešām bija debešķīga balss. Atēnu baznīcā atradām senas himnas vecajiem dieviem, bet pilsētas bibliotēkā dažādus darbus par seno grieķu skaņu mākslu. Lieliska saskaņa bija starp baznīcā atrastiem skaņdarbiem un bibliotēkas apskatiem un paraugiem. Mūs pārņēma sajūsma, jo bijām taču atraduši senās himnas un pēc apmēram diviem tūkstošiem gadu atkal dienas gaismā cēlām zaudētās retās vērtības.

Apmetāmies viesnīcā; man labprāt ierādīja lielu zāli, kurā sāku strādāt katru dienu. Veselām stundām nodarbojos ar “Pasludināšanas” kori, mācīdama kustības un žestus. Pati pilnībā biju grieķu baznīcas mūzikas ritma varā. Vispār mēs tik ļoti bijām iegrimuši savā darbā un tik ļoti ticējām savu teoriju pareizībai, ka nemaz nenojautām dažas pavisam komiskas puses.

Arī toreiz Atēnās, kā tas vispār tur ļoti bieži parasts, rūga revolucionārā kustība, šoreiz gan šai revolūcijai par iemeslu bija tikai karaliskā nama un studentu domstarpības, - kādai valodai jābūt uz skatuves vispārpieņemtai: jaungrieķu vai sengrieķu. Studentu bari staigāja pa ielām un pieprasīja, lai tiktu ievesta sengrieķu valoda. Kad kādu dienu atgriezāmies no savas Kopanosas, demonstranti apturēja mūsu ratus un sveica mūs mūsu sengrieķu tērpos. Viņi uzaicināja mūs piedalīties savā gājienā, ko arī labprāt darījām aiz mīlestības pret seno Hellādu. Drīz pēc šī notikuma studenti Atēnu pilsētas teātrī nolēma sarīkot mūsu izrādi. Desmit grieķu zēni, ģērbti visai raibi, bet seno grieķu apģērbos un ar mūsu studentu kā vadoni, dziedāja sengrieķu valodā Ešila kora dziesmas, bet es dejoju. Studenti jūsmoja kā neprātīgi.

Par izrādi bija dabūjis dzirdēt arī karalis Georgs, kurš izteica vēlēšanos, lai tā tiktu atkārtota arī Karaliskajā teātrī. Mūsu uzstāšanās galma un diplomātiskā korpusa priekšā tomēr neizsauca tādu sajūsmu, kā tas bija pilsētas teātrī pie studentiem. Aplausu gan bira daudz, bet šeit aplaudēja baltos cimdos tērptas rokas un es jutu, tca tie nenāk aiz sajūsmas. Vēlāk karalis Georgs ienāca aiz kulisēm nanā ģērbistabā un lūdza mani apmelēt karalieni viņas ložā. Es tūliņ evēroju, ka viņiem nebija īstas garīgas mīlestības pret manu mākslu, viņi acīmredzot to nesaprata, kaut gan izlikās visai apmierināti, balets taču ir iemīļots skatuves mākslas veids kronētām personām visā pasaulē.

Visi šie notikumi norisinājās tieši tanī laikā, kad man nācās pašai nedzīvot visai bēdīgu atklājumu, ka mūsu tekošais rēķins bankā evišķi strauji izsīkst. Naktī pēc izrādes Karaliskajā teātrī es nevarēju ūzmigt un tikko svīda gaisma, viena pati devos uz Akropoli, kur lejoju Dionisa teātrī, juzdama, ka tā ir pēdējā reize. Pēc tam uzkāpu Nopēlēja kalnā un apstājos Partenona priekšā. Piepeši man likās, ka visi mani sapņi, līdzīgi ziepju burbulim, izklīduši vējā. Tagad skaidri sapratu, ka esam tikai tagadnes cilvēki un tikai tādi varam būt un paliksim. Seno grieķu īstās jūtas mums paliks svešas, lai arī kā mēs nepūlētos. Atēnas svētnīca, kuras gruveši atradās manā priekšā, bija celta citam laikam un citiem ļaudīm. Es biju un paliku vienmēr un uz visiem laikiem amerikāniete. Brīnišķīgā mirāža, kura veselu gadu bija turējusi mani savā varā, kamēr uzturējos Hellādā, piepeši bija izgaisusi. Vizantiešu-grieķu mūzikas skaņas kļuva arvien vājākas un vājākas. Visu pārspēja Izoldes nāves stiprie akordi, kas skanēja man ausīs.

Trīs dienas vēlāk mēs iekāpām Vīnes vilcienā. Mums līdzi brauca desmit grieķu zēni, bet pavadīja jūsmojošs pūlis un mūsu dēļ raudošie bērnu vecāki. Stacijā es ietinos balti-zilā Grieķijas karogā, bet desmit grieķu zēni, kopā ar pūli, dziedāja šīs tautas himnu. Kad atskatos uz šo Grieķijā pavadīto gadu, skaisti un patiesi man tēlojas mūsu centieni pārcelties divus tūkstošus gadu atpakaļ un dzīvot garīgi un miesīgi tajā skaistumā, kuru īsti nesapratām mēs, tāpat kā to, varbūt, nesaprot un nekad pilnīgi nesapratīs citi.

XIV

Mūsu centieni atjaunot grieķu kori un antīkās traģiskās dejas, zināms, bija visai vērtīgi, bet gandrīz pilnīgi nepiepildāmi. Tagad man liekas visai dīvaini, kāpēc gan pēc tik sekmīgiem panākumiem Berlīnē un Budapeštā, es nedevos ceļojumā pa visu pasauli, bet izšķiedu visu iekrāto naudu grieķu svētnīcas būvei un grieķu kora atjaunošanai.

Atbraukusi Vīnē rādīju pārsteigtajai austriešu publikai Ešila “Pasludināšanas” kori: uz skatuves dziedāja mūsu līdzatvestie zēni, bet es dejoju.

Vīni no Budapeštas šķīra tikai četru stundu ilgs brauciens, bet man pašai par sevi bija brīnums, ka viens gads, kuru biju pavadījusi Partenona tuvumā, mani pilnīgi atsvešināja no Budapeštas. Pat nebrīnījos, ka arī Romeo nepapūlējās doties četru stundu ilgā ceļā un mani apmeklēt, man pat likās, ka viņam nav nekāda pienākuma to darīt. Ar visu savu enerģiju biju pieķērusies grieķu korim, tāpēc jūtām neatlika ne mazākās vietiņas. Jāatzīstas, ka patiesībā es ne reizi netiku atmiņās pakavējusies pie Romeo. Turpretim visa mana interese tanī laikā bija pievērsta skaidra prāta jautājumiem. Tāpēc arī nodibināju draudzību ar cilvēku, kurš vispirms bija prāta cilvēks. Viņu sauca Hermanis Bārs.

Pirms dažiem gadiem viņš bija redzējis manas dejas Vīnē, kad toreiz uzstājos “Mākslas namā”. Tagad biju atgriezusies Vīnē kopā ar grieķu zēnu kori un viņš par manu pasākumu sāka izrādīt sevišķu interesi, rakstīdams dienas presē kritikas apcerējumus. Hermanim Bāram toreiz varēja būt ap trīsdesmit gadu, viņam bija skaista seja, kastaņbrūni mati un bārda. Visai bieži pēc izrādes viņš ieradās pie manis “Bristoles” viesnīcā un bija reizes, kad pie manis nosēdēja līdz rīta blāzmai. Bieži es lecu augšā no savas vietas un dejoju viņam priekšā strofu pēc strofas no grieķu kora, tādā veidā ilustrēdama savus vārdus. Bet visu laiku mūsu attiecībās nebija nekā sentimentāla, tajās nebija vietas jūtām, kam varbūt viens otrs skeptiķis ne labprāt ticēs. Tiešām, jo kopš Budapeštas Pārdzīvojumiem manā jūtu pasaulē bija notikusi tāda pārvērtība: nan visai nopietni likās, ka uz visiem laikiem esmu šķīrusies no nīlestības un ka turpmāk sevi ziedošu vienīgi mākslai. Tagad viss tas nan liekas ļoti neparasts, jo ar savu miesu es taču tik ļoti atgādināju Milosas Venēru. Šķiet, vainojama bija mana pirmā pamošanās: manas jūtas šai pirmajā atmodā tik rupji cieta, tāpēc atkal iemiga un  sāku sevi visu koncentrēt tikai mākslai.

Uzstājos Vīnes Karaliskajā teātrī un guvu ievērojamus panākumus. Jo sākuma gan publika pret “Pasludināšanas” kori ar desmit grieķu ēniem izturējās diezgan vēsi, bet izrādes beigās, kad biju nodejojusi Zilo Donavu”, tiktāl sajūsminājās, ka sāka trakot vārda pilnā nozīmē, ēc izrādes uzstājos ar runu, norādīdama, ka mans nolūks ir celt atkal ienas gaismā senās grieķu traģēdijas garu. Mums atkal jāsaplūst ar rieķu mākslas skaistumu, kam kā mazs paraugs uzstājas grieķu koris, s runāju, bet publika kliedza: “Nē, nē... Dejo!... Dejo “Zilo Donavu!”... Dejo vēl!” Un aplausi bira bez gala.

Kad devāmies projām no Vīnes, mums atkal bija daudz zelta, raucām uz Minheni; šeit man grieķu koris sacēla daudz trokšņa rofesoru un pārējās inteliģences aprindās. Ievērojamais profesors

Furtvanglers nolasīja lekciju par grieķu himnām, kuru mūziku tagad bija pārņēmuši vizantiešu garīdznieki.

Stipri jūsmoja studenti, uz kuriem vislielāko iespaidu atstāja grieķu zēni. Man arvien uzstājoties kopā ar šiem zēniem vajadzēja dejot vienai, kaut gan bija paredzēts, ka jādejo piecdesmit meitenēm, Danaja meitām. Vajadzēja tēlot Danaidu ar piecdesmit viegli lidojošām dejotājām, tāpēc man bija ļoti grūts un atbildīgs uzdevums, ar savu trauslo augumu man vajadzēja sniegt tik spilgtu tēlojumu, lai aizstātu visas piecdesmit meitenes. Bieži pēc izrādes uzstājos ar runu, norādīdama, ka man jādejo vienai par piecdesmit un ka tas man ļoti grūti, ka drīz nodibināšu īpašu skolu un manā vietā kopā ar mani tad uzstāsies pavisam piecdesmit dejotājas.

Berlīnē grieķu zēnu korim bija daudz mazāk panākumu, kaut gan ierosmei no Minhenes līdzi atbrauca pazīstamais profesors Komnēliuss. Berlīnes apmeklētāji, līdzīgi Vīnes iedzīvotājiem, sauca: “Labāk dejojiet “Zilo Donavu” un lieciet grieķu kori mierā.”

Daudz rūpju man grieķu zēni sagādāja arī ar savu sadzīvi. Viņi bija auguši savā zemē un savos apstākļos, tāpēc citu zemju apstākļi atstāja uz tiem neparastu iespaidu. Viesnīcas direkcija arvien sūdzējās, ka tie visai slikti uzvedas, ir nesavaldīgi. Mūžīgi viņi prasīja rupjamaizi, gatavas olīves un svaigus sīpolus. Ja šāda ēdiena nebija pie rokas, palika nikni un sāka apkalpotājus bombardēt ar bifštekiem un vai pat sviest tiem ar nažiem. Galu galā man nācās viņus izņemt no vairākām labākajām viesnīcām, tāpēc nekā cita ar tiem nevarēju iesākt, kā pārcelt tos pie mums, ievietojot desmit gultas manā personīgajā Berlīnes dzīvokļa viesistabā.

Ar zēniem mums vajadzēja apieties kā ar bērniem. Katru rītu tos svinīgi apģērbām sengrieķu tērpos ar zandalēm kājās un vedām Tirgartenā pastaigāties. Reiz, kad mūsu savādā procesija ar mani un māsu Elizabeti priekšgalā devāmies savā pastaigas gājienā, mūs sastapa ķeizariene, kura jāja uz stalta zirga. Viņa bija tik pārsteigta par mūsu izskatu, ka nākošajā šķērsielā zirgs to nosvieda zemē. Zirgs izbijies sitās sāņus, jo kā katrs īsts vācu lopiņš, nebija neko tamlīdzīgu redzējis.

Bet šie jaukie grieķu bērni pie mums palika tikai sešus mēnešus. Mēs sākām ievērot, ka viņu debešķīgās balsis paliek arvien sliktākas, pat rupjas kļūdas bija pamanāmas, kas, zināms, nevarēja palikt noslēptas pat vissajūsminātākai Berlīnes publikai. Es uzcītīgi turpināju tēlot piecdesmit Danaidas, kuras lūdza Zeva altāra priekšā. Kad zēni sāka jaukt toņus, šis uzdevums man kļuva sevišķi grūts. Arī vizantiešu profesors palika arvien izklaidīgāks un izklaidīgāks, likās, it kā viņš Atēnās būtu atstājis mīlestību pret vizantiešu mūziku. Dažreiz viņš pat neieradās un tas sāka atkārtoties arvien biežāk. Visam tam piedevām kārtības sargi mums pastāstīja, ka mūsu grieķu zēni naktī zagšus izlien pa logu un pa to laiku, kad mēs domājām, ka viņi mierīgi guļ savās gultās, viņi apmeklē lētas kafejnīcas un tur satiekas ar visdažādāko tautību šaubīgiem cilvēkiem, kādus vien Berlīnē var atrast.

Pa to laiku, kamēr atradāmies Berlīnē, viņi bija zaudējuši naivo un tīro bērna sejiņas izteiksmi. Viņi vairs nebija tie, ko ieraudzījām vakara koncertos Dionisa teātrī. Arī augumā bija daudz garāki pastiepušies. Katru vakaru teātrī “Pasludināšanas” koris arvien vairāk un vairāk jauca toņus un sāka dziedāt tik slikti, ka viņi vairs nevarēja reprezentēties kā vizantiešu pārstāvji. Daudz spriedām un prātojām, līdz beidzot aizvedām visus kora zēnus uz Berlīnes lielo Vertheima tirgotavu, nopirkām katram pa krietnam gatavam ipģērba gabalam, iesēdinājām važonī un aizgādājām uz staciju. Nopirkām viņiem otrās klases biļetes un, laimīgu ceļu novēlējuši, tosūtījām uz Atēnām. Pēc viņu aizbraukšanas mēs uz ilgiem laikiem toglabājām sengrieķu mūzikas atjaunošanas plānus un ķērāmies pie Cristapa Glika “Ifiģēnijas un Orfeja” iestudēšanas.

No pat paša sākuma deju esmu sapratusi kā kaut ko cieši saistītu ir kori. Līdzīgi tam, kā kopā ar grieķu zēnu kori centos publikai •arādīt Danaja meitu bēdas, tāpat tagad “Ifiģēnijā” es dejoju aeitenes, kuras spēlējas ar zelta bumbu mīkstās smiltīs, bet vēlāk šloju grieķu izdzītos Tavridā. Es tik ļoti cerēju kādreiz radīt veselu ori no dejotājiem un dejotājām un savā fantāzijā redzēju jau, kā ņirb n kustas manu biedru baltie un lokanie stāvi zeltaini mirdzošā impas gaismā. Savās iedomās redzēju, kā ap mani pulcējas paceltas alvas, muskuļotas rokas, lokani ķermeņi un veiklas kājas, ’fiģēnijas” beigās Tavridas meitenes dejo bahanāli, sevišķu prieka sju par godu Oresta izglābšanai. Dejojot šādos savos sapņos domātos un iztēlotos dejas koros, man likās, ka manu līdzbiedru >kas tvarsta mani, visapkārt lokās smalkas miesas, bet pats dejas vadonis arvien ātrāk un bezprātīgāk. Kad es nokritu aizrāvusies no saviem priekiem, man šķita, ka arī viņi nokrita līdzīgi.

Katru nedēļu rīkojām viesu vakarus savā mājā Viktorijas ielā. Drīz vien šī mūsu mītne kļuva par mākslinieku un literātu interešu centru. Šeit notika nopietnas pārrunas par deju, kā mākslas augstāko veidu. Ievēroju, ka vācieši visai nopietni izturas pret katrām debatēm mākslas jautājumos, ieliekot tajos visu savu dvēseli. Manas dejas izvērtās par vētrainu un karstu strīdu priekšmetu. Avīzēs parādījās visai gari apcerējumi: dažos no tiem mani apsveica kā jauna mākslas lauka atklājēju un iedvesmotāju, dažos citos atkal mani nosodīja kā īstas klasiskās dejas, t.i. baleta, iznīcinātāju. Bieži vien, atgriezusies no teātra, es līdz vēlai naktij sēdēju pie galdiņa baltā tērpā ar Kanta “Tīra prāta kritikas” sējumiņu rokās. Es tajā gribēju smelties to, ko meklēju: iedvesmu īsta un tīra skaistuma kustībām.

Starp tiem, kas mūs apmeklēja, bija arī kāds jauns cilvēks ar augstu pieri un caururbjošām acīm zem briļļu stikliem. Viņš bija nolēmis iepazīstināt mani ar Nīčes ģēniju. Viņš apgalvoja, ka tikai Nīčē es atradīšu pilnīgu iedvesmu tai dejai, ko meklēju. Šis cilvēks sāka pie manis ierasties katru dienu un lasīja man priekšā vācu valodā. “Tā runāja Zaratustra”, paskaidrodams pie tam man visus nesaprotamos vārdus un izteicienus. Drīz vien es biju pilnīgi pārņemta ar Nīčes filozofiju un visai patīkamas man kļuva tās stundas, ko man veltīja Kārlis Fedems. Tāpēc arī nelabprāt ļāvos pierunāties un doties uz izrādēm, kaut arī samērā īslaicīgām, Hamburgā, Leipcigā un citur. Bet mani tur gaidīja jūsmojoši ļaužu bari un daudzi tūkstoši mārku. No manis gribēja izvilināt piekrišanu doties lielā izrāžu ceļojumā pa visu pasauli, bet mani tas ļoti maz vilināja. Es gribēju mācīties, turpināt savus meklējumus, atrast jaunus dejas veidus un radīt līdz šim nezināmas kustības. Bez tam pat no bērnības es loloju sapni nodibināt savu skolu. Šis sapnis tagad kļuva stiprāks un neatlaidīgāks. Bet mans impresārio par to negribēja ne dzirdēt, viņš vai pilnīgi izmisa, kad izteicu vēlēšanos labāk sēdēt savā ateljē un mācīties. Viņš nekādi nevarēja saprast šo manu aizraušanos, neatlaidīgi centās mani pierunāt doties izrāžu braucienā. Skuma un rādīja avīzes ar rakstiem, ka Londonā un citās pilsētās manas dekorācijas, kostīmi un pat dejas, gūstot lielu piekrišanu publikā.

Bet arī tas uz mani neatstāja sevišķu iespaidu. Impresārio izmisums sasniedza savu augstāko pakāpi pēc tam, kad vasaras sākumā paziņoju, ka gribu visu sezonu pavadīt Baireitā, lai tur iepazītos ar Vāgnera mākslu tieši no pirmavotiem. Šī mana apņemšanās bija cieša un nekādās pārrunās vairs neielaidos. Tam par iemeslu bija Riharda Vāgnera atraitnes apciemojums: reiz viņa ieradās pie manis un mums bija ilga un sirsnīga saruna.

Nekad es nebiju sastapusi sievieti, kura uz mani atstātu tik milzīgu iespaidu ar savu prātu, kā Kozima Vāgnere. Pati liela auguma, reti skaistām acīm, nedaudz izceltu un priekš sievietes drusku par lielu degunu, dziļi domājoša cilvēka pieri. Viņa veikli orientējās vissarežģītākajos jautājumos un no galvas zināja katru sava ievērojamā vīra frāzi un noti. Par manu mākslu viņa izteicās ļoti silti, slavēja to. Pēc tam viņa pievērsās Rihardam Vāgneram un viņa noliedzošajiem uzskatiem pret tagadējo baleta skolu un kostīmiem. Kozima pastāstīja, kā pēc viņas uzskatiem vajadzētu uzvest “Bahanāli” un “Ziedoņa meitu deju”. Viņa bija šai sezonai uz Baireitu no Berlīnes izrakstījusi īpašu baleta trupu, bet nebija ar to apmierināta. Viņa man piedāvāja uzstāties “Tanheizerā”. Bet te radās grūtības, kuras pirmajā mirklī šķita pat nepārvaramas. Savu uzskatu dēļ es nedrīkstēju pieskarties baletam, jo katra kustība tajā likās apvainojam manu skaistuma izjūtu. Baletu es uzskatīju kā mehāniski un vulgāri larinātu, mana deja un mans mūža darbs bija kas cits.

“Ak, kāpēc gan vēl nav manas skolas,” iesaucos Vāgnera kundzes dātbūtnē. “Tad es jums uz Baireitu atvestu veselu pūli nimfu, faunu, afiru un grāciju, atvestu tādus, par kuriem sapņoja Vāgners. Bet ko ai iesāku viena?” “Tomēr es braukšu turp,” - beigās noteicu, -centīšos sniegt kaut vieglu atspulgu no tām maigajām, brīnišķajām, aldkaislajām grāciju kustībām, ko jau tagad redzu savā acu priekšā.”

XV

Baireitā ierados jaukā maija dienā un apmetos “Melnā ērgļa” iesnīcā. Viena no manām istabām bija pietiekoši liela darbam un es tnī novietoju klavieres. Gandrīz katru dienu tiku uzaicināta rokastot, pusdienas ieturēt vai vakaru pavadīt “Vanfridas” villā, kur

Kozima Vāgnere uzņēma ar neliekuļotu prieku. Katru dienu pie brokastu galda bija pulcināti vismaz piecpadsmit cilvēki. Zināms, visi tie bija viesi. Pie galda parasti kā īsta mājasmāte rīkojās Kozima, cienības un takta pilna. Starp Vāgnera kundzes viesiem varēja sastapt visredzamākos Vācijas ļaudis, māksliniekus un mūziķus, bet šad tad arī kņazus, hercogus, un citu zemju kronētās personas.

Riharda Vāgnera kaps atrodas “Vanfridas” villas dārzā un redzams pa bibliotēkas logu. Pēc pirmajām brokastīm Kozima Vāgnere paņēma mani pie rokas, mēs devāmies pie lielā ģēnija kapa. Visā šajā gājienā, cik no sarunas varēju spriest, viņas balss bija vienmērīgi, maigi melanholiski noskaņota, izskanēja mistiskas cerības. Vakaros bieži vien tika sastādīti kvarteti, pie kam uzstājās vienīgi izmeklēti virtuozi, piemēram, smagais Hanss Rihters, trauslais Kārlis Muks, laipnais Motelis, Humperžins un Heinrihs Tode. Katru mākslinieku šeit laipni uzņēma.

Biju visai lepna, ka es savā vienkāršajā baltajā apģērbā tieku uzņemta tik spīdošā un izmeklētā sabiedrībā. Sāku iepazīties ar Vāgnera “Tanheizeru”. Šī mūzika pauž sievietes saldkaisli, neprātīgas ilgas un vēlēšanos; pie tam šī savā dzīvē sieviete vadās no prāta. Taču arī Tanheizera smadzenēs arvien skaidrs prāts, kaut bahanālei tas daudz ļaujas. Venēras ala ar zafiriem un nimfām atspoguļo to citiem nepieejamo noslēpumu, kas izpaudās Vāgnera prātā. Vāgners bijis izmocīts meklēdams izeju savām jūtām. Bet šādu izeju viņš atrada tikai pats savā fantāzijā.

No rīta līdz vakaram es piedalījos visos mēģinājumos, kas notika uz pakalna no ķieģeļiem celtā skaistā pilī. Ar lielu interesi un nepacietību gaidīju pirmizrādi. Galu galā es nonācu tiktāl, ka no “Tanheizera”, “Gredzena” un “Parsifāla” mūzikas noreibu, līdzīgi kā piedzērusies. Lai labāk saprastu mūziku, es iemācījos no galvas operu tekstus un manas domas bija tik pārpilnas ar šīm leģendām, ka gandrīz neatlika vietas nekam citam. Visa mana būtne šūpojās Vāgnera mūzikas viļņos. Nonācu tādā stāvoklī, ka visa ārējā pasaule man likās auksta un nedzīva, vienīgi teātris bija mana dzīvā pasaule. Bezgala dzīvi visu pārdzīvoju: šodien es kā zeltmatainā Ziglinda gulēju sava brāļa Zigmunda apkampienos, kamēr auga un drebēja brīnišķā pavasara dziesma; rīt es biju Brunhilda, kas zaudējusi savu dievišķo spēku un par to raud un sēro; bet pēc tam Kundri, kas izkliedz mežonīgus lamu vārdus. Bet visaugstāko svētlaimību izjutu, kad mana dvēsele tuvojās mirdzošajam Grāla kausam. Kāda burvība! Tagad patiesi es biju aizmirsusi gudro, zilacaino Atēnu - Palādu un viņas brīnišķo svētnīcu Atēnu kalnos.

“Melnā ērgļa” viesnīca bija visai neērta, tur apgrozījās daudz tautas. Reiz, pastaigājoties pa “Ermitāžas” parku, ko bija ierīkojis vēlāk prātu zaudējušais Bavārijas Ludviķis, es atradu kādu akmens namu ar ļoti ievērojamu arhitektūru. Tas bija vecs Markgrāfa medību paviljons ar senlaiku marmora kāpnēm un neparasti proporcionālu dzīvojamo istabu. Viss bija ļoti nolaists, paviljonā jau vairāk kā divdesmit gadus dzīvoja kāda zemnieku ģimene. Man radās neatvairāma vēlēšanās apmesties šai mītnē. Piesolīju pasakainu summu un lūdzu kaut uz vasaru atbrīvot man paviljonu. Pēc tam nolīgu galdniekus un daiļkrāsotājus un liku veikt remontu un pārkrāsot sienas maigā, gaiši zilā krāsā. Pati uz ātru roku aizbraucu uz Berlīni, kur pasūtīju dīvānus, spilvenus, dziļus krēslus un daudz grāmatu. Nevajadzēja ilgi gaidīt, kad kādā jaukā dienā iekārtojos “Filipsruē”, kā sauca šo mednieku namiņu un tas nozīmēja Filipa atpūtas vietu. Vēlāk es šo mītni savās domās nokristīju par Heinriha paradīzi.

Baireitā es uzturējos viena pati. Māte un Elizabete vasaru pavadīja Šveicē, bet Raimonds mita savās iemīļotajās Atēnās, lai turpinātu Kopanosas celtni. Viņš no turienes man pastāvīgi sūtīja apmēram šāda satura telegrammas: “Artēziskās akas rakšana turpinās. Ūdeni aizsniegsim nākošajā nedēļā. Atsūti naudu.” Tā tas turpinājās līdz tam laikam, kamēr Kopanosas izdevumi palika tik lieli, ka iedvesa man lielas šausmas.

Visu šo laiku, kopš biju aizbraukusi no Budapeštas, es paliku ar skaidru galvu un nebūt par to neskumu. Mana dvēsele un miesa, katra no šīm manas būtnes daļām visu laiku atradās pilnīgā aizrautībā: vispirms tik ļoti jūsmoju par Grieķiju un nodevos tās mākslas atjaunošanas mēģinājumiem, bet tagad visa biju pārņemta ar Rihardu Vāgneru.

Tomēr mīlestībai atkal no jauna bija lemts pamosties manī, kaut gan citā veidā. Bet varbūt tas bija tas pats Eross, tikai zem citas maskas?

Mana draudzene Mērija un es divatā vien dzīvojām “Filipsruē”, bet apteksnei, sulainim un ēdiena gatavotājai telpu trūkuma dēļ vajadzēja mitināties netālajā mazajā viesnīciņā. Reiz naktī Mērija man sauca: “Neuztraucies, Aisedora, negribu tevi baidīt; bet panāc pie loga. Lūk, tur iepretim, koka ēnā pastāvīgi ap pusnakti stāv kāds cilvēks un nenolaiž acis no tava loga. Vai kāds zaglis varētu būt?”

Patiešām, zem koka stāvēja neliela auguma pavājš cilvēks un raudzījās manā logā. Es bailēs nodrebēju, bet piepeši atspīdēja mēnesss un apgaismoja viņa seju. Mērija satvēra mani pie rokas, mēs abas saskatījām līksmo Heinriha Todes seju ar uz augšu vērstām acīm. Uzmanīgi atgājām no loga un, jāatzīstas, sākām kā skolas meitenes nevaldāmi smieties. Šie smiekli laikam bija kā sekas pēc tikko pārdzīvotām izbailēm.

“Būs kāda nedēļa, kamēr viņš šeit dežūrē pa naktīm,” - čukstoši piezīmēja Mērija.

Palūdzu Mēriju pagaidīt, bet pati, kreklam uzmetusi mēteli, steigšus devos pie Todes.

“Mīļais, krietnais draugs,” - teicu viņam, - “vai patiešām tu mani tik ļoti mīli?”

“Jā, jā...” atbildēja viņš, šķietami apjucis. “Tu esi mans sapnis, mana svētā Klāra!”

Toreiz vēl nezināju un tikai vēlāk viņš man pastāstīja, ka strādājis pie sava otrā darba, pie Svētā Franciska dzīves. Viņa pirmais darbs bija veltīts Mikelandželo dzīvei. Tode, kā jau visi lieli mākslinieki, dzīvoja līdz ar savu darbu. Šai brīdī viņš juta sevi kā Sv. Francisku, bet manī saskatīja Sv. Klāru.

Paņēmu viņu pie rokas un lēni vedu pa trepēm augšā pie sevis. Viņš nāca kā sapnī un manī noraudzījās lūdzošām acīm. Noraugoties viņā, arī mani pārņēma brīnišķas sajūtas, man likās, ka attālinos no zemes un kopā ar viņu eju pa paradīzes ceļiem, kuri visi spožas gaismas apspīdēti. Es vēl nekad nebiju izbaudījusi tik asu mīlestības ekstāzi. Visa mana būtne likās pieplūstam ar brīnišķīgu gaismu. Nevaru apgalvot, ka ilgi būtu turpinājies šāds stāvoklis, bet pēc tam es jutos visai salauzta un man reiba galva. Nespēju neko padomāt vai apsvērt, bet, lielas laimes pārņemta, iekritu viņa apkampienos. Kad sāku kā no sapņa atmosties, viņa skaistās acis vēl arvien raudzījās manējās un lūpas klusi čukstēja:

“Mīlestība mani padarījusi svētlaimīgu...”

Es atkal visa staroju un šī gaisma manī šķita ne no šīs zemes. Likās, ka tiešām lidoju mākoņos. Tode noliecās pār mani, skūpstīja manas acis un pieri. Bet šajos skūpstos nebija nekā no zemes kaislībām. Varbūt viens otrs skeptiķis man nelabprāt ticēs, tomēr jāsaka, ka Tode, kurš tonakt palika pie manis līdz rīta blāzmai un arī vēlāk, bija daudz un ilgi manā tuvumā, netuvojās man ar šīs zemes iekārēm. Kad viņš noraudzījās manī, pietika viena gaiša skata un viss visapkārt bja kā burvīgas gaismas pieliets, bet mana dvēsele viegliem spārniem traucās kalnu virsotnēs. Arī man nekārojās pēc šīs zemes baudām. Manas jūtas, kuras jau divus gadus drebēja kā nosalis putniņš, tagad izlauzās spilgtā dvēseles ekstāzē.

Baireitā sākās jauni mēģinājumi. Kopā ar Todi sēdēju tumšā teātrī, un no pirmajiem akordiem vēroju “Parsifāla” mēģinājumu. Mani nervi bija tiktāl sasprindzināti, ka pat no vismazākā viņa rokas pieskāriena man likās, ka zaudēšu samaņu. Viņa tuvums man sagādāja neaprakstāmu baudu, brīžiem pat jutos kā slima. Ugunīgs viesulis šaudījās galvā, krūtīs kaut kas brieda un bija tā, ka no prieka gribējās kliegt. Bieži vien viņš savu trauslo un maigo roku uzspieda uz manām lūpām, jo bieži vien es nevarēju sevi valdīt un pa muti izlauzās vaidi un nopūtas. Likās, ka katrs mans nervs trīc kā uzvilkta stīga. Vai tas nāca no bezprātīga prieka jeb bezgala ciešanām? Zinu tikai vienu, mani nervi bija tiktāl sasprindzināti, kā atrados stāvoklī, ko parasti pārdzīvo mīlas uzliesmojumā un tas ilgst tikai dažas sekundes. Patiesībā es izjutu lielu prieku un arī ne mazākas ciešanas. Man gribējās sāpēs kliegt un atkal - neprātīgi līksmot.

Katru vakaru Tode atnāca “Filipsruē”, bet nekad neuzvedās kā mīļākais. Viņš nekad nemēģināja atpogāt manas drēbes, lai pieskartos manām krūtīm vai kādai citai miesas daļai, kaut gan zināja, ka ar katru sirdspukstu esmu gatava viņam atdoties. Viņa acu skatieni manī izsauca tik brīnišķas sajūtas, kādas nekad nebiju iedomājusies esam; šīs sajūtas bija briesmīgas, bet tanī pašā laikā mani pildīja ar lielāko svētlaimību; bieži vien man likās, ka no baudas mirstu, zaudējot samaņu. Bet mani atkal atmodināja šo pašu viņa skaisto acu mirdzums. Viņš tik ļoti valdīja pār manu dvēseli, ka nereti man likās augstākā laime - skatīties acīs un gaidīt nāvi. Es pastāvīgi atrados kā transā un mana dvēsele alka saplūst pilnīgi ar viņa dvēseli.

Pazaudēju ēstgribu, pat miegs sāka no manis bēgt. Vienīgi “Parsifāla” mūzika mani noveda līdz asarām. Tās man sagādāja atvieglojumu no šausmīgā mīlestības drudža. Taču mocījos pastāvīgi, jo nebija atpūtas un miera, kāds parasti zemes mīlā nāca pēc baudas uzliesmojumiem.

Heinriha Todes garīgais spēks bija tik liels, ka viņš kurā katrā brīdī no galvu reibinošas laimes un neprātīga ekstāzes uzliesmojuma varēja atgriezt skaidrā saprātā. Stundām ilgi klausoties viņa aizraujošajā runā par mākslu, es to varēju salīdzināt tikai ar vienu vienīgu cilvēku pasaulē, Gabrielu d’Annuncio, kuru viņš pa daļai atgādināja ar savu ārieni. Arī Todem bija neliels augums, neparasti zaļas acis un liela mute.

Katru dienu viņš man atnesa sava “Svētā Franciska” rokrakstu un »

visu, cik daudz nu katru reizi bija pastrādājis, man nolasīja skaļā balsī. Viņš man no sākuma līdz galam priekšā nolasīja arī Dantes “Dievišķo komēdiju”. Lasīšana bieži vien turpinājās visu nakti līdz rīta blāzmai un nereti, kad tādās reizēs projām gāja no “Filipsruē”, streipuļoja un grīļojās kā Stipri piedzēries. Patiesībā viņš nedzēra neko, izņemot ūdeni. Viņš bija apreibis no sava, izcilā prāta dievišķās uguns.

Reiz, kad viņš no rīta gatavojās doties projām no “Filipsruē”, viņš izbijies satvēra manu roku un iesaucās: “ Pa ceļu šurp nāk Kozimas kundze!”

Tiešām, agrā rītā, tikko gaisma bija svīdusi, parādījās Kozima Vāgnere. Viņa bija bāla un likās, visai sadusmota. Izrādījās, ka tomēr dusmīga viņa nebūt nav. Agrā apciemojuma iemesls bija pavisam cits. Dienu iepriekš pārrunājām “Tanheizera” bahanāli un strīdējāmies par maniem uzskatiem “trīs grāciju” izpildījumam. Šo nakti Kozima bija mocījusies ar bezmiegu un sākusi rakņāties pa Riharda Vāgnera papīriem, starp kuriem atradusi nelielu burtnīcu lielā skaņraža rokraksta. Tanī bija sīkāk aprakstītas Vāgnera domas par bahanāli un atklājās daudz jauna, nekā līdz šim bija zināms.

Nevarēdama ilgāk nociesties, viņa tūliņ no paša rīta devusies šurp, lai apliecinātu, ka man tomēr bijusi taisnība. “Mīļais bērns, - viņa satraukta un saviļņota runāja, - varbūt ka pats maestro jūs iedvesmojis. Paraugieties šurp, lūk, viņa personīgās piezīmes un tās pauž gluži to pašu, ko jūs aizstāvējāt. Tagad es vairs neiejaukšos, varat rīkoties pilnīgi brīvi savā deju uztverē un izpratnē Baireitā.”

Bija skaidrs, ka Kozimas kundzei toreiz bija radusies doma saprecināt mani ar viņas dēlu Zigfrīdu Vāgneru, lai tādā veidā turpinātu lielā meistara darbu. Bet Zigfrīds pret mani izturējās ar retu maigumus un draudzību, tāpēc nevarēju iedomāties, ka viņš mani varētu patiesi iemīlēt. Turpretim, kas attiecas uz mani, visa mana būtne tiktāl bija pārņemta ar Heinrihu Todi, ka tanī laikā nespēju aptvert, cik lielas izredzes varētu dot šāda apvienošanās ar Vāgneru dzimtu.

Mana dvēsele bija kā liels kaujas lauks, kurā par virsvaldību sacentās Apolons, Dioniss, Kristus, Nīče un Rihards Vāgners. Baireitā es svaidījos starp Grālu un Velna alu, atrados Vāgnera mūzikas varā, kura mani kā straume satvērusi nesa. Bet neraugoties uz to, reiz brokastojot “Vanfridas” villā, es aukstasinīgi paziņoju: “Maestro arī ir izdarījis lielu kļūdu, tikpat lielu kļūdu; kā viņa ģēnijs.”

Kozima izbijusies paskatījās manī. Pie galda iestājās pilnīgs klusums.

“Jā, - es turpināju ar neparastu pašpārliecību, kāda raksturīga tikai agrai jaunībai, - lielais maestro izdarījis lielu kļūdu. Lūk, muzikālā drāma taču ir tīra aplamība.”

Klusēšana kļuva arvien nomācošāka. Sāku skaidrot, ka drāma ir valoda, bet valoda - tiešs cilvēka smadzeņu turpinājums. Turpretim, mūzika iedarbojas uz jūtām, liriski ielīksmo klausītāju, tāpēc drāmu un mūziku savienot ir neiespējami. Biju izteikusi tādu pārdrošību, ka tālāk par to iet vairs nebija iespējams. Paraudzījos visapkārt, bet saskatīju tikai samulsušas un nelaimīgas sejas. Lūk, es taču biju pateikusi pilnīgi nepieļaujamas lietas.

“Jā, - turpināju, - cilvēkam vispirms jārunā, tad jādzied, tad jādejo. Runā izpaužas prāts, atspoguļojas domājošs cilvēks. Cilvēks dzied ar jūtām un arī dziedāšana iedarbojas uz jūtām. Bet deja sniedz Dionisa līksmi. Visus šos trīs elementus sajaukt nedrīkst, muzikālās drāmas nevar būt.”

Varu priecāties, ka toreiz, kad biju jauna, cilvēki vēl nebija tik lieli skeptiķi un tā nenoliedza dzīvi un priekus. “Parsifāla” starpbrīžos publika mierīgi dzēra alu, un tas nebūt neatstāja iespaidu uz ntelektuālo un dvēseles dzīvi. Lielais Hanss Rihters mierīgi dzēra alu tn piekoda desiņas, kas nemaz viņu netraucēja pēc tam diriģēt kā pusdievam un sarunāties ar apkārtējiem par vissarežģītākajiem jautājumiem.

Tajās dienās vēl valdīja uzskats, ka apgarotība nebūt nav meklējama trauslās miesās vien. Ļaudis atzina, ka cilvēka gars ir tas, kas mūžīgi traucas uz augšu un prasa milzu dzīvības enerģijas patēriņu. Smadzeņu darbs patiesībā patērē milzīgus dzīvības spēkus. Miesa, līdzīgi astoņkājim, paķer sev visu ko var un smadzenēm atstāj tikai to, ko viņai nevajag un tikai tad, kad pati papilnam pārtikusi un necieš trūkumu.

Daudzi no Baireitas dziedoņiem bija lieliski miesās, bet kad viņi vēra vaļā mutes, tad plūda tādas skaņas, kas varēja nākt tikai no nemirstīgu dievu skaistuma pasaules. Man jāapgalvo, ka šie mākslinieki tiešām nesajuta savu šīs zemes čaulu. Tanī slēpās tikai lieli enerģijas krājumi un spēks, kas bija nepieciešams viņu dievišķās mākslas radīšanai.

XVI

Savā laikā uzturēdamās Londonā, Britānijas muzejā izlasīju Ernsta Hekeļa darbus angļu tulkojumā. Mani ļoti stipri ietekmēja viņa skaidrie un populārie dabaszinātniskie izskaidrojumi. Vēlāk šim zinātņu vīram pateicībā uzrakstīju vēstuli, parādīdama, cik bezgala lielu prieku man sagādājusi viņa grāmatu lasīšana. Liekas, ka mana vēstule kaut kādā veidā bija viņu ieinteresējusi, jo pēc kāda laika, kad ar savām dejām uzstājos Berlīnē, viņš man atsūtīja atbildi. Emsts Hekels kā brīvdomātājs ar ķeizara pavēli bija izsūtīts no galvaspilsētas, tāpēc varējām tikai sarakstīties. Tas turpinājās tik ilgi, kamēr aizbraucu uz Baireitu. No šejienes aizrakstīju zinātniekam un lūdzu mani apciemot un noskatīties “Parsifāla” pirmizrādi.

Tajā laikā automobiļi vēl bija retums, tāpēc salīgu ratus ar diviem zirgiem priekšā un kādā lietainā rītā braucu pretim Ernstam Hekelam uz staciju. Kaut gan agrāk mēs nebijām viens otru nekad redzējuši, es tomēr uzreiz pazinu šo ievērojamo cilvēku, tāpat arī viņš, tikko no vagona izkāpis, pazina mani. Viņš bija jau sešdesmit gadus vecs sirmgalvis, tomēr, neraugoties uz šo gadu skaitu, turējās vingri un ar savu atlēta miesas būvi pat atgādināja jaunekli. Viņš bija vairāk kā

sirms: mati un bārda jau gluži balti. Mugurā bija dīvains plats apģērbs, liela mape pie rokas. Viņš mani apkampa tā, ka mana seja noslīga viņa bārdā. Visa viņa būtne pauda veselību, spēku un saprātu. Man pat likās kā brīnišķs aromāts no viņa plūstu, ja vien prātam arī aromāts var būt.

Kopā atbraucām uz “Filipsruē”, kur viņam ierādīju puķēm bagātīgi rotātu istabu. Pati steigšus devos uz “Vanfridas” villu, lai paziņotu Kozimas kundzei priecīgo vēsti par Ernsta Hekeļa ierašanos, pastāstītu, ka viņš ir mans viesis un piedalīsies “Parsifāla” pirmizrādē. Bet liels bija mans pārsteigums, kad jaunā ziņa tika uzņemta vairāk kā vēsi. Izrādījās, ka Kozima ir stingra katoliete un cītīgi apmeklē baznīcu, neko viņas mājā nevarēja atrast, kas nesaskanētu ar ticību. Tāpēc gluži dabīgi, ka tādu cilvēku, kurš sarakstījis “Pasaules noslēpumus” un tika pieskaitīts pie lielākajiem reliģijas apkarotājiem pēc Čarlza Darvina (Hekels cītīgi aizstāvēja Darvina teoriju), nevarēja gaidīt priecīgu pretimnākšanu “Vanfridas” villā. Es tomēr neliekuļoti un naivi nebeidzu jūsmot par Hekeli, kas droši vien Vāgnera kundzei visai nepatika. Varēju manīt, ka viņa nelabprāt gribēja ierādīt Hekeļa kungam vietu Vāgnera operas ložā, tikai mūsu :uvas draudzības pēc viņa to neatteica.

Pirmizrādes vakarā, starpbrīžos par lielu izbrīnu visai publikai es /ienkāršā grieķu hitonā tērpusies un basām kājām pastaigājos roku rokā ar Ernstu Hekeli, kura sirmā galva redzami pacēlās pāri visiem :itiem apmeklētājiem. Visu izrādes laiku Hekels bija ļoti kluss, un :ikai trešā “Parsifāla” cēlienā sapratu, kāpēc. Šīs mistiskās kaislības nebija viņam pa prātam, jo viņa domu gājiens taču bija stingri nnātnisks. Leģenda viņu nevarēja iejūsmot.

Hekels ne tanī vakarā ne vēlāk netika ielūgts “Vanifridas” villā, :āpēc nolēmu sarīkot rautu viņam par godu pie sevis “Filipsruē”. Jzaicināju visai dažādu sabiedrību, sākot ar Bulgārijas karali -'erdinandu, kurš arī viesojās Baireitā, un ļoti brīvi domājošo sievieti, nrincesi Saken-Mainingenu, ķeizara māsu un beidzot ar Humperdinku jn Heinrihu Todi. Uzstājos ar runu cildinādama Hekeli, bet pēc tam ;āku viņam par godu dejot. Hekels centās izskaidrot manu deju, ialīdzinot to ar dabas negrozāmo likumību; manā dejā atspoguļojoties nonisms, tās rodoties no viena izejas punkta un evolūcijas gaitā virzoties vienā noteiktā virzienā. Pēc tam uzstājās ievērojamais tenors von Barri, kura dziesmām sekoja vakariņas. Hekels priecājās kā zēns. Dzīrojām un dziedājām līdz pat ritam.

Neraugoties uz to, nākošajā dienā viņš bija augšā jau līdz ar gaismu, kā to mēdza darīt katru rītu, kamēr viesojās “Filipsruē”. Viņš ienāca pie manis un aicināja līdzi kalnos pastaigāties. Pirmajā acumirklī šāds viņa nodoms mani gan maz iepriecināja, turpretim Hekels par to nebeidza jūsmot. Un kad viņš pa ceļam man sāka stāstīt vai par katru koku, akmeni un zemes slāni, mani šī pastaiga sāka visai ieinteresēt.

Atceros, reiz kādā viesību vakarā “Vanfridas” villā visu tur atrodošos sabiedrību pārņēma neparasts saviļņojums: lūk, tūliņ ieradīšoties Bulgārijas karalis Ferdinands. Visi piecēlās kājās un čukstot centās arī mani pierunāt darīt to pašu. Bet es biju stinga demokrāte un paliku guļot uz kušetes graciozā a la m-rne Recamier (Rekamje) pozā. Ferdinands drīz pievērsa man uzmanību un vaicāja, kas es tāda. Zināms, visās klātesošajās “gaišībās” tas radīja manāmu īgnumu. Bet karalis vienkārši apsēdās man blakus uz kušetes un sāka ļoti dzīvi sarunāties par grieķu mākslu. Varēja just, ka viņš pats interesējās par to. Pastāstīju viņam par savu mūža sapni nodibināt dejas skolu, kura atkal atdzemdinātu veco pasauli. Uz to karalis visiem dzirdot sacīja: “Jauka doma. Jums jāatbrauc uz manu pili pie Melnās jūras un tur jāierīko jūsu skola.”

Klātesošajiem droši vien likās, ka esmu pārsniegusi katras robežas, kad tie izdzirda pie pusdienu galda mani uzaicinām karali ierasties uz vakariņām “Filipsruē”, mēģinot vakarā pēc izrādes atlicināt kādu brītiņu, lai viņu tuvāk iepazīstinātu ar saviem uzskatiem. Viņš laipni pieņēma manu aicinājumu un tiešām arī turēja vārdu. Karalis kopā ar mums pavadīja brīnišķu vakaru Filipsruē” un es mācījos viņā pazīt un cienīt lielisku cilvēku, dzejnieku, mākslinieku un sapņotāju vienā personā ar īstu karalisku vērienu un prāta plašumu. Manam sulainim bija tādas pašas ūsas kā ķeizaram, kas uz Ferdinandu atstāja visai lielu iespaidu. Kad sulainis pienesa paplāti ar šampanieti un uzkožamajiem, karalis atteicās dzert, aizbildinādamies, ka nekad nelieto šampanieti. Tikai ieraudzīdams etiķeti, piezīmēja: “A, Moet et Chandon - franču šampanieti labprāt! Lūk, vācieši mani šeit gluži saindējuši.”

starpā nekad nebija notikuši. Bet viņa attieksme pret mani tik ļoti saasināja manas jūtas, ka pietika vienīgi ar viņa pieskaršanos, vai nereti pat ar vienu vienīgu viņa skatu, lai izjustu ne mazāku baudu, kā saplūstot vīrietim ar sievieti miesām. Mīlestība man sagādāja tādu pašu baudu, kādu mēs dažreiz tikai sapnī pārdzīvojam. Bez šaubām, šāds stāvoklis bija pārāk nenormāls, lai ļautu tam turpināties. Nevarēju gandrīz neko ēst un mans vispārējais nespēks sāka atspoguļoties arī dejās.

Viesizrāžu ceļojumā man līdzi brauca tikai viena kalpotāja, citi ģimenes locekļi arvien vēl bija projām no manis. Kļuvu tik nervoza, ka naktīs bieži vien dzirdēju it kā atskanam Heinriha balsi, kas sauca mani. Tādās reizēs es jau iepriekš zināju, ka saņemšu no viņa vēstuli. Apkārtējie sāka pievērst pastiprinātu uzmanību manam noliesējušajam un izmocītajam izskatam. Taču ilgu laiku netiku kārtīgi ēdusi un gulējusi, pie kam cietu lielas iekšējas mokas. Ilgās bezmiega naktis nomodā gulēdama es glāstīju ar rokām savu izmocīto miesu, kura likās tūkstots mani plosošu dēmonu apsēsta, un velti domās meklēju izeju no šī lielā posta. Man rādījās Heinriha acis un likās skanam viņa balss. Pēc tādām naktīm es otrā rītā no gultas piecēlos kā salauzta un dziļi izmisusi, steidzos uz pirmo vilcienu, lai pārbrauktu pāri vai pus Vācijai un kaut pusstundu būtu kopā ar Todi. Tad vajadzēja steigties atkal atpakaļ un turpināt savu ceļojumu un - pārciest vēl lielākas mokas. Dvēseles līksme, kādu no viņa biju ieguvusi Baireitā, maz pamazām izzuda un tās vietā iestājās mūžīga sasprindzinātība un neprātīgas, nepārvaramas ilgas.

Šim bīstamajam stāvoklim tomēr pienāca gals. Mans impresārijs atnesa jaunu līgumu un es to parakstīju: vajadzēja doties uz Krieviju. Tikai divu dienu brauciens Pēterpili šķīra no Berlīnes, tomēr pārbraucot robežu, man likās, ka esmu nonākusi pavisam citā pasaulē, kas sastāv no bezgalīgiem sniega laukumiem un tumšiem mežiem. Aukstums un baltā sniegā mirdzošās stepes it kā atvēsināja manas degošās smadzenes.

Heinrihs! Heinrihs! Viņš palika tālu Heidelbergā, kur jaunatnei stāstīja par Mikelandželo “Nakti” un brīnišķo “Dievmāti”. Bet es no viņa traucos arvien tālāk un tālāk milzīgu sniega laukumu un aukstuma zemē, kur tikai retas nabadzīgas sādžiņas saskatāmas ar vāju uguns spīdumu logos. Manās ausīs vēl skanēja Todes balss, bet jau vājāka, kā no tālienes.

Tajā naktī vilciena guļamvagonā sapņoju, ka izlecu pa logu gluži kaila un iekrītu sniegā, kurš mani paņem savos apkampienos un aukstums galīgi sastindzina. Ko gan psihoanalītiķis Dr. Freids teiktu par šādu manu sapni?

XVII

Būtu pārdroši apgalvot, ka mēs savas dzīves svarīgākos notikumus iepriekš sapnī paredzam. Tomēr manā dzīvē ir bijis daudz kas tāds, ka gribot negribot vajadzēja rēķināties ar sapņiem un iepriekšēju nojautu.

Mans sapnis nepiepildījās burtiskā nozīmē. Bet mūsu vilciens, kurš gāja uz Pēterpili, iegāja sniegputeņa joslā un tika ilgāku laiku aizturēts. Pēc saraksta vilcienam Pēterpilī ieiet vajadzēja pulksten četros pēcpusdienā, bet viņš tur nonāca tikai pulksten četros no rīta, t. i. ar divpadsmit stundu novēlošanos.

Stacijā mani neviens nesagaidīja. Sals bija apmēram desmit grādi, es nekad nebiju piedzīvojusi tik stipru aukstumu. Krievu ormaņi, savilkušies vatētos kamzoļos, dauzīja dūres, lai kļūtu siltāk.

Atstājusi apkopēju pie mantām, iesēdos vienzirga važonī un liku braukt uz “Eiropas” viesnīcu. Drūmā Krievijas galvaspilsētas rītā, gluži vienai dodoties uz nezināmo mītni, piepeši neskaidrā rīta krēslā ieraudzīju skatu, kas bija tik šausmīgs, ka atgādināja Edgara Po aprakstus. Iztālēm virzījās garš un drūms gājiens. Nepārtrauktā rindā soļoja cilvēki, salīkuši zem zārku smaguma. Važonis apturēja zirgu soļos, nolieca galvu un vairākas reizes krustījās. Ar šausmām noraudzījos gājienā un vaicāju važonim, ko tas nozīmē. Kaut gan gandrīz nemaz nepratu krievu valodu, tomēr sapratu, ka tur nesa strādnieku līķus. Šie strādnieki liktenīgā 9. janvāra 1905. g. dienā bija ieradušies Ziemas pils priekšā un lūguši caru palīdzēt postā, glābt no bada viņu sievas un bērnus. Bet neapbruņotie darba cilvēki turpat uz vietas apšauti. Liku ormanim apturēt zirgu. Asaras sāka ritēt pār vaigiem, pie acīm sasala lāstekas. Mēs stāvējām, kamēr bezgala skumjais gājiens pagāja garām. Bet kāpēc viņus glabāja tik agrā rītā,

kad tikko blāzma svīst? Tāpēc, ka dienā bēres varētu izsaukt jaunus nemierus, šo sēru skatu nevarēja rādīt nomodā esošai pilsētai. Man sažņaudzās kakls un šņuksti lauzās uz āru. Ar dziļām skumjām sekoju šiem nelaimīgajiem, bēdu pārņemtajiem strādniekiem, kas pēdējā gaitā nesa savus nogalinātos biedrus. Ja nebūtu nokavējusi līdz ar vilcienu divpadsmit stundas, es nekad nebūtu redzējusi šo neaizmirstamo skatu.

Ja es visu to nebūtu redzējusi, mana dzīve ritētu varbūt par pavisam citu ceļu. Šīs traģikas iespaidota, es turpat uz vietas, noraugoties bezgalīgā gājienā, zvērēju, ka turpmāk visus savus spēkus ziedošu tautas un apspiesto labā. Ak, cik sīkas un mazvērtīgas man tagad likās manas personīgās ilgas un mīlestības ciešanas! Pat māksla likās nenozīmīga, ja nevar līdzēt visam tam.

Beidzot pagāja garām pēdējie ļaudis. Važonis pagriezās atpakaļ un noraudzījās manās asarās. Viņš dziļi nopūtās, pārkrustījās un trieca zirgu uz viesnīcu. Uzkāpu savās siltajās un lepnajās istabās, iekritu mīkstajā gultā un gauži raudāju, kamēr aizmigu. Bet tam žēlumam un dusmām, ko agrā rītā piedzīvoju šai svešajā pilsētā, bija lemts nest augļus manā turpmākajā dzīvē. “Eiropas” viesnīcas istabas bija lielas un augstas, cieši aizklātiem logiem, no kuriem aizkari nekad netika atvilkti. Gaiss tika ventilēts caur sevišķiem ventilatoriem griestu tuvumā.

Pamodos stipri vēlu. Ieradās mans impresārijs un atnesa ziedus. Drīz vien visa istaba bija ziedu pilna. Divas dienas vēlāk uzstājos Muižnieku sapulces zālē Pēterpils izsmalcinātas sabiedrības priekšā. Šī publika bija pieradusi pie lepnām izrādēm, grezna baleta, un bagātīgām dekorācijām, tāpēc tā varbūt pirmajā brīdī bija visai pārsteigta, ieraugot uz skatuves jaunu meiteni caurspīdīgā vieglā tērpā, kura Šopēna mūzikas pavadībā dejoja, uz zilu priekškaru dekorāciju fona. Tomēr jau pirmā deja izsauca aplausu vētru. Es dejoju tā, kā sapratu Šopēna garu: skumju traģisko prelūdiju skaņu iespaidota, protestēju un plosījos zem bravurīgās polonēzes. Mana dvēsele raudāja īgnumā par redzēto tā liktenīgā rīta blāzmā, kad devos šurp, bet viņā it kā atbalsojās tagad saviļņotās bagātās, izlutinātās, aristokrātiskās publikas aplausos. Cik dīvaini!

Nākošajā dienā pie manis ieradās sīka auguma, bet debešķīga izskata sieviete, tērpusies dārgā Sibīrijas caunas kažokā, ar pērļu rotu ap kaklu un briljantiem ausīs. Man par lielu pārsteigumu, viņa izrādījās - balerīna Kšesinska. Viņa bija ieradusies apsveikt mani krievu baleta vārdā un uzaicināja vakarā piedalīties parādes izrādē operā. Baireitā balets pret mani izturējās ļoti auksti un naidīgi, pat aizgāja tiktāl, ka tepiķi piebārstīja ar sīkām nagliņām un es sadūru savas kailās kājas. Siltums no krievu baleta puses mani visai pārsteidza. Tanī pat vakarā pēc manis ieradās grezna kariete, siltām, un dārgām ādām izklāta, un aizveda mani uz operu, kur ierādīja lepnāko puķēm dekorēto ložu. Man nācās sēdēt starp trim starojošiem Pēterpils zelta jaunatnes pārstāvjiem. Pēc sava līdzšinējā paraduma arī tagad es biju tērpusies vienkāršā baltā hitonā un zandalēm kājās, tāpēc stipri atšķīros no bagātās, greznās un lepnās Pēterpils aristokrātijas.

Vispār es biju baleta ienaidniece, uzskatot to par neīstu un riebīgu mākslu, to nostādīju pat ārpus mākslas robežām. Tomēr šoreiz grūti bija neaplaudēt pasakainajai Kšesinskai, kura uz skatuves lidoja tik viegli, ka drīzāk atgādināja putnu vai taureni, nekā cilvēku. Starpbrīdī mani pārsteidza daudzās skaistās sievietes, kuras gandrīz visas bija tērpušās apbrīnojami vaļīgi, un bagātīgi rotājušās dārgakmeņiem; viņas pavadīja skaisti, pa lielākajai daļai formās ģērbušies vīrieši. Man šķita, ka nekur citur pasaulē neesmu redzējusi tik daudz skaistuma un elegances. Kā lai saista šo greznības un bagātības izstādi ar pirms dažām dienām redzēto bēru procesiju? Kāds sakars varēja būt starp šiem laimē mirdzošjaiem un nesen gājienā vērotajiem nospiestajiem un drūmajiem cilvēkiem?

Pēc izrādes tiku uzaicināta vakariņās Kšesinskas pilī, kur starp citu iepazinos ar lielkņazu Mihailu. Pēdējais ar skaidri jaušamu izbrīnu noklausījās manus dedzīgos vārdus par dejas skolas radīšanu vienkāršās tautas bērniem. Droši vien es likos visai noslēpumaina personība, kaut gan visi mani uzņēma ar prieku, laipnību un plašu viesmīlību.

Dažas dienas vēlāk pie manis ieradās jaukā Pavlova un atkal tiku uzaicināta ložā noskatīties šo balerīnu kādā no viņas labākajiem baletiem. Neraugoties uz to, ka šīs dejas runāja pretim katrām manām jūtām, es tomēr arī šoreiz nevarēju noturēties neaplaudējusi Pavlovai, kad viņa tik apgaroti slīdēja pār skatuvi. Pēc tam vakariņās

Pavlovas mājā man nācās sēdēt starp māksliniekiem Bakstu un Bennua. (Pavlovas māja gan nebija tik grezna, kā Kšesinskas pils, tomēr ne mazāk skaista.) Šeit pirmo reizi arī iepazinos ar Sergeju Djagiļevu un uzsāku ar dedzīgu strīdu par dejas mākslu Ar visu sirdi aizstāvēju savus uzskatus un protestēju pret viņa baletu.

Pie galda mākslinieks Baksta uzmeta manas ģīmetnes skici, kura man glabājas kā mīļa piemiņa. Tanī gan es attēlota pārāk nopietnu sejas izteiksmi (varbūt tāda arī biju pēc pēdējiem pārdzīvojumiem) un ar sentimentāli nokārušos matu sprogu vienā pusē. Baksts varbūt zināmā mērā bija arī gaišreģis, viņš todien zīlēja manu likteni pēc rokas līnijām un, norādīdams uz diviem krustiem, teica: “Jūs panāksiet lielu slavu, bet, zaudēsiet divus cilvēkus, kas jums pasaulē par visu mīļāki būs.” Viņa pravietojums toreiz man palika liels noslēpums.

Pēc vakariņām nenogurstošā Anna Pavlova atkal dejoja par lielu prieku saviem draugiem. Šķīrāmies tikai pulksten piecos no rīta, bet, neraugoties uz to, mājasmāte mani aicināja atgriezties atkal jau pusdeviņos, ja man interesējot viņas darbs. Lai arī cik nogurdinoši bija, tomēr pēc trīs stundām atkal atgriezos Pavlovas mājā un atradu viņu jau veicam sarežģītas vingrošanas kustības; vecs vīrs uz vijoles spēlēja ritmu. Tas izrādījās ievērojamais baletmeistars Petina. Trīs stundas no vietas ar lielāko izbrīnu sekoju Pavlovas pārsteidzošajiem vingrojumiem, viņa likās no dzelzs un gumijas veidota. Viņas skaistā seja sāka pieņemt mocekles izskatu, tomēr vingrojumus viņa nepārtrauca ne minūti. Visa šī treniņa nozīme acīmredzot bija tā, lai atbrīvotu ķermeņa kustības no pastāvīgas domu kontroles; bija redzams, ka domas nedrīkstēja piedalīties šai stingrajā muskuļu disciplīnā. Bet tas taču bija pilnīgi pretēji maniem uzskatiem, uz kuriem es dibināju savu skolu; es jau no sen mācīju, ka dejā miesai it kā jāpazūd un jāizpaužas tikai domām un dvēselei.

Pulksten divpadsmitos sēdāmies pie brokastu galda, bet Pavlova bija bāla un gandrīz nepieskārās ēdienam un dzērienam. Jāatzīstas, ka turpretim es biju izsalkusi un apēdu krietni daudz kotlešu. Pēc tam mājasmāte pavadīja mani līdz “Eiropas” viesnīcai, bet pati devās uz vienu no bezgalīgajiem mēģinājumiem “Imperatora teātrī”. Šausmīgi nogurusi iekritu gultā un cieši aizmigu, slavēdama likteni, ka viņš man nav licis kļūt par balerīnu.

Otrā rītā piecēlos pulksten astoņos, kas priekš Pēterpils bija nedzirdēti agri, lai dotos kādā apciemojumā. Šoreiz mans ceļa mērķis bija — Imperatora baleta skola. Šeit atradu veselus pulkus mazu meiteņu, kuras bez apstājas atkārtoja tādus pašus mokošus vingrojumus. Stundām ilgi viņas stāvēja uz pirkstu galiem, it kā būtu kritušas par upuri nežēlīgai un, nevienam nevajadzīgai inkvizīcijai. Tukšajās, lielajās dejas zālēs nebija ne skaistuma, ne iedvesmas, tikai cara ģīmetne rēgojās pie sienas, šīs telpas man atgādināja īstus moku kambarus. Manī nostiprinājās dziļākā pārliecība, ka imperatora baleta skola naidīga dabai un mākslai.

Pēterpilī pavadīju nedaudz vairāk kā nedēļu, pēc tam devos uz Maskavu. Sākumā tur publika bija daudz atturīgāka nekā Pēterpilī, -bet labāk citēšu dažus vārdus no lielā Staņislavska:

“Neatceros tieši kurā gadā es iepazinos ar diviem lielākajiem tā laika talantiem, kuri uz mani atstāja ļoti stipru iespaidu, - ar Aisedoru Dunkani un Gordonu Kregu. Aisedoras Dunkanes izrādē nokļuvu nejauši, jo līdz tam par viņu nebiju neko dzirdējis un netiku arī lasījis sludinājumus par viņas viesizrādēm Maskavā. Tāpēc biju pārsteigts, ka ne visai kuplā publika, kas pulcējās uz šo izrādi, sastāvēja pa lielākai daļai no māksliniekiem un skulptoriem, ar Mamontovu priekšgalā, no baleta māksliniekiem, pastāvīgiem pirmizrāžu apmeklētājiem un teātri cienošās jaunatnes. Pašā sākumā, parādoties uz skatuves, Dunkane neatstāja sevišķu iespaidu. Nebiju pieradis redzēt uz skatuves gandrīz pilnīgi kailu ķermeni, tāpēc bija grūti saskatīt un saprast dejotājas mākslu. Pirmā programmas numura beigās atskanēja tikai šķidri aplausi, kurus pārtrauca daži griezīgi svilpieni. Bet kad biju noskatījies vairākus numurus, no kuriem man sevišķi viens patika, nevarēju vairs palikt vienaldzīgs un, kā protestēdams plašākai publikai, sāku vētraini aplaudēt. Kad sekoja jauns starpbrīdis, es jau biju sirsnīgs lielās dejotājas piekritējs. Steidzos pēc iespējas tuvāk rampai, lai aplaudējot būtu tuvāk māksliniecei. Sevišķs prieks mani pārņēma, kad blakus sev ieraudzīju Mamontovu, kurš arī vētraini izrādīja savu piekrišanu, jo Mamontovs taču bija ievērojams mākslinieks, skulptors un rakstnieks. Kad publika ievēroja, ka aplaudēja ievērojami Maskavas mākslinieki un aktieri, tā it kā apjuka. Drīz vien svilpieni pilnīgi apklusa un visa zāle sāka skanēt no aplausu vētras. Pēc tam mākslinieci vairākas reizes izsauca un izrāde beidzās ar īstām ovācijām. No tās dienas neesmu palaidis garām nevienu Dunkanes viesizrādi. Neliekuļotu jūtu dzīts un viņas mākslas ieinteresēts, biju spiests meklēt ar viņu tuvāku iepazīšanos. Vēlāk, kad iepazinos ar viņas metodi un viņas lielā drauga Krega uzskatiem, sapratu, ka visdažādākajos stūrīšos zemes virsū mums nezināmu spēku vadīti dažādi ļaudis meklē dažādās mākslas sfērās vienus un tos pašus radošos principus un kādreiz, kaut kur sastopoties, viens otru pārsteidz ar savu uzskatu kopību. Tas arī notika man sastopoties ar Aisedoru Dunkani. Likās, ka mēs viens otru sapratām vēl nemaz nerunājuši. Man nebija izdevības ar Dunkani iepazīties, kad viņa pirmo reizi apmeklēja Maskavu. Bet kad viņa atbrauca otro reizi un ieradās pie mums teātrī, es viņu uzņēmu kā goda viesi. Sagaidīja viņu viss personāls, kurš pazina un mīlēja kā aktrisi. - Dunkane neprata runāt loģiski un sistemātiski par savu mākslu. Domas viņai rodas nejauši, kā negaidītas visparastāko parādību sekas. Piemēram, kad vaicāju, kas viņu iemācīja dejot, atbildēja: “Terpsihore. Sāku dejot no tā brīža, kad iemācījos kājās nostāvēt un dejoju visu mūžu. Cilvēkam, visai cilvēcei, visai pasaulei jādejo. Tā tas bijis, tā tas vienmēr būs. Veltīgi ļaudis cenšas to traucēt un veltīgi negrib saprast, ka tā ir dabiska dziņa, ko daba mūsos dziļi iemiesojusi. Tas ir viss,” - nobeidza viņa savā nesalīdzināmajā franču-amerikāņu dialektā. Kādu citu reizi, stāstīdama par tikko beigušos izrādi, kuras starplaikā ģērbistabā bija ieradušies daudzi apmeklētāji un tādā veidā traucējuši viņu sagatavoties, Dunkane piezīmēja: “Tādos apstākļos es nevaru dejot. Pirms izeju uz skatuves, man jāsaved kārtībā sava dvēsele, līdzīgi motoram. Kad motors sāk strādāt, tad rokas, kājas un viss ķermenis kustas it kā paši no sevis. Bet ja man nepietiek laika noskaņot un iedarbināt dvēseli, tad arī neesmu spējīga dejot.” - Tieši tanī laikā biju meklējumos, lai rastu noteiktu izpausmi tai radošajai enerģijai, ar kuru jāapbruņo sava dvēsele katram aktierim, pirms iziet uz skatuves, tāpēc varbūt sāku Dunkanei pat apnikt ar saviem bezgalīgajiem jautājumiem. Pastāvīgi novēroju Dunkani izrāžu un mēģinājumu laikā un redzēju, kā pakāpeniski augošas jūtas pārveido sejas izteiksmi un kā viņa ar mirdzošām acīm sāk attēlot to, kas rodas dvēselē. Atceroties mūsu nejaušās sarunas un salīdzinot mūsu darbu, man kļuva skaidis, Li mēs meklējām vienu un to pašu dažādos mākslas laukos. Sarunas ar mani par mākslu, Dunkane arvien atsaucās uz Gordonu Kregu, kuru uzskatīja par ģēniju un vienu no lielākajiem tagadnes tetra darbiniekiem. “Viņš nav radīts tikai savai dzimtenei, bei visai pasaulei, - teica reiz viņa, - viņam jādzīvo un jāstrādā tur, kur viņu talants plašāk spēj atvērties, kur viņa darba un dzīves apstākļi vairak atbilst prasībām. Viņa vieta tieši pie jums Dailes teātrī.” Dabūju zināt, ka Dunkane viņam daudz rakstījusi par mani un mūsu teiitri, mēģinājusi pārliecināt viņu braukt uz Krieviju. Cik daudz bija manos spēkos, centos pārliecināt mūsu teātra direkciju, uzaicināt šo ievērojamo režisoru, lai līdz ar to straujāk pavirzītu uz priekšu musu mākslu, jo ar savu teātri taču gājām jaunus ceļus un bijām krietni ielauzušies neizkoptā laukā. Gods maniem biedriem, viņi lietai piegāja kā īsti mākslinieki un nolēma mākslas labā ziedot lielu naudas summu.”

* * *

Staņislavska teātris mani sajūsmināja tādā pat mērā, kādā atbaidīja balets. Katru brīvu vakaru pavadīju pie daileniekiem, kur no visas trupas sajutu siltu pretimnākšanu. Pats Staņislavskis mani apmeklēja visai bieži, cerēdams, ka pārrunās izdosies izdibināt manu deju būtību un realizēt to savā teātrī. Bet es viņam paskaidroju, ka tādus panākumus var sasniegt tikai tad, ja pēc manas metodes dejo jau no agras bērnības. Tomēr, otrreiz apmeklējot Maskavu, es redzēju, ka no viņa trupas vairākas skaistas meitenes dejo “manā garā”, bet tas iznāca visai neveikli. Augas dienas Staņislavskis bija aizņemts mēģinājumos, tāpēc bieži vien pie manis ieradās pēc izrādes. Savā grāmatā viņš saka, ka ar saviem jautājumiem galīgi nogurdinājis mani. Patiesībā tā nebija: esi pati sapņoju dalīties savos uzskatos ar citiem un ar tādu cilvēku kā Staņislavskis it īpaši. Sala pilnais gaiss, sniegs, krievu ēdiens un it sevišķi kaviārs mani izdziedināja no tā ārkārtīgā novājējuma, kas bija radies caur Todes dvēselīgo mīlu un sakarā ar to pārdzīvotām mokām. Visa mana būtne tagad alka pēc stipra vīrieša, kuru saskatīju Staņislavska personā. Reiz kādā vakarā, noraudzīdamās šī cilvēka skaistajā un pievilcīgajā figūrā, platajos plecos, melnajos, tikko pie vaigiem sudrabot sākušos matos, es samulsu. Kad viņš grasījās aiziet, strauji apviju viņa stipro kaklu savām rokām, pievilku viņa galvu sev un uzspiedu skūpstu uz lūpām. Arī viņš no savas puses mani maigi noskūpstīja, bet viņa sejā bija lasāms pārsteigums. Viņš šķita stipri iztrūcies, šķita sakām, ka šis skūpsts ir pēdējā robeža, ko no viņa var sagaidīt. Bet kad mēģināju viņu pievilkt sev vēl tuvāk, viņš nesaprašanā atrāvās un sauca: “Ko gan mēs iesāksim ar bērnu?” - “Ar kādu bērnu?” vaicāju es. “Nu, zināms, ar mūsu bērnu. Ko mēs ar viņu iesāksim?” - “Saprotiet taču, - viņš kā izmisis turpināja, - es nekad nebūšu ar mieru, ka mans bērns augtu pie svešiem, bet pie tagadējā ģimenes stāvokļa tas citādi nevar būt.” Tā ārkārtējā nopietnība, ar kādu viņš runāja par bērnu, manī radīja jautru garastāvokli un es sāku skaļi smieties. Viņš izklaidīgi paskatījās manī, apgriezās un steidzīgi aizgāja pa viesnīcas gaiteni. Visu nakti, pat no miega pamodusies, nevarēju atturēties no smiekliem, jo no niknuma nevaldīju pār sevi. Man liekas, ka tikai tagad es skaidri sapratu, kāpēc daži kultūras cilvēki ir spējīgi doties uz šaubīgas slavas vietām, kad tos nav apmierinājuši augsta intelekta cilvēki. Es biju sieviete un, zināms, tādu soli spert nevarēju, tāpēc visu nakti kā murgos mētājos gultā no vienas puses uz otru. No rīta iegāju krievu pirtī, kur karsta duša, pārmaiņus ar aukstu ūdeni atkal manu nervu sistēmu saveda normālā stāvoklī.

Bet neraugoties uz to, visi tie jaunie sabiedriskie ļaudis, ar kuriem man nācās sastapties pie Kšesinskas un kuri būtu droši vien ar mieru atdot visu, lai gūtu pie manis panākumus, jau no pirmajiem vārdiem kļuva man neinteresanti un pilnīgi iesaldēja manas jūtas. Zināms, pēc sarunām ar Carlu Halli un Henrihu Todi zelta jaunatnes sabiedrība mani neapmierināja.

Daudzus gadus vēlāk, pastāstīdama šo gadījumu Staņislavska sievai, arī es viņā izsaucu neprātīgus smieklus. Viņa iesaucās: “Ak, tas jau viņa dabā! Viņš ļoti nopietni skatās uz dzīvi.”

Kā arī es nepūlējos, bet kā atbildi guvu tikai nedaudzus maigus skūpstus. Tālāk iet nebija iespējams, viņš tad stingri un auksti pretojās, velti bija cīnīties. Staņislavskis sāka izvairīties nākt pie manis pēc izrādes, tomēr reiz viņš man sagādāja lielu baudu: viņš kamanās mani aizvizināja uz pilsētas nomales restorānu, kur atsevišķā kabinetā kopā ieturējām brokastis. Dzērām degvīnu un šampanieti un runājām par mākslu; galu galā pārliecinājos, ka vajag būt īstai Circejai, lai pavedinātu Staņislavski.

* * *

Pēc Maskavas uz īsu laiku aizbraucu uz Kijevu Šeit teātra priekšā mani ielenca studentu bars un nelaida tikmēr projām, kamēr neapsolīju uzstāties viņiem vien, jo teātrī ieejas cenas bija visai augstas. Kad braucu projām no teātra, studenti vēl arvien drūzmējās teātra laukumā un izrādīja savu neapmierinātību. Es piecēlos stāvus kamanās un uzrunāju studentus, apgalvodama, ka esmu bezgala priecīga, ka mana māksla tā iedvesmo Krievijas inteliģento jaunatni; apgalvoju, ka nekur citur visā pasaulē nav tādas vietas, kur māksla un ideāli spēlētu tik lielu lomu studentu dzīvē, kā Krievijā.

Izrāžu ceļojumu pa Krieviju vajadzēja pārtraukt, jo jau agrāk biju parakstījusi līgumu un man vajadzēja atgriezties Berlīnē. Kaut gan šai zemē tiku uzturējusies visai neilgu laiku, tomēr biju atstājusi visai labu iespaidu un rosinājusi daudzas dzīvas pārrunas un strīdus. Starp kādu fanātisku baleta aizstāvi un Dunkanes piekritēju pat izcēlās divkauja. No tā laika krievu balets sāka izmantot Sopēna un Sūmaņa mūziku un tērpties grieķu kostīmos. Dažas balerīnas pat nonāca tiktāl, ka novilka zeķes un kurpes un sāka dejot kailām kājām.

XVIII

Berlīnē atgriezos ar ciešu apņemšanos nekavējoties spert noteiktus soļus savas skolas dibināšanai. Kad par saviem plāniem pastāstīju mātei un Elizabetei, viņas bija visai sajūsminātas. Pagāja kāda nedēļa, kamēr sameklējām attiecīgas telpas Traudena ielā Grunevaldē, kur tikko beidza būvēt jaunu vasarnīcu. Šo jaunbūvi tad arī nopirkām.

Mēs ar savu rīcību viscaur atgādinājām brāļu Grimmu pasaku varoņus. Vispirms devāmies pie Vartheima un nopirkām četrdesmit gultiņas ar baltiem muslīna priekškariem un rozā lentītēm un sākām villu pārvērst īstā bērnu paradīzē. Priekštelpās izkārām gleznu ar amazones attēlu; viņas varonīgā figūra bija divreiz lielāka par parasto cilvēka augumu. Lielo deju zāli izrotājām ar Lukka de Robija bareljefiem un Donatello peldošajiem bērniem, bet guļamistabā novietojām “Madonnu ar bērnu”, kas bija gleznota debesszilos un baltos toņos ar augļu vītni visapkārt.

Villu tik bagātīgi izrotāju ar visiem šiem ideālajiem bērnu attēliem, bareljefiem, skulptūrām, grāmatām un gleznām, kur redzēja dejojošus bērnus, tāpēc, ka bērni tur bija redzami tādā veidā, kādā tos iedomājās un iztēlojās visu laiku mākslinieki un skulptori, tāpēc, ka tas pauda līksmu bērnības himnu. Kas gan vēl jaukāks varēja būt par šīm grieķu vāzēm ar dejojošiem bērniem, sīkām figūriņām no Tanari un Beotiji, deja lidojošu bērnu grupām no Donatello un Hensboro. Es savā skolā novietoju arī to spartiešu meiteņu dejojošās, skrejošās un lecošās figūras, kuras ar grūtu vingrojumu palīdzību gatavojās savam lielajam uzdevumam - kļūt mātes drošsirdīgiem karavīriem. Savā skolā es gribēju mākslas attēlos rādīt tās vingro kāju meitenes, kas katru gadu sacīkstēs ieguva lielas godalgas, kuras staigāja vaļīgos un vieglos apģērbos un vaļējām matu cirtām, dejoja roku rokā Panatenās. Sais figūrās slēpās mans nākotnes ideāls: manām skolniecēm vajadzēja mācīties mīlēt šīs formas, censties pēc tām un ar katru dienu vairāk un vairāk pašām līdzināties tām, baudīt šīs harmonijas noslēpumu. Fanātiski ticēju, ka skaistumu var aizsniegt tikai modinot dziņu pēc tā.

Bez tam, lai panāktu to saskaņu, par kuru sapņoju, skolniecēm vajadzēja katru dienu veikt veselu rindu šim nolūkam izmeklētu vingrojumu. Pēdējos meitenes arī izpildīja labprāt un priecīgi, jo bija saskaņoti ar bērnu personīgajām interesēm. Katrs vingrojums bija nevien līdzeklis mērķa sasniegšanai, bet arī pats mērķis. Šim mērķim vajadzēja piepildīt dienu un padarīt to laimīgu. Vingrošanai jābūt katras audzināšanas pamatā. Nepieciešams piegādāt ķermenim daudz saules un gaismas un metodiski vadīt viņa attīstību. Nepieciešams izsaukt visu mūsu ķermeņa dzīvības spēku iespējami pilnīgāku attīstību. Tajā tad arī slēpjas vingrošanas skolotāja uzdevums un pienākums. Dejas gars rod īsto vietu tādā ķermenī, kurš harmoniski attīstīts un kurā enerģija sakrāta vislielākā mērā. Vingrotāja mērķis ir miesas kultūra un kustības, dejotājiem tie ir tikai līdzeklis. Dejā miesa jāaizmirst, ķermenis tad ir tikai labi uzvilkts un harmonisks instruments. Vingrošanā kustības izceļ tikai miesu, bet dejā caur miesu izpaužas jūtas un domas, cilvēka dvēsele.

Vingrojumi sākās vienkārši, lai sagatavotos muskuļus, attīstītos spēki un ķermenis kļūtu lokans. Tikai pēc šiem priekšdarbiem ķērāmies pie topošās dejas radīšanas. Vispirms mācījāmies vienkāršu soļošanu, no sākuma lēni kustoties, vienkāršu ritmisku skaņu pavadībā, bet pēc tam paātrinot tempu līdz ar sarežģītākām skaņām. Tad sākās skriešana un lēkšana, no sākuma lēni, noteiktā ritmā. Ar šo vingrojumu palīdzību manas skolnieces panāca kustību skaistuma izpratni. Bet tā bija tikai viena neliela daļa no visa tā, ko vajadzēja iemācīties.

Bērni vienmēr bija apģērbti vaļīgos tērpos, līdzīgi kā sporta vingrojumos, tā arī rotaļu un pastaigas laikā mežā. Pilnīgi brīvi lēkādami un skriedami viņi iemācījās ar kustībām sevi izteikt tikpat viegli, kā citi sevi izteic ar vārdiem un dziesmām.

Bērnu audzināšana un mācīšana nebija ielikta stingros mākslas rāmjos, bet par paraugu tika ņemtas dažādas dabas kustības. Vētras dzītu mākoņu gaita, koku locīšanās, putnu lidojums, lapu drebēšana -viss tas priekš maniem skolēniem bija sevišķi nozīmīgs. Viņi mācījās uzzīmēt katras atsevišķas kustības raksturīgākās īpašības. Viņi sevī juta apslēptas un citiem neredzamas saites, kas tos vienoja ar dabas noslēpumiem. Pateicoties tādai audzināšanai, katrai viņu ķermeņa daļiņai vajadzēja atsaukties uz dabas dziesmu un to atkārtot.

Ievietojām sludinājumus visizplatītākajās avīzēs un ziņojām, ka Aisedoras Dunkanes skola sākusi uzņemt apdāvinātus bērnus ar nolūku, lai sagatavotu jaunus darbiniekus viņas mākslas laukā. Biju svēti apņēmusies radīt sev pēctečus tieši no tautas vidus, dot savu mākslu tūkstošiem bērnu no vienkāršās tautas. Zināms, bija ļoti neapdomāts solis, ka piepeši bez iepriekšējām pārdomām, bez lielāka kapitāla un bez noteiktas organizācijas atvēru tik plašu pasākumu, kā mana skola. Tā izrādījās dibināta uz tik nestabiliem pamatiem, ka mans impresario nonāca līdz izmisumam. Viņš manu īsto uzdevumu saskatīja vienīgi izrāžu ceļojumos pa pasauli, kas man dotu ij slavu, ij lielus naudas līdzekļus. Jau Grieķijā pavadīto gadu viņš uzskatīja kā no manas dzīves svītrotu, bet tagad, kad gribēju pavisam pārtraukt karjeru un nodoties vienīgi bērnu audzināšanai, es viņam šķitu prātu

pilnīgi zaudējusi, ja varu spert tik neprātīgu un nekur nederīgu soli. Un arī šis pēdējais mūsu “niķis” savā būtībā līdzinājās mūsu ģimenes iepriekšējiem pasākumiem:    tas    izrādījās tikpat nepraktisks,

priekšlaicīgs un pārāk strauji pasākts.

Raimonds no Kopanosas sūtīja arvien uztraucošākas ziņas. Akas rakšana turpināja aprīt daudz naudas, bet ar katru nedēļu zuda cerības tur aizsniegt kādreiz ūdeni. Ahamemnona svētnīcas būves izdevumi sasniedza tik milzīgus apmērus, ka man vajadzēja atteikties turpināt to. Kopanosā uz pakalna palika tikai skaistas drupas, kuras sev par cietoksni parasti mēdza izmantot kārtējie Grieķijas revolucionāri, šīs mūsu celtnes gruveši arī tagad vēl tur rēgojas un varbūt pauž cerības nākotnei.

Nolēmu, ka visi mani līdzekļi jāizmanto jaundibināmajai skolai, kurā varētu pulcēties visas pasaules jaunatne. Vāciju tajā laikā uzskatīju par labāko filozofijas un kultūras centru, tāpēc šeit arī izraudzījos vietu savai skolai. Milzīgi daudz bērnu atsaucās uz mūsu sludinājumiem. Atceros, reiz atgriezdamās no dienas izrādes, ieraudzīju visu ielu pārpildītu ar vecākiem un viņu bērniem. Ormanis bija vācietis, atgriezies uz bukas tas man paskaidroja: “Šeit dzīvo kāda vājprātīga sieviete, kura ievietojusi avīzēs sludinājumus, ka gribot bērnus.”

“Vājprātīgā sieviete” tātad biju es. Neatceros, kādā veidā mēs atlasījām bērnus. Biju tik ļoti aizņemta, lai pēc iespējas ātrāk tiktu apdzīvota Grunevaldes villa ar viņā esošajām četrdesmit gultiņām, ka pieņēmu bērnus bez sevišķas atlases. Pietika tikai mīļa smaida un jauku actiņu, lai es šo bērnu ierindotu savu audzēkņu skaitā, nemaz neuzstādot jautājumu - vai no viņiem iznāks nākošie dejotāji?

Reiz Hamburgā pie manis viesnīcā ieradās galants vīrietis, tērpies frakā un cilindrā. Rokās viņam bija šallē ietīts sainis. To attaisot ieraudzīju apmēram četrus gadus vecu bērnu ar lielām vērotāja acīm; tas bija tik kluss bērns, kādu otru pasaulē neesmu redzējusi: mazā meitenīte neizdvesa ne skaņas. Pats vīrietis, kā likās, visai steidzās. Salīdzinot viņa ģīmi ar bērna sejiņu, atklāju nenoliedzamu līdzību. Varbūt šīs redzamās līdzības dēļ tik ļoti steidzās un bija noslēpumains šis vīrietis, lai man tā neliktos. Bez aizspriedumiem biju ar mieru bērnu pieņemt un vīrietis ātri nozuda. No tā laika netiku viņu vairāk redzējusi.

Likās tīrais neprāts tādā veidā pamest bērnu. Viņš gulēja nekustīgs, kā lelle. Tikai ceļā no Hamburgas uz Berlīni sāku ievērot, ka bērnam ir temperatūra. Izrādījās, ka meitenīte saslimusi ar mandeļu iekaisumu. Grunevaldē mēs trīs nedēļas cīnījāmies par viņas dzīvību. Es saku mēs, jo bez manis piedalījās vēl divas žēlsirdīgās māsas un lieliskais ārsts Dr. Hofs. Hofs bija populārs ķirurgs un, sajūsmināts par manas skolas ideju, piedāvāja savus pakalpojumus par brīvu.

Dr. Hofs man teica: “Te nav skola, bet slimnīca. Visiem šiem bērniem iedzimtas slimības, redzēsiet, cik milzīgi daudz pūļu būs jāpieliek, lai uzturētu viņus pie dzīvības. Ko gan šeit lai māca dejot!” Dr. Hofs bija liela autoritāte un par viņa vizītēm maksāja ļoti lielas summas. Bez tam viņš bija liels cilvēces labdaris. Viņš gandrīz visus savus līdzekļus ziedoja bērnu slimnīcas uzturēšanai Berlīnes nomalē. No pirmā skolas atvēršanas brīža viņš kļuva mūsu ārsts un ķirurgs un pārzināja visu, kas attiecās uz skolēnu veselību un skolas sanitāri higiēnisko situāciju. Patiesību sakot, bez viņa palīdzības man nekad nebūtu izdevies sagādāt bērniem tik labu veselību, kādu to panācām.

Bērnu izvēle, skolas organizācija, mācību ievadīšana un citi tekošie dienas darbi paņēma visu manu laiku. Mani pastāvīgi brīdināja impresārijs, ziņodama, ka veiklie manu deju atdarinātāji Londonā un citās vietas iedzīvojušies milzīgos līdzekļos. Tomēr ne tas, nedz arī cits kas nevarēja piespiest mani atstāt Berlīni. Katru dienu no pieciem līdz septiņiem es mācīju savus bērnus dejot.

Bērniem bija neparasti panākumi. Man liekas, ka tik labu veselību viņiem sagādāja veģetārais režīms, ko ieviesa Dr. Hofs. Viņš uzskatīja, ka bērniem jāietur stingra diēta ar svaigiem augļiem un saknēm un bez gaļas.

* * *

Tanī laikā man Berlīnē bija gluži neticama popularitāte. Mani sauca par dievišķo Aisedoru un pat apgalvoja, ka uz teātri atvesti slimi cilvēki, kas pēc tam palikuši veseli. Tiešām drausmīgi bija skatīties, kad uz dienas izrādēm teātri uz nestuvēm sanesa slimos. Es arvien staigāju kailām kājām, tikai zandalēs un baltā hitonā. Publika manas izrādes apmeklēja gandrīz ar reliģisku ekstāzi.

Reiz kādā vakarā, atgriežoties no teātra, studenti izjūdza no ratiem zirgus un vilka mani pa ievērojamo Zlges aleju. Pa ceļam viņi pieprasīja, lai saku runu. Piecēlos stāvus ratos (auto tad vēl nebija) un vērsos pie studentiem ar šādiem vārdiem:

“Nav lielākas mākslas pasaulē, kā skulptūra. Bet kā gan jūs, mākslas cienītāji, ļaujat viņu tā apsmiet pašā pilsētas centrā? Paraugieties uz šīm statujām! Jūs - mākslas cienītāji, bet ja jūs tā patiesi papētītu, tad nakts vidū tvertu pēc akmeņiem un tās iznīcinātu. Māksla? Tā - māksla? Nē, tie ir ķeizara tēli!” Studenti man vienbalsīgi piekrita, apliecinādami to ar trokšņainiem saucieniem. Ja tanī brīdī nebūtu ieradusies policija, varbūt viņi arī būtu manu vēlēšanos izpildījuši un iznīcinājuši Berlīnes statujas.

XIX

Kādā vakara izrādē Berlīnē 1905. gadā manu uzmanību piesaistīja pirmajā rindā sēdošs cilvēks. Es nebūt neuzmanīju šo apmeklētāju, pat labi nepaskatījos uz to, tomēr instinktīvi jūtu, ka tur kāds starp citiem atrodas. Pēc izrādes manā ģērbistabā ienāca skaists, bet visai saniknots vīrietis.

“Jūs esat brīnišķa! - viņš iesaucās, - jūs - kaut kas neparasts! Bet kāpēc jūs nozagāt manas idejas, kur jūs dabūjāt manas dekorācijas?” “Kas jums? Ko jūs runājat? Tie ir manas pašas, mani personīgie zilie priekškari. Es tos izdomāju jau piecu gadu vecumā un no tā laika dejoju uz šī fona!”

“Nē! Tās ir manas dekorācijas un manas idejas. Bet jūs esat tā būtne, kuru biju iedomājies starp tām. Jūs esat manu sapņu dzīvais iemiesojums.”

Bet kas jūs esat?’”

Tad pār viņa lūpām atskanēja šie neparastie vārdi:

“Esmu Hellenas Terri dēls.”

Hellena Terri - šis pilnīgākais sievietes ideāls manās acīs... Un viņš - viņas dēls. Hellenas Terri...

“Atnāciet pie mums vakariņās, - uzaicināja viņu mana māte, neko iepriekš nenojauzdama. - Ja jums tik ļoti interesē Aisedoras māksla, jūs tak neatteiksieties ierasties mūsu mājā.”

Un Kregs atnāca pie mums vakariņās. Viņš bija saviļņots un centās pēc iespējas vairāk runāt par saviem mākslas uzskatiem un savām godkārīgajām iedomām... Es klausījos ar lielu interesi. Bet maz pamazām mātei un citiem mūsu ģimenes locekļiem iegribējās gulēt un viens pēc otra ar šo vai to aizbildinādamies tie izklīda pa savām istabām. Palikām divi vien. Kregs turpināja runāt par teātra mākslu un ar žestiem paskaidroja savas domas. Piepeši gluži negaidot iesaucās:

“Bet ko jūs darat? Jūs - liela māksliniece un dzīvojat tādos ģimenes apstākļos. Tas nav labi! Es pirmais jūs ieraudzīju un radīju. Jūs piederat manai iedvesmai.”

Slaikais un lokanais Kregs ļoti atgādināja savu māti, tikai viņa sejas līnijas bija vēl maigākas. Neraugoties uz to, ka viņš bija liela auguma, Kregā likās kaut kas sievišķīgs, sevišķi ap muti un plāno lūpu līnijām. Zeltainās matu sprogas, kuras biju senāk redzējusi uz Hellenas Terri gaišmatainā zēna ģīmetnēm Londonā, tagad kļuvušas tumšākas. Tuvredzīgās acis caur briļļu stikliem meta tērauda dzirkstis. Viss viņa augums šķita stipri trausls, pat pauda sievietes vājumu, tikai rokas ar platajiem pirkstiem izstaroja spēku.

Gluži kā hipnotizēta es atļāvu uz sava baltā hitona uzmest mēteli. Pēc tam gandrīz skriešus devāmies pa trepēm lejā. Kad atradāmies uz ielas, viņš pasauca ormani un, cik vien labi prazdams, vācu valodā teica: “Meine Frau und ich, wir wollen nach Potsdam gehen.”

Vairāki ormaņi atteicās turp braukt, tikai beidzot viens bija ar mieru un mēs devāmies uz Potsdamu. Ceļa mērķi sasniedzām rīta blāzmā un apstājāmies mazā viesnīciņā, kuras durvis tikko bija atslēgtas. Padzērām kafiju un līdz ar saules lēktu devāmies atpakaļ uz Berlīni. Berlīnē atgriezāmies ap pulksten desmitiem un sākām domāt, ko iesākt. Nekādā ziņā tagad nedrīkstējām ierasties pie mātes, tāpēc devāmies pie manas draudzenes Elzas de Brigeres. Viņa ar visu sirdi piederēja bohēmistu saimei, uzņēma mūs ar lielāko prieku, pacienāja ar brokastīm - kafiju un olām un atvēlēja man savu gultu. Nogulēju līdz pat vakaram.

Tad Kregs mani aizveda uz savu ateljē kāda liela Berlīnes nama pašā augšējā stāvā. Tumši vaskotā grīda bija izkaisīta ar mākslīgu rožu ziedlapiņām. Manā priekšā atradās jaunības, skaistuma un ģenialitātes iemiesojums un manī radās straujš mīlestības uzliesmojums. Metos viņa apkampienos, uz āru lauzās temperaments, kurš bija snaudis divus gadus un kuru katru brīdi draudēja atmosties. Manam saucienam atbalsojās otrs temperaments, kurš pilnīgi atbilda manējam; es atradu miesu savai miesai, asinis savām asinīm. Bieži viņš man sauca: “Jūs mana māsa!” un es mūsu mīlestībā sāku izjust kaut kādu noziedzīgu asinsradniecību.

Nezinu, kā citas sievietes atceras savus mīļotos cilvēkus. Pieklājīgi, bez šaubām, būtu aprakstīt šī cilvēka seju, plecus un rokas, pēc tam pāriet uz apģērbu un tā tālāk. Bet es viņu arvien atceros tādu, kā tanī pirmajā naktī ateljē, kad viņa baltā, gludā miesa atbrīvojās no apģērba un atmirdzēja visā savā lieliskumā manu apstulbušo acu priekšā.

Tā droši vien vajadzēja izskatīties Endimionam ar savu slaido pienbalto miesu, kad tanī noraudzījās Diāna plaši atplestām acīm, vai arī bārdainajam vīrišķīgajam Persejam. Viņš drīzāk atgādināja Bleķa eņģeli, nekā mirstīgu jaunekli. Manas acis bija pagurušas baudīt viņa skaistumu, sajutu sevī bezprātīgu tieksmi, sajutu sevi vāju, likās, ka grimstu. Mēs degām vienā kopējā ugunī, kā divas saplūdušas liesmu mēles. Beidzot es biju atradusi draugu, mīlestību, sevi pašu. Mēs vairs nebijām divi, bet sakusām vienā kopībā, tādā būtnē, kuru Platons aprakstīja Fedrā, sakusām vienā dvēseles kopībā, tā sakot, divas miesas ar vienu sirdi. Tā nebija sievietes un vīrieša savienošanās, bet divu radniecīgu dvēseļu satikšanās. Trauslās miesas čaulas dega tādā ekstāzē, ka zemes kaislības pārvērtās paradīzes liesmās.

Ir tik pilnīgi prieki, ka negribas, lai tie kādreiz beigtos. Ak, kāpēc mana liesmojošā dvēsele šajā naktī neatraisījās no miesas un līdzīgi Bleķa eņģelim neaizlidoja cauri šīs zemes mākoņiem uz citu pasauli? Viņa mīlestība bija jauna, svaiga un stipra, bet viņam trūka nervu, trūka baudītāja saldkaisles, tāpēc arī viņš par labāku atrada pagriezt mīlestībai muguru pirms vēl nav iestājies apnikums un atdot savas jaunības neizšķiesto kaisli mākslai.

Viņa istabā nebija ne gultas, ne krēslu; pat nebija kur paēst. Nakti pavadījām vienkārši uz grīdas. Kregam nebija pie rokas ne santīma, bet es baidījos iet uz mājām pēc naudas. Veselas divas nedēļas no vietas pavadīju pie viņa. Kad mums iegribējās ēst, viņš nogāja lejā un pasūtīja pusdienas uz rēķina. Man vajadzēja paslēpties uz verandas, kamēr ēdienu uznesa, tikai pēc tam drīkstēju atkal ienākt un saņemt savu porciju.

Mana nabaga māte staigāja pa visiem policijas iecirkņiem un sūtniecībām, sūdzēdamās, ka veikls krāpnieks aizbēdzis kopā ar viņas meitu. Arī impresārijs, dabūjis zināt par manu nozušanu, briesmīgi uztraucās. Nācās atlikt veselu rindu izrāžu, pie kam neviens nevarēja pateikt, kas īsti noticis. Avīzēs tika uzmanīgi paziņots, ka Aisedora Dunkane nopietni saslimusi ar mandeļu dziedzeru iekaisumu. Pēc divām nedēļām atgriezāmies pie mātes. Kaut gan visu laiku degu neprātīgā kaislē, patiesību sakot, man sāka apnikt gulēt uz cietas grīdas un pārtikt vienīgi no tā, ko Kregs varēja dabūt pārtikas veikalā vai arī, kad tumsai iestājoties, izgājām paēst.

Kad māte ieraudzīja Gordonu Kregu, viņa kliedza: “Ej projām, viltus krāpniek!” Viņa bija ļoti neapmierināta, ka es tam esmu pieķērusies. Bet Gordons Kregs taču bija viens no visneparastākajiem mūsdienu talantiem, viņš likās, līdzīgi Seilijam, radīts no liesmas un zibeņa. Viņš iedvesmoja tagadnes teātra virzienu, kaut gan pats, taisnību sakot, aktīvi ikdienišķajā skatuves dzīvē nepiedalījās. Viņš palika nomaļus un sapņoja, bet šie sapņi bija iedvesma visam tam, kas skaists mūsdienu teātrī. Bez viņa mums nebūtu ne Reinharda, ne Zaka Kopo, ne Staņislavska. Bez viņa mums vēl arvien varbūt teātri dominētu agrākais reālisms ar kokos drebošām lapām un čīkstošām māju durvīm.

Kregs bija ļoti labs draugs. Viņš piederēja tiem retajiem cilvēkiem, ko man nācās sastapt un kas no agra rīta līdz vēlam vakaram atradās pacilātā garastāvoklī. No paša rīta, līdz ar pirmo kafijas tasi, iedegās viņa fantāzija un sāka mirdzēt visspilgtākajās krāsās. Kad izgāju ar viņu pastaigāties pa ielu, man šķita, ka dodos augsta priestera pavadībā. Tikai savas tuvredzības dēļ viņš dažreiz likās sevis necienīgu soli speram: piemēram, kādreiz viņš apstājās pie kāda tagadējās vācu sakropļotās praktiskās architektūras nama un, izņēmis zīmuli un bloknotu, sāka skaidrot, cik būve ir skaista. Bet kad vēlāk paskatījos viņa uzmetumā uz papīra, tā izskatījās pēc kādas ēģiptiešu svētnīcas,, bet nekas neatgādināja namu, par kuru viņš sajūsminājās. Viņš spēja sajūsmināties par katru koku, putnu vai bērnu, kas pagadījās ceļā. Ne mirkli kopā ar viņu nebija garlaicīgi. Bet viņam bija arī otra seja: līdzīgi tam, cik neprātīgi viņš varēja priecāties un jūsmot, viņš šad tad iekrita arī pilnīgi pretējā galējībā; tad likās, ka debess apmākusies gluži melna, kā pirms negaisa. Tādos brīžos šķita, ka viņa dvēsele atstāj miesu un ka viņā nekas nav vairāk palicis, kā vienīgi melnas skumjas.

Par nelaimi šis drūmais garastāvoklis viņu sāka piemeklēt arvien biežāk un biežāk. Kāpēc? Galvenokārt tāpēc, ka uz viņa vārdiem:

“Mans darbs! Mans darbs!” ko viņš tik bieži un ar tādu uzsvaru mēdza teikt, es arvien mierīgi atbildēju: “Jā, jūsu darbs ir apbrīnojams. Jūs esat - talants. Bet, ziniet, pastāv arī mana skola.”

Tad viņš trieca dūri pret galdu un sauca: “Jā, bet mans darbs tak tik svarīgs!” Bet es mierīgi piezīmēju: “Bez šaubām, ļoti svarīgs. Bet neaizmirstiet, ka jūsu darbs ir tikai fons; pirmajā vietā jābūt dzīvai būtnei, jo dvēsele izstaro visu pārējo. Vispirms mana skola - starojošā cilvēka būtne, kas iet uz pilnīgāko skaistumu, bet tikai tad jūsu darbs - pilnīgākais fons šai būtnei.”

Šie strīdi bieži vien beidzās ar draudošu, neko labu nesološu klusēšanu. Tad manī pamodās sieviete un es, kā izbijusies, saucu:

“Mīļais, vai es jūs apvainoju?” -“Apvainojāt? 0, nē! Nolādētāssievietes, man viņas vienmēr riebušās; arī jūs apnīkstat, kad jaucaties manā darbā! Darbs, jā, mans darbs!”

Viņš izgāja, durvis aizsizdams. Tikai no šī trokšņa es sapratu, cik liela katastrofa notikusi. Es gaidīju viņu atgriežamies, bet nesagaidīju un visu nakti šņukstēju. Tas jau sāka izskatīties pēc traģēdijas.

Biežās sadursmes galu galā sāka dzīvi padarīt neciešamu, tā sāka zaudēt harmoniju. Uz mani gūlās milzīgs uzdevums: vajadzēja modināt šai talantā lielu mīlestību un censties savu darbu saskaņot ar viņa mīlestību. Gandrīz pilnīgi nerealizējams mēģinājums! Pēc pirmām laimes nedēļām sākās nesaudzīga cīņa starp Gordona Krega ģēniju un manu mākslu.

“Kāpēc jūs to nepārtraucāt? - sacīja viņš. - “Kāpēc jums vajag svaidīties ar rokām uz skatuves. Kāpēc jūs nesēžat mājās un neasinat manus zīmuļus?”

Tomēr, neskatoties uz visu to, Gordons Kregs manu mākslu cienīja tā, kā to neviens cits neprata cienīt. Tikai viņa patmīlība, viņa nenovīdība, neļava atzīties. Vispār viņš negribēja atzīt, ka ari sieviete patiesībā var būt māksliniece.

* * *

Māsa Elizabete organizēja Grunevaldes skolas palīdzības komiteju no visievērojamākajām Berlīnes sievietēm. Uzzinājušas par Kregu, šīs dāmas atsūtīja man garu vēstuli, paziņodamas, ka viņas kā labo aprindu pārstāves, neuzdrošinās rūpēties par skolu, kuras vadonei tik amorāli uzskati. Pazīstamā Berlīnes bagātnieka Mendelsona sieva bija izvirzīta šīm dāmām priekšgalā un viņai vajadzēja ierasties pie manis ar vēstuli. Ienākot viņa nedroši noraudzījās manī, bet piepeši sāka šņukstēt un, nometusi lielo vēstuli uz grīdas, satvēra mani savos apkampienos. “Nedomājiet, ka es esmu pie šīs riebīgās vēstules vainīga,” - viņa dvesa. “Bet ko lai iesāk ar citām dāmām, viņas atsakās būt labdares skolai, kaut gan arvien vēl paļaujas uz jūsu māsu Elizabeti.”

Elizabetei gan par visu bija savi uzskati, bet viņa tos noklusēja. Tāpēc arī, kā redzēju, šīm dāmām bija viss atļauts, lai tikai nerastos asāka vārdu pārmaiņa, šīs sievietes mani noveda tiktāl, ka noīrēju filharmonijas zāli un noturēju lekciju par deju, beigdama to ar pārrunām par sievietes tiesībām - mīlēt un radīt bērnus pēc savas patikas.

Zināms, man vaicās: “Kas lai notiek ar bērniem?” Varu nosaukt daudzus ievērojamus cilvēkus, kas dzimuši ārlaulībā, bet tas tomēr nav traucējis sasniegt slavu un bagātību. Turpretim jājautā, kā gan sieviete var sasaistīties ar tādu vīru, kurš šķiršanās gadījumā atsakās uzturēt savus bērnus? Kāpēc vispār sieviete iziet pie tāda vīrieša, kuru viņa uzskata par tik nelietīgu? Es domāju, ka patiesība un ticība otram jāliek katras mīlestības pamatā. Kā sieviete, kas pati ar savu patstāvīgu darbu dzīvi vada, es taču drīkstu atļauties bērnu, pati savu bērnu, kaut spēki un veselība vai pat dzīvība būtu jāziedo. Es saku - savu bērnu, lai nebūtu jāpārdzīvo tās lielās mokas, kas jāpārcieš sievietei - mātei, kad vīrs bērnu paņem pie sevis un māte viņu drīkst redzēt atkal tikai pēc pusgada vai gada! Kāds asprātīgs amerikāņu rakstnieks, kad viņa draudzene tam vaicāja, ko gan par tiem domās viņu bērns, ja tie neapprecēsies, atbildējis: “Ja jūsu vai mans bērns piederētu pie tādiem bērniem, mums būtu gluži vienalga, ko viņš domā par mums!”

Mana lekcija sacēla lielu troksni. Puse publikas bija manā pusē, bet otra puse uzbudinājās, svilpa un svieda uz skatuves visu, kas pagadījās pie rokas. Beidzot neapmierinātie atstāja zāli un ar palikušajiem es uzsāku interesantas debates par sievietes tiesībām.

Es turpināju mitināties mūsu dzīvokli Viktorijas ielā, bet Elizabete pārcēlās uz skolu. Māte nezināja, kur īsti palikt. Savā laikā viņa taču bija izrādījusi īstu varonību, vīrišķīgi cīnīdamās ar dažādām dzīves nedienām, bet tagad, kad dzīves apstākļi bija uzlabojušies, viņai dzīve sāka likties visai vientuļa un skumja. Varbūt pie tā vainojams īru raksturs, kurš labklājību nevarēja paciest tādā pat mērā, kā trūkumu. Viņas garastāvoklis kļuva ļoti mainīgs un bija brīži, kad nekas viņai vairs nepatika. Pirmo reizi, kopš bijām projām ārzemēs, viņa sāka redzami skumt pēc Amerikas, apgalvodama, ka tur viss ir labāk. Vēloties viņai sagādāt prieku, aizvedām viņu uz kādu no vislabākajiem Berlīnes restorāniem un lūdzām ko pasūtīt. Viņai iekārojās tāds amerikāņu ēdiens, kādu šeit dabūt nevarēja un ar to pietika, lai viņa Vāciju nosauktu par īstu nabadzības zemi. Vispār, ja māte iekāroja to, ko tanī sezonā nevarēja dabūt, viņa nebeidza pukoties, bet ja arī viņas iekāroto lietu varēja dabūt, tad tomēr žēlojās, ka San-Francisko tā ir daudz labāka.

Māte bija pieradusi pie pastāvīgām rūpēm mūs audzinādama un dzīvē ievadīdama. Tas vilkās ilgus un garus gdus un viņa tā bija iedzīvojusies savā lomā, kā jau īsta un laba māte, ka citu dzīvi vairāk neredzēja. Tagad mums katram bija savas intereses, kas mūs pilnīgi paņēma un sakarā ar ko mums bieži vien māti vajadzēja atstāt gluži vienu. Nu viņai, man šķiet, sāka likties, ka veltīgi zaudējusi savas dzīves labākos gadus, ka viņai nekas nav palicis no visa tā. Nebija vairs par ko rūpēties, nebija, kas atrastos pie viņas pastāvīgi. Mātes neapmierinātība sāka arvien vairāk un vairāk parādīties uz āru, arvien biežāk un biežāk viņa izteica vēlēšanos atgriezties savā dzimtajā pilsētā, ko arī drīz izdarīja.

Manas domas turpināja nodarbināt Grunevaldes villa ar savām četrdesmit gultiņām. Kāda likteņa spēle! Ja es Kregu būtu sastapusi dažus mēnešus agrāk, noteikti nebūtu ne villas, ne skolas. Viņā es atradu tik bagātu saturu, ka man nevajadzētu tiekties nodibināt skolu. Bet tagad, jau no bērnības lolotais sapnis visu mani turēja savā varā.

Nedaudz vēlāk nojautu, ka esmu kļuvusi grūta (par to nevarēja būt ne mazāko šaubu). Sapni redzēju Hellenu Terri mirdzošā apģērbā, līdzīgā, kā viņa uzstājās “Imogonā”. Viņa veda pie rokas gaišmatainu meiteni, kura izskatījās viņai līdzīga tik ļoti, kā divi ūdens pilieni. Savā jaukajā balsī viņa sauca man: “Aisedora, mīli, mīli... Mīli...” No tā brīža es skaidri zināju, ka man tuvojas dzemdības, ka it kā no nebūtības, no sapņu valsts nāk liela dzīves patiesība. Ieradīsies bērns, sev līdzi nesdams priekus un bēdas. Priekus un bēdas, jā! Dzīvību un nāvi! Dzīves dejas ritmu! Visa gavilēju no jaunās ziņas, visa mana būtne pildījās ar dievišķu svētlaimību. Turpināju dejot publikai uz skatuves, mācīt skolā un mīlēt savu Endimionu.

Nabaga Kregs neatrada sev vietu, bija nepacietīgs, nelaimīgs, grauza nagus un bieži sauca: “Darbs, darbs, mans darbs!” Bet mani mierināja brīnišķā Hellēnas parādība sapnī, kurš atkārtojās divas reizes.

* * *

Pienāca pavasaris. Biju parakstījusi līgumu viesizrādēm Dānijā, Zviedrijā un Vācijā. Kopenhāgenā mani visvairāk pārsteidza jaunas meitenes, kuras ar reti laimīgām sejām un studentu cepurītēm virs melnām matu cirtām patstāvīgi un brīvi pastaigājās pa pilsētas ielām. Biju pārsteigta tāpēc, ka nekad agrāk netiku redzējusi tik mīļas meitenes. Man paskaidroja, ka šī ir pirmā zeme, kur sieviete ieguvusi vēlēšanu tiesības.

Viesizrāžu ceļojumā mani spieda doties līdzekļu trūkums, jo ar skolu saistītie izdevumi bija tik lieli, ka nācās iztērēt visu iekrāto naudu līdz pēdējai markai. Uzstājoties Stokholmā iedomājos par Strindbergu, kura darbus ļoti augsti cienīju. Nosūtīju viņam ielūgumu un aicināju noskatīties manas dejas, bet lielais rakstnieks un dramatiķis man atbildēja, ka nekur vispār neiziet un neieredz ļaudis. Piedāvāju vietu uz skatuves, bet arī tas nelīdzēja.

Pēc panākumiem bagātas sezonas Stokholmā pa jūru atgriezāmies Vācijā. Uz kuģa man palika ļoti slikti, sapratu, ka uz laiku viesizrādes jāpārtrauc. Mani pārņēma stipras alkas pēc vientulības, tāpēc sapņoju paslēpties pēc iespējas tālāk no ziņkārīgajiem ļaužu skatieniem.

Jūnija mēnesi, kad neilgu laiku biju uzturējusies skolā, manī piepeši pamodās stipras ilgas pēc jūras. Vispirms devos uz Hāgu, bet no turienes uz Nordvikas sādžu Ziemeļu jūras piekrastē, te noīrēju nelielu baltu vasarnīcu jūras kāpās - “Marijas vasarnīcu”.

Toreiz biju vēl tik naiva, ka dzemdības uzskatīju par visai vienkāršu dabas parādību. Tagad es atrados simts jūdzes no pilsētas, tāpēc vajadzēja samierināties vienīgi ar vietējo sādžas ārstu. Savā naivumā es viņam pilnīgi uzticējos, kaut gan tam praksē parasti bija darīšana tikai ar vienkāršiem zemniekiem.

Tuvākā sādža Kadvika atradās trīs kilometru attālumā no Nordvikas. Dzīvoju pilnīgā vientulībā, katru dienu kājām gāju uz Kadviku un atpakaļ. Man arvien patikusi jūra, tagad to varēju baudīt viena pēc sirds patikas. Vieta bija jauka, nelielā baltā “Marijas vasarnīca” vientuļi stāvēja kāpās.

Šajā debešķīgajā stūrītī pavadīju jūniju, jūliju un augustu. Visu laiku cītīgi sarakstījos ar māsu Elizabeti, kuras pārziņā un gādībā biju atstājusi Grunevaldes skolu. Jūlijā savā dienasgrāmatā ierakstīju tikko izstrādātos mācību noteikumus manā skolā, kā ari izstrādāju veselu sēriju vingrojumu, šais pieci simti vingrojumos bija ietverta visa mana metode: skolēni no visvienkāršākajām kustībām pārgāja uz sarežģītākām. Tā bija manas dejas apmācības sistēma.

Kregs nervozēja, atbrauca pie manis un atkal aizbrauca. Bet tagad jau es nepaliku vairs viena. Topošais bērns arvien vairāk un vairāk lika sevi just. Savādi bija vērot, ka mana marmorbaltā brīnišķā miesa zaudēja savu elastību, kļuva pilnīga un deformējās.

Jo jūtīgākas smadzenes un saasinātāki nervi, jo lielākas ciešanas -tāds ir dabas likums. Daudzas bezmiega naktis un ilgas vientulības stundas man atnesa daudz sāpju un ciešanu, bet tanī pašā laikā es sajutu arī lielu prieku un laimi. Brīžiem manas smadzenes dega, kad gāju pa kailo krastu un pludmali no Nordvikas uz Kadviku un nācu atpakaļ, vērodama augstos jūras viļņus vienā pusē un stāvās kāpas otrā. Bet bija atkal brīži, kad likos lielākā miera un pat svētlaimības pielijuši. Šai Ziemeļu jūras piekrastes apvidū arvien pūš vējš: dažreiz tas ir tikai kā viegla, patīkama vēsmiņa, bet citreiz atkal trako tik neganti, ka grūti ejot ar to cīnīties. Brīžam sacēlās neganta vētra un tādās naktīs visa “Marijas” vasarnīca likās brakšķam un līgojamies līdzīgi kuģim atklātā jūrā. Izvairījos no sabiedrības pilnīgi. Ļaudis runāja dažādas nejēdzības un tik maz rēķinājās ar grūtniecības stāvokļa svētumu. Reiz redzēju pa sādžas ielu ejam sievieti, kurai varēja jau jūtami saskatīt topošo bērnu zem sirds. Garāmgājēji viņā nenoraudzījās ar svētbijību, bet smējās un runāja neglītas piezīmes. Tā vien likās, ka šie cilvēki iedomājušies, ka topošā māte sevī nenes jaunu dzīvību, bet tāda izskatās, lai būtu ko pasmieties un pazoboties.

Manas durvis bija slēgtas visiem apmeklētājiem, izņemot kādu uzticamu un labu draugu. Viņš šad tad atbrauca ar velosipēdu no Hāgas pie manis, atveda grāmatas un žurnālus un izklaidēja ar interesantām sarunām par mākslu, mūziku un literatūru. Viņš bija precējies ar ievērojamu dzejnieci, viņu dievināja. Viņš bija ļoti akurāts cilvēks, šurp atbrauca noteiktās dienās, pat vētra nespēja atturēt. Atskaitot viņa apciemojumus, es savas dienas pavadīju tikai starp kāpām un pie jūras. Arī ar savu bērnu es jau sāku rēķināties kā dzīvu būtni un man likās, ka viņš ar nepacietību gaida, kad varēs parādīties šai pasaulē.

Dažreiz, pastaigājoties pludmalē, jutu sevī spēka un drosmes uzplūdus un domāju, ka šī jaunā dzīvība būs mana, tikai mana. Bet atkal citreiz, kad debess bija apmākusies un Ziemeļu jūrā trakoja viļņi, mans garastāvoklis sašļuka un man likās, ka esmu dzīvs, nelaimīgs radījums, kas iekritis negantos slazdos. Un manī radās nepārvarama tieksme bēgt, cik ātri vien iespējams, bēgt. Bēgt, bet kur? Varbūt mesties aukstajos viļņos! Es gan parasti izvairījos no šāda garastāvokļa, bet tas parasti uznāca tik negaidot, ka grūti bija cīnīties.

Visai savādi man likās, ka lielākais vairums cilvēku no manis attālinās. Māte atradās tūkstots jūdzes tālu un arī Kregs kļuva kā svešs. Viņš likās viss aizņemts mākslā, arī es par viņu sāku arvien mazāk un mazāk domāt. Es taču biju vienmēr pārņemta ar tā prātus mulsinošo, bezgala priecīgo un ne mazāk sāpīgo radīšanas noslēpumu, kura priekšā liktenis mani bija novedis.

Stundas vilkās gari un mokoši. Vēl lēnāk pagāja dienas, nedēļas, mēneši... Tik bieži svārstīdamās, no cerībām krizdama izmisumā un no izmisuma atkal cerības auzdama, sāku atcerēties savu bērnību, jaunību, ceļojumus pa svešām zemēm, atklājumus mākslā un visa pagātne man likās tikai kā tāls un neskaidrs prologs. Visa mana līdzšinējā dzīve iznāca tikai kā sīks ievads tagadējam priekšā stāvošajam un tik lielajam šķīstības uzdevumam: radīt bērnu. Bet to jau spēja arī katra zemnieka sieviete! Vai tāpēc man bija tik daudz degt, tik lielus plānus būvēt?!

Kāpēc pie manis neatradās mana mīļā māte, kāpēc vispār viņa nebija ar mani? Tikai tāpēc, ka viņa bija aizsprieduma upuris. Viņa pati, padzīvojusi kopā kādu laiku ar vīru un atradusi šo kopdzīvi par neiespējamu, bija šķīrusies. Kāpēc gan viņa vēlējās priekš manis to pašu cilpu, no kuras viņa pati bija tik smagi cietusi? Visas manas domas bija pret laulības dzīvi tādā nozīmē, kādu to tagad lielākā vairumā varēja vērot. Toreiz uzskatīju un līdz šim laikam turos pie uzskata, ka laulība ir neprātīgs un verdzisks iestādījums, kas neizbēgami noved pie šķiršanās, pie tam ar rupji lietas būtību izprotošu tiesas iestāžu starpniecību. No tamlīdzīgām laulības nebūšanām sevišķi jāvairās aktieriem. Ja kāds šaubās par maniem vārdiem, lai ieskatās laulību šķiršanas statistikā un skandālozo prāvu referātos no aktieru dzīves pēdējos desmit gados Amerikā. Bet tanī pat laikā publika dievina savus aktierus un, liekas, bez tiem nemaz nevar dzīvot. Augustā pie manis kā žēlsirdīgā māsa atbrauca Marija Kiste, kura vēlāk kļuva man liela draudzene. Man nav bijusi izdevības sastapt pacietīgāku, mīļāku un labsirdīgāku sievieti, kā viņa. Marija Kiste tiešām man bija liels atbalsts.

Atzīstos, ka mani tanī laikā sāka mocīt visādas baiļu sajūtas. Sevi veltīgi mierināju, ka bērni dzimst katrai sievietei: manai vecmāmiņai viņi bijuši pavisam astoņi, bet mūsu mātei - četri. Tāda tak dzīves gaita. Tomēr turpināju bīties. No kā? No nāves, zināms, nē, un vēl mazāk no ciešanām, manī bailes radīja kaut kas nezināms un nenoteikts. Tā pagāja augusts un pienāca septembris. Man kļuva ļoti grūti paciest savu stāvokli. Bieži vien iedomājos par savām dejām; tādos brīžos mani pārņēma dziļas skumjas par mākslu. Bet piepeši sevī sajutu trīs grūdienus, pēc tam man visu laiku likās, ka bērns iekšā manī kustas. Es sāku smaidīt un domāt gaišākas domas: māksla taču savā dziļākā būtībā ir tikai dzīves brīnumu un prieku vājš atspulgs.

Ar izbrīnu noraudzījos savās miesās, kuras brieda arvien pilnīgākas. Mazās, cietās krūtis kļuva lielākas un mīkstākas, ātrās kājas kustējās lēnāk, potītes piepampa, krustos jutu sāpes. Kur palikušas manas brīnišķās, jaunās Najades formas? Kur palika mani sapņi? Slava?

Gluži pret manu gribu bieži vien man uzmācās sajūta, ka esmu uzvarēta cīņā ar dzīvi un tāpēc dziļi nelaimīga. Bet tikko iedomājos nākošo bērnu, manas skumjās domas atkal izzuda. Ak, šausmīgās nakts stundas, pilnas gaidu un nevarības. Uz kreisajiem sāniem gulēt nevar, sirds it kā stātos, uz labajiem gulēt arī nav ērti. Kaut kā jāierīkojas atmuguriski, bet arī tad traucē bērna kustības, kuras gan pūlos nomierināt piespiedusi rokas pie vēdera. Saldu gaidu pilnās nežēlīgi garās stundas, cik daudz viņu vienā naktī un cik daudz naktis tādā veidā nepavadīju. Tā ir samaksa, ar kuru pērkam mātes slavu.

Reiz dienā pie tējas galda piepeši sajutu mugurā tik spēcīgu dūrienu, ka likās, it kā kāds ar svārpstu urbtu mugurkaulā un censtos to pārlauzt. No tā brīža sākās tāda sajūta, it kā es kā nelaimīgs upuris būtu kritis cietās bezsirdīga bendes rokās. Tikko biju kaut cik nomierinājusies, kad sākās atkal jaunas sāpes. Spāniešu inkvizīcija tālu nevar līdzināties šīm mocībām, un tādai sievietei, kas pārcietusi dzemdību sāpes, nav tās jābaidās. Man šķita, ka salīdzinot dzemdību sāpes ar inkvizīciju, pēdējā bija tikai nevainīgs laika kavēklis, šausmīgs, neredzams, cietsirdīgs un ne minūti atpūtas nepazīstošs spēks cieši bija satvēris mani savās rokās, plosīja manu miesu un lauzīja manus kaulus ar nepārtrauktām spazmām. Saka gans ka šīs ciešanas drīz aizmirstoties. Bet es uz to varu atbildēt, ka man jāaizver tikai acis un es atkal no jauna dzirdu toreizējos vaidus un nopūtas. Nav iedomājams lielāks barbarisms, ka vēl arvien liek sievietei pārciest tik šausmīgas mocības, šeit jānāk palīgā, tas jānovērš. Vai nav muļķīgi, ka tagadnes zinātne nevar atvieglot sievietei mokas, padarot dzemdības bez sāpēm, vismaz ierobežojot tās līdz pēdējai iespējai! Dzemdības mūsu dienās ar sāpēm ir tas pats, kas aklās zarnas operācija bez narkozes. Vai tā ir vienkārša muļķība jeb svēta pacietība, ka sieviete līdz šim laikam bez kurnēšanas pacieš tādas lielas mokas!

Divas dienas un divas naktis turpinājās šīs neaprakstāmās šausmas. Trešās dienas rītā idiotiskais ārsts izņēma milzīgas šķēres un uzsāka savu darbu pilnīgi bez narkozes palīdzības. Domāju, ka nekas nevar līdzināties tam, ko pārcietu; varbūt tikai līdzīgas sajūtas pārdzīvo cilvēks, kas metas zem vilciena. Negribu dzirdēt ne par kādiem sieviešu sasniegumiem, kamēr viņas pašas nepadarīs galu tam, ko uzskatu par veltīgām mocībām. Apgalvoju, ka bērnu dzemdēšanas procesam jānotiek tāpat bez sāpēm, kā kurai katrai citai operācijai. Kādi gan aizspriedumi kavē to panākt?

Jāpiezīmē, ka ne visas sievietes tik stipri cieš. Tiesa, necieš tik daudz zemnieces, Āfrikas nēģerietes un melnādainās sievietes. Bet jo civilizētāka sieviete, jo lielākas mokas. Civilizētās sievietes labad jāizgudro līdzeklis pret šīm šausmām.

Es nenomiru un nenomira arī mans nelaimīgais upuris, kuru laikā izņēma no ciešā sprosta. Bet, ak, lielākā debess balva man šķita, kad ieraudzīju savu bērnu. Tiesa, es biju pārlieku priecīga, bet vēl līdz pat šim laikam drebu, iedomājoties, ko pārcietu un ko pārcieš daudzas sievietes, šie nelaimīgie upuri, kuriem līdz pat šim laikam šādu vai tādu iemeslu dēļ izvairās palīdzēt zinātņu vīri, kaut gan droši vien viņi to varētu.

Ak, bet bērns! Viņš bija tiešām brīnišķīgs, pēc savas būves Kupidonam līdzīgs, debeszilām acīm un kastaņu krāsas matiem, kuri vēlāk gan izkrita un deva vietu zeltainām cirtām. Brīnums no brīnumiem! Mutīte meklē manu krūti un satver bezzobu smaganām, velk un sūc pienu. Vai kāda māte kādreiz ir aprakstījusi, kā mazā mutīte zīž krūti un no tās tek piens? Biju jutusi uz savām krūtīm sava mīļotā cilvēka muti, bet tagad tām spiedās klāt bērna mutīte, kura tik ļoti atgādināja priekšteci.

Ak, sievietes, kāpēc mums mācīties par juristēm, māksliniecēm, skulptorēm, ja pasaulē var būt tāds brīnums? Beidzot es uzzināju to lielo mātes mīlestību, kas stāv pāri vīrieša mīlestībai. Es gulēju noasiņojusi, saplosīta un izmocīta, bet mazā būtne zīda un brēca. Dzīve, dzīve, dzīve! Dodiet man dzīvi! Kur mana māksla? Mana vai vispār māksla? Vai man tagad tas nav vienalga?! Jutu sevi kā dievi, augstāku kā jebkurš mākslinieks !

Pirmās nedēļas gulēdama es stundām ilgi noraudzījos savā bērnā, kurš atradās manās rokās. Dažreiz mēģināju notvert viņa skatu un man likās, ka atrodos pie lielās dzīves atrisinājuma robežas. Man pretim raudzījās gudras un uzticības pilnas actiņas, no kurām likās starojam tikko jaunradītās miesās ietvertā dvēsele. Ar mīlestību tak viss izskaidrojams. Kādiem vārdiem lai aprakstu šo laimi? Nevajag brīnīties, neesmu rakstniece un man nav izmeklētu vārdu!

Atgriezāmies Grunevaldē kopā ar bērnu un manu jauko draugu Mariju Kisti. Skolēni bija ārkārtīgi sajūsmināti par manu maziņo. Elizabetei teicu: “Viņa būs mūsu jaunākā audzēkne.” Visi interesējās, kā nosauksim meiteni. Kregs izdomāja ievērojamu īru vārdu -Derdrija. Tas nozīmēja - Īrijas mīlestība. Meiteni tā arī nosaucām -Derdrija.

XX

Greznā villā mums kaimiņos dzīvoja Džuljeta Mendelsone ar savu vīru, baņķieri. Viņa dzīvi interesējās par manu skolu, kaut gan viņas draudzenes bija no mums novērsušās. Reiz viņa mūs visus uzaicināja dejot pie viņas, pie kam starp skatītājiem atradās tāds mans elks, kā Eleonora Duze.

Dūzi iepazīstināju ar Gordonu Kregu un viņa sajūsminājās par viņa uzskatiem teātra mākslā. Kad bijām vairākas reizes tikušās, ievērojamā aktrise uzaicināja mūs braukt uz Florenci un vēlējās, lai Kregs tur iestudētu kādu izrādi. Nolēmām, ka Gordons Kregs inscenģs Ibsena “Rosmerholmu”, kuru bija paredzēts uzvest Florencē ar Eleonoras Duzes līdzdalību. Sēdāmies ātrvilcienā un visi pieci -Eleonora Duze, Kregs, Marija Kiste, es un mūsu bērns, - devāmies uz Florenci.

Zīdīju bērnu pati, bet piens sāka sarūgt, tāpēc pa ceļam vajadzēja izmantot arī mākslīgo barošanu. Vispār tomēr biju ļoti laimīga un no prieka atrados vai septītajās debesīs, jo beidzot bija sastapušies divi cilvēki, kurus es visaugstāk pasaulē vērtēju. Kregs varēja nodoties savam iemīļotajam darbam, bet Duze atrada dekoratoru, kurš bija viņas talanta cienīgs.

Florencē apmetāmies mazā viesnīciņā “Grand-Hotel” tuvumā, kur Duzei tika ierādītas karaliskas istabas. Sākās bezgalīgas pārrunas un strīdi, pie kam man vajadzēja uzņemties tulka lomu, jo Kregs neprata ne franču, ne itāļu valodu, bet Duze nesaprata ne vārda angliski. Man vajadzēja atrasties starp diviem ģēnijiem, kuru starpā, lai cik ari tas savādi neizklausītos, uzreiz nodibinājās naidīgas attiecības. Mana karstākā vēlēšanās bija sagādāt abiem viņiem prieku, ko panācu, ne visai pareizi pārtulkojot viņu sarunas. Lai man piedod kaut daļu no tiem meliem, kurus pieļāvu šajos tulkojumos! Šie meli tika izmantoti lielas un svētas lietas labā. Man gribējās, lai šis grandiozais uzvedums izdotos, kas nekad nenotiktu, ja precīzi pārtulkotu Duzei Krega vārdus un Kregam Duzes pavēles.

Cik atceros, Ibsena lugas pirmajā cēlienā norādīts, ka istabai jābūt “mājīgai, bet pēc veco laiku parauga iekārtotai.” Bet Kregs bija nolēmis izveidot kaut ko līdzīgu Ēģiptes svētnīcai ar ovāliem griestiem. Tiešām, istaba no ēģiptiešu celtnes atšķīrās tikai ar milzīgo kvadrātveida logu skatuves dibenā. Ibsens bija domājis šo logu izejam uz aleju ar veciem kokiem, kur tālāk sekoja pagalms. Kregs logu izveidoja milzīgu, desmit un divpadsmit metri katros sānos, bet aiz loga bija redzama gaiša tāle, bagātīgi dzeltenām, zaļām un sarkanām krāsām pārklāta, šis skats drīzāk atgādināja Marokas peizāžu, nekā veco laiku pagalmu.

“Logu biju iedomājusies mazākos apmēros, šis iznācis milzīgi liels,” piezīmēja Duze, kas bija zināmā mērā bija pārsteigta par šādu dekorācijas veidu, apskatot Krega, skices.

Uz to Kregs angļu valodā atkliedza: “Pasakiet viņai, ka nekādā ziņā nepieļaušu, ka kāda nebūt sieviete iemaisās manā darbā!”

“Viņš saka, ka noliec galvu jūsu vārdu priekšā un darīs visu, lai jūs būtu apmierināta”, labsirdīgi pārtulkoju viņu. Tad, pagriezusies pret Kregu, ne mazāk diplomātiski atstāstīju Duzes vārdus: “Duze saka, ka jums liels talants un tāpēc negrib neko izmainīt jūsu skicēs.”

Tādas sarunas turpinājās stundām ilgi. Dažreiz man bija pienācis laiks zīdīt bērnu, bet es vēl arvien atrados savā tulka - miemeša lomā. Bieži vien pēc tam man pašai bija sāpīgi, ka esmu palaidusi garām zīdīšanas laiku, bet turpinājusi ieskaidrot Kregam un Duzei to, ko viņi nekad nav runājuši. Dzemdības bija visai jūtami satricinājušas manu veselību, bet nogurdinošās sarunas ievilcināja atveseļošanos. Tomēr sapratu, ka nekāds upuris no manas puses nevar būt par daudz liels tik izcilam notikumam. Kregs ieslēdzās teātrī, novietoja sev priekšā veselu duci milzīgu krāsu podu un pats sāka ar lielu pindzeli zīmēt dekorācijas, jo starp itāļiem nevarēja atrast tādus darbiniekus, kas pilnīgi saprastu viņa nodomus. Tāpat izrādījās neiespējami sadabūt Krega iedomāto audumu, tāpēc viņš nolēma ķerties pie maisiem. Vairākas dienas vesels bars itāļu veceņu sēdēja uz skatuves un šuva dekorāciju “audeklus”no izārdītiem maisiem. Jaunie itāļu mākslinieki skraidīja pa skatuvi, cenšoties izpildīt visas Krega pavēles uz mata, bet pats viņš likās ārkārtīgi aizņemts, uzkliedza tiem, iemērca otu krāsā, skrēja pa trepēm augšā, nebaidīdamies nokrist, vārdu sakot, dega kā drudzī. Viņš teātrī pavadīja augas dienas, pat daļu no nakts, pat paēst neizgāja no tā. Droši vien visu dienu viņš būtu palicis neēdis, ja es mazā groziņā neaiznestu brokastis un pusdienas.

Kregs deva rīkojumu Dūzi neaicināt uz teātri: “Neļaujiet viņai šurpu nākt. Ja viņa atnāks, es iekāpšu vilcienā, un aizbraukšu!”

Turpretim Duze nepacietībā dega redzēt, kas notiek teātra sienās. Man nu bija uzdots grūts uzdevums: atturēt Dūzi no šī soļa un tanī pašā brīdī viņu neapvainot. Kopā ar viņu devos garās un ilgās pastaigās, kur lieliskas statujas un brīnišķīgas puķes nomierināja ievērojamās skatuves mākslinieces nervus.

Nekad neaizmirsīšu Dūzi ejam pa dārzu. Viņa nemaz neizskatījās pēc ikdienišķas sievietes, viņa atgādināja dievišķu tēlu, ko radījis Petrarka vai Dante, tēlu, kas tikai nejauši nokļuvis zemes virsū. Garāmgājēji cienīgi grieza viņai ceļu un ar labpatiku noraudzījās mums nopakaļ. Duze nemīlēja, ka viņu novēro, tāpēc centās vairāk uzturēties nomaļās alejās, kur bija pasargāta no ziņkārīgo skatiem. Viņa tā nemīlēja cilvēci, kā es un uzskatīja vairumu cilvēku par “Canaille”.

Bet pienāca stunda, kad Eleonora varēja redzēt skatuvi pilnīgi pabeigtā veidā. Noteiktā dienā un stundā es atbraucu pie viņas un aizvedu uz teātri. Viņa nebija labā garastāvoklī, nervi šķita tik šausmīgi sasprindzināti, baidījos, kuru katru minūti viņa izplūdīs negaisā, līdzīgi draudošam pērkona mākonim. Viņa mani sagaidīja viesnīcas priekštelpās, bija ģērbusies brūnā ādas mētelī un ādas cepurē, kas atgādināja kazaku galvas segu un bija uz vienas acs uzbīdīta. Kaut gan Duze, labus draugus klausīdama, dažreiz arī apmeklēja modes māksliniekus, tomēr viņai nekad nepiestāvēja modes drēbes un nekad viņa neizskatījās eleganta. Tērps arvien likās šķībi uzvilkts, bet cepure uz vienu sānu novēlusies. Lai arī cik dārgas nebija viņas drēbes, tā vien likās, ka Duze tās neuzģērbj, bet ļauj stāvēt, kā tām patīk. Grūti pateikt, vai Duze vienkārši neprata gaumīgi ģērbties jeb negribēja to darīt.

Arī es biju tik satraukta, ka pa ceļam līdz teātrim neko nevarēju parunāt. Ļoti veikli rīkojos, lai mums nebūtu jāieiet pa sānu durvīm un tūliņ jānokļūst aizkulisēs. Pēc mana iepriekšējā rīkojuma tika atvērtas galvenās durvis un Dūzi ievedu ložā. Mums vajadzēja ilgi gaidīt. Es ārkārtīgi nervozēju, bet Duze nerimās atkārtot: “Vai mans logs būs tāds, kādu to iedomājos? Kad gan beidzot es redzēšu skatuvi?”

Glaudīju viņas roku un mierināju: “Drīz, drīz redzēsiet. Tikai mazliet pacietieties.” Visa bailēs drebēju iedomājoties, ka mazais lodziņš būs pieņēmis tik milzīgus apmērus.

Laiku pa laikam atskanēja Krega balss, kurš, likās, vairs nevaldīja pār sevi. Viņš brīžam mēģināja runāt itāliski, bet citreiz vienkārši kliedza: “Velns parauj! Kāpēc jūs to nenoliekat šajā vietā? Kāpēc nedarāt tā, kā es saku?” Pēc tam atkal iestājās klusums.

Galu galā, pēc mokošas gaidīšanas un baidīšanās, ka Eleonoras niknums katru brīdi neizplūst uz āru, lēni pacēlās priekškars.

Ak, grūti aprakstīt, ko ieraudzījām savu izbrīna un pārsteiguma pilno acu priekšā. Runājot par Krega skicēm, tiku pieminējusi ēģiptiešu svētnīcu. Bet nekad neviena Ēģiptes svētnīca, neviena gotu katedrāle, neviena Atēnu pils nav bijusi tik skaista. Nekad vēl nebiju redzējusi tādu skaistumu. Pār milzīgiem izplatījumiem, pār debesu harmoniju, pār kolosālām augstienēm dvēsele tiecās pret gaismu, kas plūda caur vareno logu. Un caur šo logu ne tikai aleja bija saskatāma, bet vesela pasaule, šai zilajā gaismā, šai pasakaini skaistajā pasaulē slēpās visas domas, visi prāti, visas šīs zemes cilvēku ilgas un raizes. Aiz šī loga spīdēja visa viņa fantāzijas līksme, viss prieks, viss radošais brīnums. Vai tā bija istaba Rosmerholmā? Nezinu, ko domātu pats Ibsens? Droši vien, viņš, tāpat kā mēs, no aizgrābtības klusētu.

Eleonoras roka satvēra manējo. Pēc tam viņa mani cieši apkampa un es redzēju, ka asaras sāka ritēt pār viņas skaisto seju. Labu laiku klusēdamas sēdējām, piespiedušās viena otrai. Eleonora no sajūsmas par redzēto, bet es no prieka par to, ka mana priekšnojauta piepildījusies un ka Duze ir apmierināta. Pēc tam Duze paņēma mani pie rokas un lieliem soļiem traucās uz skatuvi, mani vilkdama līdzi. Viņa apstājās uz skatuves un savā, tikai Duzei zīmīgā balsī sauca: “Gordon Kreg! Nāciet šurp!”

Kautrīgi, kā zēns, Kregs iznāca no blakus aizkulises. Duze viņu apkampa un vesela straume jauku itāļu vārdu plūda pār viņas lūpām. Pie tam viņa runāja tik ātri, ka nespēju tos Kregam pārtulkot. Kregs no aizrautības neraudāja, kā mēs, bet viņš ilgu laiku klusēja, kas nozīmēja, ka ir dziļi aizkustināts.

Varat iedomāties, cik priecīga biju es. Biju tad jauna un nepiedzīvojusi un uzskatīju, ka lielas sajūsmas brīžos cilvēku vārdi netiek vējā izmesti. Es domāju, ka Eleonora Duze nodod savu talantu mana lielā Krega mākslas rīcībā. Nākotni saskatīju sevī kā pilnīgu Krega triumfa gājienu, kā lielāko teātra mākslas varenību. Ak vai, es nebiju ņēmusi vērā cilvēka aizrautības trauslumu un nepastāvību. Bet Eleonora, neraugoties uz visu viņas ģenialitāti, bija tikai sieviete, kas jo sevišķi spilgti vēlāk pierādījās.

“Rosmerholmā” pirmizrādē Florences teātrī pulcējās milzīgs daudzums visizmeklētākās publikas. Paceļoties priekškaram zālē atskanēja viena vienīga nedalīta līksme. Citādu iznākumu arī nevarēja sagaidīt. Florences mākslas lietpratēji pat līdz šim uzskata, ka tā bijusi vienīgā “Rosmerholmā” izrāde, kas tik pilnīgi inscenēta un uzvesta.

Instinktīvu nojautu vadīta, Duze bija uzģērbusi baltu tērpu ar platām uz zemi slīdošām piedurknēm. Izejot uz skatuves, viņa mazāk atgādināja Rebeku Vesti, kā Sibilu Delfiju. Viņa brīnišķīgi spēja iekļauties skatuves apstākļos. Tā arī šoreiz viņa ar savu talantu teicami piemērojās grandiozajām līnijām un gaismas spilgtumam.

Kad kaut cik bija norimusi izrādes izsauktā pacilātība, kādā rītā ierados bankā un pārliecinājos, ka mans tekošais rēķins pilnīgi izsmelts. Dzemdības, Grunevaldes skola un mūsu ceļojums uz Florenci bija paņēmušas visus manus līdzekļus. Vajadzēja kaut ko izdomāt, kā papildināt naudas krājumus. Un gluži negaidot saņēmu vēstuli no Pēterpils impresario, kurš apvaicājās, vai varu atkal dejot un piedāvāja jaunu izrāžu turneju pa Krieviju.

Aizbraucu no Florences atstādama bērnu Marijas Kistes, bet Kregu Eleonoras gādībā. Ātrvilciens mani caur Sveici un Berlīni aizveda uz Pēterpili. Varat iedomāties, cik skumjš man bija šis brauciens. Pirmo reizi man vajadzēja šķirties no bērna, tāpat no Krega un Duzes, un tas bija tik bezgala smagi. Veselība vēl nebija visai laba, bērns vēl nebija nošķirts no krūts, tāpēc tās stipri piebrieda un sāpēja, vajadzēja ar īpašu ierīci atbrīvot no piena. Tas viss no manis prasīja ne mazumu asaru.

Vilciens traucās arvien tālāk un tālāk uz ziemeļiem, es atkal no jauna atrados starp sniega klajumiem un plašiem mežiem, kas tagad uz mani atstāja vēl nomācošāku iespaidu. Bez tam visu pēdējo laiku es tik ļoti biju aizņemta ar Dūzi un Kregu, ka nemaz nebiju domājusi par savu mākslu. Viesizrādēm biju pilnīgi nesagatavojusies. Tomēr arī šoreiz ne mazāk mīļā krievu publika uzņēma mani ar savu parasto sajūsmu un caur pirkstiem noraudzījās uz trūkumiem, ja tādi izrādē atgadījās. Atceros, bieži vien dejojot uz skatuves, piens sāka spiesties no krūtīm un tecēt pa vieglo dejas tērpu. Tādos gadījumos es ārkārtīgi apjuku, bija neizsakāmi neveikli. Cik sievietei grūti būt profesionālai!

Viesizrāžu ceļojums pa Krieviju manī atstājis maz atmiņu. Lieki būtu atkārtot, ka visa mana sirds tiecās uz Florenci, tāpēc centos pēc iespējas paātrināt braucienu un ar prieku pieņēmu uzaicinājumu viesoties Holandē, lai būtu tuvāk savai skolai un tiem, kurus alku redzēt.

Kad pirmajā vakarā Amsterdamā uzstājos uz skatuves, piepeši sajutu dīvainu nespēku. Tās, likās, bija sekas no piena apturēšanas, kaut kas līdzīgs piena drudzim. Pēc izrādes pakritu uz skatuves un mani nešūs nogādāja viesnīcā. Tur vairākas nedēļas nogulēju pilnīgā tumsā, visapkārt man bija aplikti ledus maisiņi. Man ārsts konstatēja tādu slimību, pret kuru līdz šim medicīnā nebija līdzekļu. Augas dienas neko nevarēju ēst un savus spēkus uzturēju vienīgi ar nelielu daudzumu piena. Tā kā mani mocīja stipri murgi, lietoju dažādus nomierinošus līdzekļus. Beidzot iekritu pilnīgā bezsamaņas stāvoklī.

No Florences atsteidzās Kregs un sacīja, ka nekāds upuris viņam manis labā neliktos par grūtu. Būdams par mani arvien nomodā, viņš pie mani palika trīs vai četras nedēļas. Viņš būtu uzkavējies vēl arī ilgāk, bet kādā dienā saņēma Eleonoras telegrammu: “Uzstāšos “Rosmerholmā”, Nīcā”. Skatuve neapmierinoša. Nekavējoties brauciet šurp.”

Kad Kregs aizbrauca uz Nīcu, sāku jau atveseļoties. Ieraudzījusi telegrammu, es vai sastingu iedomājoties, kas notiks, ja manis nebūs, kas pārtulko viņus un nolīdzina nelīdzenumus. Mana uztraucošā nojauta, kā vēlāk noskaidrojās, nebija bez pamata.

Kādā jaukā rītā Kregs aizsniedza Nīcu un devās uz veco “Kazino”. Te viņš ar šausmām ieraudzīja, ka bez viņa ziņas dekorācijas sagrieztas un pielāgotas vietējai skatuvei. Gluži dabīgi, redzot savu mākslas darbu sakropļotu, savu labāko gara bērnu, pie kura tik daudz pūlējies un kurā ielicis tik daudz radoša darba, viņš iedegās neprātīgā niknumā. Ļaunākais bija tas, ka šai dusmu uzliesmojumā viņš uzbrēca Duzei, kura turpat uz skatuves stāvēja, šādus vārdus:

“Ko jūs esat izdarījusi? Jūs esat sabojājusi manu darbu! Jūs esat iznīcinājusi manu mākslu, jūs, no kuras es tik daudz gaidīju!”

Tādā garā viņš turpināja runāt līdz tam laikam, kamēr Duze, kas nebija pieradusi uzklausīt līdzīgus izteicienus, zaudēja pašsavaldīšanos. Vēlāk viņa man stāstīja, ka nav savā mūžā redzējusi tādu cilvēku un ka nekad neviens ar viņu tādā tonī nav runājis. “Ar savu garo augumu viņš atstāja šausmīgu iespaidu un, angļiem zīmīgā stilā, sakrustojis rokas, dvesa ārā visneticamākās lietas. Pret mani tā neizturas un, zināms, es to nevarēju paciest. Norādīdama uz durvīm, paziņoju: “Nevēlos jūs vairāk redzēt. Aizejiet!”

Tā izjuka lolotie plāni par Duzes un Krega sadarbību. Nīcā ierados tik vārga, ka mani uz rokām iznesa no vilciena. Bija pirmais karnevāla vakars un pa ceļam uz viesnīcu manus atklātos ratus apstāja vesels bars pjero visdažājdākaās maskās. Viņi man likās kā nāves dejas vēstneši.

Eleonora Duze gulēja slima viesnīcā netālu no manis. Viņa sūtīja man vismaigākos vārdus. Bez tam viņa atsūtīja pie manis savu ārstu, Dr. Emili Bosonu, kurš par mani rūpējās ar pārsteidzošu uzmanību un uzupurēšanos. No tā laika viņš kļuva viens no maniem vislielākajiem draugiem. Atveseļošanās lēni virzījās uz priekšu, man ilgi vēl nācās ciest.

Pie manis atbrauca māte un mana uzticamā draudzene Marija Kiste, atvezdama līdzi mazo meitenīti. Mans bērns bija stiprs un vesels un ar katru dienu palika jaukāks. No viesnīcas mēs pārcēlāmies uz Mon-Boronu. Vienā pusē mūsu logi izgāja uz jūru, bet otrā pusē bija redzamas kalnu virsotnes. Kādā no tām savā laikā bija uzturējies Zaratustra un tikai kopā ar čūsku un ērgli dzīvodams, nodevies savām pārdomām. Šeit jaukā mājiņā, kas atradās spožas saules apspīdētā augstienē, es strauji sāku atspirgt un atgriezties dzīvē. Bet priekšā stāvēja naudas grūtības, tāpēc, tikko biju kaut cik atguvusi spēkus, devos atpakaļ uz savām viesizrādēm Holandē. Vajadzēja darboties, kaut gan jutos vēl diezgan vārga un nospiesta.

Kregu dievināju ne mazāk kā līdz šim, mīlēju viņu ar visu savu liesmojošo dvēseli, kaut gan apzinājos, ka šķiršanās mums ir neizbēgama. Biju nonākusi tik bezprātīgā stāvoklī, ka nevarēju dzīvot ne ar viņu, ne bez viņa. Dzīvot ar viņu nozīmētu zaudēt savu mākslu, personību, pat varbūt, savu pašas dzīvi un savu saprātu. Bet dzīvojot bez viņa man vajadzētu atrasties nomāktā garastāvoklī un pārciest lielas greizsirdības mokas, kam, ak vai, arvien likās pietiekoši daudz pamata. Sevī iedomājos: Kregs, šis apbrīnojami skaistais vīrietis, kāds man tas šķita, guļ citas sievietes apkampienos un bauda laimi, šīs iedomas vien jau laupīja man naktsmieru un miegu. Iztēlojos Kregu sarunājamies ar citām sievietēm par mākslu, savu radošo darbu un šīs sievietes viņā noraugās kā dievišķā būtnē. Kregs bauda citu sievieti, ar savu smaidu noraugās tanī, glauda to un sevī domā: “Šī sieviete man patīk. Bet Aisedora patiesībā tak tik neciešama!” Zināms, tās bija tikai manas iedomas, manas greizsirdības augļi. Tomēr, šīs domas padarīja mani vai traku un bieži es kritu izmisumā. Es nevarēju strādāt, nevarēju dejot. Citu uzskati par manu deju kļuva man gluži vienaldzīgi, kā nebijuši. Nonācu pie secinājuma, ka šādam stāvoklim jādara drīzs un noteikts gals. Vai nu Krega māksla, jeb manējā. Atteikties no savas mākslas tomēr nevarēju; es nodzistu, nomirtu no bēdām. Vajadzēja rast citu ceļu, citu līdzekli. Un es atcerējos homeopātu gudrību. Galu galā viss notiek tā, kā mēs to gribam - un zāles man bija rokā.

Viņš pie manis atnāca kādā dienā: jauns, labsirdīgs, zilacains, gaišs blondīns, viscaur nepeļami tērpies. Viņš teica: “Draugi mani sauc par Pimu.”

“Pims! Kāds skaists vārds!” - es atsaucos. - “Vai esat mākslinieks?”

“0, nē!” - atsaucās viņš, it kā es to būtu apvainojusi noziegumā.

“Ar ko gan citu tad jūs ievērojams? Ar lielām domām?”

“Ne. Es vispār neko nedomāju.”

“Nu, bet dzīves mērķis taču jums ir?”

“Ari nav.”

“Ko tad jūs darat?”

“Neko.”’

“Vai jums ir kaut kāda nodarbošanās?”

“Jā, krāju astoņpadsmitā gadsimteņa tabakas dozes,” - atbildēja viņš pēc tam, kad bija kādu laiku padomājis.

Lūk, šīs bija manas zāles. Es biju parakstījusi līgumu viesizrādēm Krievijā, līgumu grūtai un ilgai turnejai nevien pa ziemeļu Krieviju, bet arī pa dienvidu Krieviju, Kaukāzu ieskaitot, un baidījos no tik ilga un gara ceļojuma vienatnē.

- “Vai vēlaties braukt kopā ar mani uz Krieviju, Pim?”“Ar lielāko prieku, - viņš ātri atbildēja, - ‘”bet kā lai tieku galā ar māti? Varbūt es viņu tomēr pārliecinātu, bet ir vēl kas cits,” - un Pims nosarka. “Jā, kaut kas cits, kas mani ļoti mīl un varbūt man nepiekritīs.”

“Mēs tak varam aizbraukt gluži nemanot.”

Nolēmām, ka pēc manas pēdējās izrādes Amsterdamā auto mūs gaidīs pie aktieru izejas un aizvedīs mūs uz laukiem. Kalpone ar mantām iesēdīsies ātrvilcienā Amsterdamā, bet mēs dosimies uz pirmo aiz Amsterdamas esošo staciju un tur pievienosimies viņai.

Nakts bija tumša un auksta, pāri laukiem klājās bieza migla. Ceļš gāja gar kanāla malu un šoferis atteicās ātri braukt.

“Ļoti bīstami,” - viņš brīdināja un veda mūs nesteidzoties.

Bet braukšana gar kanālu mums nesagādāja tik daudz briesmu, kā bailes no pakaļdzīšanās. Tiešām, paraudzījies atpakaļ, Pims iesaucās: “Ak, Dievs! Viņa dzenas mums pakaļ!”

Man nevajadzēja sīkākus paskaidrojumus.

“Viņa, bez šaubām, ir apbruņota,” - teica Pims.

“Ātrāk, ātrāk!” - mudināju šoferi, bet viņš klusēdams norādīja uz kanālu, kura ūdens spīdēja cauri miglai. Tas viss bija ļoti dzejiski un mēs galu galā izbēgām no vajātāju automobiļa.

Aizsnieguši cerēto staciju, apmetāmies pirmajā viesnīcā, kas gadījās ceļā.

Bija pulkstens divi naktī. Durvju sargs ar lukturi apgaismoja mūsu sejas.

“Lūdzu, istabu,” - abi iesaucāmies vienā balsī.

“Istabu? Vienu? Nē, nē! - Vai jūs precēti?”

“Jā, zināms,” - atbildējām.

“Nē, nē,” — murmināja tas, - “jūs neesat vīrs un sieva. Es zinu. Jūs izskatāties par daudz laimīgi.”

Tiešām, neraugoties uz mūsu protestiem, viņš mums ierādīja istabas katram savā gaiteņa galā un ar ļauna prieka pilnu baudu visu nakti nosēdēja, lukturi gurnos turēdams. Ja mēģinājām pabāzt caur durvīm galvu, viņš uzsauca:

“Nē, nē, - tā nevar, - jūs neesat precēti! Nē, nē!”

Nākošajā rītā iekāpām Pēterpils ātrvilcienā. Bijām gan drusku noguruši no šīs slapstīšanās, tomēr, man jāatzīstas, šis izrādījās vispatīkamākais no maniem braucieniem.

Pēterpilī mani pārsteidza, ka nesējs no vagona izvilka pavisam astoņpadsmit somas ar Pima iniciāļiem.

“Kas tas?” - izbrīnījusies iesaucos.

“Tās - tikai manas lietas,” - viņš atbildēja. - Te manas krāgas un šlipses, tur divās somās veļa, te atkal - kostīmi, bet tur - kurpes... Šinī vestes ar kažoka oderēm, tās Krievijā ļoti noderīgas.”

“Eiropas viesnīcā” bija platas trepes un pa tām pastāvīgi skraidīja Pims vai katru stundu tērpies citā uzvalkā un citā šlipsē. Visos pārējos viesnīcas iemītniekos viņš sacēla veselu līksmi. Vienmēr viņš bija izmeklēti ģērbies un Hāgā skaitījās modes noteicējs. Ievērojamais holandiešu mākslinieks Van Ulejs uzgleznoja viņa ģīmetni uz zeltainu, rozā un sarkanu tulpju fona. Tiešām, Pims bija tik svaigs un pievilcīgs, ka atgādināja tulpes pavasarī. Viņa gaišie mati atgādināja zeltainās tulpes, bet lūpas - rozā tulpes. Viņu apkampjot man šķita, ka pavasarī brienu pa Holandes tulpju laukiem.

Košais, gaišmatainais un zilacainais Pims bija visai primitīvs garīgā ziņā. Viņa mīlestība man paskaidroja Oskara Vailda vārdus: “Labāk viens mirklis baudas, nekā mūžīgas skumjas.” Un Pims tiešām deva šo acumirkļa baudu. Līdz tam mīlestība man bija sagādājusi romantiku, ideālus un ciešanas. Pima mīlestība man deva tikai baudu, vienkārši - lielu baudu. Pie tam viņa nāca tieši tanī brīdī, kad visvairāk tās alku, jo bez Pima glāstiem neglābjami būtu pārvērtusies ļaunā histēriķē. Pirms ar savu klātbūtni ielēja manī jaunu dzīvību, jaunu mundrumu. Laikam tikai pirmo reizi mūžā uzzināju, kāds prieks būt jaunai un vieglprātīgai. Viņš lēkāja, dejoja un smējās itin par visu.

Aizmirsu savas bēdas, dzīvoju vienīgi no acumirkļa sajūtām, biju bezrūpīga un laimīga. Arī manas dejas no tā izstaroja jaunu dzīvību, jaunu prieku.

Tieši tad es radīju savu “Moment Musical”, kam bija tik liela piekrišana krievu publikā, to nācās atkārtot piecas, sešas reizes no vietas vienā pašā vakarā. “Moment Musical” bija Pima deja, -“acumirkļa bauda”.

XXI

Ja tagad es ar savu deju būtu pilnīgi apmierināta, nekā tālāk nekārotu, mans turpmākais dzīves ceļš būtu visai vienkāršs. Es taču tagad biju ievērojama, mani uzaicināja visās zemēs viesoties un varēju mierīgi turpināt savu triumfa pilno karjeru. Bet, ak! Mani pastāvīgi vajāja arī citas domas un ilgas. Nepārtraukti domāju par savu skolu, sapņoju par lielu ansambli, kas dejo Bēthovena devīto simfoniju. Tikko naktī aizvēru acis, manā priekšā sāka lēkāt un ņirbēt viegli, mirdzoši tēli, kā lūgdamies, lai tos ievedu dzīvē: “Mēs šeit! Jūs esat tā, kas ar savu pieskaršanos mūs padarīs dzīvus!”

Atgriezos Grunevaldē un turpināju mācīt to nelielo grupu savā skolā, kura jau vingrinājās dejā. Mani audzēkņi uzrādīja tik labas sekmes un sasniedza tādu skaistumu, ka nostiprināja manu ticību mērķa tuvumam. Mans nolūks bija radīt “orķestri”, dejojošu “orķestri”, kurš sagādātu redzei to pašu, ko dzirdei sagādā labākie simfoniskie darbi.

Iemācīju savām meitenēm satikties un izšķirties, savīties un atraisīties, bezgala virknēs un rindās veidot te Pompejas fresku amorus, te jaunās Donattelo grācijas, te vieglo litānijas svītu. Ar katru dienu viņas kļuva spēcīgākas un lokanākas un iedvesma, dievišķās mūzikas gaisma, staroja viņu jaunajās miesās un sejās, šīs dejojošās meitenes izskatījās tik jaukas, ka par tām mākslinieki un dzejnieki nebeidza jūsmot.

Bet līdz ar to skolas uzturēšanas izdevumus nācās segt arvien

grūtāk. Man iešāvās prātā doma vest bērnus uz dažām citām zemēm un parādīt citiem ļaudīm. Cerēju, ka varbūt atradīsies kāda valdība, kas pārliecināsies par šādu bērnu audzināšanas skaistumu un ļaus man rīkoties plašākā mērogā. Pēc katras savas izrādes griezos pie publikas ar lūgumu palīdzēt atrast iespēju iemācīt citiem to, ko esmu atradusi un kas varētu tūkstošu cilvēku dzīvi padarīt brīvu un gaišu.

Man kļuva arvien skaidrāks, ka Vācijā neatradīšu vajadzīgo pretimnākšanu un atbalstu savai skolai. Valdnieces uzskati bija tik puritāniski, ka gatavodamies apmeklēt skulptora darbnīcu, viņa vispirms turp nosūtīja galma vīru un lika aizsegt visas kailās statujas. Maniem nodomiem, manam darbam šai zemē traucēja smagais vācu režīms, tāpēc sāku domāt par Krieviju, kur vienmēr tiku silti uzņemta un nopelnīju daudz naudas. Prātodama nodibināt savu skolu Pēterpilī, Elizabetes pavadībā es atkal 1907. gada janvārī devos turp. Līdzi brauca arī divdesmit mazas meitenes.

Šim mēģinājumam nebija panākumu. Publikā gan es radu visai dzirdīgas ausis savam saucienam par īstas dejas mākslas radīšanu, tomēr imperatora balets bija tik stipri iesakņojies Krievijā, ka grūti bija domāt par pārmaiņām. Aizvedu savas meitenītes paskatīties baleta skolas audzēkņu vingrinājumus. Viņas uz mums noraudzījās līdzīgi kanārijputniņiem būrī, kad tas redz lidojam brīvas bezdelīgas. Tomēr Krievijā vēl nebija pienācis tas laiks, lai iesāktu sludināt cilvēka ķermeņa brīvās kustības. Balets bija īsts carisma patiesās sejas atspulgs un tas cieši turējās šajā zemē līdz ar caru. Vienīgais, kas varbūt varētu palīdzēt manai skolai Krievijā, bija Staņislavskis. Tomēr viņš nevarēja mums ierādīt vietu savā Dailes teātrī, kaut arī visādi pūlējās mums palīdzēt.

Neatradusi atbalstu savām idejām ne Vācijā, ne Krievijā, nolēmu pamēģināt Anglijā. 1908. gada vasarā kopā ar saviem bērniem devos uz Londonu. Pazīstamie impresāriji Jāzeps Šūmans un Carls Fromans sarīkoja mūsu izrādes Jorkas hercoga teātrī, kuras tur turpinājās vairākas nedēļas. Publika uz mani un manām meitenēm noraudzījās kā uz jauku laika kavēkli, bet tiešu palīdzību nākošās skolas dibināšanai man neizdevās atrast.

Bija pagājuši septiņi gadi no tā laika, kad pirmo -reizi uzstājos “Jaunajā galerijā”. Man laimējās atjaunot savu agrāko draudzību ar

Čarlu Halli un dzejnieku Duglasu Ensliju. Ievērojamā un skaistā Hellēna Terri bieži apmeklēja teātri. Viņa dievināja manus bērnus un reiz tos visus aizveda uz Zooloģisko dārzu, kas mazajiem sagādāja ārkārtīgu prieku. Karaliene Aleksandra divas reizes apmeklēja mūsu izrādes un daudzas sievietes no angļu aristokrātijas, līdzīgi ievērojamajai lēdijai de Grei-Ripon vienkārši nāca aiz kulisēm un mīļi ar mani sarunājās.

Mančesteras hercogiene mani vedināja uz domām, ka manas idejas tomēr var iesakņoties Londonā un ka tur var rast atbalstu savai skolai, šai nolūkā viņa mūs uzaicināja savā ārpilsētas pilī Temzas krastā, kur mēs atkal dejojām karalienei Aleksandrai un kārajam Eduardam. Kādu laiku es tiešām biju kā spārnos, bija radušās cerības nodibināt manu skolu Anglijā. Bet galu galā arī šoreiz piedzīvoju vilšanos. Kur tāda zeme, tāda ēka, tādi līdzekļi, lai plašā mērogā varētu piepildīties mani sapņi?

Izdevumi, kā jau arvien, mana mazā pulciņa uzturēšanai bija visai li^li. Bankas tekošais rēķins atkal nonāca līdz nullei, tāpēc skolai steidzīgi vajadzēja atgriezties Grunevaldē. Es parakstīju līgumu ar Carlu Fromani turnejai Amerikā.

Šķiroties no skolas, Elizabetes, Krega un visvairāk no savas mazās Derdrijas, stipri skumu. Viņa bija jau gadu veca un pārvērtusies sārtā, zilacainā un gaišmatainā meitenītē.

Kādā jaukā jūlija dienā atrados viena uz liela tvaikoņa, kurš mani veda uz Ņujorku. Bija pagājuši tieši astoņi gadi, kad no turienes šurp devos sliktā preču kuģī. Eiropā biju kļuvusi visai ievērojama. Biju nodibinājusi jaunu strāvu mākslā, jaunu skolu un ieguvusi bērnu. Tas taču kaut ko nozīmēja. Bet materiālajā ziņā nebiju daudz bagātāka kā agrāk.

Carls Fromans bija gan ievērojams režisors, bet viņš nesaprata, ka mana māksla nav plašām masām, ka tā var patikt tikai zināmām izmeklētām sabiedrības aprindām. Viņš mani bija izraudzījis pašās karstākajās augusta dienās kā sevišķu pievilkšanas līdzekli Brodvejai. Nelielam, slikti skanošam orķestrim nācās spēlēt Glika “Ifigēniju” un Bēthovena septīto simfoniju. Gala rezultāts, kā jau to varēja sagaidīt, bija visai bēdīgs. Apmeklētāju nebija daudz, tie it kā gadījuma pēc bija iegriezušies teātrī šajos karstajos augusta vakaros, kad dzīvsudrabs stabiņā sakāpa neticami augstu. Pie tam viņi gandrīz visi bija nesaprašanā par to, kas notika uz skatuves un aizgāja redzami neapmierināti. Kritiķu bija arī maz, rakstīja viņi sliktas recenzijas. Vispār man vajadzēja nākt pie secinājuma, ka atgriešanās dzimtenē bija mana lielākā kļūda.

Reiz kādā vakarā, kad, galīgi zaudējusi mundrumu, sēdēju savā ģērbistabā, atskanēja patīkama balss un durvīs parādījās neliela auguma, bet skaistas miesas būves cilvēks. Jauki viļņoja viņa kastaņbrūnie mati, bet uz lūpām rotaļājās brīnišķīgs smaids. Viņš strauji sniedza man roku un sarunāja tik daudz jauku lietu par manu mākslu, ka tas likās pilnīgi pietiekošs atalgojums par visām nepatikšanām, ko biju piedzīvojusi Ņujorkā. Viņš bija Džordžs Grejs Bernards, ievērojamais amerikāņu skulptors. No tā laika viņš katru vakaru sāka nākt uz manām izrādēm, bieži vien sev līdzi atvezdams māksliniekus, dzejniekus un savus draugus, kuru vidū atradās apdāvinātais režisors Dāvids Belasko, mākslinieki Roberts Henrijs un Džordžs Belouss, Persijs Makejs, Makss Istmans, vispār vai visi jaunie novatori no Grinuič-Viladža. Atceros arī trīs nešķiramos dzejniekus, kuri dzīvoja tornī aiz Vašingtonas skvēra, - E. Robinsonu, Ridžleju Toransu un Viljamu Vogan-Mudiju.

Draudzīgie sveicieni, mākslinieku un dzejnieku sajūsma radīja manī jaunu mundrumu un nolīdzināja to slikto garastāvokli, kas bija radies no Ņujorkas publikas vēsuma un bezintereses pret mani.

Skulptors Džordžs Grejs Bernards nāca izdomāja veidot no manis statuju ar nosaukumu “Dejojošā Amerika”. Volts Vitmans bija teicis: “Dzirdu dziedošo Ameriku.” Kādā jaukā oktobra dienā, kādā no tām dienām, kas Ņujorkā vērojamas tikai rudenī, mēs ar Bernardu stāvējām uz pakalna netālu no viņa darbnīcas Vašingtona augstienēs. Es izstiepu rokas un teicu: “Redzu dejojošu Ameriku.” Tā skulptoram radās doma par statuju. Ierados viņa ateljē katru rītu, līdzi nesdama mazu groziņu ar pārtiku. Daudz jauku stundu mēs pavadījām, apspriezdami jaunus plānus Amerikas mākslinieciskajai iedvesmošanai.

Viņa darbnīcā es ieraudzīju ļoti jauku statujā veidotu jaunas meitenes stāvu. Bernards man pastāstīja, ka tam pozējusi Evelīna Hesbete, kura tad vēl nebija sastapusi Hariju Soo un bija tikai vienkārša meitene. Par viņas skaistumu jūsmoja visi mākslinieki.

Nav brīnums, ka šīs sarunas darbnīcā un kopēja skaistuma dievināšana radīja savas sekas. No savas puses ļoti labprāt atdotu savu dvēseli un miesu “DejojošāsAmerikas” statujas radītāja iedvesmošanai. Bet DžordžsGrejs Bernards bija tāds cilvēks, kurš labdarību saprata fanātiski, ka visi mani maigie uzliesmojumi sadrupa pret viņa stingrību. No tā, zināms, viņa statujas marmors nepalika ne aukstāks, ne izturīgāks. Vai brīnums, ka sapņoju caur Bernarda ģēniju iegūt nemirstību? Ar visu savu būtni alku kļūt mīksts māls skulptora rokās.

“Dejojošās Amerikas” ideja bija spīdoši ievadīta, bet, ak vai, nevarēja tikt virzīta tālāk. Drīz vien man vajadzēja pārtraukt pozēšanu, jo piepeši nopietni saslima skulptora sieva. Cerēju, ka noderēšu par modeli labākajam Bernarda darbam, bet tas nenotika.

Impresārijs Čarls Fromans, uzzinājis, ka manas viesizrādes Brodvejā visai neizdevīgas, nolēma pamēģināt roku mazās provinces pilsētās. Bet turneja bija tik slikti noorganizēta, ka beidzās ar vēl lielākām neveiksmēm, kā Ņujorkas izrādes. Galu galā zaudēju pacietību un ierados pie Fromaņa. Viņš atradās visai nomāktā garastāvoklī un savu naudu uzskatīja par pilnīgi pazaudētu. “Amerika nesaprot jūsu mākslu,” - teica viņš, - “tā par daudz pāraugusi amerikāņus. Būs labāk, ja pēc iespējas drīzāk atgriezīsieties Eiropā.”

Ar Fromani man bija noslēgts līgums uz sešiem mēnešiem, garantējot noteiktu summu, neatkarīgi no turnīra panākumiem Amerikā. Redzēdama viņu tuvu izmisumam un aizvainota savā lepnumā, es paņēmu šo līgumu un saplēsu viņa acu priekšā, teikdama: “Tagad vismaz jūs esat brīvs no atbildības.”

Paklausīdama Džordža Bernarda padomam (viņš pastāvīgi atkārtoja, ka lepojas ar mani kā ziedu, kas izaudzis Amerikas zemē, un ka viņam būtu liels kauns, ja amerikāņi pietiekoši nenovērtētu manu mākslu), nolēmu palikt Ņujorkā. Noīrēju ateljē Dailes namā, izrotāju to ar lielu tepiķi un debessziliem priekškariem un ķēros pie jauna darba - dejoju katru vakaru māksliniekiem un dzejniekiem. Esmu priecīga, ka paklausīju Džordža Greja Bernarda padomam un paliku Amerikā, jo drīz vien manā ateljē ieradās cilvēks, kuram bija lemts man palīdzēt iekarot amerikāņu publikas sajūsmu. Viņš bija redzējis mani “Kriteriona” teātrī dejojam neliela un slikta orķestra pavadībā Bēthovena septīto simfoniju un tūliņ bija sapratis, cik varenu iespaidu atstātu manas dejas ar tāda orķestra pavadījumu, kuru viņš pats diriģēja. Tas bija - Valters Damrošs.

Mani bērnības vingrinājumi uz klavierēm un orķestra teorija bija atstājuši paliekošas pēdas manā zemapziņā. Mierīgi guļot un acis aizverot man arvien skan vesela orķestra skaņas un pie tam tik skaidri, it kā tas tieši manā priekšā spēlētu. Katru instrumentu sevī iedomājos kā izteiksmīgu kustošos figūru, šāds ēnu orķestris arvien dejo manā “es”, kad palieku ar sevi vien.

Damrošs man piedāvāja vairākas izrādes “Metropolitēna” operā decembrī un es viņa priekšlikumam atsaucos ar lielāko prieku. Panākumi bija tieši tādi, kādus tos iepriekš viņš bija iedomājies. Kad Carls Formans bija ieradies nopirkt sev ložu manā pirmizrādē, viņu pārsteidza paziņojums, ka vairs nav nevienas brīvas vietas. Šis gadījums skaidri pierāda, ka pat vislielākajam māksliniekam nav panākumu, ja tam sevi jāparāda nepiemērotos apstākļos. Tas bija jāpiedzīvo arī Eleonorai Duzei, kad viņa pirmo reizi apmeklēja Ameriku: režisors bija slikts un lielā māksliniece nepārtraukti spēlēja pustukšas zāles priekšā. Gluži dabīgi viņa nāca pie slēdziena, ka Amerikā neprot to cienīt. Bet kad viņa 1924- g. atkal atgriezās Amerikā, šis viņas izrādes tika pavadītas vienās ovācijās no Ņujorkas līdz pat San-Francisko. Un par to bija jāpateicas vienīgi Morisam Gestam, kurš prata lietu pienācīgi nostādīt.

Ļoti lepojos, ka tagad varēju braukt kopā ar astoņdesmit cilvēku orķestri ievērojamā Valtera Daimroša vadībā, šis turnīrs izrādījās viscaur ļoti izdevīgs, jo orķestris izturējās ar īstu cieņu pret savu diriģentu un pret mani. Patiešām, pret Valteru Damrošu jutu tik lielas simpātijas, ka arvien, kad stāvēju dejas sākumā uz skatuves, jutu sevi saistītu neredzamiem pavedieniem, kas stiepās no manas miesas uz orķestri un tā diriģentu un otrādi.

Šis viesizrāžu ceļojums, bez šaubām, būtu bijis vislaimīgākais laiks manā dzīvē, ja man nevajadzētu pastāvīgi skumt pēc mājām. Dejodama septīto simfoniju, arvien iedomājos savas skolnieces: kad viņas sasniegs tādu vecumu, ka varēs uzstāties tajā kopā ar mani? Mans prieks vēl nebija pilnīgs, tajā izpaudās alkas pēc pilnīgākas laimes. Varbūt dzīvē ari nemaz nav pilnīgas laimes, ir tikai cerības. Izoldes dziesmas pēdējais akords pārsteidz ar savu pilnību, bet, lūk, tas arī nozīmē - nāvi.

Vašingtonā mani sagaidīja vētra. Daži ministri enerģiski uzstājās pret manām dejām. Bet visiem par lielu pārsteigumu kādā rīta izrādē litera ložā ieradās pats prezidents Ruzvelts. Viņš acīmredzot bija sajūsmināts un pats pirmais pēc katra programmas numura sāka aplaudēt. Vēlāk viņš savam draugam rakstīja: “Ko gan sliktu ministri atrod Aisedoras dejās? Man viņa atgādināja nevainīgu bērnu, kas dejo rīta saules apspīdētā dārzā un kaisa savas fantāzijas ziedus visapkārt.”

Šo Ruzvelta izteicienu uztvēra avīzes, morāles sludinātāji sakaunējās un mūsu turpmākajai turnejai visur bija nolīdzināts ceļš. Vispār viss šis ceļojums izdevās sekmīgi un laimīgi. Nevarēja vēlēties saticīgāka direktora un brīnišķāka biedra, kā Valters Damrošs; viņam patiesi bija liela mākslinieka temperaments. Atpūtas brīžos, kas parasti bija tikai pēc vakariņām, viņš ilgi spēlēja klavieres, nekad nenogura, bija arvien labsirdīgs, priecīgs un vēlīgs.

Atgriezusies Ņujorkā, sev par lielu prieku pārliecinājos, ka bankā mans tekošais rēķins ievērojami pieaudzis. Ja mani tik ļoti nemocītu ilgas redzēt savu bērnu un skolu, es nekad vairs nebūtu no Amerikas šķīrusies.

Kādā rītā ostā atstāju pulciņu draugu - Meriju un Biliju Robertsus, dzejniekus un māksliniekus, - un devos ceļā uz Eiropu.

XXII

Elizabete atveda uz Parīzi man pretī divdesmit meitenes no mūsu skolas un manu Derdriju. Varat iedomāties manu ārkārtīgo prieku -es taču savu bērnu nebiju redzējusi veselus sešus mēnešus! Ieraudzījusi mani, meitene savādi manī paskatījās un sāka raudāt. Arī es, protams, raudāju, - bija tik neizsakāms prieks turēt rokās atkal savas pašas bērnu. Bet sirds tanī pašā laikā smeldza. Tad pievērsos citām meitenēm: visas viņas bija stipri paaugušās, šī bija brīnišķa satikšanās un mēs dziedājām un dejojām visu dienu.

Manas izrādes Parīzē noorganizēt uzņēmās ievērojamais mākslinieks Linjē Poē. Pateicoties viņam, Parīzi apmeklēja Eleonore Duze, Zuzanna Depre un Ibsens. Viņš saprata, ka manām dejām nepieciešami piemēroti apstākļi, tāpēc noīrēja “Goether Liric” teātri un uzaicināja Kolona orķestri ar pašu Kolonu priekšgalā Izrādījās, ka Parīzi esam iekarojuši ar strauju vērienu. Tādi dzejnieki, kā Henri Lavedans, Pjers Mils un Henri de Renjē man rakstīja sajūsmas pilnas vēstules. Katrā izrādē pulcējās izmeklētas intelektuālās sabiedrības pārstāvji. Arī manī sāka uzaust cerība, ka esmu tuvu sava mērķa sasniegšanai un ka ilgi meklētā vieta manai skolai būs atrasta. Noīrēju divus lielus dzīvokļus Dantona ielā 5, pati mitinājos apakšējā stāvā, bet otrajā izvietoju savas skolas bērnus ar viņu audzinātājām.

Reiz pirms dienas izrādes stipri izbijos: mana meitene piepeši sāka stipri kāsēt un aizelsties. Nodomāju, ka, tā bez šaubām ir briesmīga lēkme, iesēdos taksometrā un traucos pa Parīzi, cerot sameklēt kādu ārstu. Beidzot atradu slavenu bērnu slimību speciālistu, kurš labprāt brauca man līdzi. Par lielu apmierinājumu man viņš drīz vien paziņoja, ka nav nekas briesmīgs, tikai liels klepus moka meiteni. Veselu pusstundu nokavēju izrādi, kuras laiku Kolonam vajadzēja aizpildīt ar mūziku. Visu dienu dejodama drebēju no uzbudinājuma. Pats par sevi saprotams, es ārkārtīgi dievināju savu bērnu un jutu, ka neizturēšu, ja ar viņu kaut kas notiks. Kādas stipras un asas mātes mīlestības jūtas!

Derdrija tagad jau skraidīja un dejoja. Viņa bija brīnišķi jauka, likās īsta Hellēna Terri miniatūrā. Tas varbūt izskaidrojams tādi, ka es pastāvīgi domāju par Hellēni un arvien viņu ļoti cienīju. Varbūt līdz ar cilvēces progresu visas mātes pirms dzemdībām uzturēsies vienatnē, pilnīgi noslēgtā vietā, tikai ar mūzikas skaņām, statujām un gleznām visapkārt.

Vislielākais sezonas notikums bija Brisona balle, uz kuru tika uzaicināti visi Parīzes mākslas un literatūras pasaules spīdekļi. Katram vajadzēja ierasties apģērbtam par kāda literārā darba varoni. Es apģērbos par Eiripida bahanti un sastapos ar Munē-Silli, kurš savā grieķu tērpā varēja cienīgi blakus nostāties vai pašam Dionisam. Ar viņu dejoju visu vakaru jeb labāk sakot, ap viņu dejoju, jo lielais Munē neieredzēja tagadējās dejas. Vēlāk runāja, ka mēs esot uzvedušies visai nepiedienīgi.

Bet patiesībā; mūsu uzvešanās bija pilnīgi nevainīgas dabas, es tikai centos lielajam māksliniekam sagādāt dažas stundas izklaidēšanos, ko viņš bija pelnījis. Savādi, ka ar savu amerikāņu naivumu es tonakt biju sacēlusi Parīzē skandālu!

Biju nonākusi līdz robežai, aiz kuras tālāka ceļa man vairs nebija. Man līdzekļu nepietika, lai segtu visus izdevumus, kuri bija stipri palielinājušies ar skolas paplašināšanu. Ar tiem līdzekļiem, ko tagad pastāvīgi uzstādamies nopelnīju, kaut kā varēju cauri tikt, uzturot četrdesmit bērnus - divdesmit Vācijā un divdesmit Parīzē. Bet no plašāka vēriena darbības man vajadzēja atteikties arī varbūtējai rezervei nekā nepalika. Reiz, kā jokodama, teicu māsai Elizabetei: “Tā tas vairs nevar turpināties! Esmu, kā liekas, tālu pārsniegusi savu ienākumu kontu. Mums jāatrod miljonārs, lai skola varētu pastāvēt!” Nejauši izteiktā vēlēšanās sāka mani pastāvīgi vajāt.

“Man jāatrod miljonārs!” atkārtoju vai simts reizes dienā, no sākuma gan pa jokam, bet vēlāk, kā pēc Kuē metodes, gluži nopietni.

1 Reiz kādā rītā pēc visai veiksmīgas izrādes iepriekšējā vakarā es sēdēju savā ģērbistabā pie spoguļa. Mati man bija sakārtoti dienas izrādei ar mazu mežģīņu aubīti galvā. Apteksne man pasniedza vizītkarti, uz kuras izlasīju visai pazīstamu vārdu. Piepeši manas smadzenēs iešāvās līksma doma: “Lūk, miljonārs!”

“Vai atļauts ieiet?”

Viņš ienāca, garš un sirms vīrietis, kupliem matiem un bārdu. Pirmā mana doma to uzskatot bija - Lohengrīns! Viņš runāja maigā balsī, kaut gan varēja manīt zināmu kautrību. “Viņš atgādina lielu zēnu ar pielipinātu bārdu,” - es nodomāju.

“Jūs gan mani nesaucat, bet bieži esmu applaudējis jūsu brīnišķajam talantam,” - viņš teica.

Mani pārņēma savādas jūtas. Kaut kur agrāk biju satikusi šo cilvēku. Bet kur? Kā tālā sapnī atcerējos kņaza Polinjaka bēres: es, jauna meitene, gauži raudu nepierastās franču bērēs noraudzīdamās daudzos pavadītājos baznīcas plašajās telpās. Kāds mani spiež uz priekšu un čukst: “Paspied rokas!” Un es, dziļu skumju pārņemta sakarā ar mana dārgā drauga nāvi, pēc kārtas spiežu roku visiem viņa piederīgajiem. Šajā brīdī, atceros, mans skats sastapās ar kādu no tiem. Tas tad arī bija mans tagadējais viesis.

Pirmo reizi mēs bijām satikušies baznīcā pie zārka. Savāds ievads! Tomēr es uzreiz sapratu, ka viņš ir mans miljonārs, tas miljonārs, kuru es saucu ar visiem dvēseles spēkiem un ka mūsu satikšanās ko nozīmē, lai arī kā notikumi turpmāk neatrisinātos.

“Noliecu galvu jūsu priekšā un apbrīnoju to drošsirdību un uzņēmību, ar kādu jūs aizstāvat savas skolas idejas. Esmu ieradies jums palīdzēt. Kas man jādara? Varbūt jūs, piemēram, vēlētos braukt kopā ar saviem bērniem uz manu nelielo villu Rivjerā un tur pie jūras nodoties jaunu deju radīšanai? Jums nevajag bažīties par izdevumiem, es tos visus uzņemos uz sevi. Jūs esat veikusi lielu darbu un droši vien nogurusi. Uzveliet visas rūpes tagad uz maniem pleciem.”

Pēc nedēļas pirmās klases vagonā visa mana saime traucās uz jūru un sauli. Lohengrīns sagaidīja mūs stacijā. Viss balti tērpies viņš no prieka starot staroja. Viņš aizveda mūs debešķīgā villā pie jūras un, izgājis uz terases, rādīja mums savu baltspārnoto jahtu; piezīmēdams: “Līdz šim tā saucās “Lēdija Alise”, bet turpmāk viņu pārdēvēsim par “Irisu”.”

Bērni debeszilos tērpos dejoja zem apelsīnu kokiem ar ziediem un augļiem rokās. Lohengrīns bija visai laipns un mīļš pret bērniem. Viņa mīlestība pret bērniem vēl vairāk manī nostiprināja patiesas jūtas pret viņu. No sākuma tām gan bija tikai pateicības raksturs, bet kad nācās ar šo cilvēku satikties katru dienu, manī sāka mosties kas dziļāks un stiprāks. Bet tanī laikā es vēl uz viņu noraudzījos kā uz bruņinieku, kuram drīkstēju pateikties tikai iztālēm.

Bērnus un mani izvietoja Boljes villā, bet Lohengrīns dzīvoja Nīcā modernā viesnīcā. Šad tad viņš mani uzaicināja kopā ieturēt pusdienas. Atceros, ka pirmo reizi ierodoties savā vienkāršajā grieķu apģērbā, ļoti apjuku, ieraudzījusi pie viņa sievieti, kas bija tērpusies apbrīnojami krāsainās drēbēs un apkārusies briljantiem un pērlēm. Uzreiz sapratu, ka viņa - mans ienaidnieks. Es sajutu bailes, kuras vēlāk tiešām izrādījās pamatotas.

Reiz kādā vakarā Lohengrīns ar viņam iezīmīgo devību bija uzaicinājis veselu sabiedrību kazino ballē sakarā ar tur notiekošo karnevālu. Visus viņš ietērpa atlasa kostīmos un padarīja par Pjero. Es pirmo reizi biju pārģērbusies par Pjero, kā arī pirmo reizi atrados atklātā masku ballē. Laiks ritēja visai jautri, tikai viens mākonis draudēja aptumšot manas debesis. Sieviete ar briljantiem ari bija ballē un arī pārģērbusies par Pjero. Viņā noraugoties es izjutu īstas mokas. Bet vēlāk es ar viņu dejoju un tik neprātīgi dejoju, ka pienāca kārtības uzturētājs un paziņoja, ka tā dejot nav atļauts. Naids ir tik ļoti līdzīgs mīlestībai!

Jautrība turpinājās pilnā sparā, bet te piepeši mani aicināja pie tālruņa. Kāds no Boljes villas man ziņoja, ka vienai no vismazākam meitenēm, Ērikai, nejauši uznākusi lēkme, ka stāvoklis visai nopietns, un ka var beigties ar nāvi. Steigšus no tālruņa devos pie galda, kur daudzi ieturēja vakariņas un kur Lohengrīns arī cienāja savus viesus. Lūdzu viņam pēc iespējas ātrāk pa tālruni izsaukt ārstu. Un tur, šaurā telefona kabīnē, bailēs par mums abiem dārgu dzīvību drebot, starp mums lūza visi šķēršļi un mūsu lūpas pirmo reizi sakusa skūpstā. Tomēr nezaudējām ne sekundes laika. Lohengrīna auto gaidīja pie durvīm. Tāpat Pjero kostīmos tērpušies devāmies pie ārsta un tad steidzāmies uz Bolje. Mazajai Ērikai tiešām elpa rāvās ciet un ^eja palika zili pelēka. Ārsts darīja visu, ko varēja un divi izbijušies uin uztraukušies Pjero gaidīja gala iznākumu.

Divas stundas vēlāk, kad aiz loga jau sāka svīst gaisma, ārsts paziņoja, ka bērns glābts. Asaras tecēja pār mūsu vaigiem un noskaloja karnevāla grimu. Lohengrīns ieslēdza mani savās rokās: “Uzmundrinieties, dārgā, atgriezīsimies pie mūsu viesiem.” Atpakaļbraucot automobilī viņš visu laiku mani turēja stipri sev piespiedis un čukstus dvesa: “Mans dārgums, esmu ar mieru jūs mūžīgi mīlēt un mīlēt tikai šīs nakts dēļ, šīs nakts atmiņu dēļ.”

Kazino laiks skrēja tik ātri, ka lielākā daļa viesu nemaz nepamanīja mūsu prombūtni. Vienīgi tikai neliela auguma sieviete ar briljantiem skaitīja katru acumirkli. Viņa ar niknu skatu ievēroja mūsu nozušanu un tagad, kad ieraudzīja mūs atgriežamies, paķēra no galda nazi un ar to metās virsū Lohengrīnam. Par laimi, viņš laikā aptvēra tās nodomu, saķēra aiz rokas, pacēla gaisā un aiznesa dāmu uz istabu. Visu to viņš izdarīja tik veikli, it kā būtu tikai vienkāršs karnevāla joks, vienkāršs joks, kas jau iepriekš sagatavots par uzjautrināšanos citiem. Nodevis šo sievieti apkopējai un norādījis, ka viņa ir histēriska un atvēsināma ar ūdens glāzi, pats atgriezās zālē ļoti labā omā un pilnīgi mierīgs. No šī brīža vispārēja jautrība sāka pieņemties arvien stiprāk, līdz pulksten piecos sasniedza pēdējo kulminācijas punktu. Savus šis nakts smagos un pretrunīgos pārdzīvojumus mēģināju aizmirst apašu dejā, kurā mans partneris bija Makss Dirli.

Ar saules lēktu visi sāka izklīst. Sieviete ar briljantiem viena pati aizbrauca uz savu viesnīcu, bet Lohengrīns palika ar mani. Viņa atsaucība pret bērniem, viņa uztraukums un patiesās bēdas pie Ērikas gultas bija par iemeslu tam, ka viņš pilnībā iekaroja manu mīlestību.

Nākošajā rītā viņš man piedāvāja pavizināties kopā ar viņu jahtā, kura tikko bija nosaukta citā vārdā. Līdzi paņēmām tikai manu meiteni, bet skolu atstājām villā audzinātāju gādībā. Jahta aizslīdēja uz Itālijas pusi.

* * *

Nauda sev līdzi vienmēr nes lāstu un bagāti ļaudis nevar būt laimīgi divdesmit četras stundas no vietas. Ja jau no paša sākuma būtu sapratusi, ka mans ceļa biedrs vadās no izlutināta bērna psiholoģijas un rēķinās, lai katrs mans vārds, katra mana kustība viņam sagādātu prieku un baudu, tad viss būtu noritējis citādi, un varbūt pavisam gludi. Bet es biju par daudz jauna un naiva un sarunāju visu ko, nemaz nekautrēdamies izteikt atklāti savus uzskatus par dzīvi, par Platona “Valsti”, par Kārli Marksu un par pasaules pārveidošanu nākotnē. Es nerēķinājos ar to, kādu viss tas varētu atstāt iespaidu uz manu ceļabiedru. Un šis cilvēks, kurš teicās mani mīlam, manas uzņēmības un izturības dēļ, arvien vairāk un vairāk apjuka, redzēdams, cik spilgtu revolucionāri viņš paņēmis pie sevis uz jahtas. Viņš pamazām sāka nojaust, ka nespēj saskaņot manus ideālus ar savu dvēseles mieru. Bet viņa kauss pārpilns kļuva, kad viņš kādā vakarā vaicāja, kura mana mīļākā poēma. Atnesu viņam savu rokasgrāmatu un nolasīju Voita Vitmaņa “Lielā ceļa dziesma”. Pati bezgala sajūsmināta, es nemaz neievēroju, kādu iespaidu uz Lohengrīnu atstāj mana lasīšana. Tikai vēlāk, pacēlusi acis, ieraudzīju viņa skaisto seju nejauki pārvērstu.

“Kādas muļķības!” - viņš sauca. — “Vai viņš ar ko citu nevarēja sev maizi nopelnīt?”

“Vai jūs tiešām nesaprotat,” - saucu tam pretim, - “viņš taču sapņoja par brīvu Ameriku.”

“Velns lai parauj tādus sapņus!”

Un piepeši man kļuva skaidrs, ka viņš uz Ameriku noraugās tikai ar savām šaurajām interesēm: viņam bija divpadsmit fabrikas un uz visu viņš skatījās no to ekspluatācijas viedokļa. Bet sieviete ir radīta un sastāv no pretrunām. Pēc šī strīda un daudz citiem tamlīdzīgiem, metos viņa apkampienos un aizmirsu visu klausoties viņa rupjajos glaimos. Mierināju sevi ar domām, ka viņam galu galā atvērsies acis un viņš man palīdzēs nodibināt skolu bērniem no tautas vidus.

Pa to laiku brīnišķā jahta peldēja pa ziliem Vidusjūras ūdeņiem. Manā acu priekšā vēl tagad viss tas atdzīvojas, it kā vakar būtu noticis: plašs jahtas klājs, pusdienu galds, kristāliem un sudrabu rotāts, mazā dejojošā Derdrija... Biju iemīlējusies un laimīga, bet visu laiku mani mocīja nejauka apziņa, ka atrodos krāsnkurī mašīnu telpās, ir piecdesmit matroži dažādiem jahtas uzdevumiem, kapteinis un viņa palīgs, - un viss tas tikai diviem cilvēkiem, visi viņi strādā tikai priekš tā, lai sagādātu izklaidēšanos man un Lohengrīnam. Dziļi manā apziņā šabdījās domas, ka dienas paiet un katra no tām - liels zaudējums. Dažreiz gluži nejauši šo grezno dzīvi, pastāvīgās dzīrēs un neapvaldītās miesas kaislības sāku salīdzināt ar sīvo eksistences cīņu manā bērnībā un agrā jaunībā. Tādos brīžos mani pārņēma mokošs nemiers. Bet saules lēkta skaistums, kas vēlāk pārvērtās acis žilbinošā pusdienas kvēlē, drīz vien atkal radīja līdzsvaru manā dvēselē. Mans Lohengrīns, mans Grāla bruņinieks galu galā būs spiests dalīties manos uzskatos!

Vienu dienu uzturējāmies Pompejā un Lohengrīna galvā dzima visai poētiska doma: viņš gribēja redzēt mani dejojam mēness gaismā Pestumas svētnīcā. Nevilcinādamies viņš nolīga nelielu Neapoles orķestri un iepriekš tam lika gaidīt pie svētnīcas mūs ierodamies. Bet tieši šai dienā uznāca lietus un plosījās pērkona negaiss. Visu to dienu un arī nākošo jahta nevarēja atstāt ostu. Kad beidzot ieradāmies Pestumā, atradām mūziķus līdz ādai izmirkušus un ļoti sliktā garastāvoklī. Sēdēdami uz svētnīcas pakāpēm, viņi bija gaidījuši vairāk kā divdesmit četras stundas.

Lohengrīns pasūtīja divpadsmit pudeles vīna un aunu a. Pelicaire, kuru apēdām pēc arābu parauga, vienkārši ar pirkstiem. Izsalkušie mūziķi ēda un dzēra tik daudz un bija tā noguruši no ilgās gaidīšanas, ka beigu beigās kļuva pilnīgi nelietojami spēlēšanai. Un tā kā no jauna atkal sāka līt lietus, mēs atgriezāmies jahtā un devāmies uz Neapoli. Orķestris gribēja parādīt varonību un spēlēt uz jahtas klāja, bet sākās šūpošanās un mūziķiem vienam pēc otra nācās pazust kajītēs.

Tik neveiksmīgi beidzas mēģinājums dejot meness gaisma Pestumas svētnīcā!

Lohengrīns vēlējās turpināt ceļojumu pa Vidusjūru, bet es atcerējos, ka man ar impresāriju parakstīts līgums par viesizrādēm Krievijā. Mani ceļabiedrs gan centās visādi atrunāt, tomēr nolēma izpildīt savu pienākumu, kaut gan arī man pašai tas nenācās viegli. Lohengrīns mani aizveda atpakaļ uz Parīzi un varbūt būtu ari braucis līdzi uz Krieviju, bet baidījās, ka nerodas sarežģījumi pases lietās. Viņš manu kupeju pienesa pilnu ar ziediem un maigi atvadījās. Cik jauki, arvien, kad šķiramies no mīļotā cilvēka, mēs gan jūtam dvēseli skumjām pielijušu, bet līdz ar to pildāmies neparastām brīvības sajūtām!

Šis brauciens pa Krieviju bija tikpat sekmīgs, kā iepriekšējie. Tomēr tas iezīmējās ar kādu notikumu, kurš varēja visai traģiski beigties, kaut gan vēlāk izvērtās visai smieklīgs. Reiz pie manis ieradās Kregs un pirmajā acumirklī man varēja likties, ka no atkalredzēšanās prieka esmu tik ļoti pārņemta, ka man vairs cits nekas neeksistē, ne Lohengrīns, ne mana skola, ne kas cits. Bet viena no mana rakstura iezīmīgākām īpašībām bijusi - uzticība.

Kregs bija lieliskā garastāvoklī, pašlaik strādāja pie “Hamleta” inscenējuma Staņislavska Dailes teātrim. Visas Staņislavska trupas aktrises bija viņā iemīlējušās, bet aktieri jūsmoja par viņa skaistumu, labsirdību un apbrīnojamo dzīvesprieku. Viņš stundām ilgi varēja ar sarunāties par skatuves mākslu, bet tie savukārt visiem spēkiem centās pierādīt, ka ir viņa fantāzijas lidojuma un iedvesmas varā.

Ieraugot viņu, es atkal sajutu viņa burvības lielo spēku un viss varēja beigties daudz citādi, ja man līdzi nebūtu laba sekretāre. Pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas uz Kijevu sarīkoju mazas pusdienas Staņislavskim, Kregam un sekretārei. Pie pusdienu galda Kregs piepeši man noprasīja, vai esmu nodomājusi palikt pie viņa jeb nē. Nezināju, ko atbildēt, bet viņš kļuva ārkārtīgi nikns, tik neganti nikns, ka reti agrāk šādus uzliesmojumus biju redzējusi. Viņš paķēra no krēsla sekretāri, ienesa to blakus istabā un aizslēdza durvis aiz sevis. Staņislavskis bija ārkārtīgi nelaimīgs un visādi pūlējās Kregu pierunāt atvērt durvis, bet pārliecinājušies, ka nekādi lūgumi un draudi nelīdz, mēs steidzāmies uz staciju. Tur dabūjām zināt, ka mans vilciens aizgājis jau pirms desmit minūtēm. Braucām atpakaļ uz Staņislavska dzīvokli un mēģinājām uzsākt sarunas par Kregu. Bet es manīju, ka Staņislavskis ir visai saīdzis un skumst par Krega uzvedību.

Nākošajā dienā aizbraucu uz Kijevu, kur pēc trim dienām mani panāca sekretāre. Viņa bija kļuvusi nedaudz bālāka un drusku sagurusi. Vaicāju, vai viņa negrib palikt Krievijā kopā ar Kregu, uz ko viņa man noteikti atbildēja, ka nekādā ziņā to nedarīs. Atgriezāmies Parīzē, kur mūs sagaidīja Lohengrīns.

Viņa dzīvoklis bija neparasti krēslains un atradās Vogenas laukumā. Viņš mani aizveda turp, un tieši Ludvika XIV stila gultā. Man likās, ka ar saviem glāstiem viņš mani grib vai nosmacēt. Šeit pirmo reizi es izjutu, ko var radīt nervi un jūtas, ja vadās tikai no sajātām. Man šķita, ka atgriežos jaunā un brīnišķīgā dzīvē.

Līdzīgi Zevam viņš parādījās visādos veidos un formās: kā gulbis glauda mani saviem baltajiem spārniem, vai kā zelta rasa lija manā mīlošajā dvēselē. Brīžam jutos kā dieve zelta mākonī tīta.

Pēc tam iepazinos ar labākajiem Parīzes restorāniem, kur visur Lohengrīnu uzņēma ar karalisku cieņu. Visi apkalpotāji centās viņam izpatikt, nolasīt katru mazāko iekāri un vēlēšanos, par ko nebūt man nevajadzēja brīnīties, jo viņš svaidījās ar naudu kā īsts karalis. Pirmo reizi es uzzināju starpību starp dažādiem ēdieniem un dažādām gāršām. Mana garša tagad pamodās visā pilnībā un es iemācījos noteikt dažādas vīna šķirnes, līdzīgi lietpratējiem - vīndariem. Ar daudz, daudz ko vēl iepazinos, kas līdz šim man bija noslēpums.

Pirmo reizi savā mūžā apmeklēju modes drēbniekus un milzīgos audumu krājumos centos izmeklēt sev labākās krāsas un veidus. Pat cepures sāku izraudzīt pēc formas un krāsas. Līdz šim biju valkājusi vienīgi baltu tuniku, ziemā vilnainu, vasarā nātnu. Tagad varēju pēc patikas izmeklēt skaistus un dārgus tērpus. Es sapratu, cik liela var būt arī drēbnieka māksla, lūk, populārais Pols Puare no sievietes apģērba varēja radīt veselu mākslas darbu. Man tā bija pāreja no dievišķās mākslas uz bezdievīgo mākslu.

Šai jaukajai dzīvei bija arī sava otrā puse, bija dienas, kad mums nācās nopietni domāt par mokošu slimību - neirastēniju.

Atceros, kādā jaukā rītā ar Lohengrīnu pastaigājamies pa Buloņas mežu. Piepeši atkal ieraudzīju viņa seju pārvēršamies traģiskā izteiksmē. Biju jau to agrāk ievērojusi, tāpēc man bija pamats nopietni bažīties. Vaicāju, kas viņu uztrauc. Viņš atbildēja:

“Savā priekšā pastāvīgi redzu savas mātes seju zārkā; kur arī es nebūtu, visur redzu šo nāvē sastingušo ģīmi. Kāda nozīme dzīvot, ja tomēr visam jābeidzas ar nāvi?”

Sapratu, ka bagātība un greznība nesagādā laimi. Bagātajiem daudz grūtāk, nekā nabagiem, dzīvē veikt kādu nopietnu uzdevumu, jo viņiem ostā mūžīgi stāv jahta, kas aicina aizbraukt zilajā jūrā.

XXIII

To vasaru mēs pavadījām uz jahtas pie Anglijas krastiem. Jūra bieži vien bija tik vētraina, ka man nācās izkāpt krastā un automobilī sekot jahtai. Lohengrīns visu laiku izturīgi palika uz borta, tomēr, acīmredzot, labs jūrnieks nebija, jo pastāvīgi izskatījās pilnīgi zaļš. Tādi ir bagātnieku prieki.

Septembrī kopā ar aukli un bērnu aizbraucu uz Venēciju, kur kopā ar viņiem pilnīgā vientulībā pavadīju vairākas nedēļas. Reiz aizgāju uz Sv. Marka katedrāli un viena sēdēju zem zilā un zeltainā kupola. Piepeši man likās, ka redzu zēna seju, kura tajā pašā laikā līdzinājās eņģeļa sejai, lielām zilām acīm un zeltainiem matiem. Devos uz Lido un, tur sēdēdama, nogrimu dziļās domās, kamēr mazā Derdrija spēlējās smiltīs. Tas, ka biju it kā parādību redzējusi Sv. Marka katedrālē, mani pildīja ar prieku un tajā pašā laikā arī ar nemieru. Es mīlēju, bet tagad arī jau zināju, cik nepastāvīga un egoistiski kaprīza bija šī Dieva dāvana, ko cilvēki par mīlestību sauca. Man atkal netālā nākotnē vajadzēja nest upuri, kas varbūt pat liktenīgs visai manai mākslai un darbam. Piepeši sajutu stipras skumjas par savu mākslu, darbu un skolu. Cilvēka dzīve izrādījās tik grūta, salīdzinot ar maniem sapņiem par mākslu.

Uzskatīju, ka cilvēka dzīvei jābūt dvēseles līnijai, kas pastāvīgi ceļas uz augšu, un ka par mūsu īsto dzīvi var atzīt tikai to, kas piekļaujas šai līnijai, veicina tās pacelšanos. Mana māksla ir šāda dvēseles līnija. Manai dzīvei ir tikai divi motīvi: mīlestība un māksla;bieži mīlestība posta mākslu, bet atkal bieži mākslas pavēlošais aicinājums dara traģisku galu mīlestībai. Mīlestība un māksla nekad nesaderas kopā, bet arvien atrodas kara stāvoklī.

Neziņas un šaubu nomākta aizbraucu uz Milānu satikties ar ārstu, manu draugu, kuru iepriekš biju turp uzaicinājusi. Man taču vajadzēja kļūt skaidrībā par savām nojautām un nomākto garastāvokli.

“Tas tiešām par daudz! - ārsts sauca man, - jūs vienīgā sava virziena aktrise un jūs gribat riskēt uz visiem laikiem zaudēt savu mākslas pasauli! Tas pilnīgi neiespējami. Paklausiet mani un atsakieties no šī pārkāpuma pret cilvēci.”

Viņā noklausoties mana dvēsele pārdzīvoja lielas svārstības: vienu acumirkli man likās, ka tiešām noziegums būtu no jauna ļaut sakropļot savu miesu; jo tā taču izteica manu mākslu, bet tūliņ manī uzplūda citu sajūtu vilnis, kas raisīja manī cerības un priekšā rādījās eņģeļa seja, mana dēla eņģeļa seja.

Lūdzu savu draugu ļaut man vienu stundu apdomāties. Ļoti dzīvi vēl tagad atceros diezgan drūmo guļamistabu viesnīcā, kur pie sienas man pretim atradās glezna ar neikdienišķas sievietes attēlu astoņpadsmitā gadsimteņa tērpā; viņas asās, bet skaistās acis likās skatāmies tieši manējās. Ilgi nenovērsu acis no tās un man likās, it kā šī sieviete gleznā par mani sāk smieties. “Lai kā arī jūs neizšķirtos, -likās sakām viņas acis, - viss iet uz vienu un to pašu. Paraugieties manā skaistumā, kas apbūra pasauli tik daudzus gadus atpakaļ. Nāve paņem visu, visu, kāpēc gan jums atkal ciest dodot jaunu dzīvību. Vienalga, arī to atkal agrāk vai vēlāk paņems nāve!”

Viņas acis kļuva arvien asākas un ļaunākas, bet manām skumjām nebija robežu. Aizklāju seju ar rokām, lai man nebūtu jāredz šīs sievietes skatiens no gleznas, centos domāt un izlemt. Tad ar asarām, caur savām apmiglotajām acīm žēlus skatus uz viņu raidīdama, lūdzos, - lūdzos šīs nesaudzīgās acis, bet tās nelikās iespaidoties no manis un turpināja ļauni par mani smieties. - Galu galā piecēlos no savas vietas un teicu šīm acīm: “Nē, jūs mani nesamulsināsiet! Es ticu dzīvei un mīlestībai, ticu dabas svētajiem likumiem!”

Vai tikai tā bija mana iedoma lielā pārdzīvojuma brīdī, jeb tiešām mākslinieks bija ielicis šai gleznā nicinošu un ļaunu smieklu skatus!

Kad atgriezās mans draugs ārsts, noteikti paziņoju tam savu lēmumu un nekas to vairs nevarēja grozīt. Atgriezos Venēcijā un, apkampusi Derdriju, čukstēju: “Tev būs mazs brālītis!”

“0!” - iesmējās Derdrija un no priekiem sita mazās plaukstiņas. -“Labi, cik labi!”

“Jā, jā - cik tas būs brīnišķi!”

Telegrafēju Lohengrīnam un viņš steidzīgi atbrauca uz Venēciju. Viņš bija bezgala priecīgs, mīļš un maigs, no sajūsmas vai mira. Arī neirastēnijas dēmons viņu uz laiku atstāja.

Saskaņā ar otru līgumu, ko biju parakstījusi ar Valteru Damrošu, oktobrī aizbraucu uz Ameriku. Lohengrīns nekad nebija redzējis Ameriku un priecājās, ka arī viņā rit amerikāņa asinis. Uz kuģa, zināms, tika noīrētas visgreznākās telpas un katru vakaru priekš mums sastādīja un nodrukāja jaunu ēdienu karti. Braucām gluži kā kronētas personas. Ceļot kopā ar miljonāru bija visai ērti, mums viesnīcās ierādīja visgreznākos dzīvokļus un visi kalpotāji liecās līdz zemei.

Liekas, ka Amerikā pastāv likums, kurš aizliedz neprecētam mīlas pārim ceļot kopā. Nabaga Maksims Gorkijs un viņa draudzene, ar kuru viņš kopā bija nodzīvojis jau septiņpadsmit gadus, tika visādi vajāts un viņu dzīve Amerikas ceļojumā izvērtās par īstu pekli. Bet, protams, ja cilvēki ir bagāti, tad no šīm mazajām nepatikšanām var viegli izsargāties.

Izrāžu cejojums pa Ameriku noritēja visai laimīgi un sekmīgi, arī materiālā ziņā bija visai izdevīgs. Bet kādā janvāra dienā pie manis ģērbistabā ienāca sieviete ļoti nervozā garastāvoklī un pateica: “Bet, mīļā miss Dunkan, jūs taču šādā stāvoklī nedrīkstat turpināt dejot! No pirmajām rindām jau skaidri redzams.”

“Bet, dārgā miss X., - centos atspēkot, - tieši to jau arī gribu izteikt ar savām dejām: mīlestība, sieviete, auglība, pavasaris. Iedomājaties Botičelli gleznu: auglīga zeme, bet uz tās dejo trīs grācijas, kuras tuvu mātes stāvoklim, tāpat arī Madonna ieņemta miesās... Viss šalko un kustas, solot jaunu dzīvību... Arī to pašu gribu paust savās dejās.”

X. kundze neuzticīgi paskatījās manī, bet arī mēs paši sapratām, ka labāk pārtraukt turneju un atgriezties Eiropā. Patiešām, mans

grūtniecības stāvoklis kļuva arvien vairāk manāms.

Biju ļoti laimīga, ka kopā ar mums brauca Augustīns un viņa meitene. Viņš bija šķīries no sievas un man likās, ka ceļojums viņu izklaidēs.

“Vai nevēlaties vēl atlikušo ziemas daļu pavadīt ceļojumā pa Nīlu? Tur daudz saules, bet te tumši apmākusies debess. Vai nevēlaties redzēt tur visas tās vietas, par kurām varbūt kādreiz tikāt sapņojusi? Mūs gaida jahta, lai nogādātu Aleksandrijā, kur pārsēdīsimies kuģī, kas mūs aizvedīs pa Nīlu. Tas ir labs kuģis, kajītes greznas un ērtas, īstas istabas, vanna pie katras istabas; apkalpo trīsdesmit turīniešu matrožu, būs pirmklasīgs pavārs...”

“Bet mana skola, mans darbs...”

“Jūsu māsa Elizabete ļoti labi tiks galā ar skolu, bet jūs vēl esat tik jauna, ka paspēsiet vēl diezgan izstrādāties.”

Tādā veidā mēs pavadījām ziemu ceļojumā pa Nīlu. Tā bija pasakaina laime, pareizāk sakot, gandrīz tāda būtu, ja šad tad nebūtu parādījies neirastēnijas dēmons un ar melnu roku uz brīdi neaptumšotu sauli. Sevišķi laimīga bija mazā Derdrija: viņa te lēkāja pa kuģa virsu, te skraidelēja pa Tibas vecajām ielām. Izbrīnā viņa noskatījās uz seniem apdrupušiem dieviem. Ieraudzījusi Sfinksu, viņa teica: “Māmiņ, šī lelle gan nav visai skaista, bet ļoti liela!” Tieši tad viņa sāka runāt arī garākus vārdus.

Meitene ilgi stāvēja mūžības svētnīcu priekšā, uzkavējās pie valdnieku kapenēm. Mēs redzējām valdnieku ieleju, gar mums tuksnesī devās veselas karavānas. Pūta vējš un nesa smilšu viļņus tuksnesī - kurp?

Mums Ēģipte - sapņu zeme, bet vienkāršiem darbaļaudīm - cīņas lauks dēļ maizes kumosa. Tomēr šī ir vienīgā zeme, ko zinu, kur arī darbs var būt skaists. Fellēs iedzīvotāji pārtiek vienkārši no lēcu viruma un vienkāršas maizes, tomēr visiem viņiem ļoti skaista un lokana miesa. Ko arī šie cilvēki nedarītu: vai tie noliecas darbā jeb sniedzas Nīlā pēc ūdens, viņi izskatās kā bronzas modeļi, kas spēj priecēt un iedvesmot skulptoru.

Atgriezāmies Francijā un krastā izkāpām Vilfranšē. Pa sezonas laiku Lohengrīns noīrēja lielisku villu Boljē, terases izgāja tieši uz jūru. Ar sev iezīmīgu straujumu viņš centās nopirkt zemes gabalu

Ferratā un tur jūras krastā uzbūvēt lielisku itāļu pili. Automobilī aizbraucām apskatīt Aviņjonas torņus un Karkasonas sienas, kam vajadzēja noderēt par paraugu šai pilij. Vēl tagad uz Ferratas zemes raga stāv pils, bet, ak vai, nepabeigta, kā daudzi citi Lohengrīna pasākumi.

Tagad viņš bija nedabīgi kustīgs. Ja netraucās uz Ferratu, tad jau pirmdien sēdās Parīzes ātrvilcienā, trešdien jau viņš bija atkal atpakaļ. Es paliku mierīgi sēžot dārzā pie zilās jūras un domās kavējos pie tās dziļās aizas, kas dzīvi šķir no mākslas. Bieži vien man uzmācās jautājums - vai vispār sieviete var būt īsta māksliniece? Lūk, mākslai vajag atdot visu, bet mīloša sieviete visu atdod dzīvei. Es jau otro reizi biju šķirta no savas mākslas.

Pirmā maija rītā, kad daba bija ziediem bērtin piebērta, mirdzēja jūra, saule dedzināja un viss līksmoja, piedzima mans dēls.

Šoreiz man nebija jāaprobežojas tikai ar neprašas lauku ārstu, kā Nordvikā, bet saprātīgais Dr. Bosons prata atvieglot manas ciešanas ar nekaitīgām morfija devām. Tāpēc ari šīs otrās dzemdības stipri atšķīrās no pirmajām. Derdrija uzmanīgi ienāca istabā un viņas sejiņa savādi staroja. Man likās, it kā viņā jau izpaustos agrās mātes jūtas un rūpes.

“Ai, kāds mīļš puisītis, māmiņ, - iesaucās viņa. - Tu esi, māmiņ, gluži mierīga. Es vienmēr par viņu rūpēšos un nēsāšu uz rokām.”

Atcerējos šos vārdus, kad viņa mirusi viņu turēja savās mazajās sastingušajās vaska rociņās. Kāpēc gan ļaudis piesauc Dievu, kurš, ja arī tas vispār ir, uz to negriež nekādu vērību!

Tā es atkal sēdēju pie jūras ar bērnu rokās, tikad starpība bija tā, ka vētrā peldošās “Marijas vasarnīcas” vietā bij grezna pils, bet nemierīgās Ziemeļu jūras vietā - zilā Vidusjūra.

XXIV

Kad bijām atgriezušies Parīzē, Lohengrīns man vaicāja, vai nevēlos sarīkot svētkus par godu visiem saviem draugiem, pie tam viņš man atļāva pilnīgu rīcības brīvību: programmu varēju sastādīt pilnīgi pēc saviem ieskatiem.

Man liekas, ka bagāti ļaudis nekad neprot sevi īsti izklaidēt. Ja viņi rīko pusdienas, tās nebūt daudz neatšķiras no pusdienām, kādas spēj sarīkot arī vienkāršs sētnieks. Es turpretim arvien esmu domājusi, ja vien man būtu pietiekoši daudz naudas, savus viesus varētu ielūgt brīnišķīgos svētkos. Tāpēc arī šoreiz, lūk, ko izdomāju.

Viesus uzaicināju pulksten četros Versaļā, kur dārzā bija ierīkotas sevišķas teltis. Te bagātīgi pasniedza visādus labumus, sākot ar kaviāru un šampanieti un beidzot ar tēju un cepumiem. Pēc tam uz laukuma, blakus teltīm Kolona orķestris Pjerne vadībā nospēlēja vairākus Riharda Vāgnera darbus. Atceros, cik brīnišķas bija šīs skaņas lielu koku ēnā. Mūzika tika piemērota dienas gaitai: kad vasaras saule vēl bagātīgi kaisīja savus starus pa zemi, neizsakāmi jauki atskanēja Zigfrīda idille, bet līdz ar saules rietu - mūs pāršalkoja “Sēru maršs” un “Dievu bojā eja”.

Pēc koncerta lieliski klātie galdi kā aicināt aicināja viesus miesas baudai. Tika pasniegti daudz un visdažādi ēdieni un dzīres pie galdiem turpinājās līdz pusnaktij. Tad sākās uguņošana un burvīgā gaismā dejas turpinājās līdz pat rītam, spēlēja lielisks Vīnes orķestris.

Tādu vaļu varēju ļaut savai fantāzijai, jo man bija ļauts pēc patikas rīkoties ar bagāta cilvēka līdzekļiem savu viesu uzņemšanai. Svētkos ieradās vai visa aristokrātija un gandrīz visi Parīzes mākslinieki. Tomēr visbrīnišķīgākais bija tas, ka pats Lohengrīns svētkos neieradās. Es tak tos biju rīkojusi vai vienīgi viņa izklaidēšanai un tie viņam izmaksāja ne mazāk par 50.000 frankiem miera laika valūtā. Apmēram stundu pirms svētku sākuma saņēmu telegrammu, kurā viņš ziņoja, ka viņam uznākusi slimības lēkme un lūdza mani pieņemt viesus vienai bez viņa. Jā, ne vienu reizi vien pārliecinājos, ka bagātam tikpat grūti atrast laimi, kā Zizifam uzvilkt no elles akmeni kalnā.

Tanī vasarā Lohengrīns gribēja ar mani salaulāties, kaut gan centos pierādīt, ka pret laulībām izturos visai noraidoši.

“Nav lielākas muļķības priekš aktiera, kā laulība, - es teicu. - Man taču viss mans mūžs jāpavada bezgalīgos braucienos pa visu pasauli, vai tikpat labi jūs nevarat savu dzīvi pavadīt sēdēdams litera ložā un jūsmodams par mani?”

“Jums nevajadzēs braukāt pa pasauli, ja mēs apprecēsimies.”

“Ar ko citu tad nodarbosimies?”

“Varētu dzīvot manā namā Londonā vai muižā.”

“Bet tālāk kas?”

“Mums ir jahta.”

“Bet vēl tālāk?”

Lohengrīns piedāvāja šādu dzīvi izmēģināt trīs mēnešus. “Būšu ļoti pārsteigts, ja jums neiepatiksies,” - viņš piezīmēja.

Šo vasaru mēs pavadījām Devonširā, kur viņam piederēja brīnišķīga pils, būvēta pēc Versaļas un Mazā Trianona parauga. Manā rīcībā tika nodotas vesela rinda guļamo, vannas un citu greznu istabu, kā arī četrpadsmit auto un jahta. Bet nebiju rēķinājusies ar lietaino laiku. Anglijā lietus līst veselām dienām, bet paši angļi pret to izturas pilnīgi vienaldzīgi. Viņi ceļas agri, ēd bagātīgas brokastis (olas, nieres, ceptas krūtiņas un putru), uzģērbj lietu necaurlaidīgu mēteli un staigā pa mitrumu, lai atgriezušies atkal daudz ēstu visādus gardumus, beidzot maltīti ar Devonšīras plūmēm.

Līdz pulksten pieciem viņi it kā raksta draugiem vēstules, bet es pārliecinājos, ka šo laiku pa lielākai daļai noguļ. Piecos sākas tēja ar visdažādākajiem cepumiem, maizi, sviestu un marmelādi, pēc tam izliekas it kā bridžu spēlētu. Dienas gaitā vissvarīgākais notikums ir pusdienas, kuras iznāk stipri vēlu vakarā. Pusdienās ierodas pilnīgā vakara tualetē: sievietes ar dziļiem izgriezumiem, bet vīrieši tīros pletkreklos un svārkos. Nereti pusdienās tiek pasniegti līdz pat divdesmit ēdieniem. Pēc maltītes sākas vieglas sarunas par politiku, par zinātni, bet nedaudz vēlāk visi izklīst pa savām istabām.

Varat viegli saprast, cik maz mani šāda dzīve apmierināja. Pēc divām nedēļām biju nonākusi vai līdz galējam izmisumam. Pilī bija apbrīnojama zāle, visa izlikta gobelēniem un pie sienas atradās Dāvida glezna “Napoleona kronēšana.” Izrādās, Dāvids šo gleznu bija izgatavojis divos eksemplāros: viens atradās Parīzē “Luvrā”, otrs -Lohengrīna pilī, Devonšīrā.

Redzēdams, ka mans izmisums kļūst arvien lielāks, Lohengrīns lūdza mani atkal padejot - lielajā zālē.

Iedomājos gobelēnus un Dāvida gleznu.

“Kā gan lai to priekšā izdaru savas primitīvās kustības uz šī spīdoši vaskotā parketa?”

“Ja tik vien traucēkļa, aizsūtiet pēc sava tepiķa un priekškariem.”

Paklausīju viņa padomam, gobelēnus aizsedzām ar ziliem priekškariem, bet uz grīdas izklājām tepiķi.

“Man nepieciešams pavadītājs.”

“Aizsūtiet pēc pianista,” - Lohengrīns teica.

Telegrafēju Kolonam uz Parīzi: “Vasaru pavadu Anglijā, jāsāk strādāt, atsūtiet pavadītāju.”

Kolona orķestrī kā pirmais mūziķis bija savāda izskata cilvēks ar lielu galvu, kura līgojās uz slikti būvētā ķermeņa. Bez vijoles viņš spēlēja arī klavieres. Koloni reiz to pieveda pie manis, bet šis cilvēks man bija tik nepatīkams, ka uz to noraugoties, vai pieskaroties pie viņa rokas, es vēl ilgi izjutu tīri fizisku riebumu, tāpēc lūdzu Koloni to nekad vairs pie manis nevest. Koloni atbildēja, ka vijolnieks mani dievinot, bet es nespēju paciest šo cilvēku.

Reiz kādā vakarā, kad Koloni slimības dēļ pats nevarēja diriģēt man “Goether Liric” teātrī, viņš savā vietā atsūtīja šo cilvēku. Es ļoti sadusmojos un paziņoju, ka neuzstāšos, ja viņš diriģēs.

Viņš ienāca pie manis ģērbistabā un ar asarām acīs lūdzās: “Aisedora, es jūs dievinu, atļaujiet kaut reizi man jums diriģēt.”

Es auksti paskatījos viņā:

“Nē. Jums jāsaprot, ka es jūs fiziski nevaru ciest.”

Viņš sāka raudāt.

Publika gaidīja. Linjē Poē griezās pie Pjērnē un lūdza aizvietot Koloni.

Bija sevišķi lietaina diena, kad saņēmu no Koloni atbildes telegrammu: “Izsūtu pavadītāju. Ieradīsies tādā un tādā dienā, tādā un tādā stundā.” Aizbraucu pati pretim uz staciju un biju pārsteigta, ieraugot no vilciena izlienam tieši vijolnieku X.

“Kā tas nākas, ka Koloni tieši jūs atsūtījis? Viņš zina, ka jūs man esat pretīgs un ka jūs neieredzu.”

“Atvainojiet, kundze, maestro mani sūtīja...” stostīdamies tas atbildēja.

Uzzinājis par šo manu pavadītāju, Lohengrīns piezīmēja: “Vismaz man nav iemesla būt greizsirdīgam.”

Lohengrīns vēl arvien cieta no tās slimības sekām, kas viņu pārsteidza īsi pirms maniem Parīzes svētkiem un ko viņš uzskatīja par triekas priekšvēstnešiem. Tāpēc arī arvien pilī atradās ārsts un žēlsirdīgā māsa, kuri ļoti noteikti man norādīja, kā jāizturas. Mani izvietoja visattālākajās istabās pils otrajā galā un lika likt pilnīgā mierā Lohengrinu, kurš veselām dienām uzturējās ieslēdzies savā istabā un pieturējās pie stingras diētas pēc ārsta priekšraksta (ēda tikai rīsus, makaronus un ūdeni). Pastāvīgi pie viņa gāja ārsts, lai pārliecinātos par asinsriti. Dažreiz viņu ievietoja sevišķā būrī, kurš bija atvests no Parīzes un kurā caur Lohengrīna miesu laida zināmu elektrisko strāvu. Viņš tad sēdēja ļoti nožēlojamā izskatā un atkārtoja:

“Ceru, ka tas man palīdzēs.”

Tas vairoja manu nemieru. Arī lietus nepārtraukti lija, un tas viss kopā bija kā iemesls sekojošam notikumam.

Lai sevi izklaidētu un izbēgtu no garlaicības, sāku strādāt ar X., neraugoties uz to, ka vēl arvien man likās ļoti pretīgs. Kad viņš spēlēja, aizliku viņam priekšā širmi, piezīmēdama:

“Nevaru uz jums skatīties, tik ļoti jūs man pretīgs.”

Pilī viesojās Lohengrīna vecs draugs, grāfiene A.

“Kā jūs tā varat izturēties pret nelaimīgo pianistu?” - viņa sacīja un reiz noteikti uzstāja, lai uzaicinu viņu braukt ar mums slēgtā automobilī, kurā mēdzām katru dienu pēc brokastīm vizināties.

Zināms, nelabprāt biju ar mieru to darīt. Automobilī nebija atliecamo sēdekļu, tāpēc vajadzēja sēdēt visiem rindā, es vidū, bet grāfiene un X. katrs savā pusē. Kā parasti lija lietus. Pēc īsa laiciņa mani pārņēma tāds riebums pret X., ka piedauzīju pie stikla šoferim un liku braukt atpakaļ uz mājām. Šoferis pamāja ar galvu un, gribēdams man pēc iespējas labāk izpatikt, strauji pagrieza mašīnu. Lauku ceļu ūdens bija stipri sagrāvis un pie straujā pagrieziena iesvieda mani X. klēpī. Viņa rokas apķēra mani un, paraudzījusies uz vijolnieku, es piepeši aizdegos, kā liesmu pārņemta salmu kaudze. Nekad nebiju sajutusi tik vētrainas jūtas. Paskatoties ciešāk viņā, kļuvu pārsteigta. Kā gan agrāk to nebiju ievērojusi? Viņam bija skaista seja, acīs bija lasāma apslēpta ģenialitātes uguns. No tā brīža sapratu, ka viņš ir ievērojams cilvēks.

Visu atpakaļceļu viņā noraudzījos savādas kaisles pārņemta un kad iegājām pilī, nenolaidis savas acis no manējām, viņš mani lēni aiz rokas ievilka zālē aiz širmjiem. Kā gan no tik stipra riebuma varēja rasties tik kaislīga mīlestība?

Vienīgais uzbudinošais līdzeklis, kuru tad atļāva Lohengrīnam un kuru tagad pārdod tūkstošiem pudeļu, bija kāds jaunatradums, kas uzlaboja fagocltu darbību. Sulaiņiem viņš katru dienu pavēlēja ar šo dzērienu pacienāt visus viesus un mājas ļaudis. Tas bija kā mājastēva sveiciens un katram bija jāpieņem. Vēlāk uzzināju, ka šo šķidrumu drīkst lietot tikai pa tējkarotei reizē, bet Lohengrīns toreiz mums lika dzert veselām glāzēm. Zināms, nekādi slikti sarežģījumi tādēļ nenotika.

Pēc notikuma automobilī, mums bija viena vienīga vēlēšanās -palikt tikai diviem vien, te ziemas dārzā, te parkā vai pastaigājoties pa dubļainiem lauka celiņiem. Bet vētrainām kaislēm ir arī straujas beigas. Drīz vien pienāca diena, kad X. vajadzēja atstāt pili, lai nekad tur vairs neatgrieztos. Šo upuri mēs nesām, lai glābtu kāda cilvēka dzīvību, kurš likās uz kapa malas stāvam. Daudz, daudz vēlāk, dzirdot “Jēzus spoguļa” brīnišķo mūziku, es sapratu, ka ar pilnām tiesībāam viņu biju novērtējusi kā ģeniālu cilvēku, bet talantam arvien priekš manis ir bijis sevišķs pievilcības spēks.

Šis gadījums apstiprināja, ka es nederu ģimenes dzīvei. Lohengrīna ieteiktais mēģinājums man bija it kā atvēris acis un sagādājis tikai skumjas. Tāpēc ķēros pie sava pienākuma, aizbraukdama uz Ameriku pildīt savu trešo līgumu. Simto reizi stingri un cieši apņēmos no šī laika savu dzīvi ziedot tikai mākslai, kura gan varbūt bargāka, tomēr simts reizes labāka par cilvēkiem.

Ceļodama pa Ameriku, izrādēs griezos pie sabiedrības ar lūgumu palīdzēt manai skolai. Trīs gadus biju uzturējusies starp bagātniekiem, un pārliecinājusies - cik nabadzīga un tukša šo cilvēku pasaule. Man bija kļuvis skaidrs, ka īstu prieku var atrast tikai visai cilvēcei piederošā pasaulē. Ziemā vērsos ar uzrunu pie publikas, kas sēdēja “Metropolitēna” ložās un avīzes no tā iztaisīja veselu sensāciju, zem virsraksta “Aisedora apvaino bagātniekus”. Es teicu apmēram sekojošo:

“Man pārmet asus uzbrukumus Amerikai. Varbūt, ka arī tas ir taisnība, bet tas tomēr nenozīmē, ka es nemīlētu Ameriku. Gluži otrādi, tas nozīmē, ka es Ameriku ļoti mīlu. Reiz pazinu cilvēku, kurš karsti mīlēja sievieti, kura par to ne dzirdēt negribēja un slikti pret viņu izturējās. Viņš katru dienu rakstīja apvainojošas vēstules, un kad viņam vaicāju, kāpēc viņš tā dara, viņš atbildēja: “Tāpēc, ka es viņu neprātīgi mīlu.”

“Psihologs jums sīkāk izskaidros šo stāstu, bet, lūk, tādas pašas savā ziņā ir manas attiecības pret Ameriku. Nav ne mazāko šaubu, ka es viņu mīlu. Vai tad mana skola, mani bērni, visi mēs neesam Voita Vitmaņa atspulgs? Un manas dejas, kaut gan tās saucas “grieķiskas”, tomēr, vai tās nav cēlušās no Amerikas? Tās taču ir nākošās Amerikas dejas. Visas šīs kustības, kur tām meklējams pirmsākums? Tās dzimušas no Amerikas dabas, tās rosinājis Klusais okeāns, kas apskalo Kalifomijas krastus. Ierosmi šīm dejām devušas Roka kalnu bezgalīgās platības, Jozemaita ieleja, Niagāras ūdenskritums.”

“Bēthovens un Sūberts palika tautas bērni visu savu mūžu. Viņi bija trūcīgi ļaudis un viņu radošo darbu iedvesmoja cilvēce, tāpēc arī to atstātais mantojums pieder cilvēcei. Tautai vajaga drāmas, mūzikas, dejas.”

“Mēs bez atlīdzības uzstājāmies pilsētas austrumu kvartālos. Man teica, ka šajos austrumu kvartālos Sūberta simfoniju nesapratīs un pienācīgi nenovērtēs. Tomēr uzstājāmies (teātrī pie ieejas nebija kases, - kāda jauka parādība!) un publika bija vairāk nekā sajūsmināta, sēdēja kā sastingusi un asarās izplūdusi. Lūk, viņi saprata un novērtēja mūsu mākslu! Mēs atradām atslēgu austrumu kvartālu tautas masās dzīves, mākslas un dzejas pieejai. Uzbūvējiet šiem ļaudīm teātri, īsti demokrātiski veidotu teātri, kur visās vietās vienādi var redzēt, kur nav ne ložu, ne balkonu, ne galerijas. Amfiteātris ir labākais šādas skatuves veids. Paraugieties tagad tur augšā — mums taču nav tiesību nosēdināt cilvēkus pie pašiem griestiem un tad no viņiem prasīt mākslas cienīšanu un novērtēšanu?”

“Uzbūvējiet vienkāršu teātri. Nevajag to izrotāt apzeltījumiem un citiem greznumiem, viss tas tikai veltīga izšķērdība, īsta māksla nāk no cilvēka dvēseles dziļumiem, tai nevajag nekādas ārējās segas. Mūsu skolā nav ne kostīmu, ne izgreznojumu; pastāv tikai skaistums, ko izstaro cilvēka dvēsele un kas izpaužas miesas kustībās, izceļot šo miesu. Ja ar savu mākslu es varētu jums kaut ko iemācīt, esmu pārliecināta, ka tieši to jūs saskatītu. Skaistumu vajag meklēt un atrast bērnos: viņu acu mirdzumā, viņu mazo roku jaukumā, kas izstieptas debešķīgām kustībām. Jūs viņas redzējāt uz skatuves, šīs manas meitenes ar drebošām un ņirbošām rokām, kas skaistākas par jebkuru pērļu virteni uz vienas vai otras šeit ložā sēdošas dainas kakla. Manas meitenes ir mani briljanti, manas pērles man i ilu nevajag. Dodiet bērniem skaistumu, brīvību un spēku. Dodiet mākslu tautai, kura pēc tās alkst. Lielie mūzikas darbi nedrīkst paltk t kā mantojums tikai nedaudziem kultūras cilvēkiem, viņi par brīvu jānes tautas masās, kurām tie tikpat nepieciešami, kā gaiss un maize. Jo māksla ir cilvēces garīgais dzēriens.”

Šai Amerikas izrāžu ceļojumā man daudz prieka sagādaja draudzība ar apdāvināto mākslinieku Dāvidu Bisfamu. Viņš apmeklēja visas manas izrādes, bet es gāju uz viņa lekcijām. Pēc tam ieturējām kopīgas vakariņas manās “Placca” viesnīcas istabās, bet vēlāk viņš man dziedāja vairākas dziesmiņas. Mēs smējāmies, apkampāmies un jūsmojam viens par otru.

Šo nodaļu varētu nosaukt par “Laicīgās mīlas slavas dziesmu.” Tagad biju pārliecinājusies, ka mīlestība nav traģēdija vien, bet ka ta var būt arī laika kavēklis un bauda; es tai nodevos ar visu sievietes naivumu. Cilvēki, bez šaubām, alkst pēc skaistuma un mīlas, pēc tādas mīlas, kas atjauno, nav saistīta ar bailēm un sekām. Arvien pēc izrādes izskatījos brīnumjauka savā tunikā un rožu ziediem matos. Kāpēc liegt baudu šim skaistumam? Kādreiz bija laiks, kad ar piena glāzi rokā aizmirsos Kanta “Tīra saprāta kritikas” lasīšanā. Tagad man likās gluži dabīgi noklausīties pie šampanieša glāzes, ka kāds apskurbis cilvēks teic slavas dziesmu manam skaistumam. Dievišķa, grēcīga miesa, kaislas lūpas, skaujošas rokas, maigs sapņojums uz mīloša cilvēka pleca - visi tie bija nevainīgi un burvīgi prieki. Daudzi, droši vien, izteiks savu sašutumu, bet man liekas, nevietā. Mūsu miesa ir pakļauta tik daudzām ciešanām, ko sagādā dažādas slimības, dzīves likstas, pat dvēseles pārdzīvojumi, kāpēc gan viņa nedrīkstētu arī izjust prieku un baudu, ja tikai to prot pareizi ņemt? Vai kāds grēks ļauties skaistai atpūtai, kad visa diena pavadīta prātu un miesu nogurdinošā darbā, pārciests daudz uztraukumu un nemiera, galva lauzīta ap smagām dzīves problēmām; vai kāds grēks ļaut savu miesu apkampt skaistām rokām un apmierināt viņas ciešanas? Ceru, ka visi tie, kam esmu dāvinājusi prieku un baudu, atcerēsies to tikpat līksmi, kā es. Šais atmiņās nevar visus viņus uzskaitīt, tāpat nevar vienā grāmatā aprakstīt visas tās dievišķīgās svētlaimības pilnās stundas, ko esmu pavadījusi laukos un mežos, to neaptumšoto laimi, kuru pārdzīvoju klausīdamās Mocartu vai Bēthovenu, tos brīnišķos brīžus, ko man sagādājuši tādi mākslinieki, kā Isajs, Valters Rumels, Heners Skīns un citi.

“Jā, - bieži vien saucu, - gribu cilvēks vien būt, grēcīgs cilvēks!” Bet mani grēki nebūt nebija īsti grēki vārda tiešā nozīmē. Bez tam biju dzimusi un augusi puritāniskos Amerikas apstākļos un daudz kas no šī puritānisma palika uz visu mūžu manī.

Nekad neaizmirsīšu savu atgriešanos Parīzē. Bērni palika Versaļā kopā ar audzinātāju. Kad tagad atvēru durvis, man pretim skrēja zēns, (ak, kāds prieks, kāds pārsteigums) mans zēns, jau krietni paaudzies un zeltītām matu sprogām ap debešķīgo sejiņu. Aizbraukdama es viņu atstāju šūpulī.

1908. gadā es Neljē nopirku Zerveksa ateljē un tur tagad pārgāju dzīvot kopā ar bērniem. Man bija mūzikas zāle nelielas baznīcas veidā. Ateljē strādāju augas dienas, bet dažreiz arī vēl naktī kopā ar savu uzticamo draugu Heneru Skīnu, kurš bija ievērojams pianists un nenogurstošs darbinieks. Mēs dažreiz sākām strādāt agri no rīta un gandrīz pilnīgi pazaudējām laika izjūtu, jo darbnīca bija izkārta bieziem ziliem priekškariem un dienas gaisma neiespīdēja. Dažreiz vaicāju: “Vai jūs neesat izsalcis? Interesanti, cik tagad pulkstenis?” Paskatījāmies pulkstenī, izrādījās - bija jau četri no rīta nākošajā dienā! Mēs tik ļoti aizrāvāmies ar savu darbu, ka nonācām tādā stāvokli, ko indusi sauc par “ekstāzes statiku.”

Dārzā atradās mājiņa bērniem, viņu auklei un audzinātājai, tāpēc mūzika viņus netraucēja. Dārzs bija reti skaists, pavasarī un vasarā dejojām pie plaši atvērtām durvīm. Savā ateljē mēs nevien strādājām, bet arī izklaidējāmies. Lohengrīns ļoti mīlēja sarīkot pusdienas un balles, tāpēc bieži vien plašā darbnīca pārvērtās par tropisku dārzu vai spāniešu pili, kur sabrauca vai visi Parīzes mākslinieki un citi ievērojami ļaudis. Reiz, kādā vakarā Sesila Sorele, Gabriels d’Annuncio un es mēģinājām nospēlēt kādu pantomīmu, pie kam d’Annuncio parādīja ievērojamu komiķa talantu.

Daudzus gadus man pret Gabrielu d’Annuncio bija dibināti aizspriedumi, tāpēc atteicos ar viņu saieties. Viņš taču tik slikti bija izturējies pret Eleonoru Dūzi, kuru es ārkārtīgi cienīju. Reiz man vaicāja, - vai drīkst pie manis atvest d’Annuncio.

“Nē, nevediet viņu šurp, - es atbildēju, - citādi es pret viņu izturēšos visai rupji.” Tomēr, neraugoties uz šādu manu aizliegumu, d’Annuncio atveda manā mājā. Kaut gan ar viņu nekad agrāk nebiju redzējusies, bet tūliņ pie pirmās tikšanās jutu no viņa uz sevi izplūstam tik stipru gaismu un magnētismu, ka nevarēju palikt neiesaukusies: “Sveiki! Jūs man ļoti patīkat!”

Sastapis mani 1912. gadā Parīzē, d’Annuncio bija nolēmis mani iekarot. Labi zināju, ka d’Annuncio lakstojās ap visām ievērojamām pasaules sievietēm, spēlēdamies ar to sirdīm, kā indietis ar dunci. Varēja likties, ka d’Annuncio tuvošanās man būtu liels gods, tomēr es viņam pretojos, turpinādama dievināt Dūzi. Gribēju būt vienīgā sieviete pasaulē, kura spēj tam pretoties. Tā bija vesela varonība.

Kad d’Annuncio sāka pievērst vērību kādai sievietei, viņš katru rītu tai nosūtīja pa dzejolim līdz ar ziediem, kuriem vajadzēja papildināt uzrakstīto tekstu. Katru dienu pulksten astoņos es saņēmu ziedus un tomēr stingri pretojos! Kādā vakarā (mana darbnīca tad atradās netālu no “Bairona” viesnīcas) d’Annuncio man ar sevišķu uzsvaru teica:

“Es ieradīšos šodien pusnaktī!”

Visu laiku kopā ar draugu gatavojām ateljē viesa uzņemšanai: piepildījām istabu baltiem ziediem - baltām lilijām un citām puķēm, kuras parasti nes bērēs, un aizdedzinājām daudzas sveces. D’Annuncio bija pārsteigts par manu ateljē, kura ar savu sveču gaismu un ziediem atgādināja īstu gotu baznīcu. Viņš ienāca un mēs viņu apsēdinājām uz dīvāna ar daudziem spilveniem. Vispirms es viņam dejoju, apkaisīdama to ar ziediem, bet tad viņam apkārt saliku sveces un bez skaņām dejas ritmos sāku atdarināt Sopena “Sēru maršu.” Pamazām sāku nodzēst vienu sveci pēc otras, kamēr tās degot palika tikai pie kājām un galvgaļa. Viņš gulēja kā hipnotizēts. Pēc tam, nedzirdamas mūzikas taktī kustoties, nodzēsu sveces arī pie kājgaļa, bet kad svinīgi tuvojos arī galvgalam, viņš ar milzīgu gribasspēku uzlēca no dīvāna un, izbailēs skaļi iekliedzies, izskrēja no ateljē. Mēs ar pianistu no smiekliem vai mirām un iekritām viens otra apkampienos.

Otrreiz man nācās izturēt d’Annuncio uzbrukumu Versaļā. Tas notika apmēram divus gadus vēlāk. Es uzaicināju viņu pusdienās “PalaS'Hotelī”, kurp devāmies automobilī.

“Vai nevēlaties iepriekš pastaigāties pa mežu?”

“0, tā tiešām lieliska doma!”

Automobilī aizbraucām līdz Marli mežam, atlaidām mašīnu un sākām iet kājām. D’Annuncio bija visai pacilātā garastāvoklī.

Kad bijām neilgu laiku staigājuši, piedāvāju atgriezties, norādīdama, ka laiks sēsties pie galda. Automobili sameklēt nevarējām, tāpēc devāmies kājām uz “Palasa” viesnīcu. Mēs gājām, gājām un gājām, bet nevarējām atrast izeju! Pēdīgi d’Annuncio sāka gausties kā bērns: “Esmu izsalcis, man gribas ēst! Man ir smadzenes un tās prasa barību! Jā esmu izsalcis, nespēju iet!”

Kā varēdama viņu mierināju. Beidzot arī atradām īsto ceļu un atgriezāmies viesnīcā.

Trešo reizi d’Annuncio pie manis izmēģināja roku daudzus gadus vēlāk, jau kara laikā. Ierados Romā un apmetos “Regīnas” viesnīcā. Bija dīvaini sagadījies, ka d’Annuncio dzīvoja blakus istabā un katru vakaru ieturēja pusdienas kopā ar marķīzi Kasati. Reiz viņa mani ielūdza pusdienot savā pilī. Iegāju vestibilā, visa iekārta bija grieķu stilā. Sēdēju un gaidīju ierodamies marķīzi. Bet piepeši izdzirdēju veselu lamu vārdu straumi, kas likās vērsti pret mani. Apskatījusies ieraudzīju zaļu papagaili, kurš brīvi pastaigājās pa telpu. Strauji piecēlos un iegāju blakus esošā viesistabā. Šeit sēdēdama un marķīzi gaidīdama, izdzirdēju asu ņurdēšanu un ieraudzīju baltu buldogu, kurš arī pastaigājās brīvībā. Vajadzēja meklēt glābiņu blakus istabā, kur sienas un grīda bija izklāti viļņotām baltām lāčādām. Apsēdos un sāku gaidīt marķīzi. Piepeši atskanēja ne visai stipra šņākšana. No būra astē pakūrusies uz mani nikni noraudzījās kobra. Metos tālāk un nokļuvu istabā, kura bija izklāta tīģeru ādām. Tur mani sagaidīja gorilla ar šausmīgi atņirgtiem zobiem. Steidzos tālāk blakus telpās, un nonācu ēdamistabā, kur uzdūros uz marķīzes sekretāra. Galu galā ieradās arī mājasmāte, ģērbusies caurspīdīgā zeltainā pidžamā.

“Kā redzu, jūs mīlat dzīvniekus,” - es piezīmēju.

“O, jā, es tos dievinu, sevišķi pērtiķus!” - viņa atbildēja, uzmetot skatu savam sekretāram.

Dīvaini, ka pēc tik uzbudinoša sākuma, pusdienas pagāja visai vienmuļi. Pēc tam iegājām tanī viesistabā, kur mita orangutāns un marķīze lika pasaukt savu zīlnieci. Tā ieradās, tērpusies augstā cepurē ar smailu galu un savādā mētelī. Viņa sāka likt kārtis.

Pēc tam ienāca d’Annuncio. Viņš bija visai māņticīgs un ticēja visādām zīlniecēm. Sī zīlniece viņam pastāstīja pavisam neticamas lietas. Viņa sacīja:

“Jūs lidosiet pa gaisu un pastrādāsiet briesmīgas lietas. Tad kritīsiet un atradīsieties pie nāves vārtiem. Bet jūs nāvi pārvarēsiet un caur to sasniegsiet lielu slavu.”

Man viņa pateica: “Jūs izplatīsiet starp tautām jaunu reliģiju un liksiet pamatus svētnīcām visā pasaulē. Debess jums ir žēlīgas un tikko draud briesmas, eņģeļi jūs apsargā. Jūs sasniegsiet sirmu vecumu un jūsu vārds dzīvos mūžīgi.”

Kad atgriezāmies viesnīcā, d’Annuncio man teica:

“Es pie jums ieradīšos katru pusnakti. Esmu iekarojis visas pasaules sievietes, bet vēl neesmu uzvarējis Aisedoru.” Un tiešām, katru nakti pulksten divpadsmitos viņš ieradās manā istabā.

“Es būšu izņēmums, - nolēmu sevī, - būšu vienīgā sieviete pasaulē, kas nepadodas d’Annuncio”.

Viņš man stāstīja brīnišķīgus notikumus no savas dzīves, runāja par savu jaunību, par mākslu.

“Aisedora, es ilgāk nevaru! Ņem, ņem mani!”

Biju tik ļoti pārsteigta par viņa talantu, ka tādos brīžos nezināju, ko iesākt, paņēmu viņu maigi pie rokas un izvedu no istabas. Tā tas turpinājās apmēram trīs nedēļas. Biju nonākusi pilnīgi bezprāta stāvoklī, tāpēc reiz, nevarēdama ilgāk izturēt, aizskrēju uz staciju un aizbraucu ar pirmo vilcienu.

Dažreiz viņš man vaicāja:

“Kāpēc tu mani nemīli? Vai tu negribi jeb nevari mani mīlēt?” “Eleonoras dēļ!” Trianonas viesnīcā d’Annuncio bija zelta zivtiņa, kuru tas visai mīlēja. Viņa mita skaistā kristāla traukā, d’Annuncio to bieži baroja un ar viņu sarunājās, bet zelta zivtiņa, it kā

atbildēdama, kustināja žaunas un atvēra un aizvēra muti. Kad kādreiz vēlāk apstājos Trianonā, vaicāju viesnīcas pārvaldniekam, -kur palikusi d’Annuncio zelta zivtiņa?

“Ak, kundze, tas ir bēdīgs stāsts! D’Annuncio aizbrauca uz Itāliju un mums uzdeva rūpēties par viņu. Prombraucot tas teica: “Šī zivtiņa man ļoti mīļa, viņa - manas laimes simbols.” Bieži vien viņš mums telegrafēja: “Kā klājas manam Ādolfam?” Bet kādā jaukā dienā Ādolfs sāka lēnāk peldēt gar trauka malām, līdz apstājās pavisam. Tad es viņu paņēmu un izsviedu pa logu. Bet piepeši pienāca d’Annuncio telegramma: “Jūtu, ka ar Ādolfu slikti”. Atbildēju: “Ādolfs mira vakar novakarē.” D’Annuncio no jauna telegrafēja: “Aprociet dārzā, ierīkojiet kapu.” Sameklēju beigto zivtiņu, ietinu sudrabotā papīrā, apraku dārzā un pieliku krustu ar uzrakstu: “Še dus Ādolfs!” Atgriezies Trianonā, d’Annuncio vaicāja:

“Kur mana Ādolfa kaps?”

Es viņam parādīju kapu, viņš sanesa daudz ziedu, ilgi stāvēja pie kapa un apraudājās.

* * *

Kādas no mūsu svinībām beidzās traģiski. Darbnīcu uzposām par silto zemju dārzu, bet galdiņus, kuri katrs bija domāti divām personām, paslēpām zaļumos un ziedos. Tai laikā biju paspējusi iepazīties ar dažādām intrigām Parīzes un tāpēc pārus varēju nosēdināt pēc viņu vēlēšanās, kas gan dažām sievām lika nobirdināt daudz asaru. Visi viesi bija tērpušies persiešu apģērbos un mēs dejojām čigānu mūzikas pavadībā. Viesu starpā atradās arī Henri Batails un viņa ievērojamā interpretatore Berta Badi, mani draugi no seniem laikiem.

Kā jau iepriekš tiku norādījusi, mans ateljē atgādināja īstu nelielu baznīcu un bija līdz piecpadsmit metru augsta, viscaur ziliem priekškariem dekorēta. Galerijā atradās neliela telpa, kuru mākslinieks Puarē bija pārvērtis par īstu Circes mītni. Melnie bārkstotie priekškari atspoguļojās sienas zeltītajos spoguļos, bet austrumnieciski veidotais melnais tepiķis un dīvāns ar spilveniem teicami noslēdza šīs telpas iekārtu. Logi bija cieši aizklāti, bet durvju vietu pildīja savāds caurums, kas atgādināja ertrusu kapu ieeju. Pats

Puarē, darbu beigdams, piezīmēja: “Lūk, vieta, kas aicina! .mina neikdienišķām sarunām un darbiem!”

Viņam bija taisnība. Istabiņa bija jauka, burvības un tam paša laikā briesmu pilna. Ir taču kaut kāda starpība starp mēbelēm un nu varam atšķirt nevainīgu gultu no pārkāpumam ierosinošas guļvieta'., tāpat kā godīgu krēslu no grēcīga dīvāna! Un lai arī kā būtu, bet Puarē tiešām nebija maldījies, šai telpā sarunas ritēja citādi, vispm cilvēks jutās citādi, nekā manā baznīcu atgādinošajā ateljē.

Tanī vakarā šampanietis plūda ar platu straumi, kā jau visos svētkos, ko rīkoja Lohengrīns. Pulksten divos pēc pusnakts atrados kopā ar Henri Batailu uz dīvāna Puarē izgreznotajā istabā un šis rakstnieks, kurš arvien pret mani bija izturējies tikai kā brālis, tagad, burvīgās iekārtas iespaidots, runāja citādi un darīja citādi. Piepeši parādījās Lohengrīns. Ieraudzījis mani ar Henri Batailu uz zeltā rotaļa dīvāna, kas bezgalīgi atspoguļojās daudzajos spoguļos, viņš neganu metās lejā un ateljē viesiem sāka mani visādi gānīt. Beidzot viņš paziņoja, ka aizbrauc un nekad vairs neatgriezīsies.

Tas nedaudz samulsināja manus viesus un arī sevi sāku sajust ka liela traģisma priekšā. “Drīzāk,” - uzsaucu Heneram Skīnam, “spēlējiet Izoldes nāvi, citādi vakars būs galīgi samaitāts.”

Ātri nometu savu izšūto viesību tērpu, uzvilku balto dejas tuniku un dejoju līdz pat rītam. Mani pavadīja Skīns, kurš šoreiz spēlēja vēl apgarotāk kā parasti. Tiešām, šim vakaram bija traģiskas sekas. Neraugoties uz mūsu nevainību, Lohengrīns nekad tam nenoticēja un nozvērējās ar mani vairs nekad nesatikties. Veltīga bija mana lūgšanās, nelīdzēja arī tas, ka Henri Batails uztraukumā tam aizrakstīja vēstuli. Nekas nelīdzēja. Lohengrīns bija ar mieru ar mani satikties tikai automobilī. Manās ausīs viņa lāsti skanēja kā nepārtraukti velna zvani. Piepeši viņš apklusa un, atrāvis automobiļa durtiņas, izgrūda mani tumsā. Ilgi kā apmāta viena klīdu pa ielām; garāmgājēji savādi manī noskatījās un droši vien nosodīja. Pasaule vienā acumirklī bija pārvērtusies galīgā ellē.

Divas dienas vēlāk uzzināju, ka Lohengrīns aizbraucis uz Ēģipti.

Mans labākais draugs un mierinātājs šajās dienās bija mūziķis Heners Skīns. Viņš tiešām bija brīnišķs cilvēks: nedzinās pēc slavas, neieredzēja personīgo godkāri, bet manu mākslu dievināja tik ļoti, ka bija laimīgs, ka varēja man spēlēt. Neviens tā par mani nesajūsminājās, kā viņš. Jaukais pianists ar dzelzs nerviem spēlēja man cauras naktis, te Bēthovena simfoniju, te veselu ciklu, sākot ar “Reinas zeltu” un beidzot ar “Dievu bojā eju”.

1913. gadā janvārī kopā ar viņu devāmies izrāžu ceļojumā pa Krieviju. Šajā turnejā bija jāpiedzīvo kāds visai dīvains gadījums. Ieradušies agrā rītā līdz ar gaismu Kijevā, nolīgām kamanas un braucām uz viesnīcu. Biju vēl stipri samiegojusies, un piepeši manā acu priekšā abpus ceļam parādījās zārku rindas. Tie nebija parastie zārki, bet - bērnu zārki. Satvēru Skīna roku. “Raugieties turp - teicu viņam, - tie bērni, miruši bērni!”

Viņš izbrīnījās un sāka mani pārliecināt:

“Tur taču nekā nav.”

“Kā nav! Vai jūs tiešām neredzat?”

“Nē, neko. Tur tikai sniegs, lielas sniega kaudzes samestas abpus ceļam. Kādas jūs savādas halucinācijas redzat, tas no pārpūlēšanās.” Tanī pat dienā, lai nomierinātu nervus un atpūstos, gāju krievu pirtī. Krievijā pirtis ir sevišķi karsti izkurinātas istabas ar garām dēļu lāvām. Gulēju uz lāvas, bet piepeši no karstuma man sāka reibt galva. Pirtniece bija izgājusi un tikko mēģināju celties, nokritu uz klona.

Biju zaudējusi samaņu un mani nešūs aiznesa uz viesnīcu. Atsauca ārstu, kurš pateica, ka radies neliels smadzeņu satricinājums.

“Jums paaugstināta temperatūra, jūs šovakar nedrīkstat uzstāties...” - tas noteica.

“Bet es tak nedrīkstu piekrāpt publiku,” - runāju un uzstāju, ka man šovakar katrā ziņā jādejo.

Programma sastāvēja no Šopēna darbiem. Beigās gluži negaidot Skīnam teicu: “Spēlē Šopēna “Sēru maršu”!”

“Bet kāpēc? - tas brīnījās. — Jūs tak viņu nekad neesat dejojusi?” “Nezinu, bet spēlējiet!”

Biju tik neatlaidīga, ka viņš piekāpās un es nodejoju sēru maršu.

Es tēloju sievieti, kura lēniem un nedrošiem soļiem iet, nesdama savus mirušos uz viņu pēdējo atdusas vietu. Rādiju, kā ielaiž zārku kapā, kā dvēsele šķiras no sava šīs zemes cietuma — miesas un kā tā trauc augšup pretim gaismai, pretim jaunai dzīvei.

Kad beidzu un noslīdēja priekškars, iestājās savāds klusums. Paskatījos uz Skīnu, viņš bija bāls kā līķis un viss drebēja. Viņš spieda manas rokas, bet viņa pirksti bija auksti kā ledus.

“Lūdzu, nekad vairs nelieciet man to spēlēt,” - viņš lūdzās. - Man likās, ka pati nāve pieskārās man ar saviem spārniem. Jutu pat ieelpojam baltu puķu, bēru puķu smaržu un redzēju bērnu zārkus, jā, zārkus...”

Abi mēs bijām ļoti satraukti un nervozi un, man likās, ka šo dienu un šo vakaru mūsos kāds noslēpumains spēks iedvesa priekšnojautu par to, kam patiesībā vajadzēja notikt.

Kad bijām atgriezušies Parīzē, kādā vakarā 1913. g. aprīlī pēc savas izrādes “Trokadero” Skīns atkal man nospēlēja šo maršu. Dažas minūtes publikā iestājās nāves klusums, bet tad atskanēja mežonīgi aplausi. Dažas sievietes šņukstēja, citas bija tuvu histērijai.

Man liekas, ka pagātne, tagadne un nākotne ir viens vienīgs garš ceļš, kura galu gan nesaredzam un tāpēc ticam nākotnei. Bet bieži vien priekšnojautas izrādās visai liktenīgas.

Pēc tam, kad Kijevā biju dejojusi sēru maršu, mani sāka mocīt kaut kāda slikta nojauta par draudošu nelaimi. Šī nojauta mani pastāvīgi vajāja un stipri nomāca. Atceros, vēlāk Berlīnē uzstājos dažās izrādēs un arī tad kaut kāds iekšējs spēks ierosināja dejai, kas attēloja piepešas nelaimes pārsteigtu cilvēku un viņā austošo cerību pēc šī liktens trieciena.

Mani bērni, kuri pa to laiku, kamēr viesojos Krievijā, bija izmitināti pie māsas Elizabetes, tagad ieradās pie manis Berlīnē. Viņi bija pati veselība, ļoti jautri, dejoja un sagādāja daudz prieka. Drīz pārcēlāmies atkal uz Parīzi un apmetāmies dzīvot manā ērtajā Neljes mājā. Tā es atkal biju mājās un kopā ar saviem bērniem. Bieži vien stāvēju palievenī un neuzkrītoši vēroju, ka jauniņā Derdrija rada un veido pati no sevis dejas. Viņa dejoja pēc viņas pašas sacerētām dzejām. Vēl tagad ne mazāk dzīvi kā toreiz redzu mazu meitenīti milzīgā zilā ateljē un dzirdu viņas maigo balstiņu: “Tagad esmu putniņš un uzlidošu augstu mākoņos.” Vai atkal: “Tagad esmu ziediņš, kurš noraugās putniņā un liecas no vienas puses uz otru.” Noraudzīdamās viņas skaistumā un grācijā, es sapņoju, ka tā turpinās manis ievadīto mākslu tieši tādā virzienā, kā es to biju domājusi. Viņa bija mana labākā skolniece.

Patriks (tā sauca manu zēnu) arī sāka dejot, pie kam viņš pats izmeklēja un sacerēja mūziku. Nekad viņš neļāva sevi mācīt: “Nē, -tas svinīgi pateica, - Patriks grib dejot tikai paša Patrika dejas.” Dzīvodama Neljē, strādādama savā ateljē un stundām ilgi uzturēdamās bibliotēkā, kā arī spēlēdamās ar bērniem dārzā un mācīdama tos dejot, es biju pilnīgi laimīga un nebūt nealku pēc jauniem izrāžu ceļojumiem, jo tad man būtu jāšķiras arī no bērniem. Meitene un zēns palika ar katru dienu jaukāki, tāpēc arvien grūtāk kļuva izšķirties tos pamest vienus bez mātes. Es vienmēr sacīju, ka pienāks laiks un parādīsies liels aktieris, kurš apvienos sevī divus talantus, komponista un dejotāja. Un tagad, redzot dejojam savu dēlu, man likās, ka no viņa iznāks tāds mākslinieks, kas rada jaunas dejas, jaunu mūziku un pats dejo.

Mani ar šiem bērniem saistīja nevien ciešas miesas un asins saites, bet arī vēl ciešākas mākslas saites. Abi viņi ļoti mīlēja mūziku un lūdza atvēlēt tiem palikt ateljē, kad Skīns spēlēja vai arī es strādāju. Pie tam viņi sēdēja tik klusi un mierīgi un ar tik uzmanīgām sejām, ka brīnījos, kā gan tik mazi radījumi spēj tik ļoti koncentrēties.

Atceros, reiz ievērojamais Rauls Pinjo spēlēja Mocartu, bet bērni uz pirkstu galiem ieslīdēja ateljē un klusi nostājās abpus klavierēm. Kad viņš beidza spēlēt, bērni savas baltās galviņas draudzīgi iebāza viņam abās pusēs zem rokām un tik līksmi noraudzījās viņā, ka viņš aizkustināts iesaucās:

“Kur gan radušies šie eņģeli, šie Mocarta eņģeļi?” Bērni iesmējās, uzrāpās pianistam uz ceļiem un paslēpa galviņas viņa bārdā.

Vismaigāko jūtu pārņemta noraudzījos šai debešķīgajā grupā, bet kas gan ar mani notiktu, ja jau toreiz zinātu, cik tuvu visa šī trijotne tai ēnu valstībai, no kuras “neatgriežas neviens ceļinieks”.

Bija marta mēnesis. Pārmaiņus dejoju “Sateljē” un “Trokadero” teātros. Pēc ārējā izskata spriežot, mana dzīve ritēja visai laimīgi, bet iekšēji mani pastāvīgi nomāca kāds neizskaidrojams slogs. Vēl reizi “Trokadero” dejoju Šopēna sēru maršu un atkal uz savas pieres jutu auksto nāves elpu, atkal man likās smaržojam tuberozes un citas bēru puķes. Centra ložā sēdēja maza jauka meitenīte; Derdrija apraudājās, it kā viņas mazā sirsniņa no laimes pāri ietu un iesaucās: “Kāpēc mana māmiņa tik skumja?”

Tā bija pirmā, kaut vēl vāji jaušamā, prelūdijas nots sekojošajai traģēdijai, kura drīz vien padarīja galu visām manām dzīves cerībām. Man liekas, ka ir tādi pārdzīvojumi un tādas bēdas, kuras pilnīgi nokauj, kaut arī vēl cilvēks ir dzīvs. Miesa vēl kaut kā spēj vilkties pa smago dzīves ceļu, bet dvēsele bezgala nospiesta, uz visiem laikiem nomākta. Esmu dzirdējusi citus apgalvojam, ka bēdas ierosina, paceļ un noasina cilvēka jūtas. Turpretim man jāapgalvo, ka pēdējās dienas pirms tā lielā trieciena, kas mani piemeklēja, līdz ar to bija manas garīgās dzīves pēdējās dienas. No tā laika man bija viena vienīga vēlēšanās - bēgt, bēgt un atkal bēgt no šīm šausmām. Tāpēc arī mana mūžīgā cenšanās paslēpties un aizbēgt no šausmīgās pagātnes atgādina mūžīgā žīda mētāšanos vai Skrejošā holandieša nemiera pilno trauksmi. Visa mana dzīve - spoku kuģis spoku okeānā.

Pateicoties dīvainai apstākļu sakritībai vai saistībai bieži vien iznāk tā, ka garīgās dzīves parādības rod atbalsi un atspoguļojumu reālajā dzīvē. Mākslinieks Puarē uz dažām manas Neljes mājas (par to jau sīkāk minēts sakarā ar liktenīgām viesībām) zeltītajām durvīm bija uzgleznojis melnu dubultkrustu. No sākuma man šis rotājums šķita visai oriģināls, bet vēlāk melnie krusti sāka atstāt uz mani visai dīvainu iespaidu.

Mani pastāvīgi kas grauza, likās, ka nepārtraukti mani vajā ļaunas priekšnojautas. Bieži vien naktīs mani pārņēma tik lielas bailes, ka es lēcu no gultas augšā. Atstāju pa naktīm aizdedzinātu mazu spuldzīti un reiz tās vāji mirdzošajā gaismā ieraudzīju, ka no krusta, kas atradās pretim manai gultai, atdalās melna figūra un tuvojas manām kājām, visu laiku manī noraugoties skumju skatu. Acumirklī no šausmām sastingu, bet tad ātri uzdedzu uguni. Parādība nozuda. Šī savādā halucinācija, kas parādījās pirmo reizi manā mūžā, sāka laiku pa laikam atkārtoties. Biju tik ļoti pārsteigta un uztraukta, ka reiz to pastāstīju savai mīļajai draudzenei Raselai Boiera kundzei, pie kuras tiku ielūgta pusdienās. Ari viņa uztraucās un ar tai zīmīgo uzmanību un neatlaidību uzaicināja pa tālruni savu ārstu. “Jums tas droši vien no nerviem,” - viņa piezīmēja. Atbrauca jaunais un skaistais ārsts Dr. Renē Badē un es pastāstīju par savām parādībām.

“Jūsu nervi galīgi pārpūlēti. Nepieciešams kādu laiciņu doties atpūtā uz laukiem.”

“Bet mani saista līgums izrādēm Parīzē,” - atbildēju.

“Tad brauciet uz Versaļu - tā nav tālu, no turienes jūs ar auto viegli varat atbraukt uz Parīzi.”

Nākošajā dienā, kad mēs jau bijām sakravājuši savus čemodānus un gatavojāmies sēsties automobilī, piepeši vārtos parādījās stingra figūra sērās un lēni tuvojās mums. Vai tā bija manu satracināto iedomu spēle jeb manā priekšā atradās spoks, kas tik bieži atkārtoja savus nakts apmeklējumus? Figūra pienāca pie manis.

“Es atskrēju, - viņa teica, - lai jūs redzētu. Pēdējā laikā jūs man vairākas reizes esat sapnī rādījusies un es sajutu, ka man jāredz jūs.” Tikai tagad es pazinu, ka viņa ir bijusi Neapoles karaliene, kuru tikai nedaudzas dienas atpakaļ biju kopā ar Derdriju apmeklējusi. Atceros, tiku meitenei teikusi: “Derdre, mēs iesim ciemos pie karalienes!”

“0, tad man jāuzģērbj vislabākās drēbes,” - viņa iesaucās. Par parādes tērpu Derdrija uzskatīja Puarē izdomātu apģērba gabalu ar daudziem apšuvumiem.

Daudz laika man nācās pavadīt, kamēr iemācīju viņai īstu galma reveransi. Derdrija bija ļoti līksma, bet pašā pēdējā brīdī sāka raudāt, teikdama:

“Ak, māmiņ, es baidos iet viesos pie īstās karalienes.”

Droši vien mazā muļķīte bija iedomājusies, ka viņai nāksies apmeklēt īstu galmu, tādu galmu, kādu bija uz skatuves attēlojam redzējusi. Bet kad nelielā mājiņā Buljonas mežā viņu stādīja priekšā trauslai, vēl samērā vingrai sievietei stipri sirmiem matiem, kas bija vainaga veidā sakārtoti uz galvas, meitene gan cītīgi centās izdarīt galma reveransi, bet piepeši iesmējās un metās karalienes atplestajās rokās, nemaz no tās nebaidīdamās. Tiešām, šī augstdzimusī sieviete bija reti laba un jauka.

Ieraugot karalieni tagad savā priekšā, atmodos kā no sapņa. Viņa tak bija dzīvs, patiess cilvēks. Pastāstīju, ka aizbraucam uz Versaļu un kāpēc to darām. Viņa piezīmēja, ka ļoti labprāt brauks mums līdzi mūs pavadīt, jo mīl nejaušus piedzīvojumus. Ceļā viņa ļoti maigi apkampa abus manus mazos un spieda tos pie krūtīm. Pār viņas seju sniedzās liels melns sēru šķidrauts un tas noslīga arī pār manu bērnu gaišajām galviņām. Redzot šo skatu, mani atkal sāka kas neganti grauzt pārdzīvoju tādas iekšējās mokas, kādas tik ļoti bieži man pēdējā laikā uzmācās.

Versaļā visi padzērām tēju un tad pavadījām karalieni uz mājām. Es nekad netiku savā mūžā sastapusi par viņu simpātiskāku un gudrāku sievieti.

Atmozdamās otrā rītā un ieraudzīdama caur logu brīnišķo “Trianonas” viesnīcas parku, sajutu, ka visas manas bailes un priekšnojautas pilnīgi izgaisušas. Ārstam taisnība, man vajadzēja vietas pārmaiņu un svaigu gaisu.

Ak, kaut man šeit būtu bijis grieķu traģēdijas koris, tad man atgādinātu par nelaimīgo Eidipu! Tad varbūt es novirzītos no tā ceļa, ko biju uzņēmusies, lai izvairītos no mani pastāvīgi vajājošās nāves priekšnojautas. Tad varbūt trīs dienas vēlāk nebūtu arī zaudējusi savus bērnus, ko tagad tik smagi man par upuri prasīja liktenis.

To vakaru atceros sevišķi spilgti, jo dejoju labāk kā jebkad. Es vairs nebiju sieviete, bet prieka liesma, uguns un dzirkstis, dūmu mutuļi, kas sniedzas augšup pret debesīm. Mani pavadīja aplausu un “bis” vētra. Beigās vēl nodejoju “Moment Musical”. Dejojot kaut kas dziedāja manā sirdī: “Dzīve un mīlestība, - augstākā ekstāze, - tas viss pieder man, lai sniegtu to alkstošiem.” Man likās, ka Derdrija un Patriks sēž man plecos, prieka pilni un vislabākā saskaņā. Un paraugoties uz tiem dejas laikā, sastopoties ar viņu priecīgajiem un smaidošiem skatiem, jūtot brīnišķos bērnu smaidus, - manas kājas vairs nepazina noguruma.

Pēc šīs dejas mani sagaidīja liels pārsteigums: manā ģērbistabā piepeši ienāca Lohengrīns. Es viņu nebiju visu laiku redzējusi, kopš vairāk mēnešiem tas aizbrauca uz Ēģipti. Viņš bija visai uzbudināts no manas dejas un atkalredzēšanās, uzaicināja arī mūs piedalīties vakariņās, kuras bija paredzētas Augustīna istabās “Elizejas lauku viesnīcā”. Galds bija klāts, sākām gaidīt, bet pagāja minūtes un stundas, viņš arvien vēl neatbrauca. Sāku ārkārtīgi nervozēt. Es gan labi zināju, ka uz Ēģipti viņš nebrauca viens, tomēr ļoti priecājos viņu redzēt, jo arvien vēl viņu mīlēju un, galvenais, gribēju tam parādīt dēlu, kurš pa viņa prombūtnes laiku bija krietni paaudzis, kļuvis skaists un stiprs. Pulkstens jau nosita trīs, viņš tomēr neieradās. Rūgti vīlusies, kopā ar bērniem aizbraucu uz Versaļu.

Biju galīgi satriekta no uzbudinošās izrādes un mokošām Lohengrīna gaidām, tāpēc tikko gultā iekritusi, cieši aizmigu.

Nākošā rītā, kā parasts, bērni mani uzmodināja ļoti agri, skaļiem smiekliem pie manis gultā ielēkdami. Pēc tam pēc ikdienas paradumiem, ieturējām brokastis. Sevišķi trokšņains bija Patriks, apgāzdams krēslus un skaļi kliegdams. Viņš no smiekliem vai plīsa, kad mēs pakritām.

Pēc tam sekoja pavisam dīvaina lieta. Kāds anonīms cilvēks man bija atsūtījis divus brīnišķi iesietus Barbeja Dorvilja rakstu sējumus. Pacēlu vienu grāmatu no galda un gatavojos norāt Patriku, lai tik neganti netrokšņo. Te mans skats gluži nejauši apstājās pie “Niobejas” vārda un es izlasīju sekojošas rindas: “Jaukā māte, tu, kas pilnīgi cienīga savu bērnu, tu smaidīji, kad ar tevi runāja par Olimpu. Dievu bultas kā atmaksa krita uz tavu mīļo bērnu galvām un tos tev neizdevās paglābt pat pie savām krūtīm.”

Pat audzinātāja piezīmēja: “Netrokšņo tik stipri, Patrik, tu neliec mieru māmiņai.” Viņa bija ļoti labsirdīga sieviete, pati pacietība, un dievināja manus bērnus. “Lai paliek, - es iesaucos, - padomājiet, kāda gan būtu tad dzīve, ja tie netrokšņotu.”

Es iztēlojos, cik tumša un tukša būtu dzīve bez viņiem, bez šiem bērniem, kuri piepildīja visu manu dzīvi ar daudz lielāku laimi, nekā varēja sagādāt māksla, un tūkstoš reizes vairāk, nekā varēja sniegt mīlošs vīrietis. Turpināju lasīt: “Kad nepalika vairāk, kā tavas krūtis, tu strauji pagriezies uz to pusi, no kurienes bira bultas... Un sāki gaidīt... Bet velti, nelaimīgā sieviete. Dieva sods tevi nesaudzēja. Tā tu visu mūžu esi gaidījusi un gaidījusi, ar drūmu un klusu izmisumu gaidījusi. Tu neizdvesi neviena kliedziena, ko tādos brīžos parasti cilvēki dara. Tu gaidīji nepakustējusies, tā sakot, pārakmeņojusies kā klints, lai parādītu savu sirds nelokāmību.”

Mana sirds sažņaudzās piepešās bailēs un es aizvēru grāmatu.

Izplētu rokas, pasaucu bērnus un asaras aizmigloja manas acis, k;ul Derdrija un Patriks man piekļāvās. Skaidri atceros katru vārdu, katru kustību tajā rītā. Cik bieži bezmiega naktīs atkal no jauna nepārdzīvoju katru soli, katru acumirkli no tās dienas, velti brīnīdamās, kāpēc es iepriekš to nesajutu, kas tuvojās un kāpēc nenovērsu nelaimi.

Bija pelēka silta diena. Logi uz parku bija plaši atvērti, varēja redzēt kokus un puķes. Pirmo reizi šinī gadā manī uzplūda tik straujš prieka vilnis, kāds parasti mūs pārņem tikai agrā pavasarī. Bet arī tagad bija pavasaris un manā tuvumā sārti un laimīgi bērni. Tas mani tik ļoti saviļņoja, ka izlēcu no gultas un sāku ar Derdriju un Patriku dejot. Visi trīs izplūdām jautros smieklos un arī audzinātāja smaidīja.

Piepeši atskanēja tālruņa zvans. Lohengrīns lūdza mani atbraukt uz pilsētu, lai ar mani satiktos, un lika arī bērnus atvest līdzi. “Es gribu viņus redzēt.” Bija pagājuši jau apmēram četri mēneši, kamēr viņš bija no mums šķīries. Kļuvu ļoti līksma, jo cerēju, ka atkalredzoties panāksim samierināšanos, pēc kuras es tik ļoti kāroju. Jauno vēsti paziņoju Derdrijai.

“Patrik! - viņa sauca, - kā tu domā, kurp mēs šodien brauksim?” Tik bieži un tik skaidri vēl tagad dzirdu bērnu balsis: “Kurp mēs šodien brauksim?”

Mani nabaga jaukie bērniņi, kaut es būtu zinājusi, kāds nežēlīgs liktens jūs tanī dienā sagaidīja! Kurp, kurp jūs gājāt?

Iejaucās audzinātāja un piezīmēja: “Kundze, man liekas, ka būs lietus. Vai labāk bērniem nepalikt mājās?” Cik šausmīgi, vēlāk taisni ausīs kā grieztin grieza man šie vārdi un kā es necentos sev pārmest, kāpēc nepaklausīju. Bet es domāju, ka tikšanās ar Lohengrīnu bērnu klātbūtnē noritēs daudz gludāk.

Braucot šo pēdējo reizi no Versaļas uz Parīzi automobilī, cieši piespiedusi sev divus sīkus ķermenīšus, es visa degu jaunā cerībā un ticībā dzīvei. Es zināju, ka ieraugot Patriku, Lohengrīns aizmirsīs visus personīgos rēķinus pret mani un cerēju, ka mūsu mīlestība atkal uzliesmos no jauna, lai radītu tiešām ko lielisku. Pirms aizbraukšanas uz Ēģipti Lohengrīns Parīzes centrā nopirka lielu zemes gabalu un gatavojās tur būvēt manu skolu, teātri, kurš noderētu par satikšanās vietu un par jumtu visiem lielajiem pasaules aktieriem. Es sapņoju, ka

Duze tur atradīs savam talantam piemērotus apstākļus un ka Munē-Silli beidzot realizēs savu sen loloto plānu - uzstāties triloģijā “Valdnieks Eidīps”, “Antigona” un “Eidīps Kolonā”.

Par visu to es domāju ceļā uz Parīzi un mana sirds pukstēja viegli un priecīgi. Biju kā spārnota cerībām par jauniem sasniegumiem mākslā. Bet teātra būvi nebija lemts pabeigt, Duze tad arī neatrada sev cienīgu svētnīcu, bet Munē-Silli nomira, neizpildījis savu vēlēšanos - nospēlēt Sofokla lielo triloģiju. Kāpēc gan mākslinieku centieni paliek pa lielākai daļai tikai nepiepildīts sapnis?

Viss noritēja, kā es to biju sagaidījusi. Lohengrīns bija ārkārtīgi sajūsmināts, redzēdams savu dēlu un Derdriju, kuru arī maigi mīlēja. Mēs jautri ieturējām brokastis itāļu restorānā, ēdām un dzērām un runājām par nākošo neparasto teātri.

“Tas būs Aisedoras teātris,” - Lohengrīns teica.

“Nē, - es atbildēju, - tas būs Patrika teātris, jo Patriks būs tas lielais komponists, kurs radīs deju zem nākotnes mūzikas.”

Pēc brokastīm Lohengrīns teica: “Man lielisks garastāvoklis, vai neieiesim humoristu salonā?” Bet man vajadzēja ierasties uz mēģinājumu, tāpēc Lohengrīns salonā iegāja kopā ar mūsu jauno draugu S., kurš brokastoja kopā ar mums. Es ar bērniem un audzinātāju atgriezos Neljē. Pie ieejas mājā vaicāju audzinātājai, vai viņa nevēlas ar bērniem ienākt un mani pagaidīt? “Nē, kundze, - viņa atsaucās, - man liekas, ka labāk atgriezties Versaļā. Bērni ir noguruši.” Noskūpstīju bērnus un apsolīju drīz ierasties pie viņiem. Kad auto jau gatavojās aizbraukt, mazā Derdrija piespieda savas lūpiņas pie auto stikla un es noliecos, lai vēlreiz caur stiklu noskūpstītu. Stikla gludā un vēsā virsma atstāja nepatīkamu sajūtu uz manām lūpām.

Iegāju savā ateljē. Mēģinājumam vēl bija par agru, tāpēc nolēmu mazliet atpūsties. Uzkāpu savā istabā un atlaidos uz kušetes. Tuvumā atradās ziedi un konfekšu kārba, ko nupat kāds bija atsūtījis. Slinki sāku sūkāt konfektes un domāju, cik tagad esmu laimīga, varbūt, pat vislaimīgākā sieviete pasaulē. “Māksla, panākumi, bagātība, mīlestība un, galvenais, bezgala jauki bērni.”

Turpināju gausi grauzt konfektes un, sevī smaidīdama, domāju par to, ka Lohengrīns atgriezies un viss būs labi. Piepeši izdzirdēju dīvainu necilvēcīgu kliedzienu.

Es pagriezos. Durvis stāvēja Lohengrīns, kā piedzēris līgodamies. Viņa ceļi saliecās un viņš, pie manis nokritis, stenot izdvesa:

«Bērni... bērni... miruši!”

* * *

Atceros, mani pārņēma savāds miers, tikai kaklā dega tā, it kā kvēlojošas ogles būtu norijusi. Es neko nesapratu. Maigi ar viņu sarunājos, centos nomierināt, apgalvodama, ka tas nav taisnība.

Pēc tam ienāca citi ļaudis, bet es tomēr nevarēju aptvert notikušo. Ieradās cilvēks ar melnu bārdu. Man teica, ka tas ir ārsts. “Nav tiesa, -viņš paziņoja, - es tos glābšu.”

Es viņam ticēju un gribēju kopā doties pie bērniem, bet mani atturēja. Tikai tagad es zinu, kāpēc man slēpa, - jo nebija cerību. Baidījās, ka piepešais trieciens nepadara mani vājprātīgu, bet es biju nedabīgi pacilātā garastāvoklī. Kaut gan visapkārt man raudāja, manas acis bija sausas un man gribējās visus mierināt.

Atskatoties pagātnē, es tagad nevaru saprast savu toreizējo dvēseles stāvokli. Vai tā bija sevišķa apskaidrotība un es sapratu, ka nāves nav un ka šīs divas aukstās vaska figūriņas nav mani bērni, bet tikai viņu ārējā čaula, ka viņu dvēseles mīt debesu spožumā un mūžīgi dzīvos?

Tikai divas reizes, bērnam dzimstot un bērnam mirstot, māte kā no malas dzird pati savu kliedzienu. Un kad es saņēmu savās rokās šīs aukstās rociņas, kuras nekad vairs neatbildēs manam spiedienam, es atkal izdzirdēju savu kliedzienu, to pašu kliedzienu, kas atskanēja viņiem pasaulē nākot. Kāpēc gan vienreiz šis kliedziens ir augstākā prieka balss, bet otrreiz pauž dziļākās skumjas un izmisumu? Nezinu, bet zinu, ka šāds kliedziens abas reizes atskan. Varbūt tāpēc, ka šajā pasaulē ir tikai viens kliedziens, kas sevī ietver prieku, bēdas, līksmi, agoniju - mātes pacilātības kliedziens?

Kopš bērnības arvien esmu izjutusi dziļāko antipātiju pret visu, kam šāds vai citāds sakars ar baznīcu un viņas dogmām. Lasot Ingersola un Darvina rakstus, kā arī dažādus filosofiskus apcerējumus, guvu vēl lielāku apstiprinājumu šīm naidīgajām jūtām. Es esmu noteikta pretniece tagadējiem laulības likumiem un tagadējo mirušo apglabāšanas veidu uzskatu par nejēdzīgu un barbarisku. Ja man bija drošsirdība atteikties no laulībām un bērnu kristīšanas, tad varēju arī tagad noteikti pretoties tādiem niekiem, ko sauca par kristīgo bērēm. Vēlējos tikai vienu - pārvērst šo šausmīgo notikumu skaistumā. Bēdas bija pārāk lielas un es nevarēju raudāt. Veseliem bariem ieradās draugi un ar asarām acīs izteica man līdzjūtību, šņukstošu ļaužu bari stāvēja dārzā un uz ielas. Man tomēr asaru nebija; kāroju tikai vienu - lai šie cilvēki sēru tērpos rastu ceļu uz skaistumu. Es pati netiku tērpusies sērās, kāpēc gan mainīt apģērbu? Arvien uzskatīju, ka sēru drēbes valkāt ir nevajadzīgi. Augustīns, Elizabete un Raimonds uzminēja manu vēlēšanos un piepildīja ateljē ar ziedu vaļņiem. Atskanēja žēlas skaņas no Glika “Orfeja”, ko izpildīja Kolona orķestris. Tas bija pirmais, kas izpelnījās manu atzinību.

Bet nav iespējams vienā dienā pārveidot iedzimtos paradumus un radīt skaistumu. Ja es būtu varējusi visu iekārtot pēc saviem uzskatiem, tad nebūtu ne skumju cilvēku, ne melnu cilindru, ne katafalka. Nebūtu nekā no visa tā nevajadzīgā raibuma, kas cilvēka dvēseli velk skumjās, bet gan iekārtotu, lai dvēsele izjūt pacilātību. Cik bezgala skaists bija Bairona solis, kad viņš Sellija miesu sadedzināja uz sārta jūras krastā!

Cik ļoti man gribējās, atvadoties no savu bērnu un mīļās audzinātājas mirstīgajām atliekām, kaut kāda skaistuma, kaut kāda gaišuma!... Daudzi Kristus ticīgie mani uzskatīja par ļoti cietsirdīgu, kad nolēmu savus mīluļus labāk sadedzināt krematorijā, nekā aprakt zemē. Bet ceļš uz krematoriju un ugunsapbedīšanas veids man likās daudz skaistāks un gaišāks, nekā gājiens uz tumšo kapu, lai miesas tur atdotu tārpiem. Cik ilgi vēl vajadzēs gaidīt, lai kaut nedaudz saprāta iespiestos mūsu dzīvē, mīlestībā un nāvē!

Ierados drūmajā krematorijā un ieraudzīju zārkus, kuros ciešā nāves miegā gulēja zeltcirtainās galviņas, glāstošās, ziediem līdzīgās rociņas, ātrās kājiņas, viss tas, ko es par visu vairāk paaulē mīlēju un ko tagad vajadzēja atdot liesmām, lai pēc tam pāri paliktu tikai nožēlojama pelnu saujiņa. Atgriezusies savā ateljē, cieši nolēmu izbeigt savu dzīvi. Kā lai palieku starp dzīvajiem, ja esmu pazaudējusi savus bērnus? Un tikai to mazo meitenīšu vārdā, kas pulcējās ap mani manā skolā: “Aisedora, dzīvojiet priekš mums, vai tad mēs neesam jūsu bērni?” - radīja manī vēlēšanos palikt vēl šinī saulē un atvieglot viņu sirdis, jo viņi tāpat skuma pēc Derdrijas un Patrika, kā es. Es būtu daudz vieglāk pārcietusi šis sāpes, ja tās atgadītos agrākā manas dzīves periodā. Ja notiktu vēlāk, arī trieciens nebūtu bijis tik briesmīgs. Bet tagad, savas dzīves uzplaukumā, es biju galīgi satricināta un saplosīta. Vienīgais glābiņš varētu būt, varbūt, stipra mīlestība, kura mani pilnīgi pārņemtu, bet Lohengrīns neatbildēja manam aicinājumam.

* * *

Raimonds un viņa sieva Penelope aizbrauca uz Albāniju strādāt starp bēgļiem un aicināja mani pievienoties viņiem. Kopā ar Elizabeti un Augustīnu devāmies uz Korfu. Naktsguļai apstājāmies Milānā, kur man ierādīja to pašu istabu, kurā pirms četriem gadiem biju pavadījusi dažas iekšējas cīņas stundas, sakarā ar Patrika nākšanu pasaulē. Un, lūk, viņš piedzima, ieradās ar īsta eņģeļa seju, ar tādu, kādu tiku redzējusi Sv. Marka baznīcā, un atkal pazuda uz visiem laikiem. Kad atkal paskatījos sievietes portreta acīs, tās likās sakām: “Vai es jums neteicu - viss iet pretim nāvei”. Mani pārņēma neizsakāmas bailes, tāpēc devos pie Augustīna un lūdzu pāriet uz citu viesnīcu.

Brindizā mēs iekāpām kuģī un drīz vien kādā saulainā dienā sasniedzām Korfu. Viss dabā bija prieka un līksmes pilns, bet es nevarēju rast mierinājumu. Mani ceļa biedri stāsta, ka veselām stundām un dienām es pavadījusi sēdēdama kā sastingusi un acis no viena punkta nenovērsusi. Man pilnībā bija zudusi laika izjūta, jo biju nonākusi tādā bezcerībā, kad vairs nav ne dzīves alku, ne kustību. Tam, kuru satriekušas īstas skumjas, nav vairs ne vārdu, ne žestu. Līdzīgi Niobejai, kurai bija pārvērsta akmenī, es sēdēju un sapņoju par nāvi.

Lohengrīns uzturējās Londonā. Domāju, ka viņa atbraukšana man palīdzēs izkļūt no šī šausmīgā gara vārguma, kas līdzinājās nāvei. Man likās, ka viņa siltās, mīlošās rokas spēs atgriezt dzīvē.

Reiz, pavēlējusi mani netraucēt, ieslēdzos istabā, nolaidu logiem aizkarus, iekritu gultā un rokas stipri spiedu pie krūtīm. Biju nonākusi līdz izmisuma pēdējai robežai un bez apstājas aicināju Lohengrīnu:

“Nāc pie manis. Tu esi man vajadzīgs. Es mirstu. Ja tu nenāksi, es sekošu saviem bērniem.” Līdzīgi lūgšanai šos vārdus atkārtoju neskaitāmas reizes. Pienāca pusnakts un es aizmigu ciešā miegā. Otrā rītā mani modināja Augustīns ar telegrammu rokās: “Dieva dēļ, telegrafējiet par Aisedoru. Nekavējoši izbraucu uz Korfu. Lohengrīns”.

Visas nākošās dienas pavadīju pacilātā garastāvoklī: pirmo reizi no tumsas atspīdēja cerību stars. Beidzot viņš atbrauca bāls un uztraukts. “Domāju, ka jūs mirusi,” - viņš teica. Pastāstīja, ka tieši tanī dienā, kad man bija tik slikti, viņš redzējis mani neskaidrā parādībā: es kā mākonī tuvojusies viņam gultā pie kājām un teikusi tos pašus vārdus, ko es tik bieži tiku atkārtojusi: “Nāc pie manis, -nāc pie manis, - man tevis vajag, - ja tu neatnāksi, es nomiršu”.

Tā bija telepātiska saite starp mums un man sāka likties, ka šādas saites saista visu pasauli. Manī ausa cerība, ka atkal uzliesmos mīla un mēs aizmirsīsim pagātni, ka sevī no jauna jutīšu dzīvi, un bērni nāks zemes virsū mani mierināt. Tomēr šīm cerībām, šim sapnim nebija lemts piepildīties. Mana karstā vēlēšanās, manas bēdas bija par daudz stipras priekš Lohengrīna. Reiz kādā rītā viņš piepeši aizbrauca, pat iepriekš par to nepateicis. Redzēju tvaikoni, kurš pamazām nozuda tālē un zināju, ka tas līdzi aizved Lohengrīnu. Un atkal es paliku viena.

Tad sev sacīju: vai nu man nekavējoties jānoslēdz dzīves rēķini jeb jāatrod līdzekļi dzīvot, neraugoties uz tām skumjām, kas mani grauza un mocīja dienu un nakti. Katru nakti miegā vai nomodā, es pārdzīvoju to šausmīgo rītu, dzirdēju Derdrijas balsi: “Kā tu domā, kurp mēs šodien brauksim?” un arī audzinātājas vārdus: “Vai labāk nepalikt mājās?” Neprātīgā izmisumā tad atbildēju: “Jums taisnība: pieturiet viņus, pieturiet tos, neizlaidiet šodien!”

No Albānijas atbrauca Raimonds, kā arvien pacilātā garastāvoklī. “Visai zemei nepieciešama palīdzība. Sādžas pustukšas, bērni mirst badā. Kā tu vari šeit sēdēt savās egoistiskajās bēdās nogrimusi? Brauc līdzi un palīdzi pabarot bērnus, mierināt sievietes.” Viņa vārdiem bija sava ietekme. No jauna uzģērbusi grieķu tērpu un zandales, sekoju Raimondam uz Albāniju. Viņš izgudroja ļoti oriģinālu veidu bēgļu glābšanai. Korfu tirgū viņš nopirka krietnu daudzumu neizstrādātas vilnas, noīrēja nelielu kuģi, uzlādēja vilnu un nosūtīja uz Santi-Kvarantu, kur bija saplūdis visvairāk bēgļu.

“Bet, Raimond, - es vaicāju, - kā gan tu izsalkušos pabarosi ar vilnu?”

“Uzgaidi, - Raimonds atbildēja, - gan redzēsi. Aizvestās maizes pietiktu tikai vienai vai divām dienām, bet ar vilnu es nodrošināšu viņu nākotni.”

Izkāpām Santi-Kvarantas klinšainajā krastā, kur Raimonds organizēja bēgļu palīdzības centru. Izlika sludinājumus: “Tie, kas vēlas vērpt vilnu, saņems vienu drahmu dienā”. Drīz vien saplūda daudz nelaimīgu, vārgu un izbadējušos sieviešu. Par vienu drahmu viņas varēja nopirkt kukurūzu, ko grieķu valdība pārdeva ostā.

Pēc tam Raimonds atkal savā kuģītī devās uz Korfu, pasūtīja stelles un, atgriezies Santi-Kvarantā, piedāvāja bēgļu sievietēm musturotu aušanu par vienu drahmu dienā.

Bada cietēji atsaucās ļoti lielā skaitā. Musturus sastādīja pēc zīmējumiem no sengrieķu vāzēm. Drīz vien pie jūras sēdēja gara rinda vērpēju un audēju un Raimonds šīs sievietes mācīja dziedāt darba taktī. Darba sekas bija tādas, ka pēc neilga laika Raimonda īpašumā atradās visai daudz mākslinieciski veidotu gultas segu, kuras tas nosūtīja uz Londonu un pārdeva ar 50% peļņas. Par šo naudu viņš ierīkoja maizes ceptuvi un sāka pārdot baltmaizi par pusi lētāk, nekā grieķu valdība ņēma par kukurūzu. Tā izveidojās viņa bēgļu palīdzības nometne. Mēs dzīvojām teltī pie jūras un gājām peldēties katru rītu līdz ar saules lēktu.

Dažreiz Raimondam pāri palika maize un kartupeļi un tad mēs devāmies kalnos un izdalījām šos produktus pa sādžām trūkumcietējiem un badā mirstošajiem. Albānija ir savāda, traģiska zeme. Kādreiz tur ticis uzcelts altāris Zevam - pērkona dievam, kurš šajā vārdā nosaukts tāpēc, ka šai zemē augu gadu, kā vasarā, tā ziemā, plosās nepārtraukti pērkona negaisi ar lietus gāzēm. Negaisa laikā mēs gājām parastās vienkāršās drēbēs un zandalēs; pārliecinājos, ka visa izmirkusi lietū, palieku daudz spirgtāka, nekā lietus mētelī staigājot.

Tiku redzējusi daudz traģiska: mātes sēdēja zem kokiem ar bērnu rokā un trim četriem citiem bērniem apkārt, kas visi izsalkuši un līdz pēdējam noskranduši, puskaili; šīs sievas savus vīrus un bērni tēvus bija zaudējušas cīņās pret turkiem. Mājas bija nodedzinātas, lopi aizdzīti un nolaupīti pēdējie graudu krājumi, šiem nelaimīgajiem Raimonds izdalīja daudzus maisus kartupeļu. Savā nometnē atgriezāmies pilnīgi noguruši, bet manā dvēselē iestājās apmierinātība. Mani bērni gan gāja bojā, bet bija vēl citi, izsalkuši un es varēju dzīvot tiem.

Santi-Kvarantā nebija friziera, bet es tikko biju nogriezusi matus un iesviedusi tos jūrā. Kad man atgriezās spēki un veselība, dzīve starp bēgļiem man sāka likties neiespējama. Bija tak milzīga starpība starp mākslinieka un cita cilvēka dzīvi. Manī atkal atgriezās aktrises dvēsele un es sapratu, ka man ar saviem ierobežotajiem līdzekļiem nav iespējams mazināt albāņu bēgļu trūkumu un postu.

XXVI

Kādā jaukā dienā sajutu, ka man nepieciešams aizbraukt no šīs negaisu, kalnu un milzīgu klinšu zemes un es Penelopai teicu: “Nespēju ilgāk noraudzīties šai postā un trūkumā, ilgojos redzēt maigas, gaismas apspīdētas mošejas, ilgojos sajust zem savām kājām persiešu tepiķus. Esmu nogurusi no šejienes ceļiem. Brauciet kopā ar mani uz Konstantinopoli (tagadējo Stambulu).” Penelope par manu priekšlikumu bija priecīga. Savas tunikas nomainījām pret vienkāršiem apģērbiem un sēdāmies tvaikonī, kurš devās uz Konstantinopoli. Dienu pavadīju savā kuģa kajītē, bet kad satumsa nakts, un visi pasažieri bija aizmiguši, uzmetu sev šalli uz galvas un uzkāpu klājā noraudzīties brīnišķā mēness naktī. Šeit nejauši ieraudzīju jaunu cilvēku, kurš bija atspiedies pret margām un arī noraudzījās mēness spīdumā. Viņš viscaur bija tērpies baltās drēbēs, pat cimdi bija balti. Rokās viņam bija melna grāmatiņa, kurā laiku pa laikam ieskatījās, bet pēc tam pacēla galvu un izrunāja savādas skaņas, kas man atgādināja it kā garu saukšanu. Viņa bālajā un sausajā sejā dega lielas tumšas acis, bet galvu rotāja kupli mati, kas kā valdnieka kronis piedeva tam varonīgu izskatu. Kad es uzkāpu klājā tā tuvumā, viņš ar mani sāka sarunāties:

“Uzdrošinos ar jums valodas uzsākt tāpēc, ka arī es tāpat kā jūs ciešat. Arī es braucu uz Konstantinopoli, man tur jānomierina mana māte, kura ļoti skumst un bēdājas. Pirms mēneša viņu pārsteidza ziņa par mana vecākā brāļa traģisko pašnāvību, bet divas nedēļas atpakaļ pašnāvībā savu dzīvi noslēdza arī otrs brālis. Es vienīgais esmu viņai palicis starp dzīvajiem. Bet vai man iespējams nomierināt manu mati, man, ja pats atrodos tik lielā izmisumā, ka ar lielāko prieku sekotu saviem brāļiem?” No tālākās sarunas dabūju zināt, ka viņš ir aktieris un melnā grāmatiņa viņa rokā - “Hamlets”, kura lomu viņš pašlaik iestudē.

Nākošajā vakarā mēs atkal satikāmies uz kuģa klāja un palikām tur līdz rīta blāzmai, katrs savās domās iedziļinājušies, bet tomēr rodot mierinājumu viens otra klātbūtnē. Konstantinopolē viņu sagaidīja un apkampa slaika sieviete sēru drēbēs.

Penelope un es apmetāmies “Pere-Palase” viesnīcā. Pirmās divas dienas mēs daudz staigājām pa Konstantinopoli, sevišķi pa vecās pilsētas šaurajām ieliņām. Trešajā dienā pie manis ieradās negaidīta viešņa: bija atnākusi mana skumjā ceļa biedra māte. Viņa bija visai uzbudināta un man rādīja abu savu vecāko dēlu ģīmetnes, sacīdama: “Viņi man zuduši, tos vairs dzīvē atdabūt nevaru. Bet es ierados pie jums: palīdziet glābt manu pēdējo dēlu, Raulu. Jūtu, ka arī viņš gatavojas sekot saviem vecākajiem brāļiem.”

“Kā lai palīdzu? - es vaicāju. - Kādas briesmas draud?”

“Viņš aizbrauca no pilsētas un tagad pilnīgi viens noslēpies dzīvo nelielā vasarnīcā pie San-Stefano sādžas. Spriežot pēc viņa sejas izteiksmes, kādu to viņam novēroju aizbraucot, varu sagaidīt tikai visļaunāko. Jūs uz viņu esat atstājusi ļoti stipru iespaidu un, man liekas, ka vienīgi jūs varētu mainīt viņa apņemšanos, saudzēt savu māti un likt atgriezties dzīvē.”

“Bet kas viņu noveda līdz šim izmisumam,” - es vaicāju.

“Nezinu, tāpat kā nezinu, kāpēc sev galu padarīja viņa brāļi. Viņi bija jauni, skaisti, bagāti, - kas tos pamudināja uz pašnāvību, tas man palicis noslēpums.”

Aizkustināta no šīs nelaimīgās mātes lūguma, apsolījos braukt un San-Stefano sādžu un darīt visu, kas būs manos spēkos, lai vestu pie prāta Raulu. Šveicars man pastāstīja, ka ceļš uz San-Stefano ir ūdens stipri izskalots un vienās grambās, tāpēc ar automobili turp braukt gandrīz pilnīgi neiespējami. Devos uz ostu un nolīgu mazu buksertvaikonīti. Pūta vējš. Bosfora viļņi bija visai nemierīgi, bet mēs bez sevišķiem sarežģījumiem sasniedzām sādžu. Vadīdamās no viņa mātes norādījumiem, es bez sevišķām grūtībām sameklēju Raula vasarnīcu; tas bija neliels balts namiņš netālu no vecas kapsētas. Zvana nebija, tāpēc sāku dauzīt, bet bez panākumiem. Atgrūdu durvis, kuras izrādījās neaizslēgtas, un iegāju mājā. Apakšējā istaba bija tukša, un es kāpu augšā pa nelielām trepēm. Te atradu Raulu mazā izbalsinātā istabā: šī telpa bija viscaur balta - sienas, griesti, grīda, durvis. Viņš gulēja uz baltas kušetes, baltās drēbēs viscaur tērpies kā uz kuģa, baltiem cimdiem rokās. Pie kušetes atradās mazs galdiņš, bet uz tā kristāla traukā balta lilija, bet blakus revolveris.

Nabaga zēns, kā likās, nebija ēdis divas vai trīs dienas. Viņš šķita lidināmies kādā tālā pasaulē, kur to nespēja aizsniegt mana balss. Sāku viņu raustīt, censdamās tam atgriezt dzīvību. Bet kad tas tomēr palika kā pusmiris, saņēmu to zem rokas, un, pielikdama visus spēkus, aizvedu viņu uz tvaikonīti. Nekādā ziņā viņu šeit atstāt nevarēju, jo man acu priekšā stāvēja nelaimīgā māte, kuras sirdi tik ļoti bija ievainojusi jau divu viņas dēlu nāve. Revolveri gan aizmirsu turpat uz galda.

Atpakaļceļā Rauls sāka raudāt un raudāja visu ceļu. Viņš neparko negribēja atgriezties pie mātes mājās. Pierunāju ienākt pie manis viesnīcā, jo cerēju uzzināt viņa lielo skumju cēloni. Man likās, ka brāļu nāve vien nevar būt tām par cēloni. Beidzot viņš izdvesa:

“Jā, jums taisnība, brāļu nāve vien nav vainīga, bet - Silvio.”

“Kas ir šī Silvio, kur viņa dzīvo?” - es vaicāju. “Silvio ir visjaukākā būtne pasaulē, - tas atbildēja,- Viņš mīt tepat Konstantinopolē kopā ar savu māti.”

Izdzirdusi, ka Silvio ir jauneklis, biju mazliet pārsteigta. Bet es biju daudz studējusi Platonu un uzskatīju “Fedrusu” par vispilnīgāko mīlas dziesmu, kas jelkad bijusi uzrakstīta. Tāpēc šajā gadījumā daudz mazāk uztraucos, nekā citi to būtu darījuši Es uzskatīju, ka augstākā mīlestība ir tīra dvēseles uguns un nav atkarīga no dzimuma!

Biju nolēmusi Raulu katrā ziņā paglābt, tāpēc neko lieku neteikdama, vaicāju:

“Kāds Silvio tālruna numurs?”

Drīz telefona klausulē atskanēja Silvio balss. Likās, ka šī maigā balss nāca no tikpat maigas dvēseles. “Jums jāatbrauc nekavējoties šurp,” - es paziņoju.

Jauneklis ilgi nelika sevi gaidīt. Viņš bija apmēram astoņpadsmit gadus vecs, skaisti noaudzis un ar jauku uzvešanos. Man viņš atgādināja Ganimedu, kad tas satrauca paša lielā Zeva mieru. Paēdām pusdienas un kopā pavadījām vakaru. Vēlāk ar lielu prieku noraudzījos Raulā un Silvio, kad viņi sēdēja uz verandas pret Bosforu un bija nogrimuši maigā un draudzīgā sarunā. Man likās, ka ar to Raula dzīvība šoreiz ir glābta. Piezvanīju Raula mātei un pastāstīju par saviem panākumiem. Nabaga sieviete no prieka vai mira un nezināja kā man pateikties.

Atvadoties šai vakarā no draugiem es jutu, ka esmu izdarījusi lielu labu darbu glābdama skaisto jaunekli no nāves. Bet dažas dienas vēlāk pie manis atkal ieradās viņa māte un bija ne mazāk izmisusi. “Rauls atkal aizbēga vienatnē San-Stefano. Jums viņš jāglābj.”

Man šķita, ka par daudz jau no manis sāk prasīt, bet nespēju pretoties mātes lūgšanām. Šoreiz Bosfors bija sevišķi nemierīgs, tāpēc baidījos viļņos apgāzties un turp devos automobilī. Sazvanījos ar Silvio un uzaicināju viņu braukt līdzi.

“Kas īsti par lietu? Kāpēc tāds neprāts?” - viņam prasīju.

“Lūk, redziet” - Silvio atbildēja, - es, zināms, Raulu, mīlu, bet ne tik stipri kā viņš mani un tāpēc viņš domā, ka labāk nav vērts dzīvot.” Izbraucām pēc saules rieta un sasniedzām San-Stefano vasarnīcu. Mēs atkal pielietojām visu iespējamo un atkal grūtsirdīgo Raulu atvedām uz viesnīcu. Tad kopā ar Penelopi līdz vēlai naktij spriedām, kā atrast lietderīgāko līdzekli Raula izdziedāšanai no dīvainās slimības. Nokošajā dienā kopā ar Penelopu iegriezāmies tumšā, šaurā škērsieliņā. Šeit Penelope pamanīja sludinājumu armēņu valodā (viņa prata armēniski), ka kādā namā pieņem zīlniece. “Apjautāsimies viņai,” - ieteica Penelope.

Iegājām vecā namā un kāpām uz augšu pa vecām vītņu trepēm. Garais gaitenis bija tik netīrs, veselas dubļu kaudzes mētājās uz grīdas. Kaut kur dziļi atsevišķā istabā atradām ļoti vecu veceni; tā sēdēja pie katla, no kura pacēlās garaiņi un pa istabu izplatīja dīvainas smaržas. Viņa bija armēniete, bet runāja nedaudz arī grieķiski, tāpēc Penelope to gluži labi varēja saprast. Vecene mums pastāstīja, ka pēdējā armēņu iebrukumā šai pašā istabā viņa bijusi aculieciniece visu savu dēlu un meitu, kā arī bērnu bērnu noslepkavošanai. Šo šausmu darbu armēņi veikuši līdz pēdējai dzīvībai, palikusi dzīva tikai viņa viena. No tā laika viņa mantojusi gaišreģes spējas, varot katram pastāstīt nākotni.

“Kas mani sagaida nākotnē?” - vaicāju ar Penelopes palīdzību.

Vecene krietnu brīdi cieši raudzījās garaiņos; kas pastāvīgi kāpa no katla, bet tad izrunāja veselu vārdu birumu, ko Penelope man pārtulkoja.

“Viņi jūs apsveic kā saules meitu. Jūs esat sūtība zemes virsū, lai sagādātu ļaudīm daudz prieka. No prieka ceļas vesels kults. Pēc daudziem ceļojumiem jūsu dzīves beigās, jūs uzcelsiet svētnīcas visā pasaulē. Pēc kāda laika jūs atgriezīsieties šai pašā pilsētā un arī uzcelsiet svētnīcu. Visas šīs svētnīcas būs domātas skaistumam un priekam, tāpēc, ka jūs esat saules meita!”

Tai laikā šis poētiskais pravietojums man tomēr izrādījās visai rupjš. Arī Penelope savukārt lūdza pazīlēt.

Vecene sāka runāt, un es ievēroju, ka Penelope stipri nobāl, liekas visai izbijusies.

“Ko viņa saka?” - prasīju.

“Tas, ko viņa saka, mani ļoti uztrauc, - Penelope atbildēja. - Viņa saka, ka man esot jērs un droši vien ar to viņa domā manu zēnu Menalkasu. Viņa saka, ka es sapņoju par otru jēru, bez šaubām, ar to apzīmēdama meiteni, kuru tik ļoti vēlos. Bet šī vēlēšanās man nekad nepiepildīšoties. Drīz es saņemšot vēsti, ka mans vismīļākais cilvēks smagi slims un ka otrs atrodas tuvu nāvei. Bez tam, - turpināja brāļa sieva, - mana dzīve būšot visai īsa, es uzkāpšot pēdējās pārdomās augstā vietā un pametīšot šo pasauli.”

Penelope tiešām bija stipri uztraukta. Iedevusi vecenei nedaudz naudas, atvadījusies no viņas un saķērusi mani pie rokas gandrīz skriešus metās pa trepēm lejā; šaurā šķērsieliņā mēs steigšus iesēdamies važonī un aizbraucām uz savu viesnīcu. Pie ieejas šveicars mums pasniedza telegrammu. Penelope pusnesamaņā sabruka uz mana pleca un es viņu pusnešus nogādāju mūsu numurā. Atplēsu telegrammu, tā skanēja: “Menalkass slims. Raimonds slims. Brauciet nekavējoši.”

Nabaga Penelopi pārņēma izmisums. Steidzīgi sakravājušas savas lietas čemodānos, vaicāju šveicaram, kad atiet nākošais kuģis uz Santi-Kvarantu. Tas atbildēja, ka ap saules rietu. Neraugoties uz visu apjukumu, atcerējos Raula māti un steigā uzrakstīju tai: “Ja vēlaties glābt savu dēlu no viņam draudošām briesmām, jums viņš nekavējoties jāizsūta no Konstantinopoles. Nejautājiet man - kāpēc, bet ja vien iespējams, atvediet to uz kuģi, ar kuru es aizbraucu šodien pulksten piecos.”

Atbildi nesaņēmu, bet kad tvaikonis gatavojās atstāt ostu, Rauls ieradās, ārkārtīgi bāls, kā mironis. Čemodāns bija rokās un viņš steigšus trauca pa kāpnēm uz kuģi. Vaicāju - vai viņam ir biļete jeb kajīte iepriekš aizrunāta, bet viņš nebija padomājis ne par vienu, ne par otru. Bet austrumos kuģi ir visai ērti un kapteiņi ļoti laipni, tāpēc Raulu iekārtoju manis ieņemto telpu salonā.

Iebraukušas Santi-Kravantā mēs atradām Raimondu un Menalkasu guļam drudzī. Pieliku visus spēkus, lai pārliecinātu Raimondu un Penelopi atstāt drūmo Albāniju un kopā ar mani atgriezties Eiropā. Pat kuģa ārstu izmantoju sava mērķa sasniegšanai, bet Raimonds atteicās pamest bēgļus un savu nometni. Arī Penelope, zināms, negribēja no viņa šķirties. Man nekas cits neatlika, kā viņus atstāt pie kailas klints mazā vienkāršā teltī, kuru neganti raustīja vētra.

Tvaikonis turpināja ceļu uz Triestu; Rauls un es bijām dziļi nelaimīgi un jauneklis turpināja vēl arvien raudāt. Nosūtīju telegrammu un lūdzu man automobili pretī Triestā, jo negribēju sastapties vilcienā ar citiem pasažieriem. Devāmies uz ziemeļiem caur Šveices kalniem. Kādu laiku palikām pie Zenēvas ezera. Katrs bijām nogrimuši pats savās bēdās un tāpēc izlikāmies visai dīvains pāris. Tomēr viens otra sabiedrībā atradām lielu patiku un prieku. Augas dienas mēs laivā vizinājāmies pa ezeru, līdz beidzot Rauls man svēti apsolījās, ka savas mātes dēļ nekad pret sevi nepacels roku.

Kādā jaukā dienā varēju Raulu pavadīt uz staciju. Viņš atgriezās savā teātrī un no tā laika nekad vairs viņu netiku redzējusi. Vēlāk gan dabūju zināt, ka viņš taisījis spīdošu karjeru un vislabākos panākumus guvis Hamleta lomā. Es to ļoti labi sapratu, jo neviens tā nespēja izrunāt vārdus: “Būt vai nebūt?” kā tieši nabaga Rauls. Viņš bija vēl ļoti jauns un ceru, ka no tā brīža viņš atrada savu laimi.

Paliku Šveicē viena, mani neatstāja noguruma un melanholijas sajūta. Viena ilgi nevarēju palikt vienā vietā, tāpēc skumju mocīta, automobilī apbraukāju Šveici. Beidzot sevī sajutu nepārvaramu tieksmi - atgriezties Parīzē. Dzīvoju pilnīgi viena, jo nevarēju paciest cilvēku sabiedrību. Pat brālis Augustīns, kurš man piebiedrojās Šveicē, nespēja uz mani atstāt nekādu iespaidu. Nonācu pat tiktāl, ka pat cilvēka balss man likās pretīga. Cilvēki, kas pie manis ienāca istabā, šķita nedzīvi un tāli. Un, lūk, kādā naktī piebraucu pie sava Parīzes nama durvīm Neljē. Viss bija kā tuksnesis, tikai pie vārtiem būdā dzīvoja sargs, kurš uzraudzīja arī dārzu.

Iegāju savā plašajā darbnīcā un, piepeši ieraugot savus zilos priekškarus, izjutu sevī aicinājumu darbam; nolēmu pamēģināt atgriezties atkal savā mākslā un savā darbā. Šai nolūkā nosūtīju pēc sava drauga un pavadītāja Henera Skīna, bet pazīstamās mūzikas skaņas radīja tikai asaras. Pirmo reizi pēc bērnu nāves gauži apraudājos. Viss šajā vietā man atgādināja tās dienas, kad biju laimīga. Drīz mani sāka vajāt arī halucinācijas, sāku dārzā dzirdēt bērnu balsis. Kad reiz iegāju namiņā, kur bija mituši bērni un ieraudzījusi izsvaidītās rotaļlietiņas un drēbes, es gandrīz vai saļimu. Visu to ņemot vērā skaidri sapratu, ka nekādā ziņā nevaru palikt Neljē.

Naktīs nevarēju gulēt un man arvien likās, ka upe atrodas liktenīgi tuvu. Nevarēdama vairs ilgāk izturēt šais apstākļos, atkal sēdos automobilī un devos uz dienvidiem. Un tikai automobilī, kad tas joņoja ar septiņdesmit un astoņdesmit kilometru ātrumu stundā, radu kaut kādu mieru un mani it kā uz brīdi atstāja skumjas. Pārbraucu Alpus un sāku ceļot pa Itāliju. Augas naktis pavadīju gondolā braukādama pa Venēcijas kanāliem, ilgi klejoju pa veco Ruminas pilsētu. Vienu nakti uzturējos Florencē. Es zināju, ka šeit dzīvo Kregs un sākumā biju domājusi to uzaicināt uz satikšanos. Bet es arī zināju, ka viņš ir precējies un saistīts ar ģimeni. Tāpēc mūsu satikšanās varētu būt liktenīga un novest pie laulības šķiršanas. Beidzot, lai izvairītos no šīm varbūtējām sekām, atteicos no sava nodoma. Reiz, kad biju uz dažām dienām apstājusies kādā piejūras pilsētiņā, saņēmu sekojoša satura telegrammu: “Aisedora, es zinu, ka jūs ceļojat pa Itāliju. Lūdzu, apmeklējiet mani. Es darīšu visu iespējamo, lai jūs mierinātu. Eleonora Duze.” Man palika noslēpums, kā viņa bija uzzinājusi manu uzturēšanās vietu. Bet izlasījusi maģisko vārdu, es sapratu, ka Eleonore Duze ir vienīgais cilvēks, kuru es vēlos redzēt un satikt. Telegramma bija nosūtīta no Viaredžio, kas atradās tieši otrajā pusē pie jūras Itālijas krastā. Sēdos automobili un braucu turp, iepriekš nosūtījusi atbildes telegrammu, pateikdamās par reto laipnību un lai paziņotu par manu ierašanos. Viaredžio ierados naktī; plosījās neganta vētra. Eleonora mitinājās nelielā villā krietni tālu no apdzīvotās vietas. “Grand-Hotelī” viņa man bija atstājusi zīmīti, lai braucu turp tieši pie viņas.

XXVII

Rītā devos pie Duzes. Viņa dzīvoja rozā krāsas vasarnīcā, kurai visapkārt bagātīgi sniedzās vīnogu krūmi. Viņa kā īsts mirdzošs eņģelis nāca pretim pa vīnogu stīgām abpus pievītu aleju. Viņa mani apkampa un brīnišķās acis izstaroja tik daudz mīlestības un tik daudz maiguma, ka es sevi sajutu tieši tā, kā vajadzēja justies Dantem, kad tas sastapa savu dievišķo Beatrisi.

Apmetos Viaredžio un atradu sev drošu balstu Eleonoras mirdzošajās acīs. Viņa mani bieži vien turēja savās skavās, centās remdināt manas sāpes un, kā likās, gan ne tik daudz mani mierināja, kā pārņēma manas bēdas uz sevi. Sapratu, ka es citu cilvēku sabiedrību nevaru paciest tikai tāpēc, ka visi viņi spēlēja tikai komēdiju, vēloties mani izklaidēt un izliekoties, it kā viss būtu aizmirsts. Turpretim Eleonora teica: “Pastāstiet man par Derdriju un Patriku”, un lika man atkārtot visus viņu vārdus, aprakstīt ieradumus un parādīt ģīmetnes, kuras viņa skūpstīja un kuru priekšā raudāja. Viņa nekad neieteica man pārtraukt skumt, bet skuma līdz ar mani. Un pirmo reizi pēc bērnu nāves es sajutu, ka neesmu viena. Eleonore Duze stāvēja pāri citiem cilvēkiem. Viņas sirds bija tik plaša, ka tajā varēja ietvert visas pasaules traģēdiju, bet viņas gars mirdzēja cauri zemes ciešanu tumsai. Pastaigājoties gar jūru man bieži vien likās, ka viņas galva sniedzas līdz zvaigznēm, bet rokas aizskar kalnu virsotnes.

Eleonora ļoti cienīja Selliju. Kādreiz plosoties septembra vētrām un zibeņiem, viņa norādīja uz jūru un teica: “Raugāties, lūk, Sellija pelnu atspulgs. Viņš tur... Viņš iet pa viļņiem.”

Lai izsargātos no ziņkārīgo skatiem, kas mani pastāvīgi vajāja viesnīcā, es noīrēju pati savu villu. Bet kāda bija mana izvēle? Izraudzījos savai mītnei lielu sarkanu ķieģeļu māju nolaistā skuju koku mežā, kam visapkārt sniedzās augsta sēta sienas veidā. Ārējais izskats jau bija visai drūms, bet iekšiene izskatījās tik bēdīga, ka pat grūti aprakstīt. No apkārtējo iedzīvotāju nostāstiem dabūju zināt, ka savā laikā šeit uzturējusies kāda sieviete, kura nelaimīgi un kaisli bija iemīlējusies kādā augstā Austrijas galma personā, daži pat apgalvoja, ka pašā Francī Jozefā. Šai sievietei nācies noraudzīties sava dēla lielajā nelaimē; zēns bija dzimis viņai no sakariem ar šo augsto personu un pakāpeniski zaudējis gara gaismu, ieslīdzis vājprātā. Villas augšējā stāvā atradās neliela istabiņa ar restotu logu un mazu kvadrātveidīgu caurumu durvīs, pa kuru, bez šaubām, barots nelaimīgais vājprātīgais zēns, kad palicis bīstams. - Uz jumta atradās liela vaļēja terase, no kuras pavērās diezgan plašs skats uz jūru un kalniem. Tieši šī drūmā mītne ar ne mazāk kā sešdesmit istabām saistīja manu uzmanību un es to noīrēju. Man patika šis skuju mežs ar augstu sētu visapkārt un skats no terases. Es aicināju arī Eleonoru pārnākt šurp, bet viņa uzmanīgi atteicās un pārcēlās no savas vasaras mītnes uz mazu baltu namiņu manā tuvumā.

Duze sarakstīdamās ar saviem draugiem rīkojās visai savdabīgi. Dzīvodama citā zemē, viņa ne biežāk kā vienu reizi pa trim gadiem atsūtīja garu telegrammu, bet mitinādamās tepat blakus, katru dienu, dažreiz pat divas un trīs reizes dienā rakstīja brīnišķīgas vēstulītes. Mēs satikāmies un bieži staigājām pa jūras krastu. Viņa parasti teica: “Traģiskās dejas mūza staigā ar traģēdijas mūzu.”

Reiz kādā pastaigā gar jūras krastu Duze piepeši pagriezās pret mani. Rietošās saules stari apspīdēja viņas galvu un tā likās it kā ar ugunīga zelta oreolu vainagota. Ilgi un uzmanīgi viņa raudzījās mani.

“Aisedora, - pēdīgi viņa teica, nopūzdamās, - nemeklējiet, nemeklējiet vairāk laimi. Uz jūsu pieres uzspiests šīs zemes nelaimes zīmogs. Tas, kas ar jums noticis, ir tikai prologs. Nepārbaudiet vairāk savu likteni.”

0, Eleonora, ja es būtu klausījusi jūsu brīdinājumam! Bet cerība ir kā puķe, kuru grūti iznīcināt: cik arī tai nenoraus ziedu un lapu, tomēr atkal nāk jauni klāt pēc īsāka vai garāka brīža.

Duze tai laikā izskatījās lieliski, viņa bija uzplaukusi miesīgi un garīgi. Pastaigājoties pa jūras krastu, viņa gāja lieliem soļiem, kādiem parasti nemēdz iet citas sievietes. Viņa nevalkāja korseti, un kaut gan viņas figūra priekš tiem laikiem bija stipri pilnīga un plata un modes cienītājiem likās nepievilcīga, tomēr pauda dižumu un cēlumu. Visa viņas miesā izpaudās viņas izmocītā dvēsele. Bieži vien viņa man lasīja no grieķu traģēdijas un Šekspīra. Kad viņa bija izlasījusi dažas rindas no Antigonas, man ienāca prātā, kāpēc gan šī brīnišķā daiļruna pazūd visai pasaulei.

Nav taisnība, ka Duze būtu pametusi skatuvi sava talanta uzplaukumā, kā daži to uzskata, nelaimīgas mīlestības vai citu kādu sentimentālu iemeslu dēļ vai pat slimības dēļ. Turpretim taisnība, apkaunojoša patiesība, ka neviens viņai nenāca palīgā un viņai nebija līdzekļu pašai savu uzskatu ieviešanai mākslā, kā viņa to vēlējās. Pasaule, “mākslu mīlošā” pasaule piecpadsmit gadus lielākajai visas pasaules aktrisei ļāva dzīvot trūkumā un vientulībā. Kad Moriss Gests beidzot to saprata un sarīkoja viņas viesizrādes Amerikā, bija jau daudz par vēlu. Viņa nomira šajā ceļojumā, kurā tik ļoti gribēja nopelnīt nepieciešamo naudu savam darbam, tam darbam, uz ko viņa tik daudzus gadus gaidīja.

Noīrēju klavieres un nosūtīju savam draugam Skīnam telegrammu ar lūgumu atbraukt pie manis, ko viņš arī nekavējoties izpildīja. Eleonora kaislīgi mīlēja mūziku, un viņš katru vakaru sāka spēlēt Bēthovenu, Šopēnu, Šūmani un Šubertu. Duzei bija jauka balss ar zemu tembru un dažreiz viņa dziedāja savu iemīļoto “In guesta tomba oscura, lascia mia pianga”. Pie pēdējiem “Ingrata, Ingrata” vārdiem viņas balss un sejas izteiksme kļuva tik traģiska, ka neapraudoties grūti tajā bija noraudzīties.

Reiz krēslā strauji piecēlos, palūdzu Skīnam nospēlēt adadžio no Bēthovena “Patētiskās sonātes” un sāku - dejot. Šis bija pirmais mēģinājums pēc 19. aprīļa, liktenīgās manu bērnu nāves dienas. Duze mani apkampa un kā pateicību uzspieda man skūpstu.

“Aisedora, - viņa teica, - ko jūs darāt? Jā, jums jāatgriežas pie mākslas, tas ir vienīgais jūsu glābiņš.” Eleonora arī zināja, ka pirms dažām dienām biju saņēmusi priekšlikumu doties izrāžu ceļojumā pa Dienvidameriku.

“Parakstiet līgumu, - viņa centās mani pārliecināt. - Dzīve ir īsa un jūs nezināt, ko nozīmē, kad gadi velkas skumju pilni, tikai skumju, vienīgi skumju! Bēdziet no skumjām un bēdām - bēdziet!”

Varēju veikt dažas harmoniskas kustības Eleonoras priekšā, bet likās pilnīgi neiespējami uzstāties publikai. Visa mana būtne bija tik ļoti izmocīta un izcietusies, mani neatlaidīgi vajāja viena vienīga doma par bērniem. Eleonoras sabiedrībā nedaudz nomierinājos, bet kad pienāca nakts un man to vajadzēja pārlaist manas tukšās mītnes drūmajās istabās, kur tikai atbalsis staigāja, nepacietīgi gaidīju austam gaismu. Tad piecēlos un gāju jūrā peldēties. Man gribējās aizpeldēt tik tālu, lai vairs nespētu atgriezties, bet mans ķermenis neklausīja un pats virzījās atpakaļ uz krastu. Tik lielas dzīves alkas jaunā miesā!

Kādā pelēkā rudens dienā, pastaigājoties pa smilšaino krastu, piepeši sev priekšā ieraudzīju savus bērnus Derdriju un Patriku, kuri gāja roku rokā saķērušies. Sāku tos saukt, bet viņi smiedamies skrēja tālāk. Metos skriet tiem pakaļ un turpināja saukt, bet viņi atkal tikpat piepeši kā parādījās, nozuda viļņu šļācienu mākonī. Mani pārņēma neprātīgas bailes, - vai tiešām es jau sāku zaudēt prātu, ka man sāka rādīties mani bērni? Dažos acumirkļos man likās, ka ar vienu soli jau esmu pārkāpusi to robežu, kas vājprātu šķir no skaidra prāta. Manā priekšā sāka rēgoties vājprātīgo nams, - izmisuma pārņemta iekritu ar seju smiltīs un gauži raudāju, elsās raustīdamās.

Nezinu, cik ilgi biju nogulējusi šādā stāvokli; atmodos tikai, kad jutu savai galvai pieskaramies maigu roku. Pacēlusi acis, ieraudzīju to, ko vispirms noturēju par kādu no Sikstinas dievnama figūrām. Viņš bija tikko no ūdens iznācis, un pie manis nostājies vaicāja:

“Kāpēc jūs vienmēr raudat? Vai varbūt varu jums kaut kā palīdzēt?”

“Jā, - es atsaucu. - Glābiet mani, glābiet nevien manu dzīvi, bet arī manu prātu. Dodiet man bērnu.”

Jau tanī pašā vakarā mēs stāvējām divatā uz manas villas jumta un noraudzījāmies, kā noriet saule, uzlec mēness un kā tas ar savu sudraboto gaismu apspīd drūmo kalna nogāzi. Un kad es sajutu viņa stiprās jaunās rokas ap savu ķermeni, kad viņa lūpas uzspiedās manējām, kad mani aizrāva tā kaisle, kas raksturīga tikai itālim, sapratu, ka esmu glābta no bēdām un nāves un esmu atgriezta dzīvē, deru atkal pasaulei un mīlestībai.

Eleonora nebūt nebrīnījās, kad nākošajā rītā viņai pastāstīju par visu notikušo. Viņa pastāvīgi dzīvoja pasakainā fantāzijas pasaulē, tāpēc tai likās gluži dabīgi, ka no jūras mani mierināt un glābt bija ieradies jauneklis, īsts Mikelandželo meistardarbs. Un kaut gan viņa ļoti izvairījās no satikšanās ar svešiem ļaudīm, tomēr šoreiz piekrita iepazīties ar manu jauno Andželo, un pat kopā ar mani apmeklēt viņa darbnīcu (viņš bija skulptors).

“Vai patiesi domājat, ka viņš ir apdāvināts?” - viņa vaicāja atgriežoties no ateljē un darbu apskates.

“Par to nešaubos, - es atbildēju, - viņš bez šaubām kļūs otrs Mikelandželo.”

Jaunībā, ja kam tic, tad notic galīgi. Biju pārliecināta, ka jaunā mīlestība uzvarēs manas skumjas un pasargās mani no mūžīgām ciešanām. Pastāvīgi pārlasīdama kādu no Viktora Igo dzejām drošināju sevi, ka bērni atgriezīsies. “Viņi tikai gaida, lai pie manis atgrieztos.” Bet, ak vai! Pašapmāns tormēr neturpinājās ilgi.

Izrādījās, ka mans jaunais draugs pieder itāļu dzimtai ar stingriem morāles uzskatiem un bija saderināts ar meiteni no tādas pat ģimenes. Satiekoties viņš man to netika stāstījis, bet drīz vien paziņoja atvadu vēstulē. Es uz viņu nedusmojos, jo man likās, ka vienīgi viņš saglāba manu saprātu. Bez tam es zināju, ka neesmu vairs viena, bet no tā laika iegrimu galīgā misticismā. Bērnu gari lidinājās ap mani un es dziļi ticēju, ka tie atgriezīsies zemes virsū un mani nomierinās.

Iestājoties rudenim Eleonora pārbrauca uz Florenci un arī es atstāju drūmo vasarnīcu Viaredžio. Pa ceļam iegriezos Florencē, bet tad tālāk devos uz Romu, kur nolēmu palikt visu ziemu. Te pavadīju Ziemsvētkus, kuri, zināms, bija visai skumji, tomēr mierināju sevi ar domām, ka labāk atrasties Romā, nekā kapā vai vājprātīgo namā. Mans uzticamākais draugs Skīns pastāvīgi bija ar mani. Nekad neuzstādīdams jautājumus un nekad manī nešaubīdamies, viņš man dāvāja savu draudzību, cieņu un mūziku.

Roma ir tiešām brīnišķīga pilsēta skumstošam cilvēkam. Atēnas ar savu acis žilbinošo krāsu spilgtumu un skaistumu tikai paasināja manas skumjas, turpretim Roma ar savām seno celtņu grupām, kapsētām un statujām, kas liecināja par tik daudzām no skatuves nogājušām paaudzēm, gluži neapzinoties mīkstināja manas sāpes. Sevišķi agri no rītiem mēdzu staigāt pa Romas vēsturiskajām vietām.

Naktīs kopā ar Skīnu devāmies pastaigāties un bieži vien pa ceļam apstājāmies pie tām daudzajām strūklakām, kam ūdeni piegādāja spēcīgs kalna avots. Man ļoti patika sēdēt pie strūklakas un klausīties ūdens švīkstēšanā un šņākšanā. Brīžiem man sāka birt asaras un mans mīļais ceļa biedrs tādās reizēs, nezinādams kā izteikt savu līdzjūtību, turēja manas rokas savējās, maigi spieda un glaudīja.

Šīs manas skumjās pastaigas kādā dienā pārtrauca gara Lohengrīna telegramma, kurš lūdza mākslas vārdā mani atgriezties Parīzē. No sākuma apmulsu, bet tomēr viņa lūgums mani ierosināja doties uz staciju un kāpt vilcienā. Pa ceļam man nācās braukt garām Viaredžio un no vagona loga caur priedēm saskatot manas nesenās mītnes sarkano ķieģeļu jumtu, atcerējos tur pavadītos skumju un vēlāk arī nedaudz cerību pilnos mēnešus, atcerējos savu dievišķo draudzeni Eleonoru, kuru tagad man nācās vienu pamest Itālijā.

Lohengrīns man bija ierīkojis jauku un greznu mītni Kriljonā ar skatu uz Vienprātības laukumu, ziediem bagātīgi izrotātu. Kad viņam pastāstīju par saviem pārdzīvojumiem Viaredžio, par mistiskajām parādībām un bērnu atgriešanos zemes virsū, viņā aizklāja ar rokām seju un, pēc neilgas iekšējas cīņas, teica:

“Ierados pie jums pirmo reizi 1908. gadā, lai jums palīdzētu, bet uzliesmoja mīla un nesa sev līdz traģēdiju. Ķerieties tagad pie savas skolas nodibināšanas, kā jūs to gribējāt, lai sagādātu nedaudz skaistuma šai skumjajai zemei un citiem.”

Pēc tam viņš man pastāstīja, ka nopircis lielo “Belvijas” viesnīcu ar terasēm, no kurām atklājas lielisks skats uz Parīzi. Pie viesnīcas atrodoties plašs dārzs uz upes pusi, bet pašā viesnīcā pietiekot istabu vismaz tūkstots bērniem. Tagad tikai no manis esot atkarīgs - vai šai skolai pastāvēt jeb nē.

“Ja jūs esat ar mieru atstāt pie malas visas personīgās attiecības un dzīvot tikai ideju dēļ,” - Lohengrīns nobeidza.

Piekritu viņam, un piekritu tāpēc, ka dzīve man sagādāja nepārtrauktu katastrofu un nelaimju virkni un tikai mana ideja turpināja spīdēt gaiši un spilgti.

Nākošajā rītā kopīgi apskatījām “Belviju” un no tā brīža tapsētāji un dekoratori sāka manā uzraudzībā strādāt, lai pārvērstu diezgan šablonisko viesnīcu nākotnes dejas pilī, nākotnes dejas svētnīcā.

Parīzes centrā sarīkojām sacensības un izraudzījāmies piecdesmit jaunas kandidātes. Bez tam skolā uzņēmām mūsu agrākās skolnieces un audzinātājas.

Viesnīcas ēdamistabas pārvērtās deju zālēs, kuras dekorējām ar maniem zilajiem priekškariem. Lielās, garās zāles vidū nolēmu ierīkot paaugstinājumu ar kāpnēm, ko varēja izmantot kā skatītāji, tā autori. Secināju, ka dzīve parastajās skolās vienmuļa un drūma pa daļai tikai tāpēc, ka viscaur līdzenas grīdas. Tāpēc starp daudzām un dažādām istabām ierīkoju uz augšu un leju ejošas pārejas. Ēdamistaba atgādināja angļu palātas sēžu zāli: abpus istabai amfiteātrī novietojām solu rindas, pie kam bērni sēdēja apakšā, bet vecākās audzēknes un audzinātājas augšā.

Manī atkal sāka rasties darba prieks un es atlicināju laiku stundu pasniegšanai. Manas mācības skolnieces piesavinājās ar apbrīnojamu ātrumu. Trīs mēnešos kopš skolas atklāšanas tās bija sasniegušas tādu veiklību un grāciju savā mākslā, ka izsauca lielu sajūsmu visos māksliniekos, kas bija ieradušies viņās noskatīties.

Sestdiena parasti tika veltīta aktieriem. No pulksten vienpadsmitiem līdz vieniem dienā notika publiskā stunda, pēc tam ar viņam iezīmīgo devību Lohengrīns pacienāja visus ar bagātīgām brokastīm. Labā laikā ēdieni tika pasniegti dārzā, pēc tam sākās mūzika, dzeju daiļlasīšana un dejas.

Bieži pie mums atnāca Rodēns, kura māja atradās uz pretējā pakalna, Medonā. Skulptors nosēdās zālē un skicēja dejojošās meitenes un bērnus. Reiz viņš man teica:

“Kāpēc man nebija tādu modeļu, kad jauns biju? Modeļu, kas kustas saskaņā ar dabas un harmonijas likumiem! Tiesa, man bija skaisti modeļi, bet neviens no tiem nesaprata kustību mākslu, tā kā jūsu skolnieces.”

Nopirku bērniem dažādu krāsu apmetņus un tie dejojot jeb skraidelējot pa dārzu vai mežu atgādināja skaistus putnus, kas vēdina spārnus, lai paceltos gaisā. Ticēju, ka mana skola “Belvija” nepārtrauks pastāvēt, ka tanī pavadīšu visu savu dzīvi un atstāšu tur sava darba panākumus.

Jūnijā sarīkojām svētkus “Trokadero”. Sēdēju ložā un noraudzījos savu skolnieču dejās. Dažās vietās publika uzlēca kājās, atskanēja prieka un sajūsmas kliedzieni, bet programmas beigās - neprātīgi aplausi. Man likās, ka šī neparastā līksme un sajūsma maniem bērniem, kas nebija ne profesionāļi, ne mākslinieki, bija kā cerība tai jaunajai strāvai, ko jau toreiz nojautu. Tā bija kustība, ko Nīče sludināja:

“Zaratustra dejo, Zaratustra grib lidot, spārnos pacelties. Ar spārnu vēzieniem, tas aicina putnus. Lidot traucas viņa vieglais, laimīgais gars...”

Tieši tādi arī izskatījās nākošie Bēthovena “Devītās simfonijas” dejotāji.

XXVIII

No rītiem dzīve “Belvijā” sākās ar priecīgām bērnu čalām. Bija dzirdami vieglo kājiņu soļi gaiteņos, skanēja bērnu dziedāšana. Kad nokāpu ēdamistabā, mani bērni saņēma ar draudzīgu saucienu: “Labrīt, Aisedora!” Kurš gan varētu palikt skumjš un drūms šādos apstākļos? Un kaut gan bieži vien nesaskatījusi bērnu pūlī divas mīļas sejiņas, es iegāju savā istabā vienatnē izraudāties, tomēr man pietika gribasspēka sevi saņemt rokās un diendienā nodarboties ar bērniem. Viņu deju jaukā grācija uzturēja manī modrumu tālākam darbam un tālākai dzīvei.

Apmēram simts gadus pirms Kristus dzimšanas, kādā no Romas pakalniem tika uzcelta skola, kura kļuva plaši pazīstama ar nosaukumu “Romas priesteru dejotāju seminārs”. Audzēkņus šajā skolā uzņēma no vecākajām patriciešu ģimenēm, pie kam vairākām viņu priekšteču paaudzēm vajadzēja izcelties ar savu dižciltību un nevainojamu dzīves veidu. Viņus mācīja dažādās mākslās un filozofijas doktrīnās, tomēr dejām tika ierādīta galvenā vieta starp visiem citiem skolas priekšmetiem. Četras reizes gadā, - pavasarī, vasarā, rudenī un ziemā, - viņi uzstājās ar dejām teātrī. Viņi nokāpa no sava pakalna Romā un piedalījās dažās ceremonijās, lai tādā veidā šķīstītu tos, kas viņos noraudzījās. Šie jaunekļi dejoja tik aizraujoši un tik tīri, ka viņu dejas ļoti iedvesmoja skatītājus un dziedēja tos, līdzīgi zālēm.

Par šādu deju tad arī tiku sapņojusi, kad nodibināju savu skolu un uzskatīju, ka arī “Belvijai” varētu priekš Parīzes būt tāda pat nozīme (Kā teikts, mana Parīzes skola arī atradās uz pakalna.).

Katru nedēļu “Belvijā” ieradās mākslinieku grupa, kas bija

apbruņoti ar zīmēšanas blokiem un burtnīcām un daudz skicēja. Skola izrādījās par īstu iedvesmas avotu. Lohengrīns sāka nodoties domām par teātra būvi “Belvijas” pakalnā, kas jau senāk tika risinātas un kuras tik traģiski un liktenīgi pārtrūka. Viņš nolēma nodibināt simfonisko orķestri un svētku teātri, kur lielos svētkos saplūstu Parīzes iedzīvotāji.

Viņš atkal uzaicināja pie sevis arhitektu Luiju Li. Zīmējumi un teātra celtnes plāni, kuri pēdējā laikā bija pamesti pilnīgā mierā, atkal parādījās bibliotēkas istabā. Šai teātrī cerēju realizēt savu sapni -apvienot mūziku, traģēdiju un deju vistīrākajā nozīmē. Šeit Munē-Silli, Eleonorai Duzei un Zuzanai Depre vajadzētu nospēlēt “Eidipu”, “Antigoni” vai “Elektru”, bet manām skolniecēm tēlot seno kori.

Stundām ilgi nodarbojos ar skolniecēm, un dažreiz, tiktāl piepūlējusies un nogurusi, ka vairs kājās neturējos, atlaidos uz kušetes un turpināju mācīt ar roku kustībām. Pietika man tikai izstiept pret bērniem rokas un viņi sāka dejot. Likās, ka pat viņus es nemācu, bet atveru vienīgi ceļu, pa kuru viņos ieplūst dejas gars. Gatavojāmies uzstāties Eiripida “Bakhantē”, manam brālim Augustīnam vajadzēja uzstāties Dionisa lomā, kuru viņš zināja no galvas. Viņš mums to lasīja vakaros, tāpat kā Šekspīra lugas un Bairona “Manfrēdu”. D’Annuncio pret skolu izturējās ar lielu sajūsmu un bieži pie viņa brokastoja un pusdienoja. Dažas manas pirmās skolas audzēknes, kuras bija pārvērtušās par slaidām meitenēm, man palīdzēja mācīt mazās un es ar lielāko prieku noskatījos, kādas pārmaiņas viņās bija notikušas un ar kādu paļāvību un cik apzinīgi tās turpināja manis sākto darbu.

1814. gada jūlijā pār zemi sāka nogulties kāds smags slogs. Es to sajutu, tāpat kā manas skolas bērni. Sēdēdami uz terases, no kuras bija labi saskatāma Parīze, tie piepeši apklusa un kļuva nopietni. Milzīgi melni mākoņi lēni sabiezēja pār galvām. Savāds sastingums pārņēma zemi. Biju tik ļoti ietekmēta no visa tā, ka pat manās miesās atkal radošās jaunās dzīvības kustības izjutu stipri mazāk, nekā iepriekšējos divus savus bērnus iznēsājot.

Varbūt pie visa tā mani arī bija nogurdinājusi asā pāreja no sērām un skumjām uz jaunu dzīvi. Jūlija beigās Lohengrīns ieteica nosūtīt skolu vasaras atpūtā uz Angliju, viņa Devonšīras mājā. Un kādā jaukā rītā meitenes pa pāriem ieradās pie manis atvadīties. Atpūtai viņas varēja izmantot visu augusta mēnesi un tikai septembrī vajadzēja atgriezties Parīzē. Kad visi aizbrauca, māja piepeši palika kā izmirusi. Visiem spēkiem centos pati ar visu tikt galā, tomēr man uzmācās stipra grūtsirdība. Biju visai nogurusi un ilgas stundas pavadīju uz terases, noraudzīdamās uz Parīzi un arvien vairāk un vairāk pārliecinādamās, ka no austrumiem tuvojas briesmas.

Kādā rītā pienāca traģiskā ziņa par Kalmeta slepkavību. Tas visā Parīzē izsauca lielu uzbudinājumu un saviļņojumu. Tas bija bēdīgs notikums, kurš vēstīja par vēl lielāku traģēdiju. Kalmets bija labākais manas skolas un mākslas draugs, tāpēc mani ārkārtīgi satricināja un apbēdināja jaunā ziņa. Mani mocīja nezināmas bailes, un es nekur neatradu vietas. Tagad, pēc bērnu aizbraukšanas, “Belvijā” likās pārāk tukša un lielā dejas zāle izskatījās vientuļa un skumja. Centos sevi mierināt ar domām par gaidāmo bērnu, par bērnu atgriešanos, par to, ka “Belvijā” drīz atkal kļūs par dzīvības un prieka centru. Bet stundas vilkās lēni, bezgala lēni. Šajā laikā pie mums viesojās Dr. Bosons. Reiz mans labais draugs ienāca pie mani ar avīzi un ziņoja par hercoga slepkavību. Klīda visādas baumas, bet ar katru dienu vairāk nostiprinājās uzskats, ka karš ir neizbēgams. Tagad es sapratu, ka tā tumšā ēna, kuru jutu nogulstamies pār “Belviju”, bija sekojošā kara ēna. Kamēr es būvēju plānus mākslas atdzemdināšanai teātrī un cilvēces ievešanai prieka svētkos, tikmēr citi spēki gatavoja karu, nāvi un nelaimi. Un, ak vai, šie spēki izrādījās tik lieli un vareni, ka es nevarēju sacensties ar tiem.

Pirmajā augustā man sākās dzemdību mokas. Zem logiem avīžu zēni skaļi izsauca ziņojumu par mobilizāciju. Bija karsta diena un logi atvērti visā plašumā. Manus kliedzienus un sāpes pavadīja bungu skaņas un kareivju dziesmas.

Mana draudzene Mērija ienesa istabā šūpuli, kurš bija pārvilkts ar baltu drēbi. No šī brīža nevarēju novērst acis no šī priekšmeta. Biju pārliecināta, ka pie manis atgriežas Derdrija un Patriks. Bungu skaņas turpinājās. Mobilizācija - karš - karš. Vai tiešām karš? - es domāju. Bet manam bērnam jānāk pasaulē, lai arī cik ciešanu tas no manis neprasītu. Dr. Bosonam vajadzēja aizbraukt līdz ar karaspēku; ieradās cits ārsts, kurš atkārtoja: “Kundze, vairāk pacietības, vairāk vīrišķības.” Kāpēc viņš teica “vairāk vīrišķības” man, nelaimīgam radījumam, kuru plosa šausmīgas sāpes? Labāk viņš būtu teicis: “Aizmirstiet, ka esat sieviete un cienīgi panesiet šīs mokas. Aizmirstiet savu miesu, šo ārējo čaulu, aizmirstiet visu, - kliedziet, steniet, plosieties...” Pat varbūt vēl vairāk, labi būtu bijis, ja viņš uzdrošinātos man pasniegt drusku šampanieša. Bet šim ārstam bija cita, viņa paša sistēma, un tas aprobežojās tikai ar padomiem - būt vīrišķīgai. Apteksne uztraukta pastāvīgi atkārtoja: “Šis karš, šis karš, kundze!” Bet es domāju: “Man piedzims zēns un viņš vēl būs pārāk jauns, lai karā tam vajadzētu iet.”

Beidzot es izdzirdēju bērna brēcienu, bērns brēca, viņš bija dzīvs, viņš dzīvoja. Lai cik lielas bija manas skumjas un šausmas pēdējā gada laikā, tagad tās apēnoja prieka vilnis. Šai svētlaimības mirklī izzuda skumjas un asaras, ilgās gaidas un pārciestās sāpes. Ja ir Dievs, tad viņš - lielākais režisors. Kad man parādīja jauku puisēnu, ilgo skumju vietā nostājās bezgalīga līksme.

Bet bungas skanēja un balsis sauca: “Mobilizācija, karš, karš!” “Vai ir karš? - es domāju. - Vai tas man nav gluži vienalga? Mans bērns ir te, viņš pasargāts no briesmām, viņš atrodas manās rokās. Lai karu taisa tie, kam tas vajadzīgs, - man tas vienalga!”

Tik patmīlīgs ir cilvēka prieks. Aiz logiem un durvīm norisinājās nepārtraukta kustība, atskanēja balsis, sieviešu raudas, kādu sauca, kāds strīdējās par mobilizāciju. Bet es piespiedu sev bērnu un, neraugoties uz vispārējo nelaimi, baudīju pilnīgāko laimi. Tā nebija vienkārša pārdrošība, bet pilnīgi nopelnīta alga pēc tik daudz ciešanām un skumjām. Un kas gan varēja man pasaulē sagādāt vēl lielāku prieku, kā atkal turēt rokā savu bērnu, savu pašas bērnu.

Pienāca vakars. Manā istabā sanāca daudz cilvēku, kuri visi priecājās par bērna ierašanos. “Jūs atkal būsiet laimīga,” - viņi teica. Pēc tam viņi viens pēc otra aizgāja, atstādami tikai mani ar bērnu. “Kas tu esi? Derdre vai Patriks? - es čukstēju. - Kurš no jums pie manis atgriezies?” Piepeši mazā radībiņa sāka vājāk elpot, it kā aizelsdamās un pār aukstajām lūpiņām atskanēja ilga svilpjoša nopūta. Pasaucu apkopēju. Viņa pienāca, paskatījās, izbijusies saķēra bērnu un izskrēja blakus istabā... No turienes atskanēja skābekļa pumpēšana, karsta ūdens šļakstēšana...

Pēc stundas mokošas gaidīšanas ienāca Augustīns un pateica:

“Nabaga Aisedora... Tavs bērns - miris...”

Man liekas, ka šai brīdī es pārcietu vislielākās ciešanas, kādas vien cilvēkam var būt nolemtas zemes virsū, jo līdz ar šo nāvi it kā atkārtojās manu iepriekšējo divu bērnu nāve, atkārtojās agrākās mokas, pie kam vēl pievienojās jaunas.

Ienāca mana draudzene Mērija un raudādama iznesa šūpuli. No blakus istabas atskanēja āmura klaudzieni, tur pabeidza sasist mazu kastīti, mana nelaimīgā dēla vienīgo un pēdējo šūpuli. Šie āmura sitieni likās ejam caur manu sirdi kā pēdējie galīga izmisuma akordi. Es te gulēju saplosīta un nevarīga un trīskārtēja asiņu, asaru un piena straumīte sūcās no manis. Pie manis atnāca pazīstamie un teica: “Kāda nozīme jūsu personīgajām bēdām? Karš prasa tūkstošiem upuru, no frontes jau atved ievainotos un mirušos.” Tāpēc arī, šķiet, pilnīgi dabīgi rīkojos, atvēlēdama “Belviju” kara hospitālim.

Toreiz, pasaules kara pirmajās dienās, visi bija pārņemti ar lielu entuziasmu. Kas gan spēj atbildēt uz jautājumu - cik vajadzīgs un kam bija vajadzīgs šis negantais izaicinājums, šis trakulīgais uzliesmojums, pateicoties kuram tika nopostītas milzīgas platības un piepildītas neskaitāmas kapsētas? Zināms, tagad tas šķiet lielākais neprāts. Bet vai mēs pareizi spriežam? Lūk, Romens Rolāns, kurš tanī laikā uzturējās Šveicē un stāvēja pāri uzliesmojušajām kaislām, savā gaišajā prātā atzina, kāds neprāts vienus nosodīt un otrus slavināt. Tomēr, no pat pirmajiem acumirkļiem mēs iedegamies sajūsmā un pat mākslinieki teica: “Kas gan salīdzinot ar to - māksla?” Ja tanī laikā man būtu saglabājies drusku vairāk saprāta, man vajadzēja atbildēt: “Māksla stāv pāri dzīvei” un palikt ateljē, mierīgi turpināt darbu. Bet es gāju kopā ar pārējo pasauli un paziņoju: “Ņemiet šīs gultas, ņemiet šo māju, kura radīta mākslai un ierīkojiet hospitāli ievainotajiem.”

Reiz pie manis ieradās divi sanitāri un uzaicināja apskatīt manu hospitāli. Bet tā kā es bju tik vārga, ka pati nespēju paiet, viņi mani uzlika uz nestuvēm un nesa no vienas istabas otrā. Es redzēju, ka visās palātās no sienām noņemti mani bareljefi, kas attēloja bahantes, dejojošus zatirus, faunus un nimfas. Tāpat arī visi priekškari un dekorējumi. Turpretim tanīs vietās bija noliktas lētas

figūras ar melnu Kristus attēlu zeltītā krustā, kuras bija dāvinājusi kāda katoļu garīdzniecības iestāde (kara laikā šādu krucifiksu izdalīja veseliem tūkstošiem). Sevī nodomāju:    cik    patīkami gan

nelaimīgajiem ievainotajiem karavīriem, nākot pie samaņas, butu redzēt šīs istabas tādā veidā, kādas tās iepriekš izskatījās. Kāpēc radu melnu cietēju Kristu pie zeltīta krusta? Cik skumjš skats priekš viņiem!

No manas jaukās deju zāles bija nozuduši lielie zilie priekškari un visapkārt saliktas neskaitāmas gultu rindas, kuras gaidīja ierodamies nelaimīgos ievainotos. Bibliotēkas istaba, kur nesen vēl plauktos stāvēja dzejnieku darbi, bija pārvērsta operāciju istabā. Viss tas uz mani, tik novājējušu un sagurušu sievieti, atstāja ļoti stipru iespaidu. Jutu, ka Dioniss šeit tagad galīgi sakauts un tā vietā nostājies krustā sistais Pestītājs.

Drīz pēc tam es pirmo reizi dzirdēju atskanam smagus sanitāru soļus, - tie nesa ievainotos.

“Belvijā”! Mana Akropole, kurai vajadzēja pastāvēt kā iedvesmas avotam, augstākas dzīves svētnīcai, filosofijas, poēzijas un mākslas mītnei! No tās dienas izzuda māksla un harmonija un tavās sienās atskanēja mani kliedzieni, ievainotās mātes un bērna kliedzieni, tā bērna, kurš izbijās no bungu skaņām un aizbēga no šīs pasaules. Mana mākslas svētnīca pārvērtās Golgātā, pārvērtās kautuvē, kas pilna asiņojošu brūču un nāves. Tur, kur agrāk manās ausīs skanēja paradīzes mūzika, tagad bija dzirdami asie sāpju kliedzieni.

Bernhards Šovs saka, ka tikmēr, kamēr cilvēki turpinās mocīt un kaut dzīvniekus un pārtikt no viņu gaļas, tikmēr arī karš nebeigsies. Man liekas, ka visiem normāliem un domājošiem cilvēkiem jāpievienojas šim    viņa    uzskatam. Manā    skolā visi bērni    bija

veģetārieši, lielāko    daļu    lietoja tikai augļus    un dārzeņus. Bet    viņi

auga veselīgi, skaisti un stipri. Dažreiz kara laikā, dzirdēdama ievainoto vārdus, es atcerējos dzīvnieku izdvestās skaņas kautuvē un sapratu, ka dievi    mūs    moka gluži tāpat,    kā mēs mokām    šos

nelaimīgos, nevarīgos dzīvniekus. Kam patīk tās šausmas, ko sagādā karš? Bez šaubām, gaļas ēdājiem, kuri nonāvējot jūt vajadzību nonāvēt vēl tālāk...

Kad atkal biju tiktāl atveseļojusies, ka varēju sākt pati kustēties, mēs kopā ar Mēriju atstājām “Belviju” un nu devāmies pie jūras. Mēs izbraucām caur frontes joslu; ar mani apgājās visai laipni, kad biju pateikusi savu vārdu. Kad kareivis posteni palaida mani ar vārdiem: “Tā ir Aisedora”, es to uzskatīju par lielāko godu, kāds man jebkad parādīts.

Aizbraucām uz Doviju un apmetāmies “Normandijas” viesnīcā. Biju vēl arvien stipri slima un sagurusi, tāpēc ļoti priecājos, atrazdama klusu vietiņu. Pagāja nedēļas, bet man vēl pieturējās pilnīgs spēku sabrukums, tikko varēju pavilkt kājas staigādama gar jūru un ieelpodama no okeāna plūstošo gaisu. Beidzot, apzinādamās, ka tiešām esmu slima, sūtīju uz hospitāli pēc ārsta. Man par lielu pārsteigumu viņš neatnāca un atsūtīja tikai pieklājīgu atbildi. Tā es turpināju dzīvot “Normandijas” vienīcā, nebija neviena, kas par mani rūpētos, bet pati jutos tik slima, ka par nākotni ij domāt nedrīkstēju.

Šī viesnīca tanī laikā noderēja par patvērumu daudziem ievērojamiem Parīzes ļaudīm. Blakus man mitinājās grāfiene de la Berodjera, pie kuras viesojās dzejnieks Robers de Monteskjē un bieži vien līdz manām ausīm atplūda viņa augstā balss, kad viņš deklamēja dzejas. Bija visai savādi starp nepārtrauktiem ziņojumiem par asiņaino kara slaktiņu dzirdēt atskanam balsi, kas tik dedzīgi dievina skaistumu. Saša Hitri arī viesojās “Normandijas” viesnīcā un katru vakaru salonā uzjautrināja publiku ar nepārtrauktu anekdošu un stāstu daiļrunas straumi. Un tikai, kad pienāca avīzes, kuras bija pilnas ar ziņojumiem par lielo pasaules traģēdiju, iestājās drūma apskurbuma stunda.

Bet šī dzīve man ātri apnika un tā kā nespēka dēļ vēl nebiju spējīga ceļot, noīrēju mēbelētu villu. Tā saucās “Melns un balts” un tāpēc arī viss, kas tur atradās, - tepiķi, mēbeles, ģīmetnes u. c. - bija krāsotas melni-baltas. Salīgdama, domāju, ka šāda iekārta ir grezna, bet kad tur apmetos uz dzīvi, tūliņ redzēju, cik nomācošu iespaidu tas viss uz mani atstāj. Jutos kā trimdā izsūtīta no “Belvijas”, šeit pie jūras melnbaltā namiņā. Es, kura biju sapņojusi par mākslas un jaunās dzīves nākotni, daudz cerējusi no savas skolas, tagad biju pamesta viena, slima un nelaimīga.

Visļaunākā tomēr bija mana slimība. Man trūka spēka pat neilgai pastaigai jūras krastā. Pienāca rudens un septembra vētras. Lohengrīns man vēstulē paziņoja, ka skolu pārcēlis uz Ameriku, cerībā tur atrast tai mitekli, kamēr beigsies pasaules karš.

Reiz, juzdamās sevišķi vientuļa, devos uz hospitāli sameklēt ārstu, kurš bija atteicies pie manis atnākt. Mani pieveda pie neliela auguma cilvēka ar melnu bārdu un man likās, ka tikko mani ieraudzījis, tas pagriezās, lai paslēptos. Piegāju un teicu:

“Dakter, kāds iemesls tam, ka nevēlaties mani apmeklēt, kad jūs aicinu? Vai jūs nezināt, ka patiesi esmu slima un ka man nepieciešama ārsta palīdzība?”

Viņš nomurmināja dažus atvainošanās vārdus un, varēja redzēt, ka nelabprāt apsolījās nākošajā dienā mani apmeklēt. Rītā sacēlās vētra. Jūrā plosījās neganti viļņi un lija lietus. Beidzot atnāca ārsts.

Uzmanīgi centos aizdedzināt kamīnā malku, bet skurstenis nevilka. Ārsts palūkoja pulsu un uzdeva parastos jautājumus. Izstāstīju viņam par savām bēdām, par bērnu, kas nomira. Viņš turpināja manī noraudzīties ar visai noraidošu skatu.

Piepeši viņš mani satvēra savās skavās un pārklāja skūpstiem.

“Jūs neesat slima”, - viņš iesaucās, - “slima ir tikai jūsu dvēsele -slima viņa bez mīlestības. Vienīgais, kas jūs spēj izdziedēt ir -mīlestība, mīlestība un vēlreiz mīlestība!”

Par šo kaislo un piepešo maigumu varēju būt tikai pateicīga, jo es tak biju tik viena, izmocīta un skumja. Dziļi ieskatījos ārsta acīs, -ieraudzīju tur mīlestību un atbildēju tai ar visiem savas saplosītās dvēseles un miesas spēkiem.

Katru dienu pēc darba hospitālī viņš atnāca pie manis un pastāstīja savus smagos dienas piedzīvojumus, stāstīja par ievainoto ciešanām, par bezcerību operācijās, par visām šī kara šausmām. Dažreiz es kopā ar viņu devos uz nakts dežūrām, milzīgā gulošā hospitālī, kas bija ierīkots kazino. Plašās telpas apgaismoja tikai viena neliela spuldzīte. Te šur, te tur svaidījās kāds mocīdamies ar bezmiegu, citi nevarēja gulēt no sāpēm, izdvesa žēlus vaidus un smagas nopūtas. Ārsts staigāja no vienas gultas pie otras, teica mierinošus vārdus, dzesēja slāpes un nomierināja sāpes ar nekaitīgām narkozes devām.

Pēc smagām dienām un nogurdinošām naktīm šis dīvainais cilvēks tomēr alka pēc mīlas un kaisles, kas vienā un tai pašā laikā ir maiga un nežēlīga. Mana miesa atveseļojās un stiprinājās, tiešām, labākās zāles man bija viņa dedzīgie apkampieni un stundām ilgi viņa sniegtā bauda. Atkal es varēju staigāt gar jūru.

Reiz naktī vaicāju šim savādajam ārstam, kāpēc viņš neatsaucās uz manu pirmo aicinājumu. Viņš neatbildēja uz manu jautājumu, bet viņa acīs atspoguļojās tik traģiskas sāpes, ka es baidījos turpināt runāt par šo tematu. Tomēr manī auga ziņkārība. Vajadzēja būt kādam noslēpumam. Sajutu, ka mana pagātne kaut kādā veidā saistīta ar to, ka viņš izvairās atbildēt uz maniem vaicājumiem.

Pirmajā novembrī, mirušo piemiņas dienā, es stāvēju savā villā pie loga un nejauši ievēroju, ka ar baltiem un melniem akmeņiem apliktās puķu dobes izskatās kā divi kapi. Tas izskatījās pēc halucinācijas un es sāku drebēt. Vai tiešām es mūžīgi būšu ieslēgta ciešanu un nāves lokā? Vilcieni viens pēc otra pienāca Dovijā un atveda traģisku kravu - ievainotus un mirstošus cilvēkus. Savā laikā tik modernais kazino, kur vēl pagājušajā sezonā skanēja džezbends un smiekli, tagad bija pārvērsts milzīgā ciešanu mājā. Es sāku arvien stiprāk un stiprāk nogrimt melanholijā, bet naktīs Andrē kaislības man likās arvien drūmākas. Bieži vien, kad es uztvēru viņa izmisušo skatu, man likās, ka šis skats var būt zīmīgs tikai tādam cilvēkam, kuru vajā šausmīgas atmiņas. Viņa skats man likās sakām: “Ja es jums pateikšu visu, mums nenovēršami vajadzēs šķirties. Jums nevajag man vaicāt.”

Reiz naktī, pamodusies ieraudzīju viņu noliekušos pār mani un skatāmies kā es guļu. Izmisums, kas bija viņa skatienā, bija tik neizsakāmi liels, ka nevarēju vairs izturēt. “Sakiet man, kas īsti par lietu”, - es lūdzos. - “Es ilgāk nevaru izturēt šo moku pilno noslēpumu.”

Viņš nostājās pie manis, nolieca galvu un it kā vilcinājās. Tad šis nelielais kvadrātveidīgais cilvēks vaicāja:

“Vai tiešām mani nepazīstat?”

Sevišķi uzmanīgi paskatījos viņā. Migla izgaisa un es iekliedzos.

Šausmīgā diena. Cilvēks, kurš bija atnācis, lai manī modinātu cerības, bija tas pats ārsts, kurš gribēja liktenīgajā dienā glābt manus bērnus.

“Tagad jūs zināt, - viņš teica, - ko es pārdzīvoju. Kad jūs guļat, jūs izskatāties gluži tāda kā jūsu meitiņa, kad viņa tur gulēja. Es tik ļoti centos viņu glābt, stundām ilgi mēģināju atjaunot viņai elpošanu un atgriezt dzīvību, būtu ar mieru bijis atdot tai daļu no savas dzīvības, iepūst to viņas mazajā mutītē...”

Viņa vārdi man sagādāja tik lielas mokas, ka visu atlikušo nakts daļu gauži raudāju, bet arī viņa ciešanas nelikās mazākas par manējām. No tās nakts es sapratu, ka mīlu šo cilvēku tik karsti, ka agrāk pat prātā nevarēja ienākt. Bet līdz ar to, kā auga mūsu mīlestība un mūsu kopējā vēlēšanās, pieauga arī viņa nervu sabrukums. Pamodusies citu reizi naktī, es atkal redzēju šo šausmīgo, bezgala skumjo skatu. Sapratu, ka viņa saplosītība mūs abus var novest līdz vājprātam.

Nākošajā dienā es gāju pa pludmali un devos tālāk un tālāk. Manī bija viena vienīga vēlēšanās - nekad vairs neatgriezties ne skumjajā “Balts un melns” villā, nesastapties vairs ar mīlestību, kura bija līdzīga nāvei, kas tur gaidīja. Biju tā aizrāvusies ar iešanu, ka nemaz neievēroju krēslu uznākam un tikai, kad mani pārsteidza pilnīga tumsa, aptvēru, ka nepieciešams atgriezties. Steidzīgi tuvojās paisums un viļņi jau sāka apskalot manas kājas. Neraugoties uz to, ka bija diezgan vēss, manī radās vēlēšanās iet pretim jūrai, iet bez gala, lai reiz uz visiem laikiem izbeigtu nepārciešamās skumjas, no kurām atvieglojumu neatradu ne mākslā, ne jaunā mātes kārtā, ne mīlestībā. Katru reizi, kad es mēģināju izbēgt no mani pastāvīgi grauzošām skumjām, man ceļā nostājās atkal jauns sabrukums, agonija, pat nāve.

Pusceļā atpakaļ uz villu mani sastapa Andrē. Viņš bija ļoti uztraukts, jo bija atradis krastā manu cepuri, ko es aiz izklaidības biju pa ceļam pametusi. Andrē bija iedomājies, ka es savām ciešanām galu atradusi aukstajos viļņos. Bet nogājis vairākas jūdzes, viņš tomēr mani atrada dzīvu. Tas viņu tik ļoti aizkustināja, ka viņš sāka raudāt kā bērns. Atgriezāmies villā un mierinājām viens otru, bet arī abi gluži labi sapratām, ka mums jāšķiras, ja negribam nonākt līdz vājprātam. Mūsu mīlestība ar savu psihozi bija tāda, kas mums agrāk vai vēlāk neglābjami atnestu nāvi jeb atvērtu vājprātīgo iestādes durvis.

Vēl kāds notikums pastiprināja manas skumjas. Biju likusi no “Belvijas” atsūtīt man somu ar siltajām drēbēm. Soma tiešām atnāca, bet sūtītāji bija kļūdījušies un atsūtījuši man Derdrijas un Patrika drēbes. Kad es savā priekšā ieraudzīju šīs drēbes - mētelīti, cepurītes, zābaciņus, kleitiņu un biksītes, - es atkal izdzirdu kliedzienu, kurš atskanēja, kad ieraudzīju savus bērnus mirušus. Tas bija ilgs, vaidu un sāpju kliedziens, nāvīgi ievainota dzīvnieka brēciens, - kliedziens, kas lauzās no manām izmisuma plosītajām krūtīm.

Andrē mani atrada pusnesamaņā gulošu pie vaļējas somas un rokās cieši satvertām mazajām drēbītēm. Viņš mani ienesa otrajā istabā un novāca somu, kuru arī vairāk netiku redzējusi.

XXIX

Kad Anglija sāka piedalīties pasaules karā, arī Lohengrīns savu Devrušivas pili pārvērta par kara hospitāli un lai pasargātu manus bērnus no varbūtībām (tie bija dažādu tautību), skolu nosūtīja uz Ameriku, kā to jau iepriekš minēju. Elizabete un Augustīns, kuri Ņujorkā bija ieradušies līdz ar mūsu skolas bērniem, pastāvīgi man sūtīja telegrammas un aicināja turp, kam beidzot arī paklausīju. Andrē mani aizveda uz Liverpūli un uzsēdināja uz liela okeāna tvaikoņa, kurš devās uz Ņujorku. Biju tik nomākta un skumja, ka pa visu ceļojuma laiku uz kuģa klāja izgāju tikai dažreiz naktīs, kad visi citi pasažieri gulēja. Ņujorkā mani sagaidīja Elizabete un Augustīns un viņi bija ļoti pārsteigti par manī notikušajām izmaiņām un neveselīgo ārējo izskatu. Savu skolu atradu nevainojamā stāvoklī, tā mitinājās kara bēgļiem domātās telpās. Noīrēju lielu ateljē Ceturtajā Avēnijā, izdekorēju to ar saviem zilajiem priekškariem un sāku ķerties pie darba.

Amerikā stipri maz varēja just pasaules kara iespaidu, vismaz ārēji. Bet es biju tikko ieradusies no varonīgās un asiņojošās Francijas un pārpilna ar karu saistītiem pārdzīvojumiem, tāpēc kādā naktī, kad bija beigusies izrāde “Metropolitēnā”, apliku sev sarkanu šalli un sāku dejot pie marseljēzas mūzikas. Nākošajā dienā avīzes ar sajūsmu aprakstīja šo manu uzstāšanos. Kāda no tām rakstīja: “Miss Aisedora Dunkane izpelnījās vētrainus aplausus, kad ar neparastu liesmojumu programmas beigās izpildīja marseljēzu. Publika piecēlās no savām vietām un vairākas minūtes no vietas sumināja ar “urā” saucieniem... Viņa izskatījās pēc tām klasiskajām figūrām, kuras atrodas pie Triumfa arkas Parīzē. Viņas kakls bija kails, tāpat kā viens plecs līdz jostai. Tiešām, publikas priekšā atdzīvojās brīnišķa ievērojamās arkas statuja.”

Mana darbnīca drīz vien pārvērtās par mākslinieku un dzejnieku satikšanās vietu. No šī brīža sāka atgriezties mani spēki un modrība. Uzzinājusi, ka “Sentiri” teātri izīrē, es to paturēju sev uz visu sezonu un ķēros rādīt savu “Dionisionu”. Lai tas izskatītos pēc grieķu teātra, novācu parterā krēslus un izklāju debeszilu tepiķi, pa kuru vajadzēja iet korim. Ložas aizsedzām ar lieliem ziliem priekškariem. Sastādījām trupu ar trīsdesmit pieciem aktieriem, astoņdesmit mūziķiem un vairāk kā simts koristiem. Pirmajam uzdevumam izvēlējāmies traģēdiju “Eidīps”, kurā Augustīns uzstājās galvenajā lomā, bet es ar savu skolu tēloju kori.

Teātri pa lielākai daļai apmeklēja iedzīvotāji no pilsētas austrumu kvartāliem, viņi tad arī izrādījās patiesākie tagadējās Amerikas mūzikas cienītāji. Mani tik ļoti aizkustināja šī austrumu kvartālu glaimojošā uzmanība, ka devos turp ar savu skolu un orķestri un sarīkoju brīvizrādi “Idiša” teātrī. Ja man būtu pietiekoši līdzekļu, es mūžīgi būtu dejojusi šiem ļaudīm, kuru dvēsele radīta mūzikai un poēzijai. Bet ak, mans grandiozais uzvedums izmaksāja ļoti dārgi un galīgi mani izputināja. Griezos pēc palīdzības pie dažiem Ņujorkas miljonāriem, bet tie man atteica: “Kāpēc jums jāuzved grieķu traģēdijas?”

Šai laikā visa Ņujorka bija džeza neprāta pārņemta. Labākās sabiedrības kungi un dāmas, jauni un veci, pulcējās viesnīcu salonos un dejoja fokstrotu zem svilpojošā un kaucošā barbariskā nēģeru orķestra skaņām. Arī mani ieaicināja vienā vai divās tā laika parādes ballēs un mani ļoti apbēdināja viss tas, kas šeit notiek, turklāt tanī pašā laikā Francijā plūda asinis un tai vajadzēja Amerikas palīdzību. Visa Amerikas dzīves atmosfēra 1915. gadā man bija ļoti pretīga, tāpēc nolēmu ar savu skolu atgriezties Eiropā.

Bet man nepietika naudas mūsu biļetēm līdz Eiropai. Biju pasūtījusi vietas uz “Dante Aligiera”, bet tagad nezināju, kā braucienu samaksāt. Trīs stundas pirms tvaikoņa atiešanas man vel nebija vajadzīgo līdzekļu. Bet te piepeši manā ateljē ienāca vienkārši ģērbusies amerikāniete un vaicāja - vai tiešām mēs šodien aizbraucam uz Eiropu?

“Kā redzat, - norādīju uz bērniem, tie bija jau saģērbti ceļa drēbēs, -un pilnā kārtībā, bet vēl neesam paspējuši sadabūt naudu ko samaksāt par biļetēm.”

“Cik jums vajadzīgs?”

“Apmēram divi tūkstoši dolāru,” - atbildēju. Tad jaunā sieviete no rokassomiņas izņēma divas naudas zīmes, katru tūkstots dolāru lielu un nolika tās uz galda, teikdama:

“Ļoti priecājos, ka varu izpalīdzēt jums.”

Izbrīnējusies noskatījos jaunajā nepazīstamajā sievietē, kuru nekad agrāk nebiju redzējusi un kura man deva tik lielu naudas summu, nemaz parakstu neprasīdama. Man bija jāsecina, ka viņa ir kāda nezināma miljonāre. Bet vēlāk noskaidrojās, ka tas nebūt nav tā. Lai man palīdzētu, viņai vajadzēja naudā pārvērst visus savus vērtspapīrus - akcijas un procentu zīmes. Arī viņa nāca mūs pavadīt līdz ar daudziem citiem. Viņu sauca Rūti un es atcerējos to Rūti, kas teica: “Tava tauta būs mana tauta, tavs ceļš būs mans ceļš.” Šāda Rūte viņa man kļuva visai turpmākai dzīvei.

Mums bija aizliegta marseljēzas izpildīšana Ņujorkā, bet es izdarīju visai drošsirdīgu soli vismaz aizbraucot. Visi mani bērni paslēpa sev piedurknēs nelielus Francijas karodziņus, un kad bijām uzkāpuši uz klāja un kad atskanēja pēdējais svilpiens un tvaikonis bija gatavs atiet, visi izvilkām karodziņus, nostājāmies kuģa redzamākajā vietā un sākām dziedāt marseljēzu, karodziņus gaisā vicinādami. Mums par to bija liels prieks, turpretim krastā stāvošie administrācijas ļaudis izrādīja lielu uztraukumu.

Mana draudzene Mērija arī atradās pavadītāju pulkā. Viņa pat pēdējā acumirklī nevarēja šķirties no manis, uzskrēja uz kuģa bez mantām un pases un sāka dziedāt līdzi mums, paziņodama: “Es braukšu tev līdzi...”

Tā, lūk, ar marseljēzas skaņām mēs atstājām 1915. gadā izpriecu kāro un bagāto Ameriku. Kopā ar visu skolu devāmies uz Itāliju. Bet tur nonācām tieši tanī dienā, kad pār visu šo zemi pāršalkoja jauna uzbudinoša vēsts: Itālija bija nolēmusi pievienoties sabiedrotajiem. Mēs visi tomēr bijām ļoti priecīgi par mūsu atgriešanos un sarīkojām jaukus lauku svētkus. Atceros, es uzrunāju sapulcējušos zemnielor. un strādniekus šādiem vārdiem: Pateicaties debesim, ka jums Iemīs dzīvot tik jaukā zemē un neapskaužiet Ameriku, šeit, jūsu dzimtene, kur debess mūžīgi zila, kur vīnogu un olīvu koki aug, jūs esat bagaud i par katru miljonāru.”

Neapolē sākām strīdēties - kurp tālāk doties? Mani prāti vērsās u. Grieķiju, kur cerēju palikt līdz kara beigām Kapanosas nometne. IVi no tā bijās manas vecākās meitenes, kurām bija Vācijas pases un tāpēc nolēmām patvērumu meklēt Šveicē, kur bija izredzes sarīkot ari veselu rindu izrāžu.

Aizbraucām uz Cīrihi. “Bar lu Lac” viesnīcā uzturējās pazīstama amerikāņu miljonāra meita. Domāju, ka radies visai izdevīgs gadījums pamēģināt modināt viņā interesi pret manu skolu. Tāpēc arī kādā jauka dienā bērni viņai uztājās brīvā dabā, nelielā zaļā laukumā. Tas bija tik lielisks skats, ka vairs nešaubījos par panākumiem. Bet kad amerikānietei uzmanīgi ierunājos par to, ka skolai nepieciešami atbalsta līdzekļi, atbilde skanēja: “Jā, jūsu bērni ir lieliski, bet mani viņi neinteresē. Es interesējos tikai par savas dvēseles starojumiem.” Si amerikāniete dažus gadus nodarbojās Dr. Junga vadībā, kurš bija ievērojamā Freida piekritējs, un katru dienu izmantoja vairākas stundas tikai tam, lai pierakstītu tikko redzētos sapņus.

Šovasar, lai atrastos tuvāk savām skolniecēm, uzturējos “Borivažas” ateljē Ušā. Man bija jauka istaba ar verandu uz ezeru. Noīrēju kādu ēku milzīgas barakas veidā (agrāk te bija atradies restorāns) un izdekorēju to ar saviem zilajiem priekškariem, šiem maniem pastāvīgajiem iedvesmotājiem. Tādā veidā man atkal bija sava svētnīca, kurā mācīju bērnus un pati vakaros dejoju. Reiz mūs, mums par lielu prieku, apmeklēja Veingartners ar savu sievu, kuriem visu vakaru dejojām Gliku, Mocartu, Bēthovenu un Subertu.

No sava balkona katru rītu redzēju salasāmies uz otra liela lieveņa, kas arī izgāja uz ezeru, skaistus jaunekļus, tērpušos jaukos zīda kimono. Likās, ka viņi pulcējās ap kādu gados vecāku cilvēku -slaiku gaišmati, kas ar savu stāvu atgādināja Oskaru Vaildu. Viņi man uzsmaidīja no sava balkona un reiz vakarā ielūdza mani vakariņās. Tie bija jauki un apdāvināti bēgļu zēni, starp kuriem pie vakariņu galda izcēlās skaistais un jaunais hercogs S. Citreiz viņi mani vakarā veda pabraukāties motoraivā pa dzejisko Ženēvas ezeru. Laivā tika atvērtas šampanieša pudeles, šoreiz, kā arī daudzreiz vēlāk, no laivas izkāpām tikai pulksten četros rītā, Montrā, kur mūs arvien bagātīgi pacienāja noslēpumains itāļu grāfs. Šis ļauni skaistais, sausais cilvēks gulēja visu dienu un piecēlās tikai naktī. Bieži vien viņš no kabatas izņēma mazu sudraba špricīti un kamēr visi apkārtējie novērsās, aukstasinīgi iedūra to sev rokā. Pēc iešļircinājuma viņa asprātībām un vēlībai nebija robežu, bet man sacīja, ka dienā viņš pārdzīvojot šausmīgas mokas.

Šo skaisto jaunekļu jautrā un bezrūpīgā sabiedrība mani labi izklaidēja šajos vientuļajos un skumjajos apstākļos. Mani tikai apvainoja, ka viņi diez kāpēc bija gandrīz pilnīgi vienaldzīgi pret sievieti kā tādu. Nolēmu izmēģināt savas spējas un pie tam visai steidzīgā kārtā: kādā naktī kopā ar savu draudzeni amerikānieti ierados skaistā automobilī un aizbraucu kopā ar šīs savādās sadraudzības vadoni. Bija tiešām brīnišķa nakts. Traucām gar Ženēvas ezera krastu, izbraucām cauri Monrei, bet es vēl vienmēr mudināju: “Tālāk, tālāk!” Auto joņoja uz priekšu un beidzot, līdz ar rīta blāzmu, ieripoja Vježā. Man nebija vēl diezgan un turpināju mudināt: “Tālāk, tālāk!” Sākām pacelties pār Sen-Gotharda kalna sniegoto augstieni.

Mani pārņēma smiekli, iedomājoties mana drauga lepno svītu: cik pārsteigti un apmulsuši būs šie jaunie un skaistie zēni, kad tie no rīta dabūs zināt, ka viņu sultāns nozudis un pie tam kopā ar neieredzētā dzimuma priekšstāvi. Laidu darbā visas savas pavedinātajās spējas un drīz mēs sākām nolaisties Itālijā. Nekur nepieturējām, kamēr nesasniedzām Romu, bet no turienes turpinājām ceļu uz Neapoli. Ieraugot jūru, acumirklī mani pārņēma neatvairāma vēlēšanās atkal redzēt Atēnas.

Mēs noīrējām mazu itāļu tvaikonīti un kādā brīnišķā rītā es atkal kāpu pa Propileja kalna baltajām marmora kāpnēm, es atkal tuvojos dievišķās un gudrās Atēnas svētnīcai. Skaidri atcerējos savu pēdējo uzturēšanos šai vietā un mani pārņēma kauns, iedomājoties, cik tālu esmu aizvirzījusies pa šo laika sprīdi no tās gudrības un harmonijas, kuru mācījos šeit skatīt un kuru jau no agriem gadiem loloju kā savas dzīves piepildījumu. Ak, ar cik daudzām nepārtrauktām ciešanām biju samaksājusi par kaisles uzliesmojumiem.

Ari Atēnas tagad bija pārņēmis saviļņojums. Tanī dienā, kad nu ieradāmies, kļuva zināms, ka Venizeloss atkāpies un, iespējams, ka karaliskā ģimene nostāšoties Vācijas ķeizara pusē. Tanī vakarā sarīkoju pusdienas, kurās starp citiem labākās Atēnu sabiedrībus un mākslas pasaules vīriem, piedalījās arī karaļa sekretārs Melass. Galdu vidū saliku veselu kaudzi rožu un zem tām paslēpu nelielu gramofonu. Tanī pašā zālē pusdienoja arī grupa augstdzimušu ļaužu no Berlīnes. Piepeši pie viņu galda atskanēja tosts: "Lai dzīvo ķeizars!” Tad es atsviedu rozes un palaidu gramofonu, kurš nospeleja marseljēzu un izsaucu tostu: “Lai dzīvo Francija!” Karaļa sekretārs rādīja ļoti izbijušos izskatu, kaut gan savā sirdī priecājas, jo bija sirsnīgs sabiedroto piekritējs.

Pa to laiku zem restorāna atvērtajiem logiem bija salasījies liels ļaužu pūlis. Pacēlu virs galvas Venizelosa ģīmetni un kopā ar manu jauno draudzeni amerikānieti, kura nesa marseljēzu spēlējošo gramofonu, izgāju no restorāna, te mazā gramofona un sajūsminātu pūļa dziedāšanas pavadībā nodejoju Francijas himnu. Pec mm uzrunāju pūli:

“Jums ir otrais Perikls - lieliskais Venizeloss. Kāpēc pieļaujat, ka to aizskar? Vienīgi viņš Grieķijai var sagādāt slavu.”

Pēc tam kopējā gājienā devāmies uz Venizelosa māju, kur viņa logu priekšā dziedājām gan marseljēzu, gan Grieķijas himnu. Bet dn. ieradās kareivji un ar šautenēm rokās ne visai laipni izklīdinātā sapulcējušos ļaudis.

Jutu, ka šis notikums man sagādā lielu gandarījumu. Pēc tam atkal sēdāmies tvaikonītī un aizbraucām atpakaļ uz Neapoli, bet no turienes automobilī atgriezāmies Vježā.

Līdz pat kara beigām es centos un darīju visu iespējamo, lai saglābtu savu skolu cerībā, ka pēc miera noslēgšanas varēšu atkal ar to atgriezties “Belvijā”. Bet karš turpinājās ilgi un man vajadzēja skolas izmitināšanai Šveicē naudu aizņemties pat no augļotājiem ar 50 % gada maksu. Līdzekļu sagādāšanas nolūkā 1916. gadā parakstīju līgumu viesizrādēm Dienvidamerikā un aizbraucu uz Buenos-Airisu.

* * *

Līdz ar to, ka šīs atmiņas tuvojas beigām, es arvien vairāk un vairāk apzinos, ka nav iespējams pilnīgi patiesi aprakstīt savu personīgo dzīvi. Mana dzīve bijusi tik dažāda, ka, liekas, ka to nebūtu dzīvojusi viena pati, bet ka manī bijušas būtu ietvertas daudzas un dažādas būtnes. Tie notikumi, kas man šķita turpināmies veselu mūžību, aprakstā aizņem tikai nedaudzas lappuses. Visi tie laikmeti, kas šķita sāpju un ciešanu pilni gadu tūkstoši un pēc kuriem, vienkārši pašaizsardzības nolūkā, es pārvērtos pavisam par citu cilvēku, te iznākuši tik nožēlojami īsi. Bieži vien mani pārņem izmisums un es uzdodu sev jautājumu - kurš gan no maniem lasītājiem spēs pārvilkt ar miesu to skeletu, ko es šai grāmatā tam pasniedzu? Es cenšos rakstīt tikai patiesību, bet viņa no manis bēg un paslēpjas. Kā viņu visu atrast? Ja es būtu rakstniece un aprakstītu savu dzīvi divdesmit un vairāk romānos, tikai tad es būtu tuvāk visai pstiesībai. Bet pēc romāniem man droši vien vajadzētu rakstīt aktrises vēsturi, kas pilnīgi neatkarīga no visa iepriekš rakstītā. Mana dejotājas dzīve un manas domas par mākslu attīstījušās un attīstās vēl tagad, atsevišķā organismā, kas pilnīgi brīvs no tā, ko uzskatu par savu gribu.

Bet tomēr es turpinu rakstīt patiesību, kas ar mani noticis, tikai baidos, vai kaut cik apmierinošu skaidrību lasītājiem sagādāšu, ja šo sākto darbu novedīšu līdz galam, sniegšu vispārēju pārskatu par savu dzīvi, kaut gan jau tagad dzirdu atskanam balsis no tā saukto visas pasaules tikumisko sieviešu mutēm: “Riebīgs stāsts. Visas viņas ciešanas nāk kā atmaksa par grēkiem.” Bet es pati sevi neuzskatu par grēcinieci, neatzīstos grēkojusi vārda tiešā nozīmē. “Sieviete ir spogulis” - saka Nīče. Es tikai atspoguļoju cilvēkus, reaģēju uz spēkiem, kas bija mani saņēmuši gūstā un līdzīgi Ovidija “Metamorfozas” varonei, mainīju čaulu un dabu saskaņā ar nemirstīgo dievu pavēlēm.

* * *

Pa ceļam uz Buenos-Airesu iegriezos Ņujorkā, kur man pievienojās brālis Augustīns, kurš bija neapmierināts, ka biju viena pati devusies tik tālā ceļā šajā bīstamajā laikā, kad visu pasauli lielākā vai mazākā mērā bija satricinājis lielais karš.

Kuģī brauca arī vairāki jauni bokseri ar Tedu Luisu priekšgalā.

Viņi cēlās katru rītu pulksten sešos, trenējās un peldējās kuģa baseinā. Arī es kopā ar viņiem no rītiem trenējos un dejoju vakaros, tāpēc ceļojums pagāja diezgan jautri un samērā ātri.

Baija bija pirmā pustropiskā pilsēta, kuru man vajadzēja apmeklēt, te bija daudz zaļuma, siltuma un valgmes. Kaut gan pastāvīgi lija lietus, sievietes pa ielām staigāja bez lietussargiem un plānās drēbēs, kuras bija galīgi izmirkušas un piekļāvušās pie miesas, skaidri izceldamas ķermeņu formas. Bet šīs sievietes par to nemaz neuztraucās, varēja redzēt, ka lietus un izmirkšana sagādāja patiku, te pirmo reizi arī ievēroju, cik vienaldzīgi dažādi cilvēki skatās uz ādas krāsas dažādību. Tanī restorānā, kur mēs ieturējām brokastis, pie galdiņa draudzīgi sēdēja nēģeris ar balto meiteni, bet atkal pie cita, baltais cilvēks ar nēģeru sievieti. Mazā baznīciņā sievietes nesa kristīt savus bērnus - mulatus.

Gandrīz vai katrā dārzā ziedēja sarkanas puķes un visā pilsētā likās dvašojam baltas un melnas rases mīlestība. Dažos Baijas kvartālos pa logiem izliecās laiskas melnas, baltas un dzeltenas sievietes, bet tām nebija tik nožēlojams izskats, kāds bija vērojams lielo centru prieka sievietēm.

Dažas dienas vēlāk pēc ierašanās Buenos-Airesā mēs vakarā devāmies uz studentu kabarē. Iegājām garā piepīpētā istabā ar zemiem griestiem, kurā drūzmējās melnīgsnēji jauni ļaudis un apķērušies ar tādām pat melnīgsnējām meitenēm soļoja tango taktī. Es nekad vēl nebiju dejojusi tango, bet mūsu pavadonis, jauns argentīnietis, pierunāja mani pamēģināt. Ar jau pirmo nedrošo soli sajutu, ka visa mana būtne atsaucas šīs saldkaislās dejas gurdenajam ritmam, šī deja man likās maiga kā ilgs glāsts, reibinoša kā mīla zem dienvidu debesīm, bīstama un nežēlīga kā vilinošais tropu mežs. Tādas bija manas sajūtas, kamēr melni briļļotā jaunekļa roka divdomīgi vadīja mani un kamēr viņa drošais skats grima manējā.

Mani pazina: studenti sāka ielenkt no visām pusēm. Viņi man paskaidroja, ka šonakt ir Argentīnas brīvības svētki un lūdza mani nodejot viņu himnu. Man arvien labprāt gribējies sagādāt studentiem prieku. Paklausīju arī šoreiz un, ietinusies šīs zemes karogā un iepriekš izlasījusi Argentīnas himnas teksta tulkojumu, sāku attēlot kādreiz verdzinātās kolonijas ciešanas un atbrīvošanos no tirāna ķetnām. No panākumiem sāka vai reibt galva. Studenti nekad nebija redzējuši tamlīdzīgas dejas, tāpēc tos pārņēma neprātīga līksme un viņi lika man bez gala atkārtot himnu.

Viesnīcā atgriezos no panākumiem sakarsusi un visai apmierināta ar Buenos-Airesu, bet - ak vai, - mans prieks bija pāragrs. Otrā rītā, izlasījis avīzēs sensacionālos aprakstus par manu uzstāšanos studentu kabarejā, mans impresārijs atskrēja neganti sadusmots un paziņoja, ka uzskata mūsu līgumu par lauztu. Visa labākā Buenos-Airesas sabiedrība ierodoties pie kases un atdodot atpakaļ savas biļetes, bija nolēmusi boikotēt manas izrādes. Tādā veidā pagājušais vakars, kurš mani tik ļoti sajūsmināja, izrādījās liktenīgs manām viesizrādēm.

Šīs manas turnejas galvenais nolūks, kā jau minēju, bija sapelnīt pietiekoši līdzekļu manas skolas uzturēšanai kara laikā. Varat iedomāties, ko pārdzīvoju, kad no Šveices saņēmu telegrammu, ka mans naudas sūtījums kara apstākļu dēļ nav sasniedzis savu mērķi. Bet tā kā saimniece, pie kuras meitenes mita, nevarēja par brīvu tās turēt, bija iespējams, ka manas skolnieces tagad kādā jaukā dienā atrodas izsviestas uz ielas. Ar savu parasto steigu centos pierunāt Augustīnu nekavējoties doties uz Zenēvu un glābt bērnus. Viņš arī aizbrauca un paņēma līdzi visu naudu, tā ka man nepalika pat ko samaksāt par viesnīcu. Uzbudinātais impresārijs aizbrauca ar operetes trupu uz Cīli, bet es kopā ar pianistu Dimenilu, kuram vajadzēja mani pavadīt visā ceļojumā, atradāmies pilnīgi pamesti likteņa varā.

Publika te bija vēsa, grūti ierosināma mākslai. Vienīgie panākumi, ko panācu Buenos-Airesā, bija mana uzstāšanās ar Argentīnas himnu tanī naktī studentu kabarejā. Visas mantas mums vajadzēja pamest viesnīcā un braukt uz Montevido. Par laimi maniem vienkāršajiem dejas tērpiem viesnīcas īpašnieka acīs nebija nekādas vērtības.

Montevido publika nelīdzinājās argentīniešu publikai un mūs uzņēma ar entuziasmu, tāpēc varējām turpināt arī ceļu uz Riodežaneiro. Tur ieradāmies bez naudas un jebkādām mantām. Bet pilsētas teātra direktors bija tik laipns, ka nekavējoties nozīmēja izrādes. Vietējā publika bija tik atsaucīga un likās tik saprotoša, ka mudināja aktieri dot vairāk, kā viņš spēj.

Te es iepazinos ar dzejnieku Huanu de Rio, kuru jaunatne tik ļoti dievināja (gandrīz katrs jauneklis Rio dzejo). Kad mēs kopā gājām pa ielu, mūs pavadīja jaunu cilvēku pūlis un sauca: “Lai dzīvo Huans de Rio. Lai dzīvo Aisedora!”

* * *

Atstājusi savu ceļa biedru pianistu Dimenilu Riodežaneiro, kur viņš guva tik lielus panākumus, ka pagaidām negribēja braukt projām, pati atgriezos Ņujorkā. Ceļojums bija ļoti vientuļš un skumjš, jo dzīvoju pastāvīgās bažās par savu skolu. Vairāki bokseri, kuri kopā ar mani brauca uz Dienvidameriku, tagad atgriezās atpakaļ ar to pašu kuģi, kurā braucu es. Viņi strādāja kā sulaiņi uz tvaikoņa, citādi viņiem nebija iespējas atgriezties. Dienvidamerikā viņiem nebija laimējies un tāpēc vajadzēja atgriezties neko nenopelnījušiem. Starp pasažieriem bija kāds mūžīgi piedzēries amerikānis Vilkinss, kurš katru reizi pusdienojot sulainim teica: “Aiznesiet šo Pommeri (1911. g. pudeli) Aisedorai Dunkanei.” Varēja redzēt, ka citus šie viņa vārdi ķēra kā pātagas sitieni.

Ņujorkā mani vairs neviens nesagaidīja, jo kara dēļ mana telegramma nebija saņemta. Nejauši atcerējos Arturu Henti, kurš bija nevien apdāvināts cilvēks, bet arī zīlnieks. Jaunībā viņš bija nodevies glezniecībai, bet vēlāk pievērsies fotogrāfijai; viņa uzņēmumi bija savādi noslēpumaini. Kaut gan ar savu aparātu viņš fotografēja dzīvus cilvēkus, uz bildēm neiznāca vis paši pozētāji, bet bija saskatāmi attēli tādā veidā, kādā viņš katru no šiem cilvēkiem iedomājās. “Manās bildēs cilvēks iznāk tāds, kādu es to saskatu,” -mēdza viņš teikt. Es esmu attēlota vairākos viņa uzņēmumos, bet uz neviena no tiem nav saskatāma mana fiziskā miesa un ģīmis, bet gan attēlots mans dvēseles stāvoklis, uz vienas - pat dvēsele. Viņš bija liels mans draugs un tagad, atrodoties vienai pašai ostā, un viņu atceroties, nolēmu piezvanīt viņam. Liels bija mans pārsteigums, kad tālrunī atskanēja nevis Artura, bet cita pazīstama balss. Tas bija Lohengrīns, kurš sagadīšanās dēļ šajā pašā rītā bija ieradies apciemot Henti. Dabūjis zināt, ka atrodos ostā viena, bez draugiem, bez naudas, viņš tūliņ man piesolījās nākt palīgā. Tiešām, pēc dažām minūtēm viņš bija klāt. Ieraugot viņa augsto un stingro stāvu, manī radās uzticības un miera sajūta. Mēs ļoti priecājāmies viens par otru.

Katrs no jums, lasot šo manu autobiogrāfiju, bez šaubām, būs ievērojis, ka es nekad nepaliku neuzticīga saviem pielūdzējiem un nekad nebūtu pametusi nevienu no saviem mīļākajiem, ja vien viņi paliktu man uzticīgi. Kā es tos mīlēju kādreiz, tā viņus mīlu tagad un arī mūžīgi mīlēšu. Tai apstāklī, ka tiku pārtraukusi sakarus ar daudziem, vainojama vienīgi vīriešu vieglprātība un likteņa nesaudzība...

Un tāpēc, pēc tik daudz nelaimēm biju ļoti laimīga atkal satikt savu Lohengrīnu, kurš vēlreiz nāca man palīgā. Viņš drīz dabūja manas mantas no muitas, bet pēc tam aizveda mani uz Hentes ateljē, no kurienes visi trīs devāmies brokastīs. Visi bijām sevišķi priecīgi par atkalredzēšanos un šai gadījumā izdzērām daudz šampanieša. Jutu, ka mana atgriešanās Ņujorkā atnesīs man laimi. Pēc tam Lohengrīns steidzās noīrēt “Metropolitēna” operas teātri, bet atlikušo laiku pavadīja izsūtīdams ielūgumus visai mākslinieku pasaulei uz lielo izrādi. Šī izrāde bija viens no vislielākajiem un visbrīnišķīgākajiem pārdzīvojumiem manā mūžā. Izrādei nebija svarīgs kases stāvoklis, jo to pilnīgi finansēja Lohengrīns, tāpēc man bija jo sevišķi liels prieks dejot, nemaz neinteresējoties par kasi. Arī šoreiz, kā kara laikā, savu izrādi beidzu ar marseljēzu, pēc kuras par godu man, Lrancijai un sabiedrotajiem sarīkoja grandiozas ovācijas.

Pastāstīju Lohengrīnam par Augustīna nosūtīšanu uz Zenēvu un par to, ka mani ļoti nemierīgu dara skolas liktenis. Viņš nekavējoties ar savu neparasto augstsirdību nosūtīja pa telegrāfu naudas summu, ar kuru pietiktu manas skolas atvešanai uz Ņujorku. Bet, ak, priekš vienas daļas manu skolnieču šī nauda nāca par vēlu: visas jaunākās meitenes vecāki bija paņēmuši pie sevis mājās. Savai skolai es biju veltījusi tik daudzus darba gadus, tāpēc skolas saskaldīšana mani stipri sāpināja. Bet kad atbrauca Augustīns ar sešām vecākajām meitenēm, nedaudz nomierinājos.

Lohengrīna garastāvoklis nebija pārmainījies: viņš bija sevišķi labs un augstsirdīgs un nekas viņam nelikās par grūtu priekš manis un bērniem. Viņš noīrēja lielu ateljē Medison-Skver-Gardenā un mēs tur katru dienu strādājām. No rītiem viņš mūs vadāja automobilī gar Hudsonas upi. Viņš bija visai devīgs un mūs bagātīgi apdāvināja un, pateicoties naudas maģiskajām spēkam, dzīve uz laiku kļuva gluži jauka.

Tuvojoties bargajai Ņujorkas ziemai, mūsu veselība sāka pasliktināties, tāpēc Lohengrīns man ieteica doties uz Kubu un kā pavadoni man līdzi piesolīja savu sekretāru. Par Kubu man saglabājušās vispatīkamākās atmiņas. Sekretārs bija jauns skots un nodevās dzejai. Mana veselība neatļāva man dejot, tāpēc visas trīs nedēļas pavadījām Havannā, braukdami pa piekrasti un priecādamies par dabas greznumu. Atceros kādu traģikomisku gadījumu. Apmēram divus kilometrus no Havannas atradās vecmodīgs nams ar augstu sētu visapkārt. Tanī izmitināja spitālīgos. Sienveidīgā sēta nebija visai augsta un pār to šad tad varēja redzēt šausmīgi izķēmotos cilvēkus. Vadības iestādes saprata, ka šādai mītnei nav vietas blakus modemam ziemas kūrortam un nolēma leprozoriju pārcelt uz citu vietu. Bet spitālīgie atteicās paklausīt: tie ieķērās durvīs un pie sienām, uzkāpa uz jumta un stigri turējās. Sāka klīst baumas, ka daži spitālīgie izbēguši un tagad slēpjoties Havannā. Šī spitālīgo patversmes pārvešana man atgādināja savādo, šaušalīgo Meterlinka lugu.

Reiz apmeklēju kādas vietējo visvecākās cilts pārstāves mītni. Šai sievietei bija sevišķa kaislība pret pērtiķiem un gorillām. Blakus vecajai mājai atrodošais dārzs bija pilns ar būriem, kur mita viņas mīluļi. Bet viņas māja bija interesanta visiem. Mājasmāte ciemiņus uzņēma ar viscēlāko viesmīlību. Parasti pretim nāca ar mazu pērtiķīti plecos un gorillu pie rokas, šie zvēri bija vislēnākie viņas kolekcijā, turpretim citi, kas atradās būros, nelikās tik mierīgi; kad tiem gāja garām, viņi raustīja restes un klabināja zobus, izdvesdami rēcienus un kliedzienus. Vaicāju, vai pērtiķi nav bīstami, uz ko mājasmāte atbildēja, ka nekādas briesmas nedraudot, izņemot varbūt vienu otru gadījumu, kad tie viens vai otrs izlaužoties no būra. Tad tie uzbrūkot dārzniekam un sākot to žņaugt. Šāds paziņojums mani drusku uztrauca un es biju priecīga, ka drīz varēju aizbraukt. Bet pati šī sieviete bija ļoti skaista, ar lielām, izteiksmīgām acīm, izcilu prātu un mākslas izpratni. Viņa vāca visas ievērojamākās parādības literatūrā un mākslā. Kā izskaidrot viņas pieķeršanos pērtiķiem un gorillām? Viņa man pastāstīja, ka novēlējusi visu šo savu pērtiķu kolekciju Pastēra institūtam tuberkulozes un vēža dziedēšanas mēģinājumu veikšanai. Tā man likās diezgan savāda maniere, parādīt savu mīlestību pēc nāves.

Man saglabājušās vēl kādas interesantas atmiņas no Havannas. Tā kā katru dienu braukājām gar jūras krastu, gribējās arī kādas pārmaiņas. Bija kaut kādi svētki, kad visi kabarē un kafejnīcas čumēt čum un arī mēs ap pulksten trijiem devāmies uz vienu no vistipiskākajām Havannas kafejnīcām. Te bija sastopami parastie morfinisti, kokainisti, opija smēķētāji, alkoholiķi un citi atkritumi. Mēs ieņēmām vietu pie galdiņa piesmēķētā, vāji apgaismotā istabā ar zemiem griestiem. Manu uzmanību saistīja kāds uzkrītoši bāls cilvēks, iekritušiem vaigiem un zvērojošām acīm; viņš atgādināja nelaimīgu radījumu, kuru pastāvīgi vajā halucinācijas. Viņš ar saviem garajiem un tievajiem pirkstiem pieskārās klavieru taustiņiem un man par lielu pārsteigumu atskanēja Sopēna prelūdija, pie kam spēlējums tika izpildīts ar lielu izpratni un talantu. Labu brīdi klausījos viņu klusēdama, tad piegāju, bet atbildei izdzirdēju tikai nesakarīgus vārdus. Mans mēģinājums uzsākt sarunu ar šo cilvēku pievērsa man visas kafejnīcas uzmanību un es sapratu, ka mani šeit neviens nepazīst. Šāds apstāklis manī izsauca karstu vēlēšanos padejot šīs neparastās publikas priekšā. Aptinusies savā apmetnī un parādījusi pianistam ko spēlēt, es nodejoju vairākas prelūdijas. Kafejnīcas apmeklētāji pamazām apklusa un manas dejas ne vien saistīja viņu uzmanību, bet pat noveda daudzus līdz asarām. Arī pianists pamodās no sava morfinista apskurbuma un spēlēja apgaroti. Dejoju līdz rītam un kad braucu projām, daudzi mani sajūsmā apkampa. Ar šīm sekmēm es lepojos vairāk kā ar kādā teātrī gūtiem panākumiem, jo te sastapu savas mākslas īstu novērtējumu bez impresārija un reklāmas palīdzības. Nedaudz vēlāk kopā ar savu pavadoni dzejnieku iekāpu uz Floridu ejošā tvaikonī un izkāpu Palmbičā, no kurienes nosūtīju telegrammu Lohengrīnam, kurš mums pievienojās.

* * *

Vissmagākais lielu bēdu brīdis izpaužais nevis tad, kad tikko noticis trieciens, kas rada tik stipru nervu saspīlējumu, ka gandrīz pilnīgi paralizē skumjas. Daudz smagāks periods seko ievērojami vēlāk, kad apkārtējie domā: “Viņa visu aizmirsusi.” vai arī: “Tagad viņa nomierinājusies, viņa savas bēdas pārcietusi!” Tad bieži vien jautru pusdienu laikā sirdi sažņaudz ledainas skumjas vai ari ciešanu uguņainie nagi smacē rīkli. Ledus un uguns, elle un izmisums aptumšo prātu un cilvēks ar šampanieša glāzi rokā mēģina aizmirst savas bēdas, lai tikai kaut uz brīdi aizmirstos. Es biju tieši tagad nonākusi līdz šim stāvoklim. Visi draugi runāja: “Viņa visu aizmirsusi, viņa nomierinājusies,” bet pietika tikai redzēt ienākam istabā bērnu un saucam māti, ka mana sirds likās gabalos saplīstam un visa mana būtne pielija ar tādām skumjām, ka smadzenēm atlika tikai pēc aizmirstības tiekties.

Un no šīm necilvēcīgajām mokām es mēģināju radīt jaunu dzīvi, radīt mākslu. Kā es apskaudu mūķeņu pazemību, kuras caurām naktīm var čukstēt nepārtrauktas lūgšanas pie sveša cilvēka kapa. Šāds temperaments - tādas aktrises sapnis, kura protestē: “Alkstu mīlas, gribu mīlu, gribu radīt prieku!” Kāda elle!

Lohengrīns, kurš sev līdzi uz Palmbiču bija atvedis arī amerikāņu dzejnieku Persiju Makeju, reiz, sēžot ar mums kopā verandā, saskaņā ar manām idejām, uzmeta plānu nākošajai skolai. Starp citu viņš paziņoja, ka ieguvis skolai nepieciešamo zemes gabalu Medisonskvērgardenā Ņujorkā. Pret skolas projektu izturējos ar lielāko sajūsmu, bet negribēju kara laikā to sākt tik plašā mērogā. Galu galā šāda mana izturēšanās Lohengrīnu sadusmoja tiktāl, ka līdz ar mūsu atgriešanos Ņujorkā, ar sev iezīmīgo straujumu viņš iznīcināja Gardenas pirkšanas līgumu.

XXX

1917. gada sākumā viesojos “Metropolitēna” operā Ņujorkā. Tanī laikā, līdzīgi daudziem citiem, cieši ticēju, ka labākā pasaules cerība -brīvība, atdzimšana un kultūra būs atkarīga no sabiedroto uzvaras, tāpēc katras izrādes beigās nodejoju marseljēzu, kuru publika noklausījās kājās piecēlusies. Tomēr es bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem savā programmā paņēmu Riharda Vāgnera darbus un domāju, man piekritīs arī visi saprātīgie cilvēki, ka vācu mākslas boikots kara laikā bija muļķīgs un netaisns solis.

Tai dienā, kad pienāca ziņa par Krievijas revolūciju, visus brīvības piekritējus pārņēma prieks un cerība, un tanī vakarā es marseljēzu dejoju ar tādu pirmatnēju revolucionāru aizrautību, kādā garā tā uzrakstīta. Pēc tam izpildīju “Slāvu maršu”, kurā bija dzirdamas imperatora himnas skaņas, un attēloju nospiestu vergu, kurš ļima zem pātagas sitieniem. Šī disonanse publikā radīja veselu aplausu un sajūsmas vētru.

Dīvaini, bet visu laiku, kamēr vien turpinās mana karjera, mani visvairāk saistījis izmisums un sacelšanās nemiers. Bieži vien sarkanā tunikā tērpusies tēloju revolūciju un aicināju apspiestos pie ieročiem.

Krievijas revolūcijas pirmajā vakarā dejoju ar prieku un aizrautību. Mana sirds vai plīsa no laimes, iedomājoties par to atbrīvošanu, kas cieta, mocījās un mira par cilvēci. Tāpēc arī nebija nekāds brīnums, ka Lohengrīns katru vakaru teātrī no savas ložas noraudzīdamies manās dejās, galu galā kļuva nemierīgs un uzstādīja sev jautājumu - vai šī mākslas un skaistuma skola, kuru viņš finansē un atbalsta, nepārvērtīsies par kaut ko bīstamu, kas varētu apdraudēt viņu pašu un viņa miljonus. Bet mans mākslinieciskais impulss bija pietiekoši stiprs, lai ar to tiktu galā.

Man par godu Lohengrīns sarīkoja lielus svētkus. Svinības sākās ar pusdienām, pēc tam sekoja dejas un izmeklētas vakariņas, šais svētkos Lohengrīns man uzdāvināja brīnišķīgu briljanta kaklarotu. Es gan nekad nenēsāju dārglietas, bet mana drauga izskats bija tik laimīgs, ka šoreiz neatteicu un ļāvu sev aplikt ap kaklu briljantus. Uz rīta pusi, kad bija izdzerts veseliem dučiem šampanieša pudeļu, un mana galva viegli reiba no prieka un vīna, man iešāvās prātā nelaimīga doma, pamācīt kādu no viesiem, ļoti skaistu jaunekli, dejot apašu tango, kā to dejoja manā klātbūtnē Buenos-Airesā. Piepeši kā dzelzs knaiblēm kāds sažņaudza manu roku un atgriezusies es ieraudzīju Lohengrīnu, kura seja bija pārvērsta negantās dusmās.

Tā bija vienīgā reize, kad apliku liktenīgo kaklarotu, jo drīz pēc šī bīstamā notikuma Lohengrīns atkal pazuda, jo bija uznācis jauns dusmu uzplūdums un tad nekas nelīdzēja. Paliku viesnīcā atkal viena ar milzīgu nesamaksātu rēķinu un arī tagad visi izdevumi par skolas uzturēšanu gūlās vienīgi uz maniem pleciem. Velti es lūdzu Lohengrīnu palīdzēt, nekas cits neatlika, kā ieķīlāt ievērojamo briljanta kaklarotu un līdz ar to visiem laikiem šķirties uz no tās.

Biju palikusi Ņujorkā pilnīgi bez līdzekļiem tieši sezonas beigās, kad uzstāties nebija gandrīz nekādas nozīmes. Par laimi man bija   sermuliņa manto un brīnišķīgs smaragds, kuru Lohengrīns man savā laikā nopirka no indusu maharadžas dēla, kurš Monte-- Karlo bija paspēlējis visu savu naudu. Runāja, ka dārgakmens senak rotājis kāda elku dieva galvu. Pārdevu manto pazīstamai dziedātajai un smaragdu - atkal citai un pa vasaru noīrēju villu Longbīčā, izmtinādama tur arī savas meitenes, te nolēmu sagaidu rudeni, kad atkal varētu rasties iespēja nopelnīt ar izrādēm.

Parasti biju ļoti bezrūpīga un tā arī tagad, kad man bija villa, auto un līdzekļi pašreizējai iztikai, maz domāju un gādāju par nākotni Zināms, tagadējā bezcerības stāvoklī, kad nebija nekādas noteiktas nākotnes izredzes, būtu ļoti saprātīgi rīkojusies, ja par to lieko naudu, ko ieguvu pārdodot dārgakmeņus un ādas, būtu nopirkusi akcijas vai procentu papīrus. Bet man tas neienāca prātā un mēs pavadijam diezgan patīkamu vasaru Longbičā, uzņemot, kā jau arvien, pie sevis daudz mākslinieku. Daži viesi pie mums dzīvoja pat vairākas nedeļas, šo ilgāko viesu skaitā atradās arī apdāvinātais vijolnieks Isajs, kurš, rītos un vakaros mūsu dzirdi valdzināja ar savu brīnišķo spēli. Mums nebija darbnīcas, tāpēc dejojām zem atklātas debess tieši jūras krastā. Tur sarīkojām arī īpašus svētkus Isajam par godu un viņš priecājās ka mazs zēns.

Skaidrs, ka pēc tik patīkami pavadītās vasaras atgriezos rudeni Ņujorkā pilnīgi bez naudas. Pārlaidu divus ļoti smagus mēnešus un beidzot biju spiesta parakstīt līgumu turnejai Kalifornijā.

Sajā viesizrāžu ceļojumā iegriezos arī savā dzimtajā pilsēta Sanfrancisko. īsi pirms ierašanās avīzēs izlasīju par Rodēna nāvi. Caur manām smadzenēm kā zibens izšāvās doma par to, ka nekad vairs neredzēšu savu labo un uzticamo draugu, un es uztraucos tik ļoti, ka sāku raudāt un ilgi raudāju. Atmodos kā no smaga sapņa tikai tad, kad vilciens sāka pieturēt. Bet kā lai ar saraudātām un uztūkušām acīm rādos uz perona Oklandē, kur mani sagaidīja liels bars žurnālistu, lai mani intervētu! Iešāvās prātā laimīga doma: pārsedzu pār seju vieglu melnu šķidrautu un stāvoklis bija glābts. Tikai žurnālisti no tā bija iztaisījuši, it kā es lielu noslēpumu glabatu, par ko otrā dienā izlasīju avīzēs.

Bija pagājuši 22 gadi, kad agrā jaunībā šķīros no Sanfrancisko un devos pasaulē laimi meklēt. Varat iedomāties manu satraukumu pēc tik ilga laika sprīža ieraugot dzimto pilsētu, kurai pēc 1906. g. zemestrīces un ugunsgrēka bija tiktāl pārveidojusies, ka grūti bija pazīt. Kaut gan izmeklētā un bagātā publika “Kolumbijas” teātrī, tāpat kā kritika, izturējās visai atsaucīgi un manu mākslu novērtēja pilnīgi cienīgi, es tomēr jutos neapmierināta, jo gribēju dejot plašākai tautai. Šim nolūkam gribēju dabūt “Grieķu teātri”, bet mans lūgums tika noraidīts. Bet kāpēc manu lūgumu noraidīja - tas man palika noslēpums.

Sanfrancisko es atkal sastapos ar savu māti, kuru nebiju redzējusi diezgan daudz gadu. Kā minēju, viņa diez kāpēc sāka skumt pēc dzimtenes un šīs viņas ilgas kļuva tik neatlaidīgas un nepārvaramas, ka kādā jaukā dienā aizbrauca no Eiropas un atteicās arī tur vairs atgriezties. Viņa bija novecojusi un likās grūtsirdības nomākta. Reiz brokastojot kopā ar viņu, sāku vērot spogulī mūsu sejas. Cik ļoti grūti manu skumjo un mātes grumboto grūtsirdīgo seju salīdzināt ar to divu ceļinieču jaukajiem vaigiem, kas gandrīz divdemit divus gadus atpakaļ kopā devās meklēt slavu, laimi un bagātību! Slava bija sasniegta, arī bagātība bijusi panākta, bet kā izskaidrot šo bēdīgo iznākumu? Varbūt ar to, ka tā gluži dabiska parādība mūsu nepilnīgajā pasaulē, kur pat paši dzīves pamati naidīgi cilvēkam? Es satiku daudz lielu aktieru, daudz prātīgu un gudru cilvēku un tā sauktos likteņa lutekļus, bet nevienu no tiem neesmu varējusi nosaukt par laimīgu, kaut arī daži izlikušies laimīgi. Bet zem viņu ārienes, dziļāk ieskatoties dvēseles dzīvē, varēja vērot to pašu neapmierinātību un tās pašas ciešanas. Varbūt tā sauktās - laimes pasaulē nemaz nav? Parādās tikai vājāki vai stiprāki tās atspīdumi, daži atsevišķi pamirdzējumi.

Šādu laimes atspīdumu izjutu Sanfrancisko, sastopoties ar savai dvēselei tik tuvo mākslinieku, pianistu Haraldu Baueru. Man par lielu pārsteigumu un sajūsmu viņš paziņoja, ka mani uzskata vairāk par mūziķi, nekā dejotāju un ka mana māksla tam iemācījusi saprast Baha, Šopēna un Bēthovena noslēpumaino frāžu nozīmi. Pavadījām divas brīnišķas nedēļas sadarbodamies lielā saskaņā. Līdzīgi tam, kā es viņam biju atklājusi mūzikas noslēpumus, tā arī viņš rādīja man, kā saprast manis pašas mākslu, manu radošo darbu, par ko agrāk pat sapņojusi netiku. Haralds dzīvoja izsmalcinātu intelektuālu dzīvi un augstu pacēlās pār pūli. No citiem mūziķiem viņš krasi atšķīrās ar to, ka neaprobežojās tikai ar mūziku vien, bet viņam bija smalkas zināšanas vispār mākslā, tāpat kā dziļi intelektuāli saprata dzeju un nodevās filosofijai.

Kad satiekas divi augstāko ideālu meklētāji mākslā, viņus pārņem savāds reibums. Augas dienas, nebūt nevienas vīna glāzes neiztukšojuši, mēs dzīvojām pilnīgā reibumā, katrs nervs trīcēja no uztraucošās cerības, un, kad mūsu skati sastapās šīs cerības piepildīšanā, mēs sajutām tik vētrainu prieku, ka iesaucāmies, it kā ciestu lielas sāpes: “Vai jūs šo vietu Sopēnā saprotat tieši tā?” - “Jā, jā, tā un vēl citādi. Tagad es jums to nospēlēšu!” Kāda līksme, kāds augstākais prieks!

Mēs kopā uzstājāmies “Kolumbijais” teātrī Sanfrancisko un šo izrādi atceros kā vienu no vislaimīgākajiem notikumiem manā karjerā. Satiekoties ar Haraldu Baueru, es atkal iegrimu brīnišķā gaismas un prieka atmosfērā, kura rodas tikai satiekoties ar gaišu dvēseli. Es cerēju, ka tas turpināsies arī tālāk un ka mums izdosies atklāt pilnīgi jaunu muzikālo kustību lauku. Bet ak, es biju pavisam piemirsusi apstākļu gaitu. Mūsu sadarbībai bijai jāpārtrūkst un mums pašiem dramatiski jāatvadās.

Lai gan teātri pastāvīgi pildīja izmeklēta publika un visai jūsmoja par manām dejām, tomēr es jutos ļoti vīlusies, ka mana dzimtā pilsēta neatsaucās aicinājumam atbalstīt manas nākošās skolas ideālu. Sanfrancisko jau bija vesels pūlis manis atdarinātāju, ar kuriem iedzīvotāji likās pilnīgi apmierināti. Man šķita, viņi pat baidījās, ka mana māksla varētu tiem sagādāt nevēlamas sekas. Mani atdarinātāji un tie, kas teicās uzstājamies pēc manas metodes, bija visai salkani un nebaudāmi. Viņi tikai centās izcelt to daļu no manas mākslas, ko apzīmē par “harmoniju un skaistumu”, bet neievēroja pašu galveno -manas dejas izejas avotu, kas noteic sekojošas kustības, harmoniju un skaistumu, šī bija māksla bez jebkādas stingrākas mākslas mērauklas un tāpēc mani ļoti aizskāra, kad viens otrs teicās uzstājamies pēc manas metodes.

Manā dzīvē atgadās dienas, kad visa pasaule liekas brīnišķa zelta pasaka, tūkstošiem ziedu piesēts lauks, mīlas un laimes pilns dzīves rīts, kad neatrodu vārdus, lai izteiktu savu līksmi un dzīvesprieku, kad domas par skolu man liekas ģeniāls atradums un - es sāku ticēt mākslas atdzimšanai. Bet tāpat manā dzīvē ir arī dziļāko skumju un izmisuma dienas. Kad ilgi biju cīnījusies par skolas pastāvēšanu un Amerikā man neradās nekādas izredzes tās noturēšanai virs ūdens, ar smagu sirdi un nākotnes cerības zaudējusi, nolēmu atgriezties Parīzē, lai tur pārdotu savu īpašumu un šādā veidā sagādātu līdzekļus skolas turpināšanai. Mērija bija atbraukusi no Eiropas un pa tālruni mani uzaicināja uz “Biltmoras” viesnīcu. Izstāstīju viņai savu situāciju un viņa atbildēja: “Rīt turp dodas mans lielais draugs Gordons Selfridžs. Ja palūgšu, viņš droši vien neatteiksies jums nopirkt biļeti”.

Biju tik ļoti nogurusi no cīņas un vilšanās, ko man nācās piedzīvot Amerikā, ka ar lielāko prieku piekritu šim priekšlikumam un nākošajā rītā atstāju Ņujorku. Bet mani vajāja nelaime: jau pirmajā vakarā pastaigājoties pa kuģa tumšo klāju (ugunis kara laika apstākļu dēļ bija izdzēstas), nejauši uzdūros atvērtai lūkai un nokritu no gandrīz piecu metru augstuma un diezgan nopietni sasitos. Gordons Selfridžs ļoti laipni manā rīcībā visu ceļojuma laiku atvēlēja savu kajīti un nodeva arī pats sevi, visādi un vienmēr būdams uzmanīgs un apbrīnas cienīgs. Ieminējos par mūsu pirmo redzēšanos pirms apmēram divdesmit gadiem, kad nabaga un izsalkusi meitene ieradās pie viņa lūgt uz kredīta dejas tērpu.

Tāda bija mana pirmā iepazīšanās ar šo cilvēku. Man pašai bija brīnums par kādu manu īpašību: mans uzskats par dzīvi stipri atšķīrās no to mākslinieku un sapņotāju uzskata, kurus pazinu, un tā vien likās, ka šis uzskats nepiederētu man, bet pretējam dzimumam. Tāpat gluži neticami liekas, ka visi mani mīļākie izcēlās ar dažām sievišķības iezīmēm. Arvien man nācās grozīties tādu cilvēku sabiedrībā, kas lielākā vai mazākā mērā bija neirastēniķi: viņi bija vai nu pārmērīgi drūmi un noslēgti, vai atkal vīna jeb citu apstākļu ierosināti izplūda neparastā priekā un līksmē. Turpretim Selfridžs bija visai nosvērts un varēja būt priecīgs pilnīgi pats no sevis bez vīna, ko viņš vispār nekad nelietoja. Manī radās izbrīns un es nevarēju saprast, kā dzīvi var pašu par sevi pieņemt kā patīkamu parādību. Es uzskatīju, ka nākotni sola atsevišķi prieka mirkļi, kurus izsauc mīlestība vai māksla, bet šis cilvēks laimi atrada pašā dzīves procesā.

Londonā ierodoties pēc sava nelaimīgā kritiena vēl arvien biju slima. Man nepietika naudas braucienam līdz Parīzei, tāpēc noīrēju dzīvokli Djuka ielā un nosūtīju telegrammas saviem Parīzes draugiem, bet nesaņēmu atbildes, laikam gan kara apstākļu dēļ. Pavadīju bez naudas vairākas šausmīgas un drūmas nedēļas šajā vienmuļajā dzīvoklī. Vientuļa un slima tumšajās naktīs sēdēju pie loga, atcerējos savu slēgto skolu, domāju, ka karš nekad nebeigsies. Bieži vien redzēju lidojam aeroplānus un tādos brīžos mani pārņēma cerība, ka varbūt viņu bumbas mani atpestīs no visām grūtībām. Acu priekšā bieži nostājās pašnāvības velns; bieži, visai bieži par to tiku domājusi, bet arvien mani kaut kas atturēja. Domāju, ka ja aptiekā indi pārdotu tikpat brīvi kā pretindi, tad visas pasaules inteliģence vienā jaukā dienā nozustu no zemes virsas.

Izmisumā nosūtīju telegrammu Lohengrīnam, bet atbildi nesaņēmu. Impresārijs sarīkoja dažas viesizrādes manām skolniecēm, kuras gatavojās taisīt karjeru Amerikā. (Vēlāk viņas uzstājās kā “Aisedoras Dunkanes dejotājas”.) Bet man nebija nekādu ienākumu no šīm izrādēm un drīz vien izrādījos pilnīgā bezizejas stāvoklī. Caur kādu gadījumu iepazinos ar jaunu franču diplomātu, kurš iežēlojās par mani un aizveda uz Parīzi. Te apmetos “Paļas d’Orsē” un pēc līdzekļiem griezos pie augļotājiem.

Katru rītu mūs modināja spalgs lielās “Bertas” šāviens. Tas bija pilnīgi piemērots ievads drūmajai dienai, kad avīzes pastāvīgi nesa jaunas drausmīgas ziņas no frontes. Nāve, asinsizliešana un cilvēku vaidi saindēja dienas, bet naktīs visi ar šausmām gaidīja ienaidnieka aeroplānu uzbrukumus. Vienīgā priecīgākā atmiņa no šī laika saglabājusies par sastapšanos ar ievērojamo pianistu Harrosu mūsu kopējo draugu mājā, kur viņš spēlēja Sopēnu, bet es dejoju. Viņš mani kājām pavadīja no Passi līdz Ke d’Arsē. Reiz mēs gājām ienaidnieka aeroplānu uzbrukuma laikā, kad visi bija pārņemti no šausmām un katrs slēpās kur varēdams. Bet mēs nelikāmies traucēties un es pie tam vēl Vienprātības laukumā nodejoju kādu deju par godu savam pavadonim. Viņš sēdēja uz strūklakas malas un aplaudēja man, bet netālu no mums krītošās raķetes apgaismoja viņa skumjās tumšās acis. Tanī naktī viņš man atzinās, ka sapņo par nāvi un meklē to. Neilgi vēlāk tiešām nāves eņģelis viņu aiznesa tālu, tālu no šīs dzīves.

Dienas gāja skumji un vienmuļi. Es labprāt būtu kļuvusi žēlsirdīgā māsa, bet viņu jau bija tik milzīgi daudz, ka man likās nebija nozīmes palielināt vēl šo garo rindu, kas strādāja ievainoto labā. Tāpēc nolēmu atgriezties pie mākslas, kaut gan sirdī gulēja tik dziļas skumjas, tāds smagums, ka kājas nelabprāt gribēja klausīt. Vāgneram ir kāda dziesma “Eņģelis”, kuru es ļoti mīlu. Tajā teikts par skumju un bēdu pilnu dvēseli, bet tad ierodas gaišs eņģelis. Tāds gaišs eņģelis tanīs drūmajās dienās pie manis atnāca Valtera Rumela veidā. Viņš bija pianists un manās mājās to ieveda mani draugi. Viņu ieraudzījusi, nodomāju, ka tas ir īsts jaunais Lists, kurš izkāpis no ģīmetnes rāmja. Viņš bija slaida auguma, vingrs, cirtainiem kastaņbrūniem matiem, kas viļņoja zemu pār pieri, un dziļām, mirdzošām acīm. Tanīs paskatoties likos nogrimstam tīru avotu dziļumā. Klausījos viņa spēli un nosaucu viņu par “Virseņģeli”. Mēs strādājām teātra foajē, kuru Režens laipni atvēlēja manā rīcībā.

Lasītājam nevajag aizmirst, ka šīs piezīmes aptver vairākus gadus un kad mani atkal pārņēma jauna mīlestība pret vienkāršu mirstīgo, vienalga eņģeļa vai dēmona iemiesojumu, es ticēju, ka tas ir vienīgais, kuru tik ilgi gaidīju un ka šī mīlestība mani atdzemdinās. Bet liekas, ka mīlestība vienmēr rada šādu ticību. No šī viedokļa raugoties, tad katra mana aizraušanās varbūt varētu noderēt par tematu romānam, kuram būtu labas beigas un turpinātos mūžīgi, kā kinolente ar vienmēr laimīgu noslēgumu. Tikai vēlāk sekojošā dzīves realitāte vienmēr rāda citādu seju.

Vasarā sākām meklēt klusu vienatni dienvidos. Fersatas zemesragā, netālu no Sen-žana nocietinājuma noīrējām istabas mazapdzīvotā viesnīcā un ateljē ierīkojām vienkārši turpat garāžā. Augas dienas um vakarus mans draugs spēlēja brīnišķīgas melodijas, bet es dejoju. Man bija iestājušās laimes pilnas dienas, jo tās pilnīgi apgaroja mana Virseņģeļa klātbūtne. Viņš radīja daudz mūzikas, mums tuvumā bija jūra. Mana dzīve atgādināja katoļu sapņojumu par dzīvi paradīzē pēc nāves. Dzīve ir kā vēdeklis: jo dziļākas ciešanas, n i stiprāka laime; neprātīgo skumju vietā nāk vēl neprātīgāki prieka uzliesmojumi.

Reti mēs atstājām savu mītni un uzstājāmies kādā labdarības sarīkojumā un ievainoto labā. Bet pa lielākai daļai palikām tikai vieni un tikai caur mīlestību un mūziku un caur mūziku un mīlestību mana dvēsele pildījās ar lielāko svētlaimību, ieguva spārnus lidojumam pat i šīs zemes patreizējam postam un bēdām.

Blakus villā dzīvoja cienījams garīdznieks ar savu māsu Ziraldi kundzi; pats viņš kādreiz bijis misionārs Dienvidāfrikā. Viņi bija vienīgie mūsu draugi un es ļoti bieži tiem dejoju pēc Lista augstas un iedvesmojošās mūzikas. Vasaras beigās darbnīcai vietu atradām Nīca, bet tūliņ pēc pamiera noslēgšanas atgriezāmies Parīzē.

❖ ❖ ❖

Karš beidzās. Mēs vērojām grandiozos gājienus par godu uzvarai zem Triumfa arkas un kliedzām: “Pasaule glābta!” Mēs visi uz laiku kļuvām dzejnieki, bet ak, līdzīgi tam, kā dzejniekam vajadzēja atmosties no saviem sapņiem un meklēt maizi savai iecerētajai, tā ari pasaule atjēdzās un sāka nogrimt komerciālos rēķinos.

Mans Virseņģelis paņēma mani pie rokas un veda uz “Belviju”. Māja bija izpostīta, bet mēs nolēmām - kāpēc gan to nevarētu savest kārtībā? Sākām meklēt līdzekļus, bet pēc vairāku nedēļu pūlēm pārliecinājāmies, ka neesam neko panākuši. Beidzot pārliecinājāmies, ka nav mūsu spēkos savest kārtībā šo postažu, tāpēc pieņēmām Francijas valdības piedāvājumu un pārdevām manu māju. Tajā paredzēja ierīkot fabriku smacējošām gāzēm varbūtējam karam nākotnē. Es jau tiku redzējusi savu “Dionisionu” pārvēršam kara hospitāli un tagad man vajadzēja samierināties ar domām, ka tur gatavos nāves ieročus, gatavojoties nākotnes karam. “Belvijas” zaudēšana man bija liels trieciens...

Bet manā rīcībā atkal bija diezgan prāvi līdzekļi un es atkal varēju rīkoties. Manī iedegās karsta vēlēšanās atjaunot savu skolu un šai nolūkā es telegrafēju uz Ameriku savām vecākajām skolniecēm. Viņu atbraukšanas dienā sapulcināju ap sevi dažus uzticamus draugus un teicu: “Dosimies kopā uz Atēnām, papriecāsimies par

Akropoli un padomāsim, vai skolu nevarētu nodibināt Grieķijā!” Kā cilvēks var pārvērsties! Vēl 1927. g. kāds žurnālists, atcerēdamies šo gadījumu, “The New-Jork” rakstīja: “Viņas ekstravagantajai rīcībai nebija robežu. Pie viņas sabraukušos viesus vispirms viņa aizveda uz Venēciju, bet pēc tam uz Atēnām.”

Bet atkal bēdas man! Atbrauca manas skolnieces, jaunas, labiņas, attīstījušās. Mans Virseņģelis ieskatījās viņās un - krita, viņš nokrita pie kājām vienai no tām. Kā lai aprakstu šo ceļojumu, kurš izvērtās par Golgātu manai mīlestībai? Mostošās simpātijas pirmo reizi ievēroju Lido viesnīcā, kur uzturējāmies vairākas nedēļas, par tām pārliecinājos uz kuģa, kad braucām uz Grieķiju. Tas viss galu galā manī radīja tādu sajūtu, ka es uz visiem laikiem zaudēju katru patiku jūsmot par Akropoli mēness gaismā. Lūk, tie ir atsevišķie etapi šai manā mīlas Golgātā.

Atēnās visi apstākļi šķita ļoti labvēlīgi skolas nodibināšanai. Pateicoties Venizelosa laipnībai, manā rīcībā nodeva “Zapionu”. Es tur ierīkoju ateljē un strādāju ar savām skolniecēm, cenšoties iedvesmot tādu deju radīšanai, kas būtu Akropoles cienīgi. Izstrādāju plānu, kurš paredzēja sagatavot tūkstots bērnus grandioziem svētkiem stadionā par godu Dionisam.

Katru dienu mēs devāmies uz Akropoli un, atceroties savu pirmo svētceļojumu 1904. gadā un tagad novērojot savu skolnieču jaunās miesas, es jūsmoju par to, ka dzīvē tomēr daļēji ir realizēts mans sapnis, kuru iedomājos sešpadsmit gadus atpakaļ. Tagad likās nogludināti visi šķēršļi manas skolas ierīkošanai Atēnās. Manas skolnieces, kuras no Amerikas bija sev līdzi atvedušas dažas nepatīkamas manieres, tagad zem zilajām Atēnu debesīm, kalnu, iūras un lieliskās mākslas iedvesmotas, tās drīz atmeta.

Reiz vakarā, kad rietošā saule kaisīja savu pēdējo zeltu un mans Virseņģelis, kurš arvien vairāk un vairāk pieņēma cilvēka ģīmi, 3eidza spēlēt maršu no “Dievu bojā ejas” un pēdējie akordi izzuda *aisā, kā rieta staros izkusdami, Himetusā atbalsodamies un jūrā logrimdami, es piepeši ieraudzīju sastopamies divus skatus, kas /ienādi dega rieta liesmās. Mani sagrāba tik spējš dusmu vilnis, ka nati no sevis sabijos.

Aizgāju no mājas un visu nakti klīdu pa Humetusa nogāzēm, bet sirdi plosīja bezprātīgs izmisums. Tiesa, arī agrākajā dzīvē man bija nācies sastapties ar greizsirdību, kura man likās kā zaļacains nezvērs un kura ar saviem ilkņiem sagādāja tik neciešamas sāpes, bet nekad es nebiju pārdzīvojusi tik negantu plosīšanos kā šoreiz. Es viņu mīlēju un tanī pat laikā nāvīgi ienīdu viņus abus. Tagad es sapratu tos nelaimīgos, kuri nonāvē mīļotus cilvēkus, jo viņus uz to spiež neizsakāmas greizsirdības mokas. Vēl vairāk, es viņiem jutu līdzi. Lai izvairītos no šī lāsta, paņēmu dažas savas skolnieces un savu draugu Eduardu Steihenu un devos kopā ar viņiem pa ievērojamo ceļu gar Fivi uz Falkinsu, kur ieraudzīju tās pašas zeltainās smiltis, uz kurām pēc sava nostāsta dejojusi meitene Eibeja par godu liktenīgajām Ifigenijas kāzām.

Bet kopš tā vakara visa Heladas varenība nevarēja izdzīt no manas dvēseles ugunīgo dēmonu, kurš mani bija pilnīgi sagrābis savā varā. Pastāvīgi manās smadzenēs tēlojās Atēnās palikušo iemīlējušos tēli, kaut kas grauza manu iekšieni un saēda smadzenes līdzīgi asai skābei. Un kad atgriežoties no ceļojuma ieraudzīju abus uz garās terases mūsu guļamistabu logu priekšā sēžam un savā jaunībā un savstarpējās simpātijās starojam, manas bēdas kļuva vēl nesaudzīgākas. Tagad es vairs nevaru saprast tādas mokas, bet toreiz tās mani bija sagūstījušas un turēja kā sprostā. Nespēju no tām ne izvairīties ne atsvabināties, kā nevar novērst kādu ļaunu slimību. Tomēr es turpināju strādāt un būvēju plānus skolas iekārtošanai Atēnās, pie kam man likās, ka visi tiem uzsmaida. Venizeloss pret maniem plāniem izturējās ļoti pretimnākoši, bet Atēnu sabiedrība jūsmīgi apsveica.

Reiz mūs ielūdza piedalīties manifestācijā, kura tika rīkota stadionā par godu jaunajam karalim un Venizelosam. Šais svinībās piedalījās ap pieci tūkstoši iedzīvotāju, bet līdz ar tiem bez izņēmuma visa Grieķijas garīdzniecība. Kad stadionā ieradās jaunais karalis un Venizeloss, viņus saņēma ar vētrainām ovācijām. Sevišķi skaists bija paitriarhu gājiens, kad viņu ar zeltu izšūtās brokāta drēbes žilbinoši mirdzēja saulē.

Kad es iegāju stadionā, ģērbusies sevišķā vieglā tērpā un dzīvu Tanagia statuešu pavadīta, man tuvojās vēlīgais Konstantīns Melass, uzlika lauru vainagu un teica:

“Jūs, Aisedora, mums sagādājat Fidija nemirstīgo skaistumu un atdzemdinat Heladas varenības laikmetu.”

“Bet palīdziet man apmācīt tūkstots dejotājas, lai viņas ar savām dejām stadionā pulcinātu neskaitāmus ļaudis no visas pasaules, lai par viņām visi jūsmotu un brīnītos.”

Pateikusi šos vārdus, es ievēroju, ka mans Virseņģelis tur pie rokas savu iemīļoto, un uz acumirkli nomierinājos. Ko nozīmē sīkās kaislības salīdzinot ar maniem sapņiem, es nodomāju un svētīju tos mīlestības un atvadīšanās pilnu skatu. Bet jau tajā pašā naktī, redzēdama mēness gaismā šos vienu pie otra piekļāvušos siluetus, es atkal kļuvu nožēlojamu cilvēcisku jūtu upuris un biju tik ļoti satraukta, ka plosījos līdzīgi zvēram, izgāju no mājas un klīdu visu nakti. Ilgi nosēdēju uz Partenona klints, gribēdama atkārtot nāvīgo Safo lēcienu.

Nav vārdiem izsakāmas tās mokošās ciešanas, kas mani plosīja un apkārtējais dabas maigums tikai tās vēl palielināja. Likās, ka no šī stāvokļa nav nekādas izejas. Vai tiešām pieļaujams, lai šīs zemes iekāres sadrupinātu lielā kopējā mākslas darba nemirstīgos plānus? Bet no otras puses - es taču nedrīkstēju padzīt savas skolas audzēkni, viņa taču tik ilgi un veiksmīgi bija manā skolā mācījusies. Bet vienaldzīgi noraudzīties ar katru dienu viņu pieaugošā mīlestībā un neizrādīt par to savas bēdas, arī tas šķita neiespējami. Biju nonākusi strupceļā. Vienīgā izeja rādījās - atsacīties no visa tā un pacelties garīgos augstumos. Tomēr, neraugoties uz manu izmisumu, ēstgriba bija laba, jo to veicināja pastāvīgā dejošana, ilgie pārgājieni kalnos un ikdienas peldēšanās jūrā, un tāpēc ļoti grūti nācās cīnīties ar šīs zemes laicīgajām iekārēm.

Tā arī es dzīvoju, cenšoties mācīt savas audzēknes skaistumā, mierīgumā, harmonijā un filozofijā, bet pati tanī pašā laikā plosīdamās nāvīgās mokās. Nezinu, kā izskaidrot šādu stāvokli. Aizsargāties un aizslēpties aiz pārmērīgā jautrības vairoga un censties savas sāpes noslīcināt reibinošā grieķu vīnā rītā un vakarā - tas bija viss, kas patreiz man atlika. Zināms, bija arī daudz labvēlīgāki ceļi, bet es nebiju spējīga tos sameklēt. Stāvokli glāba ļauns pērtiķa kodiens un šis kodiens izrādījās visai liktenīgs jaunajam karalim. Vairākas dienas viņš atradās starp dzīvību un nāvi, bet pēc tam izplatījās vēsts par viņa nāvi, kam līdzi sekoja tik milzīgs tautas saviļņojums, ka Venzelosam un viņa partijai vajadzēja atkāpties no varas. Arī mums vajadzēja aizbraukt, jo mēs Grieķijā bijām ieradušies kā nupat kritušā ministra viesi un tādā veidā tagad kritām par upuri politiskām sarežģītībām. Visu naudu, ko bijām ielikuši Kopanosa būvē un ateljē ierīkošanā, mums nācās zaudēt. Mums vajadzēja atteikties no sava sapņa nodibināt skolu Grieķijā, tāpēc sēdamies tvaikonī, lai caur Itāliju dotos atpakaļ uz Franciju.

Kādas dīvainas mokošas atmiņas palikušas man par šo pēdējo Atēnu apmeklēšanu 1920. gadā, par atgriešanos Parīzē, par nepārtrauktām mokām sakarā ar šķiršanos un Virseņģeļa aizbraukšanu, par manu skolnieci, kas līdz ar to mani atstāja uz visiem laikiem. Zināms, šo norišu upuris biju es, bet izrādījās, ka mana skolniece domā gluži pretējo, viņa rūgti pārmeta par manām jūtām un par to, ka nepanācām samierināšanos.

Kad beidzot paliku viena de la Pompas ielas mājā ar Bēthovena zāli, kura bija sagatavota mana Virseņģeļa muzikālajam darbam, mans izmisums nebija vārdos izsakāms. Nevarēju paciest šo māju, kurā vēl nesen biju tik laimīga un man gribējās no tās aizbēgt, tāpat kā aizbēgt un paslēpties no visas pasaules, jo tai brīdī ticēju, ka pasaulē mīlestba man vairs neeksistē. Cik bieži dzīvē gadās nonākt šādā stāvoklī! Bet ja mēs zinātu, kas atrodas aiz pirmā dzīves pakalna, mēs tur saskatītu pilnīgākās laimes ziedošu ieleju. Mani uztrauc daudzu sieviešu apgalvojums, kuras uzskata, it kā pēc četrdesmit gadiem kārtīgam cilvēkam mīlestība būtu neiespējama lieta, Ak, kāda liela kļūda!

1921. gada pavasarī saņēmu telegrammu no padomju Krievijas valdības:

“Vienīgi tikai krievu padomju valdība spēs jūs īsti saprast. Brauciet pie mums, mēs nodibināsim jūsu skolu.”

No kurienes man nāca šī vēsts? No turienes, ko Eiropa uzskatīja par “īstu elli” - no padomju Krievijas valdības Maskavā. Un apskatījusi savu māju, kur nebija ne Virseņģeļa, ne cerības, ne mīlestības, es atbildēju:

“Jā, esmu ar mieru braukt uz Krieviju un mācīt jūsu bērnus, ja vien jūs man ierādāt ateljē un dodat visu nepieciešamo manam darbam.”

Atbilde bija pozitiva un kādā jaukā dienā es jau atrados uz kuģa, kurš no Londonas pa Temzu devās uz Rēveli, no kurienes man vajadzēja nokļūt Maskavā. Pirms aizbraukšanas no Londonas iegriezos pie zīlnieces, kura man pastāstīja: “Jūs dodaties tālā ceļā. Jūs sagaida dīvaini piedzīvojumi, nepatikšanas. Jūs apprecēsieties...”

Kad viņa teica “apprecēsieties,” es sāku skaļi smieties. Es? Es taču vienmēr esmu uzstājusies pret laulībām un nekad neprecēšos. “Pagaidiet, redzēsiet,” - noteica zīlniece.

Ceļā uz Krieviju sajutu apmēram to, kas jāpārdzīvo dvēselei, kad tā pēc nāves dodas uz citu pasauli. Domāju, ka uz visiem laikiem šķiros no Eiropas dzīves. Ticēju, ka ideālā valsts, kādu to iedomājās Platons, Kārlis Markss un Ļeņins, beidzot nodibinājusies zemes virsū. Ar visu savu būtni, kas tā bija vīlusies mēģinājumos iekausēt Eiropas dzīvē savas mākslas atziņas un vērienus, tagad gatavojos ieiet ideālā komunisma valstī. Neņēmu sev līdzi nekādus tērpus, jo iedomājos, ka man atlikusī dzīve jāpavada apģērbtai sarkanā flaneļa blūzē starp biedriem, kas staigā vienādās, vienkāršās drēbēs un visur vadās no brāļa mīlestības. Līdz ar tvaikoņa tuvošanos ziemeļiem, es arvien vairāk sāku ar nožēlu un nicinājumu atcerēties vecos ieradumus un Eiropas buržuāziskās dzīves pamatus, ko visu tagad pametu aiz sevis. No šī laika man vajadzēja kļūt biedrenei starp biedriem un veikt lielu darbu cilvēces labā. Ardievu vecās pasaules netaisnība, nevienlīdzība un cietsirdība, pateicoties kuriem es nevarēju nodibināt savu skolu.

Kad beidzot kuģis izmeta enkuru, mana sirds sāka strauji pukstēt. Lūk, jaunradītā jaukā valsts! Lūk, vienlīdzības pasaule, kur dzīvē realizēts sapnis, kas dzima Būdas galvā, sapnis, kas ieskanējās Kristus vārdos, sapnis, kurš ir visu lielo mākslinieku galamērķis, sapnis, kuru Ļeņins ar lielu darbu iemiesoja patiesā dzīvē... Es iegāju šai dzīvē, lai mana būtne un darbs kļūtu daļa no viņu slaveniem solījumiem, no viņu apņemšanās.

Ardievu, vecā pasaule! Sveicu tevi, jaunā pasaule!

IZSKAŅA

Aisedora Dunkane nomira nepabeigusi savu dzīves stāstu. Sakarā ar traģisko nāvi viņa nepaguva uzrakstīt varbūt visspilgtāko daļu no saviem memuāriem, kurā būtu ietverts viņas dzīves pēdējais laiks.

īsu šī Dunkanes dzīves perioda aprakstu sniedzam grāmatas beigās kā papildus nodaļu.

* * *

Padomju Krievijas valdības aicinājums sasniedza vientuļu un novecojošu sievieti, kura bija vīlusies savās cerībās, tikko zaudējusi iemīlētu cilvēku, kas palika viņai neuzticīgs kopā ar kādu gluži neievērojamu viņas skolnieci. Tieši šādā brīdī nāca aicinājums uzņemties izpildīt milzīga mēroga uzdevumu: viņai šķita, ka līdz ar aizbraukšanu uz Krieviju atvērsies cilvēka gara jaunas atbrīvošanas perpektīves, radīsies iespēja nodibināt līdz šim laikam neredzētās formas mākslas dzīvē. Viņa atsaucās piekrītoši un nolēma braukt uz padomju Krieviju cerībā un ticībā, ka viņa nu galu galā piepildīs visas savas dzīves lielo misiju: nodibinās un realizēs dzīvē savu skolu tādā mērogā, par ko sapņojusi tik ilgus gadus.

Ar krievu tautu Dunkane sajuta sevī saistību no tā brīža, kad pirms sešpadsmit gadiem viņa pirmo reizi iebrauca Pēterpilī un kad naktī pa svešo galvaspilsētu braukdama uz viesnīcu, piepeši sastapa it kā spoku gājienu: melnos kreklos tērpušies strādnieki, tēvi un mātes, pavadīja pēdējā gaitā savus dēlus, savus vīrus, piederīgie savus brāļus un citus tuviniekus. Pirmie iespaidi no Krievijas tātad, kā lasītājs jau zina, bija 1905. gada 9. janvāra upuru apbedīšana un atstāja neizdzēšamu iespaidu uz visu mūžu. Viņai pašai šķita, ka ir nesaraujami saistīta ar krievu tautu.

Dunkane izlēma ļoti ātri, aizbrauca uz Londonu un tur sazinājās ar padomju Krievijas pārstāvi par aizbraukšanas noteikumiem un drīz vien devās ceļā. Šoreiz viņu sagaidīja pavisam citāda bilde, nekā iepriekšējās reizēs. Stacijās bija izlikti sarkani karogi, ielās drūzmējās strādnieku pūļi, logi bija kā sētiņ piesēti ar cilvēku galvām un pleciem, kas noraudzījās bezgalīgās ielu procesijās. Padomju valsts šajā laikā sāka atbrīvoties no kara komunisma; pilsētas sāka atdzīvoties.

Padomju valdība nodeva Aisedoras Dunkanes rīcībā bijušo Balašova pili. Mēbeles te bija uzglabājušās vēl ļoti greznas - zīds un brokāts, laistījās zelta apkalumi un rotājumi. Bet Ziemas dārzā zaļoja palmas un ziedēja kaktusi. Aisedora sāka iepazīties ar jaunās Maskavas dzīvi, apmeklēja teātrus, skatījās revolucionāras lugas un ar interesi ieelpoja padomju dzīvi.

Ar savas šaudīgās dvēseles dedzību viņa ķērās pie skolas organizēšanas. Viņas sirds laimīgi pukstēja redzot, ka no smagiem un nedisplinētiem strādnieku bērniem viņa līdzīgi skulptoram veido figūras, kas kustas ar pārsteidzošu muzikālu ritmu. Viņa pati tanī laikā strādāja pie komunistiskās revolūcijas lozungu horeogrāfiskajiem iemiesojumiem. Viņa dejoja sarkanā karoga ideju, trešās internacionāles himnu un pionieru un komjauniešu dziesmas. Varbūt vislaimīgākais brīdis viņas Maskavas dzīvē bija tā diena, kad viņa ar savām skolniecēm pirmo reizi piedalījās publiskā manifestācijā. Kad pēc tam viņu apveltīja ar vētrainiem aplausiem, viņai šķita, ka no šo strādnieku līksmes manto daudz vairāk, nekā no jūsmīgās Londonas, Ņujorkas un Parīzes pirmizrādēm.

Bet, ak, šāds noskaņojums neturpinājās ilgi. Maz pamazām viņa ievēroja, ka Maskavas teātru pārpildītās zāles sāk pievērsties daudz vairāk tiem vakariem, kuros uzstājās dažādos deju kostīmos izģērbtā Gelcere, nekā tiem, kad dejoja “baskāje” Dunkane... No pašas pirmās dienas iebraucot Maskavā, Dunkane iekļāvās aktieru, mākslinieku, dzejnieku un mūziķu sabiedrībā, kas reprezentējās kā jaunas mākslas sludinātāji. Viņa sāka apmeklēt dažādas sabiedriskas vietas, kurās grupējās visu virzienu revolucionārās mākslas pārstāvji. Tur gandrīz vai katrs no tiem dedzīgi centās viņu iepazīstināt ar futūrisma, kubisma, imaženisma, dinamisma, ekspresionisma un tupretānisma noslēpumiem... Viņa klausījās “visjaunākos dzejniekus” un sākumā visai sajūsminājās par tiem jaunumiem, ar kuriem viņu iepazīstināja, bet tad sāka pamazām atdzist. No visas tās bezgalīgās galerijas, kuru sejas pavīdēja viņas acu priekšā, simpātijas iekaroja tikai vicu cilvēks. Starp šīm efektīvajām, liekulīgi skanošajām balsīm viņa ausis sasniedza tikai viena balss, kura likās īsta un sirsnīga. Ta bija “zemnieku dzejnieka” Sergeja Jeseņina balss.

Ar dzejnieku Jeseņinu Dunkane iepazinās kādā vakarā, kuru bņa sarīkojis Maskavas kamerteātra mākslinieks Jakulovs. Aisedora nu ieradās apmēram pulksten vienos naktī, kad bija iededzies dzīvs st nds par revolucionāro mākslu. Viņa atbrauca tērpusies sarkanā zīda hitonā un zālē iegājusi, pārlaida savu nogurušo skatu klātesošajiem. Stūrī uz zemā zofā viņa ieraudzīja cirtainu gaišmatainu galvu, kura piederēja reti skaitam jauneklim. Pēdējais ar savādi mirdzošām acīm noraudzījās ienācējā. Aisedora gausiem soļiem tuvojās dīvānam. Bet pēc neilga brīža, viņa jau gulēja uz šī dīvāna un pie viņas kājām sēdēja Jeseņins. Aisedora glaudīja viņa matu cirtas un čukstēja: “Zeltīta galviņa.” Šie bija arī gandrīz vienīgie vārdi, ko Dunkane prata izrunāt krieviski. Jeseņina tuvs draugs, rakstnieks Marienhofs, kurš bija klat šai notikumā, savā darbā “Romāns bez meliem” stāsta, ka Aisedoras lūpas pārmaiņus te skūpstījušas Jeseņina lūpas, te atkal sajūsma čukstējušas divus citus krievu vārdus: eņģelis un velns. Pulkstens četros no rīta Aisedora un Jeseņins piecēlās un pēc bezvārdu norunas kopā aizbrauca no Jakulova.

Jeseņins prata tikai krieviski. Turpretim Aisedora šai valodā prata tikai dažus vārdus. Tomēr viņi uzreiz viens otru saprata un uzreiz kļuva tuvi viens otram. Šī Dunkanes dzīves stāsta lasītāji nebūt nebūs pārsteigti, ka viņa tik drīz nodibināja tuvu draudzību ar Jeseņinu. Uzmanīgi izlasot viņas memuārus, mēs gūstam dažus svarīgus norādījumus šīs pirmā skata brīnišķās tuvības noslēpuma atrisināšanai. Tomēr sastapšanās ar Jeseņinu Aisedoras dzīvē spēlēja daudz lielāku lomu, nekā citas sastapšanās, kuras tai nācās piedzīvot visā tik dažādajā un dēkām bagātajā iepriekšējā dzīvē.

Dzejnieks Jeseņins, šis no lauku zemniekiem cēlies jauneklis, kuru nemaz nebija skārusi rietumu civilizācija, stāvēja vaigu vaigā pret amerikānieti, kuras visa būtne bija pilna Eiropas trīstūkstoš gadu kultūras. Nezinādams, ko iesākt ar savām rokām un kājām, Jeseņins kā brīnumā noraudzījās šai sievietē, kuras katrā solī un žestā izpaudās antīkās harmonijas skaistums. Bet kad pirmo reizi viņa dejoja priekšā m zaļoksnējam cilvēkam, tas ar līksmes pilnām acīm noraudzījās is dejās un sevī sajuta tādu pat kaisli, kāda plosījās Aisedorā. epacietībā trīcēdams, pilns niknuma par savu tūļību un par to, ka :var izteikt viņai, kas šaudījās smadzenēs, viņš piepeši uzlēca no vas vietas, norāva zābakus un sāka dejot neprātīgu deju, cenšoties nī ieliet visu sevi, izteikt to dedzīgo mīlestību, kuras pārņemts tagad vi juta. Aisedora līksmi noraudzījās šai dejā un visu laiku atkārtoja: Test la Russie! C’est la Russie!” Šīs dejas izlēma Aisedoras un seņina likteni: viņi izrādījās saistīti saitēm, kuras tos varēja novest kai pie traģiska gala.

Jeseņins pārgāja dzīvot Aisedoras mājā. Un Aisedora Dunkane, tā iti Dunkane, kura ne vienu vien reizi bija noraidījusi miljonāru un vērojamu mākslinieku bildinājumus, kurai bija vīrišķība savu irsonīgo principu un uzskatu dēļ laist pasaulē trīs ārlaulības bērnus, ara laulības jautājumos ignorēja pasaules sabiedriskos uzskatus, šī iti Dunkane tagad noslēdza laulību ar Sergeju Jeseņinu un bija pna un laimīga saukdamās par viņa sievu. Tomēr šī neapēnotā ime neturpinājās ilgi. Jeseņinā drīz pamodās iesnaudušies instinkti, ņš ļoti drīz “nobrieda.” Sākās briesmīgi skati, šausmīgi greizsirdības ači, kas mainījās ar mīlestības scēnām. Jeseņins sita Aisedoru, bet iņa to visu klusēdama pacieta, domādama vienīgi, lai nepazaudētu ) cilvēku, kuru mīlēja ar īstu, dedzīgu un lielu mīlestību. Viņš airākas reizes savāca savas mantas un aizbēga no Aisedoras. Viņš aur saviem draugiem tai rakstīja, lai viņa to pilnīgi aizmirst, bet šīs ēstules Aisedoru sasniedza daudz vēlāk, kad jau pats autors atkal ija atgriezies. Tā tas notika ne tikai vienu vai divas reizes vien. Un atru reizi no jauna satiekoties, kad viņš atkal ar zābaku spēra un ītīja to pie visiem velniem, viņa maigi smaidīja un atkārtoja laimojošā krievu valodā: “Sergej Aļeksandrovič, es tevi mīlu!...”

Sapņi par cilvēces atbrīvošanu un par jaunas mākslas radīšanu gaisa. Neattaisnojās arī uz skolu liktās cerības, kurai bija jādarbojas isai smagos apstākļos: aukstā ziemas laikā telpas tikko apkurināja un īpēc tur nebija iespējams nemaz strādāt. Tā kustība, kas bija ārņēmusi padomju jaunatni, tālu nesaskanēja ar to, ko bija Nomājusies Aisedora. Viņai kļuva skaidrs, ka jaunatnes politiskā udzināšana padomju Krievijā spēlē daudz lielāku lomu, nekā ritmo-fiziskā kultūra. Bet romantiskā ticība krievu tautas sevišķam aicinājumam bija visai dziļi iegūlusies Aisedoras Dunkanes apziņā, tāpēc nebūt ar vieglu sirdi viņa spēja atteikties no šīs ticības. Šai morālās vientulības un vilšanās stāvoklī viņa ar skumjām vēl novēroja, ka dziest Jeseņina jūtas. Arvien biežāk un biežāk viņas vīrs “aizšmauca” un arvien biežāk viņas smadzenēs uzliesmoja doma par nepieciešamību atgriezties Eiropā. Un šī doma viņai nāca tikai par svētību, jo atkal radās jaunas cerības: viņai likās, ka tā glābs Jeseņinu, ja to izraus no padomju Krievijas dzīves apstākļiem un ievedīs Eiropas dzīves atmosfērā. Ar neparastu enerģiju viņa ķērās pie aizbraukšanas jautājuma kārtošanas un bija bezgala priecīga, ka Jeseņins it kā aplipa ar Eiropas domu.

Un kad viņi abi stāvēja Maskavas lidostā, gatavodamies ieņemt vietas lidmašīnā, kurai vajadzēja doties uz Karalaučiem, viņu sejas laistījās bērna priekā un gaidās pēc kā jauna, skaista un laimīga. Viņi noraudzījās viens otrā ar mīlestības pilniem skatiem un pēc maza brītiņa pacēlās gaisā.

Bet arī šis sapnis bija visai īss. Jau Berlīnē, pirmās šķiras viesnīcā, kur apmetās, sākās atkal - vispirms nesaprašanās, bet pēc tam asi strīdi un skandāli. Maksims Gorkijs, kurš Berlīnē apmeklēja Jeseņinus, savās atmiņās rakstījis:

“Šī ievērojamā sieviete, kura bija sajūsminājusi tūkstošiem estētu, blakus mazam Rjazaņas dzejniekam, bija it kā zaudējusi savu māksliniecisko un cilvēcīgo seju. Tā vien likās, ka Jeseņinam tā būtu bez kādas nozīmes. Jeseņins un Dunkane savā starpā sarunājās ar žestu un roku palīdzību, dažviet pat kājas tika izmantotas šim nolūkam. Kamēr viņa dejoja, Jeseņins sēdēja pie galda, braucīja pieri un noskatījās viņā. Aisedora, nogurusi nokrita viņa priekšā ceļos un noraudzījās viņā ar mīlestības un padevības pilnu skatu. Jeseņins uzlika roku viņas plecam, bet pēc tam asi novērsās. Kad mēs priekštelpās apģērbāmies aiziešanai, Dunkane sāka mūs maigi skūpstīt. Jeseņins nospēlēja rupju greizsirdības skatu, iesita viņai pa muguru un iesaucās: “Tu nedrīksti skūpstīt citus svešus cilvēkus.” Man palika tāds iespaids, - Gorkijs saka, - it kā viņš to darītu tieši tāpēc, lai klātesošos nosauktu par citiem svešiem cilvēkiem...”

Aisedoras materiālais stāvoklis pasliktinājās. Lai sagādātu jaunus līdzekļus savai skolai, viņa nolēma doties uz viesizrādēm Amerikā, bet uzdūrās negaidītam šķērslim: apprecēdamās ar Jeseņinu, viņa bija zaudējusi Amerikas pavalstniecību. Un kad beidzot 1924. gadā viņai izdevās dabūt vīzu, viņu dzimtene uzņēma ar negaidītu vēsumu, tā bija gandrīz naidīgi pret viņu noskaņota. Līdzi brauca arī Jeseņins, bet viņš daudz dzēra - (dzert viņš bija sācis jau sen) un viņa morālais stāvoklis kļuva arvien sliktāks un sliktāks. Šai Amerikas turnejā Dunkane izturējās stipri asi un blakus savām dejām uzstājās arī ar revolucionārām runām un sarīkoja vakarus kreisi noskaņotu strādnieku kvartālos. Tā vien likās, ka viņu saniknojusi Amerikas bezrūpīgā un izšķērdīgā bagātnieku dzīve, kas pret mākslu izturējās tik vēsi un vienaldzīgi. Bez tam bija svarīgi viņas personīgie pārdzīvojumi sakarā ar vīru.

Drīz viņa atgriezās Parīzē, kur dzīvoja brālis un labākie draugi. Bet tūliņ pēc ierašanās Francijas galvaspilsētā, Parīzes presei radās iespēja ziņot par grandiozu skandālu: Aisedora un Jeseņins dzīvoja viesnīcā. Atgriezdamies tur naktī, galīgi apdzēries Jeseņins sāka dauzīt un sist visu, kas tam pie rokas un pa ceļam gadījās, nepārtraukti krieviski kliegdams un lamādamies. Ar lielām pūlēm policija viņu nogādāja iecirknī. Otrajā dienā Aisedora atstāja viesnīcu un izmisumā atkārtoja: “Tagad visam beigas”... Laulāto draugu attiecības atkal kļuva nepanesamas un nonāca tiktāl, ka pati Aisedora uzstāja, lai Jeseņins atgrieztos Krievijā. Viņš aizbrauca, bet no Beļģijas robežas atgriezās atpakaļ, jo teicās nespējam pārciest šķiršanos no sievas.

Viņi kopā devās uz Austrumiem, ceļoja pa Sibīriju un pēc tam atgriezās Maskavā. Bet šoreiz Aisedora ilgi nepalika Krievijā un atkal, bet viena pati (Jeseņins atteicās otrreiz atstāt savu dzimteni): -lidmašīnā aizlidoja uz Rietumiem. Atzīmējams vēl raksturīgs gadījums šai lidojumā. Pa ceļam virs padomju teritorijas lidaparāts cieta mazu avāriju un bija spiests nolaisties. Lidmašīna noslīdēja zemē uz lauka, kurš bija pārklāts ar nelielu sniega kārtu. Sapulcējās apkārtējie zemnieki un šeit pēdējo reizi Aisedora Dunkane dejoja krievu publikai.

1925. gada 28. decembrī Ļeņingradā (agrākajā Pēterpilī) “Anglijas” viesnīcā Sergejs Jeseņins pārgrieza sev artērijas. Šī vēsts Aisedoru sasniedza Parīzē. “Viņa neizdvesa nevienu skaņu, neteica neviena vārda”, - viņas brālis Raimonds stāsta... Pēc neilga laika Aisedora aizbrauca uz Nīcu un pēdējo reizi uzstājas publikai.

Šajā vakarā viņa dejoja tikai vācu mūziku: Šūberta “Nepabeigto simfoniju", sēru maršu no “Dievu bojā ejas” un noslēgumā “lzoldes nāvi.” Nīcā viņa satikās ar pianistu Serovu. Atkal sirds saka strauji pukstēt. Bet jau par daudz vēlu. Kādā vakarā pie pusdienu galda,  kura piedalījās arī dažas amerikānietes, Serovs nāvīgi bāls uzlēca no  savas vietas: kāds no viesiem bija noskūpstījis vienu no am amerikānietēm. Niknumā pianists, ne vārda neteicis, sasita visus traukus un spuldzes. Aisedora saprata, ka viņas cerības veltīga Serovs ar amerikānieti ieslēdzās kādā viesnīcas istabā, bet Aisedoni izmisumā sauca tam pakaļ, draudēdama, ka izdarīs pašnāvību. Senrovs tikai izaicinoši smējās...

Tad viņa devās uz jūru. Uz augšu izstieptām rokām viņa iebildu ūdenī un gāja uz priekšu, grimdama arvien dziļāk un dziļāk kad, angļu virsnieks, kurš to nejauši bija ieraudzījis no krasta, izvilk  Aisedoru no ūdens. Rūgti smaidīdama viņa teica kādam no saviem draugiem: “Vai nav tiesa, jauks skats kinofilmai!...”

1927. gada 14. septembrī Aisedoru pārņēma piepešs impulss, viņa iekāpa sacīkšu mašīnā un aptina sev ap kaklu garu šalli. Viņa  neievēroja, ka šīs šalles gals nokārās mugurpusē pāri automobilim Kad auto sāka skriet, šalles gals aptinās ap pakaļējo riteni, sažņaudza  kaklu un nosmacēja Aisedoru Dunkani... Mašīna vēl ilgi nesa viņas nedzīvo ķermeni: šoferis trauca uz priekšu, nemaz nezinādams, kadn šausmīgu nastu ved viņa automobilis.

Aisedora Dunkane ar viru Sergeju Jeseņinu

Aisedora Dunkane jaunībā

Content

Dunkane Aisedora Mana dzīve

Priekšvārds

Aisedora Dunkane

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXVI

XXVII

XXVIII

XXIX

XXX

IZSKAŅA