Jakobsens Jens Peters

Marija Grube

Jens Peters Jakobsens

Marija Grube

I

Gaiss, kas vizēja zem liepām, bija atvilnljis šurp pār brūnām norām un izslāpušiem laukiem; saule to bija dedzinājusi un ceļi putekļiem piekūpinājuši, bet nu, caur biezo lapotni nākdams, tas bija kļuvis tīrs, vēsās liepu lapas to bija atveldzējušas, dzelteno liepziedu smarža darījusi valgu un spirgtu. Un nu tas klusi un svētlaimīgi atdusējās, vizēdams augšup gaižzaļā velvē, liegi trīcošu lapu un bāli-dzeltenu tauriņu mirdzošo spārnu vēdienu glāstīts.

Tās cilvēka bērna lūpas, kuras ieelpoja šo gaisu, bija pilnas un sārtas, krūtis, kas cilājās, bija jaunas un mazas, krūtis bija mazas un kāja bija maza,, viducis šmaugs, augums slaids, un visā ķermenī kalsens spēks. Kupli bija tikai lielie, tumšdzeltenie mati, kuri pa pusei bija kopā saņemti, pa pusei plūda vaļēji, kamēr samta cepurīte bija noslīdējusi pakausī un, zem zoda sasietā lentā, nokarājās uz muguras kā maza mūka kapuce. Citādi apģērbā nebija nekā klosterīga; plata,, vienkārša audekla apkakle sedza lavendeļu zilu puisvillanu kleitu īsām un platām, šķeltām piedurknēm, no kurām spraucās ārā divas kuplas piedurknes, no smalka holandiešu linu audekla. Spoži sarkans lentas pušķis bija pie krūtīm un spoži sarkani lentas pušķi uz kurpēm.

Viņa gāja rokas uz muguras salikusi, galvu uz priekšu noliekusi. Viegliem soļiem, it kā rotādamās tā devās pa taku prom, bet ne taisni, te viņa gandrīz uzdūrās kādam kokam vienā takas malā, te atkal otrā pusē tikko neizgāja starpu kokiem cauri, šad un tad viņa apstājās* galvu purinādama atsvieda matus no vaigiem un lūkojās augšup gaismā. Apslāpētais mirdzums viņas bērnišķi baltai sejai piedeva viegli zeltainu nokrāsu,, tā ka zilga-

nāig ēnas zem acīm nelikās vairs tik redzamas, sarkanās lūpas kļuva purpurbrūnas un lielās, zilās acis tapa gandrīz melnas. Viņa bija tiešām daiļa: taisna piere, maz

liet liks deguns, maza, stingri veidota apakšlūpa un stiprs, apaļš zods, jauki,, mazliet apaļīgi vaigi un gluži mazas ausis un asi iezīmētas uzacis... Viņa smaidīja iedama, viegli un bezrūpīgi, tā nedomāja nekā, tik smaidīja saskaņā ar visu, kas tai bija apkārt. Aizgājusi līdz alejas galam, viņa apstājās un grozījās uz papēža no vienas puses uz otru, rokas vēl arvienu uz muguras turēdama, galvu atmetusi, skatu uz augšu pacēlusi, pie tam vienmuļīgi un aprauti dungodama taktī ar katru pagriezienu.

Tur bija pelēkās akmeņu plāksnes, kāpieni-, pa kuriem varēja noiet lejā dārzā, dārza spožajā saules gaismā. Skaidrās bāli zilās debesis lūkojās lejup taisni dārzā, un tā drusciņa ēnas, cik tās bija, turējās cieši krūmu dzīvžoga piekājē. Acīm bija grūti; pat žogs nekustējās un uz viņa spožām lapām dzirkstīja gaisma asām, baltām lāsēm. Citrona zālīte, savas baltās sprogas uz visām pusēm izlocīdama, vijās šurp un turp ap iztvīkušām balzami-nēm, boberelēm, zeltlakām un neļķēm, kūjas stāvēja galvas kopā sabāzušas, kā aitas uz klaja lauka. Zirņi un pupas, turpat lavendeļu dobes tuvumā, tikko nekrita no maikstīm aiz karstuma, klinģerītea bija zaudējušas katru cerību un lūkojās saulei taisni sejā, bet magones, nometušas savas lielās, sarkanās ziedu lapas, stāvēja gluži kailiem kātiem.

Meitene liepu alejā nolēca pa kāpēm lejā un aizskrēja caur saulē tvīkstošo dārzu. Galvu noliekusi-, kā mēdz skriet -pār pagalmu lietus laikā, viņa devās uz kādu tumšu platpaegļu trīsstūri, ātri aizslīdēja tam apkārt un iegāja lielā lapenē, kuņa bija uzglabājusies vēl no Belovu laikiem. Plašu gobu gredzenu viņi augšā bija savijuši kopā, cik tāļu zari varēja sniegt, un apaļais caurums vidū bija aizrestots kārtīm un latām. Stīgojošās rozes un sausvieži sparīgi stiepās augšup gobu lapotnē, cieši kopā īsavīdamies, tik vienā pusē, kur tie nebija padevušies, vēlāk iedēstītie apiņi bija sakropļojuši gobu zarus, nespēdami aizsegt cauruma.

Pie ieejas lapenē gulēja divi balti nokrāsoti jūras e

zirgi; iekšā atradās garš koka sols un galds; galda virsa bija no akmeņa; reiz tā bija bijusi liela un pusapaļa, bet lielākā daļa no tās gulēja tagad zemē„ trijos gabalos sasista, tikai maza ceturtā daļiņa vēl viegli turējās galda rāmja vienā stūri. Pie tās piesēdās meitene, savilka kājas augšā uz sola, un atlaidusies atpakaļ, sakrustoja rokas. Aizvērusi acis, viņa sēdēja nepakustēdamās; pierē radās dažas sīkas grumbiņas, šad un tad tā savilka uzacis un pasmaidīja:

Purpursarkanām segām klātā istabā ar zeltītu alkovu Grizelda guļ markgrāfam pie kājām, bet viņš to atgrūž no sevis; tas tikko ir izrāvis viņu no siltās gultas, un nu viņš atrauj šaurās, apaļās durvis, un ledains gaiss gāžas virsū nabaga Grizeldai, kas guļ uz grīdas un raud, bet auksto nakts/ gaisu no viņas siltās, baltās miesas neaiztur nekas vairāk, kā tikai plāns, plāns linu audeklis. Tad viņš izdzen viņu un aizslēdz durvis. Bet viņa, atspiedusi kailo plecu pret aukstām, gludām durvīm, elsodama klausās, kā viņš mīkstiem soļiem staigā pa grīdsegām, bet pa atslēgas caurumu plūst smaržīgas sveces gaisma un kā maza, apaļa saulīte uzmetās uz viņas kailām krūtīm. Tad viņa klusu aiziet, nokāpdama pa tumšām marmora kāpām; viss/ ir kluss, viņa dzird vairs tikai,, kā viņas pēdas mīksti pakš uz ledainām^1 akmeņa kāpēm. Tad viņa iziet uz lauka. Sniegs... nē, līst lietus, gāž kā ar spaiņiem, un smagais,, aukstais ūdens plīkšķēdams tek viņai pār pleciem; linu audekls līp pie miesas, un ūdens skrien gar kailām kājām, un savām baltām pēdām viņa min mīkstos, aukstos dubļus, kas zem tām pašķirās uz katru pusi. Vējš... Krūmi plēš viņu un saplosa drānas, nē, viņai jau nemaz nav drānu mugurā... kā toreiz, mani brūnie apakšsvārki saplīsa! — katrā ziņā Fastrupa birzē jau vajag būt riekstiem, tik daudz riekstu, kā bija Viborgas tirgū... Dievs zin, vai Anai zobu sāpes jau būs pārgājušas. Nē! Brunhilde* — kuru aizrauj meža zirgs... Brunhilde un Grim-milde — karaliene Grimmilde pamāj saviem kalpiem, novēršas un aiziet. Un viņi rauj prom karalieni Brunhildi; kāds lācīgs, melns vīrs ar smagām, garām rokām, tāds kā šosejas sargs Bertelis, sagrābj viņu aiz jostas un noplēš to viņai, viņš norauj tai virsdrānas un apakšsvārkus, un savām melnām dūrēm nomauc tai zelta -gredzenus no baltām,, mīkstām rokām; tad kāda liels, puskails, tumšs un pinkais virs apķer viņu .savām .spalvainām rokām, lempīgām, platām' kājām tas nomin viņai zandales no kājām, bet Bertelis aptin viņas garās melnās matu cirtas sev ap roku un velk viņu prom, un viņa uz priekšu salikusi iet tam līdzi, bet lielais vīrs uzlicis savas sviedrainās plaukstas viņai uz muguras, stumj to melnam, sprauslo-jošam zirgam klāt,, tie viņu nogāž zemē pelēkajos ceļa putekļos un apsien garo zirga asti viņai ap kāju kauliņiem..."

Un pierē viņai radās atkal grumbas, kuras ilgi neizzuda, viņa purināja galvu: u-n varēja redzēt, ka tā saīgst ar-vieniu vairāk. Beidzot viņa atvēra acisļ, taisījās piecelties un nogurusi un neapmierināta, paskatījās visapkārt.

Odi dancoja tukšajā spraugā starp apiņu stigām, no dārza šaltim atplūda krūzmētru un metises smarža, un lāgiem diļļu un anisa smarža. Mazs,, tramīgs, dzeltens zirneklītis kutinādams pārskrēja viņai pār roku un viņa negribot uzlēca no soļa. Tā aizgāja līdz ieejai un izstiepa roku pēc kāda rožu. zieda, kurš bija redzams augšā starp lapām, bet nevarēja to aizsniegt. Tad viņa izgāja ārā un ņēmās plūkt rozes; jo vairk tā plūca, jo dedzīgāka viņa kļuva, un drīz tai klēpis bija pilna. Viņa ienesa tās lapenē un apsēdās pie galda. Citu pakiaļ citai viņa ņēma tās no klēpja un lika uz akmens plāksnes, cieši vienu pie otras, un drīz akmens pazuda zem bāli sārtāsi, smaržīgās segas.

Pēdējā roze bija paņemta, viņa izlīdzināja svārka grumbas, un nobirušās ziedu lapiņas un zaļās lapas, kas bija ieķērušās sivārku dzijtiņās, tā nopurināja zemē, tad, rokas klēpī salikusi, viņa sēdēja un raudzījās rožu ziedos.

Kā šai ziedu bagātībā gaisma mainījās ar ēnām un krāsas rotājia no rožaini baltas līdz zilgani sarkanai, no valgi sārtās, gandrīz smagās, līdz mēļai, tik vieglai, ka tā parādījās un nozuda it kā tā plīvotu gaisā. — Katrā apaļā ziedlapiņa bija tīkami izliekta maigā ēnā, bet gaismā pilna tūkstoš tikko saredzamu dzirksti ņu kvēles un .spožuma; pilna maigu rožainu asiņu, kas sakrātas dzīsliņās un izplūdušas ziedlapiņas miziņā... un tad, smagā, saldā s smarža, zieda kausā kūsājošā sarkanā nektārā kūpošais tvaika.

Viņa steidzīgi atbraucīja piedurknes un iegremdēja kailās rokas rožu maigā, valgā vēsumā. Viņa ieraka tās rozēs, kuras notrauktām lapām krita zemē, tad viņa uzlēca kāj'ās, ar vienu mājienu aizslaucīja prom visu, kas bija uz galda, un izgāja dāizā,, kārtodama savas/ piedurknes. Degošiem vaigiem viņa steigšus devās tad pa dārza celiņiem prom un, ārā izkļuvusi, lēnām gāja gar dārza valni līdz braucamam ceļam. Uz ceļa netālu no pagalma bija apgāzies siena vezums; tas kavēja citus vezumus, kuri netika garām. Vagars kūla braucēju ar brūnu spieķi, kura pulierētā virsa laistījās^1 saulē.

Sitienu plīkšķi atstāja nepatīkamu iespaidu uz bērnu, viņa aizturēja ausis ar rokām un steigšus' devās pagalmam pāri. Durvis uz brūža pagrabu bija atvērtas; viņa iespruka tur iekšā un aizcirta tās aiz sevis. Tā bija četrpadsmit gadu vecā Marija Grube, Tjeles kunga Erika Grubes meita.

* *

*

Krēslas zilganais atspīdums gulēja pār Tjeli. Bija nokritusi rasa,, pārtraukdama siena ievešanu. Muižas meitas kūtī slauca govis; kalpi: brākšķinajāsi pa vāgūzi un zirgu lietu: kambarī. Darbinieki gaišā pūlītī stāvēja pie vārtiem un gaidīja, kad zvans aicinās vakariņās.

Vaļējā logā kavēdamies, Eriks Grube raudzījās pār pagalmu: gausi, cits pakaļ citam no staļļa durvīm iznāca zirgi, bez apaušu un iemauktu, tie gausā gāja uz ūdeņa sili; pagalma vidū pie zirgu sienamā stabiņa stāvēja kalps īsarkanā micē un lika grābeklim zarus, un otrā stūrī divi jauni kurti rotaļājās, dzenādami viens otru ap koka zirgu un lido tecielu.

Jo ilgāk, jo biežāk .staļļa durvīs parādījās puiši un, apskatījušies visapkārt, svilpodami vai trallinādami gāja atkal atpakaļ; kāda meita ar pilnu piena slauceni ātriem, sīkiem solīšiem pārgāja pār pagalmu, un darbinieki pie-pēži sāka spiesties pa vārtiem iekšā, it kā vakariņu zvanu pasteidzināt gribēdami. Lejā virtuvē stiprāk ieklau-dzejās spaiņi, bļodas un koka šķīvji, tad kāds pāri reizes spēcīgi rāva zvanu, kurš izgrūda dažas aizsmakušas' ska-ņas:, bet tās drīz vien noslāpēja koka tupeļu klaboņu un durvju blākšķēšanu, cērtoties pret palodēm. Tad’ pagalms bija tukšs, un tikai abi suņii it kā uz sacensību rēja caur vārtiem.

Ēriks Grube aiztaisīja logu un domīgs apsēdās. Tas bija ziemas istabā, kuru lietoja kā ziemu, tā vasaru, ir kā dzīvojamo istabu, ir kā ēdamo istabu, viņi gandrīz nekad neuzturējās citās istabās,, bet tikai šinī. Tā bija liela telpa ar diviem logiem un augstu tumšu ozolkoka apšuvumu, virs kura sienas) bija klātas holandiešu fajansa podiņiem ar lielām, zilām uzgleznotām rozēm. Kamīns bija no dedzinātiem ķieģeļiem,, mutei bija aizlikta kumode priekšā, lai nevilktu pa durvīm staigājot. Pulēts ozola galds ar divām lielām pusapaļām malām, kuras nokarājās gandrīz līdz zemei, daži krāsiii augstām atzveltnēm, cietiem, no pastāvīgas Iietāšanas spoži notrītiem ādas sēdekļiem un mazs, zaļš skapītis, kurš karājās augstu pie sienas, vairāk nekā tur nebija.

Ērikam Grubem tā tumsā sēdot, istabā ienāca viņa saimniece Ane Jena meita. Pleci vienā un kausu silta, tikko slaukta piena otrā rokā. Kausu tā nolika viņam priekšā, pati ar visu sveci apsēzdamās pie galda, luktura tā tomēr vaļā nelaida, bet grozīja to ar savu lielo, sarkano roku, kura mirdzēja vienos gredzenos un lielos akmeņosi

— О ju, tā nu tas iņ, jā! — viņa apsēzdamās teica.

— Kas ir? — Eriks'Grube jautāja, skatīdamies viņā.

— Kā lai tur nenogurst, kad tev cilvēkam tā cauru dienu jāskrien un jāiet, kamēr vairs nevari ne pakustēt!

— Jā! — darba laiks! Kā-tad ziemu varēs siltumā sēdēt, ja vasaru nestrādās, kamēr metas karsts.

— Jā! — Jums ir labi runāt! Bet katrai lietai ir ■lavs mērs, tā jau ne pats ķēniņš nebrauks,, ja riteņi iet pa grāvi un groži pa grāvja malu. Viss tik uz manis vienas, no mājas meitām ne no vienas nav nekā, vienīgais, kas tām ir prātā — puiši un ciema tenkas; un ja tās ko dara, nekas tur no tā neiznāk,, bet padarīt viss ir jāpadara un pie tam vēl labi; un kurš tas ir, kam viss jāzin? Tikai es! Vulborga ir slima un Stīne un Buele, tie maisi, tās tev

JO

ņemas svīzdamas, bet netiek ne no vietas. Marija jau nu arī gan varētu ko piepalīdzēt, ja jūs ar viņu gribētu runāt, bet tā jau nedrīkst nekur pakustēt!

— Nu, nu! tev jau no lielas runāšanas elpas pietrūkst un mēle mutē nodils. Nepārmet man nekā, pārmet pati sev; ja tev ziemu būtu bijis vairāk pacietības ar Māriju un tu viņu ar laipnību būtu pamācījusi un parādījusi kā viss darāms, tad tagad tev būtu palīgs; bet tev trūka pacietības, tu skaities un viņa palika spītīga. Jūs jau bijāt gatavas viena otru dzīvu apēst. Paldies Dievam, ka tam nu reiz ir beigas.

— Jā, kā tad! aizstāviet tik Mariju, to jau jūs mākat; bet ja jūs aizstāvat savu, tad es aizstāvu savu, un, vai nu jums tas patīk vai nē, bet tas jums ir jāzin, ka ar tādu prātu,, kāds ir Marijai, viņai būs grūti pasaulē dzīvot. Un lai nu vēl kas, bet viņa ir jauna — jā! Jūs sakāt: nē, bet viņa ir ļauna; nekad viņa mazai Anei neliks miera — nekad! viņa stumda un grūsta viņu un ēdas uz viņu cauru dienu; nabaga bērnam beidzot sāks likties, ka labāk būtu, ja tas nemaz pasaulē nebūtu nācis, un tā man arī sāk likties, un tā man arī liekas, cik bēdīgi tas arī nebūtu. Ak! Lai Dievs redz mūs savā žēlastībā! Jūs neesat tas pats tēvs abiem bērniem; bet to var sa-prastt un tā tam vajag būt, jo tēvu grēki tiek piemeklēti pie bērniem līdz trešam un ceturtam augumam, un mātes grēki tāpat, un mazā Ane ir tikai bandu bērns, — jā! to es pasaku skaidri, viņa ir tikai bandu bērns,, bandu bērns Dieva un cilvēku priekšā; — bet jums, viņas tēvam! jums vajadzēja kaunēties, to jums vajadzēja, — jā, to es s/aku. vienalga, ja jūs ar’ paceļat roku pret mani, kā tanī Miķeļu vakarā pirms diviem gadiem, juras vajadzētu kaunēties., tpi, jums vajadzētu kaunēties, likt savam bērnam manīt, ka tas ir ieņemts grēkā, un jūs liekat to viņai manīt, jūs abi ar Mariju liekat viņai to manīt, jā, jūs varat mani sist, ja gribat, bet jūs liekat viņai to manīt...

Eriks Grube uzlēca kājās un smagi uzspēra ar kāju uz grīdas.

— Velns un elle! es saku, vai tu, sieva, esi pilnīgi bez jēgas? — tu esi piedzērusi, jā, piedzērusi, ej;,, liecies gul'tā un guli, kamēr tev žults un reibums pāries ! Tu esi

и

pelnījusi,, ka es tev sadodu pa ausīm, trakā sieva! — nē, neviena vārda vairāk! — Marija brauks prom,, jau rītdien viņa no šejienes brauks prom, — es gribu mieru siavā mājā!

Ane šņukstēja skaļi,

— Ak Dievs, ak Dievs! cik tālu tas ir nonācis! — tādu kaunu! — Es- lai ejot iaguilēt reibumu! — Vai es kādreiz, kamēr mēs viens otru pazīstam,, un priekš tam visu laiku, vai es kādreiz, pa virtuvi dzīvodama, esmu bijusi piedzērusi? Vai jūs esat dzirdējis, ka mēle man neklausītu? Kurā vietā jūs mani esat redzējis) guļam piedzērušu? Tā ir tā pateicība, kura man jāsaņem! Izgulēt reibumu — jā, lai Dievs dod, ka es aizmigtu uz visiem laikiem,, lai Dievs dod, ka es beigta nokristu jums priekšā, ka jūs mani apkraujat ar kaunu un izsmieklu...

Suņi sāka riet ārā pagalmā, un zem loga ieskanējās pakavu diimdoņa.

Ane steidzīgi noslaucīja acis, un Eriks Grube, logu atvēris, jautāja, kas tur esot.

Ziņnesis atjājis no Forsingas, — viens no mājas puišiem atbildēja.

— Tad paņem viņa zirgu un saki,, lai viņš nāk iekšā, — un logs atkal aizvērās.

Ane apsēdās krēslā pa labi un aizklāja ar roku savas sarkani saraudātās acis.

Tad ienāca ziņnesis un nodeva draudzīgus sveicienus no Fovsiingas un Oddenas draudzes priekšnieka Kristijana Skeela, kurš lika ziņot, ka tas šodien saņēmis vēsti,, ka 1. jūnijā pasludināts karš; šī iemesla dēļ viņam dažādu darīšanu pēc esot jādodas uz Orhūsi un no turienes uz Kopenhāgenu, viņš nu tādēļ liekot jautāt, vai Eriks Grube nebraukšot līdzi, cik tālu apstākļi to atļaušot, vismaz viņi tad varētu nokārtot savas darīšanas ar dažiem Orhūsie-šiem, un, par Kopenhāgenu runājot, draudzes priekšnieks zinot, ka Ērikam Grubem esot tur vairāk darīšanu nekā vajag. Katrā gadījumā Kristi jams Skeels ieradīšoties ap pulksten četriem pēc pusdienas.

Eriks Grube atbildēja, ka esot gatavs doties ceļā.

Ar šo vēsti ziņnesis aizjāja uz māju.

Tad Ane un Eriks Grube ilgi runāja par to, kas dais rams, kamēr viņš būs prom, pie tā paša nolēma ari, ka Marija brauks līdzi uz Kopenhāgenu pie savas tēva māsas Rigioes un paliks tur kādu gadu vai divus.

Priekšā stāvošā šķiršanās bija padarījusi mierīgākus viņus abusļ, bet vecā ķilda taisījās uzliesmot atkal no jaunai, tikko tie sāka runāt, kādas no Marijas nelaiķa mātes rotām un drānām' tai dodamas līdzi; visu tomēr nokārtoja mierā um Ane agri aizgāja gulēt, jo rītdiena bija gaidāma jo garāka.

Drīz pēc tam suņi atkal rēja svešus ciemiņus.

Šoreiz tas tomēr nebija neviens cits, kā Tjeles un Viniges draudzes mācītājs, Jenss Paludana kungs.

Ar: .„Labvakar jūs’ mājās!" viņš ienāca istabā.

Tas bija plecīgs vīrs lieliem kauliem, garām rokām, kājām un noliektu galvu; arī mugura viņam bija apaļa, mati kupli kā vārnas ligzda, iesirmi un pinkaini, bet viņa sejai bija apbrīnojami spoža, gluda un pie tam tīrai, gaišsārta krāsā, kura lāgā nesaskanēja ar viņa rupjiem;, bumburainiem sejas pantiem un kuplām uzacīm.

Eriks Grube lūdza viņu apsēsties un apjautājās, kā viņam ejot ar siena ievešanu. Tā valodas kādu laiku risinājās ap gada laika svarīgākiem lauku darbiem, apklusdamas nopūtās par pagājušā gada vājo labības ražu.

Mācītājs sēdēja, pētoši uz kausu šķielēdams, un tad teica:

— Jūsu labdzimtība vienmēr turas pie sātības! Jūs dzepat tikai dabīgus dzēlienus. Tas arī ir tas veselīgākais; tikko slaukts piens ir svētīga lieta, jā gan,, kā māgai, tā smagām krūtīm.

— Protams, Dieva dāvanas visas ir labas, vai nu tās slauc vai ietecina no krāna Bet nu jums būs jānogaršo īsts miestiņš, kuru mēs pagājušā reizē pārvedām mājā no Viborgas; tas ir labs vācu alus, nemaz nevar just, ka tas būtu gājis caur muitnieka rokām.

Alus kausi un liela, melnkoka pildāmā kanna, sudraba stīpām, parādījās galdā.

Un viņi uzdzēra viens otram.

— Heidenkampers! īsts, vecs Heidenkampers! — mācītājs iesaucās sajūsminātā, no aizkustinājuma drebošā

is

balsī, un, kad tas apmierināts atlaidās krēslā, viņam gandrīz bija asaras acīs.

— Jūs esat lietpratējs, Jensa kungs! — Ērika Grube smaidīja.

— Ak ko, lietpratējs! mēs vēl esam tīrie muļķi un nekā nejēdzam, mācītājs murmināja sevī nogrimis. — Es patlaban domāju par to, — viņš turpināja paceltā balsī, — vai tas varētu būt taisnība, ko es esmu dzirdējis stāstām par Hei dunkām pa brūzi. To man teica kāds amata meistars; tas bija toreiz Hannoverā, kad es ceļoju ar junkuru Jorgenu. Redziet, viņš stāstīja., ka alu darāt viņi vienmēr sākot piektdienas naktī, un nevienam neesot atļauts nekur piedurt pirkstu, pirms tas neasiot bijis pie vecākā zeļļa, un, rokas uz lielajiem svariem uzlicis,, neesot apzvērējis pie uguns, asinīm un ūdens, ka tas neturot nekādu naidīgu, ne ļaunu domu, jo tās varot alum kaitēt. Tad vēl viņš stāstīja, ka svētdienas rītā, kad baznīcas zvani sākot skanēt, viņi attaisot visas durvis, logus un lūkuls, lai zvanu skaņas līst pār alu; bet pats cēlākais nākot tad, kad alus esot nolikts rūgt, tad ierodoties pats meistars ar- greznu šķirstiņu, no kura tas ceļot ārā biezais zelta gredzenus un ķēdes un dārguis akmeņus, ar savādām zīmēm virsū, un visu to tas nogremdējot alū. Tad var gan iedomāties, ka tādi cēli dārgumi atdod dzērienam daļu no tiem slepeniem spēkiem, ko daba tiem devusi.

— Jā, tur ir grūti ko sacīt, — Ēriks Grube prātoja,

— els nu gan vairāk ticu Braunšveigas apiņiem un citām zālēm, kuras viņi liek klāt.

— Jā, — mācītājs, galvu purinādams, nopietni teica,

— dabā ir daudz apslēptu lietu to nevar noliegt. Katrā 'lietā, vai tā ir dzīva vai mirusi, ir savs brīnums, vajag tikai, pacietīgi meklēt un turēt acis vaļā, — ak, senos laikos, kad Dievs Kungs vēl ne visai sen, kamēr bija atņēmis savas rokas no zemes, tad katra lieta bija vēl tik pilna Dieva spē'ka, ka no viņas nāca dziedināšana un viss labs, mūžīgi un laicīgi, bet tagad, kamēr pasaule vairs nav ne jauka, ne jauna, bet neskaitāmas paaudzes to ir apgānījušas saviem grēkiem, tagad tas iir manāms tikai sevišķos gadījumos un zināmās vietās, kad parādās īpašas debesu zīmes; to es nesen vēl teicu arī kalējam, kad mēs stāvējām

runādami par briesmīgo ugunīgo blāzmu, kas pēdējās naktīs aizņēma vai visas pus debesis. — Jā, tas bija taisni tad, kad mums pagāja garām ziņnesis uz šejieni, tā man liekas.

— Jā, tā ir, Jensa kungs.

— Viņš taču laikam atjāja tikai ar labām ziņām?

— Viņš atjāja ar ziņu, ka karš tagad ir pasludināts.

— Kungs Jēzus, nē! — jā, jā, vienreiz jau tam vajadzēja nākt.

— Jā, bet ja viņi bija gaidījuši tik ilgi, tad tie gar. varēja vēl pagaidīt, kamēr cilvēki būs ražu ievākuši.

— To tie iskonieši laikam būs izdabūjuši cauri; viņiem vēl āda vsūrkst no pēdējā kara un nu viņiem gribētos, lai tā sāk tīkami niezēt.

0! tie nav skonieši vieni, zēlandieši mūžigi grib karu, jo to viņi zin, ka viņiem tas vienmēr aizies garām, — jā, tad ir laba dzīve blēžiem un muļķiem, kad visi valsts padomnieki ir paliikuši traki...

— Saka jau, ka maršals tam nevi'sai piekrītot.

— Jā, velns to zin! — var jau būt, bet ko tas palīdz skudru pūznī runāt par mieru, — karš mums tomēr ir un atliek tikai katram sargāt savu. Ir diezgan ko rūpēties uz visām pusēm.

Tad runa novirzījās uz priekšā stāvošo ceļojumu, un kādu laiku kavējās pie sliktiem ceļiem, līdz atgriezās atkal atpakaļ pie Tjeles, pie barojamiem lopiem un kūts ēdināšanas, pāriedama no jauna uz ceļojumu. Pa tam viņi nebūt nebija aizmirsuši kannu, alus tiem krietni bija sakāpis galvās un Ērikam Grubem, kurš patlaban stāstīja par savu ceļojumu uz Ceilonu un Rīt-Indiju ar ,,Pērli“, grūti nācās tikt uz priekšu, tā viņam bija jāsmejas katrreiz,, kad tam atkal kāds jauns joks ienāca prātā.

Bet jo ilgāk, jo mācītājs palika nopietnāks; viņš bija •sagumis krēslā, bet reizi no reizes tas purināja galvu, nikni raudzīdamies sev priekšā un kustinādams lūpas, itkā ko runādams; pie tam viņš arvien dedzīgāk un dedzīgāk māja ar roku, kamēr tam izdevās uzsist uz galda; tad tas atkal viss sašļuka, uzmezdams izbijušds skatu Ērikam Grubem. Beidzot, kad tas vairs nemaz netika no vietas

r

savā stāstā par kādu pārāk vientiesīgu pavāra puiku, mācītājs paguva piecelties un (sāka runāt dobjā, svinīgā balsī.

— Tiešām', — viņš teica, — tiešām! es liecināšu ar savu muti — ar savu muti — ka jūs grēkojat un esat par apgrēcību — jumsi būtu labāk., ja jūs iemestu jūrā — to es ©aku! ar dzimu akmeni un divām mucām iesala!, — divas mucas iesala, tās jūs man esat parādā, to es svēti apliecinu pats ar savu muti, — divas ar kaudzi pilnas iesala mucas mana paša jaunos maisos, — jo tie nebija mani maisi, ne mūžu mūžos, — tie bija jūsu vecie maisi., bet manu© jaunos, tos jūs paturējāt — un iesals bija maitājies, — tiešām! redziet, kāda briesmīga samaitāšana, bet maisi pieder man un es gribu, lai man samaksā, — man pieder tā atriebšana, es sāku. — Vai jūms nedreb jūsu vecās kājas — jūs vecais kraķis! — Kristīgāki, jums vajadzētu dzīvot, — vai tas ir kristīgi dzīvot ar Ani Jensa meitu, un ļaut, lai viņa kristīgam draudzes mācītājam nokrāpj to, kas viņam nākas ? Jūls. esat — jūs esat kristīgs kraķis — jā gan!

Mācītājam runu sākot Ēriks Grube bija smaidījis pār visu iseju un dlraudzīgi sniedzis roku pār galdu viņam pretim; pēc tam viņš bija grūdis ar elkoni., it kā kādam neredzamam klausītājam bikstīdams sānos, vai tas ar’ redz, ka mācītājs ir galīgi apdzēries, bet beigās viņš it kā bija sācis nojaust runas saturu, jo viņa seja piepēži nobāl а krīta baltumā un, kannu paķēris, viņš meta ar to mācītājam, kurš atmuguriski atkrita krēslā un no tā nobrauca uz grīdas. Viņš tomēr bija nokritis tikai aiz bailēm, jo kanna neķēra viņa: tā palika guļam: pie pašas galda malas. Saturs izplūda pār visu galdu un sīkās straumītēs tecēja ш grīdas un mācītājam virsū.

Svece lukturī bija izdegusi un raustījās, tā kā istabā bija gan gaišs, gan tik tumšs, ka zilā dienas gaisma raudzījās pa logiem iekšā.

Mācītājs vēl arvienu runāja. Vienā acumirklī viņa balsa bija dziļa un draudoša., bet otrā spiedzoša un gandrīz pīkstoša.

— Tur jūs sēdāt zeltā un purpurā, bet es te gulu un suņi laiza manas vātis — un kas jūs iecēla Ābrama klēpī? —kādus upurus jūs esat nesuši? neviena sudraba astoņu šiliņu gabala jū» neesat ielikuši Abrāma kristīgā klēpi. — Un nu jums ir jācieš 'lielas mokas — bet neviens savus pirkstus nemērks ūdeni jūsu dēļ! — un viņš sita ar plaukstu notecējušā alū, — bet es mazgāju savas rokas — abas divas, — es jūs biedināju, — hī, — tur jūs ejat maisā tērpti un ar pelniem uz gailvas, manos abos jaunos maisos — iesala...

Viņš murmināja vēl kādu laiciņu, tad viņš aizsnaudās, bet Eriks Grube pa tam mēģināja atriebties: viņš cieši

pieķērās pie krēsla lēnēm, izstiepās visā garumā un no visa spēka centās iespert pa galda kāju, tai cerībā, ka tas ir mācītājs.

Drīz vien nekas vairs nekustējās, bija dzirdama tikai abu veco kungu krākšana un vienmuļīgā alus plīkšķēšana, kurš pilēja no galda zemē.

II

Nelaiķa Hansa Ulrika Gildenlēves atraitnes Rigices Grubes kundzes nams^1 atradās Oestergādes un PilestrēdetS' ielu stūrī.

Tai laikā Oestergāde bija visai aristokrātiska dzīves vieta; še mita Trolles, Seheetedu, Rozenkrancu un Kragu ģimeņu locekļi; Joaķims Gersdorfs dzīvoja Rigices kundzei līdzās un Karļa van Manderna jaunajā, sarkanajā namā parasti mita divi vai vairāki ārvalšķu sūtņi. Tomēr tikai vienā pusē ielai bija tik smalki iedzīvotāji. Nikolaja pusē mājas bija zemas un še dzīvoja pa lielākai daļai amatnieki, sīktirgotāji un kuģinieki. Arī dažas viesnīcas bija tur.

Bija svētdienas pēcpusdiena septembra sākumā.

Pie bēniņu loga Rigices kundzes namā stāvēja Marija Grube un lūkojās ārā: neviena pajūga. Nekādas: rosības, tikai gausi soļi un kāda vientuļa austeru pārdevēja dziedošie izsaucieni. Saules gaisma drebēdama plūda pār jumtiem un bruģi, visas ēnas bija asas un spēcīgas, tik noteikti tās iezīmējās. Tālumā gulēja vieglas., rožaini-zilas karstuma dūmakas.

— Passt au..f! — aiz viņas sauca kāda sievietes

„Marija (irubr*.

balss, kura sekmīgi mēģināja atdarināt no pastāvīgas komandēšanas aizsmakušu orgānu.

Marija pagriezās atpakaļ.

Saucēja bija istabas meita Lūcija. Brīdi viņa mierīgi bija sēdējusi uz kāda galda, ar kritisku skatu aplūkodama savas ļoti labi noaugušās kājas. Beidzot tas viņai bija apnicis un viņa bija iesaukusies, un nu viņa smējās, cik viņai bija spēka, pie tam omulīgi šūpodama kājas šurp un turp.

Marija paraustīja plecus un ar pussapīkušu smaidu gribēja piegriezties atkal logam(, bet Lūcija nolēca no galda, apķērās viņai ap vidu un piespieda viņu apsēsties uz maza salmu krēsla, kupš turpat stāvēja.

— Vai jaunkundze kaut ko grib zināt?

— Nu!

— Viņa ir aizmirsusi norakstīt savas vēstules un pusdivos mums būs sveši viesi, tā kā viņai atliek tikko četras stundas. Vai tā zini, ko viņiem cels priekšā? Zelta zupu, plekstes un vēl kādu citu platu zivi, ceptas vistas mērcē un Mansfefldas kūku ar saldu plūmju ievārījumu. Smalki tas ir, bet vai no tā var paēst? Tad jau jaunkundzes izredzētais arī būs!

— Ko tu runā! — Marija sapīkusi iesaucās.

— Pasarg’ Dievs! Tādēļ jūs vēl nebūsat ne uzsaukta, ne saderināta, kad es to saku. — Es tomēr nesaprotu, kā jūs, jaunkundz, tik maz ievērojat savu brālēnu! Tik skaista un jautra vīrieša es neesmu redzējusi! Kādas viņam ir kājas! — Un viņā ir ķēnišķīgas asinis, to jau no viņa rokām vien var redzēt, cik tās ir mazas! O, un pie tam kā izdreijātas, — un nagi viņam nav lielāki kā mazas naudiņas, un tik sārti un apaļi. — Jā, un kas viņam par kājām! Viņš iet kā uz tērauda atsperēm, — hū hej !... Un acis viņam deg un spīguļo...

Viņa apskāva Mariju abām rokām un skūpstīja viņu uz kakla tik neatlaidīgi un dzēlīgi, ka meitene nosarka un atsvabinājās no viņas apkampiena.

Lūcija iekrita gultā un smējās kā neprātīga.,

—Kas tev šodien ir noticis? — Marija iesaucās, — ja tu nerimsies, es iešu lejā.

— Bet kas tad ir par nelaimi! Vai tad nedrīkst arī kādreiz drusku papriecāties. Rūpju pasaulē tāpat būs diezgan. Man viņu ir vairāk, nekā vajaga. Vai mans. mīļais nav karā un necieš tagad visādu postu un grūtumu V Hail par to pat iedomāties. Un ja nu viņš ir sašauts uz nāvi vai padarīts kropls! Dievs esi man nabaga meitenei žēlīgs! tad no manis nekad vairs cilvēka nebūs.

Viņa paslēpa seju gultas drānās un elsoja: — ak nē, nē, nē, manas pašas, manas pašas Lorencis, — es būšu tev tik uzticīga, tik uzticīga, ja tik Dievs Kungs tev liks pārnākt mājā veselam — ak, jaunkundz, jaunkundzi tas vairs nav izturāms!

Marija mēģināja viņu apmierināt gan ar vārdiem, gan ar glāstiem. Pamazām viņa panāca to, ka Lūcija piecēlās sēdus un nožāvēja acis.

— Jā, jaunkundz, — viņa teica, — neviens to nezinv cik man ir gjūti pašai ar sevi. Cilvēks gandrīz nemaz nespēj būt tāds, kā viņam vajadzētu būt. Un tas neko nelīdz, ja es apņemos, ka ne par kādiem jauniem puišiem nelikšos ne zinis; ja viņi nāk ar jokiem un komplimentiem,-tad es ne par ko uz pasaules nevaru atteikt viņiem un at-grūzt viņus; man mēle niez tiem atcirst, un drīz vien jokošanās aiziet tālāk, nekā es Lorencam varu atbildēt. Bet kad es tad iedomājos, kādās briesmās viņam ir jābūt, tad es to nožēloju vairāk, nekā cilvēks to vai’ saprast. Jo es taču viņu mīlu, jaunkundz, un nevienu aitu kā viņu, to jūs man varat ticēt. O! kad es guļu gultā uin mēness spīd' iekšā', taisni tur uz grīdas, tad es esmu pavisam cits cilvēks; tad man viss izliekas tik skumīgs, un es raudu un raudu un še man tā ņem cieti kaklu, ka es vai smoku nost — o, cik tas dr grūti; es guļu un mētājos pa gultu un lūdzu Dievu un pie tam es pati gandrīz nezinu, ko īsti es no viņa lūdzu, un dažreiz es nemaz nevaru sevi valdīt, es pieceļos gultā sēdus un saņemu galvu rokās un man ir tik baiļ, ka es no lielām ilgām nezaudēju prātu. — Bet, mīļais Dievs, jaunkundz! jūs jau raudat! Vai tad ari jūs klusam staigājat ilgodamās pēc kāda, lai gan jūs esat vēl tik jauna?

Marija nosarka un pasmaidīja viegli; viņai savā ziņā likās glaimojošas domas, ka arī viņa varētu būt iemīlējusies un staigāt ilgodamās.

— Nē, nē! — viņa teica, — bet tas, ko tu saki, ir tik skumīgi, liekas, ka visur būtu tikai nelaime un bēdas.

— Tā nav, ir dažreiz ari kas cits, — Lūcija teica pieceldamās, jo viņu sauca no lejas, un viņa nokāpa lejiV šķelmīgi pamādama Marijai.

Marija nopūtās un, pie loga piegājusi., lūkojās lejup, uz zaļo, vēso Sv. Nikolaja kapsētu un sarkaniem baznīca; mūriem, uz pili ar nosūbējušiem vara jumtiem, pāri uzkalnam, pāri Riepnieku ceļam, visapkārt līdz pat Austrumu vārtiem ar smailo torni un Hallandsosai ar viņas zaļiem dārziem un koka šķūņiem un zilgano līci priekšā, kas saplūda ar zilo debesi, zem kuras baltās, mīkstās mākoņu gūzmas peldēja prom uz Skonas krastu.

Trīs mēnešus viņa jau bija Kopenhāgenā. Toreiz, no mājas aizbraucot, viņai bija licies, ka dzīvot galvas pilsētā ir kaut kas gluži cits, nekā tas, kas. tagad bija izrādījies. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka še varēja būt vientulīgāk, neķā Tjeles muižā, kur taču viņa bija jutusies diezgan vientuļa.

No tēva viņai nebija nekādas sabiedrības, tas vienmēr bija tāds, kāds viņš jau bija, un citiem tas nekad nekas nevarēja būt; viņš netapa četrpadsmit gadu vecs. ja runāja ar kādu, kam bija četrpadsmit gadu, ne arī spēja kļūt par sievieti, runādams, ar mazu meiteni; viņš vienmēr bija pāri piecdesmitiem, un vienmēr tas bija Ēriks Grube.

Ieraugot tēva piedzīvotāju, kura valdīja it kā tā būtu mājas kundze, Marijā katrreiz pamodās viss lepnums un rūgtums, kas viņā bija. šī rupjā, varas, kārā zemnieku sieva bija ievainojusi un mocījusi viņu tik bieži, ka Marija, jau tikko izdzirdusi viņas soļus, gandrīz neapzinīgi nocietinājās, kļuva spītīga un ļauna. Pusmāsa, mazā Ane, bija slimīga un izlutināta, kas viņu nebūt nodarīja patīkamu, un pie tam vēl māte izlietāja viņu, lai kaitētu Marijai pie tēva.

Kāda tad bija viņas sabiedrība?

Jā, viņa pazina katru taku un celiņu Biguma mežā, katru govi, kas ganījās pļavā, katru mājas putnu vistu dārzā. Un muižas ļaužu un zemnieku laipnais sveiciens, viņai garāmejot, likās sakām: Jaunkundze cieš netaisnī-

bu un mēs to redzam* mēs esam par to noskumuši un mums pret to sievieti tur augšā ir tādas pat jūtas kā jums.

Bet Kopenhāgenā?

še viņai bija Lūcija, un viņa domāja ļoti labi par Lucjiu, bet tomēr tā bija tikai kalpone; Lūcija viņai pilnīgi uzticējās, kas viņai darīja prieku, un par ko tā bija pateicīga,, bet savu uzticību viņa Lūcijai nedāvāja. Viņa negribēja tās priekšā ļaut vaļu savām žēlabām, viņa negribēja, lai kāds to nožēlo, tāda bija viņas^1 daba, un viņa nekādā ziņā nevarēja ciest, ka kāds no dienastniekiem runātu par viņas nelaimīgajiem ģimenes apstākļiem; pat par tēva māsu viņa negribēja dzirdēt ne vārda. Un tomēr viņa nebūt nebija ilabās domās par tēva māsu, priekš tā viņai nebija arī nekāda iemesla.

Rigicei Grube bija sava laika stipri bargie uzskati, ka audzināšanā visderīgākā ir stingrība un nepieļāvība, un tā viņa tad arī noņēmās audzināt Mariju. Viņai nebija neviena bērna, neviena arī nebija bijis, kādēļ tā bija ļoti nepacietīga audžu māte, pie tam arī vēl nesaprātīga, jo mātes mīlestība tai nekad nebija mācījusi tos sīkos, bet ļoti derīgos, gudros paņēmienus, kuri bērnam un sikolotā-jam stipri atvieglo ceļu uz priekšu. Un tomēr — varbūt tāda stingra audzināšana Marijai visvairāk būtu nākusi par labu. Viņai, kuras prāts un domas, rūpīgai un neatlaidīgai uzraudzībai trūkstot, no vienas puses gandrīz bija nomaldījušies uz neceļiem, no otras puses, nesaprātīgā un untumainā nežēlībā pa daļai: bija sakropļoti, tas būtu licies gandrīz kā apmierinājums un atvieglojums, ja pa ceļu, kurš tai bija ejams, ar noteiktu un cietu roku viņu vadītu kāds, kurš saprātīgā kārtā viņai nevarētu velēt nekā cita, kā tikai labu.

Bet tā viņa netika vadīta.

Rigices kundze bija tik lielā mērā aizņemta ar politiku un intrigām, tik plaši piedalījās galma aprindu dzīvē, ka viņa veselām un pus dienām bija no mājas prom, vai arī mājās bija tā aizņemta* ka Marija ar sevi un savu laiku varēja darīt, kas tai tikās. Ja Rigices kundzei tad izdevās atlicināt kādu bridi priekš bērna, tad viņas pašas nolaidība viņu padarīja divkārt nepacietīgu un divkārt skarba. Visiem šiem' apstākļiem Marijai vajadzēja likties kā tīram neprātam, tie gandrīz modināja viņā pārliecību, ka viņa ir Pelnurušķe, kuru visi ienīst un neviens nemīl.

Viņai tā pie loga stāvot un pār pilsētu skatoties, viņu pārņēma šī atstātības un vientulības sajūta; viņa atspieda galvu pie loga rāmja un aizmirsusies raudzījās augšup lēni aizslīdošos mākoņos.

Viņa saprata ļoti labi, kā Lūcija bija teikusi, cik tas bija skumji ilgoties; tas bija it kā tev iekšā kaut kas dedzinātu, un cita tur nekā nevarēja darīt, kā atļaut, lai deg kā tam tīk, — viņa zināja to tik labi. — Kas lai no visa tā iznāk? Viena diena līdzīga otrai — nekas, nekas.

— nekad nekā, par ko varētu priecāties; vai tā tas varēja palikt? Jā! \ēl ilgi; arī tad, ja tev ir jau sešpadsmit gadu? — Visiem cilvēkiem taču tā nebija, — nevarēja būt, ka viņai būs jāstaigā bērna cepurītē, kad viņai būs sešpadsmit gadu! — Māsa Ane-Marija to tomēr nebija darījusi; tagad viņa bija precējusies. — Viņa vēl tik skaidri atcerējās visu to troksni un jautrību, kāda bija kāzās, vēl' ilgi pēc tamj, kad tā bija aizraidīta gulēt — un mūziku. — Tad jau viņa arī varēja apprecēties. — Bet ar ko? varbūt ar sava svaiņa brāli. — Tas nu gan bija briesmīgi neglīts, ibet ja nu tam tā vajadzēja būt... Par to nu tiešām nebija ko priecāties. Jā, kas gan še pasaulē bija, par ko varētu priecāties? Vai bija kaut kas tāds?

— Kā viņai rādījās, nebija nekā tāda.

Viņa aizgāja no loga, domīgi apsēdās pie gaida un sāka rakstīt:

„Vispirms nosūtu Tev vissirsnīgāko sveicienu tā Kunga vārdā, mīļā Ane-Marija, labā māsa un draugs, Dievs lai Tevi vienmēr pasargā un daudz paldies Tev par visu labu. Es gribēju Tev rakstīt pour vous oongratuler, tā kā Tavas radības ir bijušas laimīgas un Tu atkal esi spirgta un pie labas veselības. Mīļā māsā, man iet labi, un es esmu spirgta un vesela. Tēva māsa jau dzīvo ļoti plaši, un še bieži ir daudz viesu, pa lielākai daļai tie ir galma kavalieri, un, izņemot dažas vecas kundze, še nāk tika:

vīrieši. Daudzi no viņiem ir pazinuši mūsu nelaiķa māti un slavē viņas skaistumu un tā tālāk. Es vienmēr sēdu pie 'galda ar svešajiem viesiem, bet neviens no viņiem nerunā ar mani,, izņemot Ulriku Frederiku, tomēr būtu labāk ja viņš to nedarītu, jo viņam vairāk patīk šikane, un joki, nekā nopietna konversācijā. Kaut gan viņš vēl ir ļoti jauns, viņam nav laba slava, un viņš dzīvojot pa viesnīcām un krogiem un citām tādām vietām. Nu es gandrīz vairs cita nekā no jauna nezinu, kā to, ka pie mums šodien ir viesi un ka viņš arī būs. Katrreiz, kad es runāju franciski, viņš smejas un saka, ka tā esot runājuši simts gadus atpakaļ, kas gan var būt, jo Jensa kungs jau toreiz bija pavisam jauns, kad viņš ceļoja; citādi viņš mani slavē, ka es visu labi protot sastādīt, bet tas, man liekas, ir tikai komplimenti un par to es nekā neiztaisu. Tagad jau kādu laiku es no Tjeles nekā neesmu dzirdējusi. Tēva māsa sodās un lādās katrreiz, kad viņa runā par to enormitāti, kādu sev atļaujas mūsu mīļais tēvs, dzīvodams' ar sievieti no tik zemas kārtas. Es bieži par to noskumstu,, bet tas jau neko nepalīdz. Tu gan nerādi Sticho šo vēstuli, bet sveicini viņu no sirds.

Septembri 1657. g.

Tava mīļā māsa

Marija Grube.

Ane-Marijai Grabēs kundzei, dižciltīgajai Gjords-iēvas Sticho Hoga laulātai draudzenei, manam labam draugam un māsai laipni rakstīta.11

* *

*

Viesi bija piecēlušies no galda un sagājuši lielajā istabā, kur Lūcija tiem sniedza apkārt zeltūdeni. Marija bija nobēgusi kāda loga iedobumā un viņu pa daļai aizsedza krokainie priekškari. Ulriks Frederiks piegāja pie viņas, palocījās viņas priekšā pārāk godbijīgi un ar ļoti nopietnu seju teica., ka tam esot ļoti žēl, ka tas pie "■aidа sēdējis tik tālu no jaunkundzes. Runādams viņš savu mazo, brūno roku atspieda uz palodzes, Marija paskatījās uz to un nosarka līdz matu galiem.

— Pardon, mademuazel! es redzu, jūs visa nosarkstat no dusmām, ka es sev atļaujos jums rādīt savu pienācīgo vispazemīgo reveransi. Laikam arī tas būs visai pārdroši), ja es jautāšu, ar ko es nožēlojamā kārtā jūs tā esmu sadusmojis?

— Ne es esmu nosarkusi, ne dusmojos.

— Jums patīk dēvēt šo krāsu par baltu ? Labi! Man tikai gribētos zināt, kā jūs tad sauksat to krāsu, kāda ir tā sauktai sarkanai rozei?

— Bet vai tad jūs nekad nevarat runāt neviena prātīga vārda?

— Jā — ļaujat man apdomāties! jā, jāatzīstas, ka tiešām dažreiz man tas ir gadīj ies — kaut *gan tomēr reti —

Bet, Chloja, Chloja, beidz nu nīst!

Kad tavu acu liesmas līst,

Sirds karstāk jūt vēl degam naidu Un vārdus es no mutes šķaidu Kā putas suns, kas kļuvis traks...

— Jāj, sacīt jau jūs varat daudz ko!

— Ak, mademuazel, jūs vēl maz pazīstat Amora varu! Vai jūs to ticēsit. Ir naktis, kad es, ar mīlestību sirgdams, slepus noeju lejā līdz Silkegordenamļ, pārlecu pār Kristena Skeela dārza mūri, un kā tēls starp smaržīgām rozēm un lefkojām stāvēdams, raugos augšup jūsu guļamistabas logā, līdz maigā Aurora ar saviem rožu pirkstiem aizskar manas matu sprogas.

— Ak, mosjē! Man liekas;, jūs pārskatījāties, minēdami Amora vārdu; var jau gan būt, ka cilvēks ātri apmulst, pa naktīm apkārt maldīdamies, bet Skeela dārzā jūs vis neesat stāvējuši, jūs esat bijuši pie Mogensa „.Kapadokijā", un ja jūs nevarējāt kustēties un stāvējāt kā tēls, tad tās nekādā ziņā nebija mīlestības domas, kuru dēļ kājas jums neklausīja.

— Jūs man darāt lielu netaisnību; ja man arī dažreiz gadās iemaldīties viesnīcā, tad nemeklēju tur prieku un jautrību, bet vēlos vienīgi aizmirst -skumjas, kas mani grauž.

— 0!

— Jūs man neuzticaties, jūs neticat, ka mana mīlestība pastāvēs — ak Dievs! Vai jūs redzat sv. Nikolaja zvana logu austrumu pusē? Trīs dienas no vietas es tur esmu pavadījis, no turienes raudzīdamies jūsu daiļā tēlā, kamēr jūs sēdējāt pie sava šujamā rāmja.

— Kā jums tomēr nav laimes! Jūs nevarat atvērt pat muti, kad jūs jau var pieķert pie nepatiesības; nekad es ar savu šujamo rāmi neesmu sēdējusi tai pusē, kur Nikolajs. — Vai jūs pazīstat šo dziesmiņu:

Iet vīrs reiz kur Un rokās trolli tur.

Te vīrs tam teiks:

,,Ja gribi vēl sveiks Tu šonakt kļūt,

To vari gūt,

Ja man bez meliem! mini,

Vispatiesāko ko zini." —

.„Tad klausies," troll’s tik saka tam, Vīrs atļauj tam iet.

Kā lai pārmetam,

Ka troll’s tam melojis mazliet?

Ulriks Frederiks palocījās godbijīgi viņas priekšā un aizgāja ne vārda neteicis.

Viņa noskatījās viņam pakaļ, kā tas aizgāja pa grīdu; gaita viņam bija daiļa; viņa zīda zeķes .bija tik mirdzoši baltas un tik gludas, ka neviena grumbiņa, ne vīlīte viņās nebija redzama; kāja pie kauliņiem bija tik glīta! un garās, šaurās kurpes - bija tik patīkami viņā noskatīties — agrāk viņa ne reizes nebija ievērojusi, ka viņam uz pieres bija maza gaišsārta rēta.

Viņa zagšus pameta acis uz savām rokām un savilka muti,, — viņai likāSj, ka pirksti ir par īsiem.

Ill

Nāca ziema. Sākās grūti laiki meža zvēriem un lauku putniem; māliem aizķepinātās būdās un kuģu telpās svinēja nabadzīgu® Ziemassvētkus.

Rietumu krastā bija biezs no kuģu vrakiem; tur bija apledojuši kuģu rumpji, sašķēlušies masti, cauras laivas un beigti kuģi... Tur gulēja manta un vēlās pa liedagu, kamēr tā sabirza un izjuka nederīgās drupās:, nogrima, peldēja apkārt vai pazuda smiltīs, jo vētra un bargā jūra un nāvīgs aukstums pieturējās arvienu, tā ka cilvēku rokas ar viņiem netika galā. Debess un zeme jaucās kopā vienā vienīgā sniegputenī; tas valdīja pār nabadzību, un skrandām; cauri šķirbainām sienām un izgrābājušiem lūkiem tas spraucās caur pažobelēm un durvīm tur ,kur bija pārticība, kur valkāja ar ādu apšūtus mēteļus. Ubagi un nomaldījušies gājēji nosala bedru^1 un dambju aizvējā, nabadzīgie iedzīvotāji mira no aukstuma savās salmu guļas vietās, un bagāto ļaužu lopiem negāja labāk.

Tad vētra norima un iestājās kluss, spalgs aukstums. Tie bija dārgi laiki valstīm un zemēm, ziemas sods nāca par vasaras pārkāpumiem; zviedru karaspēks nāca pār dāņu ūdeņiem.

Un tad iestājās miers. Nāca pavasaris ar gaišu lapu zaļumu un gaišu laiku, bet Zēkmdes jaunekļi, maiju svinot), togad neiejāja pilsētā; visas malas bija pilnas zviedru kareivju; bija miers, bet kara nastas bija jānes, un, kā rādījās, tad ilgs miers nebija domājams.

Tā tas arī bija.

Kad maija zaļās lapas bija palikušas tumšas un cietas zem vasaras saules kvēles, zviedri iesāka uzbrukumu Kopenhāgenas vaļņiem.

Otrā augusta svētdienā pēcpusdienas dievkalpojuma laikā piepēži izpaudās ziņa, ka zviedri izkāpuši malā Kor-sorā.

Drīzi visas ielas bija pilnas ļaužu. Cilvēki mierīgi un nesteigdamies staigāja šurp un turp, bet viņi runāja daudz; viņi runāja visi reizē,, un viņu balsu skaņa un soļu troksnis isaplūda stiprā, neskaidrā dūkoņā, kura netapa ne stiprāka, ne vājāka, bet neatlaidās — neatlaidās visu laiku ar apbrīnojami smagu vienmuļību.

Baumas izplatījās pa baznīcām dievkalpojuma laikā. Steidzīgi, aizkusušā pusbalsī runātas, tās pārskrēja no pakaļējā sola pie kāda, kas sēdēja otrā, tālāk pie trim baznīcēniem trešā solā, garām kādam vientulim sirmgalvim ceturtā pie tiem, kas bija piektā, un tā tālāk, līdz pašam viņam galam. Ļaudis baznīcas vidū griezās atpakaļ pie tiem, kūpi 'bija aiz muguras, un nozīmīgi māja ar galvu; pašā augšgalā bija daži, kuri piecēlās un pētoši lūkojās uiz izeju. —■ Brīdi vēlāk nebija nevienas sejas, kas lūkotos uz mācītāju, visi sēdēja noliekušiem, it kā pārdomādami sprediķa vārdus, bet viņi sačukstējās savā starpā, un šad tad uz acumirkli apklusdami, uzmanīgi klausījās mācītājā, it kā vērodami, cik tālu vēl bija līdz beigām, — tad viņi čukstēja atkal. Neskaidrā cilvēku pūļa dūkoņa ārā uz ielas bija skaidri dzirdama, viņā vēl ilgāk klausīties, tas nebija vairs izturāms; baznīcēni piepēži ar lielu steidzību sāka bāzt dziesmu grāmatas kabatās.

— Āmen!

Visas sejas piepēži lūkojās uz mācītāju.

Lūgšanas vispārējā daļā visi domāja, vai mācītājs arī ko zinot. Tad nāca aizlūgums par karaļa namu, valsts padomi un zemāko muižniecību, par visiem, kuriem bija kāds augsts stāvoklis vai kūpi ieņēma kādu vadošu vietu, un tad daudziem bija asaras acīs; bet kad nāca lūgšanas turpmākā daļa,, daži sāka elsot, un klusu, bet tomēr dzirdami skanēja no simtām lūpām: „žēlīgais Dievs, nogriez vēl šoreiz no šīs zemes un valsts kapu un asins izliešanu, mēri un piepēžu nāvi, badu un dārdzību, vētru un negaisu, ūdens plūdus un uguns briesmas;, ka mēs par šādu viņa tēvišķīgu žēlastību varam teikt un slavēt viņa svēto vārdu."

Pirms dziesma bija galā, baznīca bija tukša, tikai ērģeļu balsis dziedāja viņā.

Nākošā dienā tautas masām, kupas atkal bija kājās, bija savs noteikts mērķis, kurp doties, jo zviedru flote pa nakti bija noenkurojusies pie Dragoras. šai dienā ļaudīs tomēr bija mazāk nemiera, gan tādēļ, ka vispār bija zināms,, ka divi no valsts padomniekiem bija devušies vest sarunas ar ienaidnieku, kā runāja, ar tik plašām pilnvarām, ka tām vajadzēja novest pie miera. Bet kad padomnieki otrdien atgriezās ar ziņu, ka miers neesot panākams, viss piepēži un spēji pārmainījās.

Tie vairs nebija apzinīgu pilsoņu bari, kurus padarījušas nemierīgas svarīgas un draudošas ziņas. Tas bija vesels virpulis savādu radījumu, kādi nekad nebija redzēti šaipus pilsētas mūkiem un kūpi nepavisam neizskatījās tā, it kā tie dzīvotu šaīs mierīgās, prātīgās mājās, kurās visas zīmes norādīja uz ierastu ikdienas darbu. Kas par kaislību šaīs ļipainās jakās un šēzu svārkos! Kāds elles troksnis no šīm nopietnām lūpām un kas par nevaldāmiem žestiem šīm rokām šaurajās piedurknēs! Neviens negrib būt viens, neviens negrib palikt mājās, tur viņi stāv ielas vidū ar savām bailēm un izmisumu, ar savām vaimanām un asarām.

Vai jūs redzat šo stalto veco vīru ar kailo galvu un asiņu pieplūdušām acīm; viņš pagriež savu pelnu pelēko seju pret mūri un dauza to ar rokām. Vai jūs dzirdat, kā šis resnais netīrumu novācējs lād valsts padomi un nelaimīgo karu! Vai jūs manāt, kā šais jaunos vaigos asinis deg no naida pret ienaidnieku, kurš atnesīs sev līdz visas tās briesmas, kādas tas tikko pārdzīvojis savā fantāzijā!

Kā viņi rēc no dusmām, ka tie ir tik nevarīgi, kā tiem liekas, un, ak Dievs debesīs, kādas lūgšanas, kādas neprātīgas lūgšanas!

Rati paliek stāvam ielas vidū, kalpones noliek grozus un spaiņus vārtos un durvīs.,- šur tur atsevišķi cilvēki steidzīgi iznāk no mājām, savās labākās drānās tērpušies, piesarkuši no uztraukuma, pārsteigti lūkojas visapkārt, apskata paši sevi, maisās ļaudīm pa vidu un dedzīgi runā, lai nogrieztu uzmanību no sava greznīgā izskata. Ko gan viņi domā? Un kur rodas visi šie noskrandušie, piedzērušie vīrieši? Visur ņudz no viņiem, tie trako un bļaustās, ķildojas un krīt, viņi ir slimi un sēd uz kāpnēm, viņi smejas spalgi, tvārsta sievietes un taisās ar vīriem kautie.

Tās bija pirmās bailes, instinkta bailes. Vēlāk pus-dienā tās bija pārgājušas. Ļaudis bija tikuši aicināti pie vaļņiem, bija strādājuši ar svētdienas spēkiem, bija redzējuši grāvjus padziļināmies un uzmetumus paceļamies zem savām lāpstām; kareivji bija soļojuši garām, amatnieku puiši, studenti un muižnieku kalpi bija stāvējuši sardzē ar visdažādākiem dīvainiem ieročiem, lielgabali bija vesti garām, karalis bija jājis pa valni, un bija zinām.-;., ka viņš paliks,, — visās lietās bija saprāts, un katrs arī pats nāca pie prāta.

Dienu vēlāk, pēcpusdienā, nodedzināja ārpilsētu aiz Rietumu vārtiem.. Deguma smaka sitās pilsētā iekšā un padarīja ļaudis nemierīgus, un kad krēslā uguns savu salkano atspīdumu meta pār Marijas baznīcas torņa nosūbējušiem mūriem un margoja uz zelta bumbām- Pētera 'baznīcas smailē un dzirdēja runājam, ka ienaidnieks tuvojoties pār Valdbijas uzkalnu, caur visu pilsētu izgāja it kā baiga nopūta. Caur visām ielām, ieliņām un ejām skanēja baiļu pilni un nospiesti: „Zviedri, zviedri!“ Puikas skrēja pa pilsētu un izkliedza to spalgām balsīm, ļaudis sar skrēja pie durvīm un ar bailēm lūkojās uz rietumiem, veikalus slēdza, dzelžu tirgotāji steidzīgi savāca savus krāmus telpās, likās, it kā šie godīgie ļaudis gaidītu, ka varenais ienaidnieka karaspēks tūliņ pārplūdinās pilsētu.

Gar vaļņiem un apkārtējās ielās bija melns no ļaudīm, kuri lūkojās uz uguni; tomēr daudz bija sapulcējušies arī vietās, kur no ugunsgrēka nekā nevarēja redzēt, kā piemēram pie segtā mūra gaņģa un ūdens torņa. Dažādas lietas tur tika pārrunātas: .pirmām kārtām, kad zviedri sāks savu uzbrukumu, šonakt vai tikai rītu.

Gerts Pipers, krāsotājs, pie ūdens torņa, domāja, ka tūliņ iešot vaļā, tiklīdz viņi būšot sakārtojušies pēc gājiena. Ko lai viņi gaidītu?

Islandiešu tirgotājs Ēriks Lauritsens no Krāsotāju ielas domāja, ka tā tomēr esot pārdroša lieta naktī un tumsā uzbrukt svešai pilsētai, kur cilvēks tikko varēja izšķirt, kur bija sauszeme un kur bija ūdens.

— ūdens! — Gerts krāsotājs iesaucās, — Lai Dievs dod, ka mēs paši pus tik labi zinātu savas ierīces, ka zviedri tās zin! Par to labāk nerunāsim. Viņiem ir savi spiegi., tie viņiem ir, kur tu cilvēks vismazāk to vari domāt. Jā! — to zin ļoti labi ari birģermeistars un padoma, jo jau no paša rīta rotnieki pārmeklēja visas vietas un visus namus, meklēdami viņa spiegus, bet padariet jūs tam ko! Zviedrs ir manīgs, jā, tāds viņš ir, sevišķi tirdzniecībā, tas viņam ir jau no dabas; to es zinu pats no sevis — tas tagad būs kāduis desmit gadus atpakaļ, to es viņam nekad neaizmirsīšu, tādu spokošanos... Indigo krāsa, redzat, tā taisa melnu un tumši zilu un gaišāki zilu, kādas nu kūpi reizi ir ēdināmās zāles; galvenais ir noēdināšana. Vārīt un krāsu podu izmaisīt, to var katrs zellis, jāiemanās tikai rīkoties, bet noēdināt! — tiešām, tā ir māksla. Noēdināsi tu par stipru, dzija, vai drāna, vai kas nu būdams, sadegs un izjuks tā, ka ne pavediens pie pavediena neturēsies, uņ, noēdināsi tu par vāju, krāsa nemūžam neturēsies, ja tu air’ krāsotu ar visdārgāko zilo koku. Tādēļ tad ari noēdināšana ir svarīgs noslēpums, kuru nevienam nemēdz uzticēt — savam dēlam' vēl, bet zeļļiem nekad. Nē...

— Jā, meistar Gert, — tirgotājs piekrita, tā gan, tā gan!

— Nu un, — krāsotājs turpināja,, — ko es gribēju stāstīt, tā pirms kādiem desmit gadiem^1 man bija zellis, un tam māte esot bijusi zviedriete, tas bija ieņēmis- galvā, ka viņam jāizdibina, kas tās par ēdināmām zālēm, kuras es ņemu kanēļa brūnumam. Bet tā kā es zāles vienmēr nosveru aiz slēgtām durvīm, tad tas nebija tik viegli izvedams. Ko jūs domājat, ko šis blēdis tagad izgudro? Klausāties tālāk! Nelaime nu ir tā, ka tur ūdens ierīcē ir daudz visādas lielas kustoņas, kas saēd mums gan vilnu, gan diegus, un tādēļ mēs visu, kas mums nodots krāsošanā, vienmēr uzkaram lielos zēģeldrānas maisos zem griestiem. Tas velna pagāns nu ņem un pierunā vienu no puišiem, lai tas viienā no maisiem uzvelk ari viņu augšā, un — es ieeju un sveru un jaucu un taisu, bet kad es jau turpat gandrīz esmu galā, iznāk tik savādi, ka viņam tur augšā maisā krampis sarauj kāju un viņš sāk spārdīties un saukt, lai es viņam palīdzu tikt zemē... un es viņam palīdzēju ar’!

Vdns ar ārā! Bet tas ari bija īsts blēža stiķis, ko viņš man tur bija izspēlējis, jā, jā jā! un tādi viņi ir visi tie zviedri, tu nevari viņus laist tālāk par slieksni.

— Nē, tur jums ir taisnība, tie ir nelāga cilvēki, tie zviedri, — Eriks Lauritsens atsaucās, — mājās viņiem nav nekā ko grauzt, un kad viņi tad reiz tiek kaut kur citur, tad rīšanai un plītēšanai vairs nav gala; viņi ir taisni kā patversmes .bērni, kam nepietiek paēst tikai tai redzei, tie grib paēst arī priekš visām bijušām un nākošām reizēm. Zagt un laupīt to viņi prot labāk nekā kraukļi un blēži, — un otra cilvēka dzīvība tiem neko nav vērta! ne par velti mēdz teikt: tas jau tūliņ ķepas pie naža kā zviedru Lasse.

— Un tik pallaidinīgi! — krāsotājs iejaucās, — kad vien dīriķis ar pātagu dzīs kādu meitieti ārā no pilsētas un jūs viņam prasīsat, kas tas ir par radījumu, viņš jums atbildēs, ka tā ir kāda zviedru māsiņa.

— Jā, cilvēku asinis ir tik dažādas, un tāpat zvēru. Zviedrs starp cilvēkiem ir tāpat kā jūras kaķis starp nesaprātīgiem radījumiem, viņam ir tik karstas un tik dedzīgas asinis, ka veselais prāts, kupu Dievs devis katram cilvēkam, nekā neiespēj pret viņa ļaunām iegribām un kārībām.

Krāsotājs vairāk reižu pamāja ar galvu tam, ko tirgotājs skaidroja un teica tad:

— Pareizi, Ērik Lauiritsen, pareizi, zviedrim ir savāda un neredzēta daba, citāda nekā citiem cilvēkiem. Ja manā veikalā ienālk kāds ārzemnieks, es no odas tūliņ varu izšķirt, vai tas ir zviedrs vai kādas citas sugas cilvēks. Zviedriem ir tāda asa oda, kā āzim vai zivju sālījumam. Es bieži to esmu pārdomājis, bet tā ir, kā jūs sakāt, tie ir viņa karsto un neganto asiņu tvaiki, jā gan.

— Nav jau nekāds brīnums, — ierunājās kāda veca sieva, — ka zviedriem un turkiem ir citāda oda, nekā kristīgiem cilvēkiem.

— Ak, kā jūs runājat, Mette Sinepiša! — krāsotājs pārtrauca viņu, — vai jūs domājat, ka zviedri nav kristīgi cilvēki?

— Jūs jau varat teikt, ka viņi ir kristīgi, Ģert Krāsotāj, ja jums tā tīk, bet somi un pagāni un troļļi nekad nav bijuši kristīgie, tā stāv manā sprediķu grāmatā, un tas ir gaišs kā diena, ka nelaiķa karaļa Kristjāna laikā, toreiz, kad zviedri bija ienākuši Jitlandē, reiz vienā naktī, kad bijis jauns mēnesis, vesels pulks, kā patlaban bijuši ceļā, tā ap pusnakti pārvērtušies par vilkačiem un citiem elles mūdžiem, un kaukdami bizenējuši visapkārt, pa visiem mežiem un purviem, nodarīdami lielu postu kā cilvēkiem, tā lopiem,.

— Bet viņi taču iet uz baznīcu svētdienās, cik es zinu, un viņiem ir mācītāji un ķesteri, tāpat kā mums.

— Ja protams! ja tik jūs man varētu to iestāstīt! tas velna dzimums iet baznīcā, tāpat kā raganas laižas uz vakara lūgšanu, ikad Ļaunais tur Jāņu nakts jandālu raganu kalnā. Nē, un viņiem ir sava burvestība un lodes tos neķer, ne lodes, ne skrotis viņiem nekait, un vismaz pusei no viņiem ir ļauns skats, jeb kā jūs domājat, kādēļ katrreiz parādās bakas, kad šie velna brālīši sper savu kāju mūsu zemē? Atbildiet man uiz to, krāsotāju meistar! Atbildiet man uz to, ja jūs to varat!

Krāsotājs jau gribēja atbildēt, kad Ēriks Lauritsens, kurš kādu laiku bi'j nemierīgi lūkojies apkārt, iesaucās: —• Pagaidiet, pagaidiet, Ģert Piper, kas tas gan var būt par cilvēku, kurš tur tā sprediķo un kuram ļaudis tik cieši ir sastājušies apkārt?

Viņi steigšus devās ļaužu pūlim klāt un Ģerts Krāsotājs pa ceļam pastāstīja, ka viņam liekoties, tas esot kāds Jespers Kims, kurš sprediķojis Svētā Gara baznīcā, bet kā viņš no gudriem cilvēkiem esot dzirdējis, ar šī cilvēka ticābu neesot viss kārtībā, kā to viņa dvēseles glābšanas un garīgā amata labā varētu vēlēties.

Tas bija strups, neliels vīrs, ap trīsdesmit gadu vecumā, gariem, gludiem, melniem matiem, platu iscju, resnu, mazu degunu, spožām, brūnām acīm un sarkanām lūpām. Viņš stāvēja uz āra trepēm^1 pie kāda nama un stipri rokas mētādams runāja ātri un dedzīgi, bet balss viņam skanēja aizsmakusi un viņš svepšķēja.

— Divdesmit sestā nodaļā, — viņš teica, — evangelists Mateuss no 51—54. pantam raksta: Un redzi, viens no tiem, kas pie Jēzus bija, roku izstiepis, izvilka savu zobiņu urn cirta tā augstā priestera kalpam un viņam ausi nocirta. Tad Jēzus uz to sacīja: bāz savu zobiņu savā vietā, jo visi, kas zobiņu ņem, tie caur zobiņu tiks nomaitāti. Jeb vai tev šķiet, ka es nevarētu tagad savu tēvu lūgt, un viņš man nevarētu dot vairāk nekā div-padsmits leģionus eņģeļu? Kā tad tie raksti taptu piepildīti. Jo tam būs tā notikt.

— Jā, dārgie tautas brāļi! jo tam būs tā notikt. Patlaban ārpus šīs pilsētas niecīgiem vaļņiem un vājiem apstiprinājumiem ir apmeties varens, stipri bruņotu karavīru pulks, un viņu ķēniņi un kara virsnieki ir atdarījuši savu muti un ir izlaiduši pavēles un rīkojumus, lai tie ar uguni un zobiņu, ar uzbrukumiem un aplenkšanu padara šo pilsētu un visus, kas viņā ir, sev paklausīgus un papilnam piederīgus.

Un tie, kasi ir pilsētā un redz savu labklājību apdraudētu un savu bojā iešanu necilvēcīgā kārtā nolemtu, tie ķeras pie ieročiem, tie saved uguns miezerus un citus briesmīgus kara rīkus pie vaļņiem; un tie runā viens ar otru un saka: vai mums nepieklājas ar degošām liesmām un spožu zobiņu iet miera traucētājam uz ādas, kas mūs gluži grib nopostīt? Kam gan Dievs' ir licis bezbailību un drošu prātu cilvēka krūtīs, ja ne tādēļ, lai stātos pretim tādam ienaidniekam un viņu samaitātu? Un kā apustulis Pēteris viņi izvelk savu zobiņu un piepēži grib Mal-kum nocirst ausi. Bet Jēzus saka: bāz savu zobiņu savā vietā, jo visi, kas zobiņu ņem, tie caur zobiņu tiks nomaitāti. Tiem, kas ir dusmu pilni, tas gan izklausās kā neprātība, un kā muļķība, naida pilniem, kuri nespēj redzēt savā aklībā. Bet vārds nav kā taures skaņa, kuru var tikai dzirdēt, — bet gan kā kuģa rumpis, kas piekrauts dažādām derīgām mantām, tā vārds ir pilns apdoma un gudrības. Tādēļ pārdomāsim vārdu un pamazām lūkosim izprast, kā tas pareizi ir izliekāms. — Kādēļ gan zobiņam ir jāpaliek savā vietā un tie, kas zobiņu ņem, ar zobiņu tiks nomaitāti? Tas mums ir jāapdomā, trejādā ziņā.

— Un šis -būtu tas pirmais, ka cilvēks ir saprātīgs un pāri visai saprašanai brīnišķīgi ierīkots mikrokosmos, vai, kā to varētu teikt, maza pasaule, vesela ļauna un laba

, Harija (rrube

pasaule; jo ja, kā apustulis Jēkabs saka, jau mēle vien ir vesela pasaule pilna nelietības, cik vairāk tad visa miesa nav vesela pasaule! kā kārās acis, tā nemierīgās kājas un alkārtīgās rokas; kā nepiepildāmais vēders, tā lūgšanā noliektie ceļi un vērīgās ausis. Un ja miesa ir vesela pasaule, cik vairāk tad mūsu dārgā un nemirstamā dvēsele nav vesela pasaule., ja, vai tā nav kā dārzs pilns saldu un rūgtu zāļu, pilns plēsīgiem meža zvēriem mūsu ļaunām kārībām un baltiem jēriem; — mūsu tikumiem? Un vai tad tas, kurš izposta tādu pasauli, ir uzskatams labāiks nekā dedzinātājs, vai varas darbu darītājs, vai ļauns zaglis? un jūs zināt,, kāds sods tādam ir sagaidams un panesams.

Bija jau gluži satumsis un ļaužu pūlis ap sprediķotā-ju izskatījās vairs tikai kā melna dūzma, kura pamazām pieauga.

— Otrs nu būtu tas, ka cilvēks ir kā kāds mikro-teos, tas ir: visvarenā Dieva atspīdums un līdzība. Un vai tas, kas aizskar Dieva līdzību, nav uzskatams ļaunāks, nekā tas,, kas nozog svētos baznīcas traukus un drānas, vai pastrādā varas darbus, pie Dieva nama? un jūs zināt, kādu sodu tādam pienākās ciest un saņemt.11

— Trešais un pēdējais tad nu būtu, ka vispirms cilvēkam ir pienākums pret savu Dievu, un viņš ir tam parādā, ka tas dedzīgi cīnās par viņu, ietēipies mirdzoši baltās šķīstas dzīves bruņās un apjozies ar griezīgo taisnības zobiņu. Tā bruņotam tam piekrītās^1 cīnīties kā tā Kunga cīnītājam;, kas saplosa elles rīkli^1 un samin elles vēderu. Tādēļ mums pienākās laicīgo zobiņu atstāt savā vietā,, jo tiešām mums diezgan ir ko cīnīties ar garīgo!

No abiem ielas galiem šad tad bija redzami ļaudis nākam, kuri apgaismoja sev ceļu uz māju ar mazām rokas laternām. Cits pakaļ citam uzdurdāmies sapulcei, viņi nostājās tās pēdējās rindās, tā kā drīz bija radies saraustīts mirdzošu uguntiņu pusriņķis, kuras ļaudīm sakustoties, te nozuda, te uzliesmoja, un šad un tad kāda uguntiņa pacēlās arī gaisā un viņas atspīdums kā meklēdams plīvoja pār nobalsinātām māju sienām un tumšām rūtīm, līdz tas apstājās uz sprediķotajā nopietnās sejas.

— „Bet kā tas var būt,“ jūs jautājat savā sirdī, sa-cldami: vai tad Jai mēs paši, pie kājām un rokām saistīti, nododamies savam ienaidniekam rūgtā kalpībā un pazemošanā? — Ak, mani mīļie, tā jūs nerunājiet! jo tad jūs būsit pieskaitāmi tiem, kuri domā, ka Jezuīs nevarēja lūgt savam tēvam vairāk nekā divpadēsmits leģionu eņģeļu. Ak! nekrītat izmišanā, nekurnat savās sirdīs pret tā Kunga padomu un nepadariet savas aknas melnas pret viņa gribu! Jo, ko tas Kungs grib pārmācīt, tas aiziet bojā, un ko tas Kungs grib pacelt, tas mīt drošībā. Un viņš ir tasi, kuram ir daudz ceļu, kā izvesrt mūs no briesmu tuksnešiem un biezokņiem; un vai viņš nevar grozīt ienaidnieka sirdi, un vai viņš nepavēlēja nāves eņģelim iziet caur Sanheriba nometni, jeb vai jūs esat aizmirsuši Sarkanās jūra® rijīgos ūdeņos un ķēniņa Varaus piepēžo galu

Še Jesperu Kīmu pārtrauca.

Mils bija diezgan mierīgi uzklausījies viņu, tikai pēdējās rindās šad tad bija atskanējusi apspiesta draudoša murmināšana. Tad Metes Sinepišas spalgā balss uzsauca viņam.: — Ak tu elles> pagāns! vai tu turēsi muti, tu melnais suns! — neklausāties viņā, tā ir zviedru nauda, kas runā no viņa mutes!

Acumirklī tapa gluži kluss, bet tad' troksnis gāja vaļā; zaimi, lamu vārdi un lāsti bira pār viņu. Viņš mēģināja runāt, bet tad saucieni kļuva vēl skaļāki, un tie, kuri bija pie trepēm tuvāk, draudoši^1 spiedās viņam virsū. Kāds mazs vīriņš, sirmiem matiem, kurš bija stāvējis pašā priekšā, un pa visu runas laiku bija raudājis, nikni dūra viņam tagad ar savu sudrabpcgaino spieķi.

— Nost ar viņu! — dzirdēja saucam, — lai viņš ņem atpakaļ to, ko viņš teica, lai viņš atzīstas, cik viņš ir dabūjis par to, lai mūs apmulsinātu. Nost ar viņu! Rausim viņu še zemē, lai viņš atzīstas! Gan mēs to izspiedīsim no viņa.

— Viņš jāved uz pagrabu, jā, tas ir jādara, — citi sauca, — viņš jāved uz rātsnama cietuma pagrabu! Grūdiet viņu zemē! grūdiet viņu zemē!

Pāris spēcīgu vīru jau bija saķēruši viņu. Nelaimīgais stipri turējāsi, ieķēries trepju koka margās; tad viņi ar visām margām nogrūda viņu lejā uz ielas, pūļa vidū.

Viņu saņēma ar kāju spērieniem un dūres sitieniem. Sievas plēsa viņu aiz matiem un aiz drēbēm, un mazi puikas, ku^i stāvēja saviem tēviem pie rotas un skatījās, lēkāja no prieka.

— Laižiet Meti, lai viņa iet priekšā! — tālāk pūlī dzirdēja saucam, — laiziet garām, laiziet garām! Mete ņems viņu noklaušināt.

Mete iznāca no pūļa: — Vai tu savu velna sprediķi ņemsi atpakaļ? vai tu ņemsi, vecais blēdi?

— Nekad, nekad! Dievam ir jāklausa vairāk, nekā cilvēkiem, .kā stāv rakstīts.

— Ak tā gan! — Mete teica un, novilkusi savu koka tupeli, draudēja viņam ar to, — bet cilvēkiem ir koka tupeles, jā, tās viņiem ir, bet tu esi algots sātana, nevis Dieva, mūsu Kunga kalps, es tev sitīšu, es tev sitīšu, tā kā tavas smadzenes pielips tepat pie mūra, — un viņa sita viņam ar tupeli.

— Neapgrēkojaties, Mete! — maģistrs vaidēja.

— Ka tevi nelabais! — viņa spiedza.

— Klusu! klusu! — dzirdēja saucam, — piesargāties, piesargāties un nespiežaties tā, tur jāj Gildenlēve, ģenerālleitnants !

Kāds stalts vīrs jāja garām.

— Lai dzīvo Gildenlēve! drošsirdīgais Gildenlēve! pūlis auroja.

Cepures lidoja pa gaisu un saucieni nemaz negribēja rimties. Tā jātnieks nogriezās uz vaļņiem.

Tas bija milicijas ģenerālleitnants, jātnieku un kājnieku pulkvedis Ulriks Gildenlēve, karaļa pusbrālis.

Pūli* sāka izklīst, palika arvienu mazāks un mazāks, līdz beidzot atlikuši bija tikai vairs nedaudzi.

— Tas ir diezgan savādi, — Ģertsi Krāsotājs teica,— te mēs iedauzām galvu tam, kurš runā par mieru, un kliedzam vai aizsmakdami tam, kurš visvairāk ir vainīgs pie kara.

-— Viss Dieva rokā, Ģert Piper, viss Dieva rokā, un ar labu nakti, — tirgotājs pārtrauca to un steidzās prom no viņa.

— Viņš nav aizmirsis Metes tupeli, — Krāsotājs murmināja, tad arī viņš aizgāja.

Turpat uz trepēm viens pats sēdēja Jespers Kīms un gāja šurp un turp, lūkodamies pār tumšo lauku, kur viss bija kluss, gluži kluss, lai gan tur atradās tūkstošiem ienaidnieku.

IV

Zeltaini sarkanas gaismas mēles šāvās augšup pār pelēko, kā jū}-a, miglas vālu apvārkšņa malā, iekvēlinādamas gaieus virs sevis maigā, rožusārtā liesmā, kas tapdama arvienu platāka un platāka un līdz ar to bālāka un bālāka, aizstiepās līdz šauram^1, garam mākonim, un viņa robotā malā ieplakdama, padarīja to ugunīgu, zeltainu un apžilbinoši spožu. Pār Kallebodesliedagu bija gaišs no mēļā un sarkanīgā saules lēktā mākoņu atspīduma. Rasa mirdzēja Rietumu vaļņu garajā zālē un zvirbuļi čivināja uz jumtiem un dārzos māju priekšā tā, ka viss gaiss bija pilns trokšņa. No dārziem kāpa vieglas, smalkas dūmākas šaurās drīksnās un augļu koku pilnie, smagie zari liecās no vēsmas, kas pūta no līča.

Gari stiepts trīskārtīgs raga signāls atskanēja no Rietumu vārtiem un viņam atbildēja no citiem pilsētas stūriem. Vientuļie sargi uz vaļņa sāka steidzīgāk staigāt šurp un turp’savās vietās, purinādami mēteļus un pabīdīdami cepures taisnāk; nāca sardzes maiņa.

Ārā uz apcietinājuma ziemeļos no Rietumu vārtiem stāvēja Ulriks Frederiks Gildenlēve un lūkojās baltās kaijās, kas it kā zēģelēdamas slīdēja augšup un lejup pār vaļņu grāvja spožo ūdens līmeni.

Pārejošas un vieglas, drīz bālas un miglainas, drīz spožas un krāsainas, dzīvības pilnas un gaišas, viņa dvēselē modās viņa divdesmit gadējās atmiņas. Tās nāca spēcīgā rožu ismaržā un svaigu, zaļu mežu smaržā, tās skanēja kā mednieku sasaukšanās, vijolēm dziedot un čaukstošam zīdam šalcot. Tur dzīve bērnībā kādā no Holšteinas pilsētām ar sarkaniem jumtiem, tāla, bet saul-spoža pagāja garām: viņš redzēja savas mātes Margretes Papena kundzes slaido stāvu, viņas melno dziesmu grāmatu un baltās rokas; tas redzēja mūsēto kambarjaun-kundzi ar sīkajiem kāju skrumšļiem un uzbunbušo feeht-meistaru ar zilgani sarkano seju un līkām kājām. Gotor-pas dārzs pagāja viņam garām un pļavas ar svaiga siena gubiņām lejā pie fjorda, un lempīgais Mednieka Indriķis, kurš prata dziedāt kā gailis un tik lieliski mācēja sist. Nāca baznīca ar savu savādo pustumsu, savām nopūtu pilnām ērģelēm, ar altāra noslēpumainām dzelzs margām un izdēdējušo Kristu, sarkanu karodziņu rokā.

No Rietumu vārtiem no jauna atskanēja rada signāls un piepēši tai pašā brīdī atspīdēja gaisma, spoža un silta, izklīdinādama visu miglu un apslāpētās skaņas.

Un tad bija medības, kurās tas nošāva savu pirmo briedi un vecais Del mērs apzīmēja viņam pieri ar lopa asinīm, kamēr kopā sanākušie medību puiši pūta mežonīgi dārdošas fanfaras. Un tad bija puķu pušķis pils pārvaldnieka Malenei un .nopietna saruna ar hofmeistaru, un tad bija ārzemju ceļojums, ar pirmo dueli rasotā, svaigā rītā, ar Anetes gaišo smieklu šaltīm, ar balli pie kūrfirsta un vientuļu pastaigāšanos ārpus pilsētas vārtiem, kad galva sāpēja no pirmā reibuma. Un tad nāca zeltaina migla ar biķeru šķindēšanu un vīna smaržu, un tur bija Līziņa un tur bija Lote un tur bija Martas baltie pleci un Adelaides, apaļās rokas. Beidzot ceļojums uz Kopenhāgenu, kur to žāīgi saņēma viņa karaliskais tēvs, galma dzīve ar savām garlaicīgām, dalīšanu pilnām dienām un trakām naktīm, kad vīns plūda un skūpstiem nebija gala, medību jautro troksni^1 un maigiem naksnīgas sastapšanās čukstiem Ib-strupas dārzā vai Hilerēdes pils zeltītās zālēs.

Beit skaidrāk nekā visu citu, viņš redzēja Sofijas Ur-nes degošās,, melnās acis, daudz jūsmīgāk viņš atcerē klausījās viņas mīkstā, kaislā, jaukā balsī, kura apslāpēta vilka pie sevis kā ar baltām rokām, bet pacelta aizlaidās kā putns, kurš bēgot aizlidinādamies smejas par tevi pārgalvīgi vīvinādams...

Krūmi iečabēdamies vaļņa nogāzē uzmodināja viņu no sapņiem.

— Kas tur? — viņš iesaucās.

— Tas ir tikai Daniels, Gildenlēves kungs, Daniels Knopfs, — skanēja atbilde un kāds mazs, kropls vīrs. iznāca no krūmiem un palocījās.

— Ko! Vai tas ir īsais? ko pie velna tas te meklē?

Vīra skumji lūkojās sev priekšā.

— Daniel, Daniel! — Ulriks Frederiks smaidīdams teica, — šonakt viņš no degošā cepļa nav iznācis neaizskāris, vācu aldaris ibūs sakurinājis viņam par stipru.

Kroplis rāpās augšā pa vaļņa slīpumu. Daniels-Knopfs, kuili viņa auguma diēļ sauca arī par īso, bija bagāts lieltirgotājs, divdesmit un dažu gadu vecumā, kas bija pazīstams tikpat ar savu bagātību, kā ai- savu aso mēli un prasmi spēkoties ar zobiņiem. Viņš sagājās ar jaunajiem muižniekiem, tas ir, ar zināmām viņu aprindām, kas bija pazīstamais zem nosaukuma ,,le cei'de des mourante^1) “ un patiesībā sastāvēja no galmam tuvu stāvošiem jauniem vīriešiem, šī vairāk dzīves priecīgā, nekā intelligent^, vairāk izdaudzinātā, nekā ieredzētā, bet patiesībā tikpat apbi’īnotā un apskaustā, cik ibieži minētā pulciņa dvēsele bija Ulriks Frederiks.

Dāniels šo jauno cilvēku vidū spēlēja pa daļai galma maršala un pa daļai galma nera lomu. Viņš nesatikās altiem uz ielas vai muižnieku namos, bet fechtēšanās telpās, vīna pārdotavās un dzertuvēs viņš bija viņiem gluži nepieciešams. Neviens neprata tik gudri runāt par bumbas spēli un ошш dresūru, vai tik svinīgi par flintēm un parādēm. Neviens tā nepazina vīna, kā viņš. Viņam bija dziļdomīgas teorijas par kauliņu spēli un mīlas mākslu un viņš ilgi un gudri varēja runāt par to, cik nepareizi ir krustot iekšzemes ķēves ar Zalcburgas ērzeļiem. Viņš beidzot prata stāstīt anekdotes par visu, un, kas pārējiem jaunajiem cilvēkiem iedvesa sevišķu cienību, viņam par visu bija pašam savas domas.

Pie tam viņš bija augstākā mērā padevīgs un pakalpīgs, neaizmirsa nekad starpības starp sevi un muižniecību, un viņam bija tik apbrīnojami smieklīgs izskats, kad tie aiz pārgalvības vai dzērumā izģērba viņu vienādā vai otrādā savādā veidā. Viņš ļāva sevi izsunīt un nolamāt, nemaz par to nesapīkdams, un bija vispār ņemot tik labsirdīgs, ka tas daudz reiz uzņēmās visu uz sevis,, ja ar to varēja darīt galu -sarunai, kura sāka apdraudēt mieru sabiedrībā.

Tas ari bija tas, kas deva viņam iespēju saieties ar Šiem cilvēkiem, un saieties ar tiem viņam vajadzēja; viņam, kroplim no pilsoņu aprindām, muižnieki bija pusdievi, tikai viņi dzīvoja, tikai viņu 'brīvmūrnieku valoda bija cilvēku valoda, viņu dzīve bija kā gaiša diena un kā dārzs pilns smaržas, kamēr citas šķiras mūžu pavadīja bālā tumsā un piekvēpušā gaisā. To, ka viņš bija piedzimis kā pilsonis, viņš nosodīja kā daudz lielāku nelaimi, nekā savu kroplību, un nevarēja apmierināties ar to, kad tas bija viens, ar tādu rūgtumu un dusmām, kas līdzinājās neprātam.

— Nu, Dāniel, — Ulriks Frederiks teica, kad mazais bija uznācis pie viņa augšā, — tā nebūs bijusi maza migla, kas tam šonakt aizēnoja acis, ja tas tagad ir atdūries pie Rietumu vaļņiem, jeb vai dzēriens vakar vakarā sakāpa tik augstu, ka es sastopu viņu še sausā un drošā vietā gulošu kā Noasa šķirstu uz Ararata kalna?

— Kanāriju princi, jūs murgojat, ja domājat, ka es šonakt kopā ar jums uzdzīvoju.

— Bet kas, velns ar ārā, tad īsti ir ar viņu? — Ulriks Frederiks nepacietīgi iesaucās.

— Gildenlēves kungs, — Dāniels nopietni atbildēja un paskatījās viņā asarainām acīm, es esmu nožēlojams cilvēka.

— Viņš ir graša dvēsele, tas viņš ir! Vai viņam ir bail, ka zvicdris tam noņems kādu is-iļķu kuģi ? Jeb vai tas vaimanā par to, ka tirdzniecībā iestāsies klusums un viņam liekas, ka viņa aafrans zaudēs savu stiprumu un koli iemetīsies viņa piparos un paradīzes graudos. Graša dvēsele! It kā labam pilsonim cita nekā nebūtu ko ņemt pie sirds, kā tas, ka viņa vecās grabažas aiziet pie velna, tagad, kad karalim un valstij draud bojā iešana!

— Gildenlēves kungs!

— Ak, lai viņš iet pie velna ar visu savu gaušanos!

— Nē, Gildenlēves kungs! — Daniels svinīgi teica, atkāpdamies soli atpakaļ, ne es sūdzas' par to, ka veikals var apstāties, ne par to, ka jāzaudē nauda, vai ka nauda zaudē vērtību; velnu arī es bēdāju par siļķēm un safrānu, bet tas, ka mani kā spitālīgu vai bezgodi aizraida kā virsnieki, tā citi ļaudis, tas ir grēks un netaisnība pret mani, Gildenlēves kungs, — tāpēc es šonakt gulēju zālē un smilkstēju kā kašķains suns, kas izdzīts ārā, tādēļ es locījos un grozējos, ko visnožēlojamākais rāpulis un savās bēdās un nespēkā piesaucu Dievu debesīs, un gāju tiesā ar viņu, kādēļ es vienīgais lai tieku atmests, kādēļ mana roka lai ir kā vītusi un nederīga rīkoties ar ieroci un šauteni, kad pat dienaatniekus un amatnieku zeļļus apbruņo...

— Bet kas, pie velna, tad viņu ir atraidījis?

— Jā, Gildenlēves kungs, es skrēju uz vaļņiem tāpat, kā citi skrēja, oet kad es piegāju pie viena sardzes pulciņa, viņu jau bija diezgan un kad es piegāju pie nākošā, tie zdbojās par mani, ka viņi esot tikai pra-iti pilsoņi, viņiem neesot vietas priekš muižniekiem un dižciltīgiem ļaudīm un vēl tamlīdzīgi; bet bija arī tādi sargu pulciņi, kas teica, ka viņi no kropļiem nekā negribot zināt, jo ar tiem esot nelaime, tie pievelkot lodes, un viņi neturot par vajadzīgu likt uz spēles savu dzīvību un locekļus, uzņemot savā vidū tādu cilvēku, kuru pats Dievs apzīmējis. Tad es lūdzu ģenerālmajoram Ālefeldtam, lai viņš mani norīko kādā vietā, bet viņš tikai purināja galvu un smējās: tik traka vēl tā lieta neesot, ka viņiem būtu jāpapildina rindas ar tādiem kropļiem, kuri vairāk būtu par kavēkli, nekā par palīgu.

— Kādēļ viņš negāja pie kāda no tiem virsniekiem, kurus tas pazīst?

— To es arī darīju, Gildenlēves kungs!, man tūliņ ienāca prātā pulciņš un es tad arī griezos pie diviem no ..mirstošajiem", pie Apakšbrunču karāļa“ un „Zelta bru-ņenieka".

— Nu un tie viņam palīdzēja?

— Jā, Gildenlēves kungs, tie man palīdzēja. Gildenlēves kungs, tie man palīdzēja, lai Dievs viņiem par to atmaksā! Dāniel, viņi teica, ej mājā, Dāniel un, izlasi koļus no savām plūmēm! Viņi domājuši, viņi teica, ka tik daudz gan es pratīšot uzvesties, ka nenākšot ar savām parastajām blēņām. Es viņiem esot labs diezgan kā kumēdiņu rādītājs un joku taisītājs jautrā sabiedrībā, bet kad viņi izpildot slavu pienākumu, tad lai es viņiem nenākot par tuvu. Vai tas bija pareizi runāts, Gildenlēves kungs, ne, tas bija grēks, tas bija grēks! Tā tuvība, ko tie man parādījuši vīna dzertuvēs, nenozīmējot, ka viņi mani uzskatot par sev līdzīgu un ka es varot nākt šurp un iedomāties, ka es varēšot būt viņu sabiedrībā tagad, kad viņi stāvot savās vietās. Es viņiem par daudz uzbāžoties, Gildenlēves kungs! lai es neiedomājoties!, ka es varēšot iespiesties viņu pulciņā šai vietā, še viņiem nevajagot neviena Joku Pētera! To viņi man pateica, Gildenlēves kungs! Un es taču tikai prasīju, lai man atļauj manu dzīvību likt uz spēli līdz ar citiem pilsoņiem.

— Nu jā, — Ulriks^1 Frederiks atteica nožāvādamies, es saprotu gan, ka viņam ir grūti palikt ārpus visa. Un būs jau viņam arī pārāk neizturāmi sēdēt pie pults un svīst, kamēr valsts turpmākais liktenis izšķirsies še uz vaļņiem. Nu, viņš arī varēs piedalīties. Jo... viņš neuzticīgi paskatījās lejup Dānielī, — aiz tā taču neslēpjas nekādas blēņas, meistar?

Mazais mīdīja zemi aiz dusmām, viņš nobāla kā no-balsināta siena un sāka griest zobus.

— Nu, nu,. — Ulriks Frederiks turpināja, — es uz viņu paļaujos, bet to taču viņš nevar pratāt, lai viņam uz-ticāy tā, it kā viņam būtu muižnieka vārds, ko likt ķīlām; — un lai viņš neaizmirst: viņa paša ļaudis viņu ir pirmie atmetuši un... tst!

No kāda no Austrumu vārtu apcietinājumiem nodārdēja šāviens, pirmais, kuru izšāva šai karā.

Ulriks Frederiks saslējās, asinis viņam saskrēja vaigos, acis kāli un dedzīgi lūkojās pakaļ baltajiem dūmiem un kad viņš runāja, viņa balss savādi drebēja.

— Dāniel, — viņš teica, —.vēlāk priekšpusdienā viņš var pieteikties pie manis, un lai viņš aizmirst to, ko es viņam teicu. — Tad viņš steidzīgi, aizgāja gar valni.

Daniels apbrīnodams nolūkojās viņam pakaļ, tad viņš dziļi nopūtās, apsēdās zālē un raudāja, kā raud nelaimīgi bērni.

Tais bija vēlāk pēcpusdienā. Stiprs, joņains vējš pūta caur pilsētas ielām, dzīdams skaidu, salmu galu un putekļu^1 mākoņus no vienas vietas uz otru. Tas atrāva dakstiņus, dzina dūmus skursteņos atpakaļ un plosījās ap izkārtnēm.

Krāsotāju garos, tumšzilos karogus tas uzsvieda gaisā tumšos lokos, izlocīja tos melnos līkumos, un apgrieza tos ap čīkstošām kārtīm. Dreimaņu riteņi nemitīgi šūpojās šurp un turp,, kažocnieku izkārtnes purināja pinkainās ķetnas un stiklinieku krāšņās stikla saules šūpojās un nemierīgi mirdzēja, sacenzdamās ar spoži nober-stām asinslaidēju bļodām.

Dibenssētas tas klabināja slēģus un lūkus, vistām tupus vajadzēja salīst aiz mucām un šķūnīšiem, un pat cūkas palika nemierīgas savās kūtiņās, kad vējš pūta iekšā pa saules gaišajām spraugām un šķirbām.

Neskatoties uz vēja brāzmām, bija spiedoši karsts: vējš vārda pilnā ziņā nesa karstumu zemē.

Namos cilvēki, sēdēja un pūta no karstuma, tik mušas rosīgi laidās apkārt spiedīgajā gaisā.

Uz ielas nebija izturams un lieveņa;' vilka vējš, tādēļ arī visi tie, kam bija dārzi,, meklēja patvērumu viņos. Lielajā dārzā aiz Kristofera Urnes nama, Vingordstrēdē zem viena no lielajiem, kļaviem ēnā sēdēja jauna sieviete.

Viņa šuva.

Tā .bija gara un slaida, gandrīz par daudz šmauga, tomēr krūtis tai bija platas un pilnīgas. Sejas krāsa bija bāla un vēl bālāku to padarīja kuplie, melnie, sprogainie mati un biklās, lielās», melnās aciis. Deguns bija plāns, bet smalks, muite liela, bet ne pilnīga, tm smaids bija slimīgi salds. Lūpas bija stipri sarkanas, un zods mazliet smails, bet tomēr spēcīgs un labi veidots. Viņas apģērbs nebija visai kārtīgs: veca, melna samta kleita ar nobālušiem izšuvumiem, jauna, zaļa filca cepure ar lielām sniegbaltām strausa spalvām un ādas kurpes ar sarkani nodrāztiem purniem. Viņai bija dūņas matos un ne viņas apkaklīte, ne viņas garās» baltās rokas nebija gluži tīras.

Tā bija Kristofera Urnas brāļa meita Sofija. Viņas tēvs, valsts padomnieks un maršals, Jorgens Ume no

Alslevas, Elefanta bruņinieka, viņai bija miris jau bērnībā, māte Margrete Morsvīn kundze dažus gadus atpakaļ. Tādēļ tā tagad dzīvoja pie vecā tēva brāļa, un tā kā viņš bija atraitnis, tad, vismaz vārda pēc, tā vadīja viņa saimniecību.

Viņa šuva un dungoja pie sevis, kājas pirkstu galos taktī līdzi šūpodama vienu no savām kurpēm,.

Pār viņas galvu šalca un šūpojās kuplie koku vaiņagi ■stiprajā vējā, šņākdami kā ūdens. Garās kokrozes šūpoja savas ziedu pogām' pilnās galotnes nevienādos lokos šurp un turp, it kā nemierīga neprāta pārņemtas un aviekstenāju rīkstes baiļu pilnas locījās, uzgriezdamas lapām. gaišo apakšpusi uz augšu, tā ar katru vēja pūsmu mainīdamas krāsu. Sausas lapas zēģelēja pa gaisu, zāle pieplaka pilnīgi pie zemes un spirēju krūma zaļā, gaišā viļņojošā lapotne šūpoja baltās ziedu putas augšup un lejup mūžīgā maiņā.

Tad uz brīdi viss apklusa, vies saslējās, vēl it kā badies drebēdams un kā bez elpas gaidīdams, un nākošā acumirklī vējš iegaudojās no jauna un nemiera viļņi ar savu šņākšanu un dzirkstēšanu, savu mežonīgo šūpošanos un nebeidzamo mainīgumu pārņēma atkal dārzu.

Filida, lūk, laivā vēlē,

Koridons lai fleiti spēlē,

Aizmirsdamās klausās viņa,

Tai par airiem maza ziņa,

Un tā laiva simltīs slīd,

Un tā laiva...

No vārtiņiem dārza otrā galā tuvojās Ulriks Frede-riks. Sofija vienu acumirkli pārsteigta lūkojās turp, tad viņa atkal noliecās pār savu šuvekli un dungoja tālāk.

Ulriks Fredericks lēni soļoja pa teku uz augšu, šad tad apstādamies un noraudzīdamies puķēs, vispār viņš izturējās tā, it kā viņš nemaz nebūtu redzējis, ka kāds vēl ■bija dārzā. Tad viņš iegriezās kādā sāņu celiņā, apstājās aiz liela jāsmīnu krūma, noraustīja savus formas- svārkus un jostu, noņēma cepuri, saglauda matus un tad devās tālāk.

Celiņš līkumu apmezdams aizveda taisni pie Sofijas.

— Ā, labdien, Sofijas jaunkundze! — viņš iesaucās gluži pārsteigts.

— Labdien, — viņa mierīgi un laipni atņēma, iespraudusi rūpīgi adatu šuveklī, viņa izlīdzināja to ar roku, paskatījās' tad uz augšu un smaidīdama pamāja ar galvu. — Sveiki, Gildenlēves kungs!

— Tā ir akla laime, — viņš palocīdamies teica, — es dbmāju, ka sastapšu tikai jūsu brālēnu še ārā.

Sofija uzmeta viņam ātru skatu un pasmaidīja: — Viņa nav še, — viņa teica galvu purinādama.

— Ne, — Ulriks Frederiks teica, acis uz zemi nolaidis.

Pēc īsa klusuma Sofija noputēsi un teica: — Kas šodien par ārkārtīgi tveicīgu gaisu!

— Jā, droši vien būs pērkons, kad vējš piestāsies.

— Jā-a, — Sofija domīgi noteica, lūkodamās uz mājas pusi.

— Vai jūs dzirdējāt šāvienu šorīt? — Ulriks Frede-riksi jautāja sasliedamies, it kā rādīdams, ka viņš grit iet.

— Jā, šovasar mums būs ļoti grūti laiki. Tīri prāts sajūk domājot par visām tām briesmām,, kādas draud cilvēkiem un mantai, un ja vēl ir tik daudz mīļu piederīgo un labu draugu kā man, kuri visi līdzi piedalās šai nelaimīgā lietā un var zaudēt dzīvību un mantu, visu, kas tiem pieder., tad jo vairāk uzmācās dažādas bēdīgas un grūtas domas.

— Nē, dārgā Sofijas jaunkundze! Dieva dēļ,, nesakiet nu raudāt, jūs visu iztēlojat par daudz tumšās krāsās:

Tousioursi Mars ne met pas au jour Des objects de īsang et de larmes,

Mais...“

Viņš satvēra viņas roku un pievilka to pie savām lūpām.

„...tousiours FEmpire d’amour Est plein de troubles et d’alannes.[2])

Sofija naivi paskatījās viņā.

Cik viņa gan bija skaista: Acis kā dziļa, varena

nakts, kur diena lauž sev ceļu veselām šaltīm ņirbošu gaismas dzirkstiņu,, kā melns dimants., kas zaigo saules staros, lūpu sāpīgi skaistais liekums, zoda lepnais liliju bālums, kurš lēnām izzūd rožaini zeltainā sārtumā, kā. .mākonis, ko apspīd rīta saule, un smalkie deniņi, ar tumšām dzīsliņām, kā maigās ziedu lapās, kas noslēpumaini pazūd tumšos matos...

Viņas roka drebēja viņa rokā, auksta kā marmors, viņa atvilka to kautri atpakaļ un nodūra acis. šuveklis noslīdēja viņai no klēpja. Ulriks Frederiks nolieca vienu celi pie zemes, lai paceltu to un palika ceļos guļot.

— Sofijas jaunkundze! — viņš teica.

Viņa uzlika savu roku viņam uz mutes un skatījās viņā mīļi un nopietni, gandrīz sāpīgi.

— Dārgais Ulrik Frederik! — viņa lūdzās, — neiz-tulkojiet to kādā ļaunā nozīmē, ja es jūs lūdzu pie visa kas jum? svēts, lai. jūs neļaujaties apmulsināties no acu-mirkklīgām jūtām un nemēģināt provocēt kādu pārmaiņu tais patīkamās attiecībās, kādas līdz šim staip mums pastāv. Tas novedīs tikai pie tā, ka mums abiem celsies neērtībai un nepatikšanas. Pieceļaties no šī neprātīgā stāvokļa un nosēstaties pieklājīgi še man līdzās uz sola, lai mēs mierīgi varam runāt.

— Nē, es gribu, lai mans liktenis izšķirās tūliņ šai stundā, — Ulriks Frederiks teica, vēl ai-vien ceļos gulēdams. — Jūs pavisam nezināt, cik liela un degoša ir tā mīlestība, kuru es pret jums sevī nesu, ja jūs varējāt domāt, ka es apmierināšos vienīgi ar to, ka būšu' jums lahs draugs. Kristus asins sviedru vārdā, neticiet tādām tik pilnīgi neiespējamām lietām.. Mana mīlestība uz jums nav nekāda lēni kvēlojoša dzirkrts, kuru jūs varat uzpūst vai noslāpēt ar savas mutes elpu, kā jums patīk; par dien! tā ir gaiša un iznicinoša uguns., bet tais* stāv jūsu varā, vai tai būs jāizklīst un jānodziest tūkstoš nemierīgās, plīvojošās liesmās un maldugunīs, jeb vai tā ari turpmāk varēs mierīgi degt un sildīt, liesmodama augstu pret debesīm.

— Bet dārgais', Ulrik Frederik, apžēlojāties taču par mani, esiet līdzcietīgi ar mani un negrūžiet mani kārdināšanā, kurai es varbūt nevaru stāvēt pretim, jo jūs varat man ticēt, ika jūs man no sirds esat mīļš un dārgs, oet taisni šī iemesla pēc es līdz pēdējam gribu sargāties, ka es jūs neievelku nepareizās un nevēlamās attiecībās, kuras jūs nekādi nevarēsat uzturēt spēkā. Jūs^1 esat vismaz savi seši gadi jaunāks par mani un to, kas varbūt tagad jums pie manis patīk, vecums viegli var pārvērst un pat padarīt neglītu. Jā! Jūs smaidat, bet iedomājaties, ka tad, kad jums būs pilni trīsdesmit, jūsu sieva būs grumbaina ragana, kuļra jums būs atnesusi līdzi tikai niecīgu pūru, un citādi nekādi jūsu dzīves' nebūs veicinājusi; vai jūs nedomājat, ka jūs tad vēttēsaties, kaut jūs toreiz, kad jums bija divdesmit gadu, būtu apprecējuši jaunu meiteni no augstas kārtas, kura jūsu vecumam un stāvoklim būtu piemērota un kura jūs jūsu karjerā labāk būtu varējusi atbalstīt, nekā vienkārša muižnieku meitene to varēja darīt? Mīļais Ulrik Frederik, ja jūs runāsat ar saviem augstajiem radiem, jums teiks to pašu; bet to viņi jums neteiks, ka ja jūs pārvedīsat mājā muižnieku jaunavu, kura ir vecāka nekā jūs, viņa jūs nomocīs līdz nāvei ar savu greizsirdību; greizsirdīga viņa būs uz katru jūsu acu skatu, jā, uz jūsu slepenākām sirdsdomām, jo taisni tādēļ, ka tā zinās, cik daudz jūs' esat zaudējuši, lai iegūtu viņu, viņa centīsies panākt, lai viņas mīlestība jums būtu visa pasaule. Ticiet man, viņa mīlēs jūs kā dievu, bet jūs viņas mīlestībā būsat ieslēgti kā dzelzs būri, un ja viņa dabūs zināt, ka jūs kaut uz acumirkli esat ilgojušies no tā izkļūt, viņa mocīsies dienas un naktis un sarūgtinās jums» katru stundu ar savām nebeidzamām bēdām.

Viņa piecēlās un sniedza viņam roku.

— Dzīvojiet veseli, Ulrik Frederik, tas ir kā rūgta nāve, ka mums jāšķipas, bet pēc daudz gadiem, kad es būšu veca, novītusi meita, vai veca vira vēl pajaunā sieva, jūs atzīsat, ka Sofijai Urne bija taisnība. Lai Dievs Kungs jūs pasargā! Vai jūs atceraties spāniešu romānā to vietu par indiāņu tīmekļa augu, kurami jaunībā kāds koks ir par atbalstu, bet kas vijas ap to vēl ilgi pēc tam, kad koks jau ir satrūdējis un beigts, un beidzot savukārt atbalsta koku, kuru nekas vairs nevar glābt. Ticiet, Ulrik Frederik, tā arī manu gani cels un balstīs jūsu mīlestība, vēl ilgi pēc tam, kad tā būs novītusi un izgaisusi.

Viņa skatījās viņam taisni sejā un pagriezās, gribēdama aiziet, bet Ulriks Frederiks neatlaida roku..

— Vai jūd gribat padarīt mani gluži traiku! Vai es lai tev saku, ka tagad, kad es zinu, ka tu mani mīli, ne-kād pasaules vara mūs nevar šķirt? Vai tad tu nesaproti, ka tas ir muļķīgi runāt par to, ko es vai tu gribam? Vai manas asinis nav it kā reibuma pilnas no tevis, vai ei' pats par sevi tagad varu valdīt? Es esmu kā apburts no tevis, un ja tu šinī stundā no manis novērstos, tu tomēr taptu mana, tev par spīti un man par .spīti. Es mīlu tevi tā, it kā es ienīstu — — es nedomāju par tavu laimi, ko tas man nozīmē, vai tu topi laimīga vai nelaimīga, ja tikai es esmu līdzi tavās bēdās', ja tikai e s...

Viņš strauji pievilka viņu sev klāt un piespieda pie krūtīm.

Lēnām viņa pacēla savu seju uz viņu un ilgt skatījās viņā asara pilnām acīm; tad viņa pasmaidīja: — Kā tu gribi, Ulrik Frederik, — un viņa kaislīgi noskūpstīja to vairāk reižu no vietas.

Tins nedēļas vēlāk nosvinēja saderināšanos ar lielu spožumu. Karalis labprāt bija devis savu piekrišanu, lai taču reiz darītu galu Ulrika‘Frederika pārāk jautrai puiša dzīvei.

V

Pēc lielajiem uzbrukumiem otrā septembrī un divdesmitā oktobri pilsēta bija pilna ar Ulrika Kristijana Gildenlēves slavu. Pulkvedis Sātans, kā pilsoņi sauca viņu. Viņa vārds) bija visās mutēs; nebija neviena bērna pilsētā, kurš nepazītu Belarinu, viņa dzelteno ķēvi ar baltām kājām, un kad viņš jāja garām, pilsētas jaunās meitenes nolūkojās pakaļ slaikajam, gapajam stāvami platļi-painos, zilos karavīra svārkos ar vareniem, baltiem atlokiem, sarkanu lentu^1 un kupliem zobena pušķiem, un viņas' bija lepnas, ja viņu daiļās sejiņas izpelnījās galvas mājienu vai acu skatu no nekaunīgā kara vīra. Jā, pat nopietni ģimenes tēvi un viņu godājamās matronas, kuri taču zināja, cik nelietīgs viņš bija un kuriem nebija sveši visd nostāsti par viņa izlaisto dzīvi, apmierināti māja viens otram ar galvu, ja ibija sastapuši viņu, un nodziļinājās grūtajā jautājumā, kā gan klātos pilsētai, ja nebūtu viņa.

Ka kareivji un vaļņu sargi dievināja viņu, nebija nekāds brīnums, jo viņam bija pilnīgi sava tēva, karaļa Kri-stijana, tautas labpatiku iegūstošā daba. Bet arī citādā ziņā tas bija tēva mantinieks; viņš bija mantojis ne tikai tēva karsto dabu un viņa pārmērību, bet arī daļu no viņa apdāvinātības, viņa ātro apķērību un spēju visu pārredzēt. Viņš bija ļoti taisns, vairāki ārzemēs pavadītie gadi nebija varējuši padarīt viņu par galminieku, jā, viņš pat nebija visai laipns, ikdienas satiksmē viņš bija atbaidoši mazrunīgs un dienasitā tas, tikko muti atplētis, lādējās un lamājās kā visprastākais matrozis.

Bet kareivis, tas viņš bija. Neskatoties uz savu jaunību, — viņam bija tikai divdesmit astoņi gadi — viņš rīkoja pilsētas aizstāvēšanu un vadīja bīstamos, bet svarīgos uzbrukumus ienaidniekam ar tādu pārākuma pilnu aprēķinu, un tik lielu gatavību visos savos plānos, ka Frederiks III. nebūtu varējis nodot šo lietu nevienas citās labākās rokās.

Tādēļ bija pilnīgi saprotams, ka viņa vārds aptumšoja visus citus, un ka kaktu dziesminieki savos rīmēs sacerētos ziņojumos par uzbrukumiem uzsauca viņam.: „Tu slavas vaiņagotais Gildenlēv, tu Dāņu zemes glābējs", vai sveica viņu iesaukdamies: „Sveicināts, sveicināts, tu ziemeļu Marss, tu drošsirdīgais dāņu Dāvids", un novēlēja viņam, lai viņa mūžs ir kā comu copiae jeb Pilnības' Rags,

„Marija Gruheл.

pilns slavas, goda, veselības, labklājības un laimes;- un bija gluži dabīgi, ka daža klusa vakara lūgšana beidzās ar lūgumu Dievam, lai tas arī turpmāk uztur Ulriku Kristi-jana kungu; jā, atradās pat daži ticīgi gari, kas nopūtās uz to Kungu, lai tas nogriež viņa kāju no slidenajiem grēku ceļiem un lai viņa prāts novēršas no visa, kas ir ļauns un piegriežas tikuma un taisnības -gaismas vaiņagam, lai tas, kurš tik pilnā mērā ir ieguvis šīs- zemes godu, iemanto arī vienīgo patieso un īsto godu.

Mariju Grubi lielā mērā nodarbināja šis viņas tēva māsas tuvākais radinieks. Nejauši bija iznācis tā, ka viņa nekad ar to nebija bijusi kopā, ne pie Rigices kundzes, ne citur; tikai uz ielas tā bija viņu redzējusi, reiz krēslā, kad Lūcija tai to bija parādījusi.

Visi runāja par viņu; gandrīz i,k dienas tai stāstīja par kādu jaunu drošsirdību no viņa puses; viņai stāstīja un viņa lasīja, ka viņš esot varonis, un gavilējošā murmināšana, kura izgāja caur ļaužu pūli, kad tas viņā krēslas stundā pajāja garām, bija atstājusi neizdzēšamu iespaidu uz viņu.

Cēlais varoņa vārds pacēla viņu pilnīgi ārpus ikdienišķo cilvēku rindām. Viņa patiesībā nekad nebija varējušā iedomāties, ka varoņi ir tādi pat kā visi -cilvēki. Karalis Aleksandrs no Maķedonijas, Dāņu Olgers, bruņinieks Bajards un visi tie, kas bija varoņi,, tās bija lielas, tālas, mirdzošas parādības, vairāk paraugi, vai kas tamlīdzīgs, nekā cilvēki, kā visi citi. Tāpat kā viņa, kad bija maza, nekad nebija ticējusi, ka kāds var iemācīties rakstīt tik glīti-, kā tas ir priekšrakstos, pēc kuriem bija jāraksta, tā viņai nekad nebija iekritis prātā, ka kāds- ar paša spēkiem var kļūt par varoni. Varoņi, tas bija kaut kas- pagājis, kaut kas reiz bijis. Ka viņa varētu sastapt varoni, īstu varoni, jājam pa Lielo Fergestredi, tik traki viņa nekad nebija sapņojusi. Dzīve piepēži izskatījās gluži citāda, pasaule bija arī kaut kas cits nekā tikai ikdienība; to lielo un skaisto, daudzkrāsaini bagāto, par ko stāstīja vēstures grāmatas un tautas dziesmas, to arī pats varēja piedzīvot. Tā tad tiešām bija kaut kas, pēc kā varēja ilgoties no visas sirds; visi šie vārdi, ko daudzināja ļau-dia un grāmatas, tie visi kaut ko nozīmēja, tie bija kaut kas; viņas neskaidrajiem sapņiem un ilgām bija sava nozīme, tas nebija kaut kas, ko izjuta tikai viņa; pieauguši cilvēki ticēja tam. Dave bija bagāta, mirdzoši bagāta.

Vēl viņa to tikai nojauta, bija pārliecināta, ka tas tā ir, bet just un redzēt, ka tas tā ir, to viņa vēl nevarēja. Vienīgi viņš bija viņai taustāms pierādījums, bija ķīla, kal tas tā ir. Tādēļ visas viņas domas un sapņi mūžīgi un nebeidzami grozījās tikai ap viņu, un bieži un daudz reizes tā steidzās pie loga, kad dzirdēja zirga pakavus uz ielas, un kad tā bija ārā, viņa bieži pierunāja pieļāvīgo Luciju apmest līkumu gar pili, bet viņa tās nekad neredzēja.

Tad tas bija kādā no oktobra pēdējām, dienām pēc pusdienas, viņa sēdēja un knipelēja kādā no loga iedobumiem garajā istabā, kurā bija kamīns-. Rigices kundze sēdēja pie kamīna, viņai līdzās bija mazs trauks ar kvēlošām oglēm, un šad un tad viņa paņēma drusku kaitētu ziedu un kanēļa mizu. no kādas bundžas, kas tai bija klēpī un uzmeta uz oglēm.

Gaiss zemajā istabā bija karsts un tvanīgi salds, un caur platajiem, tumši puķotajiem aizkariem ieplūda tikai nedaudz gaismas. Blakus kambarī dzirdēja ratiņu švurk-stam, un Rigices kundze šad tad snaudā klanīja galvu savā polsterētajā krēslā.

Marija Grube bija gluži gurdena no siltuma. Viņa mēģināja atvēsināt savus karstos vaigus pie nosvīdušām rūtīm, un pie tā paša paraudzījās arī ārā uz ielu, kur plāna, tikko uzkritusi, sniega kārtiņa padarīja gaisu apžilbinoši gaišu. Kad viņa tad atkal ieskatījās istabā, tur kļuva divkārt tumšs un spiedīgs. Piepēži Ulriks Kristi-jans tik ātri ienāca pa durvīm, ka Rigices kundze satrūkās. Viņš Marijas neredzēja, un tūliņ apsēdās pie kamīna. Tas teica dažus atvainošanās vārdus, ka viņš tik ilgi še neesot bijis, stāstīja, ka esot bijis noguris, bet tad noliecās krēslā uz priekšu, roku zem zoda palicis, un cieta klusu, tikai pa daļai klausīdamies Rigices kundzes veiklā valodā.

Marija Grube bija tapusi gluži bāla no uztraukuma, kad ieraudzīja viņu ienākam; viņa uz acumirkli aizvēra acis, it kā tai' reibtu galva, tad viņa nosarka kā uguns, un viņai gļ*ūti nācās elpot.. Viņai bija tāda sajūta, it kā grīda iegrimtu viņai zem kājām, vai ka visa istaba ar visiem krēsliem, galdiem^1 un cilvēkiem; laistos uz leju pa gaisu, un visa, kas viņā bija, tai rādījās tik brīnišķīgi ass un noteikts, bet tomēr tik nemierīgs, bija tā, it kā viņa visu to īsti nevarētu uztvert ar skatu, un pie tam viss likās tik jauns un svešs. Tomēr nebija ilgi, kad tas viss jau bija pārgājis un viņa atkal atjēdzās. Tā tad tur viņš bija. Viņa vēlējās, kaut viņa būtu tālu prom, vai vismaz augšā savā istabiņā, savā mierīgā, mazā istabiņā; viņai bija tik baigi; viņa redzēja, ka tai ī’okas drebēja. Kaut tikai viņš nepaskatītos uz viņu!

Viņa klusu iespiedās dziļāk loga iedobumā un tikai tagad cieši sāka raudzīties sava tēva māsas viesī.

Vai tā viņš izskatījās? Nē, daudz, daudz lielāks. Un viņa acis nemaz nebija spoži melnas, tās bija zilas, brīnišķīgi zilas, skumīgas acis, tādu viņa to nebūt nebija iedomājusies. Viņš bija tik bāls un izskatījās tik nospiests, — tagad viņš smaidīja, bet ne īsti priecīgi, viņa zobi bija tik balti, un cik viņa mute bija jauka, tik smalka un maza!

Jo ilgāk tā skatījās viņā, jo skaistāks tas izlikās viņai, un tā brīnījās, kā viņa bija varējusi iedomāties to lielāku, vai vispār citādu. Viņa pilnīgi aizmirsa visas savas bailes un domāja tikai, par to, ka tā bija dzirdējusi daudzinām viņa slavu. Visu laiku tā raudzījās viņā, iedomādamās to savu karapulku priekšgalā uz priekšu do-damiesļ,, ļaužu gavilēm atskanot, un viss atkāpās viņa priekšā, vai. tika atsviests atpakaļ, kā viļņi tiek atsviesti, kad tie metas pret kuģa platām krūtīm. Lielgabali grāva, zobeni laistījās un lodes svilpoja dūmos,, kas bija melni kā negaisa mākoņi, 'bet viņš steidzās uz priekšu, stalts un drošs, un pie viņa kāpšļu siksnām vilkās uzvara, kā stāvēja dienas» ziņojumos, kurus tā bija lasījusi.

Pilnas apbrīnošanas un sajūsmas Marijas acis raudzījās viņā.

Nejauši pakustēdamies viņš uztvēra šo skatu. Viņš pagrieza galvu sāņš un paskatījās uz zemi, viņam grūti nācās apspiest gaviļu pilnu smaidu, tad viņš piecēlās un izlikās, it kā tas Mariju Grubi pirmo reizi būtu ieraudzījis.

Rigices kundze teica, tā esot viņas mazā brāļa meita, un Marija sveicināja viņu.

Ulriks Kristijans bija pārsteigts un arī mazliet vīlies, dabūjis zināt, ka acis, kuras tā viņā bija skatījušās, bija 'bērna acis.

— Ma chēre, — viņš teiica, drusku zobgalīgi raudzīdamies lejup uz viņas darbu, — tādu meistariem, kufa tik klusu un nedzirdami prot strādāt, kā viņa, tādu es vēl neesmu redzējis; visu laiku nemaz nebija dzirdams, ka viņas knipelējamie irbi klaudzētu.

— O! — atteica Marija, kura ļoti labi saprata viņu,

— kad es ieraudzīju ģenerālleitnantu, — un viņa nostūma smago knipelējamo spilvenu uz palodzes, — man ienāca prātā, ka tagad drīzāk ir laiks gādāt par vāšu apsienamiem, nekā par cepures rotu.

— Kā man liekas, tad cepures piestāv tikpat jauki kara laikā kā citā kādā laikā, — viņš teica, paskatīdamies viņā.

— Jā, bet kas par to domā tādos laikos, kādi ir tagad!

— Daudzi, — teica Ulriks Kristijans, kuram sāka likties jocīga viņas nopietnība, — un arī es starp citu.

— Jā, es saprotu, — Marija atteica, nopietni viņā raudzīdamās, — tas jau ir tikai bērns, ar ko jūs runājat.

— Viņa palocījās ceremoniāli un izstiepa roku pēc sava knipelējamā darba.

Lai tas paliek, mazā jaunkundzi

— Ak nē, atļaujat man jūs vairs neapgrūtināt.

— Tagad klausāties, — viņš teica rupji, satverdams viņu pie roku locītavām un pār knipelējamo galdu pārliekdams sev tuvāk, — nudien, ar viņu nav viegli sarunāt,

— viņš čukstēja, — bet ja kāds man ir teicis labdien ar tādām acīm,, ar kādām viņa tikko skatījās manī, tad es negribu, ka tas turpat uz līdzenas vietas sveicina mani tik skopi, es to negribu — tā — lai viņa mani tagad noskūpsta!

Marija ar asarām acīs piespieda savas lūpas pie viņa lūpām, viņš palaida viņu un viņa sabruka pie gaida, galvu noliekusi uz rokām.

Marija bija gluži apmulsusi. Abas dienas, šo un nākošo, viņai bija neskaidra atkarības sajūta, it kā viņa vairs nebūtu 'brīva. Viņai bija tā, it kā viņai būtu uzlikta kāja uz pakauša, it kā viņa būtu samīta putekļos un nevarētu vairs piecelties. Bet tā nebija rūgtuma sajūta, viņas domās nebija nekādas spītības, nekādas atriebības domas tās nebija. Savāds miers bija pārņēmis viņas prātus, nebija vairs ne raibo sapņu gājiena, ne arī ilgu. Pret Ulriku Kristijanu viņa nejuta nekā noteikta, viņa zināja tikai, ka, ja viņš teiktu: nāc, viņai būtu jānāk, un ja viņš teiktu: ej, viņai būtu jāiet. Viņa to nesaprata, bet tā tas bija, tā tas paliks arī turpmāk un citādi' tas nevarēja būt.

Viņa knipelēja un šuva cauru dienu ar neparastu neatlaidību, un strādādama viņa klusu pie sevis izdziedāja visas tās skumjās dziesmiņas, ko tā zināja: par mīlestības rozēm, kas nobālējušas un nekad vairs no jauna nav uzziedējušas, par amatnieka zelli, kufam bijis jāšķifas no savas mīļās un jādodas uz svešām zemēm, no kurienes tas nekad, nekad vairs nav atpakaļ atgriezies, par cietumnieku, kufš tumšajā tornī sēdējis tik ilgi, un kā tad vispirms ir nobeidzies viņa cēlais vanags un tad ir nobeidzies viņa uzticamais suns un vispēdīgi ir nobeidzies viņa iemīļotais sirmais zirgs, bet viņa neuzticīgā sieva Malvīne bez bēdām dzīvojusi vienos priekos un līksmībā, šīs un daudz citas dziesmas viņa dziedāja gan reizēm nopūzdamās, gan reizēm būdama tuvu raudām, tā ka Lūcija domāja, ka viņa ir slima un gribēja viņu piedabūt, lai tā. liek ceļmalīšu lapas. savās zeķēs.

Kad Ulriks Kristijans .pāra dienām vēlāk atkal atnāca un runāja laipni un draudzīgi ar viņu, arī viņa izturējās tā, it kā nekas starp viņiem nebūtu noticis, bet viņa ar bērnišķīgu ziņkārību nolūkojās uz lielajām, baltajām rokām, kas tiik cieši bija sažņaugušas viņu,, tā vēroja, kas viņa skatā un balsā tā bija varējis viņu iebiedēt, viņa apskatīja arī muti ar plānajām ūsām, kas bija nokārušās uz leju, bet zagšus un ar slepenām baiļu trīsām.

Bet pēc tam viņš sāka nākt gandrīz katru dienu vai ik pārdienas, un Mariju Grubi tas nodarbināja arvienu vairāk un vairāk. Kad viņa nebija klāt, vecā māja tai likās tukša un atstāta, un tā ilgojās pēc viņa, kā cilvēks, kufš ar bezmieg-u mocīdamies, ilgojas pēc dienas gaismas, bet kad viņš tad atnāca, viņas prieks tomēr nekad nebija pilnīgs um neaprobežots, viņa vienmēr jutās tik nedroša viņa klātbūtnē

Kādā naktī tā sapņoja, ka redz viņu jājam caur ļaužu pilnām ielām, tāpat kā tanī vakarā, bet nedzirdēja nekādu gaviļu, un visas sejas auksti un vienaldzīgi raudzījās viņā, tai kļuva baigi šai klusumā un viņa neuzdrošinājās tam uzsmaidīt, bet paslēpās aiz pūļa: tad viņš paskatījās apkārt ar jautājošu, brīnišķīgi skumju skatu, un šis skats apstājās pie viņas, bet viņa izspiedās caur ļaužu pūli, nokrita zemē viņa zirgam taisni zem kājām, un tas uzlika viņai savu auksto dzelzs pakavu taisni uz pakaušu...

Viņa pamodās, apsēdās sēdus un izbrīnījusies lūkojās apkārt mazajā, aukstajā, mēneša apspīdētajā istabiņā: ak, tas bija tikai sapnis! un viņa nopūtās, cik labprāt viņa tam būtu parādījuša, cik ļoti viņu to mīlēja. Jā, tā tas bija, līdz šim viņa to nebija zinājusi, viņa to mīlēja. Viņai likās, ka šīs domas viņu dedzina kā ugunīs, acu priekšā viņai lēkāja dzirksteles un visi sirds puisi sita, sita, .sita. Viņa mīlēja viņu; cik savādi tas .skanēja, viņa mīlēja viņu! cik tas bija brīnišķīgi, cik lepni, tā bija pati varenā īstenība un tomēr tas likās tik neiespējami. Ak Dievs, kas no tā lai iznāk, viņa mīlēja... un viņai asaras saskrēja acīs aiz līdzcietības pašai pret sevi — bet tomēr! un viņa mīksti un ērti ieritinājās atkal zem dūnu segas, cik jauki tomēr bija tā gulēt un domāt par viņu un par savu lielo, lielo mīlestību.

Kad Marija nākošā reizē redzēja Ulriku Kristijanu. viņā nebija vairs nekādas nedrošības sajūtas, gluži otrādi: tas noslēpums, ko viņa nesa sevī, pacēla viņu viņas pašas acīs un baiiles atklāt to, padarīja viņas būtni, apvaldītāku, gandrīz kā pieaugušam cilvēkam. Tagad nāca brīnišķīgs laiks» pilns sapņu un ilgu, brīnišķīgs, pasakains laiks; jeb vai tas nebija jauki., kad Ulriks Kristijans gāja, paslepus no citiem mest viņam simtiem rokas bučiņu, Arni, kad viņš nāca. iedomāties tad, kā viņas mīļais draugs apkamps viņu, sauks to visos mīļos vārdos, kādi vien pasaulē ir atrodami, apsēdīsies viņai līdzās un kā viņi tad lūkosies viens otram acīs — ilgi, un viņa iegremdēs savu mku viņa mīkstos, 'brūnos, sprogainos matos? Kas par to, ka tas nenotika, gluži otrādi, viņa nosarka kā uguns, iedomājoties, ka tas kādreiz tiešām varētu notikt.

Tās bija skaistas, laimīgas dienas, bet tad Ulriks Kri-stijans novembra beigās bīstami .saslima. Viņa veselība, kuru ilgi bija vājinājušas dažādas pārmērības, varbūt nebija varējusi izturēt pastāvīgo nakšu negulēšanu un ciešo darbu, kas bija saistīts ar viņa stāvokli, vai varbūt jaunas pārmērības bija savilkušas auklu pārāk cieši. Sāpīga, postoša, slimība ar mežonīgām drudža ainām un mūžīgu nemieru iesākās un pēc īsa laika pieņēma tik bīstamu virzienu, ka acīmredzot šī slimība bija pati nāve.

Tas bija vienpadsmitā decembrī.

Pa lielo istabu ādas bruinumā, no kuras varēja ieiet Ulrika Kristijana slimnieku istabā, pa mākslīgām, pītām salmu segām izklāto grīdu, karaļa konfessionārs Hanss Didrichsens Bartšērs nemierīgi staigāja šurp un tuip. Viņš izklaidīgi apstājās pie gleznām, kuras karājās pie sienām un likās ar lielu uzmanību apskatīja kailās, miesās pilnīgās nimfas, kuras gulēja izlaidušās tumšu koku paēnā, peldošās Suzannas un saldeno Judīti ar spēcīgām, kailām rokām; bet ilgi tās nespēja viņa saistīt, viņš piegāja pie loga un viņa skats nemierīgi klīda no pelēki bālām debesīm uz slapjiem spīdošiem vara jumtiem un garenām, kūstošām netīra sniega čupām lejā pils pagalmā. Tad viņš no jauna sāka savu nemierīgo staigāšanu, murminādams un rokas mētādams.

Viņam likās, ka ver durvis, viņš spēji apstājās un klausījās: nē! Tad viņš smagi ievilka elpu un atkrita kādā no krēsliem,, un tur tas sēdēja nopūzdamies un nemierīgi trīdams plaukstas vienu pret otru, līdz durvis tiešām atvērās un kāda pavecīga sieviete kuplā, falbeļainā, sarkanraibā galvas segā uzmanīgi pamāja viņam.

Mācītājs saslējās, pasita dievvārdu grāmatu padusē, noraustīja svārkus un iegāja slimnieka istabā.

Tā bija liela pusapaļa istaba; no grīdas līdz griestiem tumšu koku apšūta, no diezgan platās vidus zimzes, vesela rinda riebīgu, raibi izkrāsotu tui'ku un moru galvu ņirdza pretim savus baltos zobus. Plānais, tumšzilais auts, kuļ-š aizsedza šaurā, dziļā, aizrestotā loga apakšdaļu, turēja istabas lejas daļu dziļā pustumsā, kamēr gaisma brīvi rotājās uz sienu gleznojumiem, kur zirgi, ieroči un kaili ķermeņi bija sakopoti vienā vienīgā neatrisināmā mudžeklī, kā arī uz gultas baldachina ar sudrabbārkstainiem, dzelteniem damasta aizkariem.

Silts, no ziežām un citiem medikamentiem piesmacis gaiss sitās mācītājam pretim, kad viņš iegāja istabā un ņēma viņam vai elpu dēti. Viņš pieķērās pie kāda krēsla un, uz tā atspiedies, tas savā noreibumā redzēja visas lietas griezāmies sev garām, galdu ar pudelēm, fiolēm un urina glāzēm', logu, slimnieku kopēju ar viņas galvsegu, gultu ar slimnieku, ieroču krājumu un vaļējās durvis uz blakus istabu, kur uguns liesmoja kamīnā.

— Dieva miers, augstais kungs! — viņš sveicināja drebošā balsī, kad reibums bija pārskrējis.

— Ko, pie velna, viņš te grib? — slimais rēca, paceldamies gultā sēdus.

— Mierā, žēlīgais kungs, mierā, — klusināja slimnieku kopēja. Kurpnieka Ane, un pie gultas piegājusi, mīļi pārvilka ar roku pār dūnu segu, — tas ir viņa majestātes godājamais konfesionārsi, kas še atsūtīts, lai pieņemtu jūs pie svētā vakariņa.

— žēlīgais kungs! Cēlais Gildenlēves kungs! mācītājs iesāka tuvodamies gultai, — es zinu gan, ka jūs- neesat piederējuši pie tiem vientiesīgiem, gudrajiem vai gudrajiem vientiešiem, kas tā Kunga vārdā, kā spieķī, vienmēr ir atspiedušies un kam tā Kunga nams ir bijis pastāvīga patvēruma vieta, un lai gan tas- Dievs, kas liek pērkona grāvieniem atskanēt, ir ari tas Dievs, kas tur savā rokā uzvaras zelta palmas vai asinīs pilošās samaitāšanas cipreses, tad tomēr to var saprast, ja arī neattaisnot, ka tas, kas ir bijis iecelts pār daudz ļaudīm, lai ar savu cēlo piemēru ietu tiem pa priekšu, uz brīdi var aizmirst, ka mēs neesam gluži it nekas, bet gan tikai kā šaubīgas niedras, jā„ kā niecīgas rīkstes pasaules radītāja varenās rokās, un ka tas savā neprātībā domā: to es esmu izdarījis, šis darbs ir auglis, ka?- nobriedis un nogatavojies pateicoties man. Bet dārgais kungs! Kur jūs nu tagad guļat savā cietā sāpju gultā, tagad droši vien tas Dievs, kas ir tas bagātais mīlestības Dievs, būs apgaismojis jūsu saprašanu, un piegriezis sev jūsu sirdi, tā kā jūs ar bailēm un drebēšanu būsiet ilgojušies izsūdzēt savus nesalīdzinātos grēkus, lai jūs ar prieku varētu saņemt to žēlastību un piedošanu, ko viņš jums ar abām, mīlestības pilnām rokām sniedz pretim, lai jūs tās pieņemat. Nožēlošanas čūskas saviem asiem zobiem...

— Krusto' priekšā un krusts pakaļā, nožēlošana un labošanās, grēku piedošana un mūžīgā dzīvošana, — Ulriks Kristijāns ņirgājās, nosēzdamies gultā pilnīgi sēdus, vai viņš savā negudrā, plikā paurē varbūt neiedomājās, kā ja kādam kaulu šķembeles nāk no miesām ārā, tad tas jau tūliņ būs gatavs klausīties viņa svētās pasakās !

žēlīgais kungs, jūs tiešām nepareizi izlietājat to privilēģiju, kādu jums dod jūsu augstais stāvoklis un vē! jo vairāk jūsu nožēlojamā slimība, uzbrukdami nevajadzīgā kārtā nabaga baznīcas kalpam, kurš izpilda tikai savu pienākumu, mēģinādams griezt jūru domas uz to, vienu, kas jums tiešām vajadzīgs. Ak, augstais, kungs, tas neko nepalīdz, spārdīt pret dzeloņu! vai postošā slimība, kas situsi jūsu miesu, nav jums mācījusi, ka neviens neizbēgs tā Kunga sodam un kā Dieva sodība nāk pār augstiem un zemiem.

Ulriks Kristijāns pārtrauca viņu smiedamies: un

jūs, kā muļķa zēns sakāt, ka elle mani saēd; ka*?' mani .saēd, to es pats sev godīgi esmu ieguvis, un ja jūs domājat, ka debess un elle uzsūta cilvēkiem tādai' lietas, tad es jums teikšu, ka tas viņiem nāk no dzeršanas un nakts izdzīves, no mīlestības dēkām un citām tamlīdzīgām lietām, to jūs varat man ticēt. Nu, bet tagad lai viņš uz to ātrāko taisa, ka viņa augsti mācītās kājas atstāj manu istabu, citādi es...

Te viņam uznāca viena no viņa lēkmēm un kamēr tas stiprās sāpēs locījās un grozījās, viņš lādējās un šķendējās tik bezdievīgi un šausmīgi, ka mācītājs palika bāls n:> dusmām un bailēm un lūdza Dievu, lai tas viņam docl spēku un pārliecības stiprumu, tā kā viņam tiktu dots šo tik ļoti nomaldījušos dvēseli piegriezt reliģijas patiesībai un brīnišķīgai priecas mācībai, un kad slimais- bija atkal nomierinājies, viņš iesāka no jauna: — Kungs, kungs! ar raudošu balsi es piesaucu un lūdzu jūs, lai jūs atmetat tādu riebīgu lamāšanos un lādēšanos; apdomājiet taču, ka cirvis jau ir pielikts kokam pie saknēm, un tas piepēži var tikt nocirsts un iemests ugunī, ja tas arī turpmāk paliks neauglīgs un vienpadsmitā stundā neuzziedēs un nenesīs augļu! Atmetiet savu nožēlojamo ietiepību un nožēlošanā lūgdami krītiet e-avarn Pestītājam pie kājām...

Ulriks Kristijāns, mācītājam iesākot, bija apsēdies galvgalī, un nu viņš draudēdams rādīja uz durvīm un sauca reizi pēc reizes: — Ārā, mācītāj, ārā, marš! es viņu necietīšu vairs ilgāk!

— Ak, dārgais, kungs, — mācītājs turpināja, — ja jūs izsamistat tādēļ, ka baidāties atrast žēlastību, jo jūsu grēku kalni ir tik lieli, tad klausāties ar gavilēm, ka Dieva žēlastības vara ir neizsmeļama....

— Trakais sprediķotajā is-uns, vai viņš ies tagad! — Ulriks Frederiks šņāca caur sakostiem zobiem, - viens— divi —!

— Un ja jūsu grēki būtu sarkani kā asinis, jā, kā Tīras purpurs...

— Pa labi apkārt!

— Viņš tomēr padarīs tos baltus kā Libanona...

— Lai tad ar velns un visi viņa eņģeļi! — Ulriks Kristijāns rēca un, izlēkdams no gultas, norāva zobiņu no sienas, ar kuru tas nikni cirta mācītājam, bet tas steidzīgi bija paglābies blakife istabā, aizcirsdams aiz sevis durvis. Ulriks Kriistjans trakoja, skriedams uz durvīm, bet tad bez spēka pakrita uz grīdas un bija jāieceļ gultā, bet zobiņu tas paņēma līdzi.

Visa turpmākā priekšpusdiena pagāja miegainā mierā, viņam nebija nekādu sāpju, un tais- nogurums, kas to bija pārņēmis, tam likās patīkams un atspirdzinošs. Viņš gulēja un lūkojās sīkajās gaismas dzirkstīs, kuras spiedās iekšā caur auta šķiedrām,, kas bija aizkārts- logam, priekšā un skaitīja melnos gredzēnus dzelzij- restēs, šad tad viņš pasmaidīja apmierināti, iedomādamies, kā viņš bija trincis mācītāju un ik reizes sapīka tikai tad, kad

Kurpnieka Ano uzstāja, lai viņš aizver acis un lūko aizmigt.

Drusku pēc pusdienai, pie durvīm cieti pieklauvēja un tūliņ pēc tam ienāca Trīsvienības mācītājs, mag. Jenss Justesens. Lielais, druknais vīrs, ar rupjiem, spēcīgiem vaibstiem, īsiem, melniem matiem un dziļi iegrimušām acīm, tūliņ piegāja pie gultas un sveicināja:

— Labdien!

Tiklīdz Ulriks Kristijan© ieraudzīja, ka pie viņa gultas atkal stāv mācītājs, viņu pārņēma tāds trakums, ka viņš drebēja pie visām miesām:, un lamas un lāstu vārdi bira no viņa uz mācītāju, uz Kurpnieka Ani, kas nebija varējusi labāk nosargāt viņa mieru, un uz Dievu debesīs un visām svētām lietām.

— Ciešiet klusu, cilvēka bērns! — Jensa kungs ducināja kā pērkons, — vai tādu muti pienākās lietot tam, kas jau ar vienu kāju stāv kapā? Labāk izlietojiet to dziestošo dzīvības dzirksti, kas jūsos vēl ir, lai izlīdzinātos ar Dievu, nevis lai ķildotos ar cilvēkiem. Jūs jau izturaties tā, kā tie nelieši un noziedznieki, kas savu spriedumu saņēmuši, un redzēdami, ka tie neizbēgs knaiblēm un cirvim, kas tos jau gaida, savā nožēlojamā nevarībā draud un gāna Dievu, neglītiem, sajukušiem vārdiem, lai tā iedrošinātu paši sevi un galīgi nenogrimtu taī gandrīz lo-pislcā izmisumā, gļēvas mazdūšības un verdziskas, nebeidzamas nožēlošanas jūrā, kurā tādi vīri beigu beigās mēdz nogrimt, un no kuras tiem gandrīz vēl vairāk ir bail, nekā no nāves um nāves mokām.

Ulriks Kristijans mierīgi klausījās, kamēr tais^1 slepeni bija dabūjis izvilkt zobiņu virs segas, tad viņš iesaucās: — Sargies, mācitāja resnvēderi! — un uzbruka Jensa kungam, bet tas ar savu plato lūgšanu grāmatu, droši atsita triecienu.

— Labāk atmetiet tādus pāžu jokus, — viņš izsmiedams teica, — priekš tā mēs abi esam daudz par labu, un nu jūs tagad tur, — viņš griezās pie Kurpnieka Anes, — labāk būs, ja viņa mūs tagad atstās vienus.

Ane izgāja, mācītājs pievilka savu krēslu .pie gultas un Ulriks Kristijans nolika zobiņu uz segas.

Tad Jensa kungs skaistos vārdos runāja par grēkiem un grēku algu, par Dieva mīlestību uz cilvēku bērniem un Krusta nāvi.

Kamēr mācītājs runāja, Ulriks Kristijans gulēja un rotaļājās' ar zobenu, likdams gaismai zaigot viņa spožajā spalā. Viņš lādējās, dungoja neķītru dziesmu pantus un gribēja apmulsināt viņu ar Dievu zaimojošiem jautājumiem, bet Jensa kungs neļāvās traucēties un runāja tālāk par septiņiem Krusta vārdiem, par Svēto vakariņu, par grēku piedošanu un debess valstības priekiem.

Bet tad Ulriks Kristijans piecēlās gultā sēdus un teica Jensa kungam taisni sejā: — Tas vis® ir tikai meli un pasakas.

— Lai velns mani parauj tā kā es še stāvu, ja tas nav taisnība! — mācītājs iesaucās, — ikkatrs vārds, — un viņš sita pa galdu, tā kā krūkas un glāzes apgāzās cita caur citui, tad tas piecēlās un runāja stingrā balsī, teikdams: — Jūs pelnāt, ka es ®avās taisnās dusmās nokratu putekļus no savām kāju pēdām un atstāju jūs še vienu guļam, velnam, un viņa valstībai par drošu laupījumu, jo turp jūs droši vien nokļūsat. Jūs esat viens no tiem, kas ik dienas mūsu kungu, Jēzu Kristu, no jauna pienaglo pie krusta koka, un elles zaņķis tos jau sagaida. Nesmejaties par Elles briesmīgo vārdu, jo šis vārds ir pilns moku uguns, un viņā slēpjas- visu mocekļu un sāpēs lauzīto žēlie kliedzienu un ciešanu vaimanas! Ak, elles mokas un vaimanas ir lielākas nekā cilvēks to var saprast, jo ja kāds nomirtu ar ratu saraustīts un nodedzinātām knaiblēm saknaibīts, un viņš atmostos elles ugunīs, tas ilgotos pēc savas soda vietas, kā pēc Abrām a klēpja. Gan neveselība un slimība ir rūgtas cilvēka miesai, kad tās kā caurvējš spiežas caur visiem audiem, izstaipīdamas dzīslās tā, kā tām turpat vai jāisatrūkst, kad tās dedzina iekšas ka ar dzīvu uguni un kā ar neasiem zobiem saēd miesas svarīgākās dzīvības šķiedras, bet elles mokas ir it kā postošs sāpju viesulis*, kas pārņem katru vismazāko loceklīti un cīpsliņu, kā neapjaušamu ciešanu virpuļviesulis, kā mūžīga vaimanu un moku vērpata, jo kā vilnis skalojās pret krastu un pēc viņa nāk otrs, un pēc otra trešais un tā mūžīgi, tā elles nāvīgie dūrieni un cirtieni nāk viens pakaļ otram mūžīgi mūžoiS', bez apstājas un atpūtas.

Slimais apmulsis raudzījās apkārt, — es nekā negribu, — viņš murmināja, — es nekā negribu; ne man kas ir darāms ar jūsu elli, ne ar jūsu debesīm;; es gribu mirt, vienīgi tikai mirt un nekā cita.

— Jūs tiešām arī nomirsat, — mācītājs teica, — bet nāves un miršanas tumšās ejas galā ir tikai divas durvis, vienas' uz debesu valstības prieku, un otras uz elles postu, un nav neviena cita ceļa, kas^1 būtu ejams, ja neviena cita.

— Jā, ir,, sprediķotāj, ir gan, — ir vienš ceļš? atbildi! vai tas nav dziļš, dziļš kaps, turpat līdzās, priekš tiem, kas dzīvē ir gājuši savu ceļu, dziļš melns kaps uz nebūtību, uz iznīcību?

— Tie, kas ir gājuši savu ceļu, tie stūrē uz velna valstību; no tādiem mudž pie elles vārtiem, tur ir augsti un zemi, veci un jauni, tie spiežas un laužas, lai izbēgtu atplēstai rīklei un vaimanādami tie lūdzās Dievu, kura ceļus tie nav gribējuši iet, lai tasi viņus no turienes aizved. Bezdibeņa brēcieni) ir pār viņu galvām, un tie lokās vaimanās un šausmāsv bet elles vārti aizvērsies pār viņiem, tāpat ;kā ūdeņi aizveras pār slīkoni.

— Vai ias ir taisnība, ko jās stāstāt, vai tas ir taisnība? Pie jūsu goda vārda, vai tas ir kas cits^1, nekā tikai pasakas?

— Jā!

— Jāļ, bet es nekā negribu, man nevajag jūsu Dieva Kunga, es nemaz negribu tikt debesīm, es gribu tikai nomirt.

— Tad brauciet uz mūžīgi pazudināto šausmīgo moku vietu, kur bezgalīgas sēra jupis degošie viļņi aprij nelaimīgo pulkus, kas staipa savus locekļus moku krampjos un izkaltušām mutēm tvarsta gaisu uz liesmās degošā līmeņa. — Es redzu, kā viņu miesas peld apkārt kā baltas kaijas pa jūru, jā, kā dzenātas putas vētras pūsmā',, un un viņu kliedzieni ir kā zemes rēkšāna, kad zemes trīce drebina viņas iekšieni, un viņu vaimanas nav pasakāmas. Ak! kaut mana sirds spētu izlūgt tev žēlastību, tu. nabags! bet žēlastība ir aizklājusi savu seju un žēlastības saule ir nogājusi.

— Bet tad palīdzi man, palīdzi man, mācītāj! — Ulriks Kristijans vaidēja, — kas tu 'esi par mācītāju, ja tu

nevari palīdzēt? lūdz! Dieva dēļ lūdz! vai tavai 'mutei nav nekādu lūgšanu? vai dod man savu vīnu un savu maizi, vīnā un maizēi, kā viņi saka, jau esot glābšana; jeb vai tie ir meli, tikai nekrietni meli? es pazemošos tava Dieva priekšā kā izrāts skolas puika, viņš taču ir tik stiprs, tik nepiedodami stiprs,, tik šausmīgi stiprs; pielabini viņu, šo savu Dievu, lai viņš ir labs pret mani, es padodas, jo es vairs nespēju!

Lūdz Dievu!

— Jā, es iūgšu, es lūgšu, cik daudz arī nebūtu jālūdz — jā! — un viņš nometās uz ceļiem gultā un salika rokas, vai tā ir labi? — viņš jautāja lūkodamies Jensa kungā,, — un kas man ir jāsaka?

Mācītājs neatbildēja.

Ulriks Kristijans palika tā kādu bridi un lūkojās augšup lielām, drudzī mirdzošām acīm, nav vārdu, mācītāj! — viņš žēlojās, — Kungs JeziK'! nezin, kur tie visi ir palikuši, — un viņš raudādams sabruka.

Piepēži viņš saslējās, paķēra savu zobenu un pārlauza to iesaukdamies: — Kungs Jēzu Kristu, redzi, es salaužu •savu zobenu! — un viņš pacēla spožos asmiņa gabalus gaisā: — Piedod, Jēzus, piedod!

Mācītājs tagad runāja izlīdzināšanas vārdus un steidzās pieņemt viņu pie vakariņa, jo, kā varēja redzēt, daudz viņam vairs nebija atlicis ko dzīvot.

Tad Jensa kuņģis pasauca Kurpnieka Ani un aizgāja.

Tā kā slimību turēja par līpīgu, tad neviens no tuviniekiem nenāca pie slimnieka. Bet kādā telpā, stāvu zemāk bija sapulcējušies daži radinieki un draugi, karaļa leibmediķis un pāra galma kavalieru, lai pieņemtu; dažus muižniecības pārstāvjus, sūtņus, virsniekus, galma ļaudis un valsts padomniekus, kuri nāca apjautāties par viņa veselības stāvokli. Slimnieka istabas miers tādēļ netika traucēts un Ulriks Kristijans bija atkal viens ai’ Kurpnieka Ani.

Sāka tumst, Ane pielika vēl malku degošā kamīnā, aizdedzināja pāra sveču, paņēma savu lūgšanu grāmatu un ērti ielūkojās uz sēdēšanu;, savilkusi savu galvsegu vairāk uz priekšu, viņa drīz vien aizmiga. Ārā, priekšistabā, bija atstāti asiņu laidējs un sulainis, gadījumam, ja kaut kas notiktu. Tie abi tagad gulēja uz grīdas pie loga un uz pīta salmu paklāja, spēlēja uz kauliņiem,, lai: negrabētu; viņi tā bija aizņemti no spēles, ka ātrāk nemanīja, ka kāds izzagās caur istabu, kā tikai' tad, kad slimnieka istabas durvis noklaudzēja aizvērdamās.

— Tas bija mediķis, — viņi teica un izbijušies skatījās viens otrā.

Tā bija Marija Grube.

Viņa klusu piegāja pie gultas un noliecās pār slinb nieku, kurš mierīgi gulēja un snauda. Vājā, nemierīgā gaismā viņš izskatījās tik svešs, tik baltu pieri, kā mironim, acu vāki likās tik savādi lieli un izdēdējušās, vaska dzeltenās rokas nevarīgi taustījās apkārt pa tumšzilo segu.

Marija raudāja. — Vai tu esi tik slims, viņa murmināja. Viņa nometās ceļos pie gultas, atspieda elkoņus uz gultas malas un lūkojās viņam taisni sejā.

Viņš sāka grozīties un atvēra acis, un viņa skati bija nemierīgi.

— Ulrik Kristijan! — viņa teica uzlikdama viņam savu roku uz pleca.

— Vai še ir vēl kāds? viņš tikko dzirdami nopūtās.

Viņa purināja galvu. — Vai tu esi ļoti slims? viņa jautāja.

— Jā, ar mani drīz būs beigas.

Nē, nē, tas nevar būt, jo kas tad man paliks, kad tu aiziesi. Nē, nē, kā es to izturēšu?

— Tu dzīvosi ! — dzīvot ir viegli. Bet es esmu ēdis mirstamo maizi un dzēris mirstamo vīnu, man ir jāmirst... jā, jā, jā... Maizi un vīnu, miesu un asinis — vai tu tici, ka tas var... nē, Jēzus Kristus vārdā, Jēzus Kristus vārdā ! Skaiti kādu lūgšanu, bēras, kādu īsti stipru lūgšanu!

Marija salika rokas un lūdza Dievu.

— Āmen, āmen! lūdz vēl! es esmu tik liels grēcinieks, bērns, tur daudz ir vajadzīgs, lūdz vēl, kādu garu lūgšanu, kurā ir daudz vārdu — daudz vārdu! Ak, nē! Kas te notiek? kādēļ gulta griezās? — turi cieti, turi cieti! tā griezās riņķī kā vesels moku viesulis, mūžīgs sāpju virpulis un... hā, hā, hā... vai es atkal esmu piedzēris?

Kas tā ir par rotaļu! un ko, pie velna, tad es esmu dzēris? — vīnu! — jā, protams, tas 'bija vīns, ko es dzēru! hā, hā, esi jautra, mans bērns, jautra! skūpsti mani, manu cālīt!

Apkampt un skūpstīt Ir debešķīgs prieks...

Skūpsti vēl, mana dūja, es esmu tik auksts, bet tu esi apaļa un silta... skūpsti mani, lai man paliek siltāk! — bet tu esi balta un vingra, balta un gluda..."

Viņš bija apskāvis Mariju ar rokām un spieda izbiedēto bērnu sev klāt. Tad Kurpnieka Ane atmodās un ieraudzīja, ka slimais sēd un mīlinājās ar kādu svešu sievieti. Draudoši viņa pacēla savu lūgšanu grāmatu gaisā un sauca: — ārā., tu velna sieviete — tā palaidne sēd te un skaustās ar mirstošo kungu! ārā, tu nožēlojamais cilvēku ienaidnieka, paša veflna, sūtnis!

— Velns! — Ulriks Kristijān© iebļāvās un atgrūda līdz nāvei pārbiedēto Mariju Grubi no sevis. — Ej prom, sātan! ārā, ārā! — un viņš meta krustus citu pakaļ citam, — ak, tu nolādētais velns! Tu gribēji ievest mani grēkos manā pēdējā elpas vilcienā, pēdējā brīdī, kad cilvēkam tā ir jāsargājas, prom, prom, Dieva svētā vārdā, tu nolādētais radījums! — Plati ieplēstām acīm un šausmām katrā sejas pantā tas uzcēlās gultā sēdus un rādīja uz durvīm.

Klusēdama un pate par sevi vairs nevaldīdama, Marija izskrēja no istabas.

Slimais nometās ceļos un lūdza, lūdza, kamēr Kurpnieka Ane skaļi un gausi lasīja lūgšanu pakaļ lūgšanai no savas grāmatas ar rupju druku.

Dažas stundas vēlāk Ulriks Krietijans bija miris.

VI

Pēc uzbrukuma Kopenhāgenai M359. gada februārī, zviedri atkāpās un apmierinājās ar to, ka turēja pilsētu ielenktu.

Ielenktie uzelpoja tagad brīvāk, kaj'a nastas vairs

. Harija Grubc*.

nebija, tik smagas kā agrāk, atlika laika ari papriecāties par to, kas bija padarīts un kas bija panākts, kā goda, tā privilēģiju ziņā» Atradās arī gan tādi, kam bija iepatikusies rosīgā karavīru dzīve un kas ar nepatikšanu lūkojās, kā skumjš, vienmuļīgs miera laiks sāk risināt savas ikdienības ainas, bet lielākā tautas daļa bija apmierināta un no sirds jutās atvieglota. Un prieks atrada izeju jautros godos, jo visas tās kāzas, kristības un derību dzeršanas, kas bija atliktas, kamēr ienaidnieks bija tik nospiedoši tuvu, tās tagad pulcināja jautrus ļaužu barus katrā pilsētas ielā un ieliņā.

Nu bija arī laiks nodarboties ar saviem kaimiņiem un ieraudzīt skabargu kaimiņa acīs, bet baļķi savā nē. Atlika laiks aprunāt vienam otru, apskaust un ienīst vienam otru. Maizes naids un laimes naids stipri uzzēla un vecs ienaids uzliesmoja jaunā niknumā un atriebības kārē. Viens bija pēdējā laikā, kurš bija pavairojis (savu ienaidnieku skaitu un sakrājis gandrīz vispārēju naidu pār savu galvu, tas bija Korfics Ūlfeldts. Pašam viņam gan nevarēja pieķerties, jo viņš atradās drošībā ienaidnieka nometnē. Bet tos no viņa un viņa devas radiem, par ku-pem domāja, ka tie ir viņam draudzīgi, uzskatīja aizdomīgiem skatiem, novēroja un visādi aizskāra, un galms negribēja tos pazīt.

Tādu gan nebija daudzi, uz ko tas attiektos, bet starp šiem nedaudzajiem bija Sofija Urna, Ulrika Frederika līgava.

Karaliene, kura ienīda vairāk ūlfeldta sievu, nekā viņu pašu, jau no paša sākuma bija bijusi pret Ulrika Frederika eavienošanos ar kādu dāmu, kupa stāvēja tik tuvu Eleonorai Kristīnei, un tagad, kad ūlfeldta pēdējā laika rīcība bija viņu un viņa piederīgos nostādījusi vēl nīstamākā gaismā nekā agrāk, viņa no jauna, pie karaļa un citiem sāka darboties, lai panāktu saderināšanās atcelšanu.

Nepagāja ilgs laiks, kad karalis vēlējās to pašu, ko karaliene, jo viņam bija iztēlojuši Sofiju Urni, kurai bija tieksme intriģēt, par tik viltīgu un bīstamu un Ulriku Frederiku par tik vieglprātīgu un viegli vadāmu, ka viņš skaidri redzēja, cik daudz nepatikšanu un nemiera no tā varēja celties, bet reiz viņš bija devis savu piekrišanu, viņš bija par daudz apzinīgs pret doto vārdu un savu godu, lai to ņemtu atpakaļ. Viņš tādēļ mēģināja pārrunāt Ulriku Frederiku. Viņš aizrādīja, cik ļoti viegli labās attiecības, kādās- tas stāvēja ar galmu, varēja sabojāt persona, kura ne bez iemesla karalienei un viņam bija tik nepatīkama, jo viņas simpātijās lielā mērā bija karaļa ienaidnieku pusē, un tālāk, cik ļoti tas stāvēja pats savai laimei ceļā, jo tādiem ne labprāt uzticēja svarīgus goda amatus, par kuriem bija zināms, ka tie pastāvīgi atradās zem galmam naidīgu aprindu iespaida. Beidzot viņš aizrādīja uz Sofijas jaunkundzes intrigantes dabu, un izteica savas šaubas, vai tā patiesi ari jūtot mīlestību pret viņu, jo īsta un patiesa mīlestība, kā viņš teica, drīzāk atsacītas-, nekā sagādātu bēdas un grūtības mīlamam cilvēkam, drīzāk noskumusi turētos savrūp, nekā atklāti izrādītu uzvaras prieku, bet Sofijas jaunkundzei tas nekādu rūpju nedarījis, gluži otrādi, viņa izmantojusi savā labā viņa jaunību un aklo mīlestību. Tā karalis runāja, bet nekā nepanāca pie Ulrika Frederika, jo tam vēl bija dzīvā atmiņā, cik pārrunu tas viņam bija maksājis, pirms tas jaunkundzi bija piedabūjis, lai tā atzīstas savās jūtās pret viņu, un aiziedams no karaļa, tas vēl ciešāk apņēmās, ka nekas viņus- nešķirs. Saderināšanās ar Sofiju Urni, bija pirmais nopietnais solis, ko tas savā mūžā bija spēris, un to viņš uzskatīja kā goda lietu, ka tai- tiktu sperts līdz galam, tik daudz roku vienmēr bija bijušas gatavas vadīt un locīt viņu, bet nu viņš bija jau par vecu,, viņš varēja iet viens, un to viņš arī gribēja darīt. Kas bija galms un karāļa žēlastība, kas bija spoža dzīve un gods priekš viņa, salīdzinot ar mīlestību, tikai tās dēļ viņš gribēja cīnīties un atsacīties, tikai tai viņš gribēja dzīvot.

Bet karalis lika Kristoferam Umem manīt, ka viņš ir pret savienošanos, un Ulriku Frederiku viņa namā tādēļ vairs nepieņēma, un viņš tagad vairs tikai slepeni varēja apmeklēt Sofijas jaunkundzi. No sākuma tas bija kā vēja pQi--ma degošā liesmā, bet vēlāk sekas bija tās, ka viņš retāk redzējās ar savu saderināto, ka tas sāka redzēt viņu citādā gaismā un bija acumirkļi, kad viņš šaubījās par viņas mīlestību, ja pat nebija īsti skaidrībā, vai viņa tanī vasaras dienā nebija ieviļinājuisi viņu, izlikdamās, ka tā atturās.

Galms, kufš līdz šim bija uzņēmis viņu atvērtām rokām, izturējās tagad pret viņu ar ledainu aukstumu. Karalis, kas pirms tam tik silti bija interesējies' par viņa nākotni, bija tagad pate vienaldzība, un viņu vairs negaidīja izstieptas rokas, lai vadītu viņu un viņš juta, ka tās sāka pietrūkt viņam, viņš nebija tas vīns-, kas varēja peldēt pret straumi, ja vien tā nenesa viņa līdzi, viņš zaudēja drosmi. No pašas dzimšanas tam rokā bija ielikts zelta pavediens, ja vien viņš tam sekoja, tas veda viņu augšup uz laimi un godu, to viņš bija palaidis, lai pats-ietu uz priekšu, vēl tas mirdzēja viņam priekšā, — vai lai viņš atkal to satvertu? Viņam trūka drosmes, lai pretotos karalim, viņš nevarēja arī atsacīties no Sofijas; viņam vajadzēja iet sāņu ceļus, lai tas varētu apmeklēt viņu, viņa lepnums cieta no šīs necienīgās ložņāšanas, tas viņam bija gandrīz tas smagākais no visa, viņš bija paradis uzstāties lepni un grezni, likt valdinieciski katru soli, ko tas spēra, un nu tas bija gluži citādi. Dienas un nedēļas pagāja bezdarbīgā gudrošanā un neizvedamos plānos, viņam riebās pašam sava neapņēmība, viņš sāka nicināt pats sevi, un tad šaubas: vai viņa mūžīgā vilcināšanās nav nonāvējusi viņas mīlestību, jeb vai tā nekad nav viņa mīlējusi, viņa esot tik gudra, kā viņi teica, jā, zināms, viņa bija gudra, bet vai viņa bija tik gudra, kā viņi teica? ak nē, kas tad bija mīlestība, ja viņa nemīlēja, un tomēr, un tomēr...

Aiz Kristofera Uraes dārza bija šaura sprauga, ne platāka, kā viens vīrs varēja izspiestie;' pa to, un pa šo ceļu Ulrikam Frederikam bija jāiet, ja tas gribēja apmeklēt savu saderināto, bet tādās reizēs viņš labprāt īso ņēma līdzi, lai tas spraugas galā paliek par sargu, ka neviens no ielas neredz, kā viņš rāpsies pār planku sētu.

Bija silta, mēneša gaiša vasaras nakts, trīs, četras stundas pēc gulēt ejamā laika, Dāniels, satinies savā mētelī, bija ierīkojies uz sēdēšanu uz kādas^1 cūku siles at-tliekām, kas no kādas blakus mājas bija pārmesta pār sētu spraugā; viņš bija jautrā gara stāvoklī, drusku iereibis, tas smaidīja pats savām priecīgām domām. Ulriks

Frederiks jau bija sētai pāri dārzā. Pliederi smaržoja ©tipri, zālē gulēja balināt izklāts audekls, gadiem baltiem gabaliem, vēsma klusi žūžoja kļavā virs viņa galvas un rozēs turpat viņam līdzas; tās bija pilnas sarkanu ziedu, bet spožajā mēneša gaismā likās viņam gandrīz baltais. Viņš gāja uz dzīvojamo māju, tur viņa stāvēja ar savu apžilbinoši balto sienu un dzeltenīgi mirdzošām rūtīm. Cik viss bija kluss, mirdzoši kluss... Tad iečirkstējās kāds sienāzis drebošām, stiklam līdzīgām skaņām piepildīdams gaisu, koikrožu asās, zilganās ēnas kā uzgleznotas notēlojās uz baltā mūfa, viegla migla kāpa no bleķa — tad durvju stūris un viņš bija iekšā tumsā. Uzmanīgi viņš taustījās uz augšu pa vecajām trepēm, piesilušais, asas smakas pilnais bēniņu gaiss sitās viņam pretim, un zem kājām čīkstēja un čīkstēja izgrabējusē grīda. Mēness spīdēja caur mazu jumta lodziņu, notēlodams gaismā tā četrstūraino atveidu uz kādas labības kaudzes līdzenās virsas — pār kaudzi gaismā sagriezās putekļi aiz viņa, nu viņš bija pie bēniņu istabas durvīm. Tās atvērās no iekša©, vāja, sarkanīga gaisma uz acumirkli pārslīdēja pār labības kaudzi., šķībo, no kvēpiem nodzeltējušo skursteni un jumta spārēm, tad tā nozuda un viņš atradās mājas drēbju kambarī pie Sofijas.

Tas bija zems un mazs, pilns lieliem audeklu skapjiem, pie griestiem karājās ādas kules ar dūnām un spalvām, veci ratiņi stāvēja pa kaktiem un sienas bija apkārtas ar sīpolu virtenēm un sudrabu apkaltām zirglietām. Tālāk zem loga, kūpi aizsedza lieli koka slēģi, uz misiņu apsistas lādes stāvēja mazs rokas latemītis. Sofija attaisīja viņa raga rūti, lai tas gaišāk spīdētu; mati viņai bija vaļā un nokarājās pār ādu apšūtās vadmalas jakas muguru, ķupi tā bija uzvilkusi savai pusvillana kleitai pāri, seja viņai bija bāla un skumja, bet viņa smaidīja jautri un runāja vienā runāšanā. Viņa bija apsēdusies uz zema soliņa, un, rokas ap ceļiem saņēmusi, tā jautri runāja uz Ulriku Fre-deriku, kurš stāvēja un nekā neteica, bet viņa runāja aiz nemiera, jo Ulrika Fredenika klusēšana bija viņai iedvesusi bailes.

— Nu, mēmais, sapīkušais junkur! — viņa teica, — tu nekā nesaki, vai tad pa visām tām simts stundām tev

«a

nav ienākušas prātā simts lietas, ko tu būtu- vēlējies man pačukstēt, o, tad tu neesi tā ilgojies, kā es, — viņa noknieba dakti lukturīti ar pirkstiem un nometa kvēlošo galiņu uz grīdas, un Ulrik© Frederiks pats neapzinādamies paspēra soli uz priekšu un nomina dzirksti.

— Tas ir labi, — viņa turpināja, — nāc še šurp un apsēdies man līdzās, bet vispirms tev jāmetās ceļos un jānopūšās un jālūdz mani labi, jo nu ir jau trešā nakts, kamēr es sēdu un miega neguļu, vakar un aizvakar es velti gaidīju un izskatīju vai acis ilgodamās. — Viņa draudoši pacēla roku: — metaties ceļos, neuzticīgais junkur, un lūdziet, it kā jūs lūgtu par savu dzīvību. — To viņa teica ar zobgalīgu svinību, tad viņa pasmaidīja un teica pus lūgdamās, pus nepacietīgi: — nāc nu šurp un meties ceļos, nāc nu šurp un meties ceļos!

Ulriks Frederiks gandrīz ar nepatikšanu paskatījās apkārt, tas bija tik smieklīgi mesties ceļos še Kristofera Umes krāmu kambarī, bet viņš tomēr nolieca ceļus, aplika viņai rokas apkārt un paslēpa savu galvu viņas klēpī, bet viņš neteica nekā.

Arī viņa klusēja, nospiesta un baigu jūtu pārņemta, viņa bija ievērojusi, ka Ulriks Frederiks izskatījās bāls un nomocījies un viņa acis bija nedrošas un nemierīgas; viņas roka bezrūpīgi rotājās ar viņa matiem, bet sirds viņai stipri sita baigu nojautu pārņemta.

Tā viņi sēdēja ilgi.

Piepēži Ulriks Frederiks uzlēca kājās.

— Nē, nē! — viņš iesaucās, — tā tas nevar palikt! To zin Dievs Kungs, Mūeu Tēvs debesīs, ka tu man esi tik mīļa, kā mana paša sirds asinis, tā kā es nemaz nevaru iedomāties, ka es varētu dzīvot bez tevis. Bet ko tas viss palīdz, kurp lai ta© noved ? jo viņi visi stāv mums tik cieti pretim, nav nevienas mutes, kura gribētu teikt kādu mierinošu vārdu, viņi visi no mums novērsās cits pakaļ citam. Ir tā, it kā auksta ēna pārlaistos pār viņiem, kad tie mani ierauga; bet agrāk, tad atspīdēja it kā gatema, kad es nācu. Es esmu tik vientuļš, Sofija, tik ļoti, ļoti vientuļš! Es zinu, tu mani brīdināji — un tas ir kauns un grēks, lūgt to no tevis, ko es gribu lūgt, bet mani saēd šī cīņa, tā ir izsūkusi visu manu drosmi un pašapziņu, tā kā es degu no kauna, bet sagrauzts un nomocījies, es tevi lūdzu: — atlaid mani! atdod man manu vārdu atpakaļ, sidsmīļo meiten!

Sofija bija piecēlusies un, cieta un auksta kā koks, tā nopietni noraudzījās viņā, kamēr tas runāja.

Es esmu grūta, — viņa mierīgi un cieti teica.

Ja viņa ibūtu teikusi jā, ja tā būtu atlaidusi viņu, Ulriks Frederiks juta, viņš nebūtu ņēmis to pretim, viņš pielūgdams būtu meties viņai pie kājām, viņš būtu spītējis karalim un viņiem visiem, droši pārliecināts par viņu, bet viņa to nedarīja, viņa vēl tikai parāva aiz viņa važām, lai parādītu viņam, cik labi viņš bija piesiets; viņā viss vārījās, viņš būtu varējis mesties viņai virsū, sagrābt viņu pie baltās rīkles un piespiest viņu, lai tā ik vienu savas mīlestības rožu zieda lapu atvērtu noliek viņam priekšā ar visām ēnām un visiem ielokiem, lai viņš taču varētu tikt pie skaidrības, bet viņš savaldījās un teica ar smaidu: — jā, protams, es zinu — tas jau bija tikai joks, tu taču saproti.

Sofija nemierīgi paskatījās viņā, nē, tas nebija tikai joks, kādēļ viņš nenāca un nenoskūpstīja viņu, ja tas bija joks, kādēļ viņš tik klusu palika kājās stāvam tur ēnā, kaut viņa varējusi ieskatīties tam acīs, nē, tas nebija joks, viņš bija jautājis tikpat nopietni, cik nopietni tā bija atbildējusi, ak šī atbilde! viņa nojauta, ko viņa ar to bija zaudējusi, viņš nebūtu atstājis viņu, ja viņa teiktu jā; — o, Ulrik Frederik, — viņa teica, — es domāju tikai par mūsu bērnu, bet ja es tev vairs neesmu’mīļa, tad ej, steidzies, ej un uzcel savu laimi, es tevis neturu!

— Vai tad tu nesaproti, ka tas bija tikai joks; vai tu domā, ka es varētu ubagot, lai man manu vārdu atdod atpakaļ, lai tad ar kaunu un negodu aizzagtos ar viņu projām! Man jau tad, — viņš teica, — katrreiz galvu paceļot vajadzētu baidīties, ka es nesastopu skata, kas ir redzējis manu negodu, un man ar kaunu nav jānolaiž acis, — un viņš domāja to, ko viņš runāja, ja viņa to būtu mīlējusi tik sirsnīgi, kā viņš to mīlēja, tad varbūt, bet tagad, nekad nē.

Sofiju piegāja pie viņa> viņa uzlika .galvu viņam uz pleca un raudāja.

— Ardievu, Ulrik Frederik, — viņa teica, — ej, ej, pat ja es varētu piesiet tevi tikai ar vienu matu, es neturētu tevis, tai 'brīdī, kad tu ilgotos būt prom no manis.

Viņš nepacietīgi purināja galvu. — Mīļā Sofija, — viņš teica, atraisīdamies no viņas rokām, — nespēlēsim komēdiju viens ar otru, es taču tev un pats sev esmu parādā, ka mācītāj© savieno mūsu rokas, tas nevar notikt ātri diezgan un tādēļ tas ir jādara jau turpmākās pāra dienās, bet tikai visā klusībā, jo nav nekādas vajadzības pasauli vēl vairāk sacelt pret mums, nekā tas jau ir noticis. — Sofija nedrīkstēja nekā pret to iebifot un viņi norunāja, •kur un kā tas darāms, beidzot viņi mīļi atvadījās viens no otra.

Kad Ulriks Frederiks nogāja lejā dārzā, mēness bija nozudis un viss bija tumšs, retas smagas lietus piles krita no tumšām debesīm. Pa mājām dziedāja agrie gaiļi, bet Dāniels bija iemidzis savā sarga vietā.

Viņa viesu istabā nedēļu vēlāk Sofijas jaunkundzi un Ulriku Frederiku slepeni «salaulāja kāds nabaga mācītājs. Noslēpums tomēr bija tik vāji paglabāts, ka jau pēc pāra dienām karaliene runāja par to ar karali. Sekas bija tās, ka mēnesi vēlāk laulības atcēla ar karaļa rīkojumu un gandrīz tai pašā laikā Sofijas jaunkundzi ar viņas radu piekrišanu nosūtīja uz Itcehoes jaunavu klosteri.

Ulrik© Frederiks nekādi nemēģināja aizkavēt šo soli; viņš gan jutās no tā aizvainots, bet viņš bija noguris un apnicis un padevās ar trulu nepatikšanu tam, kas, kā viņš teica, citādi nu reiz nevarēja būt. Gandrīz katru dienu viņš bija piedzēris, un kad vīns bija darījis savu iespaidu, viņš mīlēja tiem pāra uzticamiem dzērāju brāļiem, kas bija viņa vienīgā pastāvīgā 'sabiedrība, raudādams un sūdzēdamies iztēlot to saldo, mierīgo, laimes pilno dzīvi, kāda tam varējusi būt, un vienmēr viņš nobeidza ar grūtsirdīgiem aizrādījumiem, ka viņa mūža dienas drīz būs skaitītas, un ka tiem viņa salaustā sirds drīz vien būšot jānes uz to vienīgo dziedniecības vietu, kur guļa esot sa-.gatavota melnās dūņās un kur tārpi izpildot šrepju licēja vietu.

Lai darītu 'galu tādai dzīvei, karalis lika viņam iet līdzi kara pulkiem, kurus holandieši veda pāri uz Fūneni, un no turienes viņš novembra vidū atgriezās atpakaļ ar ziņu par uzvaru pie Niborgas. Viņš nu ieņēma atkal savu agrāko vietu karaļa labvēlībā un galma rindās tika iecelts par jātnieku pulkvedi, un, kā likās, bija nu atkal tas pats agrākais.

VII

Marija Grube tagad bija septiņpadsmit gadus veca.

Tai pēcpusdienā, kad viņa bailēs bija aizbēgusi no Ulrika Kristijāna Gffldenlēves nāves gultas, viņa skriešus bija uzskrējusi savā istabiņā un rokas lauzīdama bija staigājusi no viena gala uz otru, vaimanādama, it kā to mocītu stipras miesīgas sāpes, tā kā Lūcija gluži bez elpas bija noskrējusi lejā pie Rigices kundzes, lūgdama viņu, lai tā tak Dieva dēļ nākot augšā apskatīties, viņai liekoties, ka Marijas jaunkundzei iekšās esot kaut kas trūcis. Un Rigices kundze tad arī bija uzgājusi augšā, bet ne vārda nebija varējusi izdabūt no meitenes, tā bija nokritusi ceļos pie krēsla, paslēpdama seju sēdeklī un uz visu, ko Rigices kundze jautāja, tā atbildēja tikai, ka viņa gribot uz māju, viņa gribot uz māju, viņa nekādi nevarot vairs ilgāk palikt še, un viņa raudāja un elsoja, purinādama galvu šurp un turp. Tad Rigices kundze viņu krietni iepļaukāja un izbāra Lūciju, ka tās ar savām muļķībām padarījušas viņai gandrīz galu un atstāja tad viņas, lai tās darās pašas kā zinādamas.

Marijai tas bija vienalga, ka viņu sita. Viņas mīlestības laimes dienās, ja tad viņai būtu jāsaņem sitieni, tā viņai būtu bijusi tā lielākā nelaime, tas dziļākais apkaunojums, bet nu viņai tas bija vienaldzīgs, tagad, kad visas viņas ilgas, viņas ticība un katra viņas cerība īsā laikā bija novītušas, nobirušas un aizpūstas prom. Viņai ienāca prātā, ka viņa reiz mājā Tjelē bija redzējusi puišus ar akmeņiem nositam suni, kas bija ielīdis augsti apžogotā pīļu parkā; nabaga lopiņš kJusu ciezdams bija peldējis apkārt, ārā tas nebija varējis izkļūt, tas viss bija noplūdis asinīm, akmeņi to bija ievainojuši drīz vienā vietā, drīz otrā, un viņa atcerējās, ka tā pie katra akrneņa sviediena bija lūgusi Dievu, lai tas ķertu labi stipri, jo lopiņš bija gluži pie gala un viņu saudzēt būtu tai' lielākais grēks. Tagad' viņa pate jutās kā nabaga Diana, un katras sāpes un rūgtumu tā apsveica ar prieku, ja vien tās ievainoja īsti dziļi, jo viņa tagad jutās tik nelaimīga, ka nāve tai likās vienīgā cerība un glābiņš. Ak, ja tā beidzās viss, kao bija cēls: verdziska vaimanāšana, neķītrs neprāts uin gļēvas bailes, ak, tad nebija nekā cēla; tas varonis, par ko viņa bija sapņojusi, tas izjāja caur nāves vārtiem piešiem šķindot, iemauktiem žvadzot, kailu galvu un nolaistu zobiņu, bet ne 'baiļu pilnām, ieplēstām acīm, ne žēlastības lūgdamies drebošām lūpām. Nebija tā tad mirdzošu parādību, pēc kurām ilgoties ar mīlestības pilnu pielūgšanu, nebija saules, kurā lūkoties acīm satumstot, līdz viss 'ir vairs tikai viens vienīgs mirdzums, spožums un krāzias; nespodrs un pelēks — viss tā tad bija nespodrs, pelēks un tu.kšs, nebeidzama ikdiena, vienīgi tikai pliekana darbdienas dzīve.

Tādas (bija viņas domas pirmā laikā, viņai bija tā, it kā viņa īsu brīdi būtu bijusi ierauta krāsu bagātā teiku pasaulē, kuras «Itā, dzīvību radošā gaisā visa viņas būtne bija uzziedējusi kā brīnišķīgs, svešs zieds, izstarodama sauli no visām lapām un izelpodama smaržu no visām porām, un laimē reibdama no savad gaismas un smaržas, tā bija augusi un augusi, riezdama lapu pie lapas, raisīdama pumpuru pēc pumpura neapturamā spēkā un pilnībā. Un nu viss bija pagalam, viņa bija atkal neauglīga un nabaga, tukša un sastingusi no aukstuma, un tāda bija visa pasaule, tādi bija visi cilvēki, kas viņā bija. Un tomēr viņi dzīvoja vien projām muļķīgā steidzībā, o, sirds krūtīs tai tapa slima aiz riebuma, redzot kā viņi plāja un staipīja savu nožēlojamo nabadzību un lepni klausījās, vai nesadzirdēs kādu pilnu skaņu savā grabošā tukšībā.

Tagad tā kāri tvēra pēc vecu dievvārdu grāmatu mantai, kas tai tik bieži bija tikusi piesolīta un ko tā tikpat bieži bija nonicinājusi, nu viņa atrada rūgtu apmierinājumu viņu bargos vārdos par pasaules postu un visu zemes lietu iznīcību, 'bet viena grāmata bija, kuru tā stādīja augstāk par visām citām un pie kupas tā vienmēr no jauna atgriezās atkal atpakaļ, tā bija Jāņa parādīšanas' grāmata. Viņa nekad nepieikusa apbrīnot Debesu Jeruzalemes krāšņuma, viņa iztēloja to sev visos sīkumos, izstaigāja tās vismazākās ieliņas un ieskatījās pa viisām durvīm; viņa ļāvās apžilbināties no sardii un berilu, chrizo-prasu un hiacintu starojošā spožuma, viņa atpūtās pērļu vārtu ēnā un spoguļojās ielu caurspīdīgā zeltā. Bieži viņa iedomājāei arī, kā viņa un Lūcija un tēvmāsa Rigice un visi citi Kopenhāgenā izturēsies, kad pirmais eņģelis izgāzīs Dieva dusmu trauku pār zemi, un kad otrais eņģelis izgāzīs savu trauku un trešais savu, tālāk viņa nekad netika, jo sāka atkal visu no gala.

Viņa nepagura, pie darba sēdēdama, dziedāt garas ciešanu dziesmas augstā un žēlabainā balsī, un ja tā bija brīva, viņa skaitīja garas lūgšanas no „Dievlūdzēju Rotas" vai no „Divpadsmit svēto mēnešu balsīm", jo tās abas tā gandrīz prata no galvas.

šai dievbijībā bija daļa slēptas godkārības, jo lai gan viņa tiešām juta grēka saišu smagumu un ilgojās pēc Dieva klātbūtnes, tad tomēr vfcui šo dievbijīgo darbu pamatā bija arī sava daļa varaskāra prieka, pusneapzinātas cerības kļūt vienai no izvēlētiem svētiem, vienai no pir-miem Debesu valstībā. Viņas būtne no visa tā bija pilnīgi pārvērtusies; viņa bija noslēgusies sevī un sākusi atrauties no cilvēkiem, un arī izskatā tā bija pārvērtusies; viņa bija tapusi vāja un bāla, un acīs tai bija radies ciets, ass spīdumi'; un par to nebija arī ko brīnāties, jo Jāņa parādīšanās grāmatas briesmīgie skati nakti sapņos kā dzīvi rādījās tai priekšā, un visu dienu viņas domas darbojās ap to, kas dzīvē bija smags un tumšs, bet vakarā, kad Lūcija bija iegrimusi miegā, viņa cēlās augšā no gultas un atrada mistisku pamocīšanāe prieku, nometoties kailiem ceļiem uz grīdas un lūdzot Dievu, kamēr tai lieli sāka sāpēt un tā vairs nejuta savu kāju pēdu aiz aukstuma.

Un tad nāca laiks, kad zviedris atkāpās atpakaļ un visā Kopenhāgenā visi pavadīja laiku, vai nu pacienādami viesus kā mājas saimnieki, vai piedalīdamies iedzeršanā kā viesi, un kādā dienā ari Marijā notika pārvērtība, jo šinī dienā Rigices kundze kopā ar kādu jaunu šuvēju uznāca augšas kambarī un apkrāva galdus un krēslus, ar visu to jaku, kleitu un pērlēm izšūtu galvsegu bagātību, ko Marija bija mantojusi no savas nelaiķa mātes, — jo nu beidzot bija nolemts, ka Marijai ir laiksi sākt staigāt lielu cilvēku apģērbā.

Bija tik patīkami būt par cēloni visai tai rosībai, kāda tagad radās mazajā istabā, visai tai ārā ārdīšanai, mēra ņemšanai un sametināšanai, un cik jauks gan nebija šis sarkanais atlass, kad tan samgi kvēloja gājās, kuplās krokās, vai spoži laistījās, kur tas bija apstiepts cieši un gludi, un cik valdzinoši, cik brīnišķīgi valdzinoši gan nebija noklausīties dedzīgās pārrunās, vai šis zīda kamelots savā ziņā nebija par biezu, lai pienācīgi izceltu tavu stāvu, jeb vai šī spilgti zaļā turku krāsa piestāvēs tavai sejai! Nekādas šaubas, nekāda gj-ūtsirdīga sapņošana nevarēja stāvēt pretim šai priecīgai, starojošai īstenībai. Un ja nu tā vēl kaut tikai vienu reizi būs sēdējusi viesībās pie galda, — un nu viņa ies viesībās —, šai sniegbaltā, krūzotā apkaklē citu jaunkundžu vidū ar tādām pat krūzotām apkaklēm, tad viss šis tikko pārlaistais laiks liksies svešs, kā nakti iepriekš redzēts sapnis, un ja tad viņa vēl kaut tikai reizi būs soļojusi ®arabandē un pavonē kuplā zelta brokāta kleitā ar knipelētiem cimdiem un franču izšuvumiem, tad atceroties nesenās garīgās pārmērības, tai vaigi iekvēlosies kauna sārtumā.

Un viņai bija jānosarkst, un viņa soļoja sarabandē un pavonē, jo divas reizes nedēļā tai kopā ar citiem muižnieku jaunekļiem bija jāiet vingrināties dejā Kristena Skeela lielā zālē, kur kāds vecs meklenburdziets mācīja viņiem uzvešanos, soļus un reveransus pēc jaunākiem spāniešu paraugiem. Bez tam viņa mācījās spēlēt kokli un tai vajadzēja čakli papildināties franču valodā, jo Rigices kundzei bija savi sevišķi vadoņi.

Marija bija laimīga.

Kā jauns karāļbēms, kas tici® turēts apcietinājumā un kuru tagad tieši no cietuma tumsas un cietumsarga bardzības gavilējošā tauta ceļ uz troņa, kas varas un goda zelta vaiņagu jūt cieši uzspiestu uz savām matu sprogām tm visus redz godbijīgi sev pretim smaidam, visus redz noliecamies savā priekšā un atzīstam savas valdinieka tiesības, tā arī viņa no savas klusās istabiņas^ bija izgājusi pasaulē, un visi bija apsveikuši viņu un glaimojuši viņai kā karalienei. Visi smaidīdami bija noliekušies viņas skaistuma priekšā.

Ir kāda puķe, kuru sauc par pērļu hiacinti, cik tā ir zila, tik zila bija viņas acu krāsa, bet tā© bija spožas kā jaunas rasas lāses un dziļas, kā zafira akmens, kas nolikts ēnā. Kad viņa nolaida acis, tas bija kā salda dziestoša skaņa, un kad viņa pacēla tās, tās bija kā skaļa fanfara. Skumīgs — jā, kā dienai austot zvaigznes nobāl ar aizmiglotu, drebošu mirdzumu, tāds bija viņas ©kāts, kad tas bija skumīgs. Bet kad tas reizēm kavējās smaidošs un uzticīgs, tad dažam labam bija tā, it kā to sapņos kaut kur tālu, bet neatlaidīgi sauktu vārdā, un kad tas satumsa bēdās, izmisuma un sāpju pilns, bija tā, it kā kaut kur asinis pilētu.

Tāds bija iespaids, kādu tā atstāja un viņa to zināja, bet tikai pa daļai, ja viņa zinātu to pilnīgi un būtu vecāka nekā tā bija, varbūt viņa tad pārvērsto© kā akmenī pate no sava skaistuma un skatītos pate uz sevis kā uz retu dārgumu, kas tikai turams spožā un dārgā apkalumā, visiem par apbrīnošanu, un tad auksti un mierīgi ļauto? sevi apbrīnot. Bet tā tas nebija. Viņas skaistums bija labi vecāks par viņu pašu, un viņa tik pēkšņi bija mācījusies pazīt tā varu, ka pagāja ilgs laiks, pirms viņa ar visu savu būtni mierīgi un droši prata uz tā atbalstīties un ļāvās no tā nesties uz priekšu; gluži otrādi, viņa daudz norūpējās par to, kā patikt, kļuva ne mazumu koķeta un greznīga, un viņas ausis kāri uztvēra katru glaimu vārdu, tāpat kā viņas acis katru apbrīnojošu’ ©kātu, un visu to tā rūpīgi noglabāja savā sirdī.

Viņai tagad bija septiņpadsmit gadu, un tas bija pirmā svētdienā pēc miera noslēgšanas. Priekšpusdienā viņa bija bijusi pateicības dievkalpojumā un nu viņa stāvēja un greznojās, lai pavadītu Rigices kundzi uz pēcpusdienas pastaigāšanos.

Visa pilsēta tai dienā bija pa daļai kājās, jo vārti taču tikai mieru slēdzot bija tapuši atkal atvērti, pēc tam kad tie pilnus divdesmit divus mēnešus bija bijuši slēgti. Visiem tādēļ bija jāiet ārā un jāredz, kā tagad izskatījās priekšpilsētā, kur ienaidnieks bija stāvējis un mūsējie bija cīnījušie©; visiem bija jānokāpj ierakumu grāvjos un jāuzkāpj uz vaļņiem, bija jāieskatās minu ejās un jāaptausta uzmetumu grozi; še tas bija stāvējis un tur tas bija kritis, še tas bija izlauzies uz priekšu un tur ticis ielenkto, un viss tur ārā bija tik ievērojams, sākot ar lielgabalu ratu sliedēm un izdegušām sargu ugunskuru vietām un beidzot ar cauršautām vecām planku sienām un saulē izbālējušiem zirgu galvas kausiem, kas tur bija ko stāstīt un ko skaidrot, ko iztēloties un pārrunāt, gan augšup pa vaļņiem, gan lejup pa ierakumu grāvjiem, gan augšup gar ©ienām, gan lejup gar žogu stabiem.

Ģerts Pipers ar visu savu ģimeni staigāja tur apkārt, viņš vai simtu reižu piespēra kāju uz zemes, un gandrīz vienmēr viņam likās, ka skaņa ir tik savādi tukša, bet viņa miesās pilnīgā otra pūce sabaidījusies rāva viņu aiz piedurknes un lūdza, lai tas nav tik pārdrošs, tomēr meistars Ģerts spēra kāju tikpat cieši. Viņa pieaugušais dēls rādīja savai saderinātai, kur viņš bija stāvējis tai naktī, kad tie bija izšāvuši caurumu viņa mētelī, un kurā vietā ratiņu dreimaņa dēlam šāviņš bija norāvis galvu; mazie bērni pa tam raudāja, ka tiem nebija brīv paturēt šautenes lodi, ko tie bija atraduši, jo varēja jau būt, ka tā bija saindēta, kā teica Eriks Lauritsens, kura arī netrūka tur ārā; tas staigāja badīdams ar spieķi pussapuvušos salmus, bijušās baraku vietās, jo viņam no prāta neizgāja kāds stāsts par kareivi, kurš pakārts pie Magdeburgas un kura pagalvī septiņi no viņa biedriem atraduši tik daudz naudas, ka tie dezertējuši, kad pilsētas izlaupīšanai vajadzējis sākties.

Jā, tā bija iešana un nākšana, zaļie lauki un pelēk-baltie ceļi bija kā nosēti melniem ļaudīm, kuri staigāja aplūkodami sen pazīstamās vietas tik pamatīgi un uzmanīgi, it kā tā būtu kāda jaunatrasta pasaule, vai nekad neredzēta zeme, kas tikko pacēlusies no jūras dibena, un bija daudz tādu, kurus, ieraugot, ka apkārtne tik brīvi izplēšas tiem priekšā, lauks pie lauka un pļava pie pļavas, pārņēma pēkšņa iešanas prieks un viņi gāja un gāja, it kā apreibuši no telpas plašuma, no telpas neaprobežotā plašuma. Bet vēlāk pēcpusdienā, ap launaga laiku, lielākā daļa tomēr grieza soļus atpakaļ uz pilsētu un uzmeklēja Ziemeļu daļā Pētera baznīcas kapsētu un apkārtējos lielos dārzus, jo tāds bija paradums no veciem laikiem, ka va:<aras pēcpusdienās pēc vakara dievkalpojuma ļaudis pastaigājās tur ieelpodami svaigu gaisu zaļo koku paēnā. Toreiz, kad ienaidnieks apmetās pie vaļņiem, šis paradums bija atkritis pats no sevis un kapsēta bija stāvējusi tukša pa svētdienām un darbdienām, bet šodien šis paradums atkal bija ticis atjaunots, un pie abām ieejām no Norregades mudžēja ļaudis; muižnieki un pilsoņi, augsti un zemi, visi viņi bija atcerējušies Pētera kapsētas koplos liepu vaiņagus.

Starp zaļiem kapu kalniņiem un uz platiem kapa akmeņiem jautrās grupās bija apmetušies pilsoņi, vīn:< un sievas, bērni un pazīstami, kuri iebaudīja savas vakariņas, kamēr aiz muguras kāds māceklis jautri notiesāja gardo svētdienas maizi, gaidīdams uz grozu. Mazi bērni, pilnām rokām ēdiena palieku, tipināja prom pie ubagu zēniem uz mūra sētas, gudri puikas burtodami lasīja garos kapu uzrakstus, un tēvi apbrīnodami klausījās, kamēr mātes un meitenes apskatīja staigātāju apģērbu?, jo pa platām ejām lepni ļaudis staigāja šurp un turp, viņi nāca drusku vēlāk nekā citi un ēda vai nu mājās, vai kādā no dārzu traktieriem aiz kapsētas.

Tur bija stīvas' kundzes un smalkas jaunkundzes, veci padomnieki un jauni virsnieki, plecīgi muižu īpašnieki un sveši sūtņi. Tur gāja kustīgais, sirmais Hansis Nansens, kurš smaidīdams uz visām pusēm, centās piemērot soļus vecajam, ļoti bagātajam Vilemam Finrenam, klausīdamies viņa svelpjošā balsī; tur nāca Korfics Trolle un Otto Krags, un tur stāvēja Ida Daa kundze ar skaistajām acīm un runāja ar veco Akseli Urupu ar mūžīgo smaidu un lielajiem zobiem, kamēr viņa sarukusē sieva, Sidsele Grubes kundze lēni tipināja prom ar māsu Rigid un nepacietīgo Mariju, un tur bija Gersdorfs un tur bija žakis, un tur bija Turesens ar savām linu dzeltenajām krēpēm un Peders Recs ar savu spānisko izskatu un spānisko apģērbu.

Ulriks Frederiks arī bija tur, viņš gāja ar Nilsu Iiozenkrancu, brašo stipri francisko virsleitnantu ar dzīvo uzstāšanos.

Viņi sastapa Rigices kundzi un citus. Ulriks Frederiks sveicināja auksti un cienīgi un gribēja paiet garām, jo kamēr viņš bija šķīries no Sofijas Urnes, tas neturēja labu prātu uz Rigices kundzi, kufu tas, kā dedzīgu karalienes piekritēju, turēja par līdzvainīgu šinī lietā. Bet Rozenkrancs apstājās un Aksels Urups tik laipni aicināja viņus kopā ē-t vakariņas Johanna Ādolfa dārzā, ka bija gpūti atteikties, un viņi abi aizgāja līdzi.

Un drusku vēlāk visa sabiedrība sēdēja mūra lapenē un iebaudīja no lauku ēdieniem, kurus dārza īpašnieks varēja celt tiem priekšā.

— Vai tas ir tiesa, vai to var ticēt? — Ida Daa kundze jautāja, — ka zviedru virsnieki tik smalki esot izturējušies pret Zēlandes jaunkundzēm,, ka tās bariem aizbraukušas tiem līdzi no savas zemes?

— Jā, — Sidsele Grubes kundze atbildēja, — vismaz no tādām sievietēm kā Dīres jaunkundze tas droši ir ticams.

— No kādiem Dīrēm viņa ir? — Rigices kundze jautāja.

— No Skonas Dīrēm, tu zini, mīļā māsa, no tiem, ar tiem gaišiem matiem, viņi visi ir radi ar Poviciem. Tā bēgle no pašu zemes, tā ir Henninga Dīres meita no Ve-ster Nērgordas, tā, kurš apprecēja Sidoniju, — Oves vecāko meitu, un tā jau esot paņēmusi līdzi saiņu saiņos tēva linu audeklus, gultas drānas, sudraba lietas un skaidru naudu.

— Jā, — Aksels Urups smaidīja, „liela mīlestība panes lielas nastas."

— Jā, zināms, — Olufs Daa apstiprināja, runādams tas vienmēr vicināja kreiso roku, — mīlestība — zināms — ir — ir stipra.

— Mī—lestība, — Rozenkrancs teica, ar mazā pirkstiņa virspusi cēli atglauzdams ūsas, — tā ir kā Her — kuless sieviešu drānās, tā izskatās tik mīlīga un jauka un liekās būt pate pa—devība un lēn—prātība, bet pie tam viņā ir spē ka un viltības diezgan, lai izvestu visus divpadsmit Iler-kulesa varoņdarbus.

— Jā, — Ida Daa kundze pārtrauca viņu, — jau Dīres jaunkundzes mīlestība vien pierāda, ka tā var mēroties ar kādu no Herkules varoņdarbiem, ja jau tā spēja iztīrīt lādes un skapjus un kas tanīs bija, gluži tāpat kā viņš iztīrīja Urija staļļus, vai kā viņus tur sauc, jūs jau zināsiet.

— Es drīzāk domāju, — Ulriks Frederiks teica, pagriezies pret Mariju Grubi, — ka mīlestība, tas ir tikpat kā iemigt tuksnesī un atmosties skaistā, jauki koptā parkā, jo mīlestībai ir tāda vara, ka tā pilnīgi pārvērš cilvēka prātus, un tas, kas tikko likās neauglīgs un tukšs, pēkšņi atmirdz acu priekšā jauks un krāšņs; bet ko jūs domājat par mīlestību, skaistā Marijas jaunkundze?

— Es? — viņa jautāja, — man liekas, ka mīlestība ir kā dimants, jo kā dimants acīm liekas spožs un krāšņs, tā arī mīlestība ir skaista un jauka, un tāpat kā dimants ir nāvīgs tiem, kas viņu norij, — tāpat arī mīlestība ir kā saindēšanās vai bīstama trakuma lēkme tiem, kurus tā pārņem, ja gribam savu spriedumu dibināt uz tiem savādajiem faktiem, kādus redzam novērojot iemīlējušās personas, un uz to savādo valodu, kādā tie runā..

— Jā, — Ulriks Frederiks galanti čukstēja, — svecei ir viegli sprediķot saprātu nabaga mušai, kuru apmulsinājis viņas spožums/!

— Jā, tev varbūt ir savā ziņā taisnība, Marija, — Aksels Urups iesāka un apklusa atkal, lai pasmaidītu un pamātu viņai ar galvu, — jā, jā, tam gandrīz var piekrist, ka mīlestība ir tikai inde, kura iekļūst asinīs, jo kā gan citādi dažādi gudrinieki ar Brīnuma Absūtu un Brīnuma Dekoktu varētu apdzirdīt pilnīgi aukstasinīgus cilvēkus tā, ka tie iedegās visdedzīgākā kaislībā?

— ī nē, fui! — Sidseles kundze iesaucās, nerunā nu par tādiem bezdievīgiem briesmu darbiem — un pie tam vēl īsvētdienā!

— Mīļā Sidse, — viņš atbildēja, — tur, man liekās, nav nekāda grēka, gluži otrādi... nē... nē... Vai jūs to turāt par grēku, mans pulkvedi Gildenlēves kungs? — Nē? — protams nē; vai tad svētie raksti, arī nerunā par

„Marija Gruhe“.

raganām un ļaunām burvībām! Jā, to viņi dara, to viņi dara. Nē, ko es gribēju teikt, ka visas mūsu spēcīgākās izjūtas mājo asinīs un rodās no asinīm, jo ja jūs iekaistat, vai jūs tad nejūtat, kā asinis jūsos kāpj uz augšu un aptumšo jums acis un ausis? un ja jūs pēkšņi sa-trūkstaties, vai jums tad nav tā, it kā jums visas asinis saietu kājās līdz ar to tapdamas aukstai? vai jūs domājat, ka tas ir bez savas nozīmes, ka rūpes' ir bālas un maz-asinīgas, bet priekš sarkans kā roze? Nekādā ziņā arī nē, nekādā ziņā, nē! Visas cilvēka spēcīgākās jūtas rodas no zināma asiņu stāvokļa un sastāva; ņemsim mīlestību! tā nāk tikai tad, kad asinis pēc septiņpadsmit — astoņpadsmit gadīgās siltuma un aukstuma maiņas ir dzīslās nogatavojušās, tad tās sāk rū£t, tās plešas un izpūšās, tās rada siltumu un meklē ceļu un kamēr tas notiek, neviens cilvēks nav tāds, kāds tas patiesībā ir, bet vēlāk tās at'kal noskaidrojās, tāpat kā kura katra rūgstoša viela, tās top lēnākas un rāmākas, nav vairs tik karstas un nemiera pilnas.'. Jā, visam tam ir vēl viena līdzība ar vīnu, jo tāpat kā labs vīns katru gadu sāk celties un putot it kā tas taisītos pūgt, pavasarim nākot, kad vīnogulāji zied, tāpat arī visi cilvēki pavasarī vairāk tiecās mīlēt, un īstais iemesls tur gan būs tas, ka asinis nekad gluži nevar aizmirst rūgšanas laiku dzīve» pavasarī un nu atcerēdamies to katrreiz, kad gada pavasaris atgriezās, taisās no jauna kūsāt.

— Jā asinis, — Olufs Daa piekrita, — saprotams — asānis —, tās ir —tās — saprotams ir subtila matērija

— saprotams.

— Jā, tā tas ir, — Itigices kundze māja piekrisdar ma, — jā, viss atstāj iespaidu uz asinīm, kā saule, tā mēness un reizēm pat nelāga laiks, tasi ir tik pareizi, kā grāmatā.

— Tāpat citu cilvēku domas, — Idas kundze piebilda,

— es zinu to no savas vecākās māsas, mēs gulējam kopā vienā gultā un katru nakti, tiklīdz viņai acis bija aizvērušās, tā nopūsdamās sāka ķepuroties ar rokām un kājām, it kā tā gribētu celties augšā un iet kaut kur prom, kur viņu kādis sauc, un tas bija tādēļ, ka viņas saderinātais, kurš toreiz bija Holandē, tā bija ilgojies pēc viņas, ka tas dienu un nakti bija domājis par viņu, tā kā viņai nekad nebija nevienas mierīgas' stundas, un viņa visu to laiku nekad nebija īsti vesela; vai arī jūs, mīļā Sidseles kundze neatceraties, cik slima un nožēlojama viņa izskatījās, kamēr Jergens Bilde nebija atgriezies atpakaļ?

— Vai es atceros? Vai tur jārunā! — šī labā dvēsele! bet tad viņa arī uzziedēja kā kāds rožu zieds, tur bija ko redzēt. — Kungs, Dievs un viņas pirmās radības... — un viņa čukstēja tālāk par to.

Eozenkrancs griezās tagad pie Akseļa Urupa, — Jūs tā tad domājat, ka mī—lestības eleksirs ir kā rūg—stoša viela, kuru ievada asinīs un tad tās sāk trakot, tādā gadījumā tas man atgādina kādu piedzīvojumu, ko nelaiķis Ulriks Kristijāna kungs man reiz pastāstīja mums abiem kopā uz vaļņiem ejot. Tas bijis An—tverpenē „Des trois brochets" viesnīcā, kur viņš bijis apmeties, kad tas noticis. Rīta dievkalpojumā viņam iekritusi acīs kāda skaista, skaista jaunava — un arī tā laipni viņā noraudzījusies, bet visu dienu tā ne- maz viņam vairs nebijusi prā—tā. Bet kad viņš va—karā iegājis savā i—stabā, uz pagalvja viņa gul—tā gulējusi ro—ze, viņš paņēmis ro—zi un paodis t—o, bet tai pašā acumirklī skaistās' meitenes t—ēls kā dz—īvs stāvējis viņa acu priekšā it к—ā uzgleznots uz sienas, un viņu pēkšņi pārņēmušas vis-kar—ērtākās il—gas pēc mei—tenes, tik pēkšņi un tik vareni, ka viņš, kā tas teica, no sāpēm būtu varējis kliegt pret debesīm, ja, viņš kļuvis gluži kā neprātīgs un traks, tas izskrējis n—о mājas un vaimanādams skraidīji» pa vienu ielu lejup, pa otru augšup, it kā viņš būtu apburts; viņš pats nesapratis, kas ar viņu notiek; viņam licies, it kā viņu kāds vilk—tu un vilk—tu un iekšā viņu dedzināji^ it kā uguns, un tā viņš skrējis līdz rīta gaismai.

Tā viņi vēl ilgi runāja; saule nogāja viņiem šķiroties un viņi devās uz māju pa krēslas pilnām ielām.

Ulriks Frederiks visu laiku bija bijis ļoti kluss un gandrīz pilnīgi atturējies no vispārējās sarunas, jo viņš bija baidījies, ka ja tas teiks kaut ko vairāk par mīlestību, to uzskatīs kā viņa personīgās atmiņas un iespaidus no viņa sakara ar Sofiju Umi; bet viņam arī vispār negril>ējās runāt, un kad tas palika viens ar Rozenkran-cu, viņš uz visu atbildēja tik īsi un izklaidīgi, ka Ro-zenkrancam tas apnika un viņš aizgāja savu ceļu.

Ulriks Frederiks nu devās uz māju; toreiz viņam telpas bija ierādītas Rozenborgā, un tā ka viņa sulainis bija izgājis, tad gaisma netika iededzināta un viņš viens pats lielajā istabā nosēdēja tumsā līdz pat pusnaktij.

Viņš atradās tai savādā, pa daļai skumjā, pa daļai nojautu pilnā gara stāvoklī, kurā dvēsele it kā bez gribas peld lejup pa lēni slīdošu straumi, kamēr bēgošai miglai līdzīgas ainas aizklīst pār krasta tumšiem kokiem un pusizdomātas domas kā lieli, vāji mirdzoši burbuļi paceļas uz tumšā līmeņa, peld līdzi — peld līdzi un sašķīst. Tur bija kopējās 'siarunas atskaņas, raibais pūlis kapsētā, Marijas Grubes smaids, Rigices kundze, karaliene, karaļa žēlastība, karaļa dusmas toreiz ---Marijas roku ku

stības, Sofija Ume, bāla un tāla — arvienu bālāka, ar-vienu tālāka, — rozeisi uz pagalvja un Marijas Grubes balss, kāda atsevišķa vārda skaņa, uzsvars ar kādu tas bija ticis izrunāts, — viņš sēdēja un klausījās viņā un dzirdēja to atkal un atkal atskanam klusumā.

Viņš piecēlās un piegāja pie loga, attaisīja to un atspiedās ar elkoņiem uz platās palodzes: cik svaigs viss bija, cik vēss un klulsis.

Skābeni saldā, rasā atvēsinātu rožu smarža,, tikko izplaukušu lapu spirgtais rūgtums un ziedošu kļavu vir-cotā vīna smarža sitās no āra viņam pretim. Sīkts, sīks lietiņš sijāja nū debesīm, aizsegdams dārzu ar zilgojošu, drebošu tumsu. Cīruļu egles melnie zari, bērza plīvurotais lapu vaiņags, gobas kumpainaist kronis stāvēja kā elpas uzdvesti uz slīdoša miglas pamata, kamēr taksus koku nocirstās galotnes slējās gaisā kā melni tempļa pīlāri, kuram noplēsts jumts.

Bija tik kluss, kā dziļā kapā; tikai vienmuļā, kā spalvas viegli krītošo lietus pilienu skaņa bija dzirdama kā gandrīz nemanāmi, te pastāvīgi dziestoši, te atkal pastāvīgi ieskanošies čuksti aiz slapji spīdošiem stumbriem.

Cik savādi bija klausīties šai čukstēšanā,, cik skumji tas skanēja! vai tas bija tā kā bijušo atmiņu spārnu vēdieni, kas pūlī klīda garām kaut kur tālumā? jeb vai tas bija it kā tur čaukstētu sakaltušas ilūziju lapas? Ak, tik viens, tik sēri viens un atstāts! Starp visām tām tūkstoš sirdīm, kuras visapkārt pukstēja nakts klusumā, nevienas sirds, kas ilgotos pēc viņa... Pār viisiu plašo zemi bija izstiepts tīkls no neredzāmiem pavedieniem,, kas sēja sirdi pie sirds, šie pavedieni bija 'sitiprāki nekā dzīvības pavediens un stiprāki nekā nāves pavediens; bet neviens visā tīklā nesniedzās līdz viņam. Bez mājas, atstāts! — Atstāts? — Vai tur ārā neskanēja it kā biķeri un skūpsti? vai tur ārā nemirdzēja balti pleci un melnas acis? vai tur caur na'kti neskanēja smiekli ? — Un ja ari tā! — Labāk vientulībai lēni pilošais rūgtums, nekā šis nāvīgais, pliekanais saldums. Ak, nolādēts, es nokratu tavus putekļus no savām kājām, tu melīgā dzīve,, tu suņa dzīve... priekš — nabaga ģeķiem... — Kā roze.., Ak, Dievs, sargi un glabā viņu labi šaī dziļā naktī... o, būt viņai par sargu un atbalstu, nolīdzināt katru taku, stāvēt katram vējam priekšā... tik skaista... cik bērnišķīgi tā uzklausās visu... — kā roze!,..

vin

Cik apbrīnota Marija Grube arī nebija, viņa tomēr drīz vien manīja, ka lai gan viņa bija jau atstājusi bērnistabu, īsti pieaugušo sabiedrībā tā tomēr vēl nebija uzņemta. Tādas jaunas meitenes!, neskatoties uz visiem komplimentiem un glaimiem, tika turētas uz savas īpašas, zemākas pakāpes sabiedrībā; to viņas izjūta tūkstoš sīkos niekos, kuri katrs par sevi bija diezgan neievērojami, bet kopā tomēr nozīmēja savu daļu. Vispirms jau bērni bija tik nepatīkami familjari ar viņām un jutās tik labi viņu sabiedrībā, it kā tie būtu pilnīgi viņām līdzīgi. Un tad kalpotāji: bija liela starpība tais paņēmienos ar

kādiem kāds vecs sulainis saņēma pretim kundzes vai jaunkundzes mēteli, un gluži maza noskaņa kalpones padevīgā smaidā, ar kādu tā izpalīdzēja precētai vai neprecētai dāmai. Biedriskais tonis, kādu sev atļāvās gluži jauniņie junkuri,, bija augstākā mērā nepatīkams, un niecīgais iespaids, kādu uz viņiem atstāja apvainojoši skati un lees

dus aukstā noraidīšana, varēja ievest tīri vai izmisumā. Vislabāk tomēr gāja ar jaunajiem kavalieriem, tie, ja viņi ari paši nebija tevi iemīlējušies, tomēr izturējās ar viscēlāko uzmanību un teica tev to visjaukāko, ko vien tie prata izdomāt, ar tādu galantu godbijību īsiejā un visā gaitā, kas tevi pacēla tavas pašas acīs, bet par nožēlošanu starp viņiem bija diezgan arī tādu, kuri, kā varēja manīt, darīja to vingrināšanās dēļ. Starp vecākiem kungiem bija daži, kuri varēja būt gluži nepanesami ar saviem pārspīlētiem komplimentiem un nopietni nedomāto sajūsmināšanos, bet visnepanesamākās tomēr bija sievietes, sevišķi tās, kuras tikko bija apprecējušās; pus pamudinošais, pus izklaidīgais skats, vieglā, žēlīgā galvas noliekšana uz sāniem un īsonaids, mazliet zobgalīgs, mazliet līdzcietīgs, ar ikādu tās tevi uzklausījās — nē! tas bija uztraucoši. Un tad vēl satiksme starp jaunajām meitenēm pašām: arī tā nevarēja viņas celt. Viņas nemaz neturējās kopā savā is/tarpā, ja viena varēja otrai sagādāt kādu pazemojumu, tad viņa darīja to, patiesībā tās uzskatīja viena otru par tīriem bērniem un nekādi netika pie tā, lai tā kā kundzes, izturēdamās viena pret otru ar cienību un ar visām ārējām goda parādīšanas zīmēm, radītu ap sevi zināmu cieņas spožumu. Vispār ņemot, tasi nebija nekāds apskaužāms stāvoklis, un tādēļ bija gluži dabīgi, ka reiz, kad Rigices kundze ar Mariju runādama, izmeta dažus vārdus, ka viņa un viņas citi radi elsot domājuši par viņas un Ulrika Frederika savienošanos, šī vēsts, lai gan Marija ne domāt nebija domājusi Ulrikā Frederikā iemīlēties, tika uzņemta kā vēlama ziņa, kura solīja lielu plašumu un patīkamas izredzes, un kad viņai vēl iztēloja cik goda pilna un izdevīga tāda savienošanās būšot, kā viņu uzņemšot šaurākās galma aprindās, kādā krāžņumā to turēšot un kāds drošs ceļš uz godu un augstiem amatiem Ulrikam Frederikam stāvēja vaļā kā karaļa miesīgam dēlam un kas bija vēl vairāk,, kā viņa atzītam mīlulim, pie kam viņa pate savā klusā prātā vēl piebilda, cik viņš bija skaists;, cik iznesīgs un izveicīgs un iemīlējies, tad viņai likās, ka viņas laime ir gandrīz par lielu, un viņai tapa baili iedomājoties, ka tie vēl tikai bija plāni un tukšas runas un tukšas cerības.

Bet Rig'ices kundzei bija sava pamats, uz kura tā būvēja: ne tikai kā Ulriks Frederiks bija uzticējis viņai savas domas un lūdz te viņu, lai tā aizrunā viņam par labu pie Mai*ijas, bet viņš tai bija uzdevis arī izpētīt, cik tālu tas saskanētu ar karaļa un karalienes visžēlīgo gribu, un viņi abi to bija uzņēmuši ļoti labi un devuši savu piekrišanu, karalis tomēr tikai pēc tam, kad bija apdomājies.

Starp karalieni un Rigices kundzi, viņas uzticamo draudzeni un galma dāmu, kura pilnā mērā baudīja viņas uzticību, šī savienošanās gan jau labu laiku atpakaļ bija tikusi pārrunāta un nolemta, bet karali, neskatoties uz karalienes pārrunāšanām, droši vien bija pamudinājis arī vēl tas apstāklis, ka Marija Grube bija tik bagāta mantiniece,, jo naudas ziņā karaļa apstākļi bija diezgan šauri, un lai gan Ulrikam Frederikam Vordingborga bija uz lēnas, bet ar savu greznību un izšķērdību tas bieži vien bija tukšā un karalis tad bija tas, kuram pirmām bija jāizlīdz. Tā kā Marijas māte, Marija Juula kundze jau bija mirusi, tad viņa, tiklīdz tā būs apprecējusies, varēja saņemt mātes mantojumu, un viņas tēvs Eriks Grube tai laikā bija Tjeles, Vingai?|, Gammelgorda, Biguma, Trin-derupas un Norbckas muižu un citu šur tur izkaisītu lauku piederumu īpašnieks, tā kā pēc viņa bija gaidāms krietns mantojums, sevišķi tādēļ, ka viņu daudzināja par krietnu saimniekotāju, kurš nekā neizšķērda.

Viss tā tad bija labi, Ulriks Frederikb droši varēja bildināt līgavu un nedēļu pēc Jāņiem notika svinīga saderināšanās.

Ulriks Frederiks bija stipri iemīlējies, bet ne tik vētraini nemierīgā kārtā, kā tad, kad Sofija Urne viņa sirdij bija tuva. Tā bija sapņaina, maigi aizkustinoša, gandiūz skumja mīlestība, ne dzīves priecīga, kvēlojoša, svaiga.

Marija bija izstāstījusi viņam savu ne visai priecīgo bērnības stāstu, un viņš mīlēja sapņojot iztēlot sev viņas jaunās ciešanas ar to pašu līdzcietīgo, kairinošo labpatiku, kāda pārņem jaunu mūku, kurš fantāzijā redz isikaistas mocekles balto miesu noasiņojam starp ērkšķu rata asām adatām. Bet tad nāca reizes, kad viņu mocīja tumšas nojautas, ka tam nebūs lemts viņu paturēt, ka agra nāve izraus to no viņa apkampieniem, un tādās reizēs viņš apzvēroja patīs sev ar vissvētākiem zvērastiem, ka viņš nesīs viņu uz rokām, ka tas pasargās viņu no katras ļaunas pūsmas-, ka tas atmodinās viņas jaunās krūtis katru zeltkrāsainu īsajūtu un nekad, nekad viņu neapbēdinās.

Bet bija ari tādi brīži, kad viņš lepni gavilēja iedomādamies, ka viss silsi cēlais daiļums, visa šī brīnišķīgā dvēsele bija nodota viņa varā, kā miruša cilvēka dvēsele Dieva varā, lai viņš to samin putekļos, ja tāda ir viņa griba, lai viņš to paceļ, ja viņš grib, lai pazemo, lai saliec.

Ka tādas domas viņā varēja pamosties, tur arī Marija pati pa daļai bija vainīga, jo viņas mflefetība, ja tā vispār mīlēja, bija savādi lepnas un augstprātīgas dabas. Tā 'būtu tumša un tikai pa daļai patiesa aina, ja teiktu, ka viņas mīlestība uz mirušo Ulriku Kristijanu bija bijusi kā vētras sakulto, uzvandīts un saviļņots ezers, kamēr viņas mīlestību uz Ulriku Frederiku varēja pielīdzināt tam pašam ezeram vakara laikā, kad negaiss pārgājis un tas ir gluds kā spogulis, auksts un dzidnsi, un nekas viņā nekustas, kā tikai риш burbuļi, kuri sašķīst starp tumšām krasta niedrām. Un tomēr savā ziņā tais būtu pareizi uztverts, ne tikai tādā nozīmē, ka viņa bija auksta un mierīga pret viņu, bet vēl vairāk tai ziņā, ka visi raibie, ņudzošie sapņi un dzīves domas, kurus bija radījusi viņas pirmā dedzīgā mīlestība, nobāla un izgaisa šo pēdējo jūtu nevarīgi labvēlīgā gaisā.

Viņa gan mīlēja Ulriku Frederiku, bet vai tas nebija vairāk tādēļ, ka viņš bija kā tā māģiskā burvju rīkste, kas viņai atdarīja vārtus uz dzīves krāšņumu un varenību, un vai tas patiesībā nebija krāšņums, ko tā mīlēja?

Reizēm likās, ka tas tā nebūtu, Kad viņa novakarē sēdēja viņam klēpī un pati sevi pavadīdama dziedāja viņam mazas franču arijala par Dafni un Amarillis, un tad, apklusdama, pirkstiem rotājoties kokles stīgām, atspieda galvu pret viņa plecu, tad viņai bija tik saldi un karstas mīlestības pilni vārdi viņa dzirdīgām ausīm, ka nekādai īstai mīlestībai nav saldāku, un acīs viņai bija aizgrābtības asaras, kādas izvilina tikai maigais mīlestības nemiers — un tomēr — vai nevarēja būt, ka viņa ilgodamās no zuduša jūtu atmiņām radīja sajūtu, kura zem maigās tumsas apsegas, karsto asiņu un mīksto mūzikas skaņu izaudzēta, pievīla viņu pašu un darīja Ulriku Frederiku laimīgu? Jo vai tā bija tikai jaunavīga kautrība, kas dienas gaismā darīja viņu tik skopu ar mīlestības vārdiem un nepacietīgu pret glāstiem, jeb vai tās bija tikai meitenesļ bailes, ka tā varētu likties meitenīgi vāja, kas lika tai zobgalību acīs un izsmieklu lūpās, dažu labu reizi, kad viņš lūdzās skūpstu, vai ar mīlestības zvērastiem gribēja izvilināt no viņas to vārdu, ko tik labprāt dzird visi mīlētāji; kā tas tad nācās, ka bieži vien,, kad tā bija palikusi viena un viņas fantazija bija nogurusi jau tūkstoto reizi iztēlot sev krāšņo nākotni, tā varēja lūkoties sev priekšā tik tukšu skatu, kurā nebija nekādu cerību un justies tik bezgalīgi vientuļa un atstāta?

* *

*

īsi pēc pusdienas, augusta pēdējās dienās, Ulriks Fre-deriks un Marija, kā jau daudz reiz agrāk, jāja lejup pa smilšaino ceļu gar jūras līci viņpus Austrumu vārtiem.

Gaiss bija isipirgts no priekšpusdienā nolijušā lietus, saule kā spogulī lūkodamās pacēlās pār ūdeni, zili pērkona mākoņi tāllumā vēlās prom.

Tie jāja, cik ātri vien ceļš atļāva, kā viņi abi, tā sulainis savos garos, karmozinsarkanos šēzu svārkos. Viņi jāja gar dārziem, kur zaļi āboli gaiši spīdēja starp tumšām lapām, gar izkārtām dziju grīstīm, kuru pavedienos vēl karājās mirdzoši lietus pilieni, gar karaļa zvejas namiņu ar sarkano dakisjtiņu jumtu, caur līmes vārītāja mājām, kur dūmi kā stabs pacēlās no skursteņa. Viņi jokojās un smējās, smaidīja un smējās rikšodami uz priekšu.

Pie Gildenlunda kroga viņi nogriezās un jāja caur mežu tieši uz Overdrupu, no kurienes tie tad lēnos rikšos caur krūmiem devās pretim O.verdrupas ezera spožam ūdens līmenim.

Lielas, pārkārušās gobas saviem zaļiem lapu jumtiem spoguļojās skaidrajā ezerā un sulīgas purva zāles un bāli sārtas ūdens smilgas platā joslā auga uz robežas, kur no-kalne, brūna no sausām lapām, nolaidās pie ūdeņa. Augšā gaisā zem lapu nojumes aizsarga, kur gaismas svītra šāvās zemē caur vēso pustumsu, odi griezās nedzirdamā dejā, kāds sarkana tauriņš pamirdzēja tur uz acumirkli, tad aizlidodams ārā saules gaismā pār ezeru, kur tēraudzilas spāres spoži mirdzēja gaisā un medījošas' līdakas rakstīja ātri slīdošas līču loču līnijas virs līmeņa. No kādām mājām aiz krūmiem lejup dzii-dējās vistu kladzināšana un otrpus ezeram dūdoja meža baloži zem zvēru dārza apaļajām gobām.

Viņi apturēja žirgusi un ļāva tiem lēnam iebrist ūdenī noskalot putekļainās kājas un dzesēt slāpes. Marija kavējās mazliet ilgāk ūdenī, nekā Ulriks Frederiks, pavadas atlaidusi, lai ķēve svabadi varētu noliekt galvu; rokā tai bija garš gobas zara, kuram tā citu pakaļ citai noplūca lapas, nomezdama tās tagad mazliet sakustinātā ūdenī.

— Man liekas, mēs dabūsim pērkoni, — viņa teica, uzmanīgi ar acīm .sekodama vājai vēja pūsmai, kura ap-kārtgriezdamās sacēla apaļus, tumšikrūzotuB plankumus uz ezera.

— Tad griezīsimies atpakaļ, Ulriks Frederiks lika priekšā.

— Ne par ko uz pasaules, — viņa atbildēja, pēkšņi triekdama savu zirgu uz malu.

Soļos viņi jāja tagad ezeram apkārt lielajā mežā iekšā.

— Es gribētu zināt, — Marija teica, kad tā atkal juta meža spirgtumu uz saviem vaigiem un ilgi gariem vilcieniem bija ieelpojusi viņa vēsumu, — es gribētu zināt... — tālāk viņa netika, mirdzošiem skatiem lūkodamās augšup zaļajā lapotnē.

— Ko tu gribētu zināt, mana sirds?

— Jā, vai meža gaiss prātīgus cilvēkus nevar padarīt trakus. — Ak, cik daudz reižu esi neesmu skrējusi pa Linduma mežu, tik arvienu tālāk un tālāk vislielākā biezoknī iekšā. Es biju kā bez jēgas no liela prieka un dziedāju pilnā kaklā un gāju un gāju, plūcu puķes un nometu tās atkal un uzgavilēju putniem, kad tie iztraucēti pacēlās augšup, līdz tad man piepēži uznāca savādas bailes un es paliku gluži klusa, — e& piepēži jutos tik

»o

nospiesta un nelaimīga, no katra zara, kurš iebrikšķējās, es satrūkos, un no manas pašas balss', no tās man gandrīz vairāk bija bail, nekā no visa cita. Vai tev tā nekad nav bijis?

Bet pirms Ulriks Frederiks paguva atbildēt, viņa dziedāja zilā gaisā:

Man prieks ir mežā ziedus lauzt,

Jo to tik daudz tur plaukst,

Pie zīda kurpēm rozes spraust,

Pirms krītot lapas čaukst.

Un tad smiet,

Un tad diet,

Un tad trallallā,

Kur tik sārtas, sārtas meža rozes» mirdz...

un pa stārpām pātaga švīkstēdama nolaidās pār zirgu un viņa smiedamās un gavilēdama joņoja prom, cik ātri vien zirgs spēja skriet, pa šauru meža teku, kur zari brauca viņai pāri, un acis viņai mirdzēja un vaigi dega, viņa neklausījās uz Ulrika Frederika saucieniem, pātaga šmīkstēdama krita lejup un viņa drāzās prom, svabadi atlaidusi pavadas — putas šļaupatām lipa pie viņas plīvojošiem svārkiem, mīkstā meža zeme piķiem sitās zirgam pie sāniem, kamēr viņa smiedamās kapāja ar pātagu augsitās papardes.

Piepēži gaisma it kā pacēlās no lapām un zariem un aizbēga no lietu nesošas tumsas. Krūmi nočaukstēja, pakavus nedzirdēja dunam: viņa jāja pa garu meža noru. Gar abām pusēm: meža koki kā smags», tumšs riņķa mūris; virs galvas viņai: draudošas melnas debesis ar vētras dzenātām pelēkām mākoņu grīstīm; taisni priekšā: drūmi zilganmelnā jūras līča miglas norobežotais līmenis. Viņa savilka pavadas, nodzītais lopiņš padevīgi apstājās. Ar lielu līkumu Ulriks Frederiks aizauļoja garām, apsviedās apkārt viņai pretim un drīz vien pieturēja viņai līdzās.

Tai pašā acumirklī kā smags, pelēks», lietū samircis priekškars pār līci pārstiepās .slīpa lietus strāva; ledus-auksta, mitra vētras pūsma aizšalca pār plīvojošo zāli, nosvilpa viņiem gar ausīm un kā putojoši viļņi šņāca tālās koku galotnēs. Lieli, plakani krusas graudi bira lejā baltām svītrām, kā pērles rindā .sakrizdami kleitas krokās, atsizdamies pret zirga krēpēm un lēkādami apkārt pa zāli, it kā tie mudžētu no zemes ārā.

Lai atrastu patvērumu, viņi iegrieza zirgus starp kokiem, jāja lejup uz krasta pusi un drīz vien apstājās pie „Stataf" kroga zemajām durvīm.

Kāds puisis paņēma zirgus un garais plikgalvis krodzinieks pavadīja viņus uz lielo istabu, kur, kā tas stāstīja, kāds svešnieks jau esot priekšā.

Tas bija īsais, viņš tūliņ piecēlās viņiem ienākot un pazemīgi piesolījās atstāt istabu augstajiem kungiem, bet Ulriks Frederiks augstsirdīgi ļāva viņam palikt.

— Jūs, vīrs, varat palikt, — viņš teica, — un uzjautrināt mūs šaī nejīdzīgā Dieva laikā. Tev jāzin, mana sirds, — un viņš griezās pie Marijas, — ka šis neizskatīgais pundurs ir plaši pazīstamais kumēdiņu rādītājs un krogus istabu Joku Pēteris Dāniels Knopfs, liels speciālists visās brīvās mākslās, kā kauliņu mešanā, fechtēšanā, dzeršanā, karnevala trakulībās u. t. t., citādi cienījam.?! un godājams tirgotājs labajā Kopenhāgenas pilsētā.

Dāniels tikai pa daļai noklausījās šai slavas dziesmā, tik uzmanīgi viņš noraudzījās Marijā Grubē, formulēdams pie tam dažus/ reti glaimojošus laimes vēlēšanas vārdus, bet kad tad Ulriks Frederiks pamodināja viņu, krietni iesizdams tam pa plato muguru, viņam iedegās seja no dusmām un kauna un tas nikni pagriezās pret Ulriku Frederiku, bet savaldījās tai pašā acumirklī un teica ar aukstu smaidu: — mēs gan vēl neesam diezgan dzēruši, pulkveža kungs.“

Ulriks Frederiks smējās un'.sauca, piegrūzdams viņam pie sāniem: — Vai tu, sakramentu zagli, tu, velna kalps, domā atstāt mani tagad kaunā, lai es te stāvu kā tukšs lielībnieks, kuram nav nekādu dokumentu, ar ko pierādīt savus bramanīgos vārdus? Fī, fī! vai tā ir pareizi? Vai es neskaitāmas reizes šīs muižnieku jaunkundzes priekšā neesmu cildinājis/ tavu mākslu, tā kā viņa nezin cik reižu jau ir izteikusi vislielāko vēlēšanos redzēt un dzirdēt tavas tālu izdaudzinātās brīnummākslas! Jūs taču varat drusku parādīt aklo putnu ķērāju Korneiiusu un viņa putnu vidžināšanu, vai izspēlēt joku ar slimo gaili un klukistošo vistu.

Tagad sāka runāt ari Marija, smaidīdama viņa apstiprināja, ka tā esot, kā pulkvedis Gildenlēve esot teicis, viņa bieži esot vēlējusies zināt, kas tā esot par laika pavadīšanu, kas par smalkiem un īpatnējiem jokiem, kas varot saistīt kavalierus netīrās alus bodēs pusdienām un veselām naktīm., un viņa lūdza meistaru Dānieļu, lai tas tagad apmierina viņas vēlēšanos un neliek sevi pārāk ilgi lūgt.

Dāniels palocījās galanti un teica, ka lai gan viņa joki drīzāk esot piemēroti lai iereibušiem kavalieriem dotu ērtu izdevību vēl skaļāk bļaut un trokšņot, nekā lai uzjautrinātu tādu smalku un skaistu jaunkundzi, viņš tomēr tūliņ iesākšot, lai neviens nekad nevarētu sacīt, ka viņas daiļā augstdzimtība tam kādreiz kaut ko lūgusi, ko viņš tūliņ uz vietas nebūtu izpildījis un izvedis.

— Tagad skatāties! — viņš teica gluži citādā balsī, ļengani ieplēzdamies pie galda ar elkoņiem uz abām pusēm, — tagad es esmu vesela sabiedrība jūsu līgavaiņa augistdzimušo paziņu un sevišķi labu draugu.

Viņš izvilka veselu kaudzi sudraba dālderu no kabatas, uzbēra tos uz galda, sabrauca matus pār acīm un vientiešīgi nokāra apakšlūpu.

— Lai velns mani parauj! — viņš iesaucās valodu raustīdams, un sakratījis, meta naudu it kā tie būtu kauliņi, — vai esi par velti esmu augsti dzimušā Kaases vecākais dēls! Ko? vai tu cūku puika negribi man ticēt? Desmit es uzmetu, velns lai mani parauj, desmit, tā ka noskanējās. Vai tu, suņa gabals, neredzi? es saku. Es saku, vai tu neredzi, tu izkaltušais nēģi? Jeb vai tu gribi, lai es tevi uzšķēržu ar savu šķēpu, tā ka tavas plaušas un aknas var redzēt? ko, vai tu gribi? ko! tu muļķa desa!

Viņš uzlēca kājās un sataisīja garu seju:

— Tu man draudēsi? — viņš šņāca ziemeļskoniešu izloksnē, — vai tu, s—du puika, zini, kam. tu draudi? Parauj mani velns, ja es tev neiedauzīšu...

— Nē, nē, — viņš teica sava paša balsī, — tāds iesākums ir tomēr pārāk jautrs; nē, bet nu tagad! — un viņš apsēdās, atspieda rokas uz pašiem ceļgaliem, it kā lai tās neskārtas pašam, pie rumpja, piepūtās pats un, piepūtis apaļus vaigus, saldā balstiņā ar rāmu apdomību, pārāk gausi nodūdoja dziesmiņu par Mazo Rozi un Pētera kungu. Tad viņš apklusa, it kā būtu briesmīgi iemīlējies, pārgrieza acis un mīļi sauca:

Papagaillt-i! mazais papagailīt-t, — viņš dūdoja atkal, bet nu. viņam nenācās viegli tai pašā laikā savilkt lūpas vēlīgā smaida. — Mazā cukura lellīte! — viņš sauca atkal, — mazais medus kukainīt! nāc pie manis, mazais šķelmi, nāc pie manis! mazais kaķītis dzers vīnu? dzers saldu, saldu vīnu no krūzītes?

Atkal viņš pārmainīja balsi, noliecās krēslā uz priekšu, un vienu aci mirkšķinādams, glaudīja ar līkiem pirkstiem garo, iedomāto krūšu bārdu.

— Paliec nu še, — viņš teica aicinoši, — paliec nu še, skaistā Karen, nekad es tevi neatstāšu un tu nekad neatstāj mani, — un viņa balss tapa raudulīga, — mēs nekad neatstāsim viens otra, mana mīļā, mīļā sirds, ne par ko uz pasaules. — Manta un zelts un gods un augstas kārtas dižas asins radniecības saites! nieks., es zvēru, viss tas ir nieks! tas man ir kā rauga padibenes) un kā, — Smalkas jaunkundzes un kundzes! nost, es saku, tu man esi simtu tūkstoš reizes labāka nekā viņas, tik jauka kā tu esi. Tādēļ ka viņām ir vairogi un ģerboņi, tām! viņas esot labākas kā tu? tev arī ir ģērboņa zīme, jā gan! sarkanā zīme uz tava baltā pleca, ko meistars Anderss tev izdedzināja ar karstu dzelzi, tā ir muižniecības zīme; es spļauju uz sava vairoga un skūpstu šo zīmi, jā, to es daru., tas man atsver vairogu — jā. Jā vai visā Zēlandē kāda muižniece ir tik skaista kā tu? es prasu — vai kāda ir? — nē, nav nevienas, ne zīmes no tādas!

— Tas — tas — tas ir meli, saprotams, — viņš sauca citā balsī, uzlēkdams kājās un mētādamies ar rokām pār galdu, — manai sievai Idai, saprotama, tu lielīgais gaili — tai ir stāvs, saprotams, — locekļi — tai ir locekļi, es saku, tu utu vanags...

še Dāniels taisījās atkrist atpakaļ krēslā, bet tā kā Ulriks Frederiks tai pašā acumirklī parāva krēslu nost, viņš krita un nobrauca uz grīdas. Ulriks Frederiks smējās kā negudrs, Marija steidzīgi uzlēca kājās un izstiepa abas rokas, it kā Dānielam piecelties palīdzēdama. Mazais pusguļus, pus ceļos piecēlies, satvēra roku un stīvi raudzījās viņā ar tik pateicības pilnu un padevīgu skatu, ka viņa ilgi nevarēja to aizmirst.

Tad viņi jāja uz mājām, un neviens no viņiem nedomāja, ka šī nejaušā sastapšanās ,,Statafa“ krogā kādreiz nozīmēs ko vairāk nekā toreiz 'likās.

IX

Valsts saeima, kura sākās Kopenhāgenā, tiklīdz kā raža bija novākta, bija sapulcējusi pilsētā lielu daļu no zemes muižniecības,, kuri visi bija gatavi stāvēt par savām tiesībām, bet līdz ar to domāja arī izpriecāties pēc vasaras darbiem,. Viņiem nebija ari nekas pretim ar savu krāšņumu un bagātību apžilbināt Kopenhāgenas iedzīvotājus, kuri pēc kara bija sākuši runāt pārāk skaļu valodu, un tā viņiem zināmā mērā atgādināt, ka starpība starp zemes labākiem vīriem un nebrīvo pūli vēl pastāvēja cieši un noteikti, par spīti pilsonisko ieroču varoņdarbiem un uzvaras spožumam, un par spīti skanošajiem dukātiem tirgotāju naudas lādēs.

Ielas tādējādi mudžēja no grezni ģērbtiem muižniekiem un kundzēm, no tresainiem muižnieku sulaiņiem un dižciltīgo zirgiem sudrabā kaltās zirglietās un raibās, ģēr-boņiem izrotātās segās. Un visos pilsētas muižnieku namos laiks pagāja viesojoties un viesus uzņemot — līdz vēlai naktij no apgaismotām zālēm skanēja vijoles pār pilsētu, vēstīdamas snaudošiem pilsoņiem, ka zemes labākās asinis sildās cēlā dejā uz parketa grīdām un pie putojoša vīna mantotos kausos.

Viss tas Marijai Grube pagāja garām; viņu neviens neaicināja viesos, jo pa daļai domas bija tādas, ka viena daļa no Grubēm, ievērojot tuvos sakarus ar karaļa namu, vairāk stāvēja viņa pusē, nekā savas šķiras pusē, un pa daļai vecā, labā muižniecība tiešām no sirds neieredzēja vēlākos gados diezgan plašo augstāko muižniecību, kura radās no karaļa ārlaulības bērniem un viņu tuviniekiem. Marija tā tad palika neievērota aiz divkārša iemesla, un

es

galms, kufš pa visu saeimas laiku dzīvoja stipri nošķīries, nedeva viņai nekā tā vietā.

No sākuma viņai gan grūti nācās to panest, bet kad tas tā palika, viņā pamodās viņas iedzimtā, viegli ierosināmā spītība, un dabīgās ©ēkas bija tās, ka viņa sirsnīgāk pieķērās Ulrikam Frederikam un sāka no viņa vairāk turēt, jq, kā tai likās, viņa dēļ tai tika nodarīta netaisnība; un šī pieķeršanās kļuva arvienu stiprāka, tā kā, kad viņus 16. decembrī 1660. gadā visā klusībā salaulāja, izredzes uz laimīgu kopdzīvi starp viņu un galma jēģermei-staru bija vislabākās. Minētais ritulis un stāvoklis bija Ulrika daļa uzvarējušā karaļnama žēlastības pierādījumos.

Ka laulības notika tik klusi, bija gluži pretēji tam, nekā bija tici© domāts,, jo jau ilgi bija bijis nolemts, ka karalis rīkos viņu kāzas pilī, tāpat kā Kristijans ceturtais bija rīkojis Rigices kundzes un Hansa Ulrika kāzas, bet pēdējā laikā bija radušās šaubas un tikuša© izsacītas domas, ka, ievērojot Ulrika Frederika agrākās laulības un šķiršanos, būtu darāms tā, kā tas vēlāk notika.

Un nu viņi ir precēti ļaudis paši savās mājās* un laiks iet un laiks aizsteidzās, un viss ir labi — līdz laiks top gausāks savā gaitā un laiks sāk vilkties lēnam, jo tā tas reiz mēdz būt, ka ja Leanders un Leonora ir pusgadu pavadījuši kopā, tad pār Leandera mīlestību ne ik reizes lidinājās gars, neskatoties uz to, ka Leonora pa lielākai daļai mīl viņu vēl stiprāk un sirsnīgāk, nekā saderināšanās dienās. Jo, kamēr viņa ir kā mazi bērni, kuriem vecā pasaka liekas arvienu jauna, cik bieži to arī nestāstītu ar tiem pašiem vārdiem, ar tiem pašiem pārsteigumiem un to pašu mūžīgo: šnip, šnap šnurr, Leanders turpretim prasa tik daudz, ka viņš pagurst, tiklīdz viņa jūtas nedara viņu par jaunu cilvēku viņa paša acīs. Tiklīdz viņš vairs nav gluži noreibis, tas līdz ar to ir vairāk nekā skaidrā prātā Reibuma pāriplūstošā pārgalvība, kura deva viņam pusdieva pašapziņu un drosmi, atstāj viņu, viņš sāk baidīties', sāk domāt un viņu pārņem šaubas. Viņš atskatās atpakaļ uz savas kaislības nemierīgo mūža gaitu, nopūšas un sāk žāvāties. Un viņš sāk ilgotiesi, viņš jūtas kā cilvēks, kurš atgriežas mājā pēc ilga ceļojuma pa svešām zemēm un atkal ierauga tik ļoti pazīstamās, tik ilgu laiku aizmirstās vietas savā priekšā, un viņās' noraugoties pats neapzinādamies brīnās, ka viņš tiešām tik ilgi bijis prom no šī mājīgā zemes stūrīša.

Tādā gara stāvoklī Ulriks Frederiks atradās kādā lietainā septembra dienā.

Viņš bija iesaucis savus .suņus pie sevis un ar tiem rotaļājies, bija mēģinājis lasīt un spēlējis daldosu *) ar Mariju. Lietus plīkšķēja, no ārā iešanas tādā laikā nebija ko domāt, un tas bija devies uz savu ieroču istabu, •kā viņš to sauca, nodomā nospodrināt un apskatīt savu mantu — priekš tā patlaban bija īstais laiks — un tā viņam bija ienākusi prātā kāda ieroču lāde, kuru tas bija mantojis no Ulrika Kristijana, — to viņš bija licis nonest lejā no bēniņiem, un tagad pārcilāja mantojumu gabalu pēc gabala.

Tur bija brīnišķīgi zobeni, zilgani mirdzoši ar zelta inkrustāciju, sudrabgaiši ar nespodru gravējumu; tur bija medību dunči ar vienkāršiem noasinātiem asmeņiem, ar liesmaini izlocītiem, ar trīskantainiem, kā adatas smailiem asmeņiem; tur bija Toledas zobeni, daudz Toledas zobenu, viegluj, kā niedras un lokanu, kā kārkla vicas, ar sudraba un jaspisagotiem spaļiem, ar zelta un karfunkeļiem izrotātiem zelta spaļiem, bet viens no viņiem, kuram bija tikai rūdīta tērauda spals, bija izdurts caur mazu apaļu zīda lentu, izrakstītu rozēm un vijām, ar sarkanām stikla zīlēm un zaļu flokzīdu. Tā bija vai nu aproce, vienkārša aproce;, vai — kā Ulriks Frederiks domāja — zeķu saite, un zobens bija tai izdurts cauri.

Tā ir no Spānijas, Ulriks Frederiks domāja, jo tur nelaiķis bija pavadījis deviņus gadus armijā kalpodams. Ak jā, arī viņš būtu varējis kalpot svešas valsts> armijā zem Karļa Gustava, bet tad uznāca кар, un nu viņš laikam gan nekad vairs nevarēs pa pasauli drasēt, un viņš taču bija tikko divdesmit trīs gadus vecs. Vienmēr dzīvot še, šai mazā garlaicīgā galmā, divkārt garlaicīgā tagad, kad visa muižniecība no tā atrāvās. — Drusku medīt, drusku pieskatīt savu lēņu muižu, kādreiz, pateicoties ka-

*) Daldos: spēle, kupu spēlē uz dēlīša ar kauliņiem un akmentiņiem.

„Harija Grube".

raja žēlastībai, tapt par valsts padomnieku un bruņinieku, būt labās attiecībās ar princi Kristijanu un paturēt savu stāvokli), šad un tad uzņemties kādu garlaicīgai sūtņa pienākumus Holandē, tapt vecam, dabūt reimatismu, nomirt un tapt apraktam Marijas baznīcā, tā bija tā spīdošā dzīves gaita, kas viņam bija nosprausta. — Tagad viņi karoja tur Spāniļjā, tur bija gods iegūstams, dzīve dzīvojama — no turienei bija zobens ar saiti. Nē, — viņam bija jārunā ar karali, vēl lija un līdz Frederiksborgai bija tālu, bet kas par to, gaidīt viņš vairs nevarēja, tas bija jāizšķif.

Karalim patika priekšlikums. Pret savu paradumu viņš tūliņ teica jā, par lielu pārsteigumu Ulrikam Frederi-kam, kas visu ceļu, turp jādams;, bija sevī pieminējis visu, kas tam stājās ceļā, padarīja to neizvedamu un neiespējamu — un nu karalis teica jā, uz Ziemas svētkiem viņš varot aizceļot, līdz tam laikam gan būšot sperti visi šo lietu ievadošie soļi un saņemta Spānijas karaļa atbilde.

Un atbilde arī pienāca jau decembra sākumā, bet Ulriks Frederiks gan aizceļoja vēl tikai apriļa sākumā; tik daudz kasi bija iepriekš nokārtojams', nauda sagādājamai, ļaudis sagatavojami, vēstules norakstāmas; bet tad viņš aizceļoja.

Marija Grube ne visai bija mierā ar šo Spānijas braucienu; Rigices kundze gan viņu pārliecināja, ka tas esot nepieciešams, ka Ulriks Frederiks brauc uz ārzemēm un iegūst godu un slavu, lai karalis tiešām varētu kaut ko darīt priekš viņa; jo, lai gan viņa majestāte bija abzo-lūts kungs, viņš tomēr bija ļoti jūtīgs pret ļaužu valodām un muižniecība taisni šinī laikā bija tik savāda un stūrgalvīga), ka tā droši vien visu, ko karalis darīis, iztulkos visļaunākā nozīmē — bet tomēr, sievietēm tas nu reiz ir iedzimts, ka tās baidās ardievas teikt, jo pat, ja Marija varētu neņemt vērā kara briesmas un garo, bīstamo ceļojumu un apmierināties ar to, ka karaļa dēlu gan saudzēs, viņa tomēr nevarēja atsvabināties no ЬаЛёщ, ka viņu kopdzīvi', kas tik labi bija sākusies, varbūt vairāk nekā gadu ilgā šķiršanās varēja tā izpostīt ,ka tā nekad vairs nevarēs tā turpināties, kā bija sākusies. Viņu mīlestība bija tik jauna un tik nenorūdīta, un nu taisni tagad, kad tā bija sākusi augt, tā nesaudzīgi bija jāļauj dažādām briesmām un pārbaudījumiem!, vai tas nenozīmēja darīt visu, lai to-izpostītu? — un to viņas īsā laulības- dzīve bija viņai mācījusi, ka tāda laulība, kufa tai, līgavai būdamai, bija likusies ļoti viegli iespējama, un kufā vīrs un sieva katrs ietu savu ceļu, ka tā varēja būt tikai nelaimīga dzīve, kā pa tumsu, bez mazākās gaismas; un nu ārēji še tam jau bija zināms sākums: Dievs pasargi, ka tas arī iekšēji izvērstos tā, bet atvērt durvis uz tādu šķiršanos,, nozīmēja laimi smagi pārbaudīt.

Un tad viņa arī bija ļoti greizsirdīga uz visām tām vieglprātīgām sievietēm tur spāņu zemē.

* *

*

Frederiks III., kurš,, kā tik daudzi citi valdinieki un lieli kungi toreiz, čakli nodarbojās ar zelta taisīšanas mākslu, bija uzdevis Ulrikam Frederikam Amsterdamā uzmeklēt izdaudzināto zelta taisītāju, itālieti Burrhi, un apjautāties,, vai viņš nedomā doties uz Dāniju, starp citu, liekot viam īsaprast, ka tikpat karalis, kā bagātais Kristens Skeels Sostrupā gan varētu samaksāt viņa pūles, ja viņš gribētu doties turp.

Kad Ulriks Frederiks jūnija mēnesī 1G62. gadā ieradās minētā pilsētā, viņš lika, lai Ole Borchs, kup tur studēja, un bija labi pazīstams ar Burrhi, aizved viņu pie tā. Zelta taisītājs, toreiz nedaudz pāri piecdesmitiem, bija drusku zemāka nekā vidēja auguma vīrietis, ar labām izredzēm uz aptaukošanos, vieglu gaitu un iznešanos, dzeltenīgu sejas krāsu, melniem matiem, mazām Ūsiņām, apaļiem vaigiem,, gaļīgu žodu, līku, drusku ļempīgu degunu un maizām, spīdošām actiņām, ap kurām neskaitāmas- mazas un lielas grumbas kā vēdeklis izplētās no acu kaktiņiem, piešķirdamas tam reizē jocīgu un labsirdīgu izskatu.

Ģērbies viņš bija melnos samta svārkos ar lieliem atlokiem un melnu šķidrautu pārvilktām- sudraba pogām, melnās īsās biksēs līdz ceļiem, melnās zīda zeķēs un kurpēs, ar lieliem^1, melniem lentas pušķiem. Viņš, kā likās, ļoti cienīja mežģīnes, kuras tas nēsāja kā uz krūtīm, tā

09

7*

kaklauta galos, tāpat arī ap rokām, un no īso bikšu galiem tam kuplās kpokās nokarājās lepni mežģīņu atloki. Rokas viņam bija mazas, baltaa, mīkstas, ar bedrītēm, un tā apkpautas ar diezgan prastiem zelta gredzeniem, ka tas pirkstu nevarēja sakļaut kopā. Pat uz īkšķiem tam bija lieliem mirdzošiem dārgakmeņiem rotāti gredzeni. Tikko tais bija apsēdies, viņš, neskatoties uz to, ka bija vasara, sabāza rokas lielā ādas uzrocī, jo tam vienmēr salstot rokasi, kā viņš teica.

Istaba, kurā tas ieveda Ulriku Frederiku, bija liela un plaša ar velvētiem griestiem un šauriem, smeili izliektiem logiem augstu sienā. Istabas vidū bija apaļš galds, ar koka krēsliem visapkārt, uz kuru sēdekļiem bija mīksti, sarkani zīda spilveni ar gariem, smagiem pušķiem visos četros stūros. Galda virsā bija ielaista liela sudraba plāksne, kurā ar Niello bija attēlotas visas divpadsmit debess zīmes, planētas un svarīgākās zvaigžņu zīmes. Vesela rinda auklā savērtu strausa olu nokarājās no griestu velves vidus rozetes. Grīda izkrāsota pelēkiem' un sarkaniem četrstūriem, un iekšpusē pie durvīm, trīsstūra veidā, grīdā, bija ielaisti veci zirgu pakavi. Liels korāļu koks stāvēja zem viena loga, tumšs koka skapis, ar izgriezumiem un misiņa apkalumiem, zem otra. Kādā kaktā bija novietota vaska Idle dabīgā lidumā, kura rādīja mori, un gap sienu gulēja alvas rūdas un vara rūdas stieņi. Morim bija sausa palmas lapa rokās.

Kad viņi tad bija ieņēmuši vietas un apmainījuši pirmos pieklājības vārdus, Ulriks Frederiks Buirhi jautāja — viņi runāja pa franciski, — vai viņš arī meklējošiem gariem Dānijā negribot nākt palīgā ar savu gudrību un piedzīvojumiem.

Burrhi kratīja galvu.

— Es zinu gan, — viņš teica, — ka slepenai, mākslai Dānijā ir savi dižciltīgi un vareni piekritēji,, kas to piekopj, bet es savā laikā esmu mācījies ļoti daudz valdošu kungu un prēlātu, un ja es arī gaidītās algas vietā ne vienmēr esmu redzējis nepateicību un pārāk maz atzinības, es tomēr esmu sastapis tik daudz greizu uzskatu un nesaprašanas, ka tiešām man grūti nāktos vēl kādreiz uzņemties skolotāja pienākumus pie tādiem augstiem skolēniem. Man gan nav zināms, pēc kādas regulas jeb metodes viņa majestāte, Dānijas karalis, strādā., tā kā mani vārdi nekādā ziņā nevar attiekties uz viņu, bet, starp mums runājot, es varu teikt, ka esmu saticis kungus no visaugstākās valsts muižniecības, kupiem bija tik maz zināšanu savā Historia natural is un Materia magica, kā visprastākais tirgus kliedzējs nevar būt māņticīgāks, nekā viņi bija. Viņi vēl arvianu pilnīgi ticēja plaši izplatītām, nožēlojamām zemnieku pļāpām, ka maisīt zeltu, ir tikpat daudz, kā maisīt miega dzērienu, vai ārstniecības piles; ja tik tev ir īstā recepte, tad tik vajag to samaisīt, likt uz uguns, pateikt formulu un zelts būs gatavs. Tādas lietas ir palaiduši blēži un neizglītoti ļaudis — lai velns viņus parautu! Vai tie cilvēki nesaprot, ka, ja tas tā būtu iespējams, tad pasaule peldētu zeltā. Zināms gan, kā labi autori, katrā ziņā, ar pUnu tiesību, apgalvo, daba ir iekārtota tā, kā tikai daļu no matērijas var pārvērst zeltā, bet tomēr mēs no tā būtu pārplūdināti. Nē, zelta taisīšanas māksla ir gpūta un dārga māksla. Tur vajaga laimīgas rokas, tur vajag zināmas konstelācijas un zināmu konjunkciju, lai zelts īsti varētu virt. Ne ikkatru gadu matērija vienlīdz labprāt atdala zeltu, nē, nē, apdomājiet taču, ka tas nav nekāds nieka Destilatio vai Sublimatio, bet ka te jānotiek dabas pārvērtībai. Jā, es varu teikt, ka dabas garu pasauli pārņem drebuļi katrreiz^ kad kāda daļa no šķīstā, spožā zelta atsvabinās no Materia vilis tūk-stožgadējiem apkampieniem!

— Bet, — Ulriks Frederiks teica, — jūs piedosiet man, ka es jautāju, vai cilvēks, nodarbodamies ar tādām slepenām mākslām, neieved savu dvēseli postā un briesmās?

— Nē, nē, — Burrhi dedzīgi iesaucās, — ko jūs iedomājaties! kupš mags gan ir vēl lielāks, nekā Zalamans, kura ziemelis, kā lielais, tā mazais, ir mums uzglabājies līdz pat šai dienai? Kasi gan deva Mozum burvības varu? Vai ne Cebaots, tas vētras gars, tas briesmīgais? — un viņš piespieda pie lūpām kādu akmeni vienā no saviem gredzeniem. — Jā, jā, — viņš turpināja, — mums ir gan lieli un bīstami tumsas vārdi, jā, drausmīgu noslēpumu zīmes, к upas, ļaunā nolūkā lietotas, kā to daudz reiz dara paregones un burvji, un kaktu ārsti, savu piesaucēju dvēseli tūliņ eaista elles saitēm. Bet mēs, mēs tos piesaucam tikai, lai atsvabinātu svēto pirmsākuma matēriju no putekļiem un netīru zemes pīšļu piejaukuma; un tāds ir zelts; zelts ir cēlonīgā pirmsākuma matērija, kupa uzdevums bija dot gaismu, pirms saule un mēness bija iestādīti debess velvēs.

Tā viņi ilgi runāja par zelta taisīšanas mākslu un citām slepenām mākslām; līdz beidzot Ulriks FrederikS' jautāja viņam, vai viņš ar tās mazās zīmītes palīdzību, kupu tas dažas dienas atpakaļ licis tam piesūtīt caur Oli В orchil, esot uzstādījis viņa horoskopu.

— Visā visumā, — Burrhi teica, — es jums gan varētu teikt, kas jums ir nolemts, bet ja nativitāte nav uzstādīta taisni tai stundā, kad bērns dzimst, tad iztrūkst visu mazo zīmju un uz iznākuma tad visai maz var palaisties. Kaut ko es tomēr zinu. Jā, jā, — viņš turpināja, noglauzdams sev ar roku pār acīm, — ja jūs būtu pilsoniska dzimuma un atrastos neievērojama mediķa stāvoklī, tad es varētu jums pastāstīt tikai priecīgas ziņas; bet tā kā tas ir tagad, tad jums pasaulē nebūs visai viegli. Savā ziņā tas ir ļoti nožēlojami, ka pasaules gaitas pa lielākai daļai ir tādas, ka amatnieka dēls top par amatnieku, tirgotāja dēls par tirgotāju, zemnieka dēls par zemnieku un tā tālāk, jo daudzi ir nelaimīgi vienīgi tādēļ, ka tie izvēlās sev citu nodarbošanos, nekā to, uz kādu debesu zīmes viņiem dzimstot norāda. Ja tad tāds, kas ir dzimis auna zīmes sākumā iestājās kareivja kārtā, tad nekas tam nelaimēsies, un viņu katrā ziņā sagaida ievainojumi', niecīgas sekmes un agra nāve, bet ja tas sāk strādāt roku darbu, kā mākslas kalējs, vai akmeņu^1 cirtējs-, viss viņam laimēsies. Tāds, kurš ir dzimis zem zivju zīmes, pirmajā pusē, tas lai kopj zemi, vai, ja tas ir bagāt?', iegādājās sev plašus zemes īpašumus, tam, kurš ir dzimis pēdējā pusē, ir jāmeklē laime uz jūras, vai nu tas būtu kā vienkāršam kuģiniekam, vai kā admirālim. Vērša zīme pirmā pusē ir kareivju zīme, pēdējā pusē advokātu: dvīņi, zem kuriem jūs esat dzimuši, ir, kā jau es teicu, mediķu zīme pirmā pusē un tirgotāju zīme otrā pusē. — Bet parādiet man savu roku!

Ulriks Frederiks izstiepa roku, Burrhi aizgāja līdz pakavu trīsstūrim un noslaucīja savas kurpes uz tā, kā virves dejotājs noslauka savas zoles uz sveķaina dēļa pirms ta& kāpj^1 uz tauvas. Tad viņš ieskatījās rokā.

— Jā, — viņš teica, — goda līnija ir vesela un gara un sniedzās tik tālu, cik tālu tā var sniegties, kroņa neaizsniegdama. Laimes līnija ir sīka kādu laiku, bet kļūst arviemu skaidrāka un skaidrāka. Tā ir dzīvības līnija, bet tā dievamžēl izskatās visļaunāk, jums ļoti jāpiesargājās, kamēr jūs ‘būsit sasnieguši divdesmit septiņus gadus, jo līdz tam laikam jūsu dzīvība slepenā kārtā ir stipri apdraudēta, bet līnija vēlāk top atkal skaidra un spēcīga līdz pat lielam vecumam, kaut gan atzaro tikai vienu līniju — nē, tomēr līdzās ir arī vēl otra mazāka — jā, jums būs pēcnācēji no divām laulībām, tā ir, bet maz katrā.

Viņš atlaida roku.

— Jūs dzirdat, — viņš nopietni teica, — jums draud briesmas* bet no kurienes, tā es neredzu, tomēr, atklātas kafa briesmas tās nav nekādā ziņā; ja tas būtu kritiens, vai cita kāda ceļa nelaime, tad ņemat še šos trīskantai-nos malachitus, tā ir kāda sevišķa suga; redziet, še, šai gredzenā man pašam ir viņi, tie pasargā labi no sadauzīšanās vai kritiena no zirga vai no ratiem. Ņemiet tos līdzi), nēsājiet tos uz kailām krūtīm, vai, ja jūs liekat tos ielikt gredzenā, tad zeltu zem viņiem izņemiet, jo tiem jūs ir jāskar, ja jūs gribat, lai tie jūs pasargā: un redzat še šo jaspis akmeni, vai jūs redzat, viņā ir it kā koka attēls., tas ir ļoti rets un smalks, un labs pret slepeniem ieroču dūrieniem un saindētiem dzēi’ieniem. Es jūs lūdzu vēlreiz, mans mīļais, jaunais kungs, uzmanāties labi, sargātie© sevišķi no sievietēm; es to droši nezinu, bet ir zīmes, kas norāda* ka briesmas mirdz no kādas sievietes rokas, bet zināt, es to nezinu, tas nav drošs, sargāties tādēļ ari no ļauniem draugiem un viltīgiem kalpotājiem, no auksta ūdeņa un garām naktīm.

Ulriks Frederiks laipni saņēma dāvanas un neaizmirsa nākošā dienā nosūtīt zelta taisītājam, dārgu kakla ķēdi, kā pateicību par viņa labo padomu un labajiem sarg-akmeņiem.

Pēc tam viņš bez apstāšanās ceļoja taisni līdz Spānijai,

X

Tik kluss tapa nams, kad viņā pavasara dienā zirgu pakavu dunoņa bija apklususi tālumā. Vēl visas durvis stāvēja vaļā pēc atvadīšanās brīžu steigas, vēl galds stā-vēja apklāts, kur Ulriks Frederiks bija ēdis,, viņa mutauts vēl stāvēja pie viņa šķīvja tā, kā viņš to bija salocījis, un viņa lielo jājāmo zābaku pēdas vēl bija redzamas visai grīdai pāri.

Tur, pie lielā pīlāru spoguļa, viņš bija spiedis viņu pie savām krūtīm, skūpstījis un skūpstījis viņu atvadoties, un mēģinājis apmierināt viņu ar zvērastiem, solīdams drīzu atkalredzēšanos.

Neapzinīgi viņa piegāja pie spoguļa, it kā lai redzētu, vai tanī nav palicis» vēl viņa attēls, tāds, kādu tā, viņa rokās ieslēgta, acumirkli atpakaļ tur bija redzējusi.

Viņas pašas vientuļais, sagraustais tēls, viņas bālā, saraudātā seja, tās meklējošam skatam raudzījās pretim no spoguļa igludās, spožās virsas.

Vārtus lejā aizvēra, sulainis noridāja galdu, un Nero, Passaindo, Rumors un Delfīns, viņa mīļākie suņi, kuri bija bijuši ieslēgti, skraidīja žēli smilkstēdami un pēdas ostīdami apkārt pa istabu. Viņa gribēja pieaicināt tos sev klāt, bet nespēja aiz raudām. Passando, lielais, sarkanais lapsu suns, pienāca pie viņas, viņa notupās ceļos un glaudīja un plikšķināja viņu, bet tas tikai izklaidīgi vicināja ar asti, lielām acīm skatījās viņai sejā un smilkstēja un smilkstēja.

Viņās pirmās dienās, — cik viss gan bija tukšs un skumjš, cik lēnām vilkās laiks» un cik nospiedoši smaga vientulība nomāca viņu, un cik ilgas reizēm tad bija asi sūrkstošas kā sāls vaļējā vātī.

Jā, tā tas bija pirmās dienās, bet, kad tas vairs nebija nekas jauns un vienmēr tuvojās atkal tumsa un tukšums, ilgas un bēdas, dienu no dienas, kā sniegputenis, kas krīt pārslu pakaļ pārslai, viens lēni slīdošs auts pakaļ otram, tad viņu pārņēma savāds bezcerības gurdenums- un miers, jā, kaut kas nejūtībai līdzīgs, kas ērti novietojās skumju paēnā.

Un tad pēkšņi viss atkal pārvērtās.

Visi nervi bija sas-pīlēti līdz pēdējai iespējamībai, visās dzīslās pukstēja dzīves alkstošās asinis un viņas fantāzija, kā tuksneša gaiss, bija pilna mirdzošu skatu un mulsinošu ainu.

Tādās dienās viņa jutās kā gūsteknis, kupš nepacietīgi redz savu jaunības laiku, pavasari pēc pavasara, neauglīgi aizslīdam gafām, bez ziediem, gurdenu un tukšu, mūžīgi aizejošu, nekad atpakaļ nenākošu. Un viņai likās, ka laika summu tai noskaita stundu pakaļ stundai, un ka katra no tām, kā pulksteņa sitiens, žvadzēdama nokrīt viņai pie kājām un izplēn un pārvēršas pelnos, un tādās reizēs, viņa moku pilnās ilgās pēc dzīves, varēja žņaudzīt rokas un kliegt it kā aiz sāpēm.

Reti viņa rādījās galmā, vai pie saviem radiem, jo etiķete prasīja, lai viņa uzturās mājās, un tā kā viņai trūka vismazākās patikas uzņemt viesus, tie drīz vairs nenāca, un viņa bija atstāta gluži viena.

Slinks gurdenums drīz vien sekoja šai vientuļai gudrošanai un prātošanai, un veselas dienas un naktis no vietas, viņa palika gultā guļam,, mēģinādama noturēties savādā pusnomodus un pussnaudas stāvoklī, kurš bija pilns brīnišķīgu sapņu, kas skaidrības- ziņā tālu pārspēja miglainās sapņu ainas, kādas redz veselīgā miegā, tās bija kā dzīvas un patīkami aizpildīja īstās dzīves- vietu, kuras- tai trūka.

Dienu no dienas viņa tapa arvienu nervozāka, tā kā katrs vismazākais troksnis darīja viņai sāpes, un viņai pēkšņi uznāca visdīvainākās- iedomas un neprātīgas vēlēšanās, kuru dēļ gandrīz bija jāšaubās par viņas saprašanu.

Un, laikam, tiešām arī tikai mata platums šķīra ārprātu no tās savādās kāres, kas viņu mudināja izdarīt vienu vai otru neprātīgu darbu, tikai šī darba paša dēļ, ne tādēļ, ka tai būtu vismazākais iemesls uz to, vai pat tā vismaz tieši vēlētos to.

Tā reizēm atgadījās, kad tā pie vaļēja loga stāvēdama, pie palodzes atspiedusies, lūkojās akmeņiem bruģētajā pagalmā, kas atradās dziļi zem viņa*, ka to pārņēma neatvairāma vēlēšanās mesties tur lejā, tikai, lai tas būtu darīts. Un tai pašā acumirkli viņa savās iedomās jau bija paspējusi izdarīt lēcienu un juta auksto, kutinošo sajūtu, kāda rodas lēcot no augstas vietas; viņa atrāvās no loga istabas iekšienē, drebēdama no bailēm un domās viņa jau tik gaiši redzēja, kā tā asinis guļ lejā uz cietajiem akmeņiem,, ka tai atkal vajadzēja pieiet pie loga un paskatīties lejā, lai atsvabinātos no šī skata.

Mazāk bīstama un drusku citādas dabas bija kāre, kādu tā juta, kad viņa, kā tas reizēm atgadījās, uz savās kailās rokas nolūkodamās, gandrīz ziņkārīgi vēroja zilās un tumši violetās dzīsliņas zem baltās ādas., kāre, kura tad viņai uznāca, iekost rokās baltajā apaļumā, un viņa tiešām padevās šai kārei un kā mazs, plēsīgs zvērs koda zīmi pēc zīmes, bet tiklīdz īsti sāka sāpēt, viņa tūliņ pārstāja un sāka glaudīt nabaga sakosto roku.

Citām reizēm tai, turpat uz vietas sēdot, pēkšņi varēja ienākt prātā, iet un izģērbties vienīgi tikai tādēļ, lai varētu satīties biezā, sarkanā zīda segā un just spožā auduma vēsi gludo pieskāršanos, vai piespiest ledus aukstu tērauda asmeni pie savas kailās muguras.

Tāda iedomu viņai bija daudz.

* *

♦

Pēc četrpadsmit mēnešu prombūtnes, Ulriks Frede-rilts atgriezās atpakaļ.

Bija jūlijā nakts. Marija nevarēja aizmigt, viņa gulēja un klausījās, klusu šņācošā vasaras vējā, pilna dažādu nemierīgu domu.

Pēdējās astoņas dienas viņa tikai bija gaidījusi Ulriku Frederiku katru stundu, dienu un nakti, ilgodamās, lai tas nāktu, baiļodamās, ka tas nāks.

Vai viss būs atkal tāpat kā bijušās dienās, četrpadsmit mēnešu atpakaļ? — vienu acumirkli tai liikās, ka jā, otru, ka nē. Viņa tomēr īsti nevarēja tam piedot šo Spānijas braucienu, viņa bija palikusi tik veca pa šo laiku, tik nedroša im klusa, un viņš atgriezīsies, pieradis pie spožuma un trokšņa, svaigāks un jaunāks nekā pirms tam un atradis viņu bālu un novītušu, smagu prātu — smagu gaitu, ne vairs tādu kā "grāk, un kad viņi pirmo reizi sastapsies, viņš būs tik svešs un vēss pret viņu, un tas viņu iebiedēs vēl vairāk, un viņš novērsīsies no viņas, bet viņa nekad nenovērsīsies no viņa, nē, nē, viņa rūpēsies par viņu kā māte, un kad pasaulē viņam ies grūti, tas nāks pie viņas, un viņa mierinās to un būs viņam tik laba, viņa dēj cietīs trūkumu, panesīs visu, raudās;, darīs visu viņa dēj. — Tad viņai atkal likās, ka tiklīdz tas viņu ieraudzīs, viss būs kā bijis, jā, viņi skries pa istabām kā pārgalvīgi pāži, trokšņos un trakos un sienas atbalsosies no smiekliem un gavilēm un kaktos šmīkstēs no skūpstiem.

Tā domādama, viņa iegrima vieglā snaudā, un troksnis un rotaļas neapklusa vēl sapņos, un kad viņa pamodās, vēl arvienu bija dzirdams troksnis, ātri soļi skanēja uz trepēm, vārti atsprāga vaļā, durvis aizsitās,, rati rībēja uz ielas un zirgu pakavi skrapšķēja uz akmeņa bruģa.

Tas ir viņš! viņai iešāvās prātā, viņa uzlēca, paķēra lielo, izšūto gultas segu un, ietinusies tanī kā mētelī,, viņa steidzās caur istabām. Lielajā istabā viņa apstājās, tur koka lākturī uz grīdas dega tauku svece un pāra sveču lukturos jau bija iedegtas, sulainis lielā steigā bija aizskrējis no šiem sagatavošanās darbiem. Ārā dzirdēja runājām. Tā bija Ulrika Frederika balss, tā drebēja no aizkustinājuma.

Durvis atvēi-ās un cepuri galvā un mēteli plecos, viņš iesteidzās iekšā, gribēja saņemt viņu savās rokās, bet paguva satvērt tikai viņas roku, jo viņa atrāvās atpakaļ, viņš izskatījās' tik svešāds, viņa nepazina viņa drānu, viņš bija tapis tik pilnīgs un tā bija nodedzis, un zem mēteja viņam bija savāds apģērbs, kādu tā nekad nebija redzējusi, tā bija jaunā mode ar garu vesti un ādu apšūtiem svārkiem, tā pilnīgi pārvērta viņa stāvu un padarīja to vēl nepazīstamāku.

— Marij, — viņš iesaucās, — mana mīļā meiča, un viņš rāva viņu sev klāt, tā kā viņai roku stilbi sāpēja un viņa locījās no sāpēm. Bet viņš tā nemanīja, viņš bija stipri iereibis, jo nakts nebija silta, un pēdējā krogā viņi bija krietni iesildījušies.

Tas daudz nekā nelīdzēja, ka Marija pretojās, viņš skūpstīja uin glaudīja viņu mežonīgi un nevaldāmi. Beidzot viņa tomēr izrāvās viņam un degošiem vaigiem, strauji elpodama, iebēga otrā istabā; tad viņai ienāca prātā, ka tā, varbūt, tomēr bija par daudz savāda saņemšana, un viņa atgriezās atpaka).

Ulriks Frederiks stāvēja tai pašā vietā gluži apjucis, viņš bija aizņemts ar divām lietām, viņa apmiglotais prāts lūkoja aptvērt, kas patlaban notika, kamēr viņš pats pūlējās atkabināt vaļā sava mēteļa āķi. Kad Marija tagad atnāca atpakaļ un atsvabināja viņu no mēteļa, viņam ienāca prātā, ka viss notikušais laikam bija joks, un viņš sāka skaļi smieties, sita sev pa gūžām, šurp un turp līgodamies, draudēja šķelmīgi Marijai un smējās apmierināti un labsirdīgi. Likās, ka viņam kaut kas jocīgs bija iešāvies prātā, ko tas gribēja pateikt, viņš iesāka gan, bet netika no vietas un atkrita beidzot gluži slābans un smieklu pārņemts krēslā, pūzdams un vaidēdams no visas lielās smiešanās, bet laimīgs,, platu smaidu pār visu seju.

Maz pa mazam sanaids nozuda, dodams vietu miegainai nopietnībai, viņš piecēlās un klusēdams, ar apvainotu majestātiskumu sāka staigāt pa istabu šurp un turp, beidzot tas apstājās pie kamīna, Marijai priekšā, un vienu roku iespiedis sānos un ar otru atbalstījies uz kamīna malas — vēl arvienu šūpodamies no stiprā reibuma, pašapzinīgi noraudzījās viņā.

Viņš turēja tagad garu, nesakarīgu, lielmanīgu runu, cik viņš ir varens, kāds gods viņam ir parādīts ārzemēs, un kāda laime tā ir priekš Marijas, kā vienkāršas muižnieka meitas, ka viņai ir tāds vīrs, kupš, ja vien tas būtu gribējis, būtu varējis pārvest mājās īstu princesi. Tad viņš bez kāda iemesla sāka runāt, ka viņš gribot , būt kungs pats savā mājā un draudēja Marijai, lai tā esot tik paklausīga, tik paklausīga, viņš negribot dzirdēt nekādu prātošanu, ne iepīkstāšanos, neko tamlīdzīgu; cik augstu viņš arī neesot pacēlis viņu, tā tomēr vienmēr paliekot viņa vergs, viņa mazais vergs, mazais, saldais vergs, un viņš palika tik mīlīgs, kā lūsis, kad tas rotaļājās, raudāja nn šņaukājās un uzbāzās viņai ar visu piedzēruša vīrieša neatlaidību, ar rupjiem glāstiem un lempīgiem mīlestības vārdiem — nenovēršamiem, neatraidāmiem.

Nākošās dienas rītā, Marija pamodās ilgi pirms Ulrika Frederika.

Gandrīz ar naidu viņa aplūkoja guilošo ķermeni sev līdzās. Viņas locītavas bija uztūkušas un gluži sāpīgas no viņa varmācīgās apsveicināšanās vakar vakarā. Tur viņš gulēja ar savām spēcīgām rokām zem villainā pakauša; bezrūpīgi, spītīgi, viņai likās, elpoja platās krūtis, un muļķīgs, apmierināts smaids rotājās uz sarkanajām, mitri mirdzošām lūpām.

Viņa palika bāla no dusmām un sarkana no kauna, skatoties viņā; gandrīz svešs no ilgās šķiršanās, viņš bija ielauzies pie viņas, palaizdamies uz viņas mīlestību, kā uz savām tiesībām, pašapzinīgi drošs par viņas dvēseles padevību un piekļāvību, kā cilvēks, kup iziet no mājas, ir drošs, ka pārnācis tas atradīs savas mēbeles stāvām tur, kur tās atstāja. Drošs, ka tai trūcis viņa, drošs, ka ilgu pilnas žēlabas no viņas lūpām skanējušas uz viņu tālumā, drošs, ka visu viņas ilgu mērķis bija viņa platās skavas.

Kad Ulriks Frederika piecēlās, tas atrada viņu pus sēdošu, pus gulošu uz kāda atpūtas sola zilā istabā. Viņa bija bāla, vaibsti gurdeni, acis nolaistas un slimā roka ļengani gulēja klēpī ietīta knipelētā kabatas drāniņā, viņš tvēra pēc tās, bet viņa lēnām sniedza tam kreiso roku, ar sāpīgu smaidu, mezdama galvu atpakaļ.

Ulriks Frederiks smaidīdams noskūpstīja pasniegto roku, izteica dažas zobgalīgas piezīmes par savu vakarējo izturēšanos un atvainojās ar to, ka visu laiku Spānijā būdams, tas ne reizes neesot dabūjis īsti iereibt, jo spānieši nekā nesaprotot no dzeršanas, viņš vēl piebilda, ka ja tas gribot būt atklāts, tad viņš labāk dzerot viltoto Alikantu un Malagas vīnu no mūsu pašu Johana Lehna vīna veikala, vai cita kāda vīnpagraba, nekā īsto, saldo velna dziru, kuru varot dabūt Spānijā.

Marija cieta klusu.

Brokasta galds jau bija klāts, un Ulriks Frederiks jautāja, vai viņi neēdīšot.

Marijai nekā negribējās, viņa lūdza, lai viņš atvainojot, viņam vajadzēšot ēst vienam, viņai neesot ēstgribas, un roka viņai stipri sāpot, viņš to esot gluži saspiedis.

Un tā viņš dabūja zināt, cik vainīgs viņš bija, un nu tas beidzot gribēja redzēt slimo roku un noskūpstīt to, bet Marija steigšus paslēpa to sava svārka kfokās, kā tīģeriene, kā viņš teica, kufa aizstāv savu nevarīgo bērnu. Viņš ilgi lūdza, bet tas nepalīdzēja, un viņš smiedamies sēdās pie galda un ēda ar tādu apetīti, kas Marijai ļoti nepatika. Mierīgi viņš tomēr nevarēja nosēdēt, katru acumirkli viņam vajadzēja skriet pie loga un skatītities, jo dzimtenes ielas skati viņam bija tik jauni un interesanti, un ar tādu dedzīgu apkārtsikraidīšanu viņš drīz vai pusi no galda traukiem bija izkaisījis apkārt pa istabu, viņa alus stāvēja uz viena loga, maizes nazis uz otra, viņa mutauts kapājās pār vāzi uz apaļā zeltītā galdiņa un viena baltmaii-zīte gulēja uz mazā stūra galdiņa.

Beidzot viņš bija galā un, pie loga apsēdies tas ilgi skatījās ārā, runādams ar Mariju, kupa no sava guļamā sola tikai reti, vai pavisam neatbildēja viņam.

Beidzot viņa piecēlās un piegāja pie loga, kur viņš sēdēja. Viņa nopūtās un grūtsirdīgi lūkojās gaisā.

Ulriks Frederiks smaidīja un ar lielu neatlaidību grozīja savu zieģeļa gredzenu pirkstā.

— Vai lai es sapūšu slimo roku? — viņš jautāja nožēlojošā, līdzcietīgā balsī.

Marija norāva mežģīņu autiņu no rokas un ne vārda neteikdama, vēl arvienu lūkojās ārā.

— Tā saaukstēsies, mazā nabadzīte, — viņš teica vienu acumirkli paskatīdamies uz augšu.

Marija, kā likās izklaidīgi, bija atspiedusi slimo roku uz palodzes un spēlējās ar pirkstiem, it kā uz klavikorda, turp un atpakaļ, no saules gaismas prom loga rāmju ēnā un no ēnas atkal saulē atpakaļ, šurp un turp.

Ulriks Frederiks smaidīdams, ar labpatiku noskatījās uz daiļo, bālo roku, kura kā žirgts lunkans kaķēns spēlējās uin skraidīja pa palodzi, nolikās it kā uz lēcienu, grozījās un locījās, uzmeta kūkumu, aizskrēja līdz maizes nazim, rajās pār vāzi uz apaļā zeltītā galdiņa un viena baltmei-paripoja ar spalu, atkāpās atpakaļ, nogūlās plati uz palodzēs, lēni aizlīda atkal līdz nazim, cieši apskāvās spalam apkārt, pacilāja asmeni, ļāva tam spoži saulē laistīties, un tad pēkšņi pacēla nazi gaisā.

Tai pašā mirklī nazis zibēdams noslīdēja pret viņa krūtīm, bet viņš paguva atsist ar roku, un asmens caur mežģīņu manšetēm iedūrās viņam rokā, bet viņš aizsita to sāņus uz grīdas, ar baiļu izsaucienu, uzlēkdams kājās, tā kā krēsls atkrita atpakaļ, viss tas notika vienā īsā sekundē, it kā ar vienu vienīgu kustību.

Marija bija bāla kā nāve, viņa pacēla rokas un piespieda tās pie krūtīm, viņas skats bija stīvs un izbaiļu pilns, tas nekustoši raudzījās uz to vietu, kur Ulriks Frederiks bija sēdējis, tad acu vāki nolaidās, skarbi, nedzīvi smiekli lauzās viņai pār lūpām, un viņa nokrita uz grīdas bez vienas skaņas, gluži lēnām, it kā neredzamu roku atbalstīta.

Tai brīdī, kad tā rotājās ar nazi, viņa gluži nejauši bija pamanījusi, ka Ulrika Frederika mežģīņu krekls bija vaļā un atsedza viņa krūtis, un tai pašā acumirklī viņā bija pamodusies neprātīgā dziņa, ietriekt auksto, spožo asmeni baltajās krūtīs, un viņa to bija izdarījusi, ne tādēļ, ka viņa būtu gribējusi to nogalināt vai tikai ievainot, varbūt tādēļ, ka nazis bija auksts un krūtis siltas, varbūt tādēļ, ka viņas roka bija slima un vāja, bet krūtis veselas un stipras, bet, vispirms un galvenā kārtā tādēļ, ka viņa citādi nevarēja, tādēļ, ka viņas gribai nebija nekādas varas pār viņas smadzenēm, jeb viņas smadzenēm nebija nekādas varas pār viņas gribu.

Ulriks Frederiks stāvēja bāls ar plaukstām atspiedies uz brokasta galda, viņš tā trīcēja, ka galds drebēja un trauki šķindēja atsizdamies viens pret otru. Bailes parasti nepiederēja pie viņa galvenēm īpašībām un nevar teikt, ka viņam būtu trūcis drosmes, bet tas bija nācis tik negaidīti, bija tik neprātīgi nesaprotami, ka viņš tikai ar spokainām šausmām varēja domāt par to ķermeni, kurš klusu un bez dzīvības pie loga gulēja uz grīdas. Burrhi vārdi par briesmām, kas tam draudēja no sievietes rokas, skanēja viņam ausīs, viņš nokrita ceļos un lūdza Dievu; katra saprātīga drošība un uzticīga paļāvība bija zudusi no zemes dzīves, un katra cilvēcīga pajauša-lifts arī, jo kas valdījta, tās bija debesis pašas; nezināmu praru iespaids visu vadīja, pārdablgas varas um zīmes visu noteica. Kadlēļ tā citādi būtu gribējusi nogalināt viņu, kādēļ, Dievs, tu visvarenais, kādēļ, kādēļ?.. Tādēļ ka tam tā vajadzēja būt.. Tā vajadzēja būt.

Gandrīz zagšus viņš pacēla nazi augšā, pārlauza asmeni pušu un iesvieda galus tukšajā kamīnā.

Marija vēl arvienu nekustējās.

Viņa taču nebija ievainota? nē, nazis taču bija spožs, un uz viņas aprocēm nebija asiņu, bet viņa gulēja tik Mušu it kā mirusi; viņš piesteidzās pie viņas un pacēla viņu augšā savās rokās.

Marija nopūtās, atvēra acis, raudzījās stīvi un nedzīvi sev priekšā, skatījās Ulrikā Frederikā, un tad apskā va viņu ar rokām un glāstīja viņu, bet neteica neviena vārda. Viņa gam smaidīja laimīgi un priecīgi, bet viņas skatā bija jautājums un bailes, viņa skatījās igrīdā it kā kaut ko meklēdama, satvēra tad Ulriku Frederiku piepēži aiz rokas un aptaustīja viņa piedurkni, un kad viņa redzēja, ka tā bija pārrauta un aproce saplēsta, viņa iekliedzās šausmās.

— Tad tomēr es to esmu darījusi, viņa izmisusi iesaucās, — ak Dievs, kas tu esi debesīs^1, pasargā manu saprašanu, es tevi tik ļoti lūdzos! — Bet kādēļ tu nekā nejautā? — viņa teica Ulrikam Frederikam, — kādēļ tu negrūd mani prom no sevis kā nāvīgu odzi! Un tomēr, Dievs ir mans lieciniēks, ka es neesmu pie tā vainīga, ko es darīju; man kaut kas uznāca, un tas' mani spieda uz to, es zvēru tev pie visa, kas ir svēts, bet tu to netici, kā tu to arī varētu? — un viņa raudāja un vaimanāja.

Bet Ulriks Frederiks pilnīgi ticēja viņai. Tas jau bija vislabākais apstiprinājums' viņa paša domām, un viņš mierināja viņu mīļiem vārdiem un glāstiem, lai gan slepeni viņš juta bailes no viņas, kas bija nabaga neprātīgs rīks ļaunu garu nelaimi nesošā varā. Un viņš nespēja pārvarēt šīs bailes:, lai gan Marija dienu no dienas izlietoja visu gudras sievietes saprātu; lai iegūtu viņa uzticību. Ja viņa toreiz pirmā rītā bija zvērējusi savā sirdī, ka Ulrikam Frederikam pilnā mērā būs jāparāda visa sava laipnība un jāizlieto visa sava pacietība, lai iegūtu viņu no jauna, tad tagad viņas izturēšanās liecināja pilnīgi pretējo: katrs skats bija lūgums, katrs vārds pazemīgs solījums, un tūkstoš sīkās lietās, apģērbā un visā rīcībā, patīkamos pārsteigumos un maigā ievērībā, viņa atzinās viņam ik brīdi katru dienu savā sirsnīgā, ilgu pilnā mīlestībā, un ja tā būtu varējusi pārvarēt atmiņu par to, kas toreiz priekšpusdienā bija noticis, tad uzvara viņai arī būtu droša.

Bet lielāki ienaidnieki stāvēja viņas lietai pretim.

Ulriks Frederiks kā nabaga princis bija aizceļojis no savas zemes, kur spēcīga muižniecība karaļa nelikumīgos bērnus nebūt neuzskatīja augstākus par sevi. Vienvaldība bija vēl tik jauna, un domas, ka karalis ir vīrs, kas pērk sev varu, atdodams savu varu, bija ļoti vecas. Pusdieva spožums, kas vēlāk apstaroja abzolūtu vien valdnieku, ja tas arī jau bija iededzies, tas tomēr bija vēl vājš un niecīgs un neapžilbināja neviena, kas nestāvēja pārāk tuvu.

No šīs zemes Ulriks Frederiks devās uz Filipa otrā kara pulkiem un galmu,, un še viņu apbēra ar dāvanām urn goda parādīšanām, iecēla par Spānijas grandu un izturējās pret viņu tāpat, kā pret Austrijas Don žuanu, jo Spānijas karaļa nodoms bija viņa personā cildināt Fre-deriku trešo un ar pārmērīgu devību un žēlastību izteikt savu apmierinājumu ar valdības maiņu Dānijā un savu atzinību karāļa Frederika uzvarām vaiņagotiem centieniem iestāties abzolūto valdnieku rindās.

Pacilāts un apskurbis no visām šīm goda parādīšanām, kas pilnīgi pārvērta viņa paša ieskatus par savu vērtību, Ulriks Frederiks drīz vien ieskatīja, ka tas rīkojies nepiedodami vieglprātīgi, padarīdams vienkāršu muižnieka meitu par savu sievu un domas likt viņai izbaudīt sava paša neapdomību, domas likt viņu paaugstināt, vai likties šķirties no viņas, uz māju ceļojot raibā juceklī jaucās viņam pa galvu, un kad klāt vēl nāca māņticīgās bailes, ka viņa apdraud tā dzīvību, viņš sevī ap-ņēmāsļ, kamēr tas varēs izšķirties, kas tālāk darāms, izturēties pret viņu auksti un ceremoniāli un noraidīt katru mēģinājumu atjaunot atkal vecās idiliskās attiecības.

Frederiks trešais, kurš nebūt nebija smalks novērotājs, drīz atradņ, ka Ulriks Frederiks nebija apmierināts

,Harija Grube*.

ar savām laulībām un ļoti labi saprata ar! iemeslu. Viņš tādēļ izlietoja katru gadījumu, lai izvirzītu un pagodinātu Mariju Gruibi, apbēra viņu ar savas labvēlības un žēlastības zīmēm, tādā kārtā domādams to pacelt Ulrika Frede-rika acīs un viņa labvēlībā, bet tas nelīdzēja, iznākums bija tikai tas, ka ap izvēlēto radās vesels pulks vērīgu un skaudīgu ienaidnieku.

* *

*

Tai vasarā, kā tik bieži citām reizēm, karaļa ģimene dzīvoja Frederiksborgā.

Ulriks Frederiks un Marija arī apmetās tur ārā, jo viņiem bija jāpiedalās visdažādāko svinību un gājienu izdomāšanā un izgudrošanā, kufiem vajadzēja notikt zep-tembri un oktobrī, kad zakšu kūrfirsts ieradīsies, lai saderinātos ar princesi Annu Sofiju.

Pagaidam galma pulciņš tur ārā bija gluži mazs, tikai augusta beigās tas taisījās paplašināties, jo tad vajadzēja sākties baletu un citu izpriecu mēģinājumiem. Tādēļ viss bija ļoti kluss un viņi vadīja laiku kā labāk prazr-dami.

Ulriks Frederiks gandrīz katru dienu ilgu laiku pavadīja medībās un zvejnieka gaitās, karaļam bija daudz darba pie savām dreijām un savā laboratorijā, kupu tas bija licis ierīkot vienā no mazajiem torņiem, un karaliene un princeses nodarbojās ar izšuvumiem priekšā stāvošiem svētkiem.

Pa aleju), kura no meža veda uz mazā zvēru dārza vārtiņiem, Marija Grube mēdza rītos pastaigāties.

Arī šodien viņa bija tur.

Tālu alejas otrā galā viņas spilgti sarkanais tērps mirdzēja uz melnā ceļa caur zaļo lapotni.

Lēnām viņa nāca tuvāk.

Glīta, melna filca cepure, kuru rotāja tikai šaura .pērļu sprādze un mirdzošs, sudrabā kalts solitērs cepures uz augšu uzliektā malā, viegli sediza smagās sprogās sakārtotos matus. Kleitas taļļa cieši un gludi apņēma stāvu, piedurknes bija šauras līdz pat elkoņiem, no turienes tās, dziļi šķeltas, nokarājās, ar pērļu sprādzēm pār šķeltni

nēm un miesas krāsas zīdu izoderētas. Biezi austas mežģīņu manšetes apsedza kailās rokas. Svārki, kufi mugurā mazliet vilkās pa zemi, sānos bija saņemti stipri uz augšu un priekšā apaļās krokās īsi krita uz leju» atsegdami melni baltām šķērsu svītrām svītrotus apakšsvārkus, kuri bija tik gāji, kā kājas melnās zeķēs ar sviķelēm un kurpēs ar pērļu sprādzēm tikko varēja redzēt. Rokā viņai bija strausa un kraukļa spalvu vēdeklis.

Netāļu no vārtiņiem viņa apstājās, iepūta elpu savā dūrē saņemtā rokā un pielika to pirms pie vienas, tad pie otras acs, tad viņa nolauza kādu zaru un piespieda vēsās lapas pie abiem acu vākiem,, tomēr varēja redzēt, ka viņa bija raudājusi. Tad viņa pa vārtiņiem iegājusi devās uz pils pusi, bet pagriezās atkal atpakaļ un aizgāja pa kādu sānu celiņu.

Tikko viņa bija pazudusi starp tumši zaļājiem buksa dzīvžogiem, kad alejas augšgala parādījās savāds, kropls pāris: kāds vīrietis, kurš gāja lēnām un grīļodamies it kā nesen piecēlies no grūtas slimības, bija atspiedies uz sie-vietesi vecmodīgā mētelī ar lielu, zaļu aizsegu uz acīm. Vīrietis gribēja iet ātrāk, nekā viņa spēki likās to atļaujam un sieviete», kuj^a lūkoja viņu atturēt, bārdamās tipināja līdzi.

— Nu, nu! — viņa teica, — pagaidi taču un neatstāj savas kājas še, tu jau ripo kā greizs ritenis pa nepareizu ceļu, ar slimiem locekļiem jāiet rāmi. Ej lēnām! vai tā var skriet ar kājām, kurās nav vairāk stingrības kā vecā salmu vīkšķī!

— Ak Dievs, kas tās arī ir par kājām! — slimais sūdzējās apstādamies, jo ceļi viņam drebēja, — nu viņa nekur vairs nav redzama, — un viņš ar ilgošanos raudzījās uz vārtiņiem, — nekur vairs nav redzama! un šodien nekāds izbraukums nenotiks,, kā staļmeistars teica, bet līdz rītam ir tik ilgs laiks!

— Jā, jā, gan jau laiks aizies, mazais Dāniel, šodien tu varēsi atpūsties, tad tu rītā būsi to tiesu stiprāks, un mēs iesim viņai pakaļ visam mežam cauri, līdz pašiem vārtiņiem, jā, to mēs darīsim, bet tagad dosimies uz mājām, tur tu varēsi gulēt uz mīkstas kušetes un dabūsi krietnu kausu alus, pēc tam mēs spēlēsim triktraku, bet tad atnāks vīna pārzinis^1 Reinholds, kad augstie kungi būs paēduši, un tu varēsi izjautāt viņam jaunākās ziņas., un tad mēs varēsim spēlēt kārtis, kamēr saule norietēs aiz kalniem, jā, tā darīsim, mazais Dāniel, tā darīsim!"

— Jā, tā darīsim, jā, tā darīsim! — Dāniels mēdīja viņu, — tu tik ar savām kārtīm un triktraku! kad man smadzenēs deg kā kausēts svins un prāts sajūk un — palīdzi man tikt līdz ceļa malai, lai es drusku varu apsēsties — tā, tā... vai es esmu pie pilna prāta Magnille? vai es esmu? — es esmu dulns, kā muša pudēlē, ko? Velns un elle! vai tā ir prātīga cilvēka rīcība, ka es kropls pun-durs, nožēlojams, kuprains nabags, beidzos nost aiz neprātīgas mīlestības uz kāda prinča sievu, tas ir gudri Magnille, izskatīt vai acis pēc viņas, plātīt muti kā uz sausuma izmestai zivij, lai kaut pamirdzam dabūtu redzēt viņas augumu, lai ar lūpām aizskārtu putekļus, kurus tā ir minusi, tas ir gudri, es saku! —ak, ja nebūtu šo sapņu, Magnille, kuros viņa noliecās pār mani un uzliek savu balto roku uz manām nomocītām krūtīm, vai guļ tik klusu un elpo tik lēni un ir tik auksta un atstāta, ka tai nav neviena, kas to aizstāvētu, izņemot mani... vai aizvirpuļo garām vāji mirdzēdama, balta kā kaila lilija! — bet tie ir melīgi sapņi, dūmi un putekļi tikai un nožēlojami ziepju burbuļi.

Viņi gāja atkal.

Pie vārtiņiem viņi apstājās.

Dāniels atspiedās ar rokām uz tiem un stīvi raudzījās prom starp dzīvžogiem.

— Tur iekšā! — viņš teica.

Kluss un gaišs gulēja zvēru dārzs pilns saulaina gaisa un saulaina lapu zaļuma. Oļi un grants uz ceļa meta gaismu atpakaļ drebošos staru kūļos, lidojoši zirnekļu tīkli mirdzēja gaisā, un sausas pumpuru čaulas viegli čaukstēdamas krita no gobu zariem, kamēr augstu gaisā pils baltās dūjas lidinājās ar saules zeltu uz zibošiem spārniem.

Kaut kur tālumā neskaidri skanēja uz fleitas pūsta jautra dejas meldija.

— Tāds ģeķis! — Dāniels murmināja. — Vai to kāds var ticēt, Magnille, ka cilvēks, kuram pieder skaistākā

Indijas dimanta pērle, nepratīs to cienīt un dzīsies pakaļ krāsainām stikla suķēm! Marija Grube un — Karena Fiol! vai viņš ir īsti gudrs? un viņi vēl iedomājas, ka viņš iet medīt, to viņi iedomājas, jo viņš liek medniekiem sašaut putnus priekš sevis un nes ķikutus un paipalas kūļiem un pāriem uz mājām, bet pa to laiku viņš Lingā trako un ņēmās ar pērkamo mīļāko, ar palaidni, tfī, tfī, velns lai parauj tādu nelietīgu rīcību, un viņš ir tik greizsirdīgs uz šīs kaķes, ka tas nevienu dienu nedrīkst palikt to neredzējis, kamēr...

Lapas iečabējās un Marija Grube stāvēja viņam taisni priekšā aiz vārtiņiem'.

Kad viņa nogriezās dārzā, viņa bija devusies uz iežogojumu, kur toreiz turēja aļņus un Esroma kamieļus, un no turienes tā bija griezusies atpakaļ uz lapeni turpat vārtiņu tuvumā, še tā bija dzirdējusi Dāniela Magnillei teiktos vārdus, un nu viņa jautāja:

— Kas jūs esat? — viņa jautāja, — un vai tā bija taisnība, ko jūs teicāt?

Dānielam gpūti nācās nostāvēt kājās pie vārtiņiem, tā viņš drebēja.

— Dāniels Knopfs, žēlīgā kundze, trakais Dāniels, — viņš atbildēja, — neievērojiet viņa valodas, tas nevar novaldīt savu mēli un viss viņam tad iet juku jukām, patiesība un nepatiesība, tukši salmi un muldēšana, muldēšana un nekas vairāk.

— Jūs melojat, Dāniel.

— Jā, jā, Dievs Kungs! es tiešām meloju, to var gan ticēt, jo še, žēlīgā kundze, — un viņš norādīja sev uz pieri, — še ir kā izpostītā Jeruzalemē — palokies Magnille, palokies dziļi un saki žēlīgai Gildenlēves kundzei, cik negudrs es esmu tapis, — nekaunies! Kungs Dievs, mums visiem ir savas mazas vainas un vājības! saki tikai, Magnille, mēs taču esam tikai tik neprātīgi, cik neprātīgus Dievs mūs ir padarījis.

— Vai viņš tiešām ir gluži traks? — Marija jautāja Magnillei.

Magnille apjukusi palocījās dziļi, satvēra Marijas svārku stērbeli caur vārtiņu kārtīm un noskūpstījusi to, gluži izbijusies iesaucās: — Ak nē, nē, tāds viņš nav, paldies Dievam.

— Viņa arī ir... — un Dāniels ar roku apvilka loku Kaisa, — mēs abi saderam kopā, mēs divi trakie, cik labi mēs varam, nekas labs tur, protams, nav cerams, bet Dievs Kungs, traki redz, traki iet, traki roku rokā bedrē brauc, tik nevajag viņus apzvanīt, to nevajag darīt.. Citādi paldies par laipno apvaicāšanos, paldies, paldies un Dievs ar jums.

— Palieciet, — Marija Grube teica, — jūs neesat nesaprātīgāks, nekā jūs paši izliekaties. Jums jārunā, Dā-nied, Lai es tik zemi par jums domāju, ka jūs esat starpnieks starp viņu, kūpi jūs minējāt un manu laulāto draugu? vai jūs to gribat?

— Nabaga traks vīrs, — Dāniels vaimanāja un it kā atvainodamies meta ar roku.

— Lai Dievs jums piedod, Dāniel, tā ir negodīga spēle, kādu jūs spēlējat; es biju iedomājusies jūs daudz, daudz labāku!

— Vai tas ir tiesa, vai tas tiešām ir tiesa, — viņš dedzīgi iesaucās un viņa acis mirdzēja no prieka, — tad es atkal esmu pie pilna prāta, prasiet man tikai, prasiet tikai!

— Vai tas, ko jūs teicāt, bija patiesība...

— Kā evaņģēlijs, bet...

— Vai jūs esat drošs par to? Jūs nemaldāties?

Dāniels smaidīja.

— Vai... viņš ir tur šodien?

— Vai viņš ir medībās?

— Jā.

— Tad jā.

— Kāda viņa ir, — Marija no jauna iesāka, brīdi klusējusi, — kas viņa īsti ir par cilvēku, ja jūs to zināt?

— Maza, žēlīgā kundze, ļoti maza, sārta un apaļa kā Ziemas svētku ābols, pļāpīga un dzīva, smieklu pilnām lūpām un veiklu mēli.

— Bet no kādiem ļaudīm viņa ir cēlusies?

— Divus gadus atpakaļ, vai pustreša, viņa apprecēja kādu franču sulaini, kurš aizbēga un atstāja viņu sēdām.

bet viņa nesēdēja visai ilgi, kad tā jau atkal kāda parādos iekrituša harfenista pavadībā aizbrauca uz Parīzi un tur un Briselē tā dzīvoja, līdz tā atkal uz Vasarsvētkiem atgriezās atpaka]. Vispār daba viņai ir devusi gudru galvu un patīkamu izturēšanos, izņemot tad, kad viņa ir piedzērusi; tas ir viss, ko es zinu.

— Dāniel, — viņa teica nedroši apklusdama.

— Dāniels, — viņš atbildēja ar laimīgu smaidu, — ir jums tagad un būs mūžīgi uzticīgs, kā jūsu labā roka.

— Jūs tā tad man palīdzēsat? Vai jūs varat... varat pagādāt pajūgu un braucēju, uz kupa var palaisties, tiklīdz es jums teikšu?

— Jā, es varu, to es varu, nepilnas stundas laikā pie Hermaņa jumiķa vecā dēļu šķūņa gaidīs rati. Uz to jūs varat palaisties, žēlīgā kundze.

Marija stāvēja vienu acumirkli, it kā pārdomādama. — Mēs vēl runāsim, — viņa tad teica, un, laipni pamādama Magnillei, aizgāja.

— Nu, vai viņa nav tik daiļa, kā neviens, Magnille? — Dāniels iesaucās un sajūsmināts stīvi lūkojās pa taku lejup, pa kuru viņa bija aizgājusi. — Un tik cēli lepna, — viņš gavilēdams piebilda, o, viņa paspertu mani prom, ar patiesu nicināšanu uzliktu savu papēdi man uz pakauša un lēnām iemītu mani pēdīgos putekļos, ja viņa zinātu, cik pārdroši Dāniels sapņo par viņas personu. — Tik sveloši skaista un krāšņa! man sirds ir grūta viņas dēļ, viņai vajadzēja uzticēties man, man! noliekt sava lepnuma majestātisko palmu... bet tā ir bauda šī sajūta, Magnille, debešķīga bauda, Magnillīt.

Tad viņi abi meimuroja prom.

Ka Dāniels un viņa māsa bija ieradusies Frederiks-borgā, bija noticis tā: nabaga īsais pēc notikuma Statafa krogā, bija iededzies neprātīgā mīlestībā uz Mariju Grubi, Tā bija nabaga, fantastiska mīlestība, kura necerēja, neprasīja un negaidīja nekā cita, kā neauglīgus sapņus. Nekā cita. Un to drusciņu īstenības, kas bija nepieciešama, lai sapņiem piešķirtu vāju dzīvības mirdzumu, to viņš bagātīgā mērā atrada šad tad pie gadījuma ieraudzīdams viņu pamirdzam tuvumā vai tālumā paslīdam ga^ rām. Bet kad tad Gildenlēve aizceļoja prom un Marija

lit

vairs nemaz nerādījās ārā, tad viņa ilgas auga un auga, līdz tās viņu padarīja gandrīz vai ārprātīgu un beidzot noveda to slimības gultā.

Kad viņš nespēcīgs un sabeigts atkal piecēlās, Gilden-lēve bija jau atgriezies mājā, un no kādas no Marijas kalponēm, kurai tas maksāja algu, viņš dabūja zināt, ka attiecības starp Mariju un viņas vīru nebija tās labākās, šī ziņa viņa neprātīgai kaislībai deva jaunu vielu un plaukumu, fantastisku iedomu pārdabīgi kuplo plaukumu. Pirms tas vēl bija spējis pārvarēt savu slimību tik tālu, ka tas kā nākās varēja iet un nostāvēt, Marija aizbrauca uz Frederiksborgu. Viņam bija jābrauc viņai pakaļ, gaidīt viņš nevarēja. Viņš teica, ka braukšot pie gudrās sievas Lingē, lai taptu pilnīgi vesels, un viņa māsa Magnille braukšot viņam līdzi, lai pie tā paša dabūtu kādas zāles savām slimām acīm. Tas draugiem un pazīstamiem likās teicami, un Daniels un Magnille aizbrauca uz Lingi. Še viņš novēroja Gildenlēves sakaru ar Karenu Fiol, un še viņš pilnīgi atklāja Magni'Hai visu par sevi, izstāstīja viņai savu savādo mīlestību, pateica viņai, ka viņš tikai tur varēja elpot un dzīvot, kur bija Marija Grube, un lūg-šus lūdza viņu braukt viņam līdzi uz Frederiksborgas ciemu, lai viņš varētu būt tās tuvumā, kas tik pilnīgi aizņēma viņa prātus.

Magnille padevās viņam, viņi noīrēja sev dzīvokli Fre-deriksborgā un nu jau daudz dienu no tālienes tie bija sekojuši Marijai Grube viņas vientuļos rīta gājienos.

Un tā viņi sastapās.

XI

Pāra dienu vēlāk Ulriks Frederiks priekšpusdienā bija Lingē.

Viņš uz visām četrām bija nometies zemē mazajā dārziņā, pie nama, kurā dzīvoja Karena Fiol, ar rožu vaiņagu vienā rokā, kamēr ar otru tas no lazdu krūmu apakšas kādā stūrī mēģināja gan izviļināt, gan izvilkt mazu, baltu dāmu sunīti.

„Boncoeur! petit;, petit Boncoeur! Boncoeur, nu nāc

taču tu mazais šķelmi, ak, nu nāc taču, tu muļķīt — ak, tu lops, Boncoeur, mazais sunīt — sasodītais tiepša!...

Karena stāvēja logā un smējās.

Suns nenāca un Ulriks Frederiks aicināja un lādējās.

,,,Amy des moroeaux delicats,11

Karena dziedāja mādāma ar pilnu vīna kausu:

,,Et de la debauche polie

Viens noyer dans nos Vins Muscats,

Та soif et ta melancolie!

Viņa bija stipri uzbudināta, stipri iekaisusi un dažas no dziesmas skaņām uzkāpa augstāk, nekā tām patiesībā būtu vajadzējis.

Beidzot Ulriks Frederiks noķēra suni.

Lepns un laimīgs viņš aiznesa to pie loga, uzmauca tam rožu vaiņagu un ceļos nometies sniedza to Karenai.

— Adorable Venus, reines des coeurs, je vous prie accepter de ton humlble eslave celt petit agneau innocente, couronnē des fleurs...[3])

Tai pašā acumirklī Marija Grube atvēra dārza vārtiņus. Viņa nobāla, ieraudzījusi, ka Ulriks Frederiks ceļos nometies sniedz rožu vaiņagu vai citu ko tamlīdzīgu sievietei, kupa piesārtusi smejas, un viņa noliecās un, kādu akmeni paņēmusi, svieda ar to visā sparā viņai, bet tas ķēra tikai vaļējā loga malu, tā kā rūtis šķindēdamas izbira zemē.

Karena kliegdama metās prom. Ulriks Frederiks izbijies noraudzījās viņai pakaļ, apjukumā izmeta suni, bet paturēja vaiņagu un tagad pārsteigts, ļauns un apmulsis grozīja to pa rokām.

— Pagaidi tikai, pagaidi tikai, — Marija sauca, — es tev netrāpīju, bet gan es tev trāpīšu, gan es tev trāpīšu, — un izvilkusi, gapu, resnu, ar rubiniem izrotātu tērauda adatu sev no matiem, viņa turēja to sev priekšā kā dunci un skrēja savādiemļ, sīkiem solīšiem, it kā lēkādama, uz namu; likās gandrīz, ka viņa neredzētu, jo viņa skrēja uz mājas durvīm nevis taisni, bet savādiem, nedrošiem līkumiem.

Tur Ulriks Frederiks apturēja viņu.

— Ej nost, — viņa teica gandrīz raudādama, — tu ar savu rožu vaiņagu!

— Tādai, — viņa turpināja, grozīdamās no vienas puses uz otru un mēģinādama iekļūt iekšā, pie tam acu no durvīm nenolaizdama, — tādai tu pin vaiņagus, rožu vaiņagus, jā-a, še tu esi mīļais gans; vai tev nav ari stabules? vai tev nav stabules? — viņa atkārtoja, izraudama pie tam vaiņagu viņam no rokām un samīdama to, — un gana spieķis, Amarillis? ar zīda lentu?

— Laid mani ga^ām, es saku, — viņa draudēja un pacēla adatu kā dunci pret viņu.

Viņš satvēra viņu aiz abām rokām un turēja viņu cieti, — vai tu atkal gribi durt? — viņš teica asi.

Marija paskatījās viņā.

— Ulrik Frederik, — viņa teica gluži klusu, — es esmu tava sieva Dieva un cilvēku priekšā. Kādēļ tu mani vairs nemīli? Nāc līdzi, lai tā tur iekšā paliek kur būdama, bet tu nāc līdzi. Nāc līdzi, Ulrik Frederik, tu nezini, cik karsti es tevi mīlu, cik ļoti es ilgojos un skumstu. Nāc līdzi, vai tu dzirdi, nāc līdzi!

Ulriks Frederiks neatbildēja, viņš sniedza viņai roku un pavadīja viņu ārā no dārza, līdz viņas ratiem, kuri turpat netālu stāvēja. Viņš palīdzēja tai iekāpt, apgāja zirgiem apkārt un, apskatījies iejūgu un aizsprādzējis kādu sprādzi no jauna, pasauca kučieri, lai tas nokāpj no bukas, un it kā likdams viņam izlabot kaut ko pie zirga galvas, viņš čukstēja, kad viņi stāvēja priekšā.

— Tiklīdz tu uzkāpsi uz bukas, tad brauc prom, cik ātri zirgi spēj skriet, un neapstājies neviena acumirkļa, pirms jūs esat mājās, to es tev saku, un tu mani pazīsti !

Kučiers uzkāpa uz bukas, Ulriks Frederiks piegāja pie kāpšļa ratu sānos, pātaga nošņāca pār zirgiem, viņš atlēca atpakaļ un rati aizripoja.

Vienu acumirkli Marija domāja piespiest kučieri apturēt, sagrābt grožus, izlēkt no ratiem, bet tad viņu pie-pēži pārņēma gurdens miers, bezgalīgi dziļš, neizsakāms riebums, žņaudzošas sāpes un viņa palika sēdot mierīgi un klusi, stīvi lūkodamās sev priekšā, nepiegriezdama vērības ratu trakai steigai.

Un Ulriks Frederiks bija atkal pie Karenas Fiol.

Vakarā, kad Ulriks Frederiks atgriezās mājā, viņš patiesībā nejutās īsti labā, nevar teikt, ka viņš baidītos, bet viņš atradās tai saspīlētā gara stāvoklī, kāds pārņem cilvēkus, kupiem ir tā noteiktā pārliecība, ka tos sagaida vesela rinda nepatikšanu un neērtību, no kurām nevar izvairīties, kupām jāiet pretim.

Marija, protams, būs sūdzējusies karalim, un tas tagad taisīs viņam gaplaicīgus pārmetumus, kurus tam vajadzēs noklausīties; Marija tagad majestātiski, kā pate apvainotā tikumība, cietīs klusu, un viņam gribot negribot būs jāizliekās, ka viņš tam nepiegriež nekādas vērības. Sajūta tur augšā pilī būs ļoti nospiedoša, karaliene izskatīsies nogurusi un nomocījusies, cēla mocekle, bet galma dāmas, kuras nekā nezināja un visu nojauta, sēdēs klusēdamās un šad un tad nopūzdamās pacels galvas un mīļi nožēlodamas paskatīsies viņā lielām, piedodošām acīm, o, viņš pazina to visu, līdz pat augstsirdīgas uzticības un varonīgas pašuzupurēšanās glorijai, kurā karalienes nabaga kambarjunkurs mēģinās ietērpt savu šauro galvu ar komisku drošsirdību nostādamies viņa, Ulrika Frederika, pusē, apbērdams viņu laipnībām un godbijīgi mierinošām muļķībām, kamēr viņa mazās ūdeņszilās actiņas un viss viņa sīkais augums, nepārprotami kā viskai-drākie vārdi sacīs un teiks: redziet, visi viņam uzgriež muguru, tikai es nē, lai gan man draud karaļa dusmas un karalienes nepatikšana, es mierinu nelaimīgo! Es lieku savas uzticīgās krūtis pretim... ak, cik labi viņš to zināja, visu, visu.

Viņš maldījās.

Karalis saņēma viņu ar kādu latīņu sakāmvārdu, kas nepārprotami liecināja, ka viņš bija pie laba prāta, un Marija piecēlās un kā parasts sniedza viņam roku, varbūt drusku vēsāk, drusku nosvērtāk, bet vismaz gluži citādi nekā viņš to bija gaidījis.

Pat ari tad, kad viņi palika vieni, viņa ne ar vārdu neaizrādīja uz viņu sastapšanos Lingē, un Ulriks Frede-riks neuzticīgi brīnījās par to; viņš nesaprata, ko īsti domāt par šo savādo klusēšanu.

Viņš gandrīz labāk būtu gribējis, lai viņa runā.

Vai lai viņš pamudina viņu runāt, pateicās viņai, ka tā bija cietusi klusu, vai lai viņš izliekas nožēlojam un spēlē komēdiju, ka viņi atkal ir izlīguši.

Viņš īsti neiedrošinājās to darīt, jo viņš bija novērojis, ka viņa šad tad slepeni paskatījās viņā ar tādu savādu izteiksmi acīs, mierīgu, pētošu, caururbjošu skatu, pilnu klusa izbrīna un aukstas, gandrīz zobgalīgas, ziņkārības. Ne vēsts no ienaida un atriebības, ne ēnas no bēdām vai žēlābām, ne vismazākās apvaldītu skumju kvēles! Nekā tamlīdzīga, nepavisam arī!

Tādēļ viņš neuzdrošinājās un nekas netika sacīts.

šad un tad nākošās dienās viņa domas nemierīgi kavējās pie tā un viņā pamodās drudžaina vēlēšanās noskaidrot to.

Bet tas nenotika, un viņš nevarēja atsvabināties no domām, ka šie neizteiktie pārmetumi, tie gulēja, kā pūķi guļ savās tumšās alās, sargādami nezināmus dārgumus, kūpi vairojās līdz ar pūķu dzimumu, asins sārti karfun-keļi, paceldamies sarkanīga zelta kātos, bāli opāli riezdami sīpolu pakaļ sīpolam, piebriezdami un vairodamies, kamēr tārpu miesas klusu, bet neapturami aug, izlaizdamas līkumu pakaļ līkumam un gredzenu virs gredzena paceldamas pār audzēlīgo dārgumu mudžekli.

Jā, viņai vajadzēja viņu ienīst, viņa droši vien staigāja slepeni lolodama atriebības domas, jo tādu pazemojumu, kādu tas viņai bija nodarījis, to nevarēja aizmirst, un viņš šo iedomāto atriebšanās kāri veda sakarā ar savādo gadījumu, kad tā pacēla roku pret viņu, un ar Burrhi biedinošiem vārdiem, un viņš vēl vairāk atrāvās no viņas un vēl dedzīgāk vēlējās, lai viņu ceļi taptu šķirti.

Bet Marija nedomāja par atriebšanos, viņa bija aiz-inirsusi kā viņu, tā Karenu Fiol, jo viņā neizsakāma riebuma acumirklī viņas mīlestība bija izzudusi, izzudusi bez pēdām, kā mirdzošs burbulis, kas sašķīst putekļos un ku-fa vairs nav. Un nav vairs ne viņa spožuma, ne mainīgo krāsu, kurām tas izrakstīja katru vismazāko ainu, kas viņā atspoguļojās. To vairs nav, un skats, kuru tas pievilka ar savu krāšņumu un nemierīgo skaistumu, ir tagad brīvs, brīvi raugas apkārt un lūkojās tālu pasaulē, pasaulē, kura krāsainās ainās atspīdēja burbulī.

Pilī dienu no dienas svešo iemītnieku skaits bija pieaudzis. Baleta mēģinājumi jau bija pilnā gaitā, un dejas skolotāji, aktieri, piloji un koberoji, bija izsaukti uz šejieni, pa daļai lai ierādītu savu mākslu, pa daļai lai uzņemtos grūtākās un nepateicīgākās lomas.

Arī Marijai Grube bija jāuzstājās baletā, un viņa dedzīgi ņēma dalību vingrojumos. No tās dienas, kad tā bija Lingā, viņa bija kļuvusi daudz darbīgāka un sabiedriskāka, tā sakot dzīvāka.

Pirms tam viņas sadzīve ar savu apkārtni bija vairāk tikai ārēja; ja nebija kaut kā, kas viņu tieši it kā aicināja, modināja viņas uzmanību un interesi, viņa tūliņ noslēpās savā mazajā pasaulē un no turienes vienaldzīgi raudzījās uz ārā stāvošiem.

Tagad turpretim viņa dzīvoja līdzi; un ja tās aprindas, ar kuj^ām viņa sagājās, nebūtu tā aizņemtas ar toreizējiem dažādajiem jaunajiem notikumiem un pārmaiņām, tās būtu pārsteigtas, cik lielā mērā viņas būtne bija pārvērtusies. Viņas kustībās bija radusies mierīga pašapziņa, valodā gandrīz naidīga izsmalcinātība un vaibstos gudra vērība.

Bet neviens to nemanīja, tikai Ulriks Frederiks dažreiz pieķēra sevi pie tā, ka tas apbrīno viņu, kā svešu, viņam nepazīstamu personu.

Starp svešajiem, kurus augusta mēnesis atnesa līdzi, bija arī kāds no Marijas radiem, Sti Hegs, viņas māsas vīrs.

Kādā pēcpusdienā, pāra dienas pēc viņa ierašanās, viņi stāvēja abi uz kāda pakalna mežā, no kura varēja pārredzēt ciemu, un saules izdedzinātos laukus aiz tā.

Lieli, lēni slīdoši lietus mākoņi lasījās kopā pie debe-slm, un no zemes kāpa rūgta vītuma smarža, it kā tā būtu vārgo, pussakaltušo zāļu nopūta pēc dzīvinošās valgmes.

Lēna vēja pūsma, kuj-ai tikko vēl pietika spēka neļaut apstāties dzirnavām lejā pie krustcelēm, nemierīgi šalca koku galotnēs, un likās, ka mežs izmisis sūdzētos par saules kvēli un vasaras sausumu — un kā ubags, līdzcietību modinādams, atsedz savas vātis, tā dzeltenās, izkaltušās pļavas likās atsedzam savu neauglības postu Dieva acu priekšā.

Ciešāk un ciešāk sablīvējās mākoņi un vientuļas lielas lietus piles, gluži vientuļas, piepēži nokrita uz lapām un stiebriem, kūpi uz acumirkli pasitās sāņus, nodrebēja un nekustējās vairs atkal. Bezdelīgas lēnām lidinājās gar pašu zemi, un zaļganie vakariņu dūmi sitās atpakaļ, izklīzdami pār melniem saflmu jumtiem tuvā ciemā.

Kādi rati smagi aizrībēja pa ceļu un lejā no takām un celiņiem kalna piekājē skanēja apspiesti smiekli un jautras valodas, šalca vēdekļi un zīds, rēja mazi klēpja sunīši un brakšķēdami un knikšķēdami lūza sausi zari.

Tur galms bija iznācis uz parasto pēcpusdienas pastaigāšanos.

Marija un Sti Hegs bija nošķīrušies no citiem^1 un, uzkāpuši uzkalnā, klusu stāvēja un skatījās tagad, strauji elpodami no ātrā kāpiena stāvajā nokalnē.

Sti Hegs toreiz bija dažus gadus pāri trīs desmitiem, tas bija gapš vīrietis, garš un tievs, sarkanmatains, gapu, šauru seju. Viņš bija bāls un mūsains, un viņa plānās gaišdzeltenās uzacis augstu izliecās pār spožām gaišpelēkām acīm, kuras likās gurdeni vairāmies no gaismas; šis iespaids cēlās no tā, ka viņa acu vāki bija gluži rožu sārti, un no tā, ka acis piemiegdams viņš to darīja lēnāk, vai labāk sakot turēja tās ilgāk aizvērtas, nekā citi cilvēki. Piere viņam bija augsta un pār deniņiem tā bija stipri apaļa un spoža. Deguns;, plāns un mazliet līks, bija drusku par garu un arī zods bija par garu un par smailu, kamēr mute bija ļoti jauka, lūpu krāsa bija svaiga, līnijas ļoti tīras un zobi mazi un balti. Bet tas tomēr nebija tas, kas šo muti padarīja tik īpatnēju, bet gan tas, ka viņai piemita tas brīnišķīgais, skumjais, cietsirdīgais smaids, kupu reizēm sastop pie stipri kaislīgiem cilvēkiem, šis smaids ir reizē pilns alkstošas iekāres un nicinošas gurdenības, reizē maigs un ilgu pilns kā salda skaņa un negants un asinskārīgs., kā apspiestā, apmierinājuma pilnā ņurdēšana, kas laužas no plēsīga zvēra rīkles, kad tas iecērtas zobiem savā drebošā laupījumā.

Tāds izskatījās Sti Hegs.

Toreiz.

— Kundze, — viņš teica, — vai jūs nekad neesat vēlējušies, kaut jūs atrastos labi pasargāti aiz kāda klostera vārtiem, kādi piemēram ir Itālijā un citur?

— Ak nē, lai Dievs mani pasargā, kā gan es varētu nākt uz tādām katoliskām domām?

— Jūs tad laikam esat ļoti laimīga, mana dārgā svai-nien? Dzīvības dzēriens jums liekas dzidrs un svaigs, tas garšo saldi jums uz mēles, vai nē, sasilda jums asinis un piešķir jūsu domām ātrāku gaitu? Vai tas ir taisnība! nekad tas nav rūgts kā žults, sastāvējies un sapuvis? nekad čūsku un rāpuļu sajaukts, kas mudž un kust pa iekšu...? Tad jūsu izskats mani ir maldinājis.

— Jā, ja jūs tādā kārtā varētu piedabūt mani pie grēku sūdzēšanas! — Marija teica un smējās viņam taisni acīs.

Sti Hegs smaidīja, aizveda viņu līdz kādam mazam velenu solam tur augšā, un viņi abi apsēdās.

Viņš pētoši raudzījās viņā.

— Vai jūs nezināt, — viņš lēni teica, acīm redzot apmulsis un neskaidrībā par to, vai viņam ciest klusu, vai runāt, — vai jūs nezināt, kundze, ka pasaulē ir kāda slepena biedrība, kuru varētu saukt par melankoliķu sabiedrību? Tie ir ļaudis, kuriem jau no dzimšanas ir dota citāda daba un īpašības nekā citiem, viņiem ir lielāka sirds un ātrākas asinis, tie alkst un prasa pēc kā vairāk, grib stiprāk, un viņu vēlēšanās ir karstākas nekā pie lielākā cilvēku vairuma. Viņi ir kā svētdienas bērni, acis tiem ir plašāk atvērtas, visiem viņu prātiem ir smalkākas uzņemšanas spējas. Dzīves priekus un laimi tie dzer ar savām sirdsasinīm, kamēr citi tos tikai sagrābj savām rupjām rokām.

Viņš bridi apklusa, paņēma cepuri rokā un ļāva pirkstiem slīdēt pār kuplo spalvu pušķi.

— Bet, — viņš turpināja drusku apvaldītākā balsī un it kā pats ar sevi runādams, — ar baudu izjust daiļumu, ar baudu krāšņumu, visu, ko vien var vārdā minēt, ar baudu gara dziļākās parādības, slepenākās tieksmes un domas, kuras cilvēks pats nekad īsti nevar saprast, visu to, kas citiem noder tikai tad, kad tiem nav darba, nožēlojamai laika pavadīšanai, vai slinkai izdzīvei, tas viņu dvēselēm ir kā zāles un dziedinošs balzāms. Tie ir vienīgie medū pilošie ziedi, no kuriem tie sūc savu dienišķo barību, un tādēļ arī tie uzmeklē pie dzīves koka ziedus, kur citi nekad neiedomātos tos atrast, zem tumšām lapām un pie sausiem zariem, bet ko šie citi zin no baudas, kas atrodama bēdās un izmisumā?

Viņš apklusa ar nicinošu smaidu.

— Bet, — Marija jautāja vienaldzīgi lūkodamās prom no viņa, — kādēļ jūs viņus dēvējat par melankoliķiem, kur taču viņiem prātā stāv tikai pasaules prieks un laime, un nevis kas smags un bēdīgs?

Sti Hegs paraustīja plecus un, kā likās, taisījās piecelties, it kā tam būtu apnicis vēl ilgāk turpināt šo sarunu.

— Jā, kādēļ tad? — Marija atkārtoja.

— Kādēļ ? — viņš nepacietīgi un ar nicinošu pieskaņu iesaucās, — tādēļ ka visa zemes laimība ir tik niecīga un pārejoša, tik neīsta un nepilnīga, tādēļ ka katra bauda, tiklīdz tā uzzied kā kupla roze, tūliņ arī kā koks rudenī nobirdina lapas, tādēļ ka katru krāšņāko dzīves prieku, kurš staro daiļumā un visauglīgākā spēkā, tiklīdz tas apkampj tevi spēcīgām rokām, .saēd nāves pūžņi un, tiklīdz tas pieskārās tavai mutei, tu jūti kā tas raustās iznīcības krampjos. Vai tā ir laimība? vai šīs domas, kā sarkana rūsa, gan nesaēd katru laimē mirdzošu stundu, un kā kaitīga salna nenonāvē katras plaukstošas, dvēseles jūtas līdz pašām dziļākām saknēm?

Viņš uzlēca no sola un, stipri rokas mētādams, runāja noraudzīdamies lejup uz viņu.

— Jūs prasat, kādēļ viņi saucās par melankoliķiem, kad katra bauda, tiklīdz tai pieskārās, pārvērsās un top par riebekli, kad katras gaviles ir tikai prieka pēdējais, moku pilnais elpas vilciens, kad viss daiļums ir daiļums, kas pazūd ,un visa laime ir laime, kura izgaist.

Viņš sāka staigāt šurp un turp viņai priekšā.

— Tad tas ir tas, kas jūs ved uz klostera domām, — Marija teica un smaidīdama lūkojās uz zemi.

— Tā ir, kundze, dažu labu reizi es stādos sev priekšā, ka esmu ieslēgts vientuļā klostera cellē, vai ka mani tur gūstā kādā augstā tornī, kur es vientulis sēdu pie sava loga un vēroju, kā gaisma izzūd un uznāk tumsa, kamēr vientulība, mēma un klusa, bet stipra un spēcīga, apskauj manu dvēselii un lej .savu vēso vīna sulu manās asinīs. — Ak, bet es zinu, ļoti labi, ka tie ir māņi un pasakas; nekad vientulība nespētu iegūt varu par mani, es, kā ugunīs degdams, no gudrās sevī nodžiļināšanās ilgotos atkal pēc dzīves, un tā kas ir dzīvē... Bet jūs nesaprotat visa tā, ko es še sprediķoju. Iesim, ma chēre! tūliņ sāks lietus līt, jo vējš ir pilnīgi norimis.

— Bet skaidrojas taču! redziet, cik gaiša ir visa debess mala visapkārt!

— Jā gan, skaidrojās un atkal savelkās.

— Es domāju: nē, — Marija teica pieceldamās.

—Es varu zvērēt: jā, ar jūsu laipno atļauju.

Marija noskrēja lejā no kalniņa.

— Cilvēka griba ir viņa debesu valstība! — viņa sauca atpakaļ, — nākat nu jūs tagad lejā savā debesu valstībā!

Kad viņi bija lejā, Marija nogriezās prom no pils, un Sti Hegs gāja viņai līdzās.

Viņš izskatījās domīgs un kā likās negribēja vairs uzsākt pārtraukto sarunu.

— Klausāties! — Marija teica tad, — jūs pārāk labi domājat par mani, Sti Heg, no laika es nekā nesaprotu, un ko ļaudis ar mani runā, to es arī nesaprotu.

— Ak jā!

— Bet to gan, ko jūs man teicāt.

— Nē.

— Bet es zvēru: jā.

— Zvērasti nevienam aci no pieres ārā nerauj., jūs zināt, ja dūre neiet palīgā.

.Marija Grube".

Nu labi, domājiet, kā jūs gribat, bet, Dievs to zin, ka es pazīstu ļoti labi tāsi klusās, smagās skumjas, kādas tevi pārņem pašam nezinot kādēļ. Jensa kungs vienmēr mēdza teikt, ka tās esot ilgas pēc debesu valstības, kur esot katras kristīta? dvēseles īstā tēvzeme, bet es to negribu ticēt. Tu ilgojies un nomokies un nezini nekā, kas tevi varētu apmierināt; nē, nē, cik rūgtu asaru tas man daudz reiz nav maksājis! Tas ir tik smagi un nomocoši, ka sirds top slima, un tu jūties tik noguris no savām domām, ka vēlies, kaut tu nekad nebūtu dzimis. Bet tā nebūt nebija laimes un pasaules iznīcība, kas man tik smagi nospieda prātu, ka es par to noskumtu, nē, nemaz nē! Tas bija kaut kas gluži cits, tas bija... jā, ir tiešām tik ļoti grūti nosaukt vārdā šīs skumjas, bet reizēm man liekas*, ka tās drīzāk iriskumjas par kādu sflepenu trūkumu mūsu dabā, kādu iekšķīgu dvēseles vainu, kas padara tevi gluži citādu nekā citus cilvēkus; niecīgāku daudzējādā ziņā... nē, tas ir pārāk grūti ietērpt to vārdos, pareizā nozīmē! Redziet, dzīve, pasaule, tās man likās tik neizsakāmu krāšņas un .skaistas, tam vajadzēja būt tik vareni uin priecīgi, pār katru mēru,, ņemt visā dalību, laimē vai bēdās, vienalga, ja vien man būtu ļauts tā īsti ciest un priecāties, ne tikai pa jokam ikā ķekatās, vai karnevāla rotaļā. Es vēlējos, lai dzīve saņem mani tik spēcīgi, ka tā noliec vai paceļ mani, tā ka es ne par ko citu vairs nespēju domāt, kā tikai par to, kas mani pacēlis, vai mani noliecis pie zemes; es gribēju izkust savās skumjās, vai sadegt savā priekā. Ak, to jūs nekad nevarat saprast! — ja es taptu kā kāds no tiem Romas valsts kara vadoņiem, kurus uzvaras ratos vadāja caur ielām, tad es gribētu, lai man ir tā, it kā uzvara un gaviles tas būtu es, un lepnums un tautas prieka saucieni, un tauru sikaņas;, vara un gods, tas viss vienā vienīgā varenā skaņā, tāda es gribētu būt, bet nevis tāda, kā tas, kas nožēlojamā godkārībā un saltā augstprātībā, ratiem ripojot pa ielām, ,siavā sirdī domā par to, cik vareni tas mirdz pūļa skaudīgās acīs un cik nespēcīgi nenovēlības vilnis laiza tam kājas, kamēr viņš ar labpatiku jūt purpuru mīksti glaužamies ap saviem pleciem un vaiņagu vēsi ap savu pieri. — Vai jūs saprotat mani, Sti Heg, tā pēc manām domām ir dzīve, pēc kuras es slāpu, bet to es zināju pate, ka tā man nekad nebūs un man likās, ka es pate biju pie tā vainīga, vienā vai otrā nesaprotamā kārtā, ka es pate biju apgrēkojusies pret .sevi, vai pate sevi novedusi uz nepareiza ceļa; es nezinu, bet man likās, ka no tā celtos manas rūgtās skumjas, ka es būtu aizkustinājusi kādu stīgu, kurai nevajadzēja skanēt, un ka tai ieskanoties manī kaut kas bija satrūcis, ko nekas nevarēja dziedēt, un man nekad vairs nebūs paļāvības atvērt dzīves vārtus, bet man vajadzēs stāvēt ārpusē un klausīties svētku skaņās, nelūgtai un neaicinātai, kā atmestai kalponei.

— Jums! — Sti Hegs iesaucās it kā pārsteigts, tad viņa vaibsti piepēži pārvērtās un viņš teica pavisam citā balsī: — nē, nē, tagad es redzu, kā tas ir, — un viņš purināja galvu pret viņu, — tu mīļai® Dievs, cik viegli gan cilvēks viļās šādās lietās. Cik ļoti reti mēs savās domās atzīstam, ka neredzam ne ceļa ne takas, bet mēs kā akli priecīgi skrienam, tiklīdz pamanām kaut ko pēdām līdzīgu un esam gatavi zvērēt, ka ta& ir pats īstākais ceļš. Jeb vai man nav taisnība,, ma chere? Vai mēs abi, viens un otrs, meklēdami cēloņus mūsu melankolijai, neesam pirmo labāko domu, kas mums iekrita prātā, pieņēmuši kā vienīgo pareizo izskaidrojumu. Vai spriežot pēc tā, ko mēs katm esam teikuši, nav jādomā, ka es staigāju apkārt nospiests no smagām domām par pasaules iznīcību un par to, ka viss, kas i.r pasaulē, iznīkst un aiziet bojā,, un ka jūs, mana dārgā svainien, esat pilnīgi pārliecināta, ka jūs esat Pelnrušķe, priekš kuras durvis ir noslēgtas un svece izpūsta un kura neiedrošinājās vairs pat cerēt? Bet tas neko daudz nenozīmē, jo reiz sākuši runāt par šīm lietām, mēs tik viegli apreibstam no mūsu pašu vārdiem, ka ietiepīgi neatlaižamies no katras domas, kurai vien mēs pagūstam uzmest apaušus!

Lejā uz ceļa iznāca pārejā sabiedrība, un viņi devās tai līdzi uz pili.

Pulkstens bija pusastoņi divdesmit sestā septembra vakarā, kad lielgabalu šāvieni un svētku marša skaļās tauru skaņas vēstīja, ka viņu majestātes, pavadītas no viņa augstības zakšu prinča Johanna Georga un viņa augstās mātes, zemes ievērojamāko vīru un kundžu priekšgalā no pils dodās lejā caur dārzu, lai noskatītos baletā, kuram tagad vajadzēja sākties.

Vesela rinda piķa liesmu meta uguns 'sarkanus at-spīdumus pār dārza fasades sarkaniem mūriem; šaī gaismā taksus un buksa koki kvēloja vara sarkanumā un uz visiem vaigiem spīdēja veselīgs tumšs sārtums.

Lūk šarlaka sarkani gvardi divās rindās tur puķēm apvītas sveces tumšā gaisā uz augšu paceltas; liesmu vaiņagi un uguns mucas, gaismas bumbas un mākslīgas lampas, pie pašas zemes un augstu starp nodzeltējušām koku lapām, spiež tumsu atpakaļ un sagatavo mirdzošu ceļu krāšņajam gājienam.

Un gaisma dzirkst zeltā un zelta pavedienos, spoži atspīd sudrabā un tēraudā un mirdzošās drīksnās noslīd pār zīda atlokiem un zīda šlepēm. Tik mīksti kā sārta rasa tā krīt uz tumšā samta, un dzirkstoši balta kā zvaigznes tā iedegās uz rubiniem un dimantiem, un sarkanās^1 krāsas laistās dzeltenā gaismā, gaišais debess zilums metās brūns, starp baltu un vijolīšu zilu jūraszaļā krāsa spilgti krīt acīs. Korāļsarkanā krāsa satumst melna un mēļa, un zeltadzeltenā un rožainā, tēraudpelēkā un purpura krāsas jaucās cita caur citu, satumsdamas un pamirdzēdamas, nokrāsa pie nokrāsas raibā mudžeklī.

Garām! — tālāk uz ceļa vēl kuplie spalvu pušķi balti, balti plīvo satumsušā gaisā...

Balets vai maskerāde, kuru tagad uzved, saucās „Meža prieks".

Skatuve ir mežs.

Kroņprincis Kristjāns kā mednieks izsaka savu prieku par brīvo mednieka dzīvi zem lapu vaiņagiem, dāmas pastaigādamās klusu dzied par vijolīšu smaržu, bērni spēlē slēpšanos starp kokiem un plūc ogas jaukos^1, mazos groziņos, un priecīgi pilsoņi gavilē par skaidro gaisu un dzidriem vīnķekarienu, kamēr divas vecas,, ģeķīgas' sievas, vaikstīdamās kā iemīlējušās, neliek miera glītam zemnieka puisim.

Tad parādās meža dieviete, jaunavīgā Diana, viņas karaliskā augstība princese Anna Sofija.

Sajūsmināts kūrprincis pieceļas un met viņai skūpstus ar abām rokām, kamēr galms gavilē.

Un meža dieviete deklamē, un viņas augstais līgavainis pārplūstošā, priecīgā pateicībā spiež augsto vecāku rokas pie savām lūpām.

Tikko dieviete ir pazudusi, uznāk zemnieks un zemniece un dzied duetu par mīlestības laimi.

Tad seko jautri skati juku jukām, trīs jauni kungi pušķojās un priecājās zaļumos, četri virsnieki ir jautri, divi zemnieku puiši jautrā gara stāvoklī atgriežas no tirgus, kādis dārznieka puisis dzied un kāds dzejnieks dzied un beidzot sešas personas uz dažādiem trakiem instrumentiem taisa traku mūziku.

Tad beigu skats. —

Tās ir vienpadsmit ganes, viņu karaliskās augstības princeses Amna Sofija, Frederika Amālijā un ViJhelmina Emestīna, Gildenlēves kundze un septiņas skaistas muižnieku jaunkundzes.

Tās dejo tagad ar lielu mākslas gatavību kādu tautas deju, kurā attēlots, kā par Gildenlēves kundzi citas ganes smejas un zobojās, jo tā ir nogrimusi mīlestības domās un negrib piedalīties viņu jautros menuetos, tās zobojās par viņu, ka tā atteikusies no savas brīvības, noliekdama galvu mīlestības jūgā: bet tad viņa iznāk

priekšā un graciozā pas de deux dejā, kuru tā uzved kopā ar princesi Annu Sofiju, viņa izsaka tai mīlestības lielo aizrautību un laimību, un tad viņas visas dejo kopā, vīdamās viena caur otru grūtos gājienios, kamēr neredzams koris aiz skatuves jaukas stīgu mūzikas pavadībā cildina viņas:

„Jūs nimfas slavenās, jūs dieves, kas še esiet,

Kas drosmi varoņiem un viņu darbiem nesiet,

Un kam pat dievi prot vēl priekā slavu paust,

Ijai jums tā dejojot, mums arī ļauts ko jaust,

Cik islaidiem locekļiem jūs slīdot izteikt liekat,

Kāds jums ir daiļums dots, un kā jūs beidzot tiekat

Pār zemā paceltas, lai radītāja gods

Tiek mūžam augsti teikts, iekš jums kas atstarots.14

Ar to balets bija beidzies, visi izklīda pa dārzu, jautri pastaigādamies starp apgaismotiem koku puduriem, vai atpūtās skaisti iekārtotās grotēs, kamēr pāži, kā itāļu vai spāņu augļu pārdevēji ģērbušies, iznēsāja vīnu, cepumus un ievārījumus pītos kurvjos, kurus tie turēja uz galvas.

Spēles dalībnieki arī tagad iejaucās sabiedrībā, saņemdami komplimentus par savām mākslas spējām un veiklību, bet visi tai ziņā bija vienās domās, ka izņemot kroņprinci un princesi Annu Sofiju, neviens tik labi nebija tēlojis savu lomu, kā Gildenlēves kundze, un abas majestātes, kā arī kūrfirstiene ļoti slavēja viņu, un karalis izteicāls', ka pat mad'emuazeie la-Bar nebūtu varējusi izvest šo lomu ar lielāku grāciju un izteiksmīgākām kustībām.

Līdz vēlāi naktij tagad svētki turpinājās apgaismotās alejās un zālēs, kuras atradās dārza pusē un kur vijoles un fleitas aicināja dejot, bet pilnie galdi dzert un uzdzīvot. Pat ārā uz ezera norisinājās svētki un jautri smiekli lampiņām apkārtās gondolās uz ūdens skanēja līdz pat dārzam.

Visur bija cilvēki, visvairāk, kur gaisma staroja un skaņas virmoja, mazāk kur gaisma bija tālu, bet pat tur, kur valdīja tikai tumsa un kur skaņas pa daļai pazuda lapu čabēšanā, staigāja jautras rindas un klusi pāri. Jā, pat tālajā grotē austrumu pusē, bija apsēdies kāds vientuļš viesis. Bet viņš jutās noskumis, mazā lampiņa gro-tes lapu zaļumā meta īsavu drebošo gaismu pār drūmiem vaibstiem un savilktām uzacīm.

Gaišdzeltenām uzacīm.

Tas bija Sti Hegs.

,,...E di persona

Anži grande, che no; di vista allegra,

Di bionda chioma, e colorita alquanto,[4])“

viņš čukstēja pats pie sevits.

Viņš nebija nesodīts pēdējās četras, piecas nedēļas pastāvīgi bijis kopā ar Mariju Grubi. Viņa bija pilnīgi apbūrusi viņu. Viņš ilgojās tikai pēc viņas, sapņoja tikai par viņu, viņa bija viņa cerība un viņa izmisums. Viņš bija mīlējis arī jau agrāk, bet nekad tā kā tagad, nekad tik gļēvi, mīksti un mazdūšīgi. Tas nebija tas, ka viņa bija Ulrika Frederika sieva, ne arī tas, ka viņš bija viņas māsas vīns, kas viņam laupīja cerību. Bet tāda bija šīs viņa mīlestības būtība, ka tā bija mazdūšīga, bija viņa zēna mīlestība, kā viņš to rūgti sauca. Viņā bija tik maz iekārošanai?;, daudz baiļu un apbrīnošanas un tomēr, atkal tik daudz iekārošanas. Drudžaini karstas, skumīgas ilgas pēc viņas, slimīga vēlēšanās tai līdzi dzīvot viņas sajūtās, līdzi sapņot viņas īsapņus, līdzi ciest viņas bēdas un dalīties tās drošās domās, ne vairāk, ne mazāk. Viņa bija bijusi tik iskaista dejā, bet vēl svešāka, vēl tālāka; apaļie, mirdzošie pleci, pilnās krūtis un slaidie locekļi iedvesa viņam gandrīz bailes; viss šis miesas krāšņums, kas darīja to vēl bagātāku, vēl pilnīgāku, baidīja viņu, lika viņam nodrebēt un apgrūtināja viņa elpas vilcienus, viņš neuzdrošinājās ļauties no tā valdzināties, viņš baidījās no šīs kaislības, no šīm degošām uz debesīm kāpjošām liesmām, kas viņā kvēloja; jo šīs rokas viņam ap kaklu apskautas, šīs lūpas uz viņa lūpām uzspiestas, tas bija ārprāts, neiespējams ārprāta sapnis; šī mute...

„Paragon di dolcezza!

... boca beata,

... boca gentiO,, che puo ben dirsi Conca d’ Indo odorata

I)i perle orientāli e pellegrine;

E la porte, che chinde Ed apre il bel tesoro,

Con dolcissimo mel porpora mista.11^5)

Uz acumirkli viņš sāpēs piecēlās no sola; nē, nē! un viņš patvērās atkal savās pazemīgās mīlestības ilgās, viņš domās nomētā© pīšļos pie viņas kājām, viņš neatlaidās no savas bezcerību mīlestības, iztēloja sev priekš acīm viņas vienaldzības ainu, te — Marija Grube stāvēja viņam priekšā grotes velvētā ieejā, gaiša pret ārā valdošo tumsu.

Visu vakaru viņa bija bijusi savādā svētlaimīgā stāvoklī; viņa jutās tik droša un vesela un varena; svētku krāšņums un troksnis, vīriešu cildināšana un apbrīnošana, viņa soļoja pa to kā pa sarkanu paklāju, kas nolikts viņai zem kājām, lai viņa pa to ietu. Jo viņa bija tik pilnīgi pārņemta, tik pilnīgi noreibusi pate no sava skaistuma. Bija it kā asinis spēcīgām šaltīm plūstu viņai no sirds un pārvērstos daiļosi smaidos uz viņas lūpām, starojošā mirdzumā viņas acīs un jaukā labskanībā viņas balsī. Viņas jūtas bija pārņēmis gaviļu pilns^1 miers, dzidra skaidrība viņas domas, spēcīgs uzplaukums viņas dvēseli, laimes pilna varas un saskaņas sajūta.

Nekad viņa nebija bijusi tik skaista kā tagad, ar pašapzinīgu laimes smaidu uz lūpām, un skatā un vaibstos karalienes lepno mieru, un tāda viņa tagad stāvēja grotes velvētā ieejā, gaiša pret ārā valdošo tumsu. Viņa paskatījās uz zemi, uz Sti liegu un, sastapusi viņa izmisušo, apbrīnojošo skatu, noliecās pār viņu, uzlika līdzcietīgi savu balto roku viņam uz matiem un noskūpstīja viņu. Ne mīlestībā, nē, nē! kā karalis, kurš uzticīgam vasalam dāvina dārgu gredzenu par savas karaliskās labvēlības un žēlastības zīmi, tā viņa sniedza viņam savu skūpstu mierīgā devībā.

Bet tad! tad drosme uz acumirkli atstāja viņu, viņa nosarka un nolaida acis.

Ja Sti Hegs tagad satvertu viņu, uzskatītu šo skūpstu par citu ko, nekā par ķēnišķīgu dāvanu, viņš pazaudētu viņu uz visiem laikiem. Bet viņš klusu nometās' ceļos viņas priekšā, spieda pateicīgi viņas roku pie savām lūpām, tad godbijīgi nostājās pie malas un sveicināja viņu, dziļi un godbijīgi, ar noliektu galvu. Un viņa lepni pagāja garām iziedama no grotes un pazusdamā tumsā.

XII

Janvarī 1664. gadā Ulriku Frederiku iecēla par karaļa vietnieku Norvēģijā, un pirmās apriļa dienās viņš aizceļoja uz turieni.

Marija Grube pavadīja viņu uz turieni.

Attiecības starp viņiem vēlākā laikā neko daudz nebija labojušās, izņemot to, ka abpusējas saprašanās un abpusējās mīlestības trūkums it kā bija tapis atzīts no abām pusēm kā negrozāms notikums, kas izteicās tai augstākā mērā ceremoniālā satiksmē, kāda valdīja starp viņiem abiem.

Pirmā gadā, vai pirmos pusotra gados, pēc tam, kad tie bija apmetušies Aggershusē, viņi tā arī dzīvoja, un Marija no savas puses nevēlējās šaī ziņā nekādu pārgrozību. Bet ar Ulriku Frederiku tas bija citādi: viņš bija no jauna iemīlējies savā sievā.

Un tad tas bija kādā ziemas pēcpusdienā, ap krēslas laiku, kad Marija Grube viena pate sēdēja mazajā viesistabā, kura no seniem laikiem bija iesaukta par kārbu.

Bija nejauks un vētrains' laiks, pelēks un tumšs. Smagās, kūstošās sniega pārslas lipa pie mazo rūšu stūriem un aizsedza gandrīz līdz pusei zaļganīgo stiklu. Auksti, lietaini vēja brāzieni, kuri virpuļoja lejup starp augstajiem mūriem, it kā jēgu pazaudējuši, akli metās uz priekšu klabinādami vārtus un durvis, bet tad piepēži sviedās taisni augšup gaisā, aizsmakuši iegaudodamies kā suņi. Vareni vēja grūdieni nāca svilpodami lejā pa jumtu iepretim un triecās pret rūtīm un mūri ar tādu spēku kā viļņi, izgaisdami tai pašā acumirkli. Un vēl citi vēja grūdieni auroja kamīnā, tā ka liesma pieplaka no bailēm un baltie malkas dūmi kā viļņa virsotne izlocījušies vēlās uz kamīna muti, gatavi mesties istabā, bet jau nākošā acumirklī tie sagriezās, viegli un zili,, pa skusteni augšup, un liesmas īsaukdamas pēc viņiem, locījās un šāvās uz augšu, raidīdamas tiem sprakstošas dzirkstis veseliem kūļiem taisni uz papēžiem. Un tad tik uguns īsti sāka degt, dūkdama aiz labpatikas tā plati ieplētās pār oglēm, pelniem un pagalēttii, čūkstēja un vārījās no prieka līdz pašai baltās egļu malkas serdei, rūca un mala kā ugunssarkans kaķis un blēdīgi uu omulīgi glaudās tad ar savām liesmām un liesmiņām nomelnušicm zariem un milzīgām šķilām ap degunu.

Sarkana, is'ilta un spoža priecīgā uguns elpa izplūda pa mazo istabu. Kā mirdzošs vēdeklis tā izplētās pār parketa grīdu un dzina mierīgo novakara tumsu sev pa priekšu, tā ka tā, kā drebošas ēnas, nedroši slēpās pa kreisi un pa labi aiz izgrieztām krēslu kājām, vai ierāvās kaktos, izstiepās gara un tieva, slēpdamās aiz zimzēmi, vai pieplaka zem lielās kumodes.

Tad kamīns rūkdams piepēži gaismu un siltumu uzsūca atkal sevī un tumsa priecīgi izplētās pār visu grīdu, pār katru četrstūri un katru dēli, līdz pašai ugunij, līdz uguns atspīdums no jauna pārskrēja pār grīdu tā, ka novakara tumsa bēga uz visām pusēm un atspīdums dzinās tad pakaļ, augšup pa sienām um pa durvīm,, līdz pat spožajam^1 misiņa kliņķim:: nekur tā nebija droša; jā, tumsa glābās uz sienas un pie griestiem^1, kā kaķis kokā, un atspīdums skraidīja apkārt pa apakšu, paikaļdzīdamies un lēkādams kā suns ap koku. Pat ne starp glāzēm un pokāliem uz augstā kumodes vāka tumsai nebija miera, jo rubinsar-kanās glāzes un zaļie romiešu pokāli iedegās krāsainās ugunīs un līdzēja atspīdumam atrast to..

Bet ārā vēl arvienu plosījās vētra un tumsa pieņēmās, bet istabā spīdēja uguns un dejoja gaisma, un Marija Grube dziedāja. Tā dziedāja gan izrunādama vārdus, cik viņai to bija palicis- atmiņā, gan dūkdama tikai meldiju; viņai bija kokle rokās, bet viņa nespēlēja, viņa tvēra tikai šad un tad stīgās un izvilināja pāra gaišu, gari skanošu toņu.

Tā bija viena no tām mazām, jaukām dziesmiņām, kas jums padara spilvenu mīkstāku un istabu siltāku, viena no šīm lēni viļņojošām meldijām, kuras it kā pašas dziedas savā jaukā sērīgumā un pie tam ļauj jūsu balsij plūst tik patīkami pilnīgi, tik apaļi un skanīgi. Marija sēdēja pašā kamīna atspīdumā, sārtās gaismas^1 apmirdzēta; nekā nedomādama viņa dziedāja ar labpatiku it kā glāstīdama pate sevi ar savu balsi.

Tad atvērās zemās durvis un Ulrika Frederika slaidais stāvs salīcis ienāca pa viņām.

Marija tūliņ apklusa un vairs nedziedāja.

— Ak, kundze! — Ulriks Frederiks iesaucās mīksti nožēlojošā balsī, ar lūdzošu mājienu tuvodamies viņai, — ja es zinātu, ka jūs jutisaties traucēta no manas- klātbūtnes... !

— Ak nē, es dziedāju tikai pate saviem sapņiem.

Mīlas sapņiem? — viņš jautāja noliekdamies pār

kamīna treliņiem un sildīdams savas rokas pie treliņu spožām, sarkanām vara bumbām.

— Jaunības sapņiem, — Marija atbildēja, pārvilkdama ar roku pār kokles stīgām.

— Jā, tā jau vecumā mēdz darīt! un viņš smaidīdams lūkojās viņā.

Marija brīdi cieta klusu, tad viņa piepēži teica:

— Cilvēks var būt ļoti jauns- un tomēr viņam var būt veci sapņi.

— Cik jauki, te smaržo pēc mošus! — bet vai mana niecīgā persona arī ir šaīs vecos sapņos, kundze — ja es drīkstu jautāt.

— Alt nē!

— Reiz tomēr bija laiks...

— Starp visiem citiem laikiem.

— Jā, kundze, istarp visiem citiem laikiem bija reiz kāds brīnumskaists laiks, kad es jums biju dārgs, ļoti dārgs. Vai jūs varat varbūt atcerēties kādu krēslas istundu, astoņas dienas pēc mūsu kāzām vai apmēram tā? Bija vējš un sniegputenis...

— Taisni tā kā tagad.

— Jūs sēdējāt pie kamīna...

— Taisni tā kā tagad.

— Jā, un es gulēju pie jūsu kājām un jūsu mīļās rokas spēlējās ar maniem matiem.

— Jā, toreiz jūs mīlējāt mani!

— O, taisni tā kā tagad^1! — un jūs — jūs noliecāties pār mani, jūs raudājāt, tā ka asaras ritēja jums pār vaigiem, jūs skūpstījāt mani, it kā jūs lūgtu Dievu par mani savā sirdī, un tad piepēži, — vai jūs to vēl atceraties? — tad jūs iekodāt man kaklā.

— Jā, tu augstais Dievs, kā es jūs toreiz mīlēju, mans laulāts draugs! Kad es dzirdēju jūsu piešus šķindam pa trepēm, tad asinis man zvanīja ausīs, es drebēju no galvas līdz kājām un manas rokais bija aukstas kā ledus. Un kad jūs tad ienācāt un apskāvāt mani savām rokām...

— žēlastību, kundze!

— Ak, tās ir tikai mirušas atmiņas par mīlestību, kura sen ir izdzisusi.

— Ak, izdzisusi, kundze! tā kvēlo vēl karstāk nekā agrāk.

— Nē, to sedz pārāk daudzu dienu pelni.

— Bet tā paceļās no pelniem, kā Feniksa putns, skaistāka un ugunīgāka nekā pirms tam — vai tā nav?

— Nē, mīlestība ir kā vārīgs zieds; ja kādu nakti salnā un aukstumā novīst viņas sirds, tad tā iznīkst no galotnes līdz saknei.

— Nē, mīlestība ir kā tas stāds, kuru sauc par Jeri-kas rozi; sausumam uznākot, tā sažūst, sarūk, bet ja tad uznāk silta nakts ar lielu rasu, tā atraisa vaļā visas savas lapas un ir vēl zaļāka un svigāka nekā jebkad pirms tam.

— Varbūt! mīlestības laikam gan ir dažādas.

— Tā tas ir, — ja, un mūsu mīlestība ir taisni tāda.

— Ka jūsu mīlestība ir tāda, to jūs man sakāt tagad, bet mana nekad nav tāda bijusi, nekad.

НО

— Tad jūs nekad neesat mīlējusi.

— Neesmu mīlējusi! Tagad es jums pastāstīšu, kā es esmu mīlējusi. — Tas bija Frederiksborgā...

Ak, kundze, jūs esat nežēlīga!

' — Nē, nē, tā tas nebūt nav. — Tas bija Frederiksbor-gā. Aķ, jūs zināt ļoti maz, kā es tur cietu. Es redzēju, ka jūsu mīlestība uz mani ne tuvu vairs nebija tāda kā agrāk. Ak, kā māte ir nomodā pār savu slimo bērnu un ievēro katru vismazāko zīmi, tā es ar bailēm un drebēšanu novēroju jūsu mīlestību. Un kad es redzēju no jūsu aukstiem skatiem, ka tā bija nobālusi, un jutu no jūsu skūpstiem, cik vāji sita viņas pulsi, tad man bija tā, it kā man būtu jāiznīkst sāpēs un mokās. Es raudāju par šo mīlestību caurām naktīm, es lūdzu par viņu Dievu, kā par mīļu bērnu, kurš mirst stundu pakaļ stundai. Un es skatījos pēc palīga un padoma savās mokās, pēc zālēm jūsu slimai mīlestībai, un kādi vien slepeni līdzēkļi un mīlestības dzērieni nāca man ausīs, tos es ar izmisušu cerību piejaucu jūsu rīta dzērienam un vakariņu vīnam. Es izliku jūsu krūšu lakatu triju augošu mēnešu gaismā un skaitīju kāzu dziesmu pār viņu, un jūsu gultas iekšpusē es pati ar savām asinīm uzvilku trīspadsmit krusta-veidīgas sirdis, bet bez panākuma, mans laulāts draugs, jo jūsu mīlestība bija slima uz nāvi. — Redziet, tā jūs tikāt mīlēti!

— Ak nē, Marij, mana mīlestība nav mirusi, tā ir augšāmcēlusies. Uzklausies, mana sirds, uzklausies; es biju sists ar aklību, mani bija pārņēmis ģeķīgs neprāta drudzis, bet tagad, Marij, es guļu ceļos pie jūsu kājām, redziet, es atkal bildinu jūs ar bailēm un drebēšanu. Ak, mana mīlestība ir bijusi kā bērns, kas šaubās,, bet tagad tā ir izaugusi par vīru, ak, ļaujaties droši viņas rokām un es zvēru jums pie krusta koka un vīra goda, ka tā jūs vairs nepalaidīs.

— Ciešat klusu, ciešat klusu, ko tas var līdzēt!

— Ak, ticiet man, Marij!

— Pie dzīvā Dieva! es ticu jums, es nešaubos ne vismazākā mērā, ka jūsu mīlestība ir liela un stipra, bet mana! to jūs esat nožņauguši paši savām rokām, tā ir

mironis un cik skaļi ari nesauktu jūsu sirds, tā nekad vairs neuzmodinās viņu.

Ak jā, Marij! jūs no jūsu dzimuma... es zinu,, ka starp jums ir tādas, ka ja tās mīl kādu vīru, tad, ja viņš ari tās pagrūž prom ar kāju, viņas nāk atkal, vienmēr no jauna, jo viņu mīlestība ir neievainojama.

— Jā, tas ir taisnība, mans vīra kungs, un es — es esmu no tādām sievietēm, bet jūs — jūs neesat īstais

vīrs.

* *

*

„Dievs lai paceļ pār tevi savu sargājošo roku, mana sirdsmīļākā māsa un ir tev visa laba devējs;, ko vien var vēlēties pie miesas un pie dvēseles, to es novēlu tev no sirds.

Sirdsmīļā māsa, tu mans vienīgais labi domājošais draugs no bērnu dienām, tev es tagad gribu aprakstīt,, kādi Skaisti augļi man ir no mana augstā stāvokļa, kurš lai ir nolādēts no tās dienas, kad tas īsākās, jo tas, Dievs to zin, ir man atnesis tikai nepatikšanu un bēdu pilnu mēru.

Jā, vai tā nav paaugstināšana gluži pretējā nozīmē, kā tu, sirdsmīļā māsa, tagad dzirdēsi un kas tev jau dažā ziņā būs zināms, jo jādomā, ka mana māsa, no sava mīļā vīra jau zina, ka jau toreiz, kad mēs dzīvojām Zēlandē, starp mani un manu smalko vīra kungu viss bija ļoti vēss. Un še Aggershusē kādu laiku tas nebija citādi, jo viņš pret mani ir izturējies tā, ka pilnīgi to nemaz nav iespējams izstāstīt, kaut gan to varēja sagaidīt , no tāda braša junkura. Bet es maz ko bēdāju par viņa neķītrām mīlestības dēkām, tās man nemaz neķērās klāt, jo mana mīlestība uz viņu jau ilgu laiku ir tik niecīga, ka ar to ne slima pīlēna nevarētu uzturēt pie dzīvības, un manis dēļ tas var skriet pakaļ dīriķa sievai, ja viņam tā patīk, ja tikai viņš man nenāk par tuvu, bet taisni to viņš dara un tādā kārtā, ka nevar saprast, vai viņš ir palicis traks, jeb vai velns ir

apstājis viņu, un viss tas sākās ar to, ka viņš kādā dienā bija atnāci® pie manis ar jaukiem vārdiem un skaļiem solījumiem un gribēja, lai starp mums viss atkal būtu labi, lai gan es viņu tā neieredzu un viņš man tā riebjas, ko es viņam arī pateicu tādos vārdos, ka turu sevi daudz par labu priekš viņa: bet tad tik īsti viss sākās, jo, ja, kā mēdz sacīt, velnam salst, tad viņš sakurina sev elli karstu, un tā viņš man sakurināja īstu elles pirti tādā ziņā, ka viņš saveda še pilī veseliem bariem palaidnīgas sievietes un ielas meitas, un mieloja tās ēdieniem un dzērieniem ar lielu godu, jā, ar dārgām sniega putām un retiem greznuma ēdieniem, kā kādā karaļa banketā, un maniem mākslīgiem damasta galdautiem, kurus es mantoju no savas nelaiķa mātes, un maniem bārkstainajiem zīda spilveniem, tiem arī viņi gribēja ķerties klāt, bet no tā nekas neiznāca, jo es visu noglabāju aiz atslēigas, tā ka viņam vajadzēja aizņemties pilsētā, ko klāt uz galdiem un ko likt uz soliem.

Mana sirdsmīļā māsa, es negribu vairs ilgāk apgrūtināt tevi ar tādu neglītu sabiedrību, bet vai tas nav nelietīgi, ka tādas ielu palaidnes, kurām pēc taisnības vajadzētu novilkt ādu pie pilsētas kauna staba, sēd uz goda soliem viņa majestātes vietnieka lielajā zālē. Es domāju, tas ir tik nedzirdēts un kauna pilns^1 darbs,, ka ja viņa karaliskā majestāte to dabūtu zināt, tad viņš gan pateiktu manam labajam' Ulricham Frederikam kaut ko tādu, ko tam pavisam nepatiktu dzirdēt. Bet vislabāko joku, kādu tas ar mani izspēlēja, es vēl nemaz neesmu stāstījusi; tas ir gluži jauns, jo notika pagājušā dienā, kad es liku aizsūtīt pēc kāda bagāta sīktirgotāja, lai tas ierodas ar dažiem Brabantes zīda izrotājumiem, kurus es domāju likt apšūt jakai gar malu, bet tās man atbildēja, ka, ja es aizsūtīšot naudu, tad saņemšot arī preci, jo karaļa vietnieks esot viņam aizliedzis pārdot man kaut ko uz parāda, un tādu pat ziņu es saņēmu no cepurnieka, pēc kura es biju sūtījusi, tā kā man liekas, viņš visā pilsētā ir noliedzis dot man ko uz kreditā, lai gan es viņa mājā esmu iene-

susi tūkstošiem un tūkstošiem valsts dālderu, šoreiz pietiek. Viiss lai ir Dieva rokās, kurš lai vienmēr sūta man labas vēstis no tevis.

Aggerhūses pilī, 12. decembrī 16G5.

Tava tev vienmēr uzticīgā māsa

Marija Grube.

Augstdzitmušai Ane-Marijiai Grubes 'kundzei, Stiges Hega, Lalandes zemes tiesneša laulātai draudzenei, manai sirdsmīļai māsai, laipni rakstīts.

„Lai Dievs tevi pasargā, mana sirdsmīļā māsa, tagad un vienmēr, to es tev vēlu no visas sirds, un es lūgšu Dievu par tevi, lai tu paturi drošu prātu un neļauj sevi gluži pie zemes noliekt, jo mums katram ir savs krusts uzlikts, un mēs visi mītam postā.

Tava man rakstītā vēstule, mīļā māsa, ir nākusi man rokā visādā ziņā nebojāta un neuzlauzta, un es ar drebošu sirdi dabūnu zināt no viņas to izsmieklu un apkaunojumu, kādu viņas laulāts draugs ir viņai nodarījis, kas no karaliskās majestātes vietnieka ir ļoti nepareizi tā darīt, kā viņš dara. Bet neesi tomēr par daudz pārsteidzīga, manu cālīt, jo tev ir iemesls būt pacietīgai, tā ka tev ir ierādīta tik augsta vieta, kuru nebūtu labi zaudēt, un kura gan ir tā nemiera vērts, lai to paturētu, jo ja viņas laulāts draugs izšķiež un notriec daudz mantas, tad tā ir viņa paša manta, kamēr mans izšķērdētājs vīrs ir palaidis ne tikai savu, bet arī manu, un tas ir nožēlojami, ka vīrs, kuram vajadzētu saturēt kopā, ko Dievs mums uzticēji®;, izputina un izšķiež to pilnīgi. Ja Dievs gribētu mani šķirt no viņa, lai tas būtu šā vai tā, tā būtu liela svētība priekš manis, nabaga sievietes, par ko es diezgan vien nevarētu pateikties, un tas gan varētu notikt, jo pēdējā gadā mēs nemaz neesam bijuši kopā, par ko Dievam gods un slava, ja tas tā paliktu, tā ka mana sirdsmīļā māsa gan redz, ka arī mana gulta nav tikai zīdu klāta, bet lai mana sirdsmīļā māsa iedomājas, ka viņas laulāts draugs vēl var apdomāties un nākt pie saprašanas, ka tas visu neizšķiež ar palaidnēm un nelietīgiem cilvēkiem, un tā ka viņa amats dod viņam lielus ienākumus, tad lai viņa neņem tik ļoti pie sirds viņa bezdievīgo izšķērdēšanu, ne arī viņa ļauno izturēšanos* Dievs to griezīs atkal par labu,, uz to es palaižos. Dari nu visu labi, mana vistiņ, un saņem no manis tūkstoš labas^1 naktis,

tava uzticīgā māsa, kamēr es dzīvošu,

Ane-Marija Grube.

Vangē, 6. februārī 1666.

Gildenlēves kundzei, manam mīļam draugam un māsai, mīlestībā rakstīta.41

„Lai Dieva roka tevi sargā, mana sirdsmīļā māsa, un bagātīgi dod tev visu labu, ko tu vēlies pie miesas un pie dvēseles, to es tev novēlu no visas sirds.

Sirdsmīļā māsa,, ved ļaudis gan saka, ka tik traka neesot neviena, ka tas tarp svētā Jāņa un Pāvila dienu*) nenāktu mazliet pie prāta, bet še, kā liekas, tas,' tā nemēdz būt, jo mans negudrais laulāts draugs nav vis gudrāks, bet desmit, pat tūkstošreiz negudrāks nekā pirms tam, jo tas, par ko es agrāk rakstīju, ir tikai bērna spēle pret to, kas tagad notiek, kas iet pāri katram mēram. Zini, dārgā māsa, ka viņš bija Kopenhāgenā un, ak neizsakāms kauns un apsmiekls! ir pārvedis sev līdzi kādu no savām agrākajām māsiņām, vārdā Karenu, kuru tas tūliņ iekortelēja še pilī; tā tagad ir iecelta pār visu un valda visās vietās, kamēr es esmu izlikta aiz durvīm. Bet, mana mīļā māsa, esi nu tik laba un dari man to patikšanu, parunā ar mūsu mīļo tēvu, vai viņš gribētu uzņemties mani aizstāvēt, ja es no šejienes aizbrauktu, kā viņš droši vien būs ar mieru, jo

*) No 24. junija līdz 23. jūlijam.

„Marija Grube".

neviens bez dziļākas līdzcietības nevar noskatīties manā nelaimīgā dzīvē, un tas, kas man tiek uzkrauts, ir tik nepanesams, ka, man liekas, tas būs tikai pareizi darīts, ja to nokratīšu. Vēl nesen, mū,su mīļās Kundzes dienā^6), es biju nogājusi lejā mūsu augļu dārzā un lead es uznācu atkal augšā, manas guļamistabas durvis no iekšpuses bija aizbultētas, un kad es jautāju, ko šis joks nozīmē, man atbildēja, ka sī un otra blakus istaba tagad būšot Karenai, bet mana gulta esot uznesta augšā kādā istabā rietumu pusē, kura ir tik auksta kā baznīca, kad vējš pūš, un pilna caurvēja, bet sapuvušajā grīdā ir jau daudz lielu caurumu.. Tomēr, ja es gribētu aprakstīt visu to izsmieklu, kas man ir jāpanas', tad mana vēstule iznāktu tik gara, kā gavēņu sprediķis, un ja tas tā ilgi vēl turpināsies, es neticu, ka mana galva to izturēs. Lai viss stāv Dieva rokā, un lai tas vienmēr sūta man laibas ziņas no tevis.

Tava vienmēr uzticīgā māsa

Marija Grube.

Aggerhūses piflī, 2. septembrī, Ш36.

Augstdzimušai Ane-Marijai Grubes kundzei, Stiges Hega, Lalandes zemes tiesneša laulātai draudzenei, manai dārgai māsai laipnās rokās."

Ulrikam Frederikam apstākļi pilī patiesībā bija tāpat apnikuši, kā Marijai Grube.

Izdzīves ziņā viņš bija pieradis pie kaut kā labāka. Tie bija tikai nožēlojami dzērājbrāļi, šie nabadzīgie, vienkāršie norvēģu virsnieki, un ar šīm zaldātu brūtēm ari nebija ilgi izturāms. Karena Fiol bija vienīgā, kura nebija pārāk rupja uin lempīga, bet arī tai viņš labāk šodien nekā rītu bija gatavs teikt ardievas.

Aiz dusmām, ka Marija Grube viņu bija atraidījusi, viņš bija izvēlējies šo ļaužu sabiedrību; un kādu laiku tas viņam bija darījis' prieku, bet ne ilgi, bet nu, kad tas viss tam sāka jau apriebties, un palikt nepanesams', un viņu pārņēma it kā nožēlošanas sajūta, tad viņš lūkoja pats sev iestāstīt, ka tas bijis nepieciešams, un tiešām arī pats sāka ticēt, ka tā arī bijis, ka viņam bijis savs nodoms pie visa tā, ka tas- gribējis piespiest Mariju Grubi, lai tā nožēlo savu izturēšanos un atgriežas pie viņa atpakaļ. Bet kad nu izrādījās, ka nožēlošana negribēja nākt, viņš ķērās stingrāk pie lietas, tai cerībā, ka, padalīdams viņai dzīvi tik nepanesamu, cik vien iespējams, tas tomēr lauzīs viņas stūrgalvību. Ka viņa to vairs nemīlētu, tā viņš neticēja, tas jutās pārliecināts, ka viņa savā sirdī ilgojas pēc viņa apkampieniem, bet ievērojusi, ka viņa mīlestība atkal ir atdzīvojusies, domā, ka tā var tagad viņam atriebties par viņa neuzticību... un viņš novēlēja viņai šo atriebšanos, viņam nebija nekas pretim, ka viņa gribēja atriebties, bet viņa par daudz vilka visu garumā, un viņam tapa par daudz garlaicīgi še šajā barbariskā Norvēģijā.

Tomēr, gluži drošs viņš nebija, vai nebūtu labāk darīts, ja viņš Karenu Fiol būtu atstājis Kopenhāgenā, bet, no vienas puses, viņš vairs nebija varējis izturēt ar tiem citiem, un, no otras puses, greizsirdība bija tik varens sabiedrotais, un Marija Grube bija bijusi greizsirdīga uz Karenu Fiol, to viņš zināja.

Marija Grube tomēr vēl arvienu nenāca, un viņš sāka šaubīties, vai viņa vispār kādreiz nāks, un viņa mīlestība pieauga līdz ar viņa šaubām.

Un stāvoklis tagad kļuva .saspīlēts kā pie spēles, vai medībās.

Nedroši un bailēs šaubīdamies, tas nodarīja Marijai Grube vienu apvainojumu pēc otra, un uztraukts gaidīja kādu zīmi, tikai kādu mazu zīmi, ka tas savu medījumu ietrencis īstā ceļā, bet nekā nesagaidīja.

Jā, beidzo^4

Beidzot kaut kas notika, un viņš bija pārliecināts, ka tā ir zīme, taisni tā zīme, ko viņš gaidīja. Lieta bija tā, ka Marija Grube, kādā dienā, kad Karena to bija apvainojusi sevišķi aizskarošā kārtā, bija paņēmusi krietnu, stipru ādas pavadu rokā, izgājusi namam cauri līdz istabai, kur Karena patlaban gulēja pusdienas miegu, aiztaisījusi durvis no iekšas un pārbaidīto palaidnieci bija krietni nopērusi ar smago pavadu, pēc tam viņa mierīgi bija aizgājusi atpakaļ uz savu istabu rietumu pusē, cauri visiem valodu pazaudējušiem kalpotājiem, kuri bija saskrējuši uz Karenas saucieniem.

Ulriks Frederiks bija pilsētā, kad tasi notika; Karena tūliņ aizsūtīja viņam ziņu, bet viņš nesteidzās atgriezties, tikai vēlu pēcpusdienā Karena, kura to gaidīja, izdzirda viņa zirgu ielēkšojam sētā.

Viņa noskrēja lejā viņam pretim, bet viņš mierīgi, bet noteikti pastūma viņu pie malas un gāja tūliņ pie Marijas Grubes.

Durvis bija tikai pievērtās — laikam jau tad viņas nebij istabā.

Viņš pabāza galvu caur durvīm, pārliecināts, ka atradīs istabu tukšu, bet viņa bija tur, viņa sēdēja pie loga un bija aizmigusi. Tad viņš uzmanīgi iegāja iekšā, tik uzmanīgi, cik vien tam bija iespējams, jo viņš nebija gluži skaidrā prātā.

Dziestoša septembra saule kā dzeltena zelta straume ieplūda istabā un pārvērta viņas nabadzīgās krāsas spožumā un krāšņumā; izbalsinātās sienas bija gulbja baltumā, brūnie koka griesti kvēloja kā vara rūda, un nobālējušā priekškara krokās bija vīna sarkanums un purpurs. Bija apžilbinoši gaišs; pat viss, kas bija tumsā, izstaroja gaismu, likās, lta viss mirdzētu rudens lapu dzeltenā miglā tīts. Ap Marijas Grubes galvu staroja zeltā gaismas vaiņags, skūpstīdams viņas balto pieri; bet ka acis un mute bija dziļā tumisā, tur vainīga bija nodzeltējušā ābele, kura savus sārtiem augļiem pilnos zarus kārdinoši bija izstiepusi pret rūti.

Bet viņa gulēja, gulēja krēslā sēdēdama, rokas klēpī salikusi.

Uz pirkstu galiem Ulriks Frederiks aizzagās pie Marijas, un gaismas vaiņags pazuda, kad viņš nostājās starp logu un viņu.

Viņš uzmanīgi novēroja viņu.

Viņa bija bālāka nekā agrāk. Viņa izskatījās tik laba un maiga, kā viņa tagad tur sēdēja, galvu atpakaļ atmetusi, viegli lūpas pavērusi, balto kaklu kailu atsegusi: viņš redzēja, kā pulss sita kakla vienā pusē, taisni zem mazās brūnās dzimuma zīmītes. Viņa skats noslīdēja pa pleca vingro apaļumu zem gludā zīda un pa slaido roku līdz baltai dusošai delnai. — Un tā piederēja viņam . — Viņš redzēja, kā tā saknieba apaļos pirkstus ap brūno pavadu, un kā šī roka, savās baltās, dzīsliņu caurstarotās formās, sitienā nabaga Karenas miesai,, tapa vingra un gluda, tad atkal, kļūdama svabada, ar nespodru spīdumu. Viņš redzēja, kā viņas greizsirdīgais skats apmierināts mirdzēja, un kā viņas dusmīgās lūpas nežēlīgi smaidīja iedomājoties, ka viņa izdzēš skūpstu pēc skūpsta ar savu pavadu. — Un viņa piederēja viņam. — Viņš bija bijis ļauns un bargs un nežēlīgs, viņš bija ļāvis šīm mīļām rokām lauzīties mokās un šīm sarkanām lūpām atvērties žēlabās.

Viņa acīs ieradās mitrs mirdzums par to iedomājot, un viņu pārņēma piedzērušā vīrietī viegli' pamodināmā raudulīgā līdzcietība, kamēr viņš, acu nenovērsis, stāvēja un skatījās pilns^1 miegainas un noreibušas jūtelības, līdz bagātā .saules gaismas straume bija sarukusi tievā, mazā, mirdzošā pavedienā augstu starp griestu tumšiem baļķiem.

Tad Marija Grube pamodās.

— Jūs! — viņa gandrīz iekliedzās, uzlēkdama un atkāpdamās atpakaļ,’ tā ka krēsls nogāzās uz grīdas.

—• Marij! — Ulriks Frederiks teica tik mīksti, cik vien iespēdams un lūgdamies izstiepa rokas pret viņui.

— Ko jūs^1 gribat? — Jūs laikam nākat sūdzēties par tiem sitieniem, kurus saņēma jūsu mīļākā?

— Nē, nē, Marij, būsim draugi, labi draugi!

—• Jūs esat piedzēris, — viņa auksti teica, novērsdamās no viņa.

— Jā, Marij, es esmu piedzēris^1 no mīlestības^1 uz tevi, es esmu pilnīgi noreibis no tava daiļuma, mana mīļā lelle.

— Jā, tā piedzēris, ka acis jūs ir apmānījušas, jūs citas esat noturējuši par mani.

— Marij, Marij, neesi nu tik greizsirdīga!

Viņa sakustējās izsmejoši un noraidoši.

— Jā, Marij! tu biji greizsirdīga; tu pati nodevi sevi, ķerdamās pie pavadas, tu jau zini... bet lai nu tagad visa šī neglītā lieta ir aizmirsta un beigta un lai veins viņu parauj. Nāc, nāc, nespēlē nu vairs ar mani nepielūdzamo, kā es spēlēju ar tevi neuzticīgo vīru, ar visu šo trakošanu un mīlināšanos pa jokam. Mēs ar to paši tikai pataisām sev dzīvi par elli,, kur tā varētu būt debess lai-mība. — Tu varēsi darīt, ko tu gribēsi, ja tu gribēsi tērpties zīdā, tik .biezā kā kamelots, ja tu vēlēsies pērles, tik garās virknēs, kā tavi mati, tu dabūsi tās, un gredzenus un zelta brokātu veseliem baķiem, un spalvas un dārgus akmeņus, ko tikai tu gribēsi, nekas nav par dārgu, lai tu to valkātu.

Viņš gribēja aplikt roku viņai ap vidu, bet viņa sagrāba viņu aiz rokas un atgrūda to no sevis.

— Ulrik Frederik, — viņa teica, — vai man tev ko sacīt? Ja tu varētu ietērpt savu mīlestību sarmuļa un caunas ādās, un kronēt ar zeltu, jā, dot tai tīra dimanta kurpes, es atgrūstu to no sevis kā dubļus un netīrumus, jo es to turu nevērtīgāku nekā zemi, pa kuru es staigāju. Nav neviena piliena manu asiņu, kas tev būtu lahas, nevienas šķiedras manā miesā, kas neatgrūstu tevi, — vai tu dzirdi? nav nevienas vietiņas manā dvēselē, kur tevi sauktu vārdā. — Tikai saproti mani pareizi! ja es varētu izpestīt tavu miesu no kādas nāvīgas slimības un tavu dvēseli no elles mokām,, tapdama tava, e« to nedarītu.

— Jā, tu to darītu, sieva, tā tu nerunā!

— Nē un nē un vēlreiz nē!

— Tad ārā, ārā! nost no manām acīm elles nolādētā vārdā!

Viņš bija balts kā siena un drebēja pie visiem; locekļiem. Balss bija aizsmakusi un sveša, un viņš mētājās ar rokām pa gaisu kā jucis cilvēks.

— Nost no manām acīm! nost — nost — nost no manām acīm, vai es tev pārskaldīšu pieri, es slāpstu pēc asinīm, un sarkana migla aizsedz man acis. — Prom, prom no Norvēģijas valsts un robežām, un elles uguns lai tevi pavada! Prom...

Marija brīdi izbijusies skatījās viņā, tad viņa izskrēja cik ātri vien varēdama ārā no istabas un devās prom no pils.

l»o

Kad viņas vairs nebija istabā, Ulriks Frederiks' paķēra krēslu, kurā viņa bija sēdējusi viņam ienākot, un izmeta to ārā pa logu, norāva veco priekškaru no gultas un saplēsa to strēmelēs un driskās,, skraidīdams pa istabu no viena gala uz otru; tad viņš nokrita uz grīdas un rāpoja apkārt uz ceļiem., šņākdams kā zvērs un nodauzīdams kauliņus jēlus. Beidzot viņš nogura, aizrāpās līdz gultai un iekrita viņā ar seju spilvenos, saukdams Mariju mīļiem vārdiem, raudādams un elsodams un lādēdams viņu, un atkal it kā labinādamies, runādams ar viņu maigā, klusā balsī.

Tai pašā naktī Marija sarunāja kādu kuģinieku, kurš par lūgumu un krietnu samaksu bija ar mieru aizvest viņu uz Dāniju.

Nākošā dienā Ulriks Frederiks izdzina Karenu Fiol no piF un dažas dienas vēlāk tas aizceļoja uz Kopenhāgenu.

XIII

Kādā skaistā dienā Ēriks Grube pārsteigts ieraudzīja Mariju Grubi iebraucam Tjelē.

Viņš tūliņ saprata, ka kaut kas ir noticis, ja viņa tā pārbrauc bez kalpotājiem un kādām lietām, un kad tas dabūja zināt, kā viss patiesībā bija, saņemšana,, kādu viņš tai parādīja, nebija nekādā ziņā sirsnīga, viņš saskaities aizgāja, aizcirzdams durvis aiz sevis un vairs tai dienā nerādījās.

Bet nakti izgulējis, viņš kļuva drusku rāmāks^1» jā, viņš pat izturējās pret savu meitu gandrīz ar cienības pilnu mīlestību un viņa valodā ieskanējās kaut kas, no vecā galminieka stīvās manierības.. Viņš bija nācis pie tā i;.lēd'zienan ka vēl jau nekāda nelaime nebija notikusi; starp jaunajiem laulātiem ļaudīm gan bija bijusi kāda maza nesaskaņa,, bet Marija vēl bija Gildenlēves kundze, un visu droši vien bez lielām grūtībām vēl bija iespējams iegriezt vecās sliedēs.

Marija zināms prasīja tikai šķiršanos un negribēja ne vārda dzirdēt par izlīgšanu, bet būtu jau arī neprātīgi gaidīt kaut ko citu pirmā .sarūgtinājuma karstumā, kad visas atmiņas vēl bija kā vaļējas, asiņojošas vātis, tā ka tam viņš nepiegrieza nekādas vērības; gan laiks palīdzēs, par to viņš bija pārliecināts.

Bez tam bija vēl viens apstāklis, no kura viņš cerēja lielas lietas. Marija jau bija pārbraukusi no Aggershū-ses gandrīz kaila, bez apģērbiem, un rotām, um viņai drīz pietrūks tā krāšņuma, pie kura tā bija pieraduisi kā pie ikdienišķas parādības, un pat viemuļā pārtika Tjelē„ trūcīgā apkalpošana un visa ikdienišķās dzīves šaurība mācīs viņu ilgoties pēc tā, ko tā bija atstājusi. No otras puses Ulrikam Frederikam, cik dusmīgs tas. arī nebūtu, gpūti bija domāt par šķiršanos. Viņa naudas lietas nebija tik labā stāvoklī, ka viņš varēja šķirties no Marijas pūra, jo divpadsmit tūkstoš dālderu bija krietna summa skaidras naudas, un no zelta un zemes īpašumiem un citas godības arī nebija viegli šķirties, ja jau tas reiz bija rokā.

Pusgada laikā Tjelē viss gāja ļoti labi. Marija klusajā muižā jutās labi. Dziļais miers, kāds tur valdīja, dienu vienmuļība un pilnīgais notikumu trūkumu bija kaut-kas jauns priekš viņas, un viņa baudīja to ar sapņainu, pasīvu labpatiku.

Par pagātni domājot, viņai tā izlikās kā nogurdinoša cīņa un nerūpēšanās, nerimstoša uapriekšulaušanās bez kāda mērķa, asas, griezīgas gaismas apspīdēta, pilna nepanesama, apdullinoša trokšņa, un viņu pārņēma patīkama drošības un miera sajūta, sajūta, ka viņa var atpūsties atspirdzinošā ēnā, saldā un tīkamā klusumā, un viņa mīlēja vēl palstiprināt savas patvēruma vietas mieru, iedomājoties, ka tur ārā pasaulē vēl arvienu trokšņoja un cīnījās un sacentās,, kamēr še viņa it kā bija slepeni apgājusi dzīvei apkārt un atradusi mazu drošu vietiņu, kur neviesis viņu nevarēja uziet un ienest nemieru viņas tīkami krēs^ lainā vientulībā.

Bet laiks aizgāja un klusums tapa smags, miers^1 nedzīvs un paivēmis tumšs, un viņa sāka it kā klausīties pēc ‘kādas dzīvas skaņas no ārpasaules. Tādēļ viņai nebija nepatīkami, kad Ēriks- Grube lika priekšā kādu pārmaiņu. Lieta tā,, ka viņš gribēja, lai viņa ietu dzīvot uz sava vīra pili Kalo; tas iztēloja viņai, ka tā, ka viņas vira rokās esot viss viņas pūrs, un tomēr tas nesūtot viņai nekā priekš dzīves, tad elsot gluži dabīgi, ka viņa liekas uzturēties no Kalo muižas ienākumiem, un tuir tā varēšot dzīvot kā niere taukos, turēt daudz kalpotāju un vest krāšņu un bagātu dzīvi, gluži citādu nekā še Tjelē, kur viss bija par daudz niecīgs priekš viņas, kas bija pieradusi pie daudz labākas dzīvēs. Bez tam karaļa kāzu dāvinājuma rakstā, ar kuru viņai, tika nodrošinātas tūkstoš mucu tīru grauduļ, gadījumā, ja Ulriks Frederiks nomirtu, acīmredzot, bija domāta Kalo muiža, ikura taisni ienesa šīs tūkstoš mucas un kura Ulrikam Frederikam bija piešķirta pusgadu pēc kāzām. Ja nu viņi tagad savā starpā vairs neizlīgtu, tad nebija neiespējams, ka Ulriks Frederiks atstātu viņai šo kā viņas atraitnes mītni domāto muižu, un tādēļ bija vēlams, ne tikai lai viņa iepazītos ar to, bet arļ, lai Ulriks Frederiks pierastu zināt to viņas īpašumā, to tiesu vieglāk viņš varbūt tad atteiktos no tās.

Eriks Grube ar šādu kārtību domāja tikt vaļā no izdevumiem, kūpi priekš viņa bija savienoti ar Marijas uzturēšanos Tjelē, un otrkārt notikušo šķelšanos starp Ulriku Frederiku un viņa laulāto draugu padarīt mazāku nekā tā bija; katrā gadījumā tā tomēr bija tuvināšanās, un nekad nevarēja zināt, kas no tā varēja iznākt.

Marija tā tad aizbrauca uz Kalo, bet tādu dzīvi, kā bija domāts, ta tur nevarēja vest, jo Ulriks Frederiks savam pārvaldniekam Johanam Utrechtam bija devis pavēli, labi uzņemt un uzturēt Gildenlēvea kundzi, bet nedot viņai. rokās ne graša skaidrā naudā. Pie tam Kalo, ja vien tas ir iespējams^ bija vēl garlaicīgāki nekā Tjelē, tā kā Marija nezin vai būtu palikusi tur ilgi, ja viņai nerastos viesis, kuram drīz priekš viņas bija kļūt vairāk, nekā viesim.

Viņa vārds bija Sti Hegs.

Pēc svētkiem Frederiksborgas pils dārzā Marija bieži bija domājusi par savu svaini, un vienmēr ar klusas pateicības jūtām, un daudzreiz Aggershūses pilī, kad viņa bija tikusi sāpināta vai apvainota isevišķi jūtami, tā bija atradusi apmierinājumu iedomādamās Stiga godbijī-gq, mēmo pielūgšana. Un tāda pat viņa būtne bija arī tagad, kad viņa bija aizmirsta un atstāta, kā viņās labās dienās; tā ibija tā pate padevīgā bezcerība viņa vaibstos, tā pate pazemīgā apbrīnošana viņa skatos.

Vairāk nekā vienu-divas dienas no vietas viņš nekad nepalika Kalo, tad viņš kādu nedēļu ciemojās pa apkārtni, un Marija mācījās ilgoties pēc tā, kad tas nāks. un nopūsties, kad viņš devās prom, jo viņš bija tikpat kā vienīgā viņas sabiedrība, un tā viņi kļuva ļoti draudzīgi, un nebija daudz tāda, ko tie viens no otra slēptu.

— Kundze! — Sti Hegs jautāja kādā dienā, — vai jūsu nodoms ir griezties atpakaļ pie viņa ekselences, ja viņš jūs pilnā mērā nolūgtos?

— Un ja viņš uz ceļiem rāptos klāt, — viņa atbildēja, — es viņu atgrūztu.. Es jūtu pret viņu tikai riebumu un nicināšanu savā īsirdī, jo viņa dvēselē nav nevienas patiesas jūtas, neviena godīga, silta asins piliena viņa miesā: viņš ir ielas meita, samaitāta, nekrietna ielas meita un nevis vīrietis; viņam ir ielas meitas tukšās, neuzticīgās acis un ielas meitas kārība, lipīga* un bez gara. Nekad patiesas, karstas jūtas nav pārņēmušas viņu, nekad neviens sirsnīgi izjusts vārds nav nācis pār viņa lūpām. Es ienīstu viņu, Sti, es jūtos tā, it kā mani būtu padarījušas netīras viņa kārās rokas un viņa it kā ar ielas staigules muti runātie vārdi.

— Tad jūs pieprasīsat šķiršanos,, kundze?

Marija atbildēja, ka tā esot viņas vēlēšanās, un ja vien viņas tēvs tam būtu piekritis,, tad šī lieta jau būtu aizvirzīta labi tālu, bet tēvs ar to nesteidzoties, jo viņam esot tā pāriiecība, ka viss gan vēl nokārtošoties, kaut gan tais nekad nenotikšot.

Tad viņi runāja par to, ko' tā varēja cerēt saņemt savām dzīves uzturam, pēc šķiršanās, un Marija Grufoe domāja, ka Eriks Grube pieprasīšot Kalo priekš viņas.

Sti Hegam tas nelikās ieteicami. Viņš savās domās bija iztēlojis citu dzīvi priekš viņas, nekā apmesties kā atraitnei uz dzīvi kādā nomaļā Jitlandes kaktā, un tad, varbūt, beidzot apprecēties ar kādu neievērojamu muižnieku, jo ne uz ko augstāku tā nevarēja cerēt; pie galma viņas loma bija izspēlēta, tur Ulriks Frederiks bija pardaudz labi pierakstīts^ lai tas nespētu atturēt galmu no viņas un viņu no galma. Nē, viņa domas bija tādas, ka viņai vajadzēja dabūt izmaksātu savu pūra naudu skaidrā naudā un tad aizceļot no šejienes prom un nekad vairs necelt še savu kāju, jo ar savu skaistumu un cēlumu, viņa Francijā varēja cerēt gluži citādu likteni, nekā šai nožēlojamā zemē, ar zemniecīgu muižniecību un nabadzīgu galma atdarinājumu.

Tā viņš teica,, un sīkā dzīve Kalo vientulībā tik labi noderēja par pamatu tām apburošām ainām, kādās tas iztēloja Ludviķa četrpadsmitā bagāto un krāšņo galmu, ka Marija galīgi ļāvās no tā savaldzināties un turpmāk Franciju iztēlojās kā visu savu sapņu piepildīšanās vietu.

Sti Heigs vēl arvienu bija tikpat iemīlējies Marijā Grubē, kā agi’āk, viņš pat bieži runāja ar viņu par savu kaislību; viņš nelūdzās, pat neizteica cerību un nežēlojās, gluži otrādi, viņš runāja pilnīgi bez cerības, vienmēr pieņemdams par neiespējamu, ka viņa tagad, vai vispār kādreiz uz to varētu atbildēt. No sākuma Marija noklausījās šais valodās ar nedrošu pārsteigumu, bet vēlāk viņai sāka palikt interesanti, klausīties šaīs bezcerīgos prātojumos par mīlestību, kurai tā pate bija par cēloni, un ne bez zināmas apreibinošas varas sajūtas,, tā dzirdēja, esam sevi kungu par dzīvību un nāvi, tādai brīnišķīgai dabai, kā Sti Hega. Tomēr, tas nevilkās ilgi,, kad jau mazdūšība Sti Hega vārdos sāka viņu kaitināt, un viņa atteikšanās no cīņas, tādēļ kā cīņas mērķis likās nesasniedzams, viņa rāmā apmierināšanās ar to, ka tas, kas ir nesasniedzams, ir un paliek nesasniedzams, lika viņai šaubīties, ja ne taisni par to, vai aiz Sti brīnišķīgiem vārdiem vispār bija kaislība, vai skumjas aiz viņa grūtsirdīgiem vaibstiem, tad tomēr par to, vai viņa vārdi nebija stiprāki, nekā viņa jūtas, jo šo bezcerīgo kaislību, kura 'spītīgi nelikās redzam, ka nebija nekādas cerības un akli netraucās uz priekšu,, to viņa nesaprata, tai viņa nevarēja ticēt, un viņa iedomājās Sti Hegu;, kā pārkairinātu raksturu, kurš mūžīgi nodarbodamies ar sevi, bija sācis iedomāties sevi daudz bagātāku un lielāku, un ievērojamāku, nekā tas patiesībā bija,, un kurš tagad» kad nekāda īstenība neapstiprināja šīs iedomas, sameloja pats sev lielas sajūtas un stipras kaislības, kuras fantastiskā grūtniecībā foija dzemdējušas vienīgi viņa slimīgi darbīgās .smadzenes. Un pēdējie vārdi, kurus tā tagad ilgākam laikam dzirdēja no viņa mutes, jo viņa uz tēva vēlēšanos griezās atpakaļ uz Tjēli, tikai apstiprināja šo ticību, ka iedomātais tēls bija viņam pilnīgi līdzīgs.

Tas notika, kad viņš tikko bija teicis viņai ardievas un stāvēja roku uzlicis uz kliņķa, viņš tad pagriezās vēl pret viņu un teica: — tā ir tumša lapas puse manā dzīves grāmatā, kura pašķirās tagad, kundze, kad jūs vairs nebūsat Kalbi, un es ilgošos sāpēs un ciešanās un sērošos kā cilvēks, kurš zaudējis.visu, kas bija viņa laime zemes virsū, visas viņa cerības un ilgošanās, un tomēr, kundze, ja reiz notiktu tā, kā man būtu kāds sevišķs iemesls ticēt, ka es jums esmu dārgs, un es tam arī ticētu, Dievs vien to zin, kas tad no manis iznāktu. Varbūt tas manī atmodinātu tos spēkus, kuru varenos spārnus es nekad neesmu varējis ieplēst, un tā daļa no mana gara, kufa slāpst pēc darbības un deg cerībās, gūtu virsroku un padarītu manu vārdu slavenu un varenu. Bet tikpat labi var ari būt, ka tāda neizsakāma laime liktu atslābt katrai spraigi savilktai stīgai, laupītu valodu katrai skaļai prasībai un nonāvētu katru dīgstošu cerību, tā kā mana laimes zeme maniem spēkiem un spējām kļūtu par gur-denības Kapuju...

Bija gluži dabīgi, ka Marija palika pie tā, kā viņa bija domājusi, viņa ieskatīja arī, ka tā bija labāk, bet tomēr nopūtās par to.

Un tā viņa aizbrauca uz Tjēli. Eriks Grube vēlējās šo atgriešanos, jo viņš baidījās, ka Sti Hegs pamudinās Mariju uz soļiem,, kas nesaskanēs ar viņa paša plāniem, un bez tam viņš gribēja mēģināt, vai nebūs iespējams pārrunāt viņu, lai tā piekrīt tādai lietas nokārtošanai, pie kuras laulība paliktu spēkā.

Kā izrādījās, tas bija veltīgi, bet tomēr Eriks Grube vēl arvienu ar vēstulēm uzaicināja Ulriku Frederiku, lai tas Mariju ņem atkal pie sevis. Ulriks Frederiks nekad neatbildēja, viņš gribēja, lai viss paliktu neizšķirts, cik ilgi vien tas bija iespējams, jo katra, ar šķiršanos^1 neizbēgami savienotā mantas dalīšana, viņam bija ļoti neizdevīga, un sievas tēva apgalvojumiem, ka Marija ir gatava izlīgt, viņš neticēja, jo, kā Ērikam Grubes kungam nevarēja ticēt, bija pārāk labi zināms.

Tonis Erika Grubes vēstulēs, pa tam , kļuva arvie-nu draudošāks, un runa bija jau par personīgu griešanos pie 'karaļa. Ulriks Frederiks saprata, ka ilgi tas tā nevarēja turpināties, un viņš tagad no Kopenhāgenas aizrakstīja vēstuli savam pārvaldniekam Kalo, Johanam Utrech-tam, kurā tas uzdeva viņam visā slepenībā pārliecināties, kādā mērā Gildenlēves^1 kundze būtu ar mieru sastapties ar viņu Kalo, Ulrikam Grubem par to nekā nezinot, šī vēstule bija rakstīta martā, 1669. gadā.

Ulriks cerēja, ka šī priekšā liktā sastapšanās dos viņam iespēju, izzināt Marijas Grubes īstās domās, un ja izrādīsies, ka viņa ir gatava izlīgt, viņš tūliņ ņems viņu sev līdzi uz Aggershūsi, bet ja nē, tad viņš ar solījumu, gādāt par tūlītēju laulības šķiršanu, cerēja panākt priekš sevis, pēc iespējas, labvēlīgākus šķiršanās noteikumus.

Bet Marija Grube atteicās no 'sastapšanās, un Ulriks Frederiks nekā nenokārtojis, aizceļoja atpakaļ uz Norvēģiju.

Eriks Grube turpināja vēl kādu laiku savu nesekmīgo rakstīšanu, bet tad, tas bija 1670. gada februārī, pienāca ziņa par Frederika trešā nāvi, un nu Ērikam Grubem likās, ka ir pienācis laiks rīkoties, jo karalis Frederiks savu dēlu Ulriku Frederiku vienmēr bija stādījis tik augstu un tik akli mīlējis viņu, ka tas tādā lietā, kā šī, visu vainu būtu redzējis pie pret puses, bet ar karali Kristijanu bija gaidāms, ka tas būs citādi, jo lai gan viņi ar Ulriku Frederiku bija sirds draugi un daudz bija dzīvojuši kopā vienā sabiedrībā, tad tomēr bija iespējams, ka karalī bija kāda maza skaudības ēna, jo tēva laikā vairāk apdāvinātais un daudz izskatīgākais pusbrālis bieži bija nostādījis viņu ēnā, bez tam jauni valdinieki labprāt grib parādīt savu bezpartējiskumu un tad nereti savā taisnības dedzībā ir netaisni pret tiem, par kuriem vispārība var domāt, ka taisni tos tie ņems savā aizgādībā. Tādēļ tad tika nolemts, ka pavasarī viņi abi brauks uz Kopenhāgenu, un Marijai pa tam bija jālūko dabūt no Johana Utrechta divi simti dālderu,, ko nopirkt sēru drānas, lai tā pieklājīgi varētu stāties jaunajam karalim priekšā,, bet pārvaldnieks l>ez Ulrika Frederika atļaujas, nedrīkstēja nekādas naudas dot prom, un Marijai 'bija jābnauc bez sēru tērpa, jo viņas tēvs nekā negribēja izdot un bez tam izteicās tā, kā sēru drānu trūkums vēl labāk rādīšot viņas nožēlojamo stāvokli.

Maija pēdējās dienās viņi iebrauca Kopenhāgenā un tā kā sastapšanās starp tēvu un meitas vīru, neveda ne pie kāda iznākuma,, Eriks Grube rakstīja karalim., ka viņš visā padevībā, diezgan vien nespējot aprakstīt, ar kādu izsmieklu, kaunu un negodu viņa ekselence, Gildenlēvs, dažus gadus atpakaļ, savu sievu,, Mariju Grubi, aizdzinis no Aggershūsets, laika, vēja un ķērāju kuģu varā, kuri toreiz stipri kreisējuši pa jūru, jo starp Holandi un Angliju toreiz bija iedegusies nikna cīņa. Dievs tomēr žēlīgi izglābis viņu no augšā aprakstītām dzīvības briesmām, un tā dzīva un vesela ieradusies viņa mājā. Bet tas esot nedzirdēts apkaunojums,, kas viņai nodarīts, un nu viņš jau daudz reiz ar rakstiem, lūgšanām un karstām asarām, esot griezies pie sava augstā, augsti cienītā znota, viņa augst-dzimušās ekselences, lai viņš tak šai lietā apdomājās un vai nu pierāda Marijai vainu, ku}*as dēļ laulība šķirama, vai ņem viņu atkal pie sevis, kas viss tomēr nekā neesot līdzējis. Marija ienesusi viņam pūrā daudz tūkstoš valsts dāldēru un neskatoties uz visu to, tā tomēr neesot varējusi dabūt ne tik daudz, kā divi simti dāldēru, ko nopirkt sev sēru drānas; visā visumā: viņas nožēlojamo stāvokli aprakatīt pārāk plaši, prasītu daudz laika, un tādēļ viņi griežoties pie viņa karaliskās majestātes, sava visžēlīgā kunga un karaļa dabiskām žēlastības un līdzcietības jūtām ar vispadevīgo lūgumu, lai viņa majestāte, Dieva dēļ, apžēlotos par viņu, Ēriku Grubi, viņa lielā vecuma dēļ, kas esot sešdesmit septiņi gadi, un par viņu, viņas lielā posta un apkaunojuma dēļ, un lai viņa majestātei žēlīgi labpatiktu pavēlēt viņa ekselencei, Gildenlēvem, lai tas, vai nu pierāda Marijai vainu, kuras dēļ, kā Kristus saka, laulāti ļaudis ir šķirami, ko tas nekad nespēs izdarīt, vai aiī, lai ņem to pie sevis, caur ko būtu kalpots Dievam., turot laulību tādā godā, kādā Dievs pats to ir iestādījis, kā ari novērstas lielas nepatikšanas, liels grēks aizkavēts un viena dvēsele no pazušanas izglābta.

Marija no saltuma nemaz negribēja parakstīt savu vārdu zem šī lūguma, tādēļ, ka tā nekādā ziņā negribēja dzīvot kopā ar Ulriku Frederiku, lai notiktu kas notikdams. Bet tēvs viņai apgalvoja, kā prasība, lai Ulriks Fre-deriks ņem to atkal pie sevi©, esot tikai formalitāte, jo viņš tagad gribot šķiršanos par katru cenu, un tas veids, kādā lūgumraksts esot sastādīts, beidzot piespiedīšot viņu tiešām arī prasīt šķiršanos, kas viņas lietu nostādīšot labākā gaismā un došot viņai iespēju,, panākt labākus noteikumus. Jā, viņa piemetināja vēl uz tēva pieprasījumu, un aizrādījumu, sekošu pavadrakstu pie lūguma:

,,Es labprāt būtu runājusi ar jūsu karalisko majestāti, bet man, nožēlojamai īsievietei, nav apģērba, kādā es varētu rādīties ļaudīs. Apžēlojaties par mani, visžēlīgais kungs un karali, un palīdziet man, nelaimīgai sievietei, tikt pie taisnības. Dievs Jums to atmaksās.

Marija Gru'be.“

Bet tā kā viņa ne visai palaidās uz Erika Grubes vārdiem, tad viņa, caur kādu no saviem veciem' galma draugiem, daJbūja karalim nodot rokās kādu gluži privātu rakstu, kupā, tā bez kādiem aplinkiem, tieši pateica, cik ļoti Ulriks Frederiks viņai ir pretīgs, cik dedzīgi viņa vēlās panākt šķiršanos, un cik ļoti tā negribētu pie īpašuma jautājuma nokārtošanas nākt pat vismazākā sakarā ar viņu.

Eriks Grube tomēr šo vienu reizi bija teicis taisnību. Ulriks Frederiks gribēja šķirties. Viņa stāvoklis pie galma, kā karaļa pusbrālim, bija citāds, nekā karaļa mīļākam dēlam. Tagad nepietika, palaisties uz tēva labvēlību, viņam vajadzēja tieši sacensties ar citiem galminiekiem goda un atalgojuma dēļ. Un tas, ka viņam neizšķirta stāvēja priekšā tāda lietā, maz varēja veicināt cienību pret viņu, bija daudz izdevīgāk, gādāt, lai tā tiek izbeigta pēc iespējas ātri un meklēt jaunā un labāk apdomātā laulībā atlīdzību tam, kas labas slavas un mantas ziņā botu zaudēts. Viņš tādēļ izlietoja iespaidu» kāds turu bija, lai panāktu šo nolūku,

Karalis tūliņ nodeva lietu konsistorijai, lai tā dotu savu spriedumu, un tas skanēja, ka laulība ar augstākās tiesas lēmumu, četrpadsmitā oktobrī 1G70. gadā, tika izskaidrota par atceltu, tādā kārtā, ka abām pūcēm bija atļauts, no jauna precēties. Marija Grube saņēma atpakaļ savus divpadsmit tūkstošus valsts dālderu un visu pārējo pūru, ar visām dārglietām un zemes^1 īpašumiem, un tiklīdz viņa bija dabūjusi naudu izmaksātu, viņa, neskatoties uz tēva ierunām, gatavojās aizceļot pavisam. Kas uz Ulriku Frederiku attiecās,, viņš tūliņ rakstīja savai pusmāsai, zakšu kūrfirsta Johana Georga laulātai draudzenei, ka viņa laulība ir šķirta, jautādams tai, vai tā gribētu parādīt viņam tik daudz māsas mīlestības,, ka tas drīkstētu nodoties glaimojošai cerībai, saņemt no viņas valdinieces rokām laulātu draudzeni.

XIV

Marijai Gruibe nekad agrāk nebija bijis naudas, par kuru tā būtu noteicēja, un tādēļ, saņemot tagad tik lielu summu savās rokās, tai likās, kā viņas varai un spējām nav robežu. Viņai bija tā, it kā pate pasakainā burvju rīkste būtu ielikta viņai rokā, un viņa, kā bērns» ilgojās cilāt to reizi no reizes un atsaukt visu krāšņumu sev pie kājām.

Viņas pirmā vēlēšanās bija, atrasties tālu no Kopenhāgenas torņiem un Tjēles pļavām, no Erika Grubes un tēvmāsas Rigices, un tā viņa pavicināja rīksti pirmo reizi, un pa ūdeni un sauszemi tā devās no Zēlandes, caur Jitlandi un šlēzvigu uz Libekas pilsētu. Visa viņas pavadonība sastāvēja no istabmeitas Lūcijas, kuru viņai at-dot, tā bija pierunājusi tēvmāsu, un no kāda tirgotāju kučiera no Aarhūses, jo tikai Libekā bija domāts, sākt īsto sagatavošanos uz ceļu.

Tas bija Sti Hegs, kurš viņu bija vedis uz domām, ka vajag ceļot, un toreiz tas bija teicis, ka arī viņš gribot atstāt dzimteni un meklēt laimi citur, un tā viņš bija pie-ieo

dāvājies,, būt viņai par ceļa maršalu. Ataicināts ar vēstuli no Kopenhāgenas, viņš arī ieradās^1 tagad Libekā. Četrpadsmit dienas pēc tam, kad Marija bija tur atbraukusi, viņš tūliņ izrādījās noderīgs garajam ceļam nepieciešamo sarīkojumu sagatavošanā.

Klusā prātā Marija patiesībā bija iedomājusies, ka viņa būs nabaga Sti Hega labdare un ar saviem bagātiem līdzekļiem atvieglos viņam izdevumus ceļā un Francijā uzturoties, kamēr izrādīsies,, ka viņam radušies kādi citi avoti. Kad nabaga Sti Hegs tad ieradās, viņa bija ļoti pārsteigta, ieraugot viņu ļoti grezni ģērbušos, labiem jā-jāmiem zirgiem apgādātu, un. divu staltu puišu pavadītu, pie kam vispār visas zīmes rādīja,, ka viņa makam nebūt nevajadzēja viņas zelta, lai tas piebriestu apaļš. Bet vēl vairāk viņu pārsteidza pārvērtība, kura, kā likās, bija notikusi viņa raksturā, viņš bija dzīve un gandrīz jautrs, un kamēr tas agrāk izskatījās, it kā tas svinīgiem soļiem pavadītu pats sevi uz kapsētu, tagad tas spēra soļus kā vīrs, kuram pieder puspasaules un kurš var cerēt vēl uz otru pusi. Agrāk viņā bija bijis kaut kas no noplūkta putna,, tagad viņš drīzāk līdzinājās ērglim ar uzbostām spalvām un asām acīm, kuras liecināja, ka nagi tam ir vēl asāki.

Marija vispirms domāja, ka tas ir prieks par to, ka viņš var pamest visas pagātnes rūpes aiz 'sevis un cerība gūt nākotni, kura bija ko vērta; bet kad viņš vairāk dienas bija pavadījis, nelaizdams pār savām lūpām neviena mīlestībā sirgstošā, mazdūšīga vārda, tā sāka ticēt, ka viņš ir pārvarēji® savu kaislību, un tagad uzvarētāja lepnuma apziņā, ka tas var mīlestības pūķim ar papēdi samīt galvu, jutās brīvs un spēcīgs un pats sava likteņa kungs, un viņa ziņkārīgi vēlējās noskaidrot, vai viņa pareizi ir uzminējusi, pie tam tā nevisai iepriecināta domāja pate pie sevis, ka 30 vairāk viņa redz Sti Hegu, jo mazāk tā pazīst viņu.

Kāda saruna, kura tai bija ar Lūciju, varēja tikai stiprināt viņu šai pārliecībā.

Tas bija kādā priekšpusdienā, viņas abas staigāja šurp un turp pa lielo vārtu telpu, kādas bija visos Libe-kais namos;, un kura bija reizē eja un dzīvojamā istaba,

,Marija Uru.be."

rotaļu laukums 'bērniem, telpa, kufā strādāja visus darbus, pa reizei ari ēdamā istaba un sakņu kambaris. TMpa, pa kuļ-u viņas staigāja,, tomēr parasti tika lietota tikai siltākos gada laikos', tādēļ viņā bija tikai gaps, balti noberzts galds, daži smagi koka krēsli un vecs skapis, dibenā bija piesisti gaj*i dēļu plaukti, kur kāpostu galviņas gulēja zaļā® rindās virs sarkanām burkānu kaudzēm un kuplām mārrutku buntēm.

Vārti bija plaši atvērti uz mitri mirdzošo ielu, kur lietus plīkšķēdams gāzās lejup spožās straumēs.

Abas viņas, Marija Grube un Lūcija, bija saģērbušās uz iešanu, viena ādu apšūtā tūka mētelī, otra pelēk-brūnas pusvadmalas virsdrānās; gaidīdamas, kad lietus piestāsies, viņas soļoja steidzīgi turp un atpakaļ pa sarkano ķieģeļu kuļu, sīkiem soļiem, kājas piesperdamas, it kā tām grūti nāktos sasildīties.

— Vai tik viņš nu ari būs īsti drošs ceļa vadonis, kā jūs domājat? — Lūcija jautāja.

— Sti Hegs? — jā, jā, tāds viņš būs gan, es domāju. Ko tu ar to gribēji sacīt?

— Ak, tikai to, ka viņš nepaliek sēdām kaut kur uz ceļa.

— Ko!

— Jā, vācu jaunkundzes, vai arī holandiešu... Jūs zināt, ko par viņu stāsta, ka viņa sirds ir no tik gruzdošas matērijas, ka tūliņ iedegās liesmās, tiklīdz tik kādi apakš-brunči pasit vēju.

— Kas tev sastāstījis tādas blēņu pasakas?

— Bet, Kungs, Dievs, vai tad jūs nekad par to neesat dzirdējuši? Jūsu pašu svainis! Kas to varēja domāt, ka tas jums ir jauns; tad jau man tikpat labi varēja iekrist prātā, stāstīt jums, ka nedēļā ir septiņas dienas.

— Kas tev šodien ir noticis, tu runā tā, it kā tu jau no paša rīta būtu dzērusi spāņu vīnu?

— Jā, viena no mums, kā man rādās. —

— Sakiet man: Ermegarde, vai jūs šo vārdu nekad agrāk neesat dzirdējuši?

— Nē!

— Tad prasiet Sti Hegam, vai tas, varbūt, nepazīst viņu, un mināt pie tā paša Jidti Krag, Kristensi Rud un

Edeli Hansdatter, un Lēni Poppings, ja jums tīk, var jau gadīties, ka viņš zin dažas pasakas,, kā jūs tās saucāt, par katru no viņām.

Marija apstājās pie vaļējiem vārtiem un ilgi raudzījās ārā lietū. — Vai tu, varbūt, — viņa teica, sākdama atkal staigāt, — vai,, varbūt, arī tu zini pastāstīt kādas no šīm pasakām?

— Es domāju gan.

— Par Ermegardi Linov?

— Jā, sevišķi par viņu.

— Ko tad?

— Ak, tas ir stāsts, par kādu no Hegiem, Sti viņam bija vārdā, man liekas, tas bija gaps, sarkanmatains, bāls...

— Paldies, to es pate arī zinu.

— Vai jūs zināt arī to, par saindēšanos?

— Nē, nē!

— Vai, varbūt, par vēstuli?

— Nu, stāsti!

— Ū, tas ir tik drausmīgs stāsts.

— Nu!

— Jā, šis Hegs, tas bija labs draugs, tas bija, pirms viņš vēl bija precējies, jā, tas vislabākais draugs ar Ermegardi Linov; viņai bija garākie mati, kādi jaunai meitenei vispār var būt, jo viņa varēja pate gandrīz uzmīt tiem, un viņa bija tik balta un sārta, īsti kā skaista lelle, bet viņš bija tik ciets un ļauns pret viņu,, kā stāsta, it kā viņa būtu uzbāzīgs kurtu suns, un ne tas maigais radījums, kāda viņa bija, bet jo ļaunāks viņš bija, jo vairāk tā mīlēja viņu, viņš būtu varējis sasist viņu zilu un melnu, ja viņš to tiešām arī nedarīja, viņa skūpstītu viņu par to, ir tiešām bail iedomāties, kas notiek ar cilvēku, kad tas ar visu sirdi pieķeras otram. Bet tad tā apnika viņam, un viņš vairs neskatījās ne uz to pusi, kur viņa bija, jo viņam tagad cita stāvēja prātā, un Ermegardes jaunkundze skuma un bēdājās, un daudz netrūka, ka tā no žēlabām un bēdām dabūtu galu, tomēr viņa vēl dzīvoja,, kāda šī dzīve arī nebija. Tad viņa vairs to nevarējusi izturēt, Ermegardes jaunkundze, kā stāsta, viņa ieraudzījusi Sti Hegu viņu muižai garām pajājam un un steigusies vi-1,11im I >n К к I, veselu jūdzi viņa skrējusi zirgam blakam, bet viņ.i nr tik daudz kā vienu soli neesot apturējis, ne arī • 'mīl griIMijis uzklausīties viņas lūgšanas un vaimanasļ, br! līkai jājis ātri prom no viņas. To viņa nevarējusi panest, uti tad viņa ieņēmusi nāves zāles un rakstījusi Sti liegam, ka viņa to darījusi viņa dēļ, nu viņa tam nestāvēšot vairs ceļā, ja tikai tā pirms nāves vēlreiz dabūtu viņu redzēt.

— Un tad?

— Jā, Dievs to zin, vai tas tā tiešām in, kā ļaudis saka, jo tad jau viņš būtu tas ļaunākais cilvēks pie miesas un dvēseles, kuru gaida elles mokas; — tad viņš aizrakstījis atpakaļ — jā, tā tas bija, viņš aizrakstījis atpakaļ!, ka tā pretģifts, kura visdrīzāk varētu padarīt viņu atkal veselu, tā esot viņa mīlestība, bet to viņai dot, tas nestāvot viņa varā, bet viņš esot dzirdējis, ka piens un ķiploki arī esot labi, un viņš dodot padomu, lai viņa tos ieņemot. Redziet, tā viņš atbildējis; kā jūs domājat? Vai var būt vēl kaut kas neglītāks par to?

— Un Ermegardes jaunkundze?

— Ermegardes jaunkundze?

— Jā gan.

— Jā, tā nebija viņa vaina, ka viņa nebija ieņēmusi diezgan daudz nāves zāļu, bet viņa bija tik slima, ka nekad vairs netika pie īstas veselības.

— Nabaga jērs, — Marija smiedamās teica.

Gandrīz katra diena atnesa tagad vienu vai otru mazu pārmaiņu Marijas Grubes domās par Sti Hegu un līdz ar to viņu savstarpējā satiksmē.

Bija tūliņ redzams, ka Sti nebija nekāds sapņotājs, spriežot pēc tā, ar kādu rūpību un apķērību viņš novērsa visus neskaitāmos šķēršļus un grūtības, kādas ceļojumam stājās ceļā,, tāpat nevarēja būt šaubu par to, ka viņš tikpat ar savu izturēšanos, kā ar apdāvinātību stāvēja tālu pāri pat ievērojamākiem muižniekiem, ar kuriem tie sastapās. Viss, ko viņš runāja bija vienmēr jauns un interesants un nelīdzinājās citu valodām, bija tā, it kā viņam būtu pašam savs, tikai viņam zināms ceļš cilvēku un lietu saprašanā; un, kā Marijai likās, tad viņš ar priecīgu m izsmieklu atzinās savos uzskatos par to, cik stiprs bija zvērs cilvēkā, un cik maz zelta bija paslēpts viņa dabas netīrajos slāņos; un aukstā, kaislīgā daiļrunība, ar kādu tas viņai pierādīja, cik maz sakarības bija cilvēka būtnē, cik nesaprotami un nesaprātīgi, cik juceklīgi un pilnīgi no gadījuma atkarīgi cilvēka dvēselē cīnījās viss, kas bija cēls un kas bija zems.’, daiļrunība, ar kādu tas mēģināja darīt viņai visu to saprotamu, likās viņai liela un aizraujoša; viņa sāka ticēt, ka viņam ir piešķirtas lielākas spējas un retākas dāvanas, nekā citiem mirstīgiem, un viņa ar apbrīnošanu, jā, gandrīz ar pielūgšanu noliecās) tā varenā spēka priekšā, kuru tā juta viņā; bet līdz ar to viņas dvēselē bija klusas, glūnošas, pastāvīgi čukstošas šaubas, kuras tā nekad neizdomāja līdz galam, bet kuras tumšā, instinktīvā sajūtā modināja bailes', ka šis spēks ir spēks, kas gan draud un trako, grib un iekāro, bet nekad nelauž sev ceļu, nekad nemeklē sevi piepildīt.

* #

9ft

Lohendorfā, kādas trīs jūdzes no Vechtes, pašā lielceļa malā bija vecs krogs, un še Marija un viņas pavadoņi bija apmetušies pāra stundu pēc saules noiešanas.

Vēlāk vakarā, kad kučiers un zirgu puiši bija nogājuši pie miera blakus ēkās, Sti Hegs, Marija un pāra zem-niecīga izskata Oldenburgas muižnieku 'sēdēja draudzīgi sarunādamies pie maza sarkankrāsota galda, lielās podiņu krāsns tuvumā kroga viesistabā.

Pie garā galda logu tuvumā, ar muiguru atspiedusies pret galda malu, sola vienā galā sēdēja Lūcija un adīdama vēroja citus.

Uz kungu galda dzeltenā māla svečturī dega tauku svece, mezdama savu miegaino gaismu sejās un ar tauku spīdumu spoguļodamās pāri krāsnij rindā sakrautos alvas šķīvjos. Marijai bija priekšā neliels alvas kausiņš ar siltvīnu, Sti Hegam lielāks, kamēr abi oldenburdzieši brālīgi dzēra no milzīga koka kausa, kurš ātri vien tukšojās un kuru pastāvīgi no jauna piepildīja nopinkājiesi puisis, kas istabas dibenā slinki gulēja uz sola.

Kā Marija, tā Sti Hegs, abi labāk būtu gribējuši doles

tim uz šuvām istabām, jo abi lauku muižnieki nebija nekādu patīkamā sabiedrībā, un viņi to arī darītu, ja istabas nebūtu bijušas tik ledus aukstas, un ja viņu sasildīšanu nebūtu savienota ar vēl lielākām neērtībām, nekā aukstums, kā saimnieks ienezdams ogļu pannas tiem bija teicis; lieta tā, ka kūdra šai pusē bija tā sēra piesūkusies, ka viņas kvēli varēja panest tikai tie, kas pie tāda gaisa bija pieraduši.

Oldenburdzieši nebija omulīgi, viņi juta gan, ka atrodas smalkā sabiedrībā un tādēļ centās izteikties tik pieklājīgi,. cik vien tas viņu spēkā stāvēja, bet pamazām, alum iegūstot arvienu vairāk varas pār viņiem, arī saites, kuras tie paši sev bija uzlikuši, atslāba arvienu vairāk un vairāk, jā, tapa pavisam svabadas. Viņu valoda, vēl vairāk nekā pirms tam, atgādināja vietējo izloksni, viņu joki tapa pamatīgāki un jautājumi diezgan uzbāzīgi.

Kad joki kļuva arvienu lempīgāki un nepieklājīgāki, Marija nemierīgi sāka grozīties krēslā, un Sti Hega acis jautāja pār galdu, vai viņiem neiet prom. Taisni tad gaišmatainākais no svešajiem izteica kādu rupji divdomīgu piezīmļ^pie kuras Sti sarauca uzacis un draudoši paskatījās viņā, bet tas tikai iekairināja svešo, un viņš atkārtoja savu neķītro joku vēl spēcīgākos izteicienos, bet Sti Hegs piedraudēja viņam, ka tasi dabūs ar alva krūzi pa galvu, ja iedrošināsies teikt vēl ko tamlīdzīgu.

Taisni tai acumirklī Lūcija tuvojās galdam ar savu adikli, lūkodama uzņemt kādu nogājušu aci, to izlietajā otrs oldenburdzietis; viņš apķērās viņai ap vidu, norāva viņu sev uz klēpja un uzspieda viņai uz lūpām skaļi šmīkstošu skūpstu.

šī pārdrošība iekarsēja gaišmati, kurš apskāva roku Marijai Grube ap kaklu.

Tai pašā acumirklī Sti kauss tik spēcīgi un pamatīgi ķēra viņa pieri, ka viņš smagi iegārkstēdamies novēlās pie krāsns.

Nākošā acumirklī Sti un tumšais atradās istabas vidū, bet Marija un viņas kalpone iebēga kaktā.

Puisis uz sola uzlēca, iebļāvās kaut ko caur istabas vienām durvīm, pieskrēja pats pie otrām un ņēmās noslēgt tās ar olekti garu dzelzs stieni, tai pašā laikā varēja

dzirdēt kā atslēga noskrapšķ mājas pakaļdurvīs. Lieta tā, ka šai krogā bija paradums, tiklīdz izcēlās kaušanās, noslēgt visu, lai neviens, kas bija ārā, nevarētu ņemt dalību ķildā un tā padarīt to lielāku, nekā bija nepieciešams, bet tas arī bija vienīgais, ko viņi darīja un kad viss bija noslēgts, viņi tūliņ aizmanījās uz savām gultām, jo tas, kas nekā nebija redzējis, nekā arī nevarēja liecināt.

Nevienam no cīnītājiem nebija ieroču klāt, savu lietu tie varēja izšķirt vienīgi ar dūrēm. Un tur nu viņi abi stāvēja, Sti un Tumšmatis, lādēdamies un cīkstēdamies. Viņi vazāja viena otru no vietas uz vietu, sīksti un neatlaidīgi viens otram pretim turēdamies un triekdami viens otru pret sienām un durvīm; viņi sagrāba viens otru aiz rokām, izrāvās viens otram, locījās un grozījās uz visām pusēm zodus viens otram plecā iespieduši. Beidzot viņi nogāzās uz grīdas; Sti bija virsū un patlaban jau pāra reizes bija smagi triecis sava pretinieka galvu pret auksto māla kuļu, kad tas juta divas spēcīgas' rokas apžņaudzamies sev ap kaklu. Tas bija Gaišmatis, kurš bija atkal atjēdzies.

Sti’am aizņēma elpu, gaiss gārdza viņam kaklā, priekš acīm tam palika tumšs un locekļi atslāba. Tumšmatis apķēra viņu ar kājām un rāva aiz pleciem viņu uz zemi, Gaišmatis žņaudza ar rokām viņam kaklu un ar ceļiem sānus.

Marija iekliedzās un gribēja steigties palīgā, bet Lūcija gandrīz kā krampjos bija apskāvusies viņai apkārt, tā kā viņa nevarēja pakustēties.

Te, taisni tad, kad Sti’am jau sāka zust atmana, viņš pēdējos spēkus saņēmis rāvās uz priekšu, tā kā Tumšmatainā pakausis ar troksni atsitās pret grīdu, bet Gaišmatis drusku atlaida savas žņaugas, un viņš dabūja ievilkt elpu. Lokani un spēcīgi Sti atrāvās sāņus, metās virsū Gaišmatim, tā ka tas nogāzās zemē un nikni noliecās pār viņu, bet saņēmis kājas spērienu pret sirdi, tikko nepaģība; bet tad viņš ar vienu roku saķēra pie skrum-šļiem kāju, kura to bija ķērusi, un, otru roku aizķēris aiz zābaka stulma, cirta to uz zemi pret savu izstiepto gurnu tā, ka kauli sadrupa zābakā un Gaišmatis, samaņu zaudējis, nogāzās zemē. Tumšmatis, kurš gulēja un skatījās,

aixlullis no trieciena galvā, to redzēdams, izgrūda tādu sāpju kaucienu, it kā viņš būtu atmaņas zaudētājs, un rāpus patvērās zem sola pie loga, un ar to kaušanās bija galā.

Bet mežonība,, kuru Sti liegs šai gadījumā bija parādījis un kura slēpās viņā, bija atstājusi varenu, apbrīnojamu iespaidu uz Mariju; jo tai nakti nolikdama galvu uz svilvena, viņa teica pate sev, ka mīl viņu, un kad tad Sti liegs nākošās dienās bija ievērojis, ka viņas skatā un gaitā bija kaut kast, kas rādīja, ka viņas prātā bija notikusi liela pārvērtība viņam par labu, un pamudināts no tā, lūdzās viņas mīlestības, tas saņēma tādu atbildi, kādu vēlējās.

XV

Un tad tas ir Parīzē.

Ir pagājis apmērām pusgads, un tā mīlestības savienība, kura tik pēkšņi bija tapusi noslēgta, ir izjukusi un izirusi jau laiciņu atpakaļ, un Marija Grube un Sti Hegs ir lēnām aizgājuši viens no otra.

Viņi zin to abi divi, bet vārdos tas starp viņiem nav ticis minēts, jo atzīšanās, kurai jānāk, slēpj sevī tik daudz rūgtuma un sāpju, tik daudz pazemošanās un paš-nicināšanas, ka vieglāk ir ciest klusu.

Tai ziņā viņi ir vienos prātos.

Bet savas bēdas tie panes katrs gluži savādi. Jo kamēr Sti Hegs mokās, kurām nav cerību, sāpēs pašās nocietinājies pret sāpju visasāko dzēloni, skumst un skumst mazdūšīgs un nospiests, un kā sagūstīts meža zvērs staigā no viena gala uz otru, no viena gala uz otru pa savu šauro būri, tamēr Marija vairāk līdzinājās kustonim, kurš norāvies bēg bez apstāšanās, bez mazākās atpūtas, dzīts uz priekšu, tik uz priekšu, ārprātīgās bailēs no ķēdes, kura šķindēdama velkās tam pa pēdām.

Viņa gribēja aizmirst.

Bet aizmiršanās ir kā virši, tie aug tikai paši no sevis, un visas pasaules kopšana, rūpība un gādība ne par matu neveicina viņu augšanu.

Viņa izsvaidīja savu zeltu pilnām rokām un pirka ies

sev visu, kas bija grezns; viņa tvēra pēc katra baudu biķera, ko ar zeltu varēja nopirkt, ko ar garu, ar skaistumu un augstu kārtu varēja nopirkt, bet viss bija veltīgi.

Viņas postam nebija paredzam® gals un nekas, nekas viņu nevarēja atsvabināt no tā. Ja šķiršanās no Sti He-ga, būtu varējusi atnest ja ne atvieglojumu, tad vismaz pārmaiņu viņas mokās, tas jau sen būtu noticis, bet tas bija tas pats, gluži tas pats, vai tas notika, vai nē, no tā nebija cerama ne mazākā atvieglojuma vēsma, vienalga vai dzīvot kopā, vai šķirties, tur nebija nekāda glābiņa.

Bet viņi tomēr izšķīrās, un tas bija Sti Hegs, kas to lika priekšā.

Viņi nebija redzējuši viens otra pāra dienu, kad Sti ienāca pirmā no greznām istabām, kuras tie bija noīrējuši no Izabellas žīl, ,,La croix fer“ saimnieces.

Marija bija tur, viņa sēdēja un raudāja.

Sti īgni nopurināja galvu un apmēdās otrā istabas galā.

Bija tik smagi redzēt, ka viņa raud un zināt, ka katrs mierinājuma vārds no viņa lūpām, katra līdzcietīga nopūta un katrs saprotošs skats tikai padarīs bēdas rūgtākas un asaru plūdus lielāku®.

Viņš piegāja pie viņas.

— Marij, — viņš teica klusu un neskanīgi, — izrunāsimies vēl vienreiz par visu un tad šķirsimies.

— Jā, ko tas var palīdzēt?

— Nesaki tā, Marij, tevi gaida vēl daudz priecīgu dienu.

— Ja asaru pilnas dienas un asaru pilnas naktis, garā nebeidzamā virtenē.

— Marij, Marij, apdomā savus vārdus, ko tu saki, jo es tos saprotu labāk nekā tu to vari iedomāties, un tad tie ievaino tik sāpīgi.

— Sāpes, kuras dara ass vārds, man liekas, nav vērtas, ka tām piegriež lielu vērību un es nekad neesmu domājusi tevi no tām saudzēt.

— Nu tad saki vien, aizmirsti katru vismazāko līdzcietību; saki, ka tu jūties pazemota no savas mīlestības uz mani, briesmīgi pazemota! Saki, ka tu atdotu veselus gadus no sava mūža, lai tu iznīcinātu katru atmiņu par muni no savas dvēseles. Ak, pataisi mani par suni un sun** inuni īsuņa vārdā, sauc mani tais nicināmākos vārdos, kādus tu zini, es klausīšos visos tavos vārdos un teikšu, ka tev ir taisnība, jo tev ir taisnība, ir taisnība, cik sāpini arī tais arī nebūtu to sacīt. Jo klausies, Marij, klausies un tici tam, ja tu vari: lai gan es zinu, ka tevi pārņem šausmas, ka tu esi bijusi mana, un tava dvēsele ir kā slima katrreiz, kad tu domā par to un sarauj pieri riebumā un sāpēs, tad tomēr es tevi mīlu, — jā, jā, cik vien es spēju un varu, es mīlu tevi, Marij.

— Nē, kaunies, Sti Heg, ak, kaunies tak, kaunies, tu nezini, ko tu runā. Un tomēr, lai Dievs piedod man, tomēr tas ir taisnība, cik briesmīgi tas arī neizklausītos. Ak, Sti, Sti! kādēļ tu esi tāda vergu dvēsele, kāds tu esli, tārps, kuru samin un kurš tomēr neturās pretim. Kad tu zinātu, cik es tevi iedomājos lielu! lepnu, lielu un spēcīgu, tevi, kurš ir tik vājš. Bet tur bija vainīgi tavi skanošie vārdi, kuri meloja par varu, kuras tev nekad nav bijis, kuri runāja par dvēseli, tādu, kāda tava nekad nav bijusi un nekad nebūs. Sti, Sti, vai tā ir taisnība, ka es atradu maziskumu spēka vietā, nožēlojamas šaubas priecīgu cerību vietā, un lepnums, Sti, kur palika tavs lepnums?

— Tiesa un taisnība ir tikai niecīga žēlastība, bet es nepelnu vairāk, jo es neesmu bijis labāks kā krāpnieks pret tevi. — Marij, es nekad neesmu ticējis tavai mīlestībai uz mani, nē, nekad, pat ne tanī brīdī, kad tu man to apzvērēji, manā sirdī nebija ticības. Ak, cik labprāt es gribēju ticēt, bet es nevarēju. Es nevarēju šaubu tumšo galvu samīt pie zemes, tās lūkojās iņanī savām tumšām acīm un visu manu sapņu spožās, kuplās cerības tās aizpūta prom ar savu rūgti smaidošo muti. Es nevarēju ticēt, ka tu mīli mani, Marij, un tomēr es шtvēru tavu mīlestību kā dārgu mantu ar abām rokām un ar visu savu dvēseli, es priecājos par to bailēs un baigā laimē, kā laupītājs varbūt priecājas par savu zeltā mirdzošo laupījumu, kaut gan tas zin, ka īstais īpašnieks nāks par īsu brīdi un izraus dārgo nastu no viņa rokām. Jo tas nāks reiz, Marij, kas būs tavas mīlestības vērts, vai kuru tu iedomāsies esam tās vērtu, un viņš nešaubīsies un nelūgs un nedrebēs, bet salieks tevi kā mīkstu zeltu savā rokā un uzmīs ar kāju tavai gribai, un tu ar prieku viņam pazemīgi paklausīsi; bet tas nebūs tādēļ, ka viņš tevi mīlētu vairāk nekā es; jo tas nevar būt, bet tādēļ, ka tas vairāk ticēs pats sev un mazāk redzēs tavu lielo vērtību, Marij.

— Ak, tas jau ir īsts pareģojums, ko jūs tur ceļat priekšā, Sti Heg, bet ar jums tas tā ir parasti, jūsu domas vienmēr aizklīst kaut kur projām. Jūs esat kā bērni®, kuram iedāvināta rotaļu lieta, ar kuru jums vajadzētu rotāties un par to priecāties, bet jums nav miera, kamēr jūs neesat redzējuši, kas viņā ir iekšā un izārdījuši un saplēsuši to pa daļām. Jumis nekad nav bijis laika kaut ko sargāt un glabāt, jo jums vienmēr kaut kas ir bijis jāķer un jātver, — jūs visus dzīves būvkokus sadrumstalojat šķembelēs.

— Dzīvo laimīga, Marij.

— Dzīvojat laimīgi, Sti Heg, cik vien jums tas ir iespējams.

— Paldies — paldies — tam tā ir jābūt — bet es lūdzu vienu lietu.

— Nu.

— Kad jūs aizceļosat no šejienes, nesakiet nevienam, uz kurieni jūs dosiaties, ka es to nedabūnu dzirdēt, jojo es neatbildu par to, ka es tad spētu noturēties un nesekot jums uz pēdām.

Marija nepacietīgi paraustīja plecus.

— Dievs lai jūs svētī, Marij, tagad un mūžīgi.

Un tad viņš aizgāja.

* *

*

Ir gaiša novembra novakare, kad saules) bronzas brūnā gaismā vilcinādamās šķirās no augsto ģēveļu vientuļi mirdzošām rūtīm, kavējās baznīcas dvīņu torņu smeilos galos, deg uz krustiem un zeltītiem vaiņagiem tur augšā, izplūst dzidrajā gaisā, pazūd,, kad mēness jau ir pacēlis savu spožo, apaļo ripu pār tālo, brūno pakalnu garām, apaļīgām līnijām.

Dzelteniem, zilganiem un mēļiem karogiem dziestošas debesu krāsas atspīd upes spožos., klusu plūstošos ūdeņos, un vītolu, kļavu, pliederu un rožu lapas atraisās no nodzeltējušiem lapu vaiņagiem un drebēdamas lidinās uz ūdeni, kur tās saņem gludais līmenis un tās slīd tad līdzi, gar mūriem, kuri pārkārušies pār upi, gar slapjām trepēm, smagu, zemu tiltu tumsā, melni mitriem koka pāļiem apkārt, uztver kvēlojošu ogļu atspīdumu sarkani apgaismotā smēdē, griežas apkārt rūsas sarkanā straumē un pazūd tad starp niedrām un caurām laivām,, starp nogremdētiem traukiem un starp dūņainiem, pūstošiem zedeņiem.

Zilgana krēsla izplēš savu caurspīdīgo tumsu pār tirgiem un laukumiem, kur ūdens miglaini mirdz, plūkdams no slapju čūsku galvām un bārdainām pūķu mutēm strūklakas fantastiski izliektos lokos starp izrobotām, slaidām fialēm; ūdens' murmina mīksti un rit vēsi, tas burbuļo apslāpēti un pil asi, veidodams ātri slīdošus riņķus uz pārplūstošās baseina bļodas tumšā spoguļa. Viegla pūsma zum pār laukumu, un visapkārt no tumšiem vārtiem, no melnām rūtīm un tumšām ielām tumsā lūkojās vēl kāda cita tumsa.

Tad mēnesis azkāpj augšā un mezdams sudraba spīdumu pār jumtiem un korēm dala gaismu asos plankumos. Katrs baļķa gals, katra līkumota izkārtne, visas īsās altana margas notēlojās uz mūra un sienām. Viss liekas tik asi izzīmēts un melns, mākslīgie, caurumotie akmeņa izrotājumi pār baznīcas durvīm, svētais Juris ar savu durkli viņā mājas stūrī un lapotā puķe tur logā. Un kā tas spīd platajā ielā, un kā tas spoguļojas upes ūdeņosi! Un debesīs nav neviena mākoņa, bālgans vaiņags, glorija ap mēnesi, un nekā cita, izņemot tūkstošiem zvaigžņu.

Tāds vakars bija tagad Nimbergā ,un stāvajā ielā, kura veda uz pili, tā sauktajā fon Karndorfa namā, bija svētki šovakar.

Viesi sēdēja pie galda, un visi viņi bija paēduši, jautri un iereibuši. Tie visi bija vecāki vīri, izņemot vienu; viņam nebija parūkas, tikai sava paša mati, bet tie bija kupli diezgan, zeltaini, gari un sprogaini. Viņa seja bija tik jauka, kā jaunasi meitenes seja, balta un sārta, un acis bija lielas, zilas un lēnas.

Par zelta Eemigiusu viņu sauca citi, netikai viņa matu dēļ, bet viņa lielās bagātības dēļ, jo, neskatoties uz savu jaunību, viņš bija bagātākais muižnieks visā Bavārijas mežu zemē — jo viņš bija no mežainās Bavarijas.

Viņi runāja par daiļām sievietēm, šie jautrie kungi pie bagāti klāta galda, un visi viņi bija tais domās, ka toreiz, kad viņi bija jauni, pasaule bija pilna daiļu sieviešu, ar kurām tās, kuras tagad dēvēja par skaistulēm, nemaz nevarēja salīdzināt.

— Bet kurš no jums ir redzējis visu pērļu pērli? — jautāja kāds resns kungs ar sarkaniem vaigiem un mazām mirdzošām actiņām, — kas ir redzējis Doroteju l'on Falkenstein, no Harcas Falkensteiniem, tā bija tik sārta kā roze un tik balta kā jērs, viņa pate ar savām rokām varēja apņemt stev viduci un kāda colla vēl palika pāri, viņa varēja staigāt pa cīruļu olām un tās nesaplīstu, tik viegli viņa prata iet, bet tādēļ viņa nebūt nebija tāda kā jūsu dzērves kājas, viņa bija apaļa kā gulbis, kas peld pa ezeru un vingra kā briedis, kas skrien pa mežu.

Tad viņi dzēra uz to.

— Dievs lai jūs) svētī visus kopā, cik sirmi jūs arī nebūtu ! — iesaucās kāds garš, vecs bārdainis no galda gala,

— bet pasaule paliek neglītāka dienu no dienas. Mēs varam redzēt to paši pie sevīm, — un viņš aplaida acis visapkārt, — kas mēsi bijām par puišiem! bet lai velns parauj visu to. Bet sakat man visu dzērāju vārdā, vai kāds man var pateikt to? — vai var kāds? — kurš var?

— vai kāds var man to pateikt: kur ir palikušas tās ņiprās krodzinieces ar smieklu pilnām lūpām, mirdzošām acīm un glītām kājiņām, un tad krodzinieku meitas/ ar dzelteniem, dzelteniem matiem un tik zilām acīm — kur tās ir palikušas? Ko? Jeb vai tie ir meli, vai kāds varēja ieiet kādās nakts mājās, kādā krogā pie lielceļa vai kādā viesnīcā, ko, vai kāds varēja tur ieiet nesaticis kādu no viņām? Ak posta negals, kas tās ir par kuprainām meitām ar cūkas acīm un platām gūžām, kādas viesnic-nieki tagad laiž pasaulē, kas tās par bezobainām, plikgalvainām raganām, kurām tagad tiek dota atļauja līdz nā-v«*i nobiedēt izsalkušus un izslāpušus ļaudis ar savām asarainām acīm un grumbainām rokām? ū, fui, man tā ir bail no katra kroga kā no paša velna, jo skaidri zinu, jo es zinu, ka alus tecinātajam tur iekšā par sievu ir pate nāve no Libekas, un ja kāds ir jau tik vecs kā es tagad, liui labāk ir memento mori aizmirst, nekā ja tev kāds atgādina to.

Bet galda vidū kāds vīrs, spēcīgu būvi un stipri pilnīgu seju, bija dzeltens kā vaskis, viņam bija sirmas, kuplas uzacis un skaidra®, pētošas acis, novārdzis viņš neizskatījās, bet likās, it kā tas būtu daudz cietis, cietis stipras miesīgas sāpes, un ap muti tam bija kāds vaibsts, kad tas smaidīja, it kā viņš reizē ar to norītu ko rūgtu. Viņš teica mīkstā un neskanīgā balsī: „Brūnā Eifemija no Burtenbacheru ģints, tā bija tik cēla, kā jeb kura karaliene, kādas es esmu redzējis. Viņa prata valkāt Visstīvāko zelta brokāta kleitu, it kā tā būtu visērtākais mājas apģērbs, un ķēdes un rotas ap kaklu un viduci, uz krūtīm un matos, tās viņai piederējās tā,, it kā tās būtu meža ogu virtenes, kuras bērni uzkaj- sev mežā rotaļādamies. Tādas, kā viņa, nebija nevienas; kad citas jaunas meitenes savās rotās likās greznīgas, kā relikviju šķirstiņi ar zelta stūriem un zelta atslēgām un rozēm no dārgiem akmeņiem, tad viņa bija tik svētdienīga, viegla un svaiga, kā karogs, kufš plivinās vējā. Nebija nevienas tādas, kā viņa, ne bija, ne arī ir.

— Jā, jā, un pie tam vēl pārāka kā viņa! — jaunais Remigiuss iesaucās uzlēkdams. Viņš dedzīgi pārliecās pār galdu, atspiedies uz vienas rokas, kamēr otrā tas vicināja spožu biķeri, kurā zeltainā sula lija pār malu un tecēja viņam pār pirkstiem un delnu un pilēja dzidrās lāsēs no viņa baltām, kuplām mežģinu manšetēm. Vaigi viņam dega no vīna, acis mirdzēja un viņš runāja drebošā balsī.

— Daiļums! — viņš teica, — vai jūs visi esat akli, jeb vai neviens no jums nav redzējis dāņu kundzi, nav pat redzējis Marijas kundzi? Viņas mati ir kā saulē mirdzoša vārpota druva, viņasi acis ir zilākas kā tērauda as-menis un viņas lūpas ir tik sārtas, kā vīnogu purpura sula. Viņa iet kā zvaigzne pie debesīm, viņa ir slaida kā

scepteris un cēla kā tronis, ak, visi, visi miesas tikumi un daiļums visos savos veidos zied viņā, kā roze pie rozes ziedu krāšņumā. Un viņas daiļumā ir kaut kas tāds, ka jums viņu ieraugot liekās, ka jūs dzirdētu svētku korāli pūšam Doma baznīcas tornī; jūs topat tik klusi, jo viņa ir kā svētā sāpju māte skaistajā altara gleznā, tik cēlas sāpes ir viņas skaidrās acīs, un tas pats pacietīgais smaids, kurā nav cerība®, ap viņas lūpām.

Viņš bija gluži aizkustināts un viņam bija asaras acīs, viņš gribēja runāt, bet nevarēja, — un stāvēja cīnīdamies ar savu balsi, lai dabūtu izteikt kādus vārdus. Bet tad kāds no viņa kaimiņiem uzsita viņam draudzīgi uz pleca un nosēdinājis viņu, dzēra ar viņu biķeri pakaļ biķerim, un tā viss atkal bija labi; veču jautrība gāja augstu, kā pirms tam, skanēja gaviles, dziesmas un smiekli.

Marija Grube tā tad bija Nirnbergā.

Kamēr tā bija šķīrusies no Sti liega, viņa bija braukājušā apkārt gandrīz kādu gadu, un nu viņa beidzot bija apmetusies še.

Viņa bija stipri pārvērtusies no tā vakara, kad tā ņēima dalību baletā Frederiksborgas pilsdārzā. Nevien tas, ka viņa bija iegājusi savā trīsdesmitā gadā, bet nelaimīgais sakars ar Sti bija atstājis apbrīnojami stipru iespaidu uz viņu. Viņa bija šķīrusies no Ulrika Frede-rika vadīta un pabalstīta no nejaušiem notikumiem, bet galvenā kārtā tādēļ, ka tā bija palikusi uzticīga saviem pirmiem jaunības sapņiem, ka tam, kam sieviete seko, ir jābūt priekš viņas kā Dievam virs zemes, lai tā ar mīlestību un pazemību varētu saņemt no viņa rokām, labu un ļaunu, kāda arī nebūtu viņa griba, un tad viņa acumirkļa aklībā bija iedomājusies, ka Sti Hegs ir šis Dievs, viņš kurš pat nebija vīrietis. Tādas bija viņas domas. Katru vājību, katras nevīrišķlgas šaubas pie Sti, viņa sajuta kā neizdzēšamu kauna traipu pate pie sevis. Viņa izlikās riebīga pate sev savas nožēlojamās mīlestības dēļ, un viņa sauca to viszemākos lamas vārdos, šīs lūpas, kas viņu bija skūpstījušas, lai tās novīst, šīs acis, kas bija viņam smaidījušas, lai tās top stulbas, šī sirds, kuj-a viņu bija mīlējusi, lai tā lūzt. Katru sava gara spēju tā bija upi Iл I pi I и..I л г so mīlestību, katru jūtu padarījusi nesvētu Viņu biju zaudējusi katru paļāvību uz sevi,, katru l.ii iliu suvai vērtībai, nākotnē — nākotnē tā neredzēja nekādus cerības.

Viņas dzīve bija noslēgta, viņas mūža gaita piepildīta; mierīgs kakts, kur tā varētu nolikt savu nogurušo galvu pie miera, bija visu viņas vēlēšanos mērķis.

Tāds bija viņas' gara stāvoklis, kad tā ieradās Nim-bergā. Gadījums viņu saveda kopā ar Zelta Remigiusu, un viņa patiesā, bet atturīgā pielūgšana, ziedošās jaunības dievinošā pielūgšana, viņa gaviļu pilnā ticība viņai, un laime, kuru tam deva ticība viņai, bija bijusi kā vēsa rasa samītai puķei, kura gan vairs nepaceļās, bet arī nenovīst un atver vēl gaismai pretim smalkās, krāsainās lapas un smaržo un mirdz lēnā dzīvības spēkā. Un tā bija viņai. Jo tas bija mierinājums, redzēt sevi tīru un skaidru un neaptraipītu otra domās, un tā bija zināmā mērā jau atpestīšana zināt, ka tu esi tas, kas modinā otra dvēselē priecīgu paļāvību,, skaistas cerības un cēlas ilgas, kas to, kurā tās pamodinātas, dara bagātu. Un bija arī tīkami un mierinoši neskaidros tēlos un tumšos vārdos izsūdzēt savas bēdas dvēselei, kura pate, nepārbaudīta un brīva no skumjām, ar klusu baudu cieta līdzi visas viņas ciešanas un bija pateicīga, ka tai ir atļauts dalīties bēdās, kuras tā nojauta, bet nesaprata un tomēr dalījās viņās. Jā, bija atvieglojums sūdzēties, redzot, ka tavas bēdas modina godbijību, ne līdzcietību, ka tās kā grezns tumšs tērps sedz tavus! plecus, kā asarās mirdzoša diadēma tavu pieri.

Tā pamazām Marija īsāka samierināties pate ar sevi, bet tad kādā dienā, kad Remigiuss bija izjājis, viņa zirgs satrūkās, izsvieda viņu no-sedliem un piešos ieķērušos vilka viņu līdzi, līdz tas bija pagalam.

Kad Marija to izdzirda, viņa iegrima smagās, trulās bēdās, kurām nebija asaru. Viņa sēdēja veselām stundām un stīvi lūkojās sev priekšā ar nogurušu, izklaidīgu skatu,, — mēma, kā cilvēks, kurš pazaudējis valodu; viņu nevarēja piedabūt, lai tā kaut ko iesāktu, viņa negri-hēja pat, ka ar viņu runā; ja kāds to darīja, tā norai-dlja viņu ar vāju rokas mājienu, klusu galvu purinādama, it kā tas viņai darītu sāpes.

Tas vilkās ilgi, bet pa tam gandrīz visa viņas nauda bija izgājusi, vēl tikko bija atlicis tik daudz, ka viņas ar to varēja uz māju aizceļot. Lūcija nenogura to Marijai atgādināt, bet tikai pēc ilga laika viņa atrada dzirdīgai ausis:

Beidzot viņas devās ceļā.

Ceļā Marija saslima, tā ka ceļojums stipri ievilkās garumā, un Lūcijai vajadzēja pārdot vienu greznu uzvalku pēc otra, vienu dārgu rotu pēc otras, lai viņas varētu turpināt ceļu.

Kad tās tuvojās Aarhūsiei, Marijai bija atlikušas gandrīz vienīgi tās drēbes, kas viņai bija mugurā.

Te viņas izšķīrās, Lūcija atgriezās atpakaļ pie Rigi-ces kundzes, Marija devās uz Tjeli.

Tas bija 1673. gada pavasarī.

XVI

Marija Grubes kundze, ieradusies Tjelē, palika tur un dzīvoja pie sava tēva, kamēr tā 1679. gadā likās salaulāties ar viņa karaliskās majestātes tieslietu padomnieku Palli Dīre, ar kuru tā nodzīvoja mierīgā laulībā, kurā nebija nekādu notikumu, līdz 1639. gadam.

Tas bija laika sprīdis, kufš sākās ar viņas trīsdesmito gadu un beidzās ar viņas četrdesmit sesto gadu, tā tad ilga pilnus sešpadsmit gadus.

Sešpadsmit gari gadi, pavadīti ikdienas rūpēs, sīkos pienākumos un notrulinošā vienmuļībā, un ne paļāvības, ne uzticības, kas dotu tiem siltumu, ne izlīdzinošas omulības, kas darītu tos gaišus. Mūžīgas ķildas par niekiem, skaļa šķendēšanās- par niecīgām aizmaršīhām, īgna bāršanās un rupja zobgalība, tas bija viss, ko viņa dzirdēja. Katra saules gaiša mūža diena tika izmīta dālderos, ortos un grašos, katra nopūta, kuru dzirdēja, bija nopūta par zaudējumiem, katra vēlēšanās, kuru izteica, vēlēšanās iedzīvoties, katra cerība — cerība iegūt vairāk. Un sīks maziskums visās vietās ,nepatīkama steidzība visos kak-

.Harija Ornbe.4

1о.ч, un .skopumā «stīvi vērojošu acu mūžīgais nomods par katru stundu. Tā bija dzīve, kādu Marija Grube dzīvoja.

I’irmā laikā bieži gadījās, ka viņa pašā steidzības un trokšņa vidū aizmirsa visu un vajājām acīm sapņoja skaistus sapņus, mainīgus kā mākoņus, spožus kā gaisma.

Bet sevišķi pie viena tā labprāt kavējās.

Tas bija sapnis par miegā dusošo pili, kura' slēpās rozēs.

Klusais dārzs, pils klusais dārzs! Gaiss un koku lapas tik pilni miera, un, kā nakts bez tumsas, sapņains klusums pār visu. Dus smarža ziedu kausiņos un rasa uz maigo zāles stiebru lokaniem šķēpiem. Gul vijolīte puspavērtu muti zem paparžu noliektām lapām, tūkstošiem plaukstošu pumpuru uz zaļi apsūnojošiem kokiem ir ieaijāti miegā visauglīgākā pavasara laikā. — Viņa ieiet pils pagalmā: ērkšķainās rožu vijas klusi met vareno,

zaļo lapu vilni pār mūri un jumtu, klusu šķiezdamas bālu ziedu putu mudžekli. No marmora lauvu vaļējām rīklēm pacēlās līstoša ūdensstrūkla kā kristālā koks ar zirnekļa tīkla zariem, un spīdoši zirgi spoguļojās saviem elsojošiem purniem un aizmiegtām acīm porfira bļodas dusošos ūdeņos, bet pāžs snauzdams berž miegu no acīm.

Viņa mieloja savus skatus šaī dusošā daiļumā klusā pils pagalmā, kur nobirušas rožu lapas augstās kaudzēs gulēja pie mūra un pie durvīm, slēpdamas zem sava sārtā sniega plato marmora trepju platās kāpes.

— Ak, dusēt! — Svētlaimīgā mierā ļaut dienām aiziet pār sevi, stundu pēc stundas, kamēr visas atmiņas, cerības un domas neskaidriem, mīkstiem viļņiem aizplūst prom no dvēseles... tas bija skaistākais sapnis, kādu viņa pazina.

Tas bija pirmā laikā ,bet fantazija pagura mūžīgi neauglīgi lidojot pret to pašu mērķi, kā ieslēgta bite, kura sitās pret rūti, un visi prāti pagura līdz ar viņu.

Kā daiļa, cēla ēka barbaru rokās panīkst un aiziet bojā, tās slaidos torņus nojauc līdz pat zemiem jumtiem, smalkos, kā mežģīnes, ornamentus nolauž daļu pa daļai, bagāto bilžu krāšņumu apsedz kārtu pa kārtai ar nāvējošu kaļķi, tā panīka un samaitājās šaīs sešpadsmit gados Marija Grube.

Tēvs, Eriks Grube, bija tapis vecs un nevarīgs, un likās, ka vecums, padarīdama viņa seju asāku un atbaidošāku, bija arī paasinājis un padarījis acīs krītošākas visas viņa ļaunās īpašības. Viņš bija īgns un nesaticīga, ietiepīgs līdz bērnišķībai, ātrs, augstākā mērā neuzticīgs, viltīgs, negodīgs un skopa. Savās vecuma dienās viņam tagad pastāvīgi bija Dievs uz lūpām, sevišķi, ja lopi bija slimi, vai raža bija vāja, un tad viņš pie Dieva griezās ar visādiem paša izgudrotiem verdziskiem, iztapīgiem nosaukumiem. Bija pilnīgi neiespējams, ka Marija viņu mīlētu vai cienītu, pie tam tā nevarēja viņam piedot, ka tas ar solījumiem, kurus tas nekad nebija domājis izpildīt, ar draudiem atņemt viņai mantojumu, aizdzīt viņu prom no Tjeles un atraut viņai katru pabalstu, bija piespiedis viņu apprecēties ar Palli Dīre; lai gan patiesībā, каэ viņu visvairāk bija spiedis uz šo soli, bija cerība tapt neatkarīgai no tēva aizbildniecības; šī cerība tomēr nebija piepildījusies, jo Palls Dīre un Ēriks Grube bija vienojušies Tjeles un Nerbekas muižas, kas Marijai nāca pūrā līdzi, apsaimniekot kopīgi, un tā kā Eriks Grube nespēja uzraudzīt darbus, iznāca tā, ka jaunsalaulātie biežāk uzturējās zem tēva jumta, nekā paši zem sava.

Palls Dīre, jaunais/ vīrs, Sandvigas un Krogsdales, vēlāk Vinges, pulkveža Klausa Dīres un viņa sievas Edeles Pallesdatter Rodsteen dēls, bija resns, neliels vīrs, īsu kaklu, ļoti dzīvām kustībām un noteiktu seju, kuru tomēr drusku bojāja zils plankums, kupš aizņēma visu labo vaigu.

Marija nicināja viņu.

Viņš bija tikpat skops un tikpat liels aprēķinātājs kā Eriks Grube, kaut gan citādi viņš bija krietns vīrs, gudrs, apķērīgs un drošs, tikai viņam pilnīgi trūka goda sajūtas; viņš mānījās un krāpa, kad vien tas bija iespējams, un nekad nekaunējās, ja tas nāca gaismā; viņš ļāvās izlamāt sevi kā stuni, ja tas, ka viņš nerunāja pretim, tam varēja ienest kādu grasi peļņas, un ja kāds pazīstams cilvēks vai radinieks tam uzdeva kaut ko nopirkt vai pārdot, vai uzticēja tam kaut ko citu izdarīt, viņš nekad neapdomājās izlietot šo uzticību tā, ka tas viņam pašam nāca par labu. Lai gan viņa laulības tam galvenā kārtā Ьн

ja bijušas veikala lieta, viņš tomēr bija lepns», ka tas bija apprecējis zemes pārvaldnieka šķirto sievu, kas tomēr nekavēja viņu runāt un apieties ar viņu tā, ka tas likās nesavienojams ar šim otrām jūtām^1; viņš gan nekādā ziņā nebija tēvišķi rupjš vai varmācīgs, nebūt nē, bet viņš piederēja pie tās šķiras cilvēkiem, kuri, lepni un pašapzinīgi uz tā, ka tie ir visādā ziņā nevainojami kā korekti un normāli ikdienas cilvēki, nevar atturēties nelikuši manīt citiem, šai ziņā mazāk laimīgiem, savu pārākumu, pie tam ar nepatīkamu naivitāti uzstādīdami sevi par labu priekšzīmi — un Mariju jau gan šaī ziņā nevarēja pieskaitīt pie laimīgiem, kā šķiršanās no Ulrika Frederika, tā mātes mantojuma izšķērdēšana bija par daudz acīs krītošas ne-samērībafl.

Tāds bija šis vīrs, kurš kā trešais sāka dzīvot Tjelē, un neviena no viņa īpašībām nebija tāda, kura ļautu cerēt, ka viņš to padarīs gaišāku vai ciešamāku, kas arī nenotika. Mūžīgas ķildas un nevienprātība, abpusēja spī- * tība un ēšanās vienam uz otru, tas bija tas, ko atnesa viena diena pakaļ otrai.

Marija no tā tapa trula ,viss tas ziedu bagātais smaržojošais un daiļais, kas līdz šim bagātās, kaut gan nenoteiktās un bieži barokās arabeskāa bija vījies caur viņas dzīvi, tas novīta un aizgāja bojā. Rupjas domas un valoda, lācīgas un verdziskas šaubas par visu, kas liels un cēls, un nekaunīga sevis nicināšana, tas bija viss, ko viņai bija atnesuši šie sešpadsmit gadi.

Un vēl kaut kas. Viņu bija pārņēmusi slinka jūteklī-ba, ārkārtīga kāre pēc dzīves labumiem, tai darīja lielu baudu ēdiens un dzēriens, mīksti sēdekļi un mīksta gulta, kairu prieku apdullinošās, asās smaržas un cenšanās pēc greznības, kurai trūka gaumes un daiļuma sajūtas. Tie visi bija netikumi, kurus tā tikai mazā mērā varēja apmierināt — tasļ, zināms, viņas iekārošanu nepadarīja mazāku.

Viņa bija kļuvusi pilnīga miesās un bāla un visās viņas kustībās bija laiska gurdenība. Viņas skats pa lielākai daļai bija apbrīnojami tukšs un neizteicošs, bet reizēm savādi mirdzošs, un viņa bija paradusi pastāvīgi savilkt lūpas, neko neizteicošā smaida.

Tad tas bija seši simti un astoņdesmit devītā gadā. — Bija nakts, un Tjeles zirgu staļļi dega.

Plīvojošās liesmas kāpa augšup caur bieziem sarkanbrūniem ugunsgrēka dūmiem, apgaismodamas visu ar zāli noaugušo pagalmu līdz pat zemajām saimniecības ēku piebūvēm, baltos dzīvojamās mājas mūrus un pat dārza melnos lapu vaiņagus, kūpi pacēlās pāri jumtam. Puiši un palīgā piesteigušies ļaudis skraidīja šurp un turp starp aku un ugunsgrēka vietu, nesdami ugunīgi mirdzošu ūdeni spaiņos un toveros. Palls Dīre skraidīja no vienas vietas uz otru, mati viņam plīvoja ap ausīm un rokās tam bija sarkans nokrāsots grābeklis, kamēr Eriks Grube lūdza Dievu, pārliecies pār kādu no uguns: izglābtu vecu hekseļu griežamo kasti un ar baiļu pilnām acīm vēroja, kā uguns pieauga pēdu pa pēdai, katrreiz saraudamies un ievaidēdamies, kad liesma, dabūjusi vēju, spēcīgi virpuļodama un dzirksteles šķiezdama pacēlās augstu pār ēku.

Arī Marija bija turpat ,bet viņas skats vēroja ko citu, nevis ugunsgrēku. Viņa skatījās jaunajā kučierī, kupš veda tramigos, no uguns pārbiedētos! zirgus ārā no dūmiem pieplūdušā staļļa. Durvju rāmis bija izgrūsts un durvju caurums pataisīts divreiz lielāks, izlaužot plāno ķieģeļu mūri abās pusēs, un pa šo caurumu viņš veda zirgus, pie katras rokas savu. Spēcīgie dzīvnieki, kūpi bija pilnīgi apdulluši no dūmiem, slējās kājās un ar visu spēku rāvās sāņus, tiklīdz spilgtā, plīvojošo liesmu gaisma iesitās tiem acī®, un likās, ka tie kučieri saraus gabalos vai samīs zem kājām, bet viņš ne palaida zirgus, ne arī pakrita, viņš pielieca tiem purnus pie zemes un drāzās ar tiem pusskriešus vai palēkdamies, pus tos: līdzi vilkdams šķērsam pār pagalmu un palaida tad tos vaļā aiz dārza vārtiem.

Tjelē bija daudz zirgu, un Marijai bija izdevība apbrīnot skaisto, milzim līdzīgo stāvu, kā tas dažādos stāvokļos cīnījās ar straujajiem lopiem, te izstieptā rokā gandrīz gaisā pakārdamies pie kāda trakojoša zirga, te spēcīgi atmezdamies atpakaļ, un it kā ar kājām zemē ieaugdams, te skriešus un lēkšus tos projām triekdams, un visu to viņš darīja ar tām lokanām, neatlaidīgām un elasti-gām kustībām, kādas ir īpatnējas visiem ļoti spēcīgiem cilvēkiem.

kās audekla bikses un pelēkais nebalinātais krekls, U7, kupiem ugunsgrēka gaisma meta dzeltenīgu atspīdumu, iezīmēdama kpokās stipras ēnas, lieliski izcēla krāšņās formas un saskanēja, skaisti un vienkārši, ar spēcīgo sejas krāsu, smalkām, gaišām pūkām ap muti un žodu un kuplajiem gaišiem sprogainiem matiem.

Par Vagāres Sērenui sauca šo divdesmit divus gadus veco milzi, patiesībā viņa vārds bija Sērens Sērensens Mellers, bet pievārdu tas bija dabūjis pēc sava tēva, kupš kādā Hvornuma muižā bija bijis par vagari.

Zirgus tā tad izglāba, staļļi nodega, uguni pie pamatiem nodzēsa, un ļaudis aizgāja mazā rīta snaudā pēc caurvāķētās nakts.

Ari Marija Grube uzmeklēja savu gultu, bet viņa neaizmiga, viņa gulēja un domāja, reizēm nosarkdama par savām domām, reizēm nemierīgi mētādamās, it kā tai paliktu bail no tām.

Viņa smaidīja zobgalīgā līdzcietībā pate par sevi, kamēr tā ģērbās; parasti viņa darbdienās mēdza staigāt nolaidīgi un netīrīgi, pat pārāk nolaidīgi, lai tad pie gadījuma izgreznotos toties vairāk, ar vairāk acīs krītošu nekā labu gaumi. Bet šodien tas bija citādi, viņa uzvilka vecu, bet tīru tumšzilu pusvadmalas kleitu, apsēja mazu. spoži sarkanu zīda lakatiņu ap kaklu un paņēma glītu, mazu, vienkāršu mici; bet tad viņa apdomājās un izvēlējās citu, kura ar savu apliekto dzelteni un brūni puķo-to malu un mīksto sudraba brokāta dibenu nemaz nesaskanēja ar pārējo. Palls Dīre domāja, ka viņa grib braukt uz piķētu, pastāstīt par ugunsgrēku un nolēma pats pie sevis, ka nedos viņai zirga ko braukt. Viņa tomēr palika mājās, bet darbs īsti negribēja veikties, tāds nemiers bija viņu pārņēmis, viņa atstāja vienu darbu un ķērās pie otra, kuru arī drīz vien atetāja. Beidzot viņa izgāja dārzā, teikdamās nolīdzināt, ko zirgi pa nakti būšot izbradājuši ,bet tur tā nekā liela neizdarīja, jo lielāko daļu laika nosēdēja lapenē, rokas klēpī salikusi, domīgi lūkodamās sev priekšā.

Tas nemiers, kas bija pārņēmis viņu, nepārgāja, bet drīzāk palika stiprāks dienu no dienas, viņai pēkšņi bija uznākusi patikšana vienai pastaigāties pa Fastrupa birzi, vai attālāko dārza lejas galu. Kā tēvs, tā vīrs, abi rāja viņu par to, bet viņa bija pilnīgi it kā kurla un pat neatbildēja viņiem, un tad tiem likās, ka labāk būs likt viņai mieru kādu laiku, kamēr darbi nebija vēl tik steidzami. —

Nedēļu pēc ugunsgrēka, kādā pēcpusdienā, viņa kā parasts devās uz Fastrupa birzi, viņa gāja patlaban gar biezu, jaunu ozoliņu un mežrozīšu krūmāju, kurš aizstiepās labu gabalu uz priekšu, kad piepēži tā ieraudzīja Sē-renu visā garumā guļam krūmu ēnā, acis viņam bija aizvērtas it kā viņš būtu aizmidzis. Turpat netālu no viņa gulēja izkapts, un zāle, taī vietā, kur viņa stāvēja un lielu gabalu tāļāk, bija nopļauta.

Viņa ilgi stāvēja lūkodamās viņa platos, pareizo® vaibstos, uz viņa platām, spēcīgi elpojošām krūtīm un tumšām dzīslainām rokām, kupas tas bija salicis pār galvu, bet Sērens drīzāk atpūtās nekā gulēja, viņš piepēži atvēra acis un gluži gaišu skatu paskatījās viņā. Viņš pēkšņi sarāvās no bailēm, ka kundze uzgājusi viņu guļot, kur tam vajadzēja pļaut, bet viņu tā bija pārsteigusi izteiksme Marijas skatā, ka tikai tad, kad tā nosarkdama teica kaut ko par siltu laiku un pagriezās uz iešanu, viņš atjēdzas, uzlēca kājās, paķēra savu izkapti un strīķi un fāka strīķēt tēraudu, tā ka siltais, drebošais gaiss skanēja.

Un tad viņš pļāva, it kā no tā atkarātos viņa dzīvība.

Beidzot, kad viņš redzēja Mariju caur kārtīm izejam uz birzi, viņš apstājās un stāvēja brīdi, stīvi viņai pakaļ lūkodamies, ar rokām atspiedies uz izkapts. Tad viņš piepēži aizmeta izkapti pa lielu gabalu prom no sevis, un apsēdās kājas sakrustojis, muti atplētis, abas uz sāniem ieplēstās rokas plati zālē atspiedis, un tā viņš sēdēja klusu brīnumu pilns pats par savām savādām domām.

Viņš pilnīgi līdzinājās cilvēkam, kupš tikko nokritis no koka.

Viņam likās, ka viņa galva ir tik pilna, it kā viņš sapņotu. — Vai tik kāds nebija viņu apbūris? jo tāds viņš nekod nebija bijis, galvā viņam viss mudžēja un ņudzēja, bija taisni tā, it kā viņš varētu domāt par septiņām lietam reizē, un tas nemaz neatkarājās no viņa, viss nāca un pazuda atkal pats no sevis, it kā viņam ar to nekas nebūtu darāms. — Cik tas tomēr bija savādi, kā viņa bija skatījusies viņā, un nekā viņa nebija teikusi, ka viņš gulēja gaišā dienas laikā. — Savām skaidrām acīm tā bija skatījusies viņam taisni virsū, tik laipni un tik... taisni tā, kā Jensa Pedersena Trine, tā bija skatījusies viņā. Pate žēlīgā kundze, žēlīgā kundze. Runāja jau, ka kāda no Nerbekas muižas kundzēm esot aizbēgusi ar savu lauk-sargu; diezin vai arī uz to viņa kundze tā bija skatījusies, viņam guļot? — žēlīgā kundze! vai viņš varbūt varēja būt draugs ar žēlīgo kundzi, tāpat kā tas lauk-sargs? Viņš to nesaprata, vai varbūt viņš bija slims? Abos vaigos viņam dega, un sirds tā sita un bija tik nospiesta, ka viņš tikko varēja elpot... Viņš lūkoja izraut kādu mazu ozoliņu, bet sēdus nevarēja to izvilkt; tad viņš piecēlās, izrāva to un aizsvieda prom, un, paķēris savu izkapti, pļāva tā, ka zāle kūpēja.

Nākošās dienās pēc tam, Marijai bieži gadījās atrasties Vagāres Sērena tuvumā, jo viņš taī laikā pa lielākai daļai strādāja mājas darbus, un viņš tad vienmēr lūkojās viņā ar nelaimīgu, apmulsušu un jautājošu skatu, it kā tas gribētu lūgt viņu, lai tā atrisinā brīnišķīgo mīklu, ko tā bija ienesusi viņa dzīvē, bet Marija tikai zagšus paskatījās viņā un aizgrieza galvu prom.

Sērenam bija gluži kauns pašam no sevis, un viņš bija pastāvīgās bailēs par to, ka pārējie dienastnieki varētu ievērot, ka ar viņu viss nebija kārtībā. Nekad vēl viņa mūžā to nebija pārņēmušas kādas jūtas vai ilgas, kuras kaut mazākā mērā būtu fantastiskas, tas notika pirmo reizi, un tādēļ tas viņu padarīja nemierīgu un nedrošu. Varēja jau būt, ka viņš sajuks vai paliks traka. Nekad jau nevarēja zināt, kā tas cilvēkam^1 uznāk, un viņš apsolījās pats sev nekad vairs par to nedomāt; bet acumirkli vēlāk viņa domas bija tur, no kurienes tas viņas gribēja nosargāt. Taisni tas, ka viņš nevarēja tikt vaļā no šīm domām, ko tas arī nedarīja, visvairāk satrieca viņu, jo viņam nāca prātā, ko tas bija dzirdējis stāstam par Ciprianu, ko varot dedzināt un slīcināt un tomēr tas vienmēr griežoties atkal atpakaļ, kaut gan sirds dziļumos tas loloja vēlēšanos, lai šīs domas nepārietu, jo bez tām būs tik tukši un skumīgi. Bet to viņš negribēja pats sev atzīties, jo viņš sarka un kaunējās katrreiz, kad tas mierīgi pārlika trakumu, kas tam domās nelika miera.

Nedēļu pēc tam, kad tā bija atradusi Sērenu guļam, Marija sēdēja Fastrupa birzes viršu kalniņā zem lielās gobas. Viņa sēdēja muguru atspiedusi pret stumbru ar atvērtu grāmatu klēpī, bet viņa nelasīja, tā nopietni raudzījās kādā lielā, tumšā, plēsīgā putnā, kurš it kā vērodams lēni slīdēja pār nebeidzamo, viļņojošo smago koku vaiņagu līdzenumu. Gaismas piesātinātā, saulainā gaisā vienmuļīgi un iemidzinoši dūca miriādi neredzāmu inzek-tu, un saldā, pārāk saldā dzelteni ziedošo pļavu un rūgtā saules sasildīto bērza lapu smarža uzkalna piekājē jaucās ar stipro meža zemes smaržu un mandeļu saldo baltā āboliņa smaržu tālāk līdzenumā.

Marija nopūtās.

„Petits oiseaux des bois,u viņa čukstēja žēlodamās,

que vous etes heureux,

De plaindre librement vos tourmens amoureux.

Les valons. Ies rochers, Ies forests et Ies plaines

Sgauent ēgalement vor plaisirs et voa peines: [7])

Viņa sēdēja kādu acumirkli it kā pūlēdamās atcerēties pārējo, tad viņa paņēma grāmatu un lasīja klusā un nedrošā balsī:

Vostre innocente amour ne fuit point la clarte

Tout le monde est pour voua un lieu de libertē,

Mnis го cruel honneur, ce fleam de notre vie, Smut do si diures loix la retient asservie,“ [8])

Viņa pēkšņi aizsita grāmatu un gandrīz balsi iesaucās:

„11 est vray, je ressens une secrete flame

Qui malgre ma raison s’allume dans mon ame

Depuis le jour fatal que je vis sous l’ormeau.

Alcidor, qui dangoit au son du ehalumeau“ [9]).

Viņas balss tapa atkal klusāka un pēdējās rindas viņa čukstēja tikai gluži klusu un bez kādas izteiksmes, gandrīz mekaniski, it kā viņas fantazija, ritmu iešūpota, iztēlotu sev kādu citu ainu, nekā to, par kuru runāja dziesmas vārdi.

Viņa atslēja galvu atpakaļ un aizvēra acis. Cik tas bija savādi, tagad, kad viņa bija jau pusmūžā,, just sevī tās pašas smagi dvašojošās ilgas, tos pašus nojautu pilnos sapņus un nemierīgās cerības, kurās tā bija drebējusi savā jaunībā; bet vai vies tas tā paliks, vai tas būs citādi, nekā tas īsais ziedu laiks, kuru var atnest viena otra saulaina rudens nedēļa, pēcvasara, kura rieš ziedus no stāda pēdējiem spēkiem un tad nevērīgu un iztukšotu atetāj to ziemas varai? Viņas taču reiz jau bija bijušas mirušas, šīs cerības, un klusi dusējušas savā kapā. Ko viņas gribēja ,no kurienes tās nāca? Vai viņu dzīves mērķis nebija, jau piepildīts, ka tā© nerimās, bet cēlās augšā, lai kā dzīves māņi uzsāktu atkal mvu jaunības rotaļu?

Tādas gan bija Marijas domas, bet viņa to nopietni neņēma, tas bija domāts tikai dzejiski un ne tieši, it kā tā būtu kāda sveša domu gaita, jo viņai nebija ne mazāko šaubu par savas kaislības spēku un pastāvību, к Ufa aizņēma viņu tik pilnīgi un neatvairāmi dziļi, ka pārsteigumam un brīnumiem vairs nebija vietas. Turpinādama šis svešās pārdomas, viņa uz brīdi pakavējās pie Zelta Remigiusa tēla un jaunekļa nesatricināmās ticības uz viņu ,bet tas viņai izviļināja tikai fūgtu ■smaidu un mākslotu nopūtu, un tad viņas domas palika kavējamies kaut kur citur.

Viņa šaubījās, vai Sērens drīkstēs viņai tuvoties. Viņa to gandrīz nevarēja ticēt. Viņš taču bija zemnieks... un viņa iztēlojās sev viņa verdziskās bailes no kungiem — viņa sunisko paklausības sajūtu, viņa zemisko, pašpa-zemojošo godbijību; viņa domāja par viņa vienkāršiem dzīves ieradumiem, zināšanu trūkumu, viņa zemniecīgo valodu un rupjām drānām, viņa norūdīto miesu un rupjo ēdelību. Un viņa lai padodas visam tam, mīl visu to, 'saņem labu un ļaunu no šīm melnām rokām... šai pašpaze-mošanā bija savāda bauda, kura pa daļai bija rada rupjai jūteklībai, bet rada arī tam, ko uzskata par cēlāko un labāko sievietes dabā.

Bet tāds sajaukums jau bija arī tie māli, no kuriem viņa bija radīta.

Dažas dienas vēlāk Marija stāvēja Tjelesi brūzī un taisījās patlaban iemaisīt medus dzērienu, jo ugunsgrēka naktī bija cietuši arī ne mazums bišu koku.

Viņa stāvēja pašā dibenā pie pavarda un raudzījās pa durvīm ārā, kurās simtiem bišu, pievilktas no saldās medus smaržas, dūca apkārt, zeltainas un mirdzošas,, no āra slīdošos saules staros.

Tai pašā brīdī Vagāres Sērens iegriezās pa vārtiem ar tukšiem ceļa ratiem,, kuros tas bija aizvedīsi Palli Dīre uz staciju.

Drusku pamanījis Mariju, viņš steidzās nojūgt zirgu, novietot ratus un ievest zirgu stalli, un tad tas staigāja apkārt kādu brīdi, rokas dziļi sava garā kučiera mēteļa kabatās sabāzis, savos lielajos zābakos skatīdamies. Pie-pēži viņš apgriezās apkārt un gāja uz brūzi, apņēmīgi vicinādams roku, pieri grumbās savilcis* un lūpas kodīdams, kā vīrs, kurš sevī apņēmies nokārtot, kādu nepatīkamu, bet neizbēgamu lietu. No Viborgas līdz Foulumam viņš visu laiku lādēdamies bija solījies, darit tam reiz

IB7

galu, pie tam stiprinādamies* drosmē no mazās pudelītes, luīl'ii kungs bija aizmirsis vāģos.

Viņš noņēma cepuri un turēja to rokā ieiedams brūzī, liet nekā neteica, tikai stāvēja un berzēja ar pirkstu katla malu.

Marija jautāja Sērenam, vai tam kas sakāms no viņas vīra.

Nē.

Vai Sērens negribot nogaršot viņas brūvējumu un vai tas negribot gabaliņu šūnu mēda.

Jā, paldies — nē, paldies, tas neesot tas, kādēļ viņš esot nācis.

Marija piesarka un jutās ļoti nospiesta.

Vai viņam ka® esot jautājams?

Jā, viņš ar laipnu atļauju gribot teikt tikai to, ka ar viņu neesot viss vairs kārtībā, jo, vai nu tas esot miegā vai nomodā, viņam mūžīgi esot jādomājat par žēlīgo kundzi, bet tur viņš nekā nevarot darīt.

Jā, bet tas jau arī esot gluži pareizi no Sērena.

Jā, to viņš nezinot, vai tas tā esot, jo tas neesot viss tā, kā viņam vajadzētu domāt par žēlīgo kundzi. Tas esot citādi; viņš domājot par viņu, kā ļaudis sakot, mīlestībā.

Viņš bailīgi un jautājoši paskatījās viņā un gluži drosmi pazaudējis purināja galvu, kad Marija atbildēja, ka to jau arī mācītājs, sakot, ka visiem ļaudīm tā jādarot.

Nē, tas tomēr tā neesot, tā esot cita mīlestība. Bet tas gan esot veltīgi, viņš turpināja iekaisušā balsī, it kā ķildas meklēdams, tāda smalka kundze zināms baidoties pieskarties tādam prastam zemnieku puisim kā viņš, lai gan arī zemnieki savā ziņā- tāpat bija cilvēki, kuriem tāpat kā visiem citiem, asiņu vietā nebija ne ūdens ne sūkalas; viņš zinot gan, ka smalki ļaudis iedomājoties esam kāda sevišķa suga, bet tādi pat esot vieni kā otri, tā viņš domājot, jo arī viņi tāpat ēdot, dzej-ot un guļot un darot visu citu, kā visprastākie zemnieku salašņas, un tādēļ viņš nemaz nevarot iedomāties, ka žēlīgai kundzei kas ļaunāks lēktos, ja viņš to noskūpstītu uz mutēsi, nekā no kāda kunga skūpsta. — Jā, lai viņa vis tā neskatoties uz viņa, ka viņš tik droši runājot, jo no šejienes aiziedams, viņš vai nu iešot taisni dzirnavu dīķī, vai aplikšot sev ttriķi ap kaklu.

Tā lai viņš nesakot, nevienam cilvēkam visā pasaulē viņa nedomājot teikt par viņu neviena vārda.

Ak, to viņa tomēr nedomājot, un, varot jau ticēt, ja gribot, bet tas tomēr pie visa tā nekā negrozot. Viņa jau tāpat esot nodarījusi tam diezgan nelaimes, un tā esot vienīgi viņas vaina, ka tas tagad gribot padarīt sev galu, jo mīlot viņu par daudz stipri.

Viņš bija apsēdies uz kāda no aluia soliem un skatījās tagad, acu nenovērsis, Marijā ar dziļām skumjām savās uzticīgās, lēnās acīs, bet lūpas tam drebēja it kā viņš cīnītos ar asarām.

Viņa nevarēja atturēties nepiegājusi un neuzlikusi mierinoši roku viņam uz pleca.

Nē, to lai viņa labāk nedarot, jo to viņš zinot labi, ka ja viņa uzlikšot tam savu roku un klusu pateikšot kādus vārdus pie sevis, tas viņam varot atņemt drosmi un to viņš negribot. Labāk jau lai tad viņa nosēstoties viņam līdzās, lai gan viņš esot tikai prasts zemnieku puisis, bet lai viņa apdomājot, ka viņš jau šovakar vairs nebūšot pie dzīvības.

Marija apsēdās.

Sērens pašķielēja uz viņu un pavirzījās drusku tālāk uz sola, tad viņš pēkšņi piecēlās. Viņš nu teikšot ardievu un paldies žēlīgai kundzei par visu labu, ko viņa tam darījusi, kamēr viņi eeot pazīstami, un lai tā sveicinot viņa māsas meitu Ani, tā še muižā esot par brūža meitu.

Marija turēja viņa roku cieti.

Jā, nu viņam esot jāiet.

Nē, lai viņš paliekot, visā pasaulē tai neesot neviena tuvāka par viņu.

Ak, to viņa sakot tikai tādēļ, ka baidoties, ka viņš tai rādīšoties un nelikšot miera nevienā vietā, bet tādā ziņā viņa varot būt gluži mierīga, viņš nebūt neesot ļauns uz viņas, un viņš nekad nenākšot viņai par tuvu, kad viņš būšot miris, to viņš apsolot un to viņš turēšot, ja tā laidīšot viņu vaļā.

Nē, viņa nekad viņa nelaidīšot.

Jā, tas nekā nepalīdzēšot, un Sērens izrāva savu roku un, no brūža izskrējis, steidzās prom pār pagalmu.

Marija bija uz pēdām viņam pakaļ, kad viņš iebruka puišu istabā, aizcirta durvis aiz sevis un atspieda muguru pret tām.

— Attaisi, Sēren, attaisi, citādi es saukšu visus ļaudis kopā.

Sērens neatbildēja, bet gluži mierīgi izvilka gabalu piķētas auklas no kabatas un sāka tīt to ap kliņķi, turēdams durvis ar celi un plecu. Draudi, saukt ļaudis, viņa nebaidīja, jo viņš zināja, ka visi bija pļavās pie siena.

Marija no visa spēka dauzīja pa durvīm.

— Dieva dēļ, Sēren! — viņa sauca, — tad nāc taču ārā, es mīlu tevi, kā vien cilvēks var mīlēt, eisi mīlu tevi — ak, viņš man netic, ko lai es nabaga nožēlojams cilvēks iesāku?

Sērens nedzirdēja viņas, viņš caur puišu istabu bija iegājis mazajā kambarī aiz tās, kur viņi abi ar lauksargu mēdza gulēt. Še tam vajadzēja notikt, un viņš apskatījās visapkārt. Tad viņam iešāvās prātā, ka tas nebūtu labi lauksarga dēļ, labāk bija darīt to tur ārā, kur tik daudzi gulēja kopā. Viņš izgāja atkal puišu istabā atpakaļ.

— Sēren, Sēren, ak, laid mani iekšā, laid mani, ko, aķ, taisi durvis vaļā. Nē, ak nē, viņš pakārsies un es stāvu še ārā. Ak visvarenā Dieva vārdā, Sēren, taisi tak vaļā, es taču tevi mīlu no pirmās reizes, kad es tevi ieraudzīju! Vai tu nedzirdi? Nav neviena, kurš man būtu tik mīļš kā tu, neviena visā pasaulē, Sēren.

— Vai tas ir tiesa? — aizsmakusi un nepazīstama jautāja Sērena balss pie pašām durvīm.

— Ak, Dievs lai ir mūžīgi slavēts! jā, jā, jā, Sēren, tas ir tiesa, es tev zvēru pie visa, kas man ir svēts, ka es mīlu tevi ar visu savu dvēseli. Ak, Dievs lai ir mūžīgi teikts un slavēts...

Sērens bija noraisījis auklu un durvis atvērās.

Marija iesteidzās istabā un metās viņam ap kaklu, elsodama un gavilēdama.

Sērens stāvēja gluži apmulsis un apjucis par visu to.

— Ak, paldies Dievam, ka tu man esi atkal, — Marija sauca, — bet kur tu gribēji to darīt? saki man to, un viņa ziņkārīgi aplaida acis apkārt istabai ar neuztaisītām gultām, kuļās nobālējuši pēļi, izjukuši salmi un netīri palagi mētājās juku jukām.

Bet Sērens neatbildēja, viņš draudoši skatījās Marijā: — kādēļ tu to neteici agrāk? - viņš jautāja, iesizdams viņai pa roku.

— Piedod, Sēreni piedod! — Marija raudāja un spiedās viņam klāt, kamēr viņas acis lūgdamās meklēja viņa acis.

Sērens brīnodamies noliecās pār viņu un noskūpstīja to. Viņš bija gluži pārsteigts.

— Tā taču nav ne komēdija, ne rēgi? — viņš klusu jautāja pats pie sevis.

Marija smaidīdama purināja galvu.

— Ak velns! kas to būtu domājis...

* *

♦

Sākumā Marija un Sērens savu sakaru turēja rūpīgi apslēptu, bet kad Palla Dīrea biežās braukšanas uz Kan-deru un ilgā uzturēšanās še karaļa komisāra darīšanās, padarīja viņus neuzmanīgus, tas drīz vien nebija vairs nekāds noslēpums nevienam no muižas ļaudīm Tjelē, un kad pāris redzēja, ka viņu noslēpums ir atklāts, tas vairs nemaz nemēģināja to slēpt, bet dzīvoja tā, it kā Palls Dīre atrastos otrā pasaules galā. Par Ēriku Grubi tie nemaz nebēdāja, kad tas Sērenam draudēja ar savu kruķi, tas viņam draudēja pi'etim ar dūri, un kad viņš lamāja Mariju un gribēja viņu atgriezt pie prāta, viņa blēņojās, sarunādama viņam kaut ko priekšā, pie tam nepaceldama nemaz balss vairāk kā parasts, kas bija nepieciešams, ja gribēja, lai viņš kaut ko dzird, jo viņš bija tapis stipri kurls, un pie tam vēl savas kailās galvas un savas ģikts dēļ nēsāja cepuri, kuras garie ausu aizsargi bija piesieti cieši pie galvas, kas protams, nepadarīja viņu dzirdīgāku.

Ka arī Palls Dīre nedabūja visu zināt, nebija Sērena vaina, jo viņš savas jauneklīgās mīlestības dedzībā nebaidījās, pat kungam mājās esot, pa tumsu, vai citā kādā •izdevīgā gadījumā uzmeklēt Mariju pat kungu istabās, un dažā labā gadījumā viņu izglāba vienīgi izdevīgās bēniņu trepes.

Viņa jūtas' pret Mariju bija zināmā mērā mainīgas, jo reizēm tam ienāca prātā, ka viņa ir lepna un nicina viņu, un tad viņš tapa ļoti untumains, tirannisks un nepanesams, un izturējās pret viņu rupjāk un asāk nekā tas patiesībā gribēja, sagaidīdams, lai viņa ar savu padevību un pacietību pierāda pretējo un izgaisina viņa šaubas; visbiežāk viņš tomēr bija labs un paklausīgs un viegli vadāms, tikai Marijai vajadzēja ļoti uzmanīties ar savām žēlabām par vīru un tēvu un neiztēlot, ka tai nodarīta pārāk jūtama netaisnība, jo tad viņš palika gluži traks un kā neprātīgs zvērēja, ka tasi ielauzīs galvas kausu Paliem Dīrem un aizžņaugs pats ar savām rokām Erika Grubes tievo kaklu, un kā iededzies» viņš taisījās tik izpildīt savus draudus, tā ka tik ar lūgšanām un asarām viņu varēja atkal apmierināt.

Bet no visa tā, kas varēja atstāt ļaunu iespaidu uz Marijas un Sērena sakaru, nekas nebija tik nenovēršams un postošs, kā pastāvīgā ļaužu zobgalība, jo tie, pats par sevi saprotams, bija visaugstākā mērā sarūgtināti par savas maizes mātes un kučiera mīlestību, kura viņu die-nasta biedri nostādīja daudz izdevīgāk nekā viņus pašus un deva tam, protams kunga prombūtnē, iespaidu, uz kuru tam nebija vairāk tiesību nekā viņiem. Tādēļ arī viņi mocīja Sērenu kā vien varēdami, tā kā viņš bieži vairs nevarēja savaldīties un gan domāja bēgt, gan atkal padarīt sev galu.

Meitas, zināms, bija visļaunākās uz viņu.

Kādā vakarā Tjeles lauzu istabā lēja sveces. Marija stāvēja piie salmiem pildītās, toveri ielaiztās vapa formas un mērca daktis, kuras brūža meita Ane Trinderup, Sē-rena māsas meita, lika dzeltenā māla bļodā, lai nopil. Kukņas meita nēsāja šurp un turp iesmus ar daktīm, kāra tos zem sveču galda un ņēma sveces nost, kad tās bija diezgan resnas. Pie ļaužu istabas galda sēdēja Vagāres Sērens un skatījās, galvā viņam bija sarkana tūka mice, kura bija izgreznota zelta tresēm un melniem spalvu pušķiem, priekšā tam bija sudraba kanna ar medu, un tas ēda no liela cepeša gabala, kuru tas ar savu saliecamo nazi sagrieza gabaliņos uz maza alvas šķīvīša. Viņš ēda ar lielu garšu, šad tad uzdzerdams no kannas un uz Marijas smaidošiem galvas mājieniem atbildēdams ar lēnu atzinīgu galvas noliekšanu.

Viņa jautāja, vai viņam esot laba isēdēšana.

Varot jau pietikt.

Nu tad labāk lai Ane aizejot uz meitu istabu' un atnesot viņam kādu spilvenu.

To viņa arī darīja, bet pie tam tā otrai meitai rādīja ar zīmēm Marijai aiz muguras.

Vai Sērens negribot kādu gabalu kūkas?

Jā, tas nebūtu slikti.

Marija paņēma sveci un aizgāja pēc kūkas, bet palika diezgan ilgi prom.

Tikko viņa bija izgājusi pa durvīm, kad abas meitas, it kā norunājušas,, pilnā kaklā sāka smieties.

Sērens nikni šķielēja uz viņām.

— Ak, mīļais Sēren, — Ane teica, atdarinādama Marijas Grubes balsi un valodu, — vai Sērens nedrib mutauta, ko noslaucīt savus smalkos pirkstus, un polsterētu soliņu apakš kājām? Un vai Sērens var redzēt ēst tikai pie vienas resnās sveces, vai man neaizdedzināt viņam labāku? ko, mīļais Sēren? Kunga istabā karājas plati» puķoti svārki, vai man neatnest tos, tie tik labi piestāvētu pie viņa sarkanās mices ?

Sērens viņai nemaz neatbildēja.

— Ak, vai junkurs negrib runāt neviena vārdiņa? — Ane turpināja, — tādi vienkārši ļaudis kā mēs un mums līdzīgi, tik labprāt grib dzirdēt drusku smalkāku valodu, un es zinu,, ka junkurs to prot; tu jau būsi dzirdējusi, Trīne, ka viņa mīļā tam esot iedāvinājusi komplimentu grāmatu ar visādām smalkām būšanām, tāds augsts kungs tak pratīs i boksterēt, i lasīt, gan no kreisās, gan no labās puses, kā tik vajag.

Sērens uzsita ar dūri uz galda un ļauni paskatījās viņā.

— Sēren, — iesāka nu otrā, — es tev došu pliku grasi par vienu buču, no vecās tak tu dabūn cepeti un ievārījumu...

.Marija Grube'.

Tai pašā acumirklī ienāca Marija ar kūku un nolika to Sērenam priekšā, bet viņš atgrūda to pār galdu.

— Dzen tos meitiešus laukā! — viņš iesaucās.

Jā, bet tauki atdzisīšot.

Par to viņš nebēdāja.

Un meitas izsūtīja laukā.

Sērens aizsvieda sarkano mici par lielu gabalu no sevis un lādējās un skaitās; lai viņa nenēsājot te viņam ēdamo, it kā viņš būtu vājš sivēns, un viņš negribot, lai tā ar savām kumēdiņu rādītāju micēm pataisot viņu par nerru ļaužu acīs, tam jādarot gals, viņš esot vīrs un pēc kā tas izskatoties, ka viņš te ļaujoties tā lutināties, tā tas neesot domāts, viņš esot tas pavēlētājs un viņai jāpaklau-sot, viņš būšot tas devējs un viņa tā ņēmēja; jā, viņš zinot gan, ka viņam nekā neesot ko dot, bet tādēļ lai viņa neiedomājoties pataisīt viņu par numur nulli ar to, ka viņa būšot tā, kura tam visu došot. Ja viņa negribot iet ar viņu caur uguni un ūdeni, tad viņiem jāšķiroties. To viņš nevarot izturēt, viņai pilnīgi jāpaliekot zem viņa un jābēgot ar viņu, viņa nevarot istēdēt te un spēlēt žēlīgo kundzi, tā ka viņam vienmēr jāskatoties uz viņu kā uz ko augstāku, viņš gribot, lai viņa ir tāds pat suns kā viņš, viņai jādzīvojot tā, lai viņš varētu būt labs pret viņu un saņemt pateicību no viņas, viņai jābīstoties no viņa un tai nedrīkstot būt neviena cita, uz kā tā varētu palaisties!, ka tikai viņš.

Kādi rati ieripoja caur vārtiem, un tā ka tam katrā ziņā vajadzēja būt Paliem Dīrem, tad Sērens aizmetās uz puišu istabu.

Tur visi trīs puiši sēdēja savās gultās, tikai lauksargs Sērens Jensens stāvēja kājās.

— Tur jau nāk tas barons, — viens no puišiem teica kučierim ienākot.

— Tss, ka viņš ko neizdzirst! — otrs iesaucās liekuļotās bailēs.

— Jā, pirmais čukstēja puisbalsī, — es negribētu būt viņa ādā, ja man ar’ dotu veselu miltu maisu ar rozeno-bliem*).

*) Veclaiku nauda ar rozes nospiedumu. 194

Sērens nemierīgi paskatījās apkārt un apsēdās tad uz lādes, kura stāvēja pie sienas.

— Tai vajaga būt grūtai nāvei, — nodrebinādamies teica viens no puišiem, кирз līdz šim bija cietis klusu.

Sērens Lauksargs it kā piekrizdams nopietni pamāja ar galvu un nopūtās.

— Ko jūs tur runājat? — Sērens jautāja vienaldzīgs izlikdamies.

Neviens neatbildēja.

— Vai tu domā tā? — pirmais puisis jautāja, apvilkdams ar pirkstu kaklam apkārt.

— Tss! — lauksargs iesaucās, sajaukdams pieri un apsaukdams jautātāju.

— Ja jūs tur runājat par mani tad nesēdiet un nečūkstiet, bet sakiet skaidri, ko jūs gribat teikt.

— Jā! — lauksargs atbildēja ar lielu uzsvaru, nopietni un stingri paskatīdamies viņā. — Jā, par tevi gan, ak, tu Dievs!... — un, rokas salicis, viņš, kā likās, nogrima tumšās pārdomās. — Sēren, — viņš atsāka no jauna, degunu noslaucījis, — tas, ko tu dari, var lauzt tev kaklu, un es tev teikšu to, — viņš runāja it kā no grāmatas nolasīdams, — atgriezies, Sēren! tur stāv karātavas un bluķis, — viņš rādīja uz kungu mājas pusi, — un tur ir kristīga dzīvošana un nomiršana, — un viņš māja ar roku uz zirgu staļļa pusi. — Jo tu pelni, ka tev nocērt kaklu, tādi ir svētie likuma vārdi, jā, tā tas ir, apdomā to...

— Ak, — Sērens spītīgi teica,, — kas mani nodosi?

— Jā — lauksargs atkārtoja ar uzsvaru, it kā būtu minēts kaut kas, kas lietu padarīja vēl ļaunāku, — kas tevi nodos? Sēren, Sēren, kas tevi nodos? — Velnsi ar’ ārā, esi, gan tu muļķis, — viņš turpināja gluži nesvētā balsī, — un vai tā nav tīrā muļķība skriet pakaļ tādai vecai sievai, kad pie tam tik daudz var zaudēt! Ja viņa vēl būtu jauna! — Velns ar ārā, vai tu pilnā mierā nevari atstāt viņu tam ar to zilo vaigu, ir taču, paldies Dievam, diezgan citu sieviešu bez viņas.

Sērenam nebija ne drosmes ne patikšanas izskaidrot viņiem, ka viņš patiesībā nevarēja dzīvot bez Marijas <Jrubes, viņam pašam bija kauns par šo neprātīgo kaislību, bet ar to Viņš visu baru, puišus un meitas, saceltu pret sevi, ja viņš teiktu taisnību, un tādēļ viņš meloja, noliegdams savu mīlestību.

Jā, tā jau nu gan ir, — viņš teica, — bet sakiet, ļaudis, man ir savs valsts dālderis, kad jumsi nav nevienam, un tāds lupats, un šāds lupats, un vēl šis un tas, kamēr vezums būs pilns, mīļie draugi, un tad es sasiešu savu paunu un — tik i redzēja, lai tad kāds no jums izmēģina laimi.

— Tas jau nu būtu labi, — lauksargs Sērens atbildēja, — bet tas ir tikpat kā zagt naudu, kad tev jau valgs ap kaklu, to es saku. Tasi jau varbūt ir diezgan jauki, ka tev dod drānas un naudu, un, zināms, ir jau labi gulēt un staipīties pa gultu un izlikties par slimu, lai tev sūta lejā vīnu un cepeti un citas labas lietas, bet cik ilgi tas tā var iet še istarp tik daudz ļaudīm, kādā dienā tas tikpat nāks gaismā, un tad tik esi gatavs uz to visļaunāko.

— Ak, tik tālu viņi tam nekad neļaus iet, — Sērens teica drusku mazdūšīgi.

— Nu, viņi abi divi labprāt gribētu tikt vaļā no viņas, un viņas svainis un māsa, tie nav tie ļaudis, kup gribēs iejaukties, kad tie var iedzīvoties viņas mantojumā.

— Ak, ko, gan tad viņa man palīdzēs!

— Tu domā? Lai viņa tik pati ar veselu ādu tiek cauri, diezgan viņa savā laikā ir izdzīvojusies visādi, lai kāds tai gribētu palīdzēt tik daudz kā melns aiz naga.

— Ak ko, — Sērens teica, ieiedams dibensistabā — dažreiz tas, kam briesmas draud visvairāk, dzīvo visilgāk.

No tās dienas Sērens, kur vien tas parādījās, cita nekā nedzirdēja kā drausmīgas piezīmes par karātavām un bluķi un kvēlošām knaiblēm, un sekas bija tās, ka viņš, gribēdams aizdzīt bailes un uzturēt drošu prātu, meklēja patvērumu degvīnā, un tā ka Marija bieži bija devusi viņam naudu, tad nekas viņa nespieda palikt skaidrā prātā. Pamazām viņš gan palika vienaldzīgāks pret draudiem, tomēr tas bija daudz uzmanīgāks, nekā agrāk, vairāk turējās pie ļaudīm un mazāk uzmeklēja Mariju.

Kad, Ziemas svētkiem tuvojoties, Palls Dīre pārbrauca un palika mājās, satikšanās starp Sērenu un Mariju izbeidzās pilnīgi, un, lai vismaz ārēji pārējos muižas ļaudis pamudinātu ticēt, ka viss bija beidzies, un tā atturētu viņus, lai tie neizpļāpātu kungam, Sērens izlikās, ka viņš ir iemīlējies Anē Trinderuņ, un viņam izdevās maldināt viņus visus, pat Mariju, kurai tas taču bija uzticējis savu nodomu.

Trešā svētku dienā, kad gandrīz visi bija baznīcā, Sērens stāvēja kungu mājas galā un rotaļājās ar kādu no suņiem, kad tasi izdzirda Marijas balsi saucam, gandrīz zem zemes, kā viņam likās.

Viņš apgrieās apkārt un ieraudzīja Marijas seju caur kādu lūku gandrīz pie pašas zemes, tas bija sāls pagraba lūks.

Viņa bija bāla un noraudājusies, un viņas acis apjukušas un bailīgas raudzījās zem sāpīgi savilktām uzacīm.

— Sēren, — viņa teica, ko es tev esmu darījusi, ka tu mani nemīli vairs?

— Jā, bet es taču tevi mīlu! Vai tad tu nevari saprast, ka man jābūt uzmanīgam, jo te viņi cita nekā negudro, ka tikai kā man īsiariebt un man ko padarīt. Nerunā ar mani un ļauj man iet, ja tu negribi, lai viņi mani galē nost.

— Nemielo, Sēren, es redzu gan, kasi tev ir pnātā, bet es tev tādēļ nevēlu ne mazākā ļauinuma, jo es jau neesmu vairs tik jauna kā tu, un Ane tev vienmēr ir patikusi, bet tas ir grēks, ka tu to dari priekš manām acīm, tas nav labi no tevis. Tu nedomā, ka es tev uzbāzīšos un tevi lūgšos, es zinu pārāk labi, kāda pārdrošība tā būtu no tevis un kāds posts tas būtu un nelaime un ciešanas, ja no mums iznāktu pāris, un diezin vai tas arī būtu labi priekš mums abiem, bet tomēr es nevaru par to nedomāt.

— Jā, bet es negribu Anes, un ja viņu man par velti dotu, tādu lempīgu zemnieku meitu, es nemīlu neviena cita uz pasaules, kā tevi, lai viņi saka, ka tu esi veca un ko visu viņi vēl grib, velns tos būtu parāvis!

— Es neticu tev, Sēren, kā arī es negribētu.

— Tu man netici?

— Nē, Sēren, nē. Es tikai gribētu, kaut es varētu nomirt, tepat uz vietas, kaut es varētu aizvērt lūku, apsēsties un iemigt uz visiem laikiem še tumsā.

— Gan tu man vēl ticēsi.

— Nekad, nekad, nav tādas lietas pasaulē, ar kuru tu mani pie tā varētu piedabūt, jo es to nekad nevaru iedomāties.

— Tu mani pataisīsi traku ar īsavām runām, tev ir jātic, un ja mani tādēļ dzīvu sadedzinātu vai nomocītu līdz nāvei, tev tomēr būs man jātic.

Marija purināja galvu un raudzījās viņā skumjām acīm.

— Jā, lai tad ar’ notiek, vienalga, kas no tā iznāktu, Sērens iesaucās un aizskrēja.

Pie virtuves durvīm viņš apstājās un prasīja pēc Anes Trinderup, un viņam pateica, ka viņa esot dārzā. Tad viņš aizgāja uz puišu istabu, paņēma lauksarga veco pielādēto bisi un aizskrēja uz dārzu.

Ane grieza kāpostus, kad Sērens ieraudzīja viņu. Priekšauts viņai bija pilns lapu um, pielīkusi roku pie mutes, viņa pūta uz pirkstiem tos sildīdama. Pavisam lēnam Sērens manījās viņai tuvāk, acu nepaceldams no viņas svārku apakšmalas, jo viņš negribēja skatīties tai sejā.

Piepēži Ane pagriezās atpakaļ un ieraudzīja Sērenu, un, sabijusies no viņa tumšās sejas,, bises un glūnošās gai-tas, viņa kliedza viņam pretim: „ak, esi mierā, Sēren,

esi mierā! — Viņš pacēla bisi, un Ane mežonīgi iekliegdamās metās prom pa sniegu.

Šāviens sprāga, Ane skrēja vēl arvienu, saķēra tad vaigu un pakrita izmisusi iekliegdamās.

Sērens nosvieda bisi un aizskrēja uz kungu mājas galu.

Lūka bija cieti.

Tad viņš devās uz lielajām durvīm un skrēja caur visām istabām, līdz tas atrada Mariju.

— Tas ir padarīts! — viņš čukstēja bāls kā līķis.

— Vai viņi ir tev uz pēdām, Sēren?

— Nē, es viņu nošāvu.

— Ani ? ak, kas tagad ar mums būs ? — skrien, Sēren, iskrien — ņem zirgu un bēdz, steidzies, steidzies, ņem sirmi!

Sērens aizskrēja.

Acumirkli vēlāk viņš aizauļoja caur vārtiem.

ies

Viņš bija pusceļā uz Foulumu, pirms baznīcēni pārbrauca mājā.

Palls Dīre tūliņ jautāja, uz kurieni Sērens esot jājis.

— Tur dārzā guļ kāds un vaimanā, — Marija atbildēja; viņa drebēja pie visām miesām un tikko varēja kājās noturēties.

Pālie un viens no puišiem ienesa Ani iekšā, kura kliedza tā ka pa gabalu varēja dzirdēt; briesmas tomēr nebija tik lielas, bise bija bijusi lādēto ar lapsu skrotīm, un pāra graudu bija izgājuši caur vaigu un daži ieurbušies plecā, bet tā ka stipri asiņoja, un viņa vaimanāja, tad aizsūtīja ratus uz Viborgu pēc feldšera.

Kad viņa drusku bija apmierinājusies, Palls Dīre izjautāja viņu, kā tas viss bija noticis, pie viena tas dabūja arī zināt visu par sakaru starp Sērenu un Mariju.

Kad viņš iznāca no slimnieces istabas, muižas ļaudis spiedās tam apkārt un visi gribēja stāstīt to pašu, ko tas tikko bija dzirdējis, — jo visi viņi baidījās, ka citādi tos vienādi vai otrādi sodīs. Pālie tomēr negribēja viņus uzklausīties, teica, ka tās esot pļāpas un muļķīgas valodas, un raidīja viņus prom. Viss tas viņam bija ārkārtīgi neparocīgi; šķiršanās, nopratināšanas, prāva un tamlīdzīgi izdevumi, no tiem viņš labprāt gribēja izvairīties, lietu vajadzēja tikai noklusēt, un viss būs atkal kārtībā un pā-liks tāpat kā bijis. Pat Marijas neuzticība viņam bija diezgan vienaldzīga, un lietu varbūt tādā ziņā varēja izmantot savā labā, ka viņš iegūs vairāk varas pār Mariju un varbūt arī pār Ēriku Grubi, kuram droši vien būs no liela svara, lai laulība pastāvētu arī uz priekšu, kaut gan tā bija jau lauzta.

Kad viņš bija runājis ar Ēriku Grubi, viņš tomēr nesaprata, ko īsti lai viņš domā; no vecā nevarēja tikt gudrs, tas bija ļoti uztraukts un tūliņ bija izsūtījis četrus puišus jāšus, ar pavēli saķert Sērenu dzīvu vai mirušu, un nu vairs lāga nebija iespējams noklusēt visu, jo pie nopratināšanas eakarā ai’ slepkavības mēģinājumu, varēja nākt gaismā arī daudz kas cits.

Nākošās dienas vakarā trīs no puišiem pārradās mājās; viņi bija sagūstījuši Sērenu pie Dallerupas, kur sirmis bija nogāzies, un aizveduši viņu uz Skanderborgu, kur viņš tagad sēdēja arestēts. Ceturtais puisis bija noklīdis uu pārjāja tikai otrā dienā pēc tam.

Janvara vidū Palls Dire ar Mariju pārgāja dzīvot uz Nerbekas muižu, lai ļaudīm būtu vieglāk visu aizmirst, kad kundze būs no acīm nost, bet februāra beigās viņiem no jauna nācās visu atcerēties; jo ieradās kāds rakstvedis no Skanderborgas, kuram bija visi jānopratina, vai kaut kur apkārtnē nav redzēts Sērens, kurš bija izlauzies) no apcietinājuma. Rakstvedis tomēr bijaieradies drusku par agru, tikai četrpadsmit dienas vēlāk Sērens kādā naktī uzdrošinājās tuvoties Nerbekai un pieklauvēt pie Marijas istabas loga. Pirmais, ko tas jautāja, kad viņa atvēra logu, bija, vai Ane ir mirusi; un, kā likās, viņam novēlās kā smaga nasta, kad tas dzirdēja, ka viņa esot gluži spirgta. Viņš uzturējās kādā atstātā mājā Gassuma stilā un vēlāk nāca diezgan bieži, un Marija viņu visu laiku apgādāja ar naudu un pārtikas līdzēkļiem. Tikpat muižas ļaudis kā Palls Dīre zināja, ka viņš nāk uz muižu, bet Palls nelikās nekā manām, un arī ļaudis daudz nekā par to neiztaisīja, redzēdami, ka kungam tas ir vienalga.

Ap siena laiku kungi no jauna pārcēlās uz Tjeli, un tur Sērens nedrīkstēja rādīties. Tas, kā arī tēva mūžīgā urbšanās un ēšanās padarīja Mariju tik nepacietīgu un niknu, ka viņa pāra reizes ieveda tēvu vienu pašu kādā no istabām un izlamāja viņu, it kā viņš būtu viņas suņu puisis. Sekas bija tās, ka Ēriks Grube augusta vidū nosūtīja sūdzības vēstuli karalim, šī vēstule pēc tam, kad viņā bija uzskaitīti visi viņas pārkāpumi, ar kuriem tā Dievam bija aizdevusi dusmas, sacēlusi lielu skandālu un apkaunojusi vai visu sieviešu dzimumu, beidzās šādi:

„šādas viņas vainas, viņas negodīgas dzīvošanas un nepaklausības dēļ es izslēdzu viņu no mantojuma, ko es jūsu karalisko majestāti vispadevīgi lūdzu visžēlīgi apstiprināt un konfirmēt, un ka Jūsu karaliskā majestāte vēl gribētu parādīt man to žēlastību un ar karaliskās majestātes visžēlīgu pavēli draudzes priekšniekam Mogensam šeela kungam, pēc tam, kad tas būs izmeklējis minēto viņas vainu pret mani un viņas vīru, ka arī viņas negodīgās dzīvošanas) dēļ atļautu, ka viņa uz mana rēķina taptu turēta ieslodzīta Borringholmā, lai tā novērstu Dieva bardzību no viņas, kas ar savu nepaklausību ir citiem par riebumu, un tā izglābtu viņas dvēseli. Ja ārkārtīgas lietas mani uz to nespiestu, es neuzdrošinātos nākt ar tādu lūgumu: un es palieku vispadevīgi cerēdams, ka jūsu karaliskā majestāte, visžēlīgi paklausīdama šo manu lūgumu, neliegs man atbildi uon palīdzību, par ko Dievs jums lai atmaksā. Dzīvojot un nomirstot

Jūsu karaliskās majestātes Vispadevīgais uzticamais pavalstnieks

Eriks Grube.

Karalis! vēlējās šai lietā uugstdzimušā Palla Dīres paskaidrojumu, un tas skanēja, ka Marija Grube nav izturējusies pret viņu kā godīga laulāta sieva, un viņš lūdz tagad, lai karalis parāda viņam to žēlastību un atceļ viņa laulību bez tiesas.

Таз netika atļauts, bet laulātos ļaudis izšķīra ar tiesas spriedumu 20. martā 1601. gadā.

Tāpat netika arī uzklausīts Erika Grubes lūgums, atcelt Mariju Grube no mantojuma un ieslodzīt viņu; viņam vajadzēja apmierināties ar to, ka tas Mariju, savu zemnieku apsardzībā, turēja ieslodzītu Tjele, kamēr vilkās prāva, patiesībā viņš arī bija viens no pēdējiem, kam varēja atļaut mest nosodošu akmeni uz viņu.

Tūliņ pēc tiesas sprieduma Marija Grube atstāja Tjeli ar niecīgu drānu nastiņu rokās. Viņa satika Sērenu kādā ■sila norā uz dienvidiem no muižas, un tā viņš tapa viņas trešais vīrs.

XVII

Mēnesi vēlāk, kādā apriļa vakarā pie Ribes Doma baznīcas durvīm stāvēja daudz ļaužu. Tas bija zemes padomes sanākšanas laikā, pēc veca paraduma, kamēr notika zemes padomes sēdes, trīs reizes nedēļā baznīcā pulksten wilonon vakaru aizdedza sveces un pilsētas dižās un ievērojuma» amata personas un cienījamākie pilsoņi nāca un paMluiKājfis pa baznīcu, un izveicīgs ērģelnieks spēlēja ērģeles viņiem priekšā. Bet mazākiem ļaudīm bija jāap-mierinās ar to„ ka tie varēja klausīties ārā stāvēdami.

Starp tiem bija arī Marija Grube un Sērens.

Viņu apģērbs bija vienkāršs un noplīsis, un viņi neizskatījās tā, it kā tie katru dienu būtu dabūjuši paēst, kas arī bija saprotams, jo nodarbošanās, kādu tie piekopa, nebija nekāda ienesīgā. Lieta tā, ka Sērens kādā krogā starp Aarhūsi un Eanderu bija saticis kādu nabaga slimu vācieti, kurš par sešiem dālderiem tam bija pārdevis mazu, stipri nolietotu leijerkasti, raibu ķipara apģērbu un vecu rūtainu tepiķi, un nu viņš ar Mariju staigāja no viena tirga uz otru, kur viņa tad grieza leijerkasti, kamēr viņš, raibājā apģērbā ietērpies, uz tepiķa stāvēdams, cēla un svaidīja visdažādākos veidos, kādus tas varēja izdomāt, lielas dzelzs svaru bumbas un garu® dzelzsstieņus, kurus tie aizņēmās no tirgotājiem.

Arī Ribē viņi bija ieradušies uz tirgu.

Viņi stāvēja pie pašas baznīcas, un vājš, it kā izbālējis gaismas atspīdums krita no iekšas uz viņu bālām sejām un tumšo galvu ņudzekli aiz viņiem. Ļaudis gāja pa pāriem, pa vienam un īsās rindās, runādami un atturīgi smiedamies līdz pašam baznīcas durvju slieksnim, tur tie pēkšņi apklusa un nopietni lūkodamies sev priekšā, mainīja gaitu.

Sērenam uznāca vēlēšanās, redzēt tuvāk visu šo greznumu, un viņš čukstēja Marijai, ka arī viņi iešot iekšā, varot tak mēģināt, ko vairāk viņiem varot izdarīt, kā izdzīt viņus no turienes. Marija nodrebēja, iedomādamās, ka viņu varētu izdzīt no kādas vietas, kur vienkārši amatnieki brīvi varēja spert savu kāju, un viņa lūkoja atturēt Sērenu, kurš vilka viņu sev līdzi. Bet pēkšņi viņa nāca uz citām domām, viņa dedzīgi spiedās uz priekšu, vilkdama Sērenu siev līdzi un gāja tik taisni baznīcā iekšā, neizrādīdama nekādu baiļu un neslapstīdamās, it kā tā tīšam gribētu, lai viņu pamana un aizdzen prom. Pagaidām viņus neviens neaizturēja, bet kad viņi patlaban gribēja ieiet apgaismotājā, ļaužu pilnajā vidus daļā, viņus pamanīja tur nostādītais baznīcas kalps, kurš, pametis izbijušos skatu baznīcā, noraidoši vicināja izstieptās rokas un ātriem, apvainotiem soļiem, dzina tos sev pa priekšu, vēl pāri durvju slieksnim, še viņš uz acumirkli apstājās un pārmetoši noraudzījās pūlī, it kā tas pie notikušā būtu vainīgs, tad viņš cienīgi aizgāja atpakaļ un nodrebinādamies nostājās atkal savā vietā.

Pūlis saņēma izdzītos ar skaļiem izsmiekla saucieniem, un zobgalīgās piezīmes lija pār viņiem, kā lietus, tā kā Sērens jau sāka rūkt un draudoši apkārt skatīties; bet Marija bija apmierināta, viņa pate bija gribējusi saņemt sitienu, kuru cienījamākā sabiedrības daļa vienmēr tur gatavu priekš tādiem, kā viņš un viņam līdzīgi, un viņa to bija saņēmusi.

♦ *

*

Kādā no visvienkāršākām mājvietām, vakarā pirms svētā Olufa tirga, četri vīri sēdēja un spēlēja stīrvoltu.

Viens no spēlētājiem bija Vagāres Sērenei. Viņa pretspēlētāju — glītu vīrieti, ogļu melniem matiem un tumšu sejas krāsu, mēdza saukt žiglo Jensu, tas bija burvju mākslinieks, bet divi pārējie spēles biedri, abi kopīgi vadāja kādu noņurkušu lāci un abi bija ļoti neglīti; vienu no viņiem, ar milzīgu zaķa lūpu, sauca par Salmani lāča vadātāju, otru, ar vienu aci, platu žodu un baku rētām, sauca par Rasmu Glūnu, droši vien tādēļ, kā slimās acs plaksti bija gluži sarukuši, un tas vienmēr izskatījās tā, it kā tas tikko taisītos glūnēt caur atslēgas caurumu, vai citu kādu tamlīdzīgu šķirbu.

Kāršu spēlmaņi sēdēja garā galda vienā galā, pie loga. Uz galda stāvēja svece un kāda krūze bez oss. Pie sienas, taisni viņiem pretim, neliels nolaižamais gaidīs bija uzcelts un piestiprināts pie mūra ar dzelzsāķi, Pār otru istabas galu, šķērsām, stiepās gara kroga lete, un tieva svece ar garu, nodegušu dakti, kura bija iebāzta vecas piltuves caurulē, meta miegainu gaismu uz pudeļu plauktiem aiz letes, kur dažas lielas, četrkantainas degvīna un rūgtā pudeles, daži korteļa un puskorteļa mēriņi un kāds pusducis degvīna glāzīšu, bija ērti novietojušies līdzās sal-ши groziņam ar sinepu sēklām un lielam lākturim, kuram 1'UI.Ih no nolauztu degvīna glāzīšu kājām. Vienu kaklu. līdzās letei, ieņēma Marija Grube, kura pārmaiņus snauda un adīja, un otrā sēdēja kāda vīrs, noliecies uz priekšu un elkoņus atstutējis uz ceļiem. Viņš ļoti nopietni nodarbojās ar to, ka mauca savu melno filca platmali, cik dziļi vien varēdams uz acīm un, kad tas bija izdarīts, saņēma cepuri aiz malas un, acis piemiedzis» un lūpu kaktiņus uz augšu savilcis, grieza to riņķī, domājams tādēļ, ka tam matos niezēja, lēnām nostumdams to atkal no gaivas, pēc kam tas sāka atkal visu: no gala.

— Tā tad tagad iet meistara spēle^10), — žiglais Jenss teica izspēlēdams.

Rasmus Glūne piesita ar pirkstu kauliņiem uz galda, dodams Salmanim zīmi, ka tam jāsit.

Salmanis sita ar divnieku.

— Trumpas divnieks! — Rasmus iesaucās, — vai tad tev nekad nekā cita nav rokā, kā trumpas divnieki un trijnieki ?

— Ak, tu Dievis, Kungs, — Salmanis rūca, — vai tad nabagu un muļķu kādreiz ir trūcis.

Vagāres Sērens pārkāva ar sešnieku.

— Ak, ak, — Rasmus žēlojās, — nu viņš paņem, to par sešnieku? — Kāda velna tu tur sēdi, Salman, un glabā visus lielos dūžus!

Viņš piemeta un Sērens ‘paņēma stiķi.

-— Mazā Katrīnīte^11),, — Sērens teica, izspēlēdams sirds četraci.

— Un viņas pustrakā māsa, — Rasmus turpināja, piemezdams kārava četraci.

— Ar stīrvoltu^12), es domāju, pietiks, — Jenss teica, sisdams ar trumpas dūzi.

— Sit, cilvēks, sit, ja tu nekad vēl neesi sitis, — Rasmus sauca.

— Man tas ir par sālītu, — Salmanis žēlojās, padodamies.

— Tad es lieku vienu septiņnieku un vēl vienu^13), — Jenss teica tad.

Sērens paņēma stiķus.

— Un nu nāk bukskins^14)', — Jeniss turpināja, izspēlēdams.

— Nu tad man jābrauc ar dzelteno ķēvi^15), — Salmanis iesaucās un sita ar sirds divnieku.

— Tā nu gan netiks stallī, — Sērens smējās, pārkau-dams ar pīķa četraci^13).

— Jāņi![14]), — Rasmus Glūns ierēcās, nomezdams savas kārtis. — Jāņi ar sirds divnieku, tas bija labi strādāts. Nē, nē, nē, tas tomēr bija labi, ka mēs negribējām ilgāk spēlēt, lai tagad tie, kas ir vinnējusi, saka paldies, ka viņiem, bija tik labas kārtis.

Viņi sāka tagad skaitīt stiķus, un pa to laiku ienāca kāds plecīgs, labi ģērbies vīrs. Viņš nolaida piekabināmo galdu un nosēdās pie pašas sienas. Iedams gap kāršu spēlētājiem, viņš piegrūda ar sava spieķa sudraba pogu, pie cepures un sveicināja: Labvakar visapkārt!

— Paldies, — viņi atņēma un nospļāvās tad visi četri.

Svešais atnācējs izņēma papīri ar tabaku un garu

kaļķa pīpi; piebāzis pīpi’, tas uzsita ar spieķi pa galdu.

’’Kāda meita, kailām kājām, atnesa viņam ogļu trauku un lielu māla krūzi ar alvas vāku.

Viņš izņēma mazas vara knaibles no vestes kabatas un uzlika ar tām ogli uz pīpes, pabīdīja krūzi kā nākās', atslējās atpakaļ un ierīkojās vispār ņemot tik ērti, cik viņa vieta to atļāva.

— Cik maksā tādā paciņa tabakas kā tā, kas jums tur ir, meistar? — Salmanis jautāja, piebāzdams mazu pīpīti no roņādas maka ar sarkanām auklām.

Divpadsmit šiliņu,. — virs atbildēja un piebilda, it. кЛ attaisnodams šo izšķērdību, — tā ir ļoti laba priekš кI'Qtlin, es jums varu teikt.

— Kā citādi iet ar darīšanām ? — Salmanis turpināja, iešķildams uguni savai pīpei.

— Diezgan labi, paldies- par laipnu apvaicāšanos, diezgan labi; tik tu, cilvēks, paliec jau vecs, kā sacīt jāsaka.

— Jā, — Rasmus Glūns teica, — bet jums jau ari neko daudz nav jābēdā, kā tikt pie kundēm, tos jums visus pieved klāt.

— Jā, — vīrs smējās, — tai ziņā tas tiešām ir labs amats, tev cilvēkam nemaz nav jādeldē mute, ieteicot ļaudīm savu preci, viņiem jāņem tāda, kāda iekrīt un tie nevar to ne pelt, ne izvēlēties citu.

— Un viņi nekad neprasa piedevu, — Rasmus turpināja, — un nekad negrib vairāk, nekā viņiem pienākas, pēc tiesas un taisnības.

— Meistar, vai viņi kliedz stipri? — Sērens jautāja, pusču-kstus.

— Jā, smieties viņi vis nesmejas.

— Hū, tas ir nejauks amats!

— Tad es laikam vis nevaru rēķināt, ka kāds no jums līgs pie manis par palīgu ?

— Jūs gribat rēķināt uz mums? — Rasmus jautāja, draudoši pieceldamies.

— Es nekā negribu rēķināt, bet es meklēju sev zelli, kas man varētu palīdzēt, un kas varētu uzņemties amatu pēc manis, tas ir viss, ko es gribu, to es jums gribēju sacīt.

— Cik algas tad tāds zellis varētu dabūt? — žiglais Jenss jautāja ļoti nopietni.

— Piecpadsmit dāldepu tekoši pa gadu, trešo daļu no drānām un vienu mārku no katra dāldera, kas nopelnīts pēc takses.

— Kāda tad ir takse?

— Takse ir tā, ka es dabūnu piecus dālderus, ja kādu noperu pie kāķa, septiņus dālderus, ja ar pātāgu izdzenu no pilsētas, četrus dālderus, ja kāds pārgādājāms par robežu un tikpat daudz, ja kādam iededzināma kauna zīme.

— Bet par īsto darbu, cik tad jums nākās par to?

— Jā, par nelaimi, tas gan iekrīt retāk, bet tā jau parasti astoņi dālderi nāk par galvas nociršanu, teiksim, ar cirvi, ar šķēpu, tad ir desmit, bet dažreiz paiet septiņi gadi, kad tas tiek prasīts. Par kāršanu nāk četrpadsmit valstsdālderu, desmit par pašu darbu, četri par pakārtā noņemšanu atkal no karātavām. Par uzduršanu uz mieta un saraustīšanu uz rata, dabūn septiņi dālderi, tas ir, par visu cilvēku, un tad es pats dodu mietu un pats to arī ie-dzenu. Kas tad vēl būtu? jā, par roku un kāju sadragā-šanu un uzstiepšanu uz rata pēc vācu modes, ir četrpadsmit — četrpadsmit, un par saciršanu četros gabalos un uzstiepšanu uz rata es dabūnu divpadsmit, un tad vēl būtu knaibīšana ar kvēlošām knaiblēm, par to nāk divi dālderi par katru kniebienu, tas ir viss, cita nekā vairāk nav, ja nenāk kas sevišķs.

— To laikam nav grūti iemācīties?

— Amatu? Katrs/ jau to var darīt, bet kā, tā ir tā lieta, tur tomēr ir vajadzīga sava ievingrināšanās, kā pie katra darba. Nopērt pie kāķa, tas nemaz nav tik viegli, tur ir vajadzīgs savs paņēmiens, kā piemēram, ar tiem trim sitieniem vienā vilcienā ar katru rīksti, tam jānotiek mīksti un šmaugi, it kā ar lupatu vēdinot, un tomēr jāņem pušu, tik sāpīgi, kā to prasa likuma bardzība un grēcinieka labošana.

— Es domāju, es/ būtu gan ar mieru to uzņemties, — Jenas teica, pie tam nopūzdamies.

Viņa kaimiņi atvilkās no viņa mazliet nostāk.

— še ir rokas nauda, — vīrs pie nolaižamā galda kārdināja, izbērdams dažus spožus sudraba naudas gabalus sev priekšā uz galda.

— Apdomājies labi! — Sērens lūdzās.

— Apdomāties un ciest badu, un gaidīt un salt, tie ir tādi putni, kuri labi sader kopā, — Jenss atbildēja pieceldamies, — dzīvo sveiks, kā godīgs un krietns vīrs, — viņš tuipināja, sniegdams Sērenam roku.

— Sveiks, aizejot no mūsu vidus, Dievs lai ir ar tevi, — Sērens atbildēja.

Tā tas gāja galdam visapkārt ar to pašu uzrunu un to pašu atbildi. Arī no Marijas Jenss atvadījās un no vīra kaktā, kuram tikmēr bija jāatstāj sava cepure mierā.

Tim I Лепин piegāja pie nolaižamā galda, un vīrs, ku^š Iur MPilejit, sataisījis svinīgu seju, nolika pīpi pie malas un teica es meistars, Hermans Koppens, Aarhūses pil-hOIuh bende, salīgstu tevi, šo goda vīru klātbūtnē, sev par /.elli, zeļļa darbam, Dievam par godu, sev par labklāšanos un man un godīgam bendes amatam par svētību, — un teikdams šo nevajadzīgi svinīgo runu, ar kuru tas iekšķīgi kā likās, bija ļoti apmierināts, meistars iespieda Jensam spožo rokas naudu saujā. Pēc tam viņš piecēlās, noņēma cepuri no galvas, palocījās un jautāja, vai viņam atļaušot to godu, godājamiem lieciniekiem, piesolīt malku po-laka*).

Nesaņēmis nekādas/ atbilde^, viņš turpināja, ka tas viņam būšot lielsļ, ļoti liels gods, piesolīt viņiem malku po-laka, kuru tie paši savā starpā varot izdzert uz sava agrākā biedra labklāšanos.

Visi trīs, pie garā galda sēdošie vīri, jautājoši raudzījās viens otrā un tad gandrīz reizē piekrītoši pamāja ar galvu.

Baskājiete meita atnesa tagad kādu vienkāršu māla trauku un trīs zaļus stikla kausus, vietvietām izrotātus ar sarkanām un dzeltenām zvaigžņu actiņām. Kad tā bija nolikusi māla trauku Jensam un kausus Sērenam, un Lāča vadītājiem priekšā, viņa atnesa lielu koka kannu un piepildīja vispirms triju goda vīru kausus, tad Jensa māla trauku un salēja tad paliekas' meistara Hermaņa personīgā kausā.

Rasmus pievilka savu kausu sev klāt un nospļāvās, abi pārējie sekoja viņa priekšzīmei un tad viņi sēdēja un skatījās brīdi viens otrā, it kā nevienam no viņiem Isiti negribētos iesākt pirmām. Pa tam Marija Grube pienāca pie Sērena un pačukstēja viņam kaut ko, uz ko tas atbildēja galvu purinādams. Viņa vēl taisījās čukstēt, bet Sē-rens nekā negribēja dzirdēt. Vienu acumirkli viņa stāvēja kā nezinādama, ko darīt, tad tā paķēra viņa kausu un izlēja saturu uz grīdas, teikdama, ka viņš nedrīkstot dzert, ko dīriķis izmaksājis. Sērens uzlēca kājās, sagrāba viņu cieši aiz rokas un izbīdīja viņu pa durvīm, skarbi pavēlē-

') Polaks — degvīns «i medu.

dams viņai iet augšā. Tad viņš pasauca puakorteļa degvīna un aizgāja atpakaļ uz savu vietu.

— Es gan gribētu redzēt, ka mana nelaiķe Abelone tā drīkstētu darīt, — Rasmus teica, dzerdams.

— Jā, — Salmanis piekrita, — lai viņa pateicās Dievam, ka viņa nav mana vecene, es viņai gan parādītu, kas tas ir, liet Dieva dāvanu mēdos.

— Jā, redzi, Salman, — Rasmus iebilda, veltīgi pa-blenzdams uz meistara Hermaņa pusi, — tava vecene nav nekāda lielmāte no augstas kārtas, bet tāds pats vienkāršs cilvēciņš, kā mēs un tādēļ dabūn pērienu, kad tā ir pārskatījusies, kā jau tas pie mums, vienkāršiem ļaudīm, ir parasts; bet ja tā būtu no lielmaņu dzimuma, tad tu viss nedrīkstētu nozilināt viņas smalko muguru, bet mierīgi ļautu, lai viņa spļauj tev acīs, lead tas viņai patīk.

— Nē, velns lai parauj, ja es to darītu! — Salmanis lādējās, — esi viņai tā sadotu, ka tā vairs nevarētu ne sēdēt, ne iet, to es darītu, gan es tai izdzītu visus niķus, paprasi tik kādreiz Mīnei, vai viņa zin, kā smēķē Nalles smalkā ķēde, un tu redzēsi, ka viņai mugura sāpēs jau ieminoties vien. Bet ja viņa tik iedomātos nākt pie manis, kur es sēdu un izliet manu dzērienu uz grīdas, lai tad viņa būtu ķeizara miesīgā meita, es viņu ģērētu, kamēr man roka klausītu un es vēl varētu atvilkt elpu. Ko tāda dulla lelle gan iedomāsies! Vai viņa ir vairāk kas, nekā citu vīru sievas, kā tā drīkst apkaunot savu vīru citu goda vīru priekšā? Vai viņa iedomājās, ka viņai kas notiks, kad tu viņai pieskarsies, ja šis lāga cilvēks tevi būs pacienājis? Nē, ja tu gribi man klausīt, Sēren, tad, — un viņš pacēla roku, it kā uz sišanu, — citādi tu mūžam netiksi ar viņu nekādā galā.

— Jā, ja viņš tik drīkstēto! — Rasmus teica, zobodamies par Sērenu.

— Sargies, mazais Glūn, citādi es tev parādīšu, kā vistas knāb, — Sērens iesaucās.

Tad viņš aizgāja.

Kad viņš uzgāja augšā pie Marijas, tas aizspēra durvis ar kāju cieti un sāka raisīt vaļā virvi, ar kuru bija pārsieta viņu mazā drānu nastiņa.

.Marija Crube\

Miu'ijn sēdēja uz dēļu lažiņas, kuņa izpildīja gultas vidu. Vai tu esi dusmīgs, Sēren? — viņa jautāja To tu tūliņ redzēsi.

Sargies, Sēren! neviens vēl mani nav sitis, tik veca nli es esmu, un es to necietīšu.

Lai viņa darot, ko viņa gribot, bet pērienu viņa dabūšot.

— Sēren, Dieva dēļ, Dieva dēļ, nesit man, neliec man rokas klāt, tu to nožēlosi.

Bet Sērens saņēma viņu aiz matiem un sita viņu ar virvi.

Viņa nekliedza, bet tikai vaidēja no siitieniem.

— Tā, — Sērens teica, iekrizdams gultā.

Marija palika uz grīdas guļam.

Viņa bija gluži pārsteigta pate par sevi, viņa gulēja un gaidīja, ka viņas dvēselē sacelsies niknas dusmas pret Sērenu, neapklusināmas dusmas, kufās nebūs nekādas piedošanas, bet tās nenāca, bija tik dziļas un lēnas skumjas, it kā klusas bēdas par kādu zaudētu cerību... kā viņš to varēja darīt?

XVIII

Tūkstots seši simti deviņdesmit sestā gada maijā, nomira Eriks Grube, astoņdesmit septiņu gadu vecumā.

Mantojumu tūliņ sadalīja starp viņa trim meitām, bet Marija nekā daudz nedabūja, jo vecais pirms savasi nāves ar fiktivi izdotām parādu zīmēm un citādā kārtā, Marijai par ļaunu un pārējām par labu, bija izdarījis tā, kā lielākā īpašuma daļa nenāca dalīšanā.

Tā daļa, kuņu Marija saņēma, tomēr bija pietiekoši liela, lai viņu un viņas vīru, no klaidoņiem padarītu par cilvēkiem, un saprātīgi mantojumu izlietojot, viņi būtu varējuši nodrošināt sev pienācīgu iztikšanu līdz mūža galam. Bet nelaimīgā kārtā Sērens nolēma likties uz zirgu tirdzniecības, un pēc dažiem nedaudz gadiem, lielākā daļa naudas bija pazaudēta. Atlikums tomēr bija tik liels, ka Sērensi par to varēja iegūt savā īpašumā Burrehūses pārcēlāja vietu pie Falsteras, ko tas arī izdarīja.

No sākuma viņiem bija grūti jāstrādā un Marijai

bieži bija jāsēd pie airiem, bet vēlāk tai vairāk tik bija jāuzrauga alus pārdošana, kas piederēja pie pārcēlāja privilēģijām. Vispār viņi dzīvoja ļoti laimīgi, jo Marija vēl arvienu mīlēja savu vīru vairāk par visu pasaulē, un ja viņš arī bieži piedzērās un sita viņu, tad par to vis nekas nebija; Marija taču zināja, ka tā bija parasta parādība tai ļaužu šķirā, kurā tā bija ļāvusies sevi ieskaitīties, un ja tā dažreiz tapa nepacietīga,, tā drīz vien atkal apmierinājās, iedomādamās, kā tas pats Sērens, kurš bija tik ciets un negants, reiz bija sašāvis cilvēku viņas dēļ.

Ļaudis, kurus tiem nācās celt pāri, pa lielākai daļai bija zemnieki un zirgu mietnieki, bet dažreiz jau gadījās arī viens otrs smalkāks cilvēks. Tā kādā dienā ieradās Sti Hegis. Marija un viņas vīrs cēla viņu pāri, bet viņš apsēdās laivas pakaļgalā, lai varētu runāt ar Mariju, kura sēdēja pie pakaļējā aira. Viņš pazina viņu, kolīdz tas ieraudzīja viņu, bet neizrādīja ne mazākās izbrīnīšanās) zīmes, varbūt, tas jau zināja, ka sastaps viņu še. Marijai turpretim vajadzēja divas reizes ieskatīties viņā, pirms tā pazina viņu, jo viņš bija stipri pārvērties. Viņa neja bija sarkana, gaļīga un uztūkusi, acis asarainas, un apakšžoklis nokarājās, it kā viņam mutes kaktiņi būtu izmežģīti, kājas viņam, bija tievas un vēders liels un nokāries, ar vārdu sakot, visas zīmes liecināja par visādām postošām pārmērībām visās dzīves parādībās, un tas arī bija bijis viņa dzīves galvenais saturs, kamēr viņš bija šķīries no Marijas. Ārēji viņa dzīves stāsts bija šāds; kādu laiku tas bija bijis muižnieks un maitre d’hotel, Romā, pie kāda kardināla no valdinicku ģints, bija pārgājis katolicismā, bija aizceļojis pie sava brāļa, Justa Hega, kurš toreiz kā sūtnis, uzturējās Nimvogā, vēlāk pārgājis atkal luterānismā un pārbraucis mājā uz Dāniju, kur tas tagad ēda žēlastības maizi pie sava brāļa.

— Vai tas, — viņš jautāja, pamādams ar galvu uz Sērena pusi, — vai tas ir viņš, par kuru es pareģoju, ka tas nāks pēc manis?

— Jā, tas ir viņš, — Marija atbildēja mazliet vilcinādamās; viņai vislabāk patiktos nekā neatbildēt.

— Un viņš ir lielāks,, nekā es — biju? — viņš jautāja no jauna, sasliedamies taisnāk.

Лк, tur nevar būt nekādas salīdzināšanas, jūsu žēlastība, viņa atbildēja mazliet zemniecīgi taisītā valodā.

- Jā, jā, tā tas iet, — mēs abi esam samierinājušies ar dzīvi un pārdevušies dzīvei, par daudz niecīgāku maksu, nekā mēs jeb kādreiz bijām domājuši — jūs' vienā ziņā un es, otrā.

— Nu, jūsu žēlastībai, jādomā, iet diezgan labi? — Marija jautāja tai pašā vientiesīgā valodā.

— Labi diezgan, — viņš smējās, — labi diezgan, ir tikpat daudz, kā slikti diezgan; ja man tiešām iet diezgan labi, un jums, Marij?

— Jā, paldies, mēs esam veseli, un ja mēs strādājam, eavus veselos locekļus netaupīdami, tad mums ir maize un degvīns arī vēl.

Viņi bija pie krasta un Sti Hegs izkāpa un atsveicinājās.

— Dievs, Kungs! — Marija teica, līdzcietīgi viņam pakaļ noskatīdamās, — kā viņi tam ir apgriezuši spārnus un seksti.

* *

*

Mierīgi un vienmuļīgi Burrehūses ļaudīm pagāja laiks, ar dienas darbu un dienas sīko ieguvunm Pamazām viņi uzstrādājās uz augšu un dzīve viņiem kļuva vieglāka, viņi turēja puišus, kas cēla pāri, nodarbojās drusku ar sīktirdz-niecību, un pārbūvēja lielāku savu veco māju. Viņi nodzīvoja veco gadsimtu līdz beigām un gadus desmit jaunā gadsimtā, un Marija tapa sešdesmit gadu un sešdesmit pieci gadi veca, un vēl arvienu bija vesela un kustīga, darba spējīga un priecīga darba darītāja, it kā tā būtu vēl tikai piecdesmito gadu sākumā. Bet tad, viņas sešdesmit astotā dzimšanas dienā, tūkstots septiņi simti vienpadsmitā gadā, Sērens, ļoti aizdomīgos apstākļos, nejauši nošāva kādu kuģinieku no Drāgēras un viņu apcietināja.

Tas bija .smags sitiens Marijai, un ilgā nezināšana, kāds būs sods, jo spriedums nāca tikai gadu vēlāk, ap vasaras vidu, un bailes, ka varētu nākt augšā vecā lieta par slepkavības mēģinājumu pret Ani Trinderup, padarīja viņu stipri vecāku.

Kādā dienā, šī gaidīšanas laika sākumā, Marija nogāja lejā, saņemt plostu, kurš patlaban piestājās pie krasta. Pārbraucēju bija pavisam divi, un viens no tiem, kāds amatnieka zellis, saistīja visu viņas uzmanību, liegdamies uzrādīt savu ceļa grāmatiņu un apgalvodams, ka to jau rādījis pārcēlājiem, kad tie viņu uzņēmuši uz plosta, ko šie atkal noliedza. Tomēr, kad viņa draudēja zellim, ka viņam būs jāsamaksā pilna takise, ja tas ar savu ceļa grāmatiņu nepierādīs, ka ir ceļojošs amatnieka zellis, tas padevās. Tikai, kad tas bija nokārtots, Marija ieraudzīja otru pasažieri, mazu, sīku vīriņu, kurš bāls un saldams no tikko pārciestās jūras slimības, cieši ietinies savā tumšzaļā, rupjas vadmalas mētelī, stāvēja atspiedies pie kādas no malā izvilktām laivām. Viņš prasīja saīgušā balsī, vai tas varot dabūt istabu Burrehūsē, un Marija atbildēja, ka viņš varot apskatīt telpas.

Viņa parādīja tam mazu istabiņu, kurā bez gultas un krēsla bija vēl muca degvīna ar piltuvi un skrāģi, dažas prāvas sīrupa un etiķa muciņas un beidzot galds ar pērļu pelēkām kājām un virsu no četrstūrainām māla flīzēm, kurās tumši violetā zīmējumā bija attēlotas ainas no vecās un jaunās Derības. Svešais tūliņ ievēroja, ka trijās no flīzēm bija attēlots Jonass, kūpi valzivs no rīkles izmet malā, un kad viņš uzlika roku uz vienas no tām, viņš nodrebēdams teica, ka tas dabūšot iesnas, ja būšot tik neuzmanīgs, ka lasīdams uzlikšot elkoņus uz galda.

Uz Marijas jautājumu, viņš paskaidroja, ka viņš esot at-itājis galvas pilsētu mēra dēļ un gribot uzturēties še, kamēr tas būšot pārgājis, viņš ēdot tikai trīs reizes dienā un nevarot ciest sāļu ēdienu un svaigu maizi, viņš esot maģistrs, tagad alumnus Borcha kolēģijā un viņu saucot Holbergu, Ludvigu Holbergu.

Maģistrs Holbergs bija ļoti kluss, ļoti jauneklīga izskata cilvēks, no pirmā acu uzmetiena, viņš izskatījās astoņpadsmit, deviņpadsmit gadu vecs, bet ja paskatījās uz viņa muti un viņa rokām un ievēroja viņa balss skaņu, tad varēja vērot, ka viņam vajadzēja būt krietni vecākam. Viņš pa lielākai daļai gribēja būt viens, runāja maz un, kā likās, nelabprāt. Tomēr viņš nebūt nebaidījās no sabiedrības, ja tikai viņš varēja iekārtoties tā, ka viņu at-litam mina un nemēģināja ievilkt sarunā, un ja plosts viul/ija n>|inieku9 šurp un turp, vai, ja zvejnieki nāca mutu ur savu lomu, viņam acīmredzot darīja prieku, no tālienes noskatīties viņu rosībā un noklausīties viņu sarunas. Vispār ņemot, viņam patika redzēt ļaudis strādājām, vai nu tas bija apām, sienu край jam kaudzē?), vai laivas izvelkam malā, un ja kāds tad izdarīja kaut ko, kas pārsniedza parastos cilvēka spēka apmērus, viņš smaidīja visai apmierināts, saraudams plecus klusā labpatikšanā. Kad viņš Burrehūsē bija pavadījis jau kādu mēnesi, viņš vairāk tuvojās Marijai Grube, vai arī ļāva, lai tā tuvojās viņam, un viņi bieži vasaras vakaros runāja viens ar otru, stundu vai divas, sēdēdami kroga istabā, pa kupas vaļējām durvīm, varēja redzēt spožo ūdens līmeni un zilganā krēslā ietīto Moenas salu.

Kādā vakara stundā, kad viņu pazīšanās bija jau labi veca, Marija bija izstāstījusi viņam savu dzīvea .stāstu, nobeigdama to ar žēlu nopūtu, ka Sērens tai atrauts.

— Man jāatzīstās, — Ilolbergs teica, — ka es nekādi nevaru saprast, kā jūs varējāt praritu staļļa puisi un zemas kārtas cilvēku, stādīt augstāk par tik perfektu kavalieri, kā viņa ekselence, karaļa vietnieks, kuru tak visi daudzina kā lielu meistaru visās isimalkāsi sadzīves manierēs un kā paraugu visā, kas ir sevišķi galants un laipns.

— Un ja viņš ai* visu to būtu tik pilns, kā tā grāmata, kupu dēvē par smalku sadzīves ieradumu skolotāju, man tas tomēr nesvērtu vairāk kā putna spalva, ja jau viņš man bija tik nepatīkams un pretīgs, ka es pat lāga paskatīties viņā nevarēju, un jūs zināt, cik nepārvarams tāds riebums var būt, tā kā ja jumi-i būtu eņģeļa tikums un principi, dabīgās pretīguma jūtas tomēr ņemtu pārsvaru. Mans nabaga tagadējais vīrs turpretim, viņam es pieķēros tik pēkšņi un negaidīti, ka es to citādi nevaru izskaidrot kā ar dabīgu pievilkšanas spēku, kuram tāpat neviens nevar stāvēt pretim.

— Tā nu gan ir gudra valoda! Tad jau mums atliek tikai sakpaut visu pasaules morāli vienā lielā lādē, aizsūtīt to uz elli un dzīvot pēc sirds patikšanas, jo nav nevienas pārmērības, kuru nevarētu izskaidrot ar dabīgām tieksmēm, tāpat kā nav neviena tikuma starp visiem ti-

kūmiem, kādi vien ir zināmi, no kura tādā kārtā viegli nevarētu atkratīties, jo cik nebūs tādu, kam būs pretīga sātība, un tādu, kam būs pretīga patiesības mīlestība, un tādu, kam būs pretīga godīgums, un tāds iedzimts pretīgums nekādā ziņā nav pārvārāms, tā viņi teiks, un tas, kas viņu jūt, ir tādēļ pilnīgi nevainīgs. Bet jūs, māmuļa, esat par daudz izglītota, lai zinātu, ka tās ir tikai ģeķu valodas un tukši murgi.

Marija neatbildēja,

— Vai tad jūs neticat Dievam, māmuļa, — maģistrs turpināja, — un mūžīgai dzīvošanai?

— Dievam lai ir slava un gods, jā, zināms, es ticu, es ticu mūsu Kungam.

— Bet mūžīgam sodam un mūžīgai atmaksai, māmuļa?

— Es ticu, ka katrs cilvēks dzīvo patsi savu dzīvi un mirst pats savā nāvē, to es ticu.

— Tā jau nav nekāda ticība, vai jūs vismaz ticat, ka būs augšāmcelšanās?

— Kā tad es celšos augšā? vai, kā taa jaunais nevainīgais bēras, kāda es biju, kad pirmo reizi izgāju starp ļaudīm un nekā nezināju un nekā nesapratu, vai tāda, kā toreiz, kad godināta un apskausta, kā karaļa mīlule, biju galma lepnums, jeb, vai es celšos augšā, kā vecā, nabagā, cerību zaudējušā pārcēlāja sieva, Marija, kā tas ir? un vai man būs jāatbild ko tās citas, bērns un dzīves priecīgā dāma ir grēkojušas, jeb, vai vienai no tām būs jāatbild par mani? Vai jūs varat man to pateikt, maģistra kungtd

— Bet jums taču ir bijuši tikai viena dvēsele, māmuļa!

’ — Jā, vai tā tas ir bijis? — Marija jautāja, iegrimdama domās. — Atļaujiet man runāt ar jums pilnīgi vaļsirdīgi, — viņa turpināja, — un atbildiet man, kā jūs domājat: vai jūs ticat, ka tas, kas viau savu mūžu ir smagi grēkojis pret savu Dievu un radītāju, bet kas savā pēdējā stundā, gulēdams un cīnīdamies ar nāvi, no sirds atzīst un nožēlo eavus grēkus un bez šaubīšanās un apdomāšanās pavēl sevi Dieva rokās, ka tas ir Dievam patīkamāks, nekā tas, kas arī ir smagi noziedzies pret viņu, grēkodams un pelnīdams viņa dusmas, bet tad, ilgus mūža gadus ir cīnījies, lai darītu savu pienākumu un bez kurnēšanas ir nesis katru nastu, bet nekad ar lūgšanām un vaļsirdīgi nožēlodams, nav apraudājis sava agrākā mūža; vai jūs ticat, ka to, kas ir dzīvojusi tā kā ir atradusi par pareizu, necerēdama uz atmaksu un nelūgdama pēc tādas, vai jūs ticat, ka Dievs viņu atmetīs un atstums no čievis, kaut gan tā nekad ne ar vienu vārdu nav lūgusi Dieva?

— Uz to neviens cilvēks nevar atbildēt, — maģistrs teica, aiziedams.

Drīz pēc tam viņš aizbrauca.

* *

*

Nākošā gada augustā, Sērens, pārcēlājs, mņēma spriedumu, ar kuru tas bija notiesāts uz trim gadiem dzelžos, pie spaidu darbiem Bremerholmā.

Tas bija ilgs laiks, ko ciest, ilg,a laiks, ko gaidīt, bet pagāja arī tas.

Sērens pārnāca mājā, bet cietumā pavadītais laiks un bargā apiešanās, bija salauzuši viņa veselību, un kad Marija viņu vienu gadu bija kopusi, viņu guldīja kapsētā.

Vēl vienu garu, garu gadu, Marijai bija jācīnāa ar dzīvi. Tad viņa piepēži saslima un nomira. Pa visu slimības laiku, viņa nebija pie pilnas saprašanas, un mācītājs nevarēja tādēļ, ne kopā ar viņu lūgt Dievu, ne pieņemt viņu pie vakariņa.

Kādā saulainā vasaras dienā, viņu apraka Sērenam līdzās, un pāri mirdzošam līcim un zeltaini vārpotām druvām nabadzīgais pavadītāju pulciņš, noguris no karstuma, bez skumju un domu, dziedāja:

žēlīgs Dievs, ak, nesodi, mani bargā prātā, jebšu pelnīts dažādi, noziedzība krāta.

Beigas

1929./30. abonementa gada prēmijas mūsu lasītajiem.

Ari jaunajā abonementu gadā esam nolēmuši mūsu pastāvīgiem lasītājiem pēc agrāko gadu parauga izsniegt vērtīgas prēmijas.

Prēmijas saņems katrs mūsu lasītājs, kas būs iegādājies visas 1929.-30. abonementa gadā iznākošas „Vērtīgu grāmatu virknes" grāmatas, proti, šīs virknes sējumus no Nr. 73.—96.

Abonementa gads skaitās no 1. oktobra 1929. g. līdz t5. septembrim 1930., pie kam ik mēnesi iznāk divas grāmatas, katra mēneša 1. un 15. datumā pa vienai.

Katras grāmatas cena tikai Ls 1.—. Katrai grāmatai iet līdzi sevišķs abonementa kupons.

Pēc 96. sējuma iznākšanas, iesūtot sakrātos 24 kuponus, katrs lasītājs saņems bez maksas Latvju dzijas antoloģiju. Latvju dzejas antoloģija bus īpatnējs un sevišķi plašs darbs.

Tā būs pirmā dzeju antoloģija, kurā vienkopus būs sakopoti visi latvju dzejnieki no visvecākiem laikiem līdz mūsu dienām.

Antoloģijā paredzēts ievietot dzejas no: Kār|a Ābeles, J. Aukuratera. J. Allunana, Apsesdēla, Arņa, Aspazijas. Ausekļa, Ant. Austriņa, Ant. Bārdas, Fr. Bārdas, Kr. Barona, Alijas Bauman, Ant. Birkertn, P. Blau’a, Aug. Brača, Annas Brigader.s, Fr. Brīvzemnieka, Austras Dāles, Void. Damberga, Valta Dāvida, H. Dorbes, Kārļa Dzelzs, K. Dziļlejas, Vikt. Eglīša, P. Ermaņa, Ad. Ersa, Esenberģu Kārļa,

J. Ezeriņa, Fallija. J Grīna, J. Grota, Fr. Gulbja, J. Gulbja.

K. Ieviņa. Jēk. Janševska, J. Jaunsudrabiņa, K. Jēknbsona, J. Kārkliņa, J. Kūrsteņa, K. Kraujiņa, K. Krūzas, Andr. Kurcija, Jūl. Lāča, Lin. Laicena, Lautenbactia-Jūsmiņa, Lī-gotņu Jēkaba. J. Medņa, Aug. Mežsēta, J. Miķelsona, Valdas Moor, Aīdas Niedras, Andrieva Niedras, Pērsieša, Plūdoņa. J. Poruka, Andr. Pumpura, J. Raiņa, Rietekļa, Jūl. Rozes, Pāvila Rozīša, Rieb. Rudzīša, Kārļa Skalbes, Birutas Skujenieks, Ed. Skujcnieka, Skuju Frīda, Elzas Stērstes, Kārļa Struuberga, Kārļa Štrāla, Kārļa Studenta, J. Sudrabkalim, Arv. švābes, Marģera Tanka, Ed. Treumaņa-Zvārgu|ņ, Andr. Upīša, J. Vainovska, Ed. Vefden-bauma, J. Veseļa, Ed. Virzas, Ed. Vulfa, Elinas Zālītes, Lūcijas Zamaič, Teod. Zeiferta, J. Ziemeļnieka nu daudziem citiem.

Antoloģija būs īpatnēji sastādīta. — Viņā būs katra dzejnieka ģīmetne, viņa pašrocīgs paraksts nn no katra dzejnieka vismaz viena dzeja rokraksta oriģinālā.

Latviešu dzejas antoloģija būs liels kultūrvēstures dokuments.

Katra grāmatu cienītāja kollekcijai tā būs sevišķi vērtīga balva, jo šeit, pirmo reizi, vienkopus būs sakopoti visi latvju dzejnieki, būs redzami visu šo dzejnieku attēli, viņu rokraksti, rakstības veids.

Tāda izdevuma latviešiem vēl nav.

Izdevums būs iespiests uz sevišķi laba papīra. Ārējais ietērps būs nevainojams.

„Latvju dzejas antoloģiju** bez maksas iegūs katrs, кав gada laikā būs iegādājies mūsu iznākošās 24 Vērtīgu grāmatu virknes grāmatas.

Nekādas izlozes, nekādas izšķirības

Šī „Latvju dzejas antoloģija** būs katram latvietim mīla un patīkama grāmata.

Arī tiem, kas neciena dzejas, šis krāšņais izdevums būs tuvs un patīkams ieguvums.

Katrā latviešu intelllģenta mājām izdevumam noteikti Jābūt

Mūsu prēmiju nolūks — veicināt labu grāmatu izplatīšanos tautā.

Grāmatai jānovērš daudzas mūsdienu negatīvās parādības.

VĒRTĪGU GRĀMATU VIRKNE LXXXVII.

Min hvons № 1S.

Pievienots Jens Peters Jakobsens romānam „Marija Grube“

ŠO KUPONU UZGLABĀT UN IESŪTĪT! JĀIESŪTA VISA LAPA,

1

Mirēju pulciņš-

2

Ne vienmēr Marss nes līdzi asinis un asaras, bet vienmēr mīlestības vara ir vienota ar nemieru un rūpēm.

3

Pielūdzamu Venus, siržu karaliene, es lūdzu jūs, pieņemiet no sava padevīgā verga, šo nevainīgo, puķēm izpušķoto jēriņu.

4

„... no auguma

drīzāk liela, nekā maza; dzīvām acīm, gaišu matu cekulu un vieglu sārtumu sejā."

5

Kāds saldums!

... brīnišķā mute,

jaukā mute, kas gan var teikties

smaržīga Indijas pērlene esam

pilna ar dārgām rītzemju pērlēm;

un īpašniecē,

kam šis dārgums nesams,

medus un purpurs ir kopā jaukti.

6

Marijas debesbraukšana, 15. augustu.

7

Jūs meža putniņi, cik jūs gun esat laimīgi, ka droši varat sūdzēt savus mīlestības mokas! Kalni, lejas, meži un līdzenumi zin jūsu priekus uu jūsu bēdas.

8

Jūsu nevainīgā mīlestība nebēg no gaismas, visu pasaule stāv jums vajā, bet nežēlīgais paradums, mūsu dzīves nelaime, tur mūsu mīlu stingriem likumiem padotu.

9

Jā, es jūtu slepenu liesmu, kas pret manu gribu deg manā dvēselē no tās dienas, kad es Alsidoru zem kļava redzēju dejojam pie stabules skaņām.

10

Pēdējā spēle. Kad stīrvoltā piedauza pie galda, kas nozīmē, kā pretiniekam ir jāsit.

11

Mazā Katrīnc un viņas māsa — divas gluži nevērtīgas kārtis.

12

Stīrvolts — dūzis.

13

Abus trumpu septiņniekus nevar sist.

14

Bukskins — trumpas devītnieks un astoņacis.

15

Dzeltenā ķēve — sirds divnieks, otra lielākā kārts spēlē.

*) Pīķa četracis — augstākā kārts spēlē.

**) Jāņi — bēte.

Content

Jakobsens Jens Peters Marija Grube

1929./30. abonementa gada prēmijas mūsu lasītajiem.

1