Džons Faulzs

Faulzs Džons

Melnkoka tornis

Melnkoka tornis

DŽONS FAULZS

’

MELNKOKA TORNIS

Kur mežs bezgala plašs un biezs,

Pa vietām svešām, nemīlīgām,

Daudz zaudējis un cīnījies,

Viņš tagad taisnu ceļu ies,

Tur nokļūdams pēc takām līkām.

Kretjens de Truā, «Iveins».

(No senfranču valodas atdzejojis Aleksandrs Pelēcis.)

Deivids ieradās Kotminē trešdienas otrajā pusē, dienu pēc tam, kad bija izkāpis krastā Serbūrā un ticis līdz Avranšai, kur pārgulēja otrdienas nakti. Atlikušo ceļu varēja braukt bez steigas, pa gabalu tīksminoties par Monsenmišelas valdzinošajām, sapnīgajām torņu smailēm, varēja paklaiņot pa Senmalo un Dinānu, tad, pagriežoties uz dienvidiem, burvīgajā septembra dienā doties cauri vēl neredzētam lauku apvidum. Jau no pirmā skatiena viņu apbūra šis rāmās auglības rimto mieru izelpojošās ainavas ar augļu dārziem un nokoptiem tīrumiem, tik kārtīgiem un aprūpētiem, un domīgiem. Divas reizes viņš apstājās un uztriepa uz papīra sevišķi jaukus krāsu un toņu salikumus — paralēlas akvareļkrāsu svītras, ko papildināja viņa glītajā rokrakstā ar zīmuli uzmestas piezīmes par proporcijām. Kaut arī tekstā bija norādes, kam attiecīgā krāsa atbilst — viena svītra asociējās ar lauku, cita ar saules apspīdētu ēku vai attālu pakalnu, — viņš nekā nezīmēja. Tikai, iekams turpināja ceļu, pierakstīja datumu un laiku — kā astronomisko, tā meteoroloģisko.

Viņu mocīja viegla vainas apziņa par to, ka, pavisam negaidīti atrazdamies te viens pats, bez Betas, viņš tik labi jūtas, kaut arī mājās bija sarīkojis g-andrīz vai scēnu; bet šī diena, šī pirmreizības sajūta un, protams, visa šī pasākuma vaininieks, kas, draudīgs un vienlaikus vilinošs, jau bija tikpat kā ar roku aizsniedzams, — tas viss kopā radīja patīkamu vecpuiša brīvības iluziju. Beidzamās jūdzes cauri Pemponas mežam, vienam no atlikušajiem lielākajiem senās Bretaņas masīviem, bija patiesi skaistas: zaļi un ēnaini sānceļi un paretam kāda saulaina taka, kas aizvijās cauri biezoknim. Viss, ko viņš bija lasījis par vecā vīra pēdējo un slavenāko periodu, pēkšņi kļuva taustāms. Ne grāmatu kalni, ne gudri spriedelējumi nevarēja aizstāt dzīvo pieredzi. Vēl nesasniedzis ceļa mērķi, Dei-vids jau zināja, ka nav velti braucis.

Nogriezies pa vēl 'šaurāku meža ceļu, reti lietotu vote communale', un nobraucis pa to kādu jūdzi, viņš ieraudzīja meklēto uzrakstu: Matioir de Coēlminais. Chetnin prive.[1] [2] Priekšā slējās balti vārti, kurus pašam vajadzēja atvērt un aizvērt. Vēl pēc pusjūdzes, kad caur kokiem jau pazibēja saules gaisma un aizaudzis augļu dārzs, ceļš no jauna izrādījās slēgts. Pie vārtu augšējā šķērskoka bija pienaglots uzraksts. Tā teksts lika viņam domās pasmaidīt, jo zem Chien mediant^3 skaidrā angļu valodā stāvēja rakstīts: «Viesus bez iepriekšēja pieteikuma nepieņem». Kā apstiprinot, ka tas tiešām tā, sētas iekšpusē rēgojās piekaramā atslēga. Par viņa ierašanos šajā pēcpusdienā laikam aizmirsuši. Mirkli viņš apmulsa — ja nu vecais velns vispār neatceras savu ielūgumu? Deivids slavēja biezajā ēnā, skatīdamies uz saules pilno dārzu. Nē, aizmirst viņš nevarēja; vēl pagājušajā nedēļā Dei-vids bija aizsūtījis īsu vēstuli, atgādinot par savu ierašanos un apliecinot prieku par gaidāmo tikšanos. Tepat kokos viņam aiz muguras atskanēja dīvains trīszilbīgs putna svilpiens, kas izklausījās pēc nemākulīgi spēlētas flautas skaņām. Deivids pameta skatienu apkārt, bet svilpotāju neredzēja. Anglijā tāds nebija dzirdēts; un kāds dīvains domu līklocis pēkšņi lika atcerēties, ka viņš pats gan ir Anglijas daļa. Pie joda suni, nevar taču ... Deivids atgriezās pie mašīnas, izslēdza motoru, aizvēra durvis un tad devās atpakaļ pie vārtiem un pārkāpa tiem pāri.

Viņš soļoja pa ceļu cauri augļu dārzam, kur vecās ābeles līka gan zem iegarenu kodlingu, gan sarkanu sidra ābolu nastas. Viss bija kluss, no suņa ne miņas. Milzīgu ozolu un dižskābaržu ielokā saules apmirdzēta pacēlās māja — rnanoir, kuru viņš gan bija iedomājies citādu, varbūt tāpēc, ka vāji runāja franciski, Franciju ārpus Parīzes tikpat kā nepazina un bija šo vārdu gan vizuāli, gan pēc nozīmes pārtulkojis kā angļu «pili». īstenībā tā vairāk atgādināja turīgu lauku māju, nekā īpaši aristokrātiska fasādē nemanīja — uz bāli dzeltena apmetuma krustiski sarkanīga koka režģi un tumši brūni logu aizvirtņi. Mājas austrumu galam taisnā leņķī'pieplakusi neliela piebūve, acīmredzot celta daudz vēlāk. Bet viss ansamblis kopumā izstaroja pievilcību: tas bija vecs, kompakts un radīja siltuma un tīkamas drošības izjūtu. Deivids gluži vienkārši bija iedomājies kaut ko impozantāku.

Mājas dienvidu pusē pletās grantēts pagalms. Gar sienu auga ģerānijas un divas vecas vīteņrozes, uz jumta izklaidus tupēja balti baloži; visi slēģi bija aizvērti, māja šķita aizmigusi. Bet parādes durvis, virs kurām lepojās ģerbonis — akmens vairogs ar laika zoba padzēstām detaļām — un kuras dīvaini nesimetriski atradās tuvāk mājas rietumu galam, stāvēja vaļā. Deivids pa grantēto laukumu piesardzīgi gāja uz durvju pusi. Neredzēja ne klau-vēkļa, ne zvana; laimīgā kārtā arī nikno suni nekur nemanīja. Skatienam pavērās akmens plāksnēm izklāta priekštelpa, ozola galds un antīkas koka kāpnes ar nobružātām, izļodzītām margām. Cauri priekštelpai bija redzamas citas vaļējas durvis mājas otrā pusē, kuru aplodā vīdēja saules pieliets dārzs. Viņš brīdi vilcinājās, sapratis, ka ir ieradies agrāk nekā solījies, tad pieklauvēja pie masīvajām parādes durvīm. Nedaudz pagaidījis un aptvēris, ka tā klaudzināt ir veltīgi, viņš pārkāpa pār slieksni. Pa labi aizstiepās garai galerijai līdzīga dzīvojamā istaba. Senās šķērssienas acīmredzot izņemtas, bet daži atlikušie melnie balsti uz balto sienu fona izcēlās kā izaicinoši skeleti. Kopiespaids sasaucās ar Tjudoru stilu un bija daudz angliskāks, nekā varēja likties, no āra raugoties. Ļoti skaista telpa, plaša un vienlaikus labi iekārtota — senas kokgriezuma mēbeles, ziedu pilnas vāzes, vairāki atzveltnes krēsli un divi dīvāni tālākajā galā, seni sārti un sarkani paklāji un, protams, gleznas ... Tās Deividu nepārsteidza, jo viņš zināja, ka te līdz ar paša vecā meistara darbiem ir arī neliela, bet izcila citu autoru kolekcija, taču viņš nebija domājis, ka uzdursies tai tik pēkšņi. Šeit pārstāvēto slavenību vārdi bija labi pazīstami: En-sors, Marķē, tur tā ainava viņā galā varētu būt «vēsais» Derēns, un virs kamīna ...

Viņam taču vispirms jāatrod kāds cilvēks. Pa akmens flīzēm klāto grīdu viņš garām kāpnēm devās vaļējo durvju virzienā. Pa tām varēja redzēt plašu zālāju ar puķu dobēm, košuma krūmu puduriem, dažiem dekoratīviem kokiem. No ziemeļiem to aizsargāja augsta mūra sēta, un tālāk Deivids ieraudzīja vēl citas zemākas ēkas, kuras no parādes durvju puses nebija saskatāmas, — kūtis un šķūņus, kas saglabājušies no tiem laikiem, kad te bijusi ferma. Maura vidū auga lielas, zaļas s^nes veidā apcirpta katalpa, tās ēnā kā tēržēdami sagrupējušies dārza galds un trīs pīti krēsli. Bet tur, kur saule cepināja visvairāk, zālē viena otrai blakus gulēja divas kailas meitenes. Tālākā, daļēji apslēpta skatienam, bija atlaidusies uz muguras un likās aizmigusi. Tuvākā gulēja uz vēdera un, zodu rokā atspiedusi, lasīja grāmatu. Galvā viņai bija platmalu salmenīca ar vaļīgi apsietu koši sarkanu lenti. Abas bija ļoti vienmērīgi brūni iedegušas un acīmredzot nenojauta, ka tepat trīsdesmit jardus tālāk, durvju ēnā stāvēdams, viņās noraugās svešinieks. Dīvaini gan, ka viņas te, meža klusumā, nebija dzirdējušas viņa mašīnas rūkoņu. Viņš patiešām ieradies agrāk par vēstulē minēto «tējas laiku»; un varbūt pie ārdurvīm tomēr ir zvans, kuru vajadzētu dzirdēt kādam kalpotājam. Dažas sekundes viņš ļāva atmiņai reģistrēt laisko augumu siltos toņus, katalpas ēnas zaļumu un zāles zaļumu, cepures lentes košo sarkanumu un tālāk veco augļukoku špaleras un sārto ķieģeļu žogu. Tad viņš pagriezās un devās atpakaļ uz ieejas durvīm, juzdamies drīzāk uzjautrināts nekā ;ipmulsis. No jauna prātā ienāca Beta, — kādā sajūsmā viria būtu bijusi, tā pēkšņi nokļūdama leģendā, — grēcīgais vecais fauns un tā slavenās pēcpusdienas.1

Pie sliekšņa viņš tūlīt ieraudzīja to, ko pirmīt savā ziņkārībā nebija pamanījis. Uz akmens grīdas aiz vienas no stenderēm patiešām atradās neliels bronzas zvans. Viņš pacēla to un paskandināja, bet tūdaj pats nožēloja; spalgā skaņa, kas iederētos skolas pagalmā, saplosīja klusās mājas saulaino mieru. Taču nekas nenotika: augšstāvā neatskanēja soļi, nevienas durvis garās priekštelpas otrā galā neatvērās. Viņš gaidīja uz sliekšņa. Pagāja kāda pusminūte. Tad viena no meitenēm, viņš nevarēja pateikt, kura, parādījās dārza durvīs un nāca viņam pretī. Mugurā viņai tagad bija vienkārša balta kokvilnas «galabija»[4] [5]. Meitene bija slaika, neliela auguma, nedaudz pāri divdesmit, brūni iedegusi, zeltainiem matiem, pareizi veidotiem vaibstiem, kailām kājām; platās acis raudzījās vērīgi un pētoši. Uzreiz varēja pateikt, ka viņa ir angliete. So]us desmit no Deivida kāpņu galā viņa apstājās,

— Deivids Viljams?

Viņš kā atvainodamies papleta rokas, — Jūs mani gaidījāt?

— Jā.

Roku sveicienam viņa nepastiepa.

— Piedodiet, ka tā ielaužos. Jūsu vārti ir aizslēgti.

Viņa pakratīja galvu. — Tie tikai jāpavelk. Ā, atslēga!

Atvainojiet. — Taču izskats neliecināja, ka viņa justos vainīga. Vai apmulsusi. Viņa sacīja:

— Henrijs guļ.

— Dieva dēļ, nemodiniet viņu, — Deivids pasmaidija. — Esmu klāt mazliet agrāk nekā solījos. Domāju, ka būs grūtāk jūs atrast.

Meitene viņu mirkli vēroja: ciemiņš gribēja dzirdēt laipnākus apsveikuma vārdus.

— Viņš ir gatavais briesmonis, ja nedabū nogulēt diendusu.

Deivids plati pasmaidīja. — Redziet, es viņa vēstuli iztulkoju pavisam burtiski — attiecībā uz iespēju palikt pie jums, bet ja esmu maldījies.,,

Viņas skatiens vienaldzīgi aizslīdēja Deividam garām līdz atvērtajām durvīm, tad no jauna pievērsās viņa sejai ar tikko jaušamu jautājuma pieskaņu.

— Un jūsu sieva?

Viņš pastāstīja par Sendijas vējbakām, par to, kā pēdējā brīdī slimība pēkšņi saasinājusies. — Piektdien viņa 'izlidos uz Parīzi. Ja manai meitai krīze būs pāri. Es viņu tur sagaidīšu.

Vērīgas acis Deividu atkal nopētīja.

— Tad varbūt parādīt jums istabu?

— Ja vien tas ...

— Esiet bez bažām.

Ar nenoteiktu mājienu aicinādama Deividu sekot, viņa pagriezās uz kāpņu pusi; vienkārša, balta un dīvaini kautra, gandrīz kā kalponite — pēc šī īsā iepazīšanās mirkļa.

— Lieliska telpa, — viņš sacīja.

Viņa uzlika roku uz laika gaitā nomelnējušajām margām.

— Piecpadsmitais gadsimts. Tā vismaz saka. — Bet viņa nepaskatījās ne uz Deividu, ne telpu; un arī nejautāja neko, it kā viņš būtu atbraucis tepat no kādas tuvējās pilsētiņas.

Kāpņu augšgalā viņa pagriezās pa labi un devās tālāk pa gaiteni, kas bija izklāts ar garu, pītu niedru paklāju. Atvērusi otrās durvis, viņa iegāja iekšā un, roku no kliņķa nenoņēmusi, savādi raudzījās viņā — tāpat kā pairotinex tajā viesnīcā, kurā viņš bija pārlaidis iepriekšējo nakti. ,Ta vien šķita, ka tūlīt tiks nosaukta cena.

— Vannas istaba ir tepat blakām.

— Lieliski. Es tikai noiešu lejā un piebraukšu te mašīnu.

— Kā vēlaties.

Viņa aizvēra durvis. Viņas uzvedībā bija kaut kas nedabiski svinīgs, gandrīz kā no Viktorijas laikiem, par spīti «galabijai». Kad abi soļoja atpakaļ pa gaiteni uz kāpnēm, viņš kā iedrošinādams uzsmaidīja.

— Un kā jūs ... ?

— Henrijs mani sauc par Peli.

Beidzot viņas sejā parādījās jauna izteiksme, vai tā pauda vēsumu vai izaicinājumu, viņš nesaprata,

— Vai jau ilgi viņu pazīstat?

— Kopš pavasara.

Viņš mēģināja izvilināt mazliet sirsnīgāku attieksmi.

— Es zinu, ka viņš par šādiem apciemojumiem nav nekādā sajūsmā.

Viņa viegli paraustīja plecus.

— Nevajag tikai nobīties. Lielākoties tā ir vienīgi riešana.

Skaidri bija jaušams, ka viņa liek Deividam kaut ko saprast; varbūt, pieļaudama domu, ka viņš pirmīt ieskā* tijies dārzā, viņa tagad centās parādīt, ka prot turēt viesus pienācīgā attālumā.

Acīmredzot viņa te bija tāda kā mājasmāte, kaut ari izturējās tā, it kā gar visu šo namu viņai nebūtu nekādas lielās daļas. Nokāpusi lejā, viņa pagriezās uz darza pusi.

— Satiksimies te ārā? Pēc pusstundas? Es viņu modinu četros.

Viņš atkal pasmaidīja, šoreiz par aizbildniecisko aukles toni, kādā šie vārdi tika teikti, it kā viņai būtu gluži vienalga, kā pārējā pasaule vērtē šo cilvēku, kuru viņa sauc par «Henriju» un «viņu».

— Jauki.

— Jūtieties comme chez vousK Labi?

Viņa mirkli vilcinājās, kā saprazdama, ka bijusi pārāk vēsa un augstprātīga. Pavīdēja pat tāda kā bikluma ēna, sejai pārslīdēja kaut kas apsveikuma smaidam līdzīgs. Tad viņa no jauna nodūra acis, aizgriezās un klusēdama aizsoļoja atpakaļ uz dārzu. Durvīs pret spožo gaismu «galabija» uz mirkli kļuva caurspīdīga; gaistoša, kaila ēna. Viņš atcerējās, ka aizmirsis pajautāt par suni, bet viņa jau droši vien pati būtu par to iedomājusi; un viņš mēģināja atcerēties, vai svešā mājā jelkad ticis tik vēsi uzņemts... it kā būtu pārāk daudz gaidījis, lai gan nebija gaidījis neko un viņas klātbūtni jau nu vismazāk. Viņš saprata, ka vecais vīrs smalkas uzvedības likumiem jau sen atmetis ar roku.

Cauri dārzam viņš devās atpakaļ uz vārtiem. Vismaz šajā ziņā meitene nebija viņu maldinājusi. Vārti atvērās, tiklīdz viņš tos pavilka. Deivids iebrauca mašīnu pagalmā un novietoja kastaņas ēnā iepretim mājai., tad izņēma savu nelielo ceļasomu, portfeli un džinsu uzvalku ar visu pakaramo. Dodamies augšup pa kāpnēm, viņš pameta skatienu caur durvīm uz dārzu mājas otrā pusē, bet abas meitenes šķita pazudušas. Augšstāva gaitenī viņš apstājās, lai aplūkotu divas gleznas, kuras bija pamanījis, jau pirmo reizi kāpjot augšā, taču pirmajā mirklī nespēdams atcerēties autoru... bet tagad, nu protams, — Maksimilians Liss. Vecajam vīram palaimējies, viņš tās ieguvis tajā laikā, kad māksla vēl nebija kļuvusi par mantrausības objektu, par kapitāla ieguldīšanas veidu. Vēsā uzņemšana Deividam ātri aizmirsās.

Viņa Istaba bija vienkārši mēbelēta: divguļama gulta — diezgan neveikls un naivs ampīra atdarinājums, ķirmju saēsts riekstkoka skapis, krēsls, vecs, izsēdēts, ar zaļu drānu pārvilkts zvilnis, plankumains spogulis zelta ietvarā. Gaiss istabā bija mazliet sasmacis, te laikam reti kāds dzīvojis; un mēbeles nākušas no vietējām izsolēm. Sājā kopainā neiekļāvās vienīgi glezna virs gultas — Lorensens ar autora parakstu. Deivids mēģināja to nocelt no āķa, lai apskatītu gaismā. Bet ietvars bija pieskrūvēts pie sienas. Viņš pasmaidīja un pakratīja galvu — žēl gan, ka nabaga Beta to neredz.

Ķāds no Londonas izdevniecības vadošajiem darbiniekiem, visa šā pasākuma iniciators, Deividu jau savlaicīgi bija brīdinājis no zemūdens klintīm, kas apdraud katru Kotminē viesi un ir daudz biedīgākas par aizslēgtajiem vārtiem. Viegli uzliesmojošais temperaments, uzvārdi, kurus, viņam dzirdot, nedrīkst minēt, rupjības, ērcināšana; nebija ne mazāko šaubu, ka reizēm šis «lielais cilvēks» spēja būt izcili riebīgs vecs draņķis, taču pret tiem, kuri viņam iepatikās, varēja būt arī pati laipnība. Dažā ziņā naivs kā bērns — tā par viņu bija teicis izdevējs. Un vēl piemetinājis: nestrīdieties ar viņu par Angliju un angļiem, atcerieties, ka viņš jāuzskata par cilvēku, kuram lemta mūža trimda un kurš necieš, ja viņam atgādina, ko viņš zaudējis. Galvenais — viņš ļoti vēlas, lai mēs izdodam šo grāmatu. Lai Deivids neļaujot sevi apmānīt un nenoticot, ka cilvēks, kuram šī grāmata veltīta, tikai nospļaujas par to, ko par viņu domā dzimtenē.

Daudzējādā ziņā bez šī brauciena gluži labi varēja arī iztikt. Grāmatas ievadu viņš jau bija uzmetis un skaidri zināja, ko grib teikt; viņa rīcībā bija pamatīgākie apraksti no izstāžu katalogiem, it īpaši no tūkstoš deviņi simti sešdesmit devītā gada retrospektīvās izstādes Teita galerijā — olīvzara, ko vecajam meistaram pārāk vēlu pasniedza šī angļu mākslu oficiāli pārstāvošā organizācija; tad vēl divi no nesenām izstādēm Parīzē un Ņujorkā; Mairas Levijas nelielā monogrāfija «Modernās mākslas meistaru» sērijā un sarakste ar Metjū Smitu, tāpat daudz noderīgu no visādiem žurnāliem savāktu interviju. Vēl vajadzēja noskaidrot tikai dažas biogrāfiskas detaļas, taču to itin labi varēja izdarīt arī rakstiski. Protams, bija daudz mākslinieciskas dabas jautājumu, kurus varētu uzdot un kurus viņam būtu gribējies apspriest, bet vecais šajā ziņā nekad neesot bijis pretimnākošs un, kā liecināja agrākā pieredze, drīzāk jaucot gaisu, aprobežojoties ar indīgām piezīmēm vai, gluži vienkārši, runājot rupjības. Tā nu būtībā šis brauciens nebija nekas vairāk kā iespēja satikties ar cilvēku, par kuru viņš bija tik daudz interesējies un kura daiļradi,.ar nelieliem iebildumiem, patiesi apbrīnoja ... iespēja satikties, tā sakot, sava prieka pēc, lai varētu teikt, ka viņi bijuši pazīstami. Un galu galā vecais vīrs šodien neapšaubāmi bija viens no redzamākajiem māksliniekiem un ar pilnām tiesībām ierindojams starp beikoniem un saderlendiem^6. Nebūtu pat grūti pierādīt, ka šīs elites vidū viņš ir visinteresantākais, kaut arī pats droši vien teiktu — vismazāk angliskais no visiem tiem sasodītajiem angļiem.

Dzimis tūkstoš astoņi simti deviņdesmit sestajā gadā, mācījies Sleida mākslas skolā tajā lieliskajā posmā, kad tur valdīja Stīra un Tonksa gars, aktīvs pacifists tūkstoš deviņi simti sešpadsmitajā gadā, kad pienāca laiks iet armijā; tūkstoš deviņi simti divdesmito gadu viņš jau sagaidīja Parīzē (savas garīgās saites ar Angliju sarāvis uz mūžu), desmit gadu vai pat vairāk pagāja meklējumos, tai laikā Krievija bija pievērsusies sociālistiskajam reālismam — Šai neitrālajai zonai starp sirreālismu un komunismu, bet Henrijam Breslijam vajadzēja gaidīt vēl desmit gadu, Jīdz dzimtene viņu kaut cik pienācīgi novērtēja un «atklāja» viņa spāņu pilsoņu kara laika zīmējumus, kamēr viņš pats piecus otrā pasaules kara gadus pa* vadīja Velsā — «trimdā no trimdas». Kā vairums mākslinieku Breslijs bija krietni aizsteidzies priekšā politiķiem. Tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā gadā Londonā izstādītie trīsdesmit septītā un astotā gada darbi angļu acīs pēkšņi ieguva jaunu nozīmi; nu viņi jau paši bija izbaudījuši karu un aptvēruši, ka rūgti maldījušies, noticēdami starptautiskajam fašismam. Gudrākie saprata, ka nekā īpaši gaišredzīga viņa spāņu agonijas atveidojumā nav — tā garīgais tēvs bija Goija. Taču mākslinieciskais spēks un meistarība, zīmējuma kolosālais dzēlīgums bija nenoliedzami. Vārds mākslas pasaulē bija iegūts, tāpat kā «smaga rakstura» reputācija privātajā dzīvē. Līdz tarn laikam, kad tūkstoš deviņi simti četrdesmit sestajā gadā viņš atgriezās Parīzē, jau bija stingri iesakņojusies leģenda par žulti, ko viņš izgāž pār visu anglisko un konvencionāli buržuāzisko, it sevišķi attiecībā uz oficiālajiem uzskatiem par mākslu vai tās administrēšanu.

Nākamajos desmit gados viņa reputācija plašās publikas acīs necik nemainījās. Bet viņa darbus sāka pirkt kolekcionāri; un kā Parīzē, tā Londonā auga viņa ietekmīgo apbrīnotāju skaits, kaut arī līdz ar citiem Eiropas gleznotājiem viņam vajadzēja ciest no tā, ka mākslas vērtību galvenā arbitra lomā pie kritikas debesīm pēkšņi uzšāvās Ņujorka. Anglijā viņa neapvaldītie instinkti,’ viņa spāņu zīmējumu slavenais «melnais sarkasms» nekad īstu atzinību neguva, taču autoritāte auga, un darbi liecināja par briedumu. Vairums lielo aktu un interjeru radās tieši šajā periodā; ilgus gadus nomāktais humānists beidzot sāka izslieties visā augumā, kaut arī publiku, kā parasti, vairāk interesēja viņa dzīves bohēma — nostāsti par plostošanu un sievietēm, kurus laiku pa laikam izplatīja Flīt-strītas^1 dzeltenākā, šovinistiskā daļa. Taču ap piecdesmito gadu beigām tāds dzīves veids jau tika uzskatīts par anahronismu. Baumas un fakti par viņa vecmodīgo dzīves stilu, tāpat kā nicība pret dzimteni, sāka uzjautrināt vulgāros prātus un pat imponēt tiem, kuriem ir tieksme jaukt nopietnu radošu darbu ar raibu biogrāfiju, kuriem Van Goga nogrieztā auss neļauj redzēt mākslu kā veselā saprāta augstāko izpausmi un pārvērš to salkanā melodrāmā. Tiesa kas tiesa, Breslijs pats neko nedarīja, lai atbrīvotos no šīs uzspiestās lomas; ja cilvēki vēlējās, hi tos šokētu, viņš nelikās daudz lūgties. Taču, par spīti kārtējiem ekshibicionisma uzplūdiem, tuvākie draugi zināja, ka viņš ir būtiski pārvērties.

Tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešajā gadā viņš Kot-minē nopirka vecu manoir un pameta mīļoto Parīzi. Gadu vēlāk parādījās ilustrācijas Rablē darbiem — viņa pēdējais devums grafikā; šī nelielā metienā iznākusī grāmata drīz vien kļuva par vienu no mūsu gadsimta lielākajiem bibliogrāfiskajiem retumiem. Tajā pašā gadā viņš uzgleznoja pirmo no sava pēdējā perioda gleznām, kuras neapšaubāmi nodrošināja viņam pasaules slavu. Kaut arī viņš vienmēr bija noraidījis savu darbu interpretāciju misticisma garā, — viņā vēl arvien bija pietiekami daudz «kreisuma», lai varētu pieļaut jebkādus reliģiskus motīvus gari tiešā, gan pārnestā nozīmē, — lielie audekli, kuros dominēja zaļie un zilie toņi un kuri sāka ieraudzīt dienas gaismu viņa jaunajā darbnīcā, sakņojās tādā Henrijā Breslijā, par kādu pasaulei līdz šim vēl nebija ne mazākās jausmas. It kā viņš būtu sevi atradis daudz vēlāk nekā citi mākslinieki, kurus tehnisko iespēju un pieredzes ziņā varētu viņam pielīdzināt. Ja viņš arī nekļuva par izteiktu vientuļnieku, tad katrā ziņā vairs netika uzskatīts par enfant terrible^1 savā profesijā. Reiz viņš pats savas gleznas bija nosaucis par «sapņiem», un tās patiesi bija pārmantojušas kādu sirreālisma elementu no viņa divdesmito gadu darbiem, kādu aizraušanos ar anahronisldem pretnostatījumiem. Kādā citā reizē viņš bija runājis par saviem audekliem kā par gobelēniem, un vienā no Obiso-nas^7 [8] darbnīcām pēc viņa zīmējumiem patiesi bija izgatavotas sienas segas. Reizēm viņa darbi atstāja sevī pilnīgi pārkausēta eklektisma iespaidu — kāds kritiķis to bija nosaucis par neiedomājamu laulību starp Semjuelu Pāl-meru un Šagalu — kaut ko tādu, kas viņa daiļradē bija jauties no sākta gala, bet īsti izpaudies tikai īsi pirms ierašanās Kotininē, kaut kas no Nolana, lai gan Breslijā tēmas bija neskaidrākas, noslēpumainākas un pirmtēlam tuvākas. Runājot par bieži sastopamo mežu motīvu, mīklainajām figūrām un to konfrontācijām, ne vienreiz vien ieskanējās vārdi «ķeltu stils».

Daļēji pats Breslijs to bija apstiprinājis, kad reiz kāds sadūšojies un viņam pajautājis, kāds bijis viņa mākslas galvenais avots; jautātājam bija palaimējies, jo tas saņēma gandrīz atklātu atbildi: Pizanello un Diazs de la Penja. Atsaukšanās uz Diazu un Barbizonas skolu, bez šaubām, bija pašironija. Bet, runājot par Pizanello, Breslijs bija minējis kādu viņa gleznu, kas atrodas Londonas Nacionālajā Galerijā — «Svētā Eistāhija vīziju», un atzinies, ka visu mūžu esot par to domājis. Ja pirmajā mirkli varēja likties, ka tās loma bijusi visai netieša, viņš tūlīt aizrādīja, ka Pizanello un tā sekotājus piecpadsmitajā gadsimtā spēcīgi ietekmējis Artura cikls.

Tieši šis vecā vīra mākslas aspekts tūkstoš deviņi simti septiņdesmit trešā gada septembrī bija atvedis uz Kot* minē jauno Deividu Viljamsu (dzimušu tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrajā — tajā pašā gadā, kad Breslijs pirmo reizi guva panākumus Anglijā). Pirms retrospektīvās izstādes Teita galerijā viņam nekādas īpašas intereses par Bresliju nebija, bet kopš tā brīža viņš nevarēja nesaskatīt zināmu analoģiju starp Breslija darbiem un mākslu jeb, pareizāk sakot, stilu, kas pazīstams ar nosaukumu internacionālā gotika un vienmēr bija interesējis viņu kā zinātnieku. Divus gadus vēlāk viņš šos savus vērojumus izklāstīja rakstā. Un kā uzmanības apliecinājumu vienu eksemplāru aizsūtīja Breslijam, taču atbildi nesaņēma. Pagāja gads, Deivids to visu jau bija gandrīz aizmirsis un nekādu īpašu uzmanību večuka darbam neveltīja. Izdevniecības piedāvājums rakstīt biogrāfisku un kritisku ievadu grāmatai «Henrija Breslija māksla» (pie tam ar piebildi, ka gleznotājs šādai izvēlei piekrīt) nāca kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

Tomēr nevarētu teikt, ka pie vecā meistara būtu atbraucis jauns, neviena nepazīts iesācējs. Deivida Viljamsa vecāki bija plaši pazīstami arhitekti, kas vēl arvien strādāja kopā. Viņu dēls jau agrā bērnībā bija apliecinājis spilgti izteiktu krāsu izjūtu, ievērojamas dotības un uzaudzis vidē, kas veicināja to vispusīgu attīstību. Vēlāk viņš iestājās mākslas koledžā un galu galā izvēlējās glezniecību. Jau trešajā kursā, būdams izcils students, viņš gleznoja ta, ka savus darbus varēja pārdot. Un ne tikai šaja ziņā bija rara avis^1; atšķirībā no lielākās daļas studiju biedru viņš savas domas ļoti labi prata ietērpt arī v.irdos. Uzaudzis ģimenē, kura sekoja modernās mākslas л 11 istibai un pastāvīgi un lietpratīgi apsprieda tās problēmas, viņš iemācījās kā veikli runāt, tā rakstīt. Viņam bija pamatīgas zināšanas mākslas vēsturē, kuras bagātināja ne tikai personiskais entuziasms, bet arī biežā uztu-iēšanās Toskānā, kur vecāki bija nopirkuši un pārbūvēju i vecu lauku māju. Deivids apzinājās, ka viņam dzīvē palaimējies un ka daudzi viņa vienaudži, kurus daba un • abiedrība nav tik devīgi apveltījusi, var viņu apskaust. Viņš vienmēr centās patikt cilvēkiem un attiecībās ar tiem la ja iemanījies veiksmīgi apvienot godīgumu ar taktu. Studenta gados — un tas pārsteidza visvairāk — viņš biedru vidū bija visai iecienīts, gluži tāpat kā vēlāk, strādājot par pasniedzēju un lektoru; un pat tie, kurus viņš ka mākslas zinātnieks kādreiz nokritizēja, neturēja uz viņu ļaunu prātu. Vismaz viņš nevienu līdz ar zemi neno-lidzināja. Rakstot par kādu mākslinieku vai izstādi, viņš gandrīz vienmēr atrada arī kaut ko slavējamu.

Pabeidzis koledžu, viņš pats izlēma vēl gadu pamācīties Kortolda institūtā. Pēc tam divus gadus apvienoja gleznošanas pasniedzēja un estētikas lektora darbu. Pats savā mākslā viņš šajā laikā nonāca «opārta» virziena un Bridžitas Railijas ietekmē, no viņas slavas gūdams arī sev krietni daudz labuma. Viņš kļuva par vienu no tiem jaunajiem māksliniekiem, kuru darbus labprāt pirka ļaudis, kas pašu Railiju nevarēja atļauties. Tad tūkstoš deviņi simti sešdesmit septītajā gadā viņam sākās romāns ar kādu trešā kursa studenti, kurš drīz vien pārauga nopietnā mīlestībā. Viņi apprecējās un ar vecāku palīdzību nopirka māju Blekhītā. Deivids nolēma izmēģināt laimi un dzīvot tikai no tiem ienākumiem, kurus dod gleznošana. Bet piedzima Aleksandra — pirmā no abām mazajām meitām, šis un vēl daži apstākļi, starp citu, arī neliela krīze paša radošajā darbā, kurš bija sācis attālināties no Railijas ietekmes, spieda viņu meklēt papildu ienākumus. Mācīt gleznošanu viņš vairs negribēja, taču uz pusslodzi atsāka lektora darbu. Nejauša gadījuma dēļ viņš saņēma piedāvājumu uzrakstīt dažas recenzijas, un jau pēc gada šis ienākumu avots bija kļuvis tik ienesīgs, ka no lekcijām varēja atteikties. Kopš tā laika viņa dzīvē nekas vairs nebija mainījies.

Pametusi «opārta» pavēni, viņa paša māksla sāka iekarot arvien stabilāku reputāciju, un izstādēs pārdoto gleznu skaits auga. Joprojām palikdams izteikts abstraktais gleznotājs kolorists, viņš saprata, ka tuvinās dabai un attālinās no Railijas perioda samākslotības. Viņa gleznām piemita tehniska precizitāte, vecāku ietekmē izstrādājusies stingra arhitektonika un nenoliedzams toņu smalkums. Pavisam vienkārši izsakoties, tās labi izskatījās pie dzīvojamo telpu sienām, un tas arī bija viens no iemesliem (viņš pats to zināja un nemaz nenoliedza), kādēļ viņu labprāt pirka; bet bija vēl cits iemesls, proti, atšķirībā no pārējiem abstrakcionistiem viņš nekad nebija aizrāvies ar liela izmēra darbiem. Arī šinī ziņā laikam bija jūtama tēva un mātes ietekme; viņš diezgan skeptiski skatījās uz aizokeāna monumentalitāti, uz gleznošanu speciāli modernās mākslas muzeju milzīgajām zālēm. Bez tam viņš nebūt nebija no tiem cilvēkiem, kurš kaunētos par to, ka viņa gleznas rotā dzīvokļu un privātmāju sienas, sagādājot prieku to īpašniekiem.

Kaut arī viņš necieta pretenciozitāti, godkārības viņam netrūka. Ar gleznošanu viņš vēl arvien pelnīja vairāk nekā ar rakstiem, un tas viņam nozīmēja ļoti daudz, tāpat kā statuss, ja tā varētu teikt, kādu viņš ieņēma starp savas paaudzes gleznotājiem. Viņš būtu nicīgi noraidījis katru domu par sacensību, taču modri sekoja saviem sāncenšiem un visam, ko par tiem rakstīja prese. Šajā ziņā viņš sevi nemānīja: kā recenzents viņš vienmēr bija labvēlīgs pret tiem, no kuriem baidījās visvairāk.

Viņa ģimenes dzīve bija ļoti izdevusies, ja neņem vērā pavisam neilgu laiku, kad Beta sacēlās pret saviem nebeidzamajiem mātes pienākumiem un sāka vicināt sieviešu emancipācijas karogu, bet nu jau bija iznākušas divas bērnu grāmatas ar viņas ilustrācijām, trešā jau pasūtīta un ceturtā padomā. Deivids vienmēr bija apbrīnojis savu vecāku laulību. Tagad arī viņa paša ģimenē sāka veidoties līdzīgas attiecības — dabisks biedriskums un savstarpēja sadarbība. Saņēmis piedāvājumu uzrakstīt ievadu grāmatai par Bresliju, Deivids to uzskatīja par vēl vienu apliecinājumu, ka viņa dzīve ievirzījusies pareizās sliedēs.

Ceļā uz Kotminē viņš nedaudz raizējās tikai par vienu: Breslijs varbūt nezina, ka viņš ir ne tikai mākslas kritiķis, bet arī gleznotājs, pareizāk sakot, nezina, kāda glezniecības virziena pārstāvis viņš ir. Izdevniecībā viņam bija teikts, ka par šiem jautājumiem vecais vīrs neesot interesējies. Rakstu viņš esot redzējis un atzinis, ka tas «lasoties labi», bet raizējies galvenokārt par iecerētās grāmatas krāsaino reprodukciju kvalitāti. Breslija и/-к;its, ka abstrakcionisms ir mākslas nomalds, bija plaši pazīstams, tādēļ maz ticams, vai viņš varētu kaut l«> zināt par Deivida daiļradi. Bet varbūt viņš šajā jautājumā kļuvis pielaidīgāks, kaut ari tūkstoš deviņi simti m desmit devītajā gadā, uzturēdamies Londonā, Vikto-i;un Pasmuram bija sakūris pamatīgu pirti; taču drīzāk pan ticams, ka, atrazdamies tik tālu no Londonas mākslas dzīves, viņš patiešām neapjauta, ka silda azotē gandrīz vai odzi. Deivids cerēja, ka no šīs tēmas varēs izvairīties, bet, ja ne, vajadzēs improvizēt uz vietas un mēģināt pārliecināt veco vīru, ka šodien pasaule vairs nav tik šaursirdīga. To pierādīja kaut vai fakts, ka Deivids pieņēmis izdevniecības piedāvājumu. Breslijs «strādāja» — bet tas, ka viņa darbi emocionāli un stilistiski atšķīrās un stāvēja ļoti tālu no tā virziena, kuru atzina Deivids (no žurnāla «Stils», Bena Nikolsona un citiem, arī no renegātu ciltstēva Pasmura), divdesmitā gadsimta mākslai nebija būtiski.

Deivids bija jauns, bet, galvenais, iecietīgs, godprātīgs un zinātkārs.

Viņš izmantoja atlikušo pusstundu, pirms «Henrijs» vēl nebija pamodināts, lai apskatītu gleznas pirmajā stāvā. Laiku pa laikam viņš pameta skatienu pa logu dārzā. Mauriņš bija tukšs, mājā valdīja tāds pats klusums, kā viņam ierodoties. Garajā telpā karājās tikai viena pati Breslija glezna, taču citu autoru, ko apbrīnot, netrūka. Ainava, kā Deivids jau sākumā uzminēja, bija Derēna darbs. Trīs ļoti jauki Permekes zīmējumi. Ensors un Marķē. Agrīnais Bonārs. Raksturīga nervozas rokas uzmesta zīmuļa skice bez paraksta — tas, bez šaubām, bija Difī. Tad lielisks Javļenskis (kā gan vecais pie tā ticis?), Oto Diksa gravīras pašrocīgi parakstīts pirmais novilkums, kas tik jauki izcēlās pretstatā Nevinsona zīmējumam. Divi Metjū Smiti. Viens Pikabia, tad neliela formāta ziedi, kas varētu būt agrīns Matiss, bet varbūt ari ne... un vēl daudzas citas gleznas un zīmējumi, kuru autorus Deivids nezināja. Kaut arī ekstrēmie virzieni te nebija pārstāvēti, par divdesmitā gadsimta pirmo pusi aina bija tik pilnīga, Ra daudzi mazāki muzeji diezin ko dotu, lai iegūtu šādu kolekciju. Protams, to visu Breslijs savācis pirms kara, acīmredzot viņam jau tad bijuši pietiekami lieli ienākumi. Kā vienīgais bērns viņš pēc mates nāves tūkstoš deviņi simti divdesmit piektajā gadā droši vien mantojis krietnu summu. Viņa tēvs, viens no tiem Viktorijas laika džentlmeņiem, kuri dzīvoja kā nieres taukos, paši neko nepelnīdami, aizgāja bojā tūkstoš deviņi simti septītajā gadā viesnīcas ugunsgrēkā. Pēc Mairas Levijas ziņām, arī viņš kolekcionējis gleznas, kaut bijis tikai diletants.

Pats sev Breslijs bija ierādījis goda vietu kā novietojuma, tā platības ziņā — pašā telpas centrā virs vecā akmens kamīna. «Medības mēness gaismā» — laikam gan vispopulārākais no Kotminē perioda darbiem, glezna, par kuru Deivids gatavojās rakstīt visai sīki un kuru viņam katra ziņa vajadzēja vēlreiz nesteidzīgi aplūkot... daļēji varbūt arī tādēļ, lai pārliecinātos, vai nav to pārvērtējis. Tagad viņš izjuta tikko jaušamu atvieglojumu, jo, otrreiz tiekoties ar gleznu, tā atstāja tikpat spēcīgu iespaidu kā pirmo reizi, kad viņš to redzēja pirms četriem gadiem Teita galerijas izstādē, — oriģināls pat pārspēja priekšstatu, kas bija saglabājies atmiņā un radies reprodukciju ietekmē. Tāpat kā daudzos citos Breslija darbos, arī šeit pamatā jūtamas rūpīgas sižeta un tēlu studijas, tā saucamā ikonogrāfija, kuras objekts pirmām kārtām bijušas Učello «Nakts medības» un šīs tēmas variācijas un atdarinājumi vēlākajos gadsimtos, un tas savukārt uzvedināja uz domām par drosmīgu salīdzinājumu, apzinātu risku; gluži tāpat kā Breslija spāņu zīmējumi bija izaicinājums Goijas lielajai ēnai, vienlaikus nenoliedzot tās klātbūtni, pat izmantojot un parodējot to, atmiņas par Ašrhola muzejā izstādīto Učello it kā padziļināja un aktivizēja tās gleznas iespaidu, kuras priekšā Deivids tagad sēdēja. īstenībā tā radīja tik ļoti svarīgo sprieguma sajūtu: aiz noslēpumainības un neskaidrības (ne dzinējsuņu, ne zirgu, ne medījuma ... tikai blāvas figūras starp naksnīgiem kokiem, tomēr nosaukums attaisnojas), aiz daudzu jo daudzu virspusēju elementu mūsdienīgas jautās gan cieņas apliecinājums, gan tāda kā pigas rādīšana senajai tradīcijai. Diezin vai to varēja saukt par šedevru, šur tur krāsa klājās nelīdzeni, bet, tuvāk ielūkojoties, pārsteidza pavisam klajš impasto; kopumā ņemot, varbūt mazliet par daudz statiskuma, pietrūkst tonālā reljefa (bet iespējams, ka arī tās ir tikai atmiņas par Učello). Un tomēr šis bija neapšaubāmi nozīmīgs darbs, kurš neatstāja vienaldzīgu un varēja droši stāvēt līdzas labākajam, kas pēc kara radies angļu mākslā. Bet visvairāk pārsteidza tieši tas, ka šo gleznu, tā-I>.11 kā visu sēriju, radījis tik vecs cilvēks. «Medības mēness gaismā» gleznotas tūkstoš deviņi simti sešdesmit piektajā gadā, tātad sešdesmit deviņu gadu vecumā. Un kopš tā laika bija pagājuši vēl astoņi gadi.

Tad pēkšņi kā atminējums šai mīklai dārza durvīs parādījās pats mākslinieks un nāca pretī Deividam,

— Viljam, mans dārgais!

Viņš tuvojās, roku izstiepis, ģēibies bāli zilās biksēs un tumši zilā kreklā — šajā negaidītajā Oksfordas un Kembridžas krāsu salikumā —, sarkanu zīda lakatu ap kaklu. Mati pavisam balti, vienīgi uzacīs' vēl stīgoja pa tumšākam pavedienam; deguns kā kartupelis, lūpas savilktas maldinoši kaprīzā vaibstā; spirgta, veselīga seja, zem pelēcīgi zilajām acīm maisiņi. Viņš kustējās pārspīlēti ņipri, it kā apzinātos, ka nav bijis īsti sava uzdevuma augstumos; un augumā izrādījās mazāks un sīkāks, nekā Deivids bija iedomājies pēc fotogrāfijām.

— Ir liels gods būt jūsu viesim, ser.

— Mu|ķībasA Muļķības. — Viņš papliķēja Deivida elkoni, smaidošās, zobgalīgās acis, kuras apēnoja uzacis un pār pieri krītoša plānu, baltu matu šķipsna, raudzījās reizē pētīgi un noraidoši. — Par jums parūpējās?

— Jā. Sirsnīgs paldies.

— Pele mums tāda maķenīt gaisā pasista. Nav ko ņemt galvā. — Vecais vīrs stāvēja, rokas sānos iespiedis, it kā mēģinātu izskatīties jaunāks, žirgtāks, tuvāks Deivida paaudzei. — Tēlo te Liziju Sidalu. Un mani pataisa par to mazo pretīgo itāliešu zelli... Sasodīti apvainojoši, vai ne?[9]

Deivids pasmējās. — Es tiešām pamanīju kaut ko tamlīdzīgu ...

Breslijs pacēla acis pret griestiem.

— Ak, mans mīļ-ais! Jūs pat iedomāties nevarat. Vēl arvien. Skuķi šitādā vecumā. Nu, bet kā ar tēju? Jā? Dzeram dārzā.

Kad abi virzījās uz telpas rietumu galu, Deivids ar roku norādīja uz «Medībām mēness gaismā».

— Kāda bauda to atkal redzēt. Lai nu dievs dod, ka mūsu poligrāfijai tā būtu pa spēkam.

Breslijs paraustīja plecus, it kā viņu tas neinteresētu vai arī tik klaji komplimenti nebūtu viņa gaumē. Tad Deividu ķēra vēl viens vērtējošs skatiens.

— Un jūs pats? Kā dzird — uz ef-ef.

— Tālu no tā.

— Izlasīju jūsu rakstu. Par visiem tiem zeļ|iem i dzirdējis nebiju. Labi uzrakstīts.

— Bet jūs nepiekrītat?

Breslijs aizskāra viņa roku.

— Es, mīļo zēn, neesmu mācīts. Ticat vai ne, bet daudz kas no tā, ko esat iezīdis tikpat kā ar mātes pienu, man ir tīrā ķīniešu ābece. Nekas. Vajadzēs ņernt par labu tādu, kāds esmu, ja?

Viņi izgāja dārzā. Par Peli iesauktā meitene vēl arvien kailām kājām un tajā pašā baltajā arābu ģērbā nāca šķērsām pāri mauram no mājas otra gala, nesdama tējas traukus. Abiem vīriešiem viņa nepievērsa ne mazāko uzmanību.

— Nu, ko es teicu? — nomurmināja Breslijs. — Likt tik pār celi un pamatīgi sadot pa pakaļu.

Deivids iekoda lūpā. Tuvojoties galdam katalpas ēnā, viņš ieraudzīja otru meiteni; viņa bija gulējusi nelielā zālienā, kuru no majas skatienam aizsedza biezs dzīvžogs. Viņa, šķiet, visu laiku bija tur lasījusi — salmu cepure ar sarkano lenti palika zālē, bet pati ar grāmatu rokā nāca šurp. Ja Pele izskatījās dīvaina, tad šī būtne bija gluži vienkārši atbaidoša. Augumā vēl mazāka, ļoti vāja, tādu kā saspiestu seju zem čirkainu ar hennu krāsotu matu ērkuļa. Viņas piekāpšanās pieklājības normām aprobežojās ar to, ka mugurā bija uzvilkts melns vīriešu vai zēnu triko apakškrekls. Tas tik tikko sniedzās pāri gurniem. Arī plakstiņi bija iekrāsoti ar melnu. Viņa atgādināja lupatu lelli, histērisku mori, kas izlec no kastītes, tipu no Kingsrouda^10 šaubīgā gala.

— Tā ir Ena, — Pele iepazīstināja.

— Saukta par Ērmu, — piemetināja Breslijs.

Breslijs apsēdās un ar žestu aicināja Deividu sev

līdzās. Taču Deivids vilcinājās, jo pie galda bija tikai trīs krēsli, bet tad Ērms diezgan neveikli notupās zālē blakus draudzenes krēslam. Zem melnā krekla pavīdēja sarkanas bikšeles. Pele sāka liet tasēs tēju.

— Vai pirmo reizi šajā pusē, Viljam?

Jautājums deva Deividam iespēju izteikt neviltotu sajūsmu par Bretaņu un tās ainavām. Vecajam vīram tas, liekas, bija pa prātam; viņš sāka stāstīt par savu māju un tās vēsturi, kā šo vietu atradis, kāpēc pametis. Parīzi. Viņa izturēšanās bija pilnīgā pretrunā ar to veca velna reputāciju, kādai Deivids bija sagatavots; likās pat, ka viņš priecājas par iespēju parunāties kā vīram ar vīru. Breslijs sēdēja, pagriezis meitenēm muguru, pilnīgi tās ignorēdams, un Deividam arvien vairāk šķita, ka tām viņa klātbūtne ir nepatīkama — vai nu tāpēc, Jka viņš nok|uvis uzmanības centrā vai arī radījis šeit zināmu formalitāti, bet varbūt visu, ko vecais vīrs te stāstīja, viņas jau sen dzirdējušas. Breslijs, atkal nekādi neattaisnodams savu reputāciju, aizrunājās par Velsas ainavām, par savu agro bērnību pirms tūkstoš deviņi simti četrpadsmitā gada. Deivids zināja, ka Breslija māte cēlusies no Velsas un kara gadus viņš pavadījis Brekonšīras grāfistē, taču nezināja, ka mākslinieks joprojām glabā atmiņas par šo novadu un ilgojas pēc Velsas kalniem.

Vecajam vīram patika izteikties sarežģīti, viņš runāja aprauti un tādā intonācijā, ka nebija skaidrs, vai tas ir apgalvojums vai jautājums, bieži lietoja neparastu, sen aizmirstu žargonu, pastāvīgi iesprauzdams pa necenzētam vārdam; viņa leksika neliecināja ne pār intelektu, ne bagātām izjūtām, drīzāk tā varētu runāt kāds ekscentrisks atvaļināts admirālis (Deivids pats uzjautrinājās par šo salīdzinājumu). Visi šie novecojušie teicieni no angļu augstāko aprindu žargona skanēja satriecoši nepiedienīgi tāda cilvēka mutē, kurš ar visu savu dzīvi bija noliedzis to, ko šie aristokrāti aizstāvēja. Tikpat paradoksāli izskatījās arī viņa taisnie, baltie, droši vien tāpat kā jaunībā šķērsām pāri pierei pārsukātie mati, — šāda frizūra jaunāku ļaužu vidū sen vairs nebija populāra. Viņu tā darīja zēnisku, bet sarkanīgā holēriķa seja un izbalējušās acis liecināja, ka viņš ir daudz vecāks un bīstamāks, nekā izskatās. Viņš acīm redzami tēloja lielāku muļķi un labsirdi, nekā patiesībā bija, un droši vien arī zināja, ka nevienu tikpat neapmāna.

Taču, ja abas meitenes visu laiku neklusētu — Ernis pat bija atspiedis muguru pret draudzenes krēslu, pastiepies pēc grāmatas un atkal sācis lasīt —, Deivids justos gandrīz vai brīvi. Pele sēdēja balta un eleganta, klausīdamās sarunā, taču domās it kā atradās kaut kur citur — varbūt kādā Milē gleznā. Kad Deivids mēģināja

notvert meitenes skatienu, paglītās sejas izteiksme tikko jaušami pārvērtās, it kā apliecinot līdzdalību sarunā, taču patiesībā pierādot tieši pretējo. Viņam iegribējās uzzināt, kāda patiesība slēpjas aiz acīm redzamajiem faktiem. Šādai situācijai Deivids nebija sagatavots, jo no izdevēja bija sapratis, ka večuks dzīvo viens pats un viņu aprūpē tikai saimniecības vadītāja — paveca francūziete. Tējas laikā Breslija attieksme pret meitenēm likās tīri tēvišķa. Tikai reizi lauva lika manīt savus nagus.

Deivids, zinādams, ka tā ir droša tēma, aizsāka sarunu par Pizanello un viņa freskām, kas tikai nesen bija at- ; rastas Mantujā. Breslijs teicās redzējis fresku reprodukcijas un ar šķietami neviltotu interesi izprašņāja Deividu, kurš bija tās skatījis pats savām acīm; bez tam izrādījās, ka Breslijs patiešām neko nezina par fresku gleznošanas tehniku (pirmītējo brīdinājumu Deivids nebija ņēmis nopietni). Bet Deivids vēl nepaguva izvērst stāstījumu par arricio, intonaco, sinopie^1 un citu metožu īpatnībām, kad ļ Breslijs viņu pārtrauca, griezdamies pie Ērma:

— Mīļais bērns, dieva dēļ liec nost savu sūda grāmatu ■ un klausies!

Meitene pacēla acis, tad nolika zemē mīkstos vākos iesieto grāmatu un sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Piedodiet.

Tas tika teikts Deividam, neliekoties zinis par veco vīru, turklāt ar neslēptu garlaicību balsī, sak, — ja nu viņš tā grib, tad jānes vien tas krusts.

— Un to vārdu vajag izrunāt tā, lai būtu jūtams, ko tas nozīmē.

— Es neaptvēru, ka saruna attiecas arī uz mums.

— Muti!

— Es jau klausījos.

Viņa runāja ar vieglu koknija akcentu gurdā, skarbā balsī.

— Neesi tik sasodīti nekaunīga.

— Nudien klausījos!

— Muti!

Viņa savaikstīja seju un paskatījās augšup uz Peli.

— Henri-ij!

Deivids pasmaidīja, — Ko jūs lasāt? [11]

— Mī|o zēn, nemaisieties iekšā. Esiet tik labiņš. — Viņš paliecās uz priekšu, kratīdams meitenei ar pirkstu.

— Un lai tā būtu pēdējā reize! Liec aiz aussl

— Labi, Henrij.

— Piedodiet, mans dārgais. Lūdzu, turpiniet.

Peles izturēšanās pēc šā nelielā starpgadījuma bija gluži negaidīta. Breslijam aiz muguras viņa slepus pa-māja Deividam ar galvu — vai nu lai teiktu, ka notikušais nav nekas neparasts, vai ari lai mudinātu viņu turpināt, iekams nav sācies pamatīgs skandāls, nevarēja saprast. Bet, kad viņš pēc brīža atkal atgriezās pie aizsāk-lās tēmas, likās, it kā viņa klausītos ar nedaudz lielāku interesi. Acīmredzot par Pizanello viņa šo to zināja, jo uzdeva pat kādu jautājumu. Vecais droši vien būs par viņu runājis.

Drīz pēc tam Breslijs piecēlās un aicināja Deividu apskatīt viņa darbnīcu vienā no ēkām aiz dārza. Meitenes palika sēžot. Iedams nopakaļ Breslijam uz arkai līdzīgiem vārtiem mūra sētā, Deivids pameta skatienu atpakaļ; kārnā, brūnā radība melnajā kreklā atkal atvēra grāmatu. Soļojot pa grantēto celiņu, kas veda uz ēkām kreisajā pusē, vecais vīrs pamirkšķināja viņam ar aci.

— Vienmēr viens un tas pats. Guli nu ar tādām. Zaudē katru mēra sajūtu.

— Vai viņas ir studentes?

— Pele — jā. Dievs vien zina, par ko sevi tur tā otra.

Bet skaidri varēja just, ka viņš nevēlas runāt par meitenēm, it kā tās nebūtu nekas vairāk kā tauriņi, kas lidinās ap viņa sveces liesmu, — parastas pielūdzējas. Viņš sāka stāstīt Deividam par sākotnējām ēkām un tām pārbūvēm un izmaiņām, ko te izdarījis. Tad viņi iegāja galvenajā darbnīcā — šķūnī, kuram bija nojaukts augšējais stāvs. Pie platā, modernā loga ziemeļu pusē, pa kuru varēja redzēt grantēto pagalmu,'piebīdīts garš ar skicēm un tīrām papīra lapām piemētāts galds, tālāk krāsu galdiņš un viss pārējais gleznotāja inventārs, gaisā vēdīja pierastās smaržas, bet darbnīcas otrā galā, dominēdama pār plašo telpu, slējās vēl viena glezna no Kotminē sērijas, no kuras apmēram trīs ceturtdaļas jau bija pabeigtas. Divpadsmit reiz sešas pēdas lielais audekls bija iestiprināts īpašā statīvā, pie kura atradās vairākas pārvietojamas trepītes, kas nepieciešamas, lai aizsniegtu gleznas augšdaļu, Fonā atkal bija mežs, taču centrālo daļu

aizņēma klajums — tikai daudz biezāk apdzīvots nekā parasti, zemūdens sajūta šoreiz nebija tik izteikta, bet vi-sam pāri jumās tumši zilas, gandrīz melnas debesis, kas lika domāt tiklab par nakti, kā par dienu, tiklab par svelmi, kā par negaisu — par kaut ko draudīgu, kas uzglūn cilvēkam. Šī glezna neapšaubāmi sasaucās ar Brei-ģelu ģimeni (Deivids jau bija pieradis meklēt šādas sa- ! kārībās) un arī ar tikko redzētajām paša Breslija «Medībām mēness gaismā». Deivids uzsmaidīja gleznotājam.

— Vai tiks dots arī kāds iztulkojums?

— Ķermesse?[12] Varbūt. Pats vēl nezinu. — Vecais vīrs cieši raudzījās gleznā. — Vēl īsti nedodas man rokā.! Gaida savu laiku, tā teikt.

— Man tā liekas ļoti laba. Jau tagad.

— Tādēļ jau man vajadzīga sieviešu sabiedrība. Māca izvēlēties īsto laiku. Ar savām «mensēm» un tamlīdzīgi. Vajag zināt, kad nestrādāt. Deviņas desmitdaļas visas gudrības. — Viņš paraudzījās uz Deividu. — Bet jūs jau to zināt. Pats esat gleznotājs, ja?

Deivids aizturēja elpu un pasteidzās pārslīdēt pāri bīstamajai tēmai; pastāstīja par Betu, par abu kopīgo darbnīcu, viņš saprotot, ko Breslijs gribējis teikt. Vecais vīrs kā piekrizdams izpleta rokas un nemēģināja izprašņāt Deividu par viņa darbu. Pēc tam pagriezās un apsēdās uz ķebļa pie logam piestumtā galda, tad, pastiepis roku, paņēma kādu zīmējumu — kluso dabu ar lauku ziediem, ļ kas izkaisīti uz galda, dadžiem un vilkamēlēm. Tie bija zīmēti ar iespaidīgu, kaut arī diezgan nedzīvu precizitāti.

■— Pele. Jau iezīmējas rokraksts, vai ne?

— Laba līnija.

Breslijs pamāja uz milzīgā audekla pusi. — Ļauju viņai piepalīdzēt. Melno darbu.

— Tāda mēroga gleznā... — Deivids nomurmināja.

— Gudra meiča, Viljam. Neļaujiet pūst sev miglu acīs. ] Nopietni ņemama. — Vecais vīrs noraudzījās zīmējumā, ļ — Ir to pelnījusi. —• Tad piemetināja: — Bez viņas es ļ neiztiktu, nudien ne.

— Esmu pārliecināts, ka viņa no jums daudz iemācās.

— Zinu jau, ko cilvēki runā. Vecais izvirtulis un tamlīdzīgi. Manos gados.

Deivids pasmaidīja, — Nu jau vairs nerunā.

Bet Breslijs, liekas, nedzirdēja.

-- Es par to nospļaujos, tāpat kā senāk. Pasaulei neizdabāsi.

Stāvēdams Deividam blakus, no jauna pievērsies glez-ii.ii, viņš sāka runāt par vecumu, par to, ka iztēle, māk-• linieka spēja radit mūža nogalē neatmirstot, kā jaunībā pieņemts domāt. Sākot Trūkt vienīgi fiziskās un psiholoģiskās izturības, lai iecerēto realizētu, — «tāpat kā tam nabaga diņķim». Tur bez palīdzības vairs neiztikt. Breslijs šķita nokaunējies par šo savu atzīšanos.

— «Romietes žēlsirdība».[13] Esat dzirdējis? Sagrabējis vecis zīž jaunas meičas pupu. Bieži par to jādomā.

— Neticu, ka iegūst tikai viena puse, kā jūs iztēlojat. — Deivids norādīja uz ziedu zīmējumu. — Jums vajadzētu redzēt, kādu izglītību vairums topošo mākslinieku lagad saņem Anglijā.

— Jūs domājat?

— Esmu pārliecināts. Lielākā daļa neprot pat zīmēt.

Breslijs noglauda baltos matus; viņš atkal šķita aizkustinošs kā zēns, kuram trūkst ticības saviem spēkiem. Un Deivids juta, ka viņam sāk iepatikties šis kautrais, taču atklātais cilvēks, kurš slēpās aiz parupjas valodas un manierēm un acīmredzot bija nolēmis viņam uzticēties.

— Vajadzētu triekt viņu ratā. Bet dūšas nepietiek,

—• Vai tad tas nav atkarīgs no viņas pašas?

— Viņa neko neteica? Kad atbraucāt.

— Ļoti pārliecinoši tēloja sargeņģeli.

— Kas gatavs te apmesties uz pastāvīgu dzīvi.

Tas tika teikts ar sardonisku grūtsirdības pieskaņu un visai miglaini, jo pēkšņi večuks sparīgi piecēlās un uz mirkli kā atvainodamies pieskārās Deivida rokai.

— Pie velna to visu. Atbraucāt mani apstrādāt?

Deivids pajautāja, kā viņš gatavojas darbam pie gleznas.

— Mēģinot un kļūdoties. Daudz zīmēju. Skatieties.

Viņš aizveda Deividu uzgaida otru galu. Skices liecināja

par to pašu dīvaino nedrošības un pašapziņas sajaukumu, ar kādu viņš bija runājis par meiteni, — it kā vienlaikus gan baidītos kritikas, gan uzskatītu, ka tā nepieciešama.

Sī jaunā glezna, šķiet, bija radusies no visai blāvām tālās bērnības atmiņām par braucienu uz tirgu — viņš vairs nezināja, kurā vietā tas atradies, toreiz viņam bijuši pieci seši gadi, viņš ārkārtīgi gaidījis šo braucienu un bezgala par to priecājies, vēl tagad atmiņā esot dzīva šī nepārvaramā kāre — apskatīt katru telti un būdu, visu redzēt, visu nogaršot. Un tad — pērkona negaiss, kura tuvošanos pieaugušie droši vien jau laikus pamanījuši, bet kurš zēnam nācis kā negaidīts pārsteigums un trieciens, kā briesmīga vilšanās. Visas tirgus tēmas ārējās izpausmes pamazām nozuda no skicēm, kuras bija daudz pamatīgākas un daudzveidīgākas, nekā Deivids varēja iedomāties, un galīgajā variantā no tās vairs nebija ne vēsts. It kā neveiklais burtiskums, vecā vīra runas veida jēdzieniskais korelāts, būtu bijis lēnām jāiznīdē ar pastāvīgu kompozīcijas 'maiņu un izsmalcinājumu, arvien vairāk atkāpjoties no konkrēti redzamā. Taču dzirdētais stāsts izskaidroja gleznas centrālās daļas divaino iekšķī-gumu, pacilātas aizmiršanās izjūtu. Abstraktās paralēles — mazās, gaismu izstarojošās planētas nakts bezgalībā un dažas citas detaļas vēl likās mazlietiņ par daudz konkrētas. Drūmās varenības gleznā bija kriksīti par daudz; vārdos to varētu raksturot kā pesimistisku, vispārzināmu patiesību par cilvēka esību. Bet tonis, noskaņa, viedoklis, ko pauda glezna, bija pārliecinoši un pilnīgi pietiekami, lai Deivids pārvarētu savus personiskos aizspriedumus pret pārāk klaju literāru sižetu glezniecībā.

Saruna vērsās plašumā; Deividam izdevās to aizvadīt pagātnē, divdesmitajos gados, kad Breslijs jau dzīvoja Francijā un draudzējās ar Braku un Metjū Smitu. Bijība, kādu viņš juta pret Braku, jau sen nevienam vairs nebija noslēpums, taču vecais vīrs, laikam drošības dēļ, gribēja to Deividam vēl lieku reizi atgādināt. Viņa vārdiem runājot, atšķirība starp Braku, no vienas puses, un Pikaso, Matisu un «kompāniju», no otras puses, raksturojama kā atšķirība starp talantīgu vīru brieduma gados un talantīgiem pusaudžiem.

-r— Viņi to zināja. Viņš to zināja. Visi to zina, tikai sasodītā publika vien ne.

Deivids nemēģināja iebilst. Pikaso vārdu večuks pat izrunāja tā, ka angļu valodā tas ieguva nepieklājīgu nozīmi. Bet vispār šīs sarunas laikā viņš no jēlībām atturējās. Tēlotās nezināšanas maska pamazām nokrita, atsegdama veca kosmopolīta seju, Deividam sāka likties,

I i viņam ir darīšana ar papīra tīģeri vai vismaz ar cilvēku, kurš dzīvo laikmetā pirms savas dzimšanas. Atse-m l ie agresivitātes uzliesmojumi liecināja, ka Breslijam и iniekligi vecmodīgi priekšstati par to, kas cilvēkus spēj •'»iket un kalpot par sarkano lupatu, kura padara tos trakus; apvēršot parasto salīdzinājumu, varēja teikt, ka Dei-vuls jutās kā matadors, kurš cīnās ar aklu vērsi. Tādam и/ ragiem varētu nokļūt vienīgi kāds pašapmierināts muļķis.

Tikai īsi pirms sešiem viņi devās atpakaļ uz māju. Abas meitenes kārtējo reizi bija nozudušas. Breslijs izrādīja viņam gleznas, kas atradās pirmajā stāvā. Pie vienas I astāstīja anekdoti, pie citas kategoriskā tonī apliecināja savu apbrīnu. Kāds slavens vārds tika apbalvots ar epi-Ictiem «pārāk gludens», «paviršs pēc velna».

— Vienā dienā uzmālēja veselu duci. Slinks kā maiss. Bet tas viņu izglāba. Nevis kaut kāda tur izsmalcinātība.

Kad Deivids jautāja, kas veco vīru pamudinājis šīs gleznas iegādāties, viņš saņēma atklātu atbildi:

— Naudas vērtība, mīļo zēn. Kapitāls. Nekad nedomāju, ka pats ar savējām varēšu daudz nopelnīt. Nu, un ko teiksi par šito?

Viņi stāvēja pie neliela formāta puķēm, kuras Deivids pirms tam bija noturējis par Matisu, Tagad viņš tikai papurināja galvu.

— Kopš tā laika gleznojis vienīgi draņķus.

Bet šāds viņa apgalvojums daudz nepalīdzēja. Deivids

pasmaidīja.

— Padodos.

— Miro. Gleznots tūkstoš deviņi simti piecpadsmitajā.

— Miļais dievs!

— Skumji.

Viņš papurināja galvu, it kā stāvētu pie tāda cilvēka kapa, kurš šķīries no dzīves jaunības plaukumā.

Bija tur arī vēl citi mazi dārgumi, kurus Deivids nebija pazinis: Serizjē, izcila Filižē ainava Gogēna garā... un, kad viņi nonāca telpas tālākajā galā, Breslijs atvēra kādas durvis.

— Bet te, Viljams, man ir viens riktīgs mākslinieks. Pats manīsiet. Vēlāk, pusdienās.

Durvis veda uz virtuvi, tur sirms vīrs iekritušiem vaigiem sēdēja pie galda un tīrīja saknes, bet pie modernas plīts saimniekoja paveca sieviete, kura tagad pagrieza galvu un uzsmaidīja viņiem. Deividu iepazīstināja: Zans

Pjērs un Matilde, viņu pārziņā bija kā māja, tā dārzs. Vēl tur atradās arī liels Austrumeiropas aitu suns, kurš bija pielēcis kājās un kuru Zans Pjērs tagad pūlējās nomierināt. To sauca par Makmilanu un vārdu izrunāja tā, lai veidotos atskaņa ar Vilonu, jo, kā Breslijs novīpsnāja, šis arī esot «vecs blēdis».[14] Pirmo reizi Deivids dzirdēja viņu runājam franciski, balss šķita pavisam cita, viņš runāja pilnīgi brīvi un, cik Deivids varēja spriest, ka īsts francūzis. Par svešvalodu viņam tagad droši vien bija pārvērtusies dzimtā angļu mēle. Deivids noprata, ka tiek apspriesta pusdienu ēdienkarte. Breslijs pacilāja kastroļu vākus uz plīts, paostīja ēdienus — kā virsnieks, kurš pārlūko zaldātu virtuvi. Tad tika izņemta un apskatīta līdaka, vecais francūzis to acīmredzot bija noķēris šajā pašā pēcpusdienā un tagad stāstīja, kā suns, kurš bijis viņam līdzi, gribējis klupt virsū zivij, kad viņš to izvilcis krastā. Breslijs noliecās un padraudēja sunim ar pirkstu, sak, pietaupi savus zobus zagļiem; Deivids nopriecājās, ka viņam palaimējies iebraukt tieši tajā laikā, kad suns bija ārpus mājas. Pēc visa spriežot, šis virtuves apmeklējums bija kaut kas rituālam līdzīgs. Lēnīgais franču pāris, te valdošais mājīgums un draudzīgā noskaņa patīkami kontrastēja ar to nedaudz perverso atmosfēru, kādu radīja meiteņu klātbūtne mājā.

Kad abi no jauna atgriezās plašajā viesistabā, Breslijs teica, lai Deivids jūtoties kā mājās. Viņam jāuzrakstot dažas vēstules. Satikšoties atkal pusastoņos un izdzeršot pa aperitīvam.

— Ceru, ka pusdienas pie jums nav pārāk formālas?

— Pilnīga brīvība, mīļo zēn. Varat nākt kaut pliks, ja gribat. — Viņš pamirkšķināja ar aci. — Meičām iebildumu nebūs.

Deivids pasmējās. — Skaidrs.

Vecais vīrs pacēla roku un sāka kāpt augšup pa kāpnēm. Pusceļā viņš apstājās un, pagriezies atpakaļ, teica:

— Pasaule jau nesastāv no plikiem pupiem vien, vai ne?

Mirkli padomājis, arī Deivids devās augšā. Tur viņš apsēdās ērtajā atzveltnī un sāka rakstīt piezīmes. 2ēl,

I,a veco zēnu nevarēja citēt burtiski, bet šīs divas pirmās •Jundas bija izrādījušās loti noderīgas, un daudz interesanta viņš droši vien gūs arī no tālākajām sarunām. Pēc brīža Deivids apgūlās gultā un, rokas aiz galvas salicis, skatījās griestos. Kaut ari viņš bija atvēris aizvirtņus, i taba šķita karsta un smacīga. Dīvaini, bet beigās viņš bija pat mazliet vīlies Breslijā kā cilvēkā: drusku par daudz pozēšanas un vecīgas žults, pārāk liels kontrasts •Jarp pašu cilvēku un tā mākslu; un dīvainā kārtā, kaut-arī Deivids nebija vēlējies par to runāt, viegli gremza aizvainojums, ka Breslijs ne ar vārdu nebija painteresējies par viņa paša darbu. Tīrās muļķības, protams, nekas cits kā reakcija uz šo pārāk pasvītroto monomāniju; bet ne gluži bez skaudības piegaršas... Šī kolosālā vecā māja, ērtā darbnīca, kolekcija, nedaudz vaļīgā divdomība, kas šeit valdīja un ko viņš īpaši asi izjuta, atceroties veco, labo, pierasto Botu un bērnus mājās; šis vietas nošķirtība, svešādums, dīvainie atklātības uzliesmojumi, kāda savdabīga patina... Šīsdienas brauciens cauri auglīgajam apvidum, briestošo ābolu pilnie dārzi.

Taču viņš bija netaisns pret Betu, kura tajā nervozajā pirmdienas rīta sarunā pirms aizbraukšanas, kad aizdomas par Sendijas vējbakām bija apstiprinājušās, izrādīja daudz lielāku atbildības izjūtu nekā viņš pats. Jau bija ieradusies Betas māte, lai viņu prombūtnē vadītu saimniecību, viņa noteikti spēja tikt ar visu galā un darīja to labprātīgi; un arī viņa nostājās Deivida pusē. Tomēr Beta savā apzinībā un labi pazīstamajā spītībā ietiepās — viņam bija aizdomas, ka zināma loma te bija arī neskaidrai vainas apziņai, kas vēl nebija izzudusi kopš neilgās dumpības pret bērnu tirāniju tūlīt pēc Luīzes piedzimšanas. Pat ja komplikāciju nebūšot, viņa neziņā visu laiku raizēšoties; bet Deividam jābraucot, tas taču esot viņa darbs. Un iecere nedēļu pavadīt Ardešā, uz kurieni viņi bija nodomājuši doties no Bretaņas, varot palikt spēkā. Tā nu pirmdienas vakarā, kad Deivids posās ceļā uz Sauthemptonu, abi vienojās, ka piektdien Beta ieradīsies Parīzē, bet, ja tas nebūs iespējams, ceturtdien nosūtīs viņam uz Kotminē telegrammu. Deivids tūlīt aizsteidzās un nopirka viņai lidmašīnas biļeti, bet kopā ar biļeti pārnesa arī ziedus un pudeli šampanieša. Sievasmātes acīs viņš ar šādu rīcību bija cēlies. Beta izturējās pavēsi. Aiz briesmīgās nepatikas braukt vienam, it īpaši šajā ceļojumā, viņš pārāk atklāti bija atstājis novārtā savus tēva

pienākumus. Bet viņas pēdējie vārdi bija: «Es tev piedošu Parīzē.»

Durvis gaiteņa galā, pa kurām Breslijs bija iegājis, uz mirkli atvērās, un viņš izdzirdēja mūziku — radio vai skaņu plati, izklausījās pēc Vivaldi. Tad atkal iestājās klusums. Deivids jutās kā svešinieks, kā nelūgts ciemiņš. Domas atgriezās pie abām meitenēm. Viņš nepavisam nejutās šokēts par to, ka tās liekas ar veco vīru gultā. Par šiem pakalpojumiem droši vien tiek labi samaksāts gan tiešā, gan pārnestā nozīmē; viņas, protams, zināja, kā tagad kotējas Breslija gleznas, un kur tad vēl milzīgās summas, kādas vairāksolīšanā ienestu viņa kolekcija. Deivids pieķēra sevi pie domas, ka meiteņu klātbūtne viņu kaitina. Nostājušās starp veco vīru un pasauli, tās noteikti izmanto viņa vājības pašas savās interesēs. Deivids nojauta, ka ir kāds noslēpums, kuru meitenes negrib viņam izpaust.

Cik žēl, ka Betas nebija šeit. Būdama tiešāka, viņa mazāk baidījās kādu apvainot un no šīm meičām izvilktu daudz vairāk, nekā to spēja viņš pats.

Deivids nopriecājās, ka pirms došanās lejā tomēr bija nedaudz uzposies — uzvilcis džinsu uzvalku un citu kreklu, apsējis kaklautu. Pele krēmkrāsas blūzē ar augstu ļ apkaklīti un garos, rūsganos svārkos klāja garo galdu istabas otrā galā. Spuldzes jau bija iedegtas, ārā krēsloja. Breslija sirmais pakausis balsnīja virs mazā dīvāna * atzveltnes pie kamīna, un, pienācis tuvāk, Deivids ieraudzīja arī Ērma čirkaino kodeļu, kas glaudās pie vecā vīra pleca. Pret atzveltni atlaidusies, kājas uz maza soliņa uzlikusi, viņa skaļā balsī lasīja kādu franču žurnālu. Mu- j gura viņai bija spāņu stilā šūta melna atlasa kleita bez piedurknēm un ar volāniem aizmugurē. Vecā vīra roka, kas meiteni apņēma, bija ieslīdējusi kleitas izgriezumā un palikusi viņai uz krūtīm. Deividam tuvojoties, viņš to ne-aivilka, tikai pacēla otru roku un norādīja uz Peli.

— Iedzeriet kaut ko, jaunais cilvēk.

Arī viņš bija pārģērbies: gaiša, vasarīga žakete, balts krekls, purpurkrāsas tauriņa kaklasaite. Meitene pagrieza ļ galvu un aši paraudzījās Deividā: ogļmelnas acis, koši sarkanas, sakniebtas lūpas, tad viņa sāka tikko lasīto lēni t tulkot angliski. Deivids pasmaidīja, vienu mirkli neveikli j

ь.:\stomījās, tad devās pie Peles, kura rosījās ap galdu. I ;i atturīgi pacēla acis no sava darba,

— Ko jūs dzersiet?

— To pašu ko jūs,

— «Noilly Prat»?

— Lieliski.

Viņa piegāja pie vecas kokā grieztas armoire^15 blakus durvīm, kas veda uz virtuvi; glāzes, pudeļu baterija, (rauks ar ledu.

— Citronu?

— Lūdzu.

Viņš paņēma glāzi un vēroja, kā viņa sagatavo tādu pašu kokteili arī sev... nedaudz kūsājoša augļu dzēriena, beigās viskijs... viss tika rūpīgi kā aptiekā nomērīts un ieliets, viņa pat pacēla glāzi pie acīm un pielika tai divus pirkstus, lai pārbaudītu šķidruma līmeni, iekams pielēja klāt tikpat daudz sodas. Viņas blūze bija šūta no puscaurspīdīga vecu mežģīņu krāsas auduma, kas ļāva nojaust kailo miesu zem tā, blūzei bija garas piedurknes ar cieši piegulošām aprocēm un augsta apkakle Edvarda laika stilā, iespaids kopumā solīds un atturīgs, tikai drīz vien Deivids nomanīja, ka zem blūzes vairāk nekā nebija. Kamēr meitene pildīja glāzes, Deivids vēroja viņas profilu, tā rāmo nosvērtību. Veiklās kustības liecināja, ka šī saimnieces loma viņai nav sveša. Deivids nesaprata, kādēļ vecais atļaujas par meiteni zoboties; gaumes un saprāta viņā noteikti bija daudz vairāk nekā aušības; un nemanīja tagad arī nekā tāda, kas atgādinātu prera-faelītus — gluži vienkārši diezgan pievilcīga septiņdesmito gadu meitene... un daudz dabiskāka visā savā uz-vedibā nekā tā muļķīgā seksbumba tur uz dīvāna, kura atkal bija sākusi lasīt franciski. Šad tad vecais vīrs palaboja viņas izrunu un lika kādu vārdu atkārtot. Pele aiznesa abiem kokteiļus, tad atgriezās pie Deivida. Viņš pasniedza meitenei glāzi un sajuta viņas acu tiešo skatienu, kurš likās sakām, ka meitene jau pa pusei nolasījusi viņa domas. Klusēdama pacēlusi glāzi, viņa sāka lēni malkot dzērienu. Viena roka balstīja otras elkoni. Un beidzot viņa pasmaidīja.

— Vai rnēs labi uzvedāmies?

— Lieliski. Saruna bija ļoti noderīga,

— Dodiet viņam laiku.

Deivids plati pasmaidīja. Meitene pavisam noteikti sāka viņam iepatikties. Viņai bija glīta seja, ļoti pareizi un ' proporcionāli veidota; skaista mute un ļoti dzidras zilpelēkas acis, kuras iedegušajā sejā izskatījās vēl gaišākas • un no kurām bija nozudusi pirmītējā izklaidīgā izteiksme, j Tagad tās bija viegli iekrāsotas, uzsverot iegareno, ne- : daudz slāvisko formu, un tajās jautās tiešums, kas Dei- : vidam patika. Viens no viņa pieņēmumiem sāka šķobīties. Viņš vairs nespēja ticēt, ka meitenes izmanto veco vīru savtīgos nolūkos.

-— Viņš man parādīja vienu no jūsu zīmējumiem. Dadžus. Man patika.

Uz mirkli viņa nodūra acis, apzināti vilcinādamās; tad paskatījās Deividā no jauna.

— Un man patika jūsu izstāde Redfernā pagājušajā rudeni.

Pārsteigums, ko Deivids izrādīja, tikai daļēji bija tēlots; atkal smaids.

— Kas to būtu domājis.

— Pat divas reizes aizgāju.

— Kur jūs mācījāties? — viņš jautāja.

— Līdsā. Ieguvu tur grādu mākslas zinātnēs. Pēc tam divus samestrus — Karaliskajā mākslas koledžā.

So vārdu iespaids bija acīm redzams. — Mīļais dievs, jūs taču ...

— Šeit es gūstu vairāk.

Viņš novērsās, tā nebija viņa darīšana, taču nenocietās, nepiebildis, ka no aspirantūras tādā tikai izredzētiem pieejamā iestādē kā Karaliskā mākslas koledža gan nevajadzētu tik vieglprātīgi atteikties.

— Viss kārtībā. Henrijs zina, ka viņam ar mani palaimējies.

Kaut arī viņa smaidīja, tas nebija teikts ne ironiski, ne uzpūtīgi, un Deividam vajadzēja savus uzskatus par meiteni vēlreiz mainīt. Viņa pati sevi bija raksturojusi un Deivida acīs pēkšņi izaugusi, kļuvusi par nopietnu cilvēku. Sākumā viņš laikam bija daudz ko pārpratis un ticis ļoti smalkā veidā paķircināts. Tagad viņš aptvēra, cik daudz Pele vecajam vīram darbnīcā var palīdzēt, un nosprieda, ka intīma rakstura pakalpojumi droši vien ir otras meitenes ziņā.

— Jaunā glezna ir lieliska. Nesaprotu, kā viņš šādā vecumā to dabū gatavu.

— Viņš taču domā tikai par sevi. Galvenām kārtām.

- Un to jūs no viņa mācāties?

— Vēroju.

— Viņš teica, ka esot jums ļoti pateicīgs.

— īstenībā viņš ir liels bērns. Kuram vajadzīgas ro-I;i|lietas. Piemēram, cilvēciska tuvība. Lai vēlāk sadauzītu to sīkās druskās.

— Bet tuvība ar jums palikusi neskarta?

Viņa paraustīja plecus. — Reizēm nākas drusku patēlot viņam par prieku. Izlikties, ka mums iedveš bijību viņa apšaubāmā reputācija. Pasaciņa par harēmu.

Viņš pasmaidīja un nolaida acis.

— Jāatzīstas, es arī par to lauzīju galvu.

— Mūsu pēdējam viesim desmit minūtes pēc ierašanās viņš ziņoja, ka iepriekšējā naktī mēs abas divas esot viņam piederējušas trīs reizes. Nekādā gadījumā neizrādiet, ka viņam neticat. Sājā ziņā.

Deivids iesmējās. — Lai notiek.

— Viņš pats labi zina, ka neviens tam netic, bet tas nav svarīgi.

— Saprotu.

Viņa malkoja vermutu.

— Un, lai jūs nelolotu nekādas ilūzijas, gribu pateikt, ka mēs ar Enu neliedzam viņam to mazumiņu seksā, uz ko viņš vēl ir spējīgs.

Meitene raudzījās Deividā tieši un atklāti. Un aiz šīs atklātības jautās gatavība aizsargāties, kaut kas brīdinājumam līdzīgs. Abi nolaida acis; Deivids ļāva skatienam pakavēties pie kailo krūšu aprisēm zem blūzes, tad novērsās. Pelē nebija ne mazākās koķetērijas, ne vēsts no draudzenes kliedzošā seksapīla. Viņas nosvērtība izpaudās tik spēcīgi, ka pievilcīgā āriene un atkārtoti nojaustais kailums zaudēja nozīmi un tomēr it kā neviļus lika to visu ari pamanīt.

Viņa turpināja:

— Viņš nepavisam neprot izteikties. Jūs to droši vien jau būsiet pamanījis. Daļēji varbūt tāpēc, ka tik ilgs laiks nodzīvots ārzemēs. Bet tam ir arī dziļāki cēloņi. Viņam viss jāredz un jāsajūt. Gluži burtiskā nozīmē. Ar ziedošu meiteņu ēnām^16 vien viņam nepietiek.

— Sāku saprast, cik ļoti viņam palaimējies.

— Tā ir tikai medaļas viena puse.

— Saprotu ari to.

Viņa slepus pameta skatienu uz veco viru, tad no jauna pievērsās Deividam.

— Neuztraucieties, ja viņš kļūst nejauks. Un nepiekāpieties, to viņš necieš. Katrā ziņā palieciet pie saviem uzskatiem. Un nezaudējiet galvu. — Viņa pasmaidīja. — Piedodiet. Es jūs ļoti gudri pamācu. Bet es viņu patiešām labi pazīstu.

Viņš saskaloja glāzes saturu, lai citrons nogultu dibenā.

— Man nav gluži skaidrs, kādēļ viņš ļāva man braukt šurp. Ja zināja, kādu virzienu pārstāvu.

— Tādēļ jau es jūs brīdinu. Viņš jautāja, un man vajadzēja pastāstīt. Tikpat labi viņš ari pats to būtu varējis uzzināt.

— Ak dievs.

— Neraizējieties. Viņš droši vien aprobežosies ar pāris dzēlieniem. Un tos varat nelikties manām.

Viņš vainīgi paraudzījās meitenē.

— Man ir aizdomas, ka ar savu ierašanos esmu jūs pamatīgi apgrūtinājis.

— Tādēļ, ka mēs pēcpusdienā izskatījāmies tik garlaikotas? Ne visai laipnas?

Viņa smaidīja, un arī viņš atbildēja ar smaidu.

— Ja jau nu jūs tā sakāt...

— Mēs bezgala priecājamies, ka esat atbraucis. Bet nebūtu visai gudri to klaji izrādīt Henrijam.

— Nu es visu saprotu.

Pēkšņi viņas acis draiski iedzirkstījās.

— Tagad jums vēl jāiepazīst Ena. Viņa ir sarežģītāka par mani.

Bet parunāt par Enu viņiem neizdevās. Virtuves durvis atvērās, un tajās parādījās francūzietes — saimniecības vadītājas sirmā galva.

— Je рейх servir, mademoiselle?[17]

— Oui, Malhilde. Je viens vous aider.2

Viņa iegāja virtuvē. Otra meitene jau bija kājās un palīdzēja arī Breslijam piecelties. Kleitas izgriezums bija bezjēdzīgi dziļš, visa mugura tikpat kā kaila. Roku rokā viņi nāca šurp no istabas otra gala. Nevarēja noliegt —

1 Vai var likt galdā, jaunkundz? (Fr.).

3 Ja, Matilde. Es tūlīt jums palīdzēšu (fr.)t

I-, nit kāds savs stils viņai bija. Viņa gāja sīkiem solīšiem, i'.urnus grozīdama, un blakus sirmā pavadoņa rāmajam ••olim viņas gaita šķita izaicinoši samākslota, it kā viņa Ir ,im mērkaķotos, neļaudama izlauzties jautrībai. Deivids šaubījās, vai viņu jebkad «iepazīs».

Uzklāts bija tikai viens garā galda gals. Breslijs stā-vēja galā, Ērms apsēdās no vipa pa labi. Vecais vīrs ar rokas mājienu aicināja Deividu.'

— Viljam, mans dārgais.

Viņam vajadzēja sēdēt blakus Ērmam. Ienāca Matilde un Pele, nesdamas mazu zupas terīni, bļodu ar crudites\ šķīvi ar dažāda sārtuma desu ripiņām, sviesta trauku. Zupa bija domāta tikai Breslijam. Viņš palika stāvam, kā sen pagājušos laikos galanti gaidīdams, kamēr apsēdīsies Pele. Kad viņa ieņēma savu vietu, Breslijs pieliecās un viegli noskūpstīja viņas pakausi. Abas meitenes apmainījās neizteiksmīgiem skatieniem. Neraugoties uz šķietami tik atšķirīgo ārieni un garīgo pasauli, varēja nomanīt, ka viņas ir tuvas un saprot viena otru bez vārdiem. Pele ielēja vecajam vīram zupu. Viņš iebāza lielas salvetes stūri starp divām krekla pogām, bet pašu salveti izklāja klēpī. Ērms ar galvas mājienu norādīja, lai Deivids ķeras pie ēdiena pirmais. Saimniecības vadītāja, atgājusi sānis, aizdedza petrolejas lampu, tad nolika to tukšajā vietā uz galda iepretim Deividam. Dodamās atpakaļ uz virtuvi, viņa pastiepa roku pie slēdža, un elektriskā gaisma viesistabā izdzisa. Tikai augšējā gaiteni palika degot kāda neredzama spuldze, izgaismodama telpas tālāko galu un skaisto viduslaiku kāpņu diagonāli. Arā pār koku galotnēm dzisa pēdējā vakarblāzma; pie galda sēdošo sejas apmirdzēja mierīga, pienaina gaisma; Pele no pudeles, uz kuras nebija etiķetes, lēja sarkanu vīnu Deividam, vecajam vīram un sev. Ērms, kā liekas, nedzēra un arī tikpat kā nekā neēda. Tikai sēdēja, kailos, brūnos elkoņus uz galda atslējis, skrubināja nevārītās saknes un ar savām tumšajām acīm raudzījās Pelē. Uz Deividu viņa neskatījās. Uz brīdi iestājās klusums, it kā visi gaidītu, lai Breslijs uzsāk sarunu. Deivids bija izsalcis, tāpēc ķērās pie ēdiena; bez tam pēc sarunas, kurā pretim sēdošā meitene tik lieliski bija visu izskaidrojusi, viņš jutās daudz drošāks. Lampas gaisma radīja rāma miera ilūziju kā Šardēna vai 2orža de la Tūra gleznās. [17]

Tad pēkšņi ne no šā, ne no tā Ērms aizrijās. Deivids aši pacēla acis — nē, ne jau ar ēdienu, bet no smiekliem.

— Idiote, — nomurmināja Pele.

— Piedodiet.

Cieši sakniebusi lūpas un atspiedusies pret krēsla atzveltni, viņa pūlējās apvaldīt nervozos smieklus, tad pēkšņi paķēra balto salveti, piespieda pie sejas un, pielēkusi kājās, aizskrēja no galda. Piecu sešu soļu attālumā viņa, tāpat muguru uzgriezusi, apstājās. Breslijs joprojām mierīgi ēda zupu. Pele pāri galdam uzsmaidīja Deividam.

— Nedomājiet, ka viņa smejas par jums.

— Vajadzētu likt pār celi un pamatīgi noslānīt, — noņurdēja Breslijs.

Meitene vēl arvien stāvēja, šauro, kailo muguru pret viņiem pagriezusi, kārno kaklu kā sārts ēnojums klāja rudas pūciņas. Tad viņa aizgāja tālāk pustumsā, uz kamīna pusi.

— Pele ir jūsu cienītāja, Viljams. Pati jau atzinās?

— Jā, esam jau nodibinājuši savstarpējas apbrīnas biedrību.

— Pele mums ir ļoti izvēlīga.

Deivids smaidīja.

— Pitagora pēdās, vai ne?

Vecais vīrs joprojām cītīgi ēda zupu. Deivids, palīdzību meklēdams, uzmeta skatienu Pelei.

— Henrijs jautā, vai jūs gleznojat abstrakcijas.

Acis no pilnās karotes nepacēlis, vecais noņurdēja: '— Obstrukcijas.

— Jā. Baidos, ka ... tā ir.

Vēl Peles ašo skatienu nenotvēris, viņš jau juta, ka nošāvis greizi. Breslijs plati pasmaidīja.

— Un kāpēc mēs baidāmies, mīļo zēn? .

Deivids, pārvērzdams sacīto jokā, atteica: — Tā tikai

tāda ierasta frāze.

— Kā dzird, esot varen gudras bildes. Pele saka: visi stāvā sajūsmā.

Deivids nomurmināja: — Als ich kann.[17]

Breslijs otrreiz pacēla galvu: — Kā, kā?

Pēkšņi pie galda atkal parādījās Ērms*ar trim sārtiem krizantēmu ziediem no vāzes, kuru Deivids bija redzējis uz kamīna. Vienu viņa nolika uz galda Deividam, otru vecajam vīram un trešo Pelei. Tad apsēdās, rokas klēpī [18]

Ilikusi kā nokaunējies bērns. Breslijs tēvišķi papliķēja

viņai plecu.

— Kā jūs teicāt, Viljam?

- Kā protu, tā daru. — Un aši piemetināja^— Es drīzāk teiktu, ka pazemīgi sekoju... — Bet pārāk vēlu aptvēra, ka jau otrreiz kļūdās.

— Kam, mīļais draugs?

— Brakam?

Tā bija kļūda. Deivids aizturēja elpu.

— Jūs domājat to viņa mērkaķošanos ar kubismu?

— Manā izpratnē tā nav mērkaķošanās, ser.

Vecais vīrs brīdi klusēja. Viņš vēl arvien ēda zupu.

— Jaunībā mēs visi esam — tīrais odžu dzimums. — Deivids pasmaidīja un iekoda mēlē. — Spānijā redzēju daudz šausmu. Neaprakstāmas lietas. Karā gadās. Ne tikai viņi vien. Mūsējie tāpat. — Viņš norija vēl malku zupas, tad nolika karoti, atgāzās krēslā un nomērīja Deividu ar skatienu. — Bet karš beidzies, mans dārgais. Un jūs mani tā — ar vēsu prātu gribat piebeigt? Nekas nesanāks.

— Esmu jau brīdināts, mister Breslij.

Vecais vīrs pēkšņi nedaudz atmaiga, acīs pazibēja pat tādas kā jautras uguntiņas.

— Jo labāk, manu zēn.

Deivids noplātīja rokas — viņš zināja. Ierunājās Pele.

— Henrij, vai ieliet vēl zupu?

— Par daudz ķiploku.

— Vakar bija tieši tikpat daudz.

Breslijs kaut ko noņurdēja, tad pasniedzās pēc vīna pudeles. Ērms pacēla rokas, izlaida izplestos pirkstus sev caur matiem, it kā baidītos, ka tie pārāk gludi, tad tāpat paceltām rokām mazliet pagriezās uz Deivida pusi.

— Vai jums patīk mans tetovējums?

Izskūtās paduses bedrītē rēgojās tumši zila margrietiņa.

Līdz pusdienu beigām Deividam ar Peles klusu atbalstu izdevās izvairīties no sarunām par mākslu. Sājā ziņā palīdzēja ēdieni. Līdakas quenelles^1 ar mērci beurre blanc^19 [20]y ko viņš ēda pirmo reizi, jēra gaļa pres sale^21. Viņi runāja par franču virtuvi un gardēžiem, tad par Bretaņu un bretoņu raksturu. Deivids uzzināja, ka Kotminē ir Augšbretaņā, nevis Lejas — jeb Bretagne Bretonnante^22y kas atrodas tālāk uz rietumiem, kur vēl saglabājusies vietējā valoda. Kot — (coēt-) —nozīmēja mežs, mine (minais) — mūku. Apkārtējais mežs senāk piederējis klosterim. Ikdienā vārda otro daļu viņi parasti atmetot. Sarunu uzturēja galvenokārt Pele un Deivids, lai gan pēc apstiprinājuma vai sīkākiem paskaidrojumiem viņa reizi pa reizei griezās arī pie Breslija. Ērms neteica tikpat kā neko. Deivids samanīja starpību starp abu meiteņu stāvokli šajā mājā. Pelei bija tiesības uz saviem uzskatiem, Ērmu vienīgi pacieta. Kā sarunā noskaidrojās, arī viņa kādu laiku nodarbojusies ar mākslu, tikai ar grafiku, nevis glezniecību. Abas pirmo reizi satikušās Līdsā. Taču iespaids bija tāds, ka savas studijas viņa pārāk nopietni nav ņēmusi, vismaz šīs sabiedrības līmenis viņai nebija aizsniedzams.

Vecais vīrs, gandarīts par nelielo uzyaru, šķita gatavs vismaz daļēji atgriezties atpakaļ tajās pašās pozīcijās, kādas bija ieņēmis pirms pusdienām. Bet, ja arī Pelei izdevās ievadīt sarunu drošā gultnē, atturēt Bresliju no dzeršanas viņai neizdevās. Meitene pati dzēra ļoti maz, un Deivids drīz vien redzēja, ka nespēs turēt līdzi saimniekam. No armoire tika atnesta otra pudele. Līdz maltītes beigām arī tā bija tukša un Breslija skatiens aizmiglojies. Viņš nelikās piedzēries, roka droši turēja glāzi, vienīgi acis liecināja, ka viņu savā varā atkal dabūjis vecais dēmons. Atbildes kļuva arvien strupākas, viņš vairs tikpat kā neklausījās. Pele tikko bija žēlojusies, ka nedabū redzēt nevienu filmu, un saruna bija pavērsusies šajā virzienā — Deivids stāstīja, ko nesen redzējis Londonā. Taču vecais vīrs viņu pēkšņi pārtrauca pusvārdā.

— Vēl vienu pudeli, Pele!

Meitene paskatījās uz viņu, bet viņš novērsās.

— Par godu mūsu viesim.

Viņa vēl arvien vilcinājās. Večuks blenza savā tukšajā glāzē, tad pacēla to un sparīgi atkal nolika uz galda. Ne jau asi vai dusmīgi — tikai mazliet neiecietīgi. Tad viņa piecēlās un'devās pie armoire. Breslijs atgāzās krēslā un no sava baltā cekula apakšas raudzījās Deividā

и Indu kā sastingušu, gandrīz labsirdīgu smaidu. Ērms, I alidamies taisni uz priekšu, jautāja:

• Henrij, vai es drīkstu iet atgulties?

Viņš nenovērsa acis no Deivida. — Kāpēc?

- Gribu lasīt savu grāmatu.

— Sasodītais pintiķis.

Lūdzu.

- Nu tad vācies.

Viņš nebija uz meiteni pat paskatījies. Pele atgriezās u trešo pudeli, un Ērms tramīgi pavērās draudzenē, it 1.1 butu nepieciešama arī viņas atļauja. Pele īsi pamāja, un tajā pašā mirklī kāds viegli paspieda Deivida kāju viis ceļgala. Ērms zem galda bija pastiepis roku, laikam г л n lai viņu iedrošinātu, bet jau nākamajā mirklī piecē-l.r , pārgāja pāri istabai un pazuda kāpnēs. Breslijs pie-iiima _pudeli Deividam. Tas nebija pieklājības žests, bet i aicinājums.

— Paldies, man pietiek.

— Konjaku? Kalvadosu?

— Nē, pateicos.

Vecais vīrs vēlreiz piepildīja savu glāzi.

— Marihuāna, — viņš sāniski pameta ar galvu uz l.apņu pusi. — Tā ir tā grāmata, ko viņa grib lasīt.

Pele mierīgi iebilda: — Viņa to ir atmetusi. Tu ļoti labi zini.

Viņš norija malku vīna. — Domāju, ka tagad visa modernā jaunatne to brūķē.

— Es personīgi ne, — Deivids kā garāmejot atteica.

— Traucē darboties ar logaritmu lineālu, vai?

— Droši vien. Bet neesmu matemātiķis.

— Kā tad jūs to saucat?

Pele gaidīja, acis nolaidusi. Palīdzēt Deividam vairs nebija viņas spēkos, viņa varēja tikai klusēdama noklau-Mties. Nebija nozīmes izlikties, ka nav skaidrs, ko vecais grib sacīt. Deivids izturēja Breslija skatienu.

— Mister Breslij, daudzi no mums domā, ka termins «abstrakcija» ir zaudējis jēgu. Tādēļ ka mūsu pasaules uztvere pēdējos piecdesmit gados ļoti mainījusies.

Vecais vīrs brīdi apsvēra dzirdēto, tad atmeta ar roku.

— Es to saucu par nodevību. Vislielāko nodevību visā mākslās vēsturē.

Vīns viņam bija sakāpis arī vaigos un degunā, acis kļuvušas pavisam blāvas. Izskatījās tā, it kā atzveltnes krēslā, kuru viņš bija pagriezis iepretim Deividam, viņš

būtu nevis ērti atlaidies, bet ar varu iespiests. Šādi viņš atradās tuvāk arī meitenei. Deivids maltītes laikā bija pārāk dzīvi ar Peli sarunājies, izrādījis pārāk neviltotu interesi... Tagad viņš to saprata. Un iespējams, ka arL viņu saruna pirms pusdienām bija pamanīta. Vecais vīrs tagad gribēja nodemonstrēt savas īpašuma tiesības.

— Einuha triumfs.

Tad lūk, kā.

— Nu, bet varbūt tomēr labāk nekā asiņaina diktatora triumfs?

— Bleķis. Vīra dūša. Vispār dūša. Pat Hitlera dūša. Cits nekas.

Nepaceldama uz Deividu acis, Pele sacīja: — Henrijs uzskata, ka tīrs abstrakcionisms ir bēgšana no atbildības cilvēku un sabiedrības priekšā.

Vienu brīdi viņam šķita, ka Pele nostājusies Breslija pusē, bet tad viņš saprata, ka viņa tikai uzņēmusies tulka, pienākumus.

— Bet ja filozofijai vajadzīga loģika? Ja lietišķajai matemātikai nepieciešama tīrā forma? Tāpat ari mākslai ir vajadzīgi savi pamati.

— Blēņas! Nekādi pamati. Pakaļas. — Viņš pameta ar galvu uz meiteni sev blakām. — Pāris ciču un viss! pārējais. Tikai tā ir īstenība. Nevis jūsu sūda teorijas un afektētās krāsas. Es zinu, Viljams, kas jums visiem aiz ādas.

Pele tādā pašā vienaldzīgā balsī pārtulkoja:

— Jūs baidāties no cilvēka ķermeņa.

— Varbūt mani gluži vienkārši vairāk interesē cilvēka gars nekā viņa dzimumorgāni.

— Tad lai dievs stāv klāt jūsu sievai.

— Man šķiet, mēs runājām par glezniecību, — Deivids bez īpaša uzsvara teica.

— Cik sieviešu jums bijis, Viljams?

— Tā nav jūsu darīšana, mister Breslij.

Iestājās neērts klusums; kamēr smadzenēs lēnām dzima atbilde, acis stingi urbās vienā punktā; gluži kā paukotāju kustības palēninātā kadrā.

— Kastrēt. To jūs protat. Iznīcināt.

— Sājā pasaulē ir bīstamāki iznīcinātāji par abstrakto mākslu.

— Pasakas.

— Par to jums derētu parunāt Hirosimā. Vai ar tiem, kas iepazinuši napalmu.

Večuks nosēcās. No jauna iestājās klusums.

— Zinātne ir bez dvēseles. Bezpalīdzīga, Žurka labi-i Intā.

Viņš iztukšoja savu glāzi un nepacietīgi pamāja Pelei, l ii piepilda to no jauna. Deivids gaidīja, kaut arī tā vien i-ribējās lēkt kājās un noprasīt, kādēļ īsti viņš šurp aicināts. Viņš sāka nervozēt, kaut meitene bija viņu brīdinājusi. To panāca rupjie, tīri personiskie uzbrukumi, apziņa, ka jebkurš saprātīgs pamatojums vai iebildums tikai vel vairāk lies eļļu ugunī.

— Pazīstu tādus... — vecais vīrs blenza pilnajā glāzē, pārlēkdams vārdiem. — Pametuši cietoksni. Pārdevušies. Vel saucas par avangardu. Par eksperimentatoriem. Kaķim jāsmejas. Valsts nodevība — redz, kas tas ir. Zinātniska putra. Nolaiduši dibenā visu to kuģīti,

— Abstrakto glezniecību vairs neuzskata par avangarda mākslu. Un vai radoša brīvība nav vislabākais veids, kā propagandēt humānismu?

Atkal klusums.

— Tukšas pļāpas.

Deivids piespiesti pasmaidīja. — Tātad atpakaļ pie sociālistiskā reālisma? Pie valsts kontroles?

— Un kas kontrolē jūs, Vilson?

— Viljams, — sacīja Pele.

— Tajās liberāļu blēņās es i klausīties negribu. Savā mūža diezgan esmu dzirdējis. Godīga spēle. Gļēvulība, vairāk nekas. — Pēkšņi viņš izstiepa pirkstu, rādīdams uz Deividu. — Priekš tā esmu par vecu, manu zēn. Pārak daudz pieredzējis. Pārāk daudz cilvēku nolikuši galvas, lai mēs varētu pieklājīgi dzīvot. Iecietība. Ka tikai pašiem dibeni būtu tīri.

Vienā malkā nicīgi izdzēris savu vīnu, viņš no jauna pastiepa roku pēc pudeles. Tās kakls sitās pie glāzes malas, viņš lēja ilgi, vīns izlaistījās uz galda. Pele pacēla līdz maļam piepildīto glāzi un mazliet atlēja no tās savējā, tad rāmi noslaucīja galdu. Deivids klusēja. Viņš atkal bija mierīgs, taču apmulsis.

— Labie vīni — zināt, kā tos taisa? Uzčurā. Iečurā mucā. — Ar trīcošu roku viņš pacēla glāzi pie mutes, tad nolika to atpakaļ. Pauzes starp izteikumiem kļuva arvien garākas. — Desmit angļu nav viena francūža mazā pirkstiņa vērti. — Atkal pauze. — Nekāda eļļa. Pigmenti.

Sūdi. Ja tie ir riktīgi. MerdeJ Izkārnījumi. Excrementutn. Redz, kas no tiem izaug. Tie ir tie īstie pamati. Un nevis kaut kādas abstraktas labas gaumes nožēlojamās skrandas. — Viņš atkal apklusa, it kā meklēdams ceļu uz priekšu, bet galu galā juzdams, ka jāgriežas atpakaļ. — Es ar tādām sev pat dibenu neslaucītu.

Iestājās smags klusums. Kaut kur dārzā iebrēcās pūce. Meitene sēdēja, krēslu nedaudz atstūmusi no galda, rokas klēpi saņēmusi, acis nolaidusi, acīmredzot gatava gaidīt vai veselu mūžību, līdz vecais vīrs beigs savu muldēšanu. Dievs vien zina, cik bieži viņai nācās paciest šo pretīgo, alkohola izraisīto bohēmas parodiju. Kāda gan jēga no jauna lauzt šķēpus, ja jautājums sen izšķirts — kā de jado, tā de jure^23 [24], un jau pirms Deivida dzimšanas. Ne jau katra forma ir dabiska, un krāsa nav tai pakļauta... Par to šodien vairs nevar strīdēties gluži tāpat kā par slaveno Einšteina vienādojumu. Atoms ir saskaldīts. Var diskutēt vienīgi par pielietojumu, nevis par principu.

Tā Deivids domāja, un daļēji šīs domas droši vien atspoguļojās viņa sejā. Arī viņš bija dzēris vairāk nekā parasti.

— Esat vīlies, Viljam? Sak, vecais pietempies? In vino^25 — šļaugans?

Deivids pakratīja galvu.

— Nē. Jūs pārspīlējat.

Vēl ilgāks klusums.

— Jūs patiešām esat gleznotājs, Viljam? Vai tikai tāds nožēlojams tukšu salmu kūlējs?

Deivids neatbildēja. No jauna iestājās klusums, Vecais vīrs dzēra vīnu.

— Sakiet taču kaut ko.

— Tādu greznību kā naids un dusmas mēs sev vairs nevaram atļauties. Nekādās devās,

— Tad lai dievs jums palīdz.

Deivids pavīpsnāja. — Arī viņš laupa cilvēkam izvēles tiesības.

Pele pasniedzās un ielēja Breslijam vēl vīnu.

— Vai zināt, kā manā jaunībā vērtēja cilvēku, kas pagriež otru vaigu? Un kā tādu sauca?

— Nē.

— Par ļūļaku. Vai jūs esat ļūļaks, Vilson?

Šoreiz Pele vairs nepūlējās kļūdu izlabot, nedz arī Deivids — atbildēt.

— Uz ceļiem un bikses nost. Pēriens visu atrisina, vai rie?

— Nē. Bet arī bailes neko neatrisina.

— Kas?

— Bailes zaudēt to, ko neviens neapdraud.

Vecais vīrs stingi blenza Deividā.

— Ko viņš tur muld?

Pele rāmi paskaidroja: — Viņš grib teikt, ka tavam darbam un taviem uzskatiem par mākslu nekādas briesmas nedraud. Vietas pietiek visiem.

Viņa Uz Deividu neskatījās, tikai mazliet paliecās uz priekšu un atvirzījās tālāk no Breslija, tad uzlika elkoni uz galda un atspieda zodu plaukstā. Pirksts uz mirkli pieskārās lūpām. Zīme, lai Deivids klusē. Ārā, pēkšņu aizdomu mākts, nikni ierējās Makmilans. Saimniecības vadītajās vīrs kaut ko uzkliedza. Ne Breslijs, ne meitene tam nepievērsa nekādu uzmanību, viņiem tie droši vien bija pierasti nakts trokšņi. Bet Deividam tie šķita simboliski, nozīmīgi, jo atbalsoja vecā vīra iekšējo spriegumu.

— Ak tad tāda tagad mode?

Meitene paskatījās uz Deividu. Viņas acīs paplaiksnīja smaids.

— Henrijs domā, ka nedrīkst izturēties iecietīgi pret to, ko uzskata par nepareizu.

— Tā pati riebīgā angļu politika. Tupēt laktā un nogaidīt. Balsot par Ādolfu.

Atkal klusums, bet tad pēkšņi ierunājās Pele.

— Henrij, nevar cīnīties pret totalitārisma idejām ar totalitāram metodem. Tādā veidā tu tikai veicini to rašanos.

Viņa apziņu laikam skāra kāda neskaidra nojausma, ka meitene nostājusies Deivida pusē. Vecā vīra skatiens aizmaldījās uz galda otru galu istabas krēslā. Pēdējo reizi piepildījusi glāzi, viņa nolika pudeli kreisajā pusē, kur viņš to nevarēja aizsniegt.

— Gribēju jums pateikt... — viņš lēni sacīja.

Nebija noprotams, vai viņš vēlas teikt, ka nav gribējis

aizskart Deividu personiski, vai arī aizmirsis, ko gribējis sacīt.

— Jā, es saprotu, — Deivids nomurmināja.

Vecā vira skatiens klīda atpakaļ pie viņa. Acis ar grūtībām atrada fokusu.

— Kā jūs sauc?

— Viljams. Deivids Viljams.

— Izdzer savu vīnu, — Pele sacīja.

Bet viņš meiteni neievēroja.

— Neprotu runāt. Nekad neesmu pratis.

— Es saprotu, ko jūs gribat teikt.

— Kas neienīst, nevar mīlēt. Kas nevar mīlēt, nevar gleznot.

— Saprotu,

— Sasodītā ģeometrija. Nekur neder. Nekas neiznāk. Visi izmēģinājušies. Pie vienas vietasl — Viņa acīs, kas nelaida Deividu vaļā, bija lasāma izmisīga cenšanās koncentrēties. Viņš šķita pazaudējis sarunas pavedienu.

Pele piepalīdzēja: — Radīt nozīmē runāt.

— Lai rakstītu, vajadzīgi vārdi. Līnijas.

Meitene skatījās kaut kur uz istabas otru galu. Balss skanēja ļoti mierīgi.

— Māksla ir sava veida runa. Runas pamatā ir cilvēka vajadzība pēc tās, nevis abstrakti gramatikas likumi. Tās pamatā ir vārds. Reāls vārds.

— Viss pārējais. Idejas. Nieki.

Deivids nopietni pamāja.

Pele turpināja: — Idejas savā būtībā ir bīstamas mākslai, tāpēc ka tās noliedz cilvēciskās eksistences faktus. Vienīgā atbilde fašismam ir cilvēciskās eksistences fakts.

— Mašīna. Kā to sauc? Kompjūters.

— Saprotu, — sacīja Deivids.

— Tašisti. Fotriē. Tas zellis Volss. Kā pārbiedētas aitas. Рак, pak. — Viņš apklusa. — Tas jeņķis, kā viņu...

Deivids un meitene atbildēja vienā balsī, bet viņš nesaprata. Tad Pele atkārtoja vēlreiz.

— Džeksons Bolloks^26. Viņa skatiens no jauna aizklīda tumsā. — Labāk tā sasodītā bumba nekā Džeksons Bolloks.

Neviens neatbildēja. Deivids raudzījās antīkā galda \ it мил; nomelnējis ozols — saskrāpēts, noberzts, gad-• nulli patinas klāts; simtiem gadu pie tā skanējušas ve-iīp.is balsis, saceldamās pret draudīgo, nežēlīgo laika imiIii. It kā laiks pazītu atplūdus.

Pēkšņi vecais vīrs no jauna ierunājās tik skaidri, it I n būtu tikai izlicies, ka ir pilnā, un apkopoja teikto viena pašā mīklainā frāzē.

Melnkoka tornis. Lūk, kā es to saucu.

Deivids pameta skatienu uz meiteni, bet viņa nepacēla m in. Punkta pielikšana tagad acīmredzot bija svarīgāka ļ*.n tulkošanu. Skaidri varēja redzēt, ka Breslijs patie-

nu ir piedzēries; Deivids vēroja, kā viņa aizmiglotās и is meklē glāzi — vai glāzes — sev priekšā uz galda. Ind viņš pastiepa roku — tas bija pēdējais mēģinājums I/skatīties skaidram un apņēmīgam. Pele satvēra izstiepto тки un maigi ielika tajā glāzi. Vecais vīrs ar grūtībām pacēla to pie mutes un mēģināja iztukšot vienā paņēmienā. Vīns tecēja gar zodu, lija uz baltā krekla. Pele pieliecās, lai piepalīdzētu ar savu salveti.

Tad viņa sacīja: — Un tagad uz gultu.

— Vēl vienu.

— Nē. — Pustukšo pudeli viņa nolika blakus savam krēslam uz grīdas. — Viss jau ir izdzerts.

Vecā vīra acis apstājās pie Deivida.

— Qu’est-ce qu’il fait ici?[27]

Meitene piecēlās un satvēra viņu zem elkoņa, lai mudinātu slieties kājās. Večuks nočukstēja:

— Gulēt.

— Jā, Henrij.

Tomēr viņš vēl arvien sēdēja, nedaudz sagumis uz priekšu, — ļoti vecs vīrs pamatīgā skurbulī. Meitene pacietīgi gaidīja. Viņas nolaistās acis bija dīvaini nopietnas, it kā baidītos Deivida skatienā izlasīt nicinājumu par to lomu, kāda viņai jāspēlē. Viņš klusēdams norādīja uz sevi — vai palīdzēt? Viņa piekrītoši pamāja, bet tad pacēla pirkstu — vēl ne. Mirkli vēlāk viņa noliecās un noskūpstīja vecā vīra deniņus.

— Iesim nu. Mēģini piecelties.

Un tad kā paklausīgs, nokaunējies zēns viņš atbalstījās ar abām rokām pret galdu. Kājās viņš turējās vāji nn sazvārojās uz priekšu, gandrīz uzkrizdams uz galda.

Deivids aši nostājās otrā pusē. Bet pēkšņi večuks no jauna saļima atpakaļ krēslā. Šoreiz viņi to piecēla paši. Tikai ejot pāri istabai, kļuva īsti redzams, cik apdzēries viņš bija. Acis ciet, pats kā bez atmaņas, tikai kājas, kāda sena instinkta vai ieraduma vadītas, lēni šļūkāja uz priekšu. Pele atsēja tauriņa kaklasaiti, atpogāja krekla apkaklīti. Kaut kā viņi uzdabūja veco vīru augšā pa kāpnēm un ieveda lielajā istabā mājas rietumu pusē.

Deivids ieraudzīja vienu lielu divguļamu gultu un otru šaurāku, no kuras tagad piecēlās Ernis. Virs tās pašas melnās kleitas bija uzģērbts balts džemperis. Arī šeit pie sienām karājās gleznas un zīmējumi, pie loga rietumu pusē atradās galds un uz tā burkas ar pasteļiem un zīmuļiem.

— Henrij! Ak tu vecais palaidni!

Pār večuka noliekto galvu Pele sacīja Deividam:

— Tālāk mēs tiksim galā pašas.

— Vai esat pārliecināta?

Breslijs nomurmināja: — Čurāt.

Meitenes aizveda viņu apkārt gultām uz kādām sāndur-vīm. Tad visi trīs pazuda. Deivids palika neziņā stāvam; un tad pēkšņi viņš ieraudzīja gleznu virs gultas. Braks, kura reprodukciju viņš kaut kur jau bija redzējis. Droši vien ar atzīmi «no privātas kolekcijas», bet viņam ne prātā nebija nācis, ka tā varētu piederēt Breslijam. Viņš skābi pasmaidīja — vai gan varēja izdarīt vēl lielāku muļķību nekā pašaizsardzības nolūkā «piespēlēt» vecajam vīram tādu vārdu, tādu gara radniecību. No vannas istabas iznāca Ērms un cieši aizvēra durvis. Deivids pēkšņi izjuta šī mirkļa ironiju... Glezna, kas jebkurā izsolē ienestu ar sešiem cipariem rakstāmu-naudas summu, un rotaļlietai līdzīgā apšaubāmas reputācijas radība, kura skatījās viņā no istabas otra gala. Varēja dzirdēt, ka večuks vemj.

— Vai viņš katru vakaru tā piedzeras?

— Tikai dažreiz. — Tukšs smaids. — Jūs tur neesat vainīgs. Parasti tad, kad ir sveši cilvēki.

— Vai palīdzēt viņu izģērbt?

Viņa pakratīja galvu. — Neraizējieties. Patiešām. Esam pie tā pieradušas. — Viņš vēl neziņā stāvēja turpat. Un viņa atkārtoja: — Varat man ticēt.

Deivids gribēja teikt, ka apbrīno viņas abas, bet pēkšņi nevarēja atrast vārdus.

f

— Nu... tad novēliet labu nakti... es pat nezinu vi-1.1:1s īsto vārdu.

— Di. Diāna. Saldu dusu.

— Jums arī.

Viņa dzedri saknieba lūpas un īsi pamāja ar galvu.

Viņš devās prom.

Atgriezies savā istabā, viņš uzģērba pidžamu, atlaidās gultā un, uz elkoņa atbalstījies, raudzījās kriminālromānā, kuru bija paķēris līdzi. Sajūta bija tāda, ka jābūt gatavam — varbūt vēl ievājadzēsies viņa palīdzības, un, kaut arī nogurums lika sevi manīt, miegs nebija ne prātā. Viņš nespēja pat lasīt, iekams nebūs nomierinājies. Vakars bija izvērties ārkārtīgi neparasts; un pirmo reizi viņš nopriecājās, ka atbraucis bez Betas. Tas būtu gājis pāri viņas spēkiem, un viņa droši vien būtu zaudējusi savaldību, kaut arī visi Breslija «kodieni» bija tik neveikli un tik skaidri liecināja par večuka paša vājajām vietām. Būtībā viņš bija untumains bērns. Bet cik satriecoši labi Pele — Diāna prata tikt ar viņu galā; patiešām braša meitene, un otra tāpat; droši vien arī viņā slēpjas kaut kas vairāk, nekā no izskata var spriest, — uzticība, sava veida drosme. Peles vārdiem, precīzajiem spriedumiem viņš tagad pilnīgi uzticējās, viņam bija vajadzīgs viņas miers; interesanti, kādu iespaidu viņš pats atstājis. Prātā ienāca, kā viņi ar Betu bija skeptiski mēļojuši par vecā vīra reputāciju, — diezin vai viņš to attaisnos. Beta smējās — ja vecais viņu kaut vai pāris reižu nepa-spaidīšot, viņa prasīšot savu naudu atpakaļ... Nu, vismaz šai ziņā viss bija skaidrs. Būs ko mājās pastāstīt. Viņš mēģināja lasīt savu «krimiķi».

Bija pagājušas kādas divdesmit minūtes kopš tā laika, kad meitenes palika ar savu tirānu vienas. Mājā valdīja klusums. Bet tad viņš dzirdēja, ka atveras Breslija guļamistabas durvis, gaitenī atskan viegli soļi, nočīkst grīda aiz viņa durvīm. īss klusuma brīdis, tad — viegls klauvējiens.

— Iekšā.

Durvju spraugā parādījās Peles galva.

— Es redzēju, ka jums vēl deg uguns. Viss kārtībā.. Viņš aizmiga.

— Es nemaz neaptvēru, ka viņš ir tik pamatīgi piedzēries.

— Reizēm viņam tas jāatļauj. Jūs turējāties brangi.

— Briesmīgi priecājos, ka mani brīdinājāt.

— Rīt viņš nožēlos grēkus. Būs lēns kā jērs. — Viņa pasmaidīja. — Brokastosim ap deviņiem? Bet var arī vēlāk. Guliet, cik ilgi gribat.

Meitene jau grasījās iet, taču Deivida jautājums lika viņai apstāties:

— Ko īsti nozīmēja tie pēdējie vārdi? Melnkoka tornis?

— Ak, — viņa pasmaidīja. — Neko. Viena no Henrija kārtējām iedomām. — Meitene atmeta galvu. — Tas, kas, pēc viņa domām, stājies ziloņkaula torņa vietā.

— Abstrakcija?

Viņa pakratīja galvu. — Viss, kas viņam nepatīk modernajā mākslā. Kas, pēc viņa domām, ir neskaidrs, tāpēc ka mākslinieks baidās būt atklāts... nu, jūs jau pats zināt. Viss, ko viņš nesaprot, jo ir par vecu, lai iedziļinātos. Bet to nevajag uztvert kā personisku uzbrukumu. Viņš neprot izteikt savas domas, otru neapvainojis. — Viņa atkal pasmaidīja, vēl arvien tāpat aiz durvīm stāvēdama. — Okei?

Arī viņš atbildēja ar smaidu un pamāja.

Un prom viņa bija, taču so|i aizskanēja nevis atpakaļ uz vecā vīra istabu, bet tālāk pa koridoru. Klusi aizvērās kādas durvis. Deivids ļoti labprāt būtu vēl parunājies. Vecā studentu un pasniedzēju pasaule — dažas studentes tev patīk, un tu viņām arī mazliet. Nezin kādēļ Kot-minē atmosfēra atsauca atmiņā tos gadus, kad Beta vēl nebija ienākusi viņa dzīvē, kaut gan nevarēja teikt, ka viņš būtu īpaši aizrāvies ar studentēm. Sirds dziļumos viņš jutās kā precēts cilvēks jau ilgi pirms stāšanās laulībā.

Mazliet palasījis, viņš nodzēsa gaismu un, kā parasti, gandrīz tūlīt aizmiga.

Atkal Pelei izrādījās taisnība. Nožēla bija acīm redzama no paša pirmā mirkļa, kad Deivids tieši pulksten deviņos nokāpa lejā. Kamēr viņš neziņā stāvēja kāpņu galā, prātodams, uz kurieni jāiet brokastīs, no dārza puses ienāca Breslijs. Kā jau cilvēkam, kurš nav saskāries ar veciem, hroniskiem dzērājiem un nezina, cik ātri tie prot tikt uz kājām, Breslijs viņam likās pārsteidzoši mundrs, svaigs un elegants savās gaišajās biksēs un tumši zilajā sporta kreklā.

— Mans dārgais! Ārkārtīgi atvainojos par vakardienu. Meičas saka — esot bijis šausmīgi rupjš.

— Nepavisam ne. Patiešām.

- Biju galīgi pilnā. Kauns un negods.

Deivids plati pasmaidīja. — Viss jau aizmirsts.

— Tas, ziniet, ir manas dzīves lāsts. Nekad nemāku laikā pielikt punktu.

— Lūdzu, neraizējieties.

Viņš satvēra aši pasniegto roku.

— Ļoti augstsirdīgi no jūsu puses, mīļo zēn. — Roka vel arvien neatlaida viņa plaukstu, acis tirdīja. — Vai drīkstu saukt jūs par Deividu? Godāt vienam otru uzvārdos šodien vairs neesot glauni. Tā ir?

Vārdu «glauni» viņš izrunāja tā, it kā tas būtu kāds pārmoderns žargona vārds.

— Katrā ziņā.

— Lieliski. Un mani sauciet par Henriju. Norunāts? Tagad iesim brokastīs. No rītiem mēs klešam iekšā turpat virtuvē.

Ejot cauri viesistabai, Breslijs sacīja:

— Meitenes ierosina dejeuner sur l’herbe.[28] Nav slikta ideja, vai ne? Pikniks. — Ārā spīdēja saule, virs koku galotnēm blāvoja viegla dūmaka. — Lepojos ar savu mežu. Ir vērts paskatīties.

— Ar lielāko prieku.

Abas meitenes, kā likās, bija piecēlušās agrāk un jau aizbraukušas iepirkties uz Plelanu, tuvāko ciemu... tā ļaudamas vecajam vīram — vismaz Deivids tā domāja — nožēlot grēkus. Pēc brokastīm Breslijs viņu izvadāja pa savu saimniecību. Ar lepnumu rādīja dārzu, izklāstīdams droši vien samērā nesen iegūtas zināšanas par dažādām šķirnēm un to audzēšanas metodēm. Mājas austrumu galā viņi sastapa 2anu Pjēru, kurš kaplēja sakņu dārzu, un, klausoties, kā abi apspriežas par kādu nīkulīgu tulpju koku un prāto, ko darīt, lai to glābtu, Deividu no jauna pārņēma sajūta, ka Breslija dzīvē ir citas daudz svarīgākas dominantes par iepriekšējā vakara «recesīvo» žults izgāšanu. Acīmredzot viņš bija saaudzis ar Kotminē un tās gadalaikiem; mazliet vēlāk, kad, apskatījuši sakņu dārzu, viņi iegāja augļu dārzā, Deividam vajadzēja nogaršot kādas vecas bumbieres augļus, kuri jau bija nogatavojušies un esot jāēd tieši no koka; un vecais vīrs aizrunājās tiktāl, ka atzinās — esot bijis tīrais muļķis, tik ilgus gadus dzīvodams pilsētā un atstādams sev tik maz

laika, lai izbaudītu visus šos jaukumus. Starp diviem kodieniem bumbierī Deivids pajautāja, kādēļ mejstars tik vēlu nonācis pie šīs atziņas. Breslijs nošņaukājās, kā rādīdams, ka ir nemierā pats ar sevi, un ar spieķi pabakstīja kādu nokritušu bumbieri.

— Tā slampa Parīze, mīļo zēn. Vai zināt to pantiņu? Grāfs Ročesters, vai ne? «Tur cilvēks visu mūžu pliks un nabags dēd, bet netrūkst zemes tam, kur savu sēklu sēt.» Precīzi. Kā naglai uz galvas._

Deivids pasmaidīja. Viņi gāja tālāk.

— Vajadzēja laikam apprecēties. Iznāktu krietni lētāk.

— Bet daudz kas aizietu garām.

Atkal sev domāta vīpsna. — Viena vai piecdesmit — visas tādas pašas.

Liekas, viņš nejuta ironiju: izrādījies taču, ka viena joprojām ir par maz; un, kā savu uznākšanas brīdi sagaidījis, uz ceļa parādījās mazs, balts rēno, kas atgriezās mājup no lielās pasaules. Pie stūres sēdēja Pele. Viņa caur logu pamāja sveicienu, bet neapstājās. Ari Deivids un Breslijs griezās atpakaļ uz mājas pusi. Vecais ar spieķi norādīja uz aizbraucošo mašīnu.

— Apskaužu jūs, jaunie cilvēki. Manā laikā tā nebija.

— Man vienmēr licies, ka divdesmito gadu meitenes bijušas visai žilbinošas.

Kategorisku protestu pauzdams, pacēlās spieķis.

— Tīrais bleķis, mans mīļais. Jūs pat iedomāt nevarat. Puse mūža pagāja, kamēr tās dabūja slīpi. Otra puse no-žēlās, ka tas izdevies. Vai arī vēl sliktāk. Ja gadījās saķert triperi no kādas ielenes. Suņa dzīve. Nesaprotu, kā mēs izturējām.

Bet Deividu tas nepārliecināja, un viņš zināja, ka neko citu no viņa arī negaida. Sirds dziļumos večuks neko nenožēloja un, ja arī nožēloja, tad vienīgi neiespējamo — ka nevar sākt dzīvi vēlreiz no gala. Vecais ķermenis vēl arvien bija saglabājis kaut ko no agrākās fiziskās pievilcības; īpaši izskatīgs viņš droši vien nekad nav bijis, bet viņā noteikti mājojis kāds neatvairāms spēks, kāds velniņš, pastāvīgs izaicinājums monogāmijai. Nebija grūti iedomāties daudzos atraidījumus un vienaldzību, ar kādu tie tika uzņemti; un viņa egoismu — kā gultā, tā ārpus tās; visu to neiespējamo, kura dēļ viņam nevarēja nenoticēt. Un tagad bija apjukuši pat tie skeptiķi, kuri savā laikā atteicās ticēt, — viņš bija ieguvis visu: reputāciju,

I' I'Cītību, sievietes, tiesības būt tieši tādam kā vienmēr; uņa egoismu apvija oreols, katra iegriba pavēra kādu pasauli, bet no tās tur, aiz mežu klaida, varēja pēc pati-I as nošķirties. Tādam cilvēkam kā Deivids, kuram piemīt i ivsine raudzīties uz savu dzīvi (un mākslu arī) kā likumsakarīgu procesu un uz nākotnes panākumiem kā

uvlaicīgas, gudras izvēles rezultātu, tas nelikās visai l.sisnīgi. Protams, viņš zināja, ka ce|š uz virsotnēm nekad nav likumsakarīgs, ka sava loma te vienmēr bijusi nejaušībai, riskam, gluži tāpat kā «darbības māksla» un «momenta māksla» veido vienu vismaz teorētiski svarīgu sek-loru modernās mākslas spektrā. Bet šāda ar virsotņu Iekarošanu saistīta metafora uz mirkli pavīdēja viņa apziņā: ar vislabāko inventāru apgādāts alpinists pamet skatienu augšup un ierauga, ka tur, pašā kalna galā, stāv vecs, smīnīgs satīrs mīkstās istabas čībās un tīksmi ņir-pajas par visiem aprēķiniem un veselo saprātu.

Vienpadsmitos viņi jau bija en routeк Meitenes gāja pa priekšu ar groziem rokās, viņām nopakaļus pa tālu pārredzamo meža ceļu soļoja vecais vīrs un Deivids, nesdams zilu salokāmu alumīnija krēslu, kuru Breslijs nicīgi nosauca par portatīvu sofu sagrabējušiem večiem, bet Pele neparko neļāva atstāt mājā. Breslijs čāpoja, žaketi pār elkoni pārlicis, uzkrītoši vecu panamu galvā; kā vecs feodālis, kas laipni izrāda savus īpašumus, viņš ar spieķi badīja ēnas, pievērsa viesa uzmanību gaismām, «sava» meža īpaši interesantajai perspektīvai. Saruna at* griezās atpakaļ tajā gultnē, kuras dēļ Deivids šeit bija ieradies. Klusums, dīvaini maz putnu; kā gan atveidot klusumu krāsās? Teātra tēma; vai Deivids nejūtot, ka mežs atgādina tukšu skatuvi?

Deivids vairāk domāja par to, kā visu redzēto izmantot savā ievadā. Ikviens, kuram bijusi tā laime kopā ar meistaru, nē, ar Henriju Bresliju pastaigāt pa viņa iemīļoto Pemponas mežu, kas vēl arvien ir neizsmeļamas iedvesmas avots.,. Dūmaka bija izklīdusi, laiks kļuvis pārsteidzoši silts un drīzāk atgādināja augustu, nevis septembri; vienreizīga diena. Bet tā jau nevarēja rakstīt. Viņš vēl arvien gozējās vecā vīra pasvītrotas labvēlības saulē un aptvēra, ka vakarējās uguns kristības patiesībā nākušas viņam tikai par labu. Bretaņas viduslaiku literatūras [29] ietekmi,[29] tās valdošo garu, kaut arī simbolikā ne vienmēr pārliecinošu, Kotminē sērijas gleznās neviens vairs neapstrīdēja, taču Deivids nebija varējis atrast nekādus paša Breslija izteikumus par šīs ietekmes apmēriem. Pirms braukšanas uz Franciju viņš bija ar šo periodu mazliet iepazinies, taču tagad to neizrādīja, un atklājās, ka Bres-lijs ir daudz erudītāks, daudz vairāk lasījis, nekā varēja spriest pēc vecā vīra aprautā, lakoniskā runas veida. Tādā pašā šķietamā nevērībā viņš stāstīja par divpadsmitā un trīspadsmitā gadsimta literatūras pēkšņo aizraušanos ar romantiskām leģendām, ar nostāstiem par noslēpumaino Britānijas salu, kuri caur Bretaņu izplatījās pa visu Eiropu; kaut kas līdzīgs literatūrai par Mežonīgajiem Ziemeļiem vai tamlīdzīgi ar bruņiniekiem kovboju vietā; par mīlestības un piedzīvojumu, un maģisko spēku pēkšņi pieaugušo lomu, par šo kādreiz neizmērojamo mežu masīvu kā galveno visu notikumu darbības_ vietu; (šis pats Pemponas mežs, pa kuru viņi tagad gāja un kuru Kretjens de Truā saucis par Broseliandes mežu, bija daļiņa no tā); par izlaušanos no pārējās viduslaiku mākslas «angļu dārza», par bezgalīgajām ilgām, ko simbolizē šie klejojošie jātnieki un nomaldījušās jaunavas, un pūķi, un burvji, Tristāns un Merlins, un Lanselots...

— Viss tīrās blēņas, — sacīja Breslijs. — Bet saprotiet, Deivid, — šur un tur atrodas arī. Kaut kas noderīgs. Ierosinošs. Stimulējošs — tas ir tas īstais vārds. — Pēc tam viņš stāstīja par Francijas Mariju un Eliduku.2 — Sasodīti laba teika. Lasīju vairākas reizes. l<ā sauca to šveiciešu šarlatānu? Jungs, ja? Nu, kaut kas viņa stilā. Pirmtēli un tamlīdzīgi.

Pa priekšu ejošās meitenes iegriezās kādā šaurākā un ēnainākā sānceļā. Breslijs un Deivids savus četrdesmit jardus no viņām atpalika. Vecais vīrs pavicināja spieķi.

— Ņemsim šitās divas. Elidukā ar bija divas meitas.

Viņš sāka pārstāstīt teikas_sižetu. Bet gribot negribot

stenogrāfiskais notikumu izklāsts drīzāk atgādināja kādu Noela Kauarda farsu nekā cildenu viduslaiku leģendu par pieviltu mīlestību, un Deividam laiku pa laikam nācās iekost lūpā. Arī meiteņu figūras — Ērms sarkanā krekla, melnos dungriņos un zabakos, Pele tumši zaļā trikotāžas svīterī (gluži visi krūšturi vēl nebija ugunī iesviesti,

c 2 Skat. nākamo šā krājuma stāstu.

I I Deivids pamanīja) un gaišās biksēs — nepalīdzēja i I (lit stāsta noskaņu. Deivids arvien skaidrāk pārliecinā-l-is par Peles sacītā pareizību: vecā vīra nelaime bija la, ka viņš gandrīz nemaz neprata ietērpt savas domas vārdos. Ja viņš arī_ nekļuva vulgārs, tad izteikuma jēgu agrozīja katrā ziņā. Visu laiku neviļus vajadzēja atcerēties viņa prasmi izteikties uz audekla, un atšķirība bija praujoša. Viņa māksla lika domāt par jūtīgu,’ sarežģītu cilvēku; visas ārējās izpausmes to noliedza. Kaut arī šāds salīdzinājums būtu večuku saniknojis, viņā bija kaut kas no savu laiku pārdzīvojuša Karaliskās mākslas* akadēmijas akadēmiķa, kurš vairāk domā par to, kā notēlot eleganta mirušas sabiedrības pīlāra lomu, nevis par nopietnu mākslu. Iespējams, ka tieši tas arī bija viens no viņa ilgstošās trimdas iemesliem: vecais vīrs acīmredzot apzinājās, ka septiņdesmito gadu Anglijā viņam vairs nav vietas. Tikai šeit viņš to vēl spēja saglabāt! Protams, gramatas ievadā šādas pārdomas nevarēja ietilpināt, bet Deividam tās šķita visai interesantas. Vecajam vīram, tāpat kā šim mežam, bija savi seni noslēpumi.

Viņi pienāca pie meitenēm, kuras bija apstājušās. Neviena skaidri nezināja, kur jānogriežas no takas un jāiet taisni cauri mežam, lai nonāktu apsolītā piknika vietā pie mežezera. Tur vajadzējis būt ozolam at sarkanas krāsas triepienu uz stumbra. Pele domāja, ka viņas pagājušas tam garām, bet vecais vīrs lika iet vēl uz priekšu, un pareizi vien bija. Kādus simt jardus tālāk viņi atrada šo ozolu un devās lejup pa nelielu, kokiem apaugušu nogāzi. Pamežs kļuva klajāks, priekšā jau pamirdzēja ūdens, un drīz vien viņi iznāca etang^1 zāļainajā krastā. īstenībā tas vairāk izskatījās pēc maza ezera nekā dīķa — savus četri simti jardus plats tajā vietā, pie kuras viņi iznāca, ar līčiem kā vienā, tā otrā pusē. Vidū peldēja bariņš meža pīļu. No visām pusēm dīķi ieskāva mežs, nekur neredzēja nevienas mājas; ūdens septembra saulē vizēja dzidri zils un gluds kā spogulis. Šo ainavu Breslijs bija izmantojis divos pēdējā perioda darbos, un Deividu pārņēma sajūta, it kā viņš šo vietu jau būtu redzējis — dejā vu^30 [31]. Tā bija burvīga, brīnumaini neskarta. Viņi apmetās vientuļas egles rēnajā ēnā. Tika uzstādīts krēsls, par kuru Breslijs

tagad šķita pateicīgs un kurā tūlīt atlaidās pūtināt kājas;

pēc tam lūdza pacelt atzveltni augstāk.

— Un nu, meitenes, bikses nost! Laiks peldēties.

Ērms iesānis paskatījās uz Deividu, tad novērsās. .

— Mēs kautrējamies.

— Vai tad jūs, Deivid, nepeldēsieties? Kompānijas pēc.

Deivids, palīdzību meklēdams, pameta acis uz Peli, bet

viņa bija noliekusies pār vienu no groziem. Šādam pavērsienam viņš bija galīgi nesagatavots. Peldēšanās nebija tikusi pieminēta.

— Nezinu ... varbūt vēlāk.

— Redzi nu, — sacīja Ērms.

— Kas tad tev — «menses», vai?

— Ak, Henrij, dieva dēļ!

— Precēts vīrs, mana mīļā. Sieviešu smukumus neredz pirmo reizi.

Pele izslējās un uzmeta Deividam īsu mirkli — kā atvainodamās, kā īgnumu izrādīdama.

— Peldkostīmi tiek uzskatīti par neētiskiem. Tie dara mūs vēl briesmīgākas, nekā esam parasti. — So dzēlīgo piezīmi mīkstināja vecajam vīram veltīts smaids.

Deivids nomurmināja^ — Protams.

Viņa paskatījās uz Ērmu. — Iesim uz pussaliņu, En. Tur dīķim cietāks dibens. — Pele paņēma dvieli un soļoja projām, bet Ērms šoreiz izrādījās kautrīgākais. Abus vīriešus ķēra nikns skatiens.

— Un visi vecie glūņas var putniņus labāk apskatīt, — vecais vīrs nogrudzināja, un meitene parādīja viņam mēli. Bet tad arī viņa paņēma dvieli un sekoja draudzenei.

— Piesēdieties, mīļo zēn. Redz, kā meņģējas ar jums. Tā tev kautrēsies.

Deivids apsēdās skuju piebirušajā zālē. Viņš pieņēma, ka šī scēna tiek demonstrēta viņam par godu, lai parādītu, kas viņām jācieš, kaut iepriekšējais vakars to jau bija pietiekami spilgti pierādījis. Viņam šķita, ka meitenes pret viņu sazvērējušās, ka viņš tiek ķircināts, sak, tagad ir mūsu reize jūs šokēt. Pussaliņa — šaura, ar zāli apaugusi zemeslaida — iestiepās ezerā jardus sešdesmit. Kad meitenes pa to nogriezās, no ezera vidus gaisā pacēlās meža pīles un, apmetušas slaidu loku virs kokiem, nozuda. Sasniegušas zemeslaidas galu, meitenes apstājās, un Pele sāka izģērbties. Novilkusi svīteri, viņa izgrieza to uz labo pusi un nosvieda zālē, pēc tam atāķēja krūšturi, Ērms pameta ašu skatienu pāri gludajai ūdens virsmai*

I nr sēdēja vecais vīrs un Deivids, tad nomauca zābakus nu nolaida pār plecu bikšulenci. Pele vienā rāvienā novīli;! džinsus un apakšbikses, pēc tam kārtīgi nolika zālē l l.ikus pārējām drēbēm. Tad iebrida ūdenī un soļoja i иni uz priekšu. Otra meitene ļāva nokrist saviem dun-i'iiņiem, tad novilka kreklu. Nekā vairāk viņai mugurā ii' liija. Dodamās lejup pie ūdens, viņa pagriezās sāniski I < l abiem tālumā sēdošajiem vīriešiem un, rokas izple-lusi, izdarīja pāris smieklīgu, izaicinošu kustību — kā iii|)tīzā. Vecais atkal nosmējās savu kluso smiekliņu un l-и kārās Deivida rokai ar spieķi. Pats viņš sēdēja kā Miltāns, kurš priecājas par savām jaunajām verdzenēm, ļur divām kailajām, silti brūnajām mugurām uz gaišzila ūdens fona, kuras virzījās arvien tālāk ezerā. Acim-n dzot tas tikai mazpamazām kļuva dziļāks. Bet tad Pele metās ūdenī un sāka peldēt — kraulā, diezgan droši un pireizi. Ērms bija piesardzīgāks un brida dziļāk, sargādamies saslapināt čirkaino frizūru; beigās tomēr, apdomīgi ielaidies ūdenī, sāka peldēt nemākulīgā brasā.

— Žēl, ka esat precējies, — Breslijs sacīja. — Abas derētu kārtīgi nostrādāt.

Kad maltīte jau gāja uz beigām, Deivids atkal jutās drošāk. Cik muļķīgi viņš bija apmulsisl Ja šeit būtu bijusi, piemēram, Beta, — viņi paši izbraukumos bieži vien tā peldējās, pat īpaši meklēja vientuļas pludmales — viņa bez kādas gudrošanas meitenēm piebiedrotos.

Daļēji viņam palīdzēja arī vecais vīrs, kurš pa meiteņu peldēšanās laiku bija sācis atkal runāt, pareizāk sakot, kā savu vainu klaji atzīdams, apvaicājies par Deivida darbu. Jautājums par to, kā un ko viņš gleznoja, tika apiets, bet Breslijs interesējās, kādā veidā viņš «iekūlies šajā brālībā», apjautājās par viņa dzīvi un vecākiem, par lietu un bērniem. Pat ielūdza visus ciemos: atbrauciet kādreiz visi kopā, priecāšos iepazīties, man patīk ma« zas meitenītes... Un Deivida godkārībai tas glaimoja. Tajā viduslaiku kontekstā, kuru viņi bija apsprieduši ceļā uz šejieni, vakardienas notikumu varēja uzskatīt par sava veida pārbaudījumu. Un to viņš acīmredzot bija izturējis; interesanti gan būtu zināt, cik liela loma te bijusi Pelei. Deivids juta, ka meitene iejaukusies ne tikai kā padomdevēja, bet droši vien otrā rītā pateikusi vecajam vīram acīs arī vienu otru nepatīkamu patiesību, varbūt pat atgā-

dinājusi, ka viņa reputācija vismaz šobrīd atrodas Deivida

rokās.

Pa to laiku meitenes bija iznākušas no ūdens, noslau-ļ cījušās un tagad abas blakus gulēja saules apspīdētajā pussaliņā. Deividam uzliktais pārbaudījums bija kā zem* ūdens rifs, un tagad, uzvarējis cīņā ar viļņiem, viņš va* rēja atpūsties klusajos lagūnas ūdeņos. Vēl viena atbalss — šoreiz Gogēns; brūnas krūtis un Ēdenes dārzs.ļ Dīvaini, cik dabiski Kotminē ar savu dzīves veidu iekļāvās šādu mirkļu noskaņā, šajā mītiskajā bezlaika esībā, ļ Sājā nemūsdienībā. Un, lūk, vēl viens tāds mirklis. Mei-ļ tenes bija piecēlušās. Droši vien pieņēmušas kādu lēmumu attiecībā uz kautrību, — vai arī nevēlēdamās no jauna klausīties vecā vīra rupjībās, — viņas nāca šurp tāpat, drēbes rokā nesdamas, bez kāda ārēja bikluma, drīzāk pat tādā kā mākslotā, nedabiskā vienaldzībā, kas raksturīga nūdistiem.

— Hei, mēs gribam ēst! — sacīja Ērms.

Kaunuma matiņi viņai bija nokrāsoti tādā pašā sarkanā krāsā kā cekuls. Kaila viņa izskatījās vēl nožēlojamāka. Ceļos nometušās, meitenes sāka izkravāt grozus, kamēr Deivids palīdzēja Breslijam pārvietoties tuvāk ēnas robežai. Gogēns pazuda, viņa vietā stājās Manē.

Drīz vien, maltītes laikā, meiteņu kailie augumi jau, šķita pavisam dabiski. Arī uz veco vīru tie iedarbojās no-] mierinoši. Jēlību vairs nebija, viņš izstaroja tādu kā rimtu pagānisku mieru. Lieliskā franču maize, mazās no Plelanas pārvestās kārbiņas ar našķiem, vīns izpalika, vecais vīrs dzēra minerālūdeni «Višī», meitenes — pienu, Deividam tika pasniegta pudele alus. Ērms sēdēja, kājas sakrustojis. Varbūt eksotisko matu, varbūt tumšā iedeguma deļ viņā jautās kaut kas nēģerisks, kaut kas no aborigēna vai hermafrodīta. Psiholoģiski meitene Deividā joprojām izraisīja nepatiku, viņš pats nezināja — kāpēc. Ja Peles rīcība arvien skaidrāk liecināja par saprātīgu labdarību, Ērma uzvedībā to aizēnoja tāda kā bezpalīdzība, perversitāte. Kaut arī viņa neatļāvās nekādas div-domības, palika iespaids, ka šīs situācijas seksuālais zemteksts viņu gan uzbudina, gan uzjautrina. No malas raugoties, to varētu iztulkot gluži vienkārši kā labu uzvešanos, taču viņas attieksmē ar tikai daļēji slēpto viszinības piegaršu tas nozīmēja ko citu — ne jau nu gluži morālo bremžu trūkumu, bet mājienu, ka Deivids kaut ko gūst, neko nedodams pretī, un tas sasaucās ar paša Deivida iz-ļ ill и, ka Erma acīs sevi vēl nāksies apliecināt. Deivida Il.ilbutni viņa vēl arvien it kā ņēma ļaunā. Deivids ne-)•< |.i iedomāties, ko vēl bez tā, kas bija acīm redzams — и. lielas nekaunības, stilīga, sekla narcisma, dzīves veida, I hi . nepārprotami slēpa neveiksmi, — varētu par viņu и mat. Viņa šķita kā parazīts, kas pārtiek no otras mei-i- ne . līdzsvarotības un godīguma un var lepoties vienīgi •и lo, ka tiek paciesta.

Nepatiku Deividā viņa izraisīja arī tādēļ, ka fiziski bija tiešs pretstats Pelei. Peles augums, kaut arī sīks, lиI.i daudz sievišķīgāks — garas kājas, mazas, stingras Kuilis. Viņa sēdēja iepretim Deividam, uz vienas rokas .11balstījusies, kājas pievilkusi. Kad viņa pagriezās sānis, l.n kaut ko pasniegtu, Deivids izmantoja momentu un aplūkoja viņas augumu. Sarunas tēmas bija visai banāli., un atkal Deivids pieķēra sevi pie domas par neuzticību, ne jau konkrētā veidā, bet, ja viņš nebūtu precē-1 Ies... ja Beta... tas ir, ja Betai dažkārt nepiemistu zināmas vainas, piemēram, tāds kā pēkšņs izpratnes trūkums, pārmērīgs prakticisms sadzīvē, kādu šī pievilcīgi nosvērtā un godīgā stāvokļa noteicēja gan nekādi neizrā-ililu — tam viņa bija par gudru (Deivids saskatīja viņā Kaut ko no tā, ko pats gribēja izteikt ar saviem darbiem — objektivitāti un tiešumu). Tas nenozīmēja, ka Beta vairs nebutu iekārojama, ka nevilinātu doma par kopējo atvaļinājumu pēc vizītes Kotminē, bez bērniem (tas bija kā vārdos neizteikts solījums nO jauna uzņemties mātes lomu, doma par trešo bērnu — dēlu, kuru viņi abi tā gribēja), bet kārdinājums tomēr palika. Varētu’jau, ja viņš nebutu tas, kas bija, ja tāda iespēja rastos... ar vārdu • ikot, ta bija pavisam noteikta neiespējamība vai arī ļoti maz ticama varbūtība.

Tajās vietās, kur Peles ādu apspīdēja saule, tā laistījās ka bronza, ēna izskatīdamās nespodra, taču maigāka. Kiūšu galiņi, padušu līnija. Rēta uz kājas īkšķa. Mati, Kas vizēja ka zeltaini kvieši un žūstot bija savijušies vieglas, nekārtīgās cirtās; viss miniatūrs ar kaut kādu Quattrocento^1 smalkumu; drānas un garie svārki, kurus viņa valkāja, radīja maldīgu priekšstatu; un tam pretstatā dzīvnieciska vitalitāte, kuplais kaunuma matu mežs. Viņa sēdēja sāniski, ar seju pret ezeru, un mizoja ābolu; p’a- [32] sniegusi vienu ceturto da|u vecajam vīram, otru viņa piedāvāja Deividam. Nevainojami tīru -— un uzbudinošu.

Henrijam bija laiks gulēt diendusu. Ērms piecēlās un nolaida zemāk krēsla atzveltni. Tad notupās un iečukstēja; vecajam vīram kaut ko ausī. Viņš pastiepa roku, ļaudams tai slīdēt no meitenes vidukļa līdz plecam, tad pievilka viņu tuvāk; noliekusies meitene pieskārās ar lūpām viņa mutei, bet viņš tikai paplikšķināja viņai pa pliko dibenu. Tad sakrustoja rokas uz vēdera, bet viņa uzsedza tam pār acīm sarkanu mutautu. Skaisti veidota mute, sārtam sīpolam līdzīgs deguns. Meitene mirkli stāvēja, noraudzīda-* mās viņā, tad pagriezās pret abiem pārējiem un savaik-i stīiās.

Pele uzsmaidīja Deividam un nomurmināja: — Esam brīvas. Labāk iesim tālāk, lai viņu netraucētu.

Viņi piecēlās. Meitenes paņēma dvieļus, Ērms parakņājās vienā no groziem un izvilka no turienes savu grāmatu. Tad viņi devās atpakaļ uz pussaliņu, jardus trīsdesmit tālāk, no kurienes balsis nebūtu dzirdamas. Dvieļi, tika izklāti zālē, abas meitenes atlaidās garšļaukus ar: kājām pret ezeru un palika tā guļam, zodus rokās atbalstījušas. Deivids apsēdās, tad atslīga uz elkoņa turpat, piecas, sešas pēdas no abām. Mirkli nez kāpēc prātā iešā-‘ vās kāda glezna: divi mazi zeņķi klausās Elizabetes laika jūrniekā. Viņš izlasīja virsrakstu uz Ērma grāmatas:\ «Mags».[32] Droši vien astroloģija, tas būtu īsti viņas garā. Bet pēkšņi viņa uzsmaidīja Deividam.

— Nožēlojat, ka atbraucāt?

— Nē, nekādā ziņā.

— Diāna man izstāstīja. Par vakardienu. Lūdzu, piedodiet. Es jau jutu, ka tā būs, un noraustījos.

Viņš pasmaidīja. — Es arī butu palūdzis atļauju aizietajā būtu zinājis.

Ērms pielika pie lūpām divus pirkstus un tad pieskārās ar tiem Peles plecam.

— Mana nabaga Di, to prieku es vienmēr atstaju viņai.

Nabaga Di pasmaidīja un nodūra acis. Deivids iejautājās:

— Cik ilgi jūs to domājāt izturēt?

Ērms ar īsu žestu norādīja uz Peli — lai viņa atbild. Pele pakratīja galvu.

— Es nedomāju par nākotni.

— Kā bijušais mākslas skolas pedagogs - Es zinu.

Inns atkal apveltīja Deividu ar vienu no savām grimasēm.

Veselais saprāts vien te nepalīdzēs.

IVle ierunājās: — Ne jau tas ir galvenais.

— Grūti šķirties?

- Laikam jau viss atkarīgs no gadījuma. Zināt, kā iri/.em mēdz būt. Gadījums mani atveda uz šejieni. Gadījums arī aizvedīs prom.

— Un kā tas notika?_

Viiia paskatījās uz Ērmu: skatienā jautās ironija.

— Klāj vaļā. Izstāsti viņam.

— Tas ir tik muļķīgi. — Viņa izvairījās no Deivida

skatiena.

Viņš nomurmināja: — Klausos ar vislielāko uzmanību.

Izstiepusi roku, viņa noplūca dažus zāles stiebrus; krū-Iis atradās ēnā; viņa paraustīja plecus.

— Pagājušo vasaru. Augustā. Es biju te, Francijā, Kopā ar draugu. Arī studentu, tēlnieku. Viņš bija aizrāvies ar neolīta periodu, un mēs ar autostopu gribējām no-kļut Kārnākā. — Viņa pacēla skatienu uz Deividu.

— Menhiru alejās. Gluži nejauši netālu no Rennas uz divdesmit ceturtās šosejas mūs savā mašīnā paņēma kāds skolotājs no Plormelas. Pastāstījām, ka esam mākslas studenti no Anglijas, un viņš mums pastāstīja par Hen-liju. Vārds mums, protams, bija pazīstams. Es pat zināju, ka viņš dzīvo kaut kur Bretaņā. — Meitene pacēla gaisā vienu kāju. Renīte pār muguru, gluds, brūns dibentiņš. Viņa pakratīja galvu. — Un tad mums radās traka ideja. Nolēmām izmēģināt laimi un pieklauvēt pie viņa vārtiem. Uzcēlām telti Pemponas mežā un nākamajā rītā ap vienpadsmitiem ieradāmies Kotminē. Izlikāmies, ka neesam pamanījuši uzrakstu uz vārtiem. Bijām jau gatavi, ka mūs patrieks, un daudz arī netrūka. Bet mēs piedziedājām viņam pilnas ausis. Cik ļoti apbrīnojam viņa darbus. Kā tie dod iedvesmu visai mūsu paaudzei. Tādā garā. Un pēkšņi viņš uzķērās; mums bija briesmīgi daudz nekaunības ... Tas viss notika pie durvīm. Tā nu viņš ielaida mūs iekšā un šo to parādīja. Gleznas lielajā istabā. Visu laiku tik tikko valdījām smieklus. Ar savu jocīgo runas veidu viņš mums likās īsts vecs āksts. — Viņa izstiepa abas rokas taisni uz priekšu zālē un domīgi tajās noraudzījās. — Tad darbnīcā. Es ieraudzīju, kā viņš strādā.

Varbūt arī jūs vakar to sajutāt. Viens grūdiens. Un jūj esat citā pasaulē. — Viņa no jauna atbalstīja zodu delnāj skatienam klīstot koku lapotnē. — Trīs gadus tev pūlas] iemācīt, kā pareizi gleznot. Un beigās jūti, ka zini vēl] mazāk neķā sākumā. Un pēkšņi tu satiec vecu, smieklīgu] putnubiedēķli, kurš visu dara otrādi. Un panāk savu. Vi« sas tavas mazās uzvaras un panākumi pēkšņi liekas kā| ar zemi nolīdzināti. Piedodiet, — viņa ātri piebilda. — Ej nedomāju, ka jums vajadzētu just to pašu. Bet man ti bija.

— Es ļoti labi jus saprotu.

Viņa pasmaidīja.

— Nevajadzētu. Jūs taču stāvat tam visam pāri.

— Šaubos, bet lai nu paliek.

—7 Patiesībā tas arī bija viss. Ā, tad vēl pašas beigas.ļ Toms aizgāja pēc fotoaparāta, savas mugursomas bijāi atstājuši ārpusē. Uzreiz Henrijs saka man, ka es esot| ļoti pievilcīga meiča un viņš nožēlojot, ka neesot jau-' nāks. Es pasmējos un atbildēju, ka labprāt būtu vecāka.j Un pēkšņi viņš satvēra manas rokas. Un noskūpstīja. Tas) bija tik vecmodīgi un banāli. Un norisinājās tik ātri. Atgriezās Toms, izdarīja dažus uzņēmumus. Tad ne no šā,' ne no tā Henrijs uzaicināja mūs palikt uz pusdienām. Bet mēs nodomājām, ka tas no viņa puses ir tikai skaists^1 žests, un atteicāmies. Muļķīgi. Skaisti žesti nav viņa stilā. Žesti bez seguma. Iespējams, ka es jau toreiz sākuļ to nojaust, izlasīju viņa acīs. Bet zināju, ka Toms grib doties prom. Un tā nu šī atteikšanās visu sabojāja. Kādreiz tā ir — tu kādu noraidi, jo domā, ka ielūgumam nav nekādas nozīmes, un tikai pārāk vēlu apjēdz, ka tomēr ir gan. — Viņa pagrieza galvu sānis un paskatījās uz egli. — Viņam laikam radās iespaids, ka esam to visu darījuši tikai joka pēc. Ka īstenībā par viņu nemaz neinteresējamies. Un savā ziņā — taisnība. Mums viņš bija tikai slavens vārds. Tavu muļķību! Tā medīt slavenības. — Viņa uz mirkli apklusa, *— Savādi, pat pēc šķiršanās mani nepameta vainas apziņa. Man gribējās atgriezties.

Brīdi viņa . cieta klusu. Ērms bija izpletis elkoņus uz zemes, nolicis galvu uz rokām un sāniski raudzījās Pelē.

— Pagāja divi semestri — deviņi mēneši, es Londonā nebiju laimīga. Ar Tomu viss izjuka. Jutu, ka koledžā nekā negūstu. Taču tā nebija koledžas, bet manis pašas vaina. — Viņa atkal sāka plūkāt zāles stiebrus. —■ Ja

• ilvrkam izdodas sastapt slavenību, viņš arī uz šīs slave-i 11• • гi darbiem sāk raudzīties citādi. Nopietnāk. Es visu i iil ii atcerējos to augusta dienu. Un cik nejauki mēs lii|.uii izturējušies pret vientuļu, vecu vīru tikai tāpēc u* ii, ka viņam lāgā neklausa mēle. Un... vēl šo to citu.

I .nu sakars ar manis pašas darbu. Un tā kādu dienu

• piesēdos un uzrakstīju viņam vēstuli. Par sevi. Nožē-l.iļii, ka toreiz nepalikām uz pusdienām. Ka tā aizgājām. i и pajautāju, vai viņam nav vajadzīga izpalīdze saimnie-i ili<i. Varbūt kāds, kas sajauc krāsas. Varēju darīt visu ko,

Un viņš jūs atcerējās?

- Es aizsūtīju viņam vienu no Toma uzņemtajām foto* nnifijām. Kur esmu kopā ar Henriju. — Viņa domīgi p.i-.inaidīja. — Tā bija tāda vēstule, no kuras pašam šermuļi skrien pār kauliem, tiklīdz esi to iemetis pastkas* hle. Biju pārliecināta, ka viņš neatbildēs.

— Bet atbildēja?

— Ar telegrammu. «Smuka meiča noder vienmēr.

Kad?»

Ērms sacīja: — Mūsu mīļais večukiņš. īsi un skaidri — licz aplinkiem.

Pele saviebās. — Es ierados ar ļoti naiviem priekšsta-liein. Protams, biju dzirdējusi par viņa pagātni. Viņa reputāciju. Bet domāju, ka pratīšu tikt ar visu galā. Stingri ieturēšu tādu kā mazmeitas lomu. Vai gluži vienkārši iz-

• lašos no spēles, ja tā man vairs nepatiks. — Viņa nodūra acis. — Bet Henrijam ir viena ļoti neparasta īpa-

iba. Tāds kā burvju spēks. Kam ar viņa darbu nav nekādā sakara. Viņš prot... pārkausēt cilvēka principus. Padarīt tos nenozīmīgus. Kā, piemēram, šo. Kaunēšanos no sava ķermeņa. Bet iemāca kaunēties no visa konvencionālā. Reiz viņš to diezgan precīzi formulēja: izņēmumi nepierādot likumus, tie esot tikai izņēmumi no likuma. — Viņa acīm redzami meklēja vārdus. Tad uzsmaidīja viņam. — Mēs nevienam nespējam to izskaidrot. Lai saprastu, jāielien mūsu ādā.

Ērms sacīja: — Vispār mēs te drīzāk esam aukļu vai kopēju lomā.

Iestājās neilgs klusums. Tad Deivi.ds pajautāja?

— Un kā šeit nokļuvāt jūs, Ena?

Atbildēja Pele. — Man sāka kļūt drusku par grūtu. Neviena, ar ko parunāt. Līdsā mēs kopīgi īrējām dzīvokli. Sakarus nebijām pārtraukušas. Un es zināju, ka Ena nav

i

visai apmierināta savā Mākslas pedagoģijas fakultātē. Un tiklīdz viņa to pabeidza ...

— Es atbraucu šurp uz vienu nedēļu. Ha-hā.

Deivids uzsmaidīja zemei pieplakušajai sejai.

— Vismaz interesantāk nekā mācīt citus?

— Un labāk atmaksājas.

— Viņš to var atļauties.

Pele sacīja: — Man pat nākas dot viņam naudu atpakaļ. Mums nav it nekādas norunas. Viņš mūs ar to gluži vienkārši apber. Simt mārciņas, divi simti. Ja mēs kopā braucam uz Rennu, tad uz drēbēm baidāmies pat paskatīties. Viņš tūlīt visu grib nopirkt.

— Viņš patiešām ir jauks, — sacīja Ērms un pagriezās uz muguras. Krūtis kā zēnam, tumšiem galiņiem; sarkano spalviņu kušķis. Viņa pacēla vienu kāju, pakasīja to virs ceļgala un atkal nolaida.

Pele sacīja: — Strādājot viņš ir ļoti dīvains. Nekad nezaudē pacietību. Pat zīmējot ne. Es reizēm esmu briesmīgā nemierā ar sevi. Vai jūs tādās reizēs saplēšat uzmetumus? Henrijs sviež prom. Bet vienmēr ar tādu kā nožēlu. Pret darbu viņš izturas kā pret svētumu. Pat tad, ja ne visai veicas. Ar cilvēkiem viss ir tieši otrādi. —■ Viņa apklusa, tad pakratīja galvu. — Un darbnīcā viņš tikpat kā nekad nerunā. It kā būtu mēms, it kā vārdi varētu visu sabojāt.

— Un var arī — tādi, kādus viņš lieto, — sacīja Ernis debesīm. Tad, atdarinādama vecā vīra balsi, norūca: —• Kas tad tev, «menses», vai? — Un izstiepa roku pret debesīm, it kā atbīdītu projām šīs atmiņas.

— Tā viņam ir tāda kā kompensācija.

Ērms piekrītoši noklakšķināja mēli. — Jā, zinu. Nabaga vecais velns. Tas droši vien ir briesmīgi. — Viņa pagriezās sāniski uz viena elkoņa un paskatījās uz Peli. — Dīvaini, vai ne, Di, bet no viņa tādā jocīgā, vecīgā veidā vēl arvien izstaro sekss. — Viņa paskatījās uz Deividu. — Ziniet, kad es pirmo reizi... jādomā par sava vecuma zeļļiem un tamlīdzīgi. Bet viņš noteikti ir bijis kolosāls. Jaunībā... Un, ak debess, jums vajadzētu dzirdēt, ko viņš stāsta! — Viņa atkal apveltīja Deividu ar ākstīgu grimasi. — Par vecajiem labajiem laikiem. Ko viņš mums tajā vakarā stāstīja, Di?

— Muļķības. Tas taču viss ir no pirksta izzīsts.

■— Briesmīgi gribas cerēt, ka tā ir.

Pele sacīja: — Galvenais ir kontakts. Nevis sekss. Atminas. Cilvēciskās attiecības. Tas, par ko viņš vakar vakarā mēģināja runāt.

Deivids samanīja atšķirību abu meiteņu nostājā. Viena u ksualo pusi gribēja notušēt, otra — izcelt. Viņam rail as pēkšņa nojausma, ka Ērms izmanto viņa klātbūtni, lai i/teiktu vārdos kādas personiskas domstarpības; un ka Aorciz «viņš ir Ērma pusē.

- Tai saimniecības vadītājai un viņas vīram gan jābūt (llvēkīem bez aizspriedumiem.

Peles acis pētīja zāli.

- To jūs nevienam nedrīkstat teikt, bet vai zināt, kur /:ms Pjērs pavadījis četrdesmito gadu otru pusi un visus piecdesmitos? — Deivids pakratīja galvu. — Cietumā. Par slepkavību.

— Augstā debess!

— Viņš nogalinājis savu tēvu. Kāda ģimenes ķilda zemes dē|. Franču zemnieki. Kad Henrijs četrdesmit sestajā atgriezies Parīzē, viņš pieņēmis Matildi par mājkalpotāju. Zinājis visu par 2anu Pjēru. Man to pati Matilde

lastīja. Henrijs nevienam pāri nedarīs. Viņš no šiem (ilvēkiem nav novērsies.

Ērms novīpsnāja. — Un ne tikai tas. Attiecībā uz Matildi.

Pele jautājoši paraudzījās Deividā. — To pasmago modeli dažos no viņa pirmajiem pēckara aktiem atceraties?

— Ak dievs! Ne prātā nebūtu nācis.

— Arī pati Matilde par to nemēdz runāt. «Msjē Anrī» esot atjaunojis viņā spēku dzīvot. Gaidīt, viņa saka. Bez tam viņa ir vienīgais cilvēks, kura sabiedrībā Henrijs nekad nezaudē savaldību. Nesen viņš, pusdienas ēdot, par kaut ko pārskaitās uz Enu. Izskrēja virtuvē. Pēc piecām minūtēm es tur ieeju un redzu: tur viņš sēž. Ēd kopā ar Matildi un klausās, kā viņa lasa priekšā māsas vēstuli. Kā tāds garīdznieks ar iemījoto draudzes avi. — Viņas lūpas uz mirkli savilkās smaidā. — Pat apskaust var/

— Vai viņš arī jūs zīmē?

— Roka viņam tagad nav vairs tik droša. Ir gan daži Ēnas portreti. Viens burvīgs jociņš. Parodija par slaveno Lotreka afišu Ivetai Zilbērai. Vai atceraties?

Ērms izlaida pirkstus caur saviem čirkainajiem matiem, saceldams tos gaisā.

— Un viņš to uztaisīja tik zibenīgi. Kādā pusminūte* Nu, minūtē augstākais, vai ne, Di? Fantastiski! Goda vārds!

Viņa atkal apgriezās uz vēdera un atbalstīja zodu rd« kās. Noņirbēja koši sarkani nagi.

Pele vēlreiz nopētīja Deividu.

— Vai viņš apsprieda ar jums jūsu rakstu?

«— Tikai izmeta, ka nekad neesot dzirdējis tajā pieminētos vārdus. Pazīstot vienīgi Pizanello.

— Neticiet. Gleznas viņš atceras apbrīnojami labi. Esmu saglabājusi dažas no viņa skicēm. Reizēm, kad viņš mēģina stāstīt par kādu gleznu un es īsti nesaprotu, par kuru ir runa, viņš to uzzīmē. Kā Ena teica. Zibenīgi. Gandrīz pilnīgi precīzi pat sīkumos.

— Tas man nedaudz uzlabo garastāvokli.

— Viņš nekad nebūtu piekritis jūsu līdzdalībai grāmatā, nepārliecinājies, ka esat visai tuvu patiesībai.

— Es jau sāku šaubīties.

— Viņš vienmēr daudz labāk zina, ko dara, nekā no malas varētu likties. Pat tad, kad uzvedas skandalozi. Reiz, pirms Ēnas ierašanās, es viņu aizvedu uz Rennu, lai noskatītos «Nāvi Venēcijā»1. Biju ieņēmusi galvā stulbu domu, ka īstajam Henrijam tā patiks vismaz vizuāli. Pirmās divdesmit minūtes viņš uzvedās nevainojami. Tad parādās tas zēns ar eņģeļa ģīmi. Nākamajā reizē, kad šis atkal redzams uz ekrāna, Henrijs saka: «Kāds mīlīgs meitēns. Laikam jau daudzās filmās piedalījies?»

Deivids iesmējās, un arī Peles acis uzdzirkstīja smieklos. Nopietnība pagaisa, viņa vairs neizskatījās vecāka par saviem gadiem.

— Tīrās šausmas, jūs nevarat pat iedomāties. Viņš sāk spriedelēt, vai tas varētu būt puisis vai meitene. Pilnā balsī. Angliski, protams. Pēc tam pāriet pie pediņiem un modernās dekadences. Skatītāji visapkārt sāk aizrādīt, lai apklustam. Viņš metas pretī — franciski. Neesot zinājis, ka Rennā tik daudz «mīksto» un... — Viņa it kā pielika pie pieres pistoli. — Gandrīz izcēlās pamatīgs tracis. Vajadzēja aizvilkt viņu projām, pirms vēl nebija izsaukta policija. Visu ceļu uz mājām ne atklausīties nevarēju, ka «ķinīts», kā viņš to sauc, esot sācies un beidzies

4 Filma, kuru pēc T. Manna tāda paša nosaukuma romāna uzņēma itāliešu režisors L. Viskonti.

mi' Dugi asu Ferbenku, vecāko, un Mēriju Pikfordi. Abso-lnt stulbums. Pēdējos divdesmit gados viņš pat desmit lilinas nav redzējis. Bet zina visu. Tāpat kā ar jums va-I ..ir. Jo pārliecinošāki argumenti, jo mazāk viņš klausās.

— Varbūt tā ir izlikšanās?

— Drīzāk tāda īpatnēja stila izjūta. Tajā ir pat kaut I ;i godīgs. It kā viņš teiktu — es nevaru nolaisties līdz jusu līmenim. Esmu vecs, esmu tāds, kāds esmu, negribu

saprast.

I2rms sacīja: Tieši tāpat ir ar viņa valodu. Man pa*

slavīgi tiek atkārtots, ka es uzvedoties kā sētmalu skuķis. I Jn es smejos un saku, Henrij, dieva dē], sētmalu skuķi, la pat kā šņorējamas korsetes un flaneļa bikses, jau sen pieder pagātnei. Bet viņu tas vēl vairāk saērcina, vai ne, Di?

— Un tomēr tas viss nemaz nav tik muļķīgi, kā izklausās. Viņš zina, ka mums nepieciešams kaut kas, par ko pasmieties. Patiesībā — kaut kas, ko neieredzēt viņā.

— Kaut kas, ko piedot.

Pele papleta rokas. Iestājās neliels klusums. Rudenīgā saule krietni karsēja. Tauriņš, sarkanais admirālis, nozibēja gar acīm un, spārniņus plivinādams, mirkli palika virs Peles muguras. Deivids saprata, kas bija noticis: abas pēkšņi sajuta ilgas pēc mākslas koledžas draudzīgā gara. Sajuta nepieciešamību izkratīt sirdi, pamēļot, pārbaudīt pasniedzēja iejūtību, viņa gatavību nokāpt no saviem augstumiem un dzīvot līdzi; tā bija vēlēšanās ne tikai izsūdzēt grēkus, bet arī saņemt mierinājumu.

Pele, zālē vērdamās, sacīja:

— Ceru, ka tas viss nav jūs pārāk šokējis.

— Esmu sajūsmināts par to, cik saprātīgi jūs spriežat un rīkojaties.

— Mēs pašas dažkārt par to šaubāmies. — Un piebilda: — Varbūt patiešām esam pelnījušas savas iesaukas.

Viņš pasmaidīja: — Es neteiktu, ka esat bailīga kā pele.

— Un tomēr aizlaidos lapās.

— Bet jūs taču teicāt, ka te gūstot vairāk.

— Dzīves pieredzes — jā. Bet...

— Profesionāli ne?

— Pūlos sākt visu atkal no gala. Vēl nezinu.

— Tas nemaz neizskatās pēc Peles.

Ierunājās Ērms: — Bet man gluži vienalga. LabāK karoju ar veco Henriju nekā ar četrdesmit delveriem skolā.

Pele pasmaidīja, un Ērms piebikstīja viņai ar plecu.

— Tev jau nu nav ko gausties. — Tad paskatījās uz Deividu. — Bet es, atklāti runājot, patiešām biju salaidusi visu grīstē. Studiju gados. Narkotika. Kaut gan ne pati stiprākā. Visvisādi romāni. Di zina, ar kādiem draņķiem es ielaidos. Goda vārds. — Viņa piegrūda draudzenei ar kāju. — Vai ne, Di? — Pele piekrītoši pamāja. Ērms skatījās garām Deividam uz guļošo veco vīru. — Šeit es vismaz nejūtos kā ielenc, ar kuru vienreiz pārguļ un jau lūr uz nākamo. Viņš vismaz ir pateicīgs. Es nekad neaizmirsīšu vienu tipu. Tas tikko bija ... nu, zināt, līdz galam ... Un varat iedomāties, ko tas sacīja? —-Deivids pakratīja galvu. — Esi gan tu kaulu kambaris! — Viņa piesita sev pie galvas. — Goda vārds, ja padomā — ko tikai es nenoriju. Bet nabaga vecais Henrijs, ja viņam izdodas, skatās uz mani ar asarām acīs. — Viņa nodūra skatienu, it kā saprazdama, ka pateikusi par daudz, tad pēkšņi atkal pacēla galvu un plati uzsmaidija Deividam. — Varēsiet piegādāt informāciju «News of the World»[33] un nopelnīt maisu naudas.

— Manuprāt, pirmtiesības pieder jums.

Viņa labu brīdi raudzījās Deividā, un skatienā manīja tādu kā jautājumu, kā zobgalību. Brūnās acis sīkajā sejiņā bija vispievilcīgākās. Ielūkojoties ciešāk, tajās jautās tiešums un pat jTids kā maigums; un Deivids saprata, ka tikai šajās četrdesmit minūtēs pēc maltītes sācis viņu iepazīt. Aiz vulgārā runas veida varēja samanīt sirsnīguinu un godīgumu — ne tādu kā Pelei, kurš dzimis emancipētās buržuāzijas vidē un izaudzis no asa prāta un neapšaubāma talanta, bet daudz proletāriskāku, grūti izcīnītu, iegutu tikai, «visu grīstē salaižot». Abu draudzība un saskaņa. pēkšņi kļuva saprotama; viņas viena otru ne tikai atkārtoja, bet arī papildināja. Iespējams, ka savu vārdu teicis arī meiteņu kailums, saule un ūdens, klusās balsis un rāmais ezera klaids aiz muguras, bet viņš juta, ka ar katru brīdi arvien ciešāk iesaistās šajos triju svešo cilvēku likteņos, it kā jau izsenis būtu ar tiem pazīstams, kamēr tie, kurus viņš patiešām pazina, pēdējo divdesmit četru stundu laikā šķita dīvaini izbalējuši un atkāpušies

I nit kur tālu prom. Eksistēja tikai šodiena, vakardiena un rītdiena pārvērtās par mītu. Nepameta arī apziņa par

;ivu zināmā mērā privileģēto stāvokli; šķita gandrīz neticami, ka viņš dzimis vidē un laikā, kas dara iespējamas tādas straujas maiņas, pavīdēja arī banālāka doma — par priekšrocībām, kādas spēj dot veiksmīga karjera. Par draugiem, ja tie viņu tagad redzētu. Un tad viņš iedomājās Betu.

Deivids pirmais bija nolaidis acis, un iestājās klusums, lad Pele pavērās apkārt — uz ezeru un draudzeni (bet ne gluži bez neveiklības, it kā atzīšanās būtu aizgājusi par tālu).

— Iešu vēlreiz nopeldēties.

— Okei.

Pele piecēlās sēdus, ar muguru pret Deividu. Ērms viņam uzsmaidīja.

— Esiet mūsu viesis.

Viņš to jau bija paredzējis un izlēmis, kā rīkoties. Vēl skatiens uz vecā, aizmigušā vīra pusi.

— Ja vien neuzvandu te kādas kaislības.

Viņa savilka uzacis kā Graučo Markss^34, nogorījās.

— Vienīgi mūsos.

Pele pastiepa roku un viegli uzšāva viņai pa dibenu. Tad piecēlās un devās uz ezeru. Klusums, Ērms palika guļam un blenza zālē. Beidzot rimtākā balsī ierunājās.

— Žēl, vai ne?

— Bet viņa, liekas, zina, ko dara.

Ērms greizi pasmaidīja. — Jūs jokojat.

Deivids noskatījās, kā Pele iebrien ūdenī; īsta Diāna — slaika un stalta; laikam uzkāpusi uz kaut kā asa, viņa pavirzījās sānis, tad devās tālāk.

— Jūs domājat — jums vajadzētu braukt prom?

— Esmu šeit tikai viņas dēļ. — Meitene nodūra acis. — Dīvainā kārtā tieši Diānai te nav vietas. Vecais Henrijs un es, mēs dzīvojam, tā sakot, no dienas dienā. Mēs vairs nevarētu būt nevainīgi, pat ja gribētu. Bet ar Di viss ir citādi.

Pele ielaidās ūdenī un sāka peldēt prom no krasta.

— Un viņa to neaptver?

— Ne gluži. Muļķīte. Gudrām meitenēm tā reizēm gadās. Taisnība, vecajam Hennjam viņa redz cauri. Bet pati sevi nesaprot. — Tagad Ērms izvairījās no viņa skatiena, šķita pat bikls. — Ja jūs varētu piedabūt viņu uz-atklātu sarunu. Varbūt šovakar. Henriju noliksim gulēt tā paagrāk. Viņai nepieciešams kāds cilvēks no malas.

— Nu protams ... Es pamēģināšu.

— Okei. — Viņa brīdi klusēja, tad strauji pieslējās augšā un atkal nolaidās tupus. Plats smaids. — Jūs viņai patīkat. Par jūsu darbu viņa ir ļoti augstās domās. Tas viss bija tīrais teātris. Vakar pēcpusdienā.

— To viņa man jau teica.

Uzmetusi Deividam vērtējošu skatienu, viņa piecēlās; un uz mirkli ieņēma kautras Veneras pozu, ar vienu roku aizsegdama krūtis, ar otru — klēpi.

— Mēs neatskatīsimies.

Tad arī viņa devās uz ezeru. Deivids uzrausās kājās un sāka izģērbties. Viņš panāca Ērmu, kad rāvainais ūdens sniedzās jau līdz jostas vietai. Apveltījusi viņu ar smaidu, meitene iespiegdamās metās ūdenī. Pēc mirkļa ienira arī viņš un peldēja turp, kur tālumā virs ūdens šūpojās Peles galva.

Piecas stundas vēlāk viņš raudzījās uz to pašu galvu pāri pusdienu galdam un ne par ko citu jau vairs nespēja domāt. Viņa bija parādījusies tikai īsi pirms pusdienām, jo abas ar Ērmu rosījās pa virtuvi; mugurā viņai bija melna blūze un citi gari svārki — dažādu nokrāsu brūnas un it kā apdegušas oranžas svītras; nakts un rudens, bet uz augšu sasukātie mati izskatījās gan klasiski eleganti, gan piemīlīgi izspūruši. Viņas uzvedībā jautās tikko samanāma vēlēšanās iekarot, un tas viņai arī izdevās. Jo vairāk Deivids viņu iepazina, jo ilgāk vēroja, jo vairāk viņa tam iepatikās; ka raksturs, kā gaumes un uzskatu kopums, kā sieviete. Viņš to juta un slēpa ... ne tikai no viņas, bet daļēji arī pats no sevis; tas ir, viņš mēģināja izprast, kas šajā meitenē viņam tik pēkšņi iepaticies — kāpēc tieši šāds fiziskā un psiholoģiskā, atturības un atklātības, gribasspēka un (viņš arvien vairāk sāka ticēt tam, ko bija teicis Ērms) nedrošības apvienojums radis viņā tik spēcīgu atbalsi. Dīvaini, cik pēkšņi šādas izjūtas uzbrūk cilvēkam — kā zibens spēriens no skaidram debesīm; neesi vēl pamanījis ne tuvošanos, kad tās jau ielauzušās tevī. Deivids jutās gandrīz kā apburts, kā apsēsts; un izskaidroja to galvenokārt ar Betas prombūtni. Viņi bija tik tuvi viens otram, ka vecpuiša brīvība

ļ.iii sen bija aizmirsusies; bet varbūt tās bija tikai šodien I• !!dzīvotās izjūtas, kas meklēja kādu izpausmi. Šī diena viņam bija sagādājusi patiesu baudu. Tik blīvi saaudu-• irs, tomēr vienkārša, tik piesātināta ar jaunām izjūtām nu reizē primitīva, atavistiska, laika plūduma neskarta. I'et galvenais — viņš juta, ka ir pieņemts, ka tiek uzskaitīs gandrīz vai par savējo.

Meiteņu uzticību viņš bija ieguvis, kopā nopeldēdamies; tikai vēlāk viņš saprata, cik nepieciešami tas bijis — lai pierādītu Ērmam, ka viņš ir lāga zēns, un citā, intelek-iuālā līmenī liktu Pelei saprast, ka nenosoda šādu draudzību. Viņš bija panācis meiteni kādus simt jardus no krasta. Šķeldami ūdeni desmit pēdu atstatumā viens no otra, abi mazliet papļāpāja par ezeru, par temperatūru, par peldēšanās jaukumiem. Viņš redzēja, ka Ērms izkāpj krastā. Breslijs zem egles, šķiet, vēl arvien gulēja. Lēnam viņi bija peldējuši atpakaļ pie kārnā stāva, kas slaucījās dvielī, reizē iznākuši no ūdens; un Ērms pasniedza viņam savu mitro dvieli. Saule, koki, sajūta, ka tevi vēro; bet, ja arī viņš vēl mazliet kautrējās, tad ne tik daudz meiteņu klātbūtnes kā savas baltās ādas dēļ, kas blakus viņu sauldegai īpaši dūrās acīs.

Viņš tūlīt vēl neapģērbās, bet apsēdās blakus savām drēbēm, lai saulē drusku apžūtu. Meitenes gulēja uz muguras, ar kājām pret krastu. Ezera dziļais miers, rāmā atšķirtība no pasaules ... nē, ne gluži — pašā tālākajā galā kaut kas sakustējās; pavīdēja kāds makšķernieks, makšķeres atvēziens, nespodri zilas krāsas plankumiņš. Viņš cieta klusu. Viņš sajuta sevī kaut kādu slēptu — varbūt abstraktu? — iekāri, viņā uzvirmoja kaut kas no pirmatnējā tēviņa, tieksme pēc likumīgās poligāmijas, divu ķermeņu tuvības, šeiha lomas. Vecā vīra rupjā, kā garāmejot izmestā frāze par to, kas abām meitenēm derētu, raisīja fantāziju, iemidzināja atbildības izjūtu... Galvā šaudījās, domu driskās — kas viņš īstenība ir, ko sevī nomāc. Tikai nedaudz vairāk kā pirms divpadsmit stundām viņš bija gandrīz «norakstījis» viņas, nosvītrojis kā savas ievērības necienīgas; bet tas, ko piknika laikā viņš vēl laiski apsvēra kā varbūtību, tagad bija izaudzis par kaut ko būtiskāku, konkrētāku, iespējamāku. It kā tās dienas vai nedēļas, kas gleznotājam nepieciešamas, lai radītu un pilnveidotu gleznu, pēkšņi būtu sakoncentrētas pāris stundās. Viņš, protams, zināja, kāpēc. Laika bija atlicis tik ļoti maz, sevi atgādināja neatvairāmā dzīves proza — garais brauciens uz Parīzi, kur jātiek jau rīt ap šo pašu laiku. Varbūt tieši te izpaudās vecā vīra patiesā ģenialitāte — līdzīgi daudziem citiem bēgdams no pilsētas un paslēpdamies šajā noslēpumainajā klusumā, viņš bija atklājis, ka vecu vecā, zaļā ķeltu avota dzīvinošās dzīles vēl nav aizbirušas; večukam patiesi palaimējies — viņš saglabājis gan savu aso uztveres spēju, gan amorālo dzīves veidu, ar savu slavu nopircis šo pēdējo mājīgo klusuma salu un meiteņu lietišķo labvēlību. Dei-vids pameta skatienu atpakaļ. Breslijs vēl arvien gulēja kā nosists. Klusējošās meitenes zvilnēja tā, ka viņš netraucēti varēja aplūkot viņu augumu līnijas, un pašas to droši vien apzinājās. Ar savu klusēšanu viņas pasaudzēja Deividu un izrādīja savu smalkjūtību, — sarunāšanās nozīmētu raudzīšanos uz viņa pusi, — un arī tā bija viena no viņu slepenajām priekšrocībām. Pēkšņi viņš saklausīja sevī līdz šim nepazītas brutalitātes atbalsi — saprata vīriešus, kuri spējīgi izvarot. Meiteņu neaizsargātibā jautās kaut kas reizē maigs un izaicinošs, dziļi saviļņojot Deividu.

Viņš piecēlās un apvilka drēbes. Betai viņš to izstāstīs, jo agrāk vai vēlāk atklāja viņai visu, bet tikai pēc tam, kad abi atkal būs bijuši tuvi.

Tad sekoja lēnais gājiens mājup cauri mežam; pēkšņas iedomas dzītas, meitenes bija izvēlējušās citu ceļu, lai parādītu viņam kādas fermas gleznainās drupas meža ieskautā aizaugušā klajumā un pie viena salasītu kazenes tradicionālajam angļu pīrāgam, ko gatavo no āboliem un ogām. Vecais vīrs apgalvoja, ka «tādus draņķus» mutē neņemot, bet, labsirdīgi pukodamies, ar spieķa rokturi pat pavilka zemāk pašus slaidākos kazenājus. Minūtes piecpadsmit visi bērnišķīgi aizrāvās ar ogu lasīšanu. Bet Dei-vids skumīgi domāja, ka pīrāga ēšanā vairs nevarēs piedalīties; taču šajā ziņā viņš bija maldījies; tieši tādēļ meitenes tik ilgi noņēmušās pa virtuvi. Pele gatavojusi mīklu, Ena — pildījumu. Kā tika teikts — speciāli viņam; tā bija kā atvainošanās par situāciju, kura viņam varētu likties vīrieša pašcieņu aizskaroša, ne visai godīgā. Viņš bija aizkustināts.

Pēc ogošanas viņš kādu laiku bija gājis blakus Pelei, pa priekšu otrai meitenei un vecajam vīram. Dīvaiirā kārtā viņa šķita mazliet bikla, it -kā zinādama, ka Ērms kaut ko teicis — skaidri varēja just, ka viņa gan vēlas j..I unāties, gan baidās pateikt par daudz. Viņi bija ap-11*i u cluši Karalisko koledžu, iemeslus, kādēļ viņa no tās il/gājusi, taču diezgan atturīgā, vispārīgā veidā. Acīmredzot viņa tur izjutusi kaut ko klaustrofobijai līdzīgu — ļ.iirāk daudz izcilu talantu tādā nelielā platībā; viņa apļukusi, nevajadzīgi daudz uzmanības veltījusi tarn, ko d.n a citi; vaina bijusi tikai viņā pašā. Pamazām Deivids .ika saskatīt pavisam citu meiteni: viegli uzbudināmu, r.luiiīgi paškritisku, pārlieku apzinīgu, kā jau varēja jaust no tā viņas darba, ko viņš redzējis. Bez tam viņa negribēja izrādīt, ka par savu profesionālo nākotni pārāk rai-/< |as, vismaz negribēja viņu ar to garlaikot. Saruna pieša īsās jauno mākslinieku audzināšanai vispār. Tas bija bildinājums Deividam, ka pati par sevi viņa ir pavisam citādā un bez Ērma katalizējošās klātbūtnes daudz grū-l.ik izprotama. Viņa pat bija apstājusies un pagriezusies atpakaļ, lai sagaidītu abus pārējos. Deivids skaidri saprata, ka iemesls tam nebūt nebija Henrija greizsirdība. Savā ziņā šī saruna nebija izdevusies. Bet meitene tādēļ nelikās mazāk pievilcīga.

Viņa noskaņu atceļā uz mājām gan laikam vislabāk laksturoja nemierīgās gaidas — būs no Betas telegramma vai nebūs. Kāpēc jāizliekas? Viņš tiešām no sirds ce-ieja, — protams, ne jau to, ka Sendijas stāvoklis pasliktinājies, — ka Betu Londonā aizkavējis kas cits. Viņi jau bija pieļāvuši iespējamību, ka brauciens uz Parīzi varētu nar dienu vai divām aizkavēties. Neko vairāk viņš nevēlējās, tikai vēl vienu dienu. Bet vēlēšanās nepiepildījās: telegrammas nebija.

Kā nelielu, bet ļoti noderīgu kompensāciju viņš guva Iespēju vēl pēdējo reizi tete-ā-tēte parunāties ar Bresliju. Uz lielāko daļu no atlikušajiem biogrāfiskas dabas jautājumiem vecais vīrs atbildēja labprāt — gan sev raksturīgajā stilā, taču Deivids juta, ka viņu necenšas maldināt. Brīžiem pavīdēja pat īsta atklātība. Deivids bija lūdzis izskaidrot acīm redzamo paradoksu: Breslija paci-fismu tūkstoš deviņi simti sešpadsmitajā gadā un sanitāra gaitas Internacionālajā brigādē spāņu pilsoņu kara laikā.

— Gļēvulība, mīļo zēn. Tas, ko angļiem simbolizē baltā spalva. Sasūtīja man veselu lērumu to mēslu. Neņēmu galvā, pasmējos vien. Rasels, tas mani veda pie prāta. Viņa runas, publiskās lekcijas. Cik gaiša galva un laba sirds! Vienreizējs. Otra tāda neesmu saticis. — Viņi stāvēja Breslija guļamistabā pie loga, pagriezuši muguru abām gultām. Deivids bija lūdzis parādīt viņam Braku un uzzinājis, ka bijusi vēl otra Braka glezna, ko vajadzējis pārdot, lai samaksātu par Kotminē un nepieciešamajām pārbūvēm. Vecais vīrs pasmaidīja. — Gadi paiet. Mani, ziniet, nelaiž vaļā doma. Ja nu tā nebija gļēvulība vien? Vajag tak vienreiz noskaidrot. Lai var izmest no galvas. Saprotat?

— Varu iedomāties.

Vecais vīrs raudzījās ārā pa logu uz rietošas saules apspīdētajiem kokiem.

— Biju pārbijies kā diegs. Visu laiku. Pašam riebās.' Bet vajadzēja zīmēt. Vienīgais, kas palīdzēja. — Viņš pasmaidīja. — Ne jau no nāves bij bail. Nāvi tur izlūdzas. Bet sāpes vēl šodien nevar aizmirst. Vajadzēja tās atvieglot. Fiksēt. Iznīcināt. Bet pietrūka varēšanas.

— Varbūt jums pašam tā likās. Mums pārējiem gan ne.

Vecais vīrs pakratīja galvu.

— Kaķim uz astes. Šinī dīķī bebri neaug.

Deivids pacentās novirzīt sarunu no šīs bīstamās tēmas un uz beigām pat sadūšojās atmaksāt vecajam vīram viņa paša naudā. Ja viņš noliedz paralēles, par kurām Deivids runā savā rakstā, tad kā to savienot ar viņa lielisko glezniecisko atmiņu, ko meitenes tā apbrīno? Bres-lijs uz viņu greizi paskatījās un paraustīja sevi aiz deguna.

— Ak nodevušas gan mani mazās mauķelītes?

— Piespiedu viņas pie sienas, kamēr jūs gulējāt.

Vecais vīrs nolaida acis un pārvilka ar roku pār galda

malu.

— Nekad nevienu labu gleznu neesmu aizmirsis, Dei-vid. — Viņš atkal paraudzījās ārā uz dārzu. — Vārdus, tos jā. Bet kas ir vārds? Tik tāds krecelējums stūrī. Vairāk nekas. — Viņš noslēpumaini pameta ar īkšķi pār plecu — uz Braku — un piemiedza aci. — Tēls paliek, tas ir galvenais.

— Tad es drīkstu atstāt savu vārdu bibliogrāfijā?

Breslijs kā nedzirdējis turpināja:

— Pakārts cilvēks. Ne no tās Veronas gleznas. Man liekas, Fokss^35. Nevaru vairs atcerēties.

Viņš runāja par nelielu detaļu Pizanello freskas «Svē-I ir. Juris un princese» fonā, kas bija radusi atbalsi vienā no drūmākajām Kotminē sērijas gleznām bez nosaukuma, l inu itin labi varētu dēvēt par «Postažu»; vesels mežs cilvēku, gan pakārtu, gan dzīvu, turklāt dzīvie izskatījās l.idi, it kā labprātāk vēlētos būt pakārto vietā.

— Foksu neatceros.

— «Mocekļu grāmata». Kokgriezumi. Bij mums mājās vecs izdevums. Tirpuļi skrēja pār kauliem. Sešu septiņu i’.adu vecumā. Daudz briesmīgāk nekā īstenībā. Spānijā.

Deivids sadūšojās iet vēl soli tālāk.

— Kāpēc jūs tik nelabprāt runājat par savas mākslas avotiem?

Jautājums vecajam vīram acīm redzami patika; it kā Deivids būtu uzķēries uz makšķeres.

— Mīļo zēn. Gleznoju, lai gleznotu. Visu mūžu. Un nevis lai dotu tādiem jauniem gudreļiem kā jums iespēju padižoties ar savām zināšanām. Tas ir tāpat kā ar kakā-• anu. Jūs prasāt, kādēļ to daru. Kā to daru. Ja nevar, lad jāmirst nost. Man viens pīpis, no kurienes nāk idejas. Nekad neesmu par to lauzījis galvu. iNotiek tas, kam ļanotiek. Vairāk nekā. Kas lai pasaka, kā tas sākas? Ko viss līdz galam nozīmē? Nemaz negribu zināt. — Viņš pameta ar galvu uz Braku. — Vecajam Zoržam bija teiciens. Trop de racine. Ja? Par daudz sakņu. Pirmavotu. Pagātnes. Nav zieda. Tagadnes. Tā tur pie sienas. Faut couper la racine. Sakni vajag nocirst. Tā viņš mēdza teikt.

— Jus domājāt, gleznotajiem- nevajadzētu būt intelektuāļiem?

Vecais vīrs pasmaidīja.

— Izdzimteņi. Visi labākie, cik vien esmu pazinis. Vecais maita Pikaso. Drausmīgs tips. Zibina savus baltos ilkņus. Drīzāk es uzticētos haizivij nekā viņam.

— Bet viņš diezgan skaidri formulēja sava darba jēgu.

Vecais vīrs pat noelsās, savu sašutumu izrādīdams.

— Acu apmānīšana, mīļo zēn. Fumisterie.1 No sākuma līdz galam. — Un piebilda: — Briesmīgi ātri kleķerēja. Visu mūžu viena vienīga pārprodukcija. Lai piemuļķotu cilvēkus.

— Bet «Gernika»?

— Labs kapakmens. Ļauj visiem diedelniekiem, kas savā laikā par Spāniju tikai nospļāvās, izrādīt savas cēlās jutās.

Ieskanējās sarūgtinājums, uzzibsnīja sarkana uguntiņa, vēl neaizdzijusi brūce. Deivids saprata, ka viņi atgriezušies pie abstrakcionisma un reālisma, un paša vecā vīra Spānijas perioda. Nepatikai pret Pikaso tagad bija izskaidrojums. Bet Breslijs atkāpās no bīstamās kraujas.'

— <rSi jeunesse savait.. .»[36] Zināt?

— Protams.

— Tas ir viss. Vajag tikai gleznot. Tāds mans padoms. Gudras runas atstāt tiem nabaga smerde|iem, kuri to nevar.

Deivids bija pasmaidījis un nodūris acis. Drīz pēc tam j piecēlies, lai ietu, bet vecais vīrs viņu apstādināja.

— Priecājos, ka esat sadraudzējies ar meičām, Deivid. Gribēju jums pateikt. Tak viņām sava pārmaiņa.

— Meitenes patiešām jaukas.

— Liekas apmierinātas, vai ne?

— Nekādas sūdzības neesmu dzirdējis.

— Ko nu es vairs daudz varu dot. Tik vien kā drusku kabatas naudas. — Viņš it kā gaidīja, ko Deivids teiks. — Nekad neesmu pratis norunāt par algu. Vispār tādā ] garā.

— Esmu pilnīgi pārliecināts, ka ne jau tādēļ viņas ir šeit.

— Varbūt tomēr labāk regulāri. Kā jūs domājat?

— Kādē| nepajautājat Pelei?

Vecais vīrs raudzījās ārā pa logu. — Briesmīgi smalkjūtīga. Naudas lietās.

— Vai jūs gribētu, lai ar viņām aprunājos?

Breslijs pacēla roku. — Nē, nē, mīļais draugs. Pietiks ar padomu. Starp mums, vīriešiem. Baidos Peli zaudēt. Mēģinu to neizrādīt.

— Man šķiet, viņa saprot.

Vecais vīrs pamāja, tad viegli paraustīja plecus, it kā teikdams, ka vecumam un liktenim beigās jāuzvar un vairāk tur nav ko runāt.

Par visu to Deivids domāja nedaudz vēlāk, gulēdams vannā: šīs attiecības iespējamas darīja tieši distance, neizpratne, atturība aiz atklātības maskas... ja šādu trīs-tuvu viskiju, pusdienu laikā viņš aprobežojās ar divām mI.i.'mii vīna un pat tās krietni vien atšķaidīja ar ūdeni. Vиi . šķita noguris, sevī ierāvies, paģiras tomēr nebija i i. as secen. Vecums skaidri lika sevi manīt, un Dei-vīd*, juta, ka abas meitenes un Breslijs, gandrīz kā vie-ies, centās gadu plaisu vēl pasvītrot. Ērms bija reti

........ un savā aprautajā, žargonismiem piebārstītajā

♦•Ul lu valodā stāstīja Deividam par mocībām, kuras nācies !• il/ivot pedagoģijas fakultātē. Vecais vīrs vēroja šo vi* n pēkšņo dzīvīgumu ar tādu kā vieglu mulsumu... I mIu kā neizpratni. Lielu da|u no tā, ko meitene stāstīja, viii, gluži vienkārši nesaprata: mikropedagoģija, koncep-lu.ila māksla, psihoterapija — visi šie termini viņam ska-n« |a kā ķīniešu ābece. Deividam nebija grūti uzminēt, ka ♦ ilvckam, kurš vēl arvien dzīvoja divdesmitā gadsimta h.ikuma mākslas grandiozo kauju atmosfērā, šī kaismīgās Imrijas un revolucionārās prakses reducēšana līdz masu i г.litibas līmenim, līdz «priekšmetam», kuru iebāž vidū H.up angļu valodu un matemātiku, nebija aptverama. It'. Demoiselles d’Avignon^1 un biljons bundžu plakātu tu asas.

Viņi padzēra kafiju, un vecais virs vairs nebilda gan-«it iz ne vārda. Pele viņu mudināja doties pie miera.

— Nieki. Patīk paklausīties, ko jūs, jaunie, runājat.

Viņa maigi sacīja: — Neizliecies. Tu esi Joti noguris.

Viņš vēl drusku parūca, cerēdams uz Deivida atbalstu,

hcl tādu nesaņēma. Beidzot Pele uzveda viņu augšstāvā, tikko abi bija pazuduši, Ērms pārsēdās vecā vīra krēslā un ielēja Deividam vēl tasi kafijas. Sājā vakarā viņas h rps nebija tik eksotisks kā iepriekšējā — melna kleita Kcitas Grīnevejas^37 [38] stilā ar sīku, sārtza|u ziediņu rakstu. I as zemnieciskā vienkāršība viņai piestāvēja labāk, pa-irizāk sakot, ne viņai, bet tam, ko Deivids viņā bija sācis cienīt.

Viņa sacīja: — Kad Di atgriezīsies, iesim augšā. Jums lāču jāredz viņas darbi.

— Ar lielāko prieku.

— Viņa šajā ziņā ir aušīga. Kautrējas.

Deivids maisīja kafiju. — Kas notika ar viņas draugu?

vienību, šādu menage ā trois veidotu trīs jauni, skaisti,[39]mūsdienīgi cilvēki, tā droši vien ilgi nepastāvētu. Būtu greizsirdība, priekšrocības, rastos šķelšanās ... bet šī pa-j saule bija tik noslēgta, savrupa, tik tāla Deivida paša reālajai ikdienas dzīvei Blekhītā ar noslogoto satiksmi steigas stundās, viesībām, draugiem, izstādēm, bērniem, sestdienas iepirkumiem, vecākiem... Londonu, ienākumiem un izdevumiem. Cik mokošas var būt ilgas pēc. pēc šādas vietas piemērotā variantā. Viņiem ar Betu noteikti kaut kas tāds jāatrod; varbūt Velsā vai rietumu piekrastē, nav taču tur tikai Sentīvza^39 vien, kur ap diviem trim nopietniem māksliniekiem mudž veseli epigoņu bari.

Tie nabaga smerdeļi, kuri gleznot nevar. Jā.

Visilgāk viņš, protams, atcerēsies vecā vīra savvaļību šī vārda dabaszinātniskajā nozīmē. Arējā vaļība — ka valodā, tā uzvedībā — galu galā bija maldinoša, tāpat kā dažu zvēru šķietamā agresivitāte; to radīja nepieciešamība aizsargāt savu mieru, dzīves telpu, teritoriju, nevis tieksme demonstrēt savu vīrietību. Aiz groteskajām maskām, kuras večuks sev uzlika, viņa īstais «es» saglabāja neierobežotu brīvību. Būtībā viņš dzīvoja nevis savā manoir, bet tur ārā, mežā. Visu mūžu droši vien sajutis ilgas pēc šādas paslēptuves; bezgala bikls, kautrs, bet piespiedis sevi uzvesties gluži pretēji. Iespējams, ka tieši tas bijis par iemeslu pirmajai emigrācijai no Anglijas. Taču, būdams Francijā, viņš savu angliskumu izmantojis kā vairogu pret visām nevēlamām franču ietekmēm, jo, ja labi apdomā, varēja tikai pabrīnīties, cik daudz nacionāla gara viņš saglabājis garajos trimdas gados. Kot-minē sērijas gleznu anglisko pamattoni Deivids bija pieminējis jau sava ievada uzmetumā, tagad viņš nolēma šo tēmu izvērst un akcentēt. Varbūt tieši te meklējams izskaidrojums? Vecais, niknais savvaļnieks, kurš slēpjas aiz skandalozas uzvedības un kosmopolīta slavas kliedzošās maskas, droši vien saistīts ar savu zemi tikpat cieši un nešķirami kā Robins Huds.

Pie pusdienu galda valdīja tieši tas savstarpējo attiecību veids, kuru Deivids domās bija nosaucis par distanci. Kaut arī pirms sēšanās pie galda Henrijs bija izdzēris

Лг Tomu? — Ērms paraustīja plecus. — Ak, pain I stāsts. Viņš nevarēja sagremot to, ka Diānu uzņēma l ualiskajā koledžā. Un nevis viņu, kā bija cerēts.

— Gadās.

— Viņš bija viens no tiem puišiem, kuri domā, ka viņi и visas durvis vaļā. Jo aiz muguras privileģēto šķiru ļ-iivātskola ar visu pārējo, kas tur pieder klāt. Es perso-iic.ki nevarēju viņu ciest. Viņš vienmēr bija tik sasodīti l'.r pārliecināts. Tikai Di neko neredzēja.

- Vai viņa to ļoti pārdzīvoja?

I rms pamāja. — Es jau teicu. Viņa ir tik sasodīti naiva. I>1/ā ziņā. — Uz brīdi iestājās klusums, meitene pārstāja inlaļāties ar tējkaroti un pavērās Deivida sejā, uz kuru krita lampas gaisma; skatiens bija neparasti tiešs.

— Vai drīkstu uzticēt jums lielu noslēpumu, Deivid?

Viņš pasmaidīja. — Protams.

— To, par ko jau dienā sāku runāt. — Viņa pameta hkatienu uz trepju pusi, tad no jauna paraudzījās Deividā un klusākā balsī sacīja: — Viņš grib Diānu precēt.

— Ak dievs.

— Tas ir tāds stulbums, ka es.,,

— Vai tad viņa ...

Ena pakratīja galvu. — Bet jūs viņu nepazīstat. Daudzējādā ziņā viņa ir par mani gudrāka, bet reizēm dara baigās muļķības, goda vārds. Nu, kaut vai šajā gadījuma. — Viņa bezpriecigi pasmaidīja. — Divas tādas satriecošas meitenes kā mēs. Laikam galīgi prātu esam izkūkojušas. — Tad piemetināja: — Mēs par to vairs pat neņirdzam. Vienīgi tik daudz, cik ar jums šodien. Bet tā ir pirmā reize kopš daudzām nedēļām.

— Vai viņa veco atraidījusi?

— Tā viņa saka. Bet aizbraukusi no šejienes ari nav, vai ne? Gandrīz varētu domāt, ka viņai piemeties tēva komplekss vai kaut kas tamlīdzīgs. — Ērms atkal paskatījās Deividam acīs. — Tāda vienreizīga meitene, Deivid! Goda vārds, jūs pat iedomāties nevarat. Mani senči ir jehovieši^40. Galīgi dulli. Mājās tīrā ellite. Būtībā man māju nemaz nav. Bez Diānas es būtu pazudis cilvēks. Arī pagājušajā gadā. Laime, ka vismaz varēju viņai rakstīt. — Deivids nepaguva neko pateikt, kad viņa jau turpināja.

—Un Di ir tik pretrunīga. — Viņa pameta ar roku uz apkārtējo telpu. — Pat tas viņai noder par ieganstu, lai

neprecētos. Tīrais ārprāts. Sacūkot visu dzīvi. Un pat^1 nedabūt par to nekā pretī.

— Nevienu sava vecuma puisi viņa te nesastaps.

— Tur jau tā nelaime. — Ena atlaidās uz elkoņa, skatīdamās Deividā pāri galdam. Abi visu laiku runāja klu*j einātās balsīs. — Un, ja arī sastaps, tad neskatīsies nef \irsū. Par piemēru, pagājušajā nedēļā — mēs aizbraucām uz Rennu iepirkties. Piesitās divi jauni francūži. Ka-ļ lejnīcā. Studenti. Drusku pamuldējām. Bija tīri jautri.ļ Lāga puiši. Lēja par deviņiem mēmiem. Di šiem teica, ka mēs te kādā draugu ģimenē pavadam savas vacances^1. —! Viņa novaikstījās. — Bet šie grib dabūt adresi un kādu, dienu atbraukt mūs apciemot. — Viņa atkal izlaida pirk-ļ stus caur matiem. — Un Di pēkšņi uzvedās kā tāds drošības dienesta virsnieks. Taisni fantastiski, kā viņa tos atšuva. Un tūlīt taisnā ceļā uz mājām, un brunčus pār galvu, jo Henrijs ir nogarlaikojies un grib pajutināties. Nu, tāpat. Jūs zināt, kā... ne jau fiziskā nozīmē. Uz to viņš vairs tikpat kā nav spējīgs, bet tāpat vien... Ziniet, Deivid, kas attiecas uz seksu, tad, goda vārds, esmu visu ko redzējusi. Daudz pretīgākas lietiņas nekā te. Bet ar Di ir pavisam citādi. Bez tās vienas nopietnās aizraušanās Līdsā viņai nekas nav bijis. Un tādēļ mana sabiedrība viņai nav piemērota. Viņa domā, ka var būt tikai vai nu tā kā ar Henriju, vai tā, kā dzīvoju es. Viņai nav ne jausmas, kā tam īstenībā jābūt. Un kā var būt.

— Vai jūs ...

Taču viņš nepaguva pajautāt, vai viņa nedomā aizbraukt no šejienes viena pati. Augšstāvā klusi aizvērās durvis. Ērms atlaidās krēslā, un Deivids pagriezies skatījās, kā tā, par kuru viņi tikko bija runājuši, kāpj lejup pa krēslainajām kāpnēm. Pele pamāja ar roku uz viņu pusi, uz gaismas loku, kurā abi sēdēja, tad lēni nāca cauri istabai; slaika un mierīga, un nosvērta, kā atspēkodama visu to, ko draudzene par viņu tikko bija teikusi. No jauna apsēdusies pretī Deividam, viņa atviegloti nopūtās.

— Šodien viņš uzvedās nevainojami.

— Kā jūs jau paredzējāt.

Viņa pacēla sakrustotus pirkstus. — Un par ko mēs te runājam?

— Par tevi.

Deivids piemetināja: — Vai jūs man atļausiet apskatīt savus darbus?

Viņa nodūra acis. — Tur nekā daudz nav, ko redzēt.

— To, kas ir.

— Galvenokārt tikai zīmējumi. Gleznojusi tikpat kā

neesmu.

Abas meitenes saskatījās: pavīdēja izaicinājums un negriba, kāda senāka strīda atblāzma. Bet tad negribīgā pasmaidīja un piecēlās.

Deivids sekoja meitenēm augšstāvā un tālāk pa gaiteni garām savai istabai līdz kādam durvīm mājas austrumu galā. Telpa bija liela un, kaut arī tajā atradās gulta, izskatījās drīzāk pēc dzīvojamās istabas vai varbūt studentes mītnes, ja vien izcilo oriģinālu vietā pie sienām karātos reprodukcijas vai nemākulīgas kopijas. Ērms piegāja pie atskaņotāja un sāka rakņāties skaņu plašu kaudzē. Meitene viņam blakus sacīja:

— Nāciet te.

Viņi piegāja pie gara galda, uz kura bija tušas, akva-reļkrāsas un ieslīpi novietots zīmējamais dēlis ar nepabeigtu skici. Atšķirībā no Breslija galda šis bija izcili kārtīgs ... tieši tāds, kāds Deividain patika un kāds mājas bija viņam pašam. Pele paņēma kādu mapi un nolika uz galda, taču brīdi vilcinājās, iekams to atvēra.

— Pēdējā laikā Līdsā es biju pilnīgi pārgājusi uz abstrakcionismu. Tieši ar tiem darbiem arī iekļuvu Karaliskajā koledžā. Tā kā šie patiesībā ir atgriešanās pa nostaigātu ceļu. — Viņa bikli pasmaidīja. — Pie tā, kam es, šķiet, esmu pagājusi garām.

Tehniskā ziņā zīmējumi atstāja labu iespaidu, taču tiem trūka individualitātes. Atturība, tik patīkama personiskajās attiecībās, uz papīra kļuva par saltumu, par kaut ko pārāk rūpīgu un voulu^1. Pilnīgi pietrūka vecā vīra ašo, drošo līniju ar tik raksturīgo noteiktību un temperamentu — salīdzināt nevajadzēja pēc atmiņas, jo Breslija zīmējums, par kuru viņa dienā bija stāstījusi, — Lotreka stilā parodētais Ērms — arī atradās tajā pašā mapē. Skaidri bija jūtama steiga un līdz ar to dzīvās līnijas intuitīvā meistarība. Deivids, protams, paslavēja un uzdeva parastos jautājumus — ko viņa gribējusi panākt, un kur tas, pēc viņas domām, izdevies. Ērms pienāca pie galda

к

no otras puses. Deivids bija gaidījis popmūziku, bet atskanēja Sopēns, pavisam klusi, tikai fonā.

Mapē atradās arī zīmējumi, ko papildināja ūdenskrāsu plūdinājumi, abstrakti krāsu salikumi, kas nedaudz atgādināja tos, kādus izmantoja Deivids pats. Sie viņam patika labāk: viens vai divi toņi, kontrasti; meklējumu izjūta atstāja labāku iespaidu nekā pārspīlēti precīzās zīmuļa skices. Pele piegāja pie skapja istabas pretējā pusē un atgriezās ar četriem audekliem.

— Sie man jāslēpj no Henrija. Un piedodiet, ja tie atgādina sliktas Deivida Viljama kopijas.

Viņa skatījās, kur tos pakārt, tad noņēma no sienas zīmējumu un pasniedza to Deividam. Gvena Džona.1 Tikai tagad viņš aptvēra, ka tas ir Henrijs aptuveni tādā pašā vecumā kā Deivids tagad. Taisni izslējies koka krēslā, mazliet teatrāls un uzpūtīgs, par spīti vienkāršajam apģērbam, — dedzīgs, jauns modernists divdesmito gadu beigās. Pele nostādīja grozāmo lampu tā, lai gaisma kristu izvēlētajā vietā. Deivids nolika zīmējumu uz galda.

Audekliem, kurus Pele rādīja, nebija ārējas līdzības ar viņa paša darbu, kopīga bija vienīgi smalkā, precīzā abstrakcija un nelielie izmēri (kurus bija iecienījis arī viņš un kuri šāda tipa gleznām nebija raksturīgi). Viņš droši vien pat nepamanītu savu ietekmi, ja viņa par to nebūtu ierunājusies. Bet darbu kvalitāte — un šajā ziņā viņš bija lietpratējs —, to problemātika un risinājumu lokanība neradīja ne mazāko šaubu.

— Tagad es saprotu, kādēļ jūs uzņēma koledžā.

— Vienā dienā izdodas, otrā ne.

— Pavisam normāli. Izdodas.

Iejaucās Ērms. — Turpiniet. Sakiet, ka tie ir gluži vienkārši kolosāli.

— To es nevaru. Aiz tīrās skaudības.

— Viņa par katru prasa tikai piecus simtus.

— Ena, beidz runāt muļķības.

Deivids sacīja: — Apskatīsim vēl to pēdējo, kas karājas blakus skicei.

Skicē bija attēlota vīteņroze uz sienas fona; gleznā samezglojās sārti, pelēki un iedzelteni toņi — bīstama palete, bet Pele no briesmām pratusi izvairīties. Viņš pats būtu baidījies no šīm krāsām, kurām piemita slēpts sen-' 1 Angļu gleznotājā (1876—1939), dzīvojusi galvenokārt Francijā, viņas daiļradē jūtama Vistlera un prerafaelītu ietekme,

Iiiiients, bet trūka kontrastu. Viņa zodiaka joslu rakstu-mja tās krāsas, kuras šodien dominēja Peles tērpā, —

i udens un ziema.

/Uinūtes divdesmit vai vairāk viņi runāja par glezno*

•.111u: Deivids stāstīja par savām darba metodēm, tehniku, no jauna atdzimušo interesi par litogrāfiju, par to, kā viņš «briedina» savas idejas... Tieši tapat viņš senāk tērzēja ar saviem studentiem, kaut vecie paradumi jau sāka aizmirsties. Ar Betu viņi bija tik tuvi, ka nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi, bez tam stilu ziņā katrs gāja • avu ceļu. To, ko gribējusi pateikt Pele, viņš saprata gan ar prātu, gan intuitīvi. Te patiešām nevarēja noliegt zināmu analoģiju ar viņa paša meklējumiem, tikai sievišķīgākā, it kā dekoratīvā veidā — viņa vairāk aizrāvās ar tekstūrām un krāsu salikumiem nekā ar formu un savas abstrakcijās vairāk izmantoja dabas toņus, nevis spck-trālās krāsas. Henrijs esot ietekmējis viņu tikai vienā ziņā, proti, ar savu apgalvojumu, ka ar krāsu var zīmēt. Viņa apņēmusies pierādīt, ka tas nav iespējams, un šādā veidā ļoti daudz guvusi.

Visi trīs apsēdās — Deivids atzveltnes krēslā, abas meitenes pretī uz dīvāna. Viņš vēl šo to uzzināja gan par viņu ģimenēm, gan draudzību; Henriju un pašreizējo situāciju neviens nepieminēja. Visrunīgākais atkal bija Ērms, kurš ar humoru stāstīja par saviem neiedomājami fantastiskajiem vecākiem, par visvisādiem brāļu un jaunākās māsas dumpīgiem izlēcieniem, par drūmo bērnību un jaunību Aktonas nomalē. Pele par savu ģimeni runāja atturīgāk. Varēja noprast, ka viņa bijusi vienīgais bērns; tēvs — nelielas mašīnbūves rūpnīcas īpašnieks un vadītājs Svindonā. Māte — sieviete ar noslieci uz «mākslām», vaļaspriekam atvērusi antikvariātu Hangefordā. Ērms piemetināja, ka viņiem tur esot pārākā māja karaļu Džor-džu laika stilā. Šausmīgi smalka. Deividam radās iespaids, ka ģimene ir turīga, ka vecāki nepavisam nav iesīkstējuši provinciāļi, bet Pele nevēlas par viņiem runāt.

Iestājās klusuma brīdis, un, kamēr Deivids gudroja, kā nemanāmi novirzīt sarunu atpakaļ uz tagadni un nākotni, Ērms jau bija pielēcis kājās un stāvēja viņam blakus.

— Es, Deivid, eju gulēt. Bet jūs varat nesteigties. Di ir īsts naktsputns.

Viņa pasvieda gaisa skūpstu un prom bija. Tas nāca tik pēkšņi, tik uzkrītoši, ka Deivids apmulsa. Meitene, ar

kuru viņš bija palicis divatā, sēdēja, acis nodūrusi; ar! viņa saprata, ka Ērms ar nolūku pametis viņus vienus.

— Vai esat nogurusi? — viņš iejautājās.

— Nē, ja vien jūs tāds neesat. — Pēc neveikla klusuma viņa piemetināja: — Henrijs pa naktīm murgo. Viena no mums pastāvīgi guļ viņa istabā.

Deivids atzvila krēslā.

— Bet kā gan viņš iztika pirms jūsu ierašanās?

— Pēdējā draudzene — kāda zviedriete — aizlaidusies pirms diviem gadiem. Apkrāpusi viņu. Naudas lietās. Es par to nekā nezinu, Henrijs viņu nepiemin. Bet Matilde teica, ka vainīga nauda.

— Tātad kādu laiku viņš tomēr ticis galā viens pats? Pele saprata mājienu un atbildēja ar tikko jaušamu

smaidu.

— Pagājušajā gadā gandrīz nekas nav uzgleznots. Darbnīcā viņam tagad tiešām vajadzīga palīdzība.

— Un, cik noprotu, viņš to saņems arī turpmāk? — Tas drīzāk skanēja kā secinājums, nevis jautājums, un viņa nodūra acis.

— Ena jums kaut ko ir stāstījusi.

—- Mazliet. Bet ja ...

— Nē, nekas, tikai...

Viņa pagriezās, pievilka kailās kājas sev klāt un atspieda muguru pret dīvāna paroci. Pirksti virpināja melnās blūzes pogu. Blūze bija šūta no jēlzīda un viegli zaigoja, aproces un apkaklīti rotāja šaura, zelta svītriņa.

— Cik daudz viņa jums pateica?

— Tikai to, ka ir par jums noraizējusies.

Pele ilgi cieta klusu, tad tikko dzirdami jautāja:

— Un to, ka Henrijs grib mani precēt?

J а.

Vai tas jūs satrieca?

Viņš vilcinājās. — Mazliet.

Vēl neesmu izšķīrusies. — Viņa paraustīja plecus. •«*» Ja jau sieviete dara visu to, ko darītu sieva...

— Vai par pretējo pusi var teikt to pašu?

•— Esmu viņam vajadzīga.

— Es šoreiz domāju citā nozīmē.

Viņa atkal apklusa, Deivids juta, ka, tāpat kā pēc ogošanas, meitenē cīnās vēlēšanās runāt ar bailēm to darīt. Taču šoreiz viņa izšķīrās par atklātību.

— Ir ļoti grūti izskaidrot, Deivid. To, kas noticis. Protams, es nespēju mīlēt viņu fiziski. Un zinu pavisam nkaidri, ka vismaz puse no viņa mīlestības uz mani ir lira is egoisms. Iespēja atbrīvoties no ikdienas rūpēm. Mīts par trakulīgo donžuānu pieder pagātnei. Ar to šodien pacienā vienīgi svešiniekus. Patlaban viņš ir tikai diezgan vientuļš, baiļu vajāts vecs vīrs. Nedomāju, ka viņš vairs gleznos, ja es aizbrauktu. Tās būtu beigas. Varbūt pat gluži burtiskā nozīmē.

— Kāpēc laulība un aizbraukšana jāizvirza kā alternatīvas?

— To es nemaz nedaru. Jūtu tikai, ka šobrīd nevaru viņu pamest. Un vai tādā gadījumā nav vienalga? Ja las dara viņu laimīgu?

Galvu pieliekusi, viņa vēl arvien virpināja pirkstos nogu; kā tāds nogrēkojies bērns. Sarežģītā matu sasuka, Kailās potītes un pēdas. Viņa sēdēja, ceļgalus cieši pievilkusi.

— Ena sacīja arī, ka jūs baidoties, vai to neiztulkos kā dzīšanos pēc mantas.

— Tas, ko pasaule varētu teikt, mani neuztrauc. Baidos, ka manta var ietekmēt mani pašu. Nav jau tā, ka viņš nezinātu, cik šī kolekcija ir vērta. Braks pēc viņa nāves tiks nodots Makta galerijai. Bet arī bez Braka te ir milzīgas vērtības. Pārmērīgi lielas. Lai atstātu tās kā atalgojumu. Un viņš to saprot.

— Kādu ļaunumu tās jums varētu nodarīt?

Viņa sāji pasmaidīja. — Gribu būt gleznotāja. Nevis bagātības nomākta atraitne. — Tad klusi piemetināja: — Atkāpies no manis, Kotminē.

— Uzskats, ka māksliniekam jāmitinās nabadzīgā bēniņu istabiņā, mūsdienās vairs nav populārs.

— Un viss jāiegūst bez cīņas?

— Pats vairs nesaprotu, kura intereses tagad aizstāvu.

Viņa pasmaidīja, acis nepacēlusi.

— Man ir tikai divdesmit trīs gadi. Liekas, pārāk mazs vecums, lai droši varētu apgalvot, ka nekad nevēlēšos dzīvot citur. Un citādi.

— Bet kārdinājums paliek?

Viņa nesteidzās ar atbildi.

— Visa pārējā pasaule. Man pat uz Rennu vairs negribas braukt. Nebeidzamās mašīnas. Cilvēki. Notikumi. Mani vecāki — patiešām pēdējais laiks aizbraukt viņus apciemot. Bet es to nemitīgi atlieku. Tīrais absurds. It kā mani kāds būtu nobūris. Baidījos pat no jūsu ierašanās. Par jūsu izstādi es patiesi biju sajūsmā. Bet jau iepriekš centos sev iestāstīt, ka jūs pats man nepatiksiet* Tikai tāpēc, ka nākat no turienes un varat mani uzbudi* nāt... vai ietekmēt... jūs saprotat?

Vienu no savām gleznām viņa bija atstājusi pie sienas aiz dīvāna. Ne jau aiz iedomības. Pēdējās šaubas par Ēnas spriedumu pareizību jau sen bija izklīdušas; pirmā vakara vēsā pašpaļāvība nebija nekas cits kā poza, tāpat kā vienaldzība, pirmo reizi sastopoties. Bet glezna tur karājās kā atgādinājums par to, kas abiem bija kopējs; un kas ar katru brīdi auga. Klusuma brīži viņu vairs nemulsināja.

— Vai jūsu vecāki zina, kas notiek? )

— Ne visu... bet manējie nav tādi kā Ēnai. Viņi saprastu. — Viņa paraustīja plecus. — Taču tas nav galvenais. Mani baida pati doma par šķiršanos no šiem mežiem, šī mātes klēpja. Kur viss nezin kādēļ liekas iespējams. Es baidos izlemt. Kā vienādi, tā otrādi. — Atskanēja klusi pakšķi, aiz dīvāna gar lampas abažūru sitās kāds naktstauriņš. Viņa paskatījās uz to un no jauna nodūra acis. — Un tad uzmācas doma, vai ir iespējams kļūt par labu mākslinieku un... dzīvot kā normālam cilvēkam.

— Jūs nesāksiet gleznot labāk tikai tāpēc vien, ka uzspiedīsiet sev nenormālu dzīvesveidu.

— Darīt to, ko visi no manis sagaida?

— Nē, tikai to, pēc kā jūtat iekšēju nepieciešamību. Un viss pārējais var iet pie velna.

— Es neprotu atkāpties. Tā ir mana nelaime. Man vienmēr jāiztukšo viss līdz mielēm.

— Bet no koledžas tomēr aizgājāt.

— Manī viss sadumpojās. Jums grūti to saprast. Bet tur vajadzēja pierādīt, ka neesmu tā, kas esmu. Vispār, protams, iznāca tikai tāda bēgšana no vilka... Tagad ir vēl grūtāk nekā toreiz.

Viņa sēdēja mazliet sagumusi, ceļgalus vēl arvien klāt pievilkusi. Telpu apgaismoja viena pati lampa, kas atradās uz grīdas viņai aiz muguras. Deivids gandrīz vairs neatrāva acis no ēnā paslēptā profila. Kā mājā, tā aiz loga valdīja dziļš nakts klusums; it kā viņi būtu vieni paši visā plašā pasaulē. Viņš juta, ka ir aizgājis tālāk, nekā gribējis, nokļuvis tur, kur valda neaprēķināmais un neparedzamais; un tomēr dīvainā kārtā viss šķita likumsakarīgs. Tam bija vajadzējis notikt, cēloņu netrūka, kaut

ml lie. bija pārāk sīki, pārāk daudzveidīgi, lai savlaicīgi Id cvi just, lai pakļautos analīzei tagad.

Tā ., ♦ draudzība ar Tomu ... izjuka?

Jā. t

- Viņa vainas dēļ?

- Ne gluži. Es gribēju pārāk daudz. Viņu mocīja šķaudi lu, tāpēc ka es iekļuvu koledžā.

- Jā, Ena man stāstīja. — Viņš mirkli paklusēja, tad piebilda: — Nekāds lāga padomdevējs neesmu.

• Esat gan.

• Tās ir nodrāztas frāzes.

— Nē.

Un atkal klusums, it kā visapkārt plestos mežs un viņi bulu koku zarotnē paslēpušies putni, kas laiku pa laikam Iedziedas, pastarpēm pārlidodami uz jaunu vietu.

Viņa sacīja: — Ēnai piemīt brīnišķa pašuzupurēša-II.i spēja. Un degunu viņa nenokar nekad. Gan kādreiz iilradīsies jauks cilvēks, kas to novērtēs. Par spīti visām ārišķībām.

— Kas notiktu, ja viņa atstātu jūs te vienu pašu?

— Par to es cenšos nedomāt.

— Kādēļ?

Atbilde atkal ilgi kavējas.

— Es jūtu, ka viņa ir mana pēdējā saikne ar... ārpasauli. — Un piemetināja: — Zinu, ka izmantoju viņu. Viņas pieķeršanos. Viņas haotisinu. Mūžīgā studente. — Viņa pārvilka roku pār dīvāna atzveltni. — Reizēm sāku šaubīties, vai man nav kāda psihiska novirze.

Viņa izteica vārdos to, kas arī Deividam šodien pāris reižu bija ienācis prātā. Viņš nojauta, ka aiz vēlēšanās parādīt draudzenes pārākumu slēpjas sava daļa patiesības. Fiziskā tuvība ar Henriju viņas «nevainīgajai» būtībai droši vien bija dziļi pretīga. Sājā ziņā viņa bija daudz perversāka par Enu. Taču galveno novirzi laikam radīja normālu tieksmju apspiešana, ilgas pēc ...

Viņš maigi atbildēja: — Nekādā gadījumā. Ja manam spriedumam var ticēt.

— Es nedomāju to nopietni. Esam par to pat runājušas. Mēs ... — Bet viņa nepabeidza domu.

— Man šķiet, ka šajā ārkārtīgā godīgumā slēpjas kādas briesmas. Vai jums tā neliekas? Ir jāļauj vaļa arī instinktiem.

— Saviem instinktiem es daudz neuzticos.

Kādēļ ne?

— Biju vienīgais bērns. Man trūka jebkāda salīdzinām juma. Dažreiz par_ saviem vienaudžiem esmu spriedusi gauži nepareizi. Kā, piemēram, par Enu pašā sākumā. Mes dzīvojām vienā mājā, bet ilgu laiku viņa man nepa-, tika, uzskatīju viņu par parastu ielas skuķi. Tad kādu dienu es iegāju pie viņas kaut ko aizņemties. Un viņa raudaja . .. māsai gadījusies nelaime, uztraukums mājās. Mes sākām runāties. Viņa man pastāstīja par savu dzīvi. Un es visu ieraudzīju citā gaismā. — Viņa mirkli klusēja. — Tapat bija arī ar Tomu, tikai pretējā nozīmē. Es sāku viņu žēlot. Viņam galīgi trūka pašpārliecinātības. Tā viena brīdī mes atraidām kādu zelta sirdi, bet nākamajā ar miesu un dvēseli atdodamies citam, kas nepavisam- nav tā vērts. — Pēc brīža viņa piebilda: — Es mē-jļļ ģinaju. Vēl pēc Toma. Koledžā. Tas bija kāds pirmā kursa students. Jauks puisis, bet... nebija nekā vairāk kā tikai gulta. Bēgšana no vientulības.

— Varbūt jūs prasāt pārāk daudz.

— Tikai cilvēku, kas mani saprastu.

— Tas nemaz nav tik viegli. Ja jūs slēpjaties.

Viņa pakratīja galvu. — Varbūt es arī nemaz negribu, lai tas notiktu. Pati nezinu.

Atkal klusums. Viņa cieši vērās savos svārkos. Būdams šī metaforiskā kailuma liecinieks, viņš domāja par nesen redzēto — fizisko; un juta, ka vārdi, lai cik atklāti un līdzjūtīgi, kļūst ar katru brīdi mazāk nepieciešami; bija nepieciešams kaut kas cits. Tauriņš vēl arvien sitās gar lampu. No ārpuses pie loga stikla bija pielipuši citi — rūsgani pelēkas, trauslas, muļķīgas radības, kas tiecās pec neiespējamā. Psihes. Nežēlīgais stikls — caurspīdīgs kā gaiss un ciets kā tērauds. Viņa atkal ierunājās.

— Es tā baidos no svešiem cilvēkiem. Taisni smieklīgi. Nesen Rennā mēs ar Enu satikām divus studentus juristus, vai viņa jums stāstīja?

Pele paskatījās uz Deividu, bet viņš pakratīja galvu.

— Briesmīgi baidījos, ka viņi uzzinās par -Kotminē. Gribēs te atbraukt. Kā tāda svētule. Vai mūķene. Iepazīšanās prasa tādu piepūli. Visi tie daudzie žogi. Un pa lielākajai daļai jau es pati tos uzceļu.

Deividam gribējās pasmaidīt: vārdi bija tādā pretrunā ar darbiem. Varbūt viņa to sajuta, jo nomurmināja:

— Uz jums tas neattiecas.

Viņš klusi atbildēja: — Neesmu jau nekāds izņēmuma cilvēks.

Viņa pamāja ar galvu, bet neko neteica. Sēdēja uz dili Vfūn kā sastingusi, nespēdama atraut acis no savām ro-I ми un paskatīties uz Deividu.

- Man gribējās ar jums iepazīties. Jau pagājušajā novembrī. Pēc izstādes. Satikties un parunāties par manu ibirbu.

Viņš paliecās uz priekšu. — Tad kādēļ gan... tas taču t iltu bijis tik viegli izdarāms. — Tajā pēcpusdienā viņi I lilj.'i atklājuši, ka Deivids pazīst viņas pasniedzēju Karali .kājā koledžā.

Meitenes lupām pārslīdēja bāls smaids.

— Tā paša iemesla dēļ, kāpēc arī tagad tik ilgi vilci-n.ijos. Bez tam reiz es jau nelūgta ielauzos slavena gleznotājā dzīvē.

Pēkšņi viņš atskārta, kāds dīvains nejaušību savijums li dzīve; cik maz būtu vajadzējis — uzrakstīt pāris vārdu, ļiacelt telefona klausuli — un viņi būtu satikušies. «Un tālāk?» viņš sev jautāja. Tie paši vēži — Londonā? Viņš nezināja, tikai juta, ka tagadne visam citam liek atkāpties, kļūst arvien sološāka un kaut kādā veidā nenovēršamāka. Viņš jau pazina Diānu tik labi, ka uzminēja, Kādēļ liktenīgie vārdi toreiz netika pateikti: vainojama nevis kautrība, bet lepnums. Katalogā bija Deivida ģīmetne līdz ar īsām biogrāfiskām ziņām par viņa ģimeni. Varbūt arī tas viņu ietekmējis. Varbūtējiem žogiem nav |4 ibējusi pat tuvumā iet. Viens veids, kā no,tiem izvairīties, ir — turēties pa gabalu.

— Vai tagad jūs to nožēlojat?

— Nu jau par vēlu kaut ko nožēlot.

Atkal iestājās klusums. Tad viņa noliecās un piekļāva pieri ceļgaliem. Brīdi viņam šķita, ka viņa tūlīt sāks raudāt. Bet pēkšņi pavisam citādā noskaņā vai arī kaut ko izlēmusi, viņa nolaida kājas uz grīdas un piecēlās. Deivids noskatījās, kā viņa pieiet pie galda. Mirkli raudzījusies savā mapē, viņa pievērsa acis satumsušajam logam.

— Piedodiet. Ne jau tādēļ jūs esat šurp braucis.

— Es no sirds gribētu jums palīdzēt.

Viņa sāka siet ciet mapi. — Jūs to -jau esat darījis. Vairāk nekā domājat.

•— Diezin vai.

Mirkli klusējusi, viņa jautāja:

— Kā man, pēc jūsu domām, vajadzētu rīkoties?

Viņš vilcinājās ar atbildi, tad pasmaidīja. — Varbūt ; atrast kādu man līdzīgu cilvēku. Kas nebūtu precējies** Ja vien tas neskan pārāk uzpūtīgi.

Viņa aizsēja pēdējo melno lentīšu pāri,

— Bet Henrijs?

— Pat Rembrantam nav tiesību izpostīt otra cilvēka* dzīvi.

— Baidos, ka tā jau ir izpostīta.

— Tā ir sevis žēlošana. Ne jūsu īstā būtība.

— Tā ir gļēvulība.

— Ari šos vārdus nesakāt jūs. — Viņš pamanīja, ka

meitene atkal raugās naktī aiz loga. — Es zinu, ka viņ5 j baidās jūs zaudēt. Viņš man to teica. Pirms pusdienāmJ Bet viņš taču visu mūžu ir zaudējis sievietes. Manuprāt,ļ viņš tiks tam pāri vieglāk, nekā jūs domājat. — Tad Dei-ļ vids piebilda: — Un varbūt mēs varētu kaut ko darīt,! lai lūzums nebūtu tik jūtams. Vismaz atrast viņam kāduj palīgu darbnīcā. |

Sājā brīdī viņš jutās kā nodevējs, kaut arī vislabāko! nodomu vadīts. Viņa pacēla mapi un nolika to plauktā,j tad piebīdīja pie galda koka krēslu. Un palika tā stāvam,ļ rokas uz krēsla atzveltnes uzlikusi, seju novērsusi.

— Tas nemaz neskan uzpūtīgi, Deivid. Bet kur tādu 1 lai atrod?

— Atbilde uz šo jautājumu jums ir labi zināma.

— Šaubos, vai koledža ņemtu mani atpakaļ.

— To es viegli varētu noskaidrot. Kad pārbraukšu mājās.

Viņa aizgāja dīvānam otrā pusē un no turienes paskatījās uz Deividu.

— Vai drīkstu pie jums griezties? Gadījumā ja...?

— Henrijam ir mana adrese. Katrā laikā. Pavisam nopietni.

Viņa nodūra acis. Viņš saprata, ka laiks celties, mapes aizsiešana bija mājiens, ka vakars beidzies, stunda jau vēla; viņa vairs nebija apsēdusies. Taču Deivids juta, ka viņa nevēlas, lai viņš ietu, un arī pats nevēlējās aiziet, juta šajā brīdī skaidrāk nekā jebkad agrāk, ka aiz visas atklātības un padomiem, aiz pasniedzēja un studentes attiecībām kāda patiesība tomēr palika neizteikta. Kāds ne-īstums, kāda vārdos neizsacīta kopīga nojausma bija mānāmā gan gaisā, gan viņas tumšajā siluetā, kas aizsedza uz grīdas nolikto lampu, to pauda klusums, gulta istabas stūrī un daudzie biedi, kas klaiņo pa senu māju telpām.

1

1‘iliešām pārsteidzoši, ka atskārsme varēja nākt pār cil* '-In tik pēkšņi... it kā to glabātu telpa, nevis cilvēks г 11 .. Kā tā nobīdīja pie malas visas barjeras un šķēršļus,

I i attīrīja patiesību un vēlmes no visām konvenciju skran-duni; cilvēks alka saskaņas un saskaņoja alkas, lasīja do-111• i^41', noārdīja tiltus, dedzīgi iekāroja — kā miesu, tā г 11 u. Un rītdienas tuvums, nenovēršamo beigu apziņa iиI.i nepanesama. Taču to vajadzēja paturēt prātā, kaut mi māca mulsums, sajūta, it kā pārbaude nebūtu izturēta nu viņš no tēvišķā padomdevēja pēkšņi pārvērties kailajā Liralī.

Man laiks iet, — viņš nomurmināja.

Viņa uzsmaidīja Deividam — pavisam nepiespiesti, it 1.1 likdama saprast, ka viņš to visu izdomājis.

— Vakaros es mēdzu pastaigāties pa dārzu. Tāpat kā Moda.[41] Pirms gulētiešanas.

Vai tas ir uzaicinājums?

— Apsolu par sevi vairs nerunāt ne vārda.

Slepenais saspīlējums atslāba. Viņa piegāja pie augļus, krāsotas kumodes un izņēma adītu jaku, tad atgriezis, vilkdama to mugurā un ar roku atmezdama atpakaļ matus; smaidoša, gandrīz mundra.

— Vai nebaidāties samērcēt kurpes? Zālē tagad liela lasa.

— Neraizējieties.

Klusēdami viņi nogāja pa kāpnēm un devās uz darza durvīm. Ja ietu pa parādes durvīm, Makmilans sāktu riet. Deivids pagaidīja, kamēr viņa uzvelk atloku zābakus, tad abi izgāja no mājas. Pār garo jumtu vieglā dūmakā tīts cēlās gandrīz pilns mēness, mirgoja blāvas zvaigznes un viena spoža planēta. Viens pats apgaismots logs — lampa p.aitenī pie Henrija durvīm. Viņi soļoja pa zālāju un tad pāri pagalmam garām darbnīcai. Pa vārtiem_ pagalma olrā galā varēja nokļūt citā mazā augļu dārzā. Kokiem pa Vidu stiepās tāda kā izpļauta aleja, tālāk aizmugurē pacēlās melna meža siena. Zāli klāja lielas rasas pērles. Bija ļoti silts un rāms laiks — pēdējā vasaras nakts. Spokaini slējās bezkrāsainās ābeles, čirkstināja sienāži. Deivids slepus paskatījās uz meiteni, kas soļoja blakām, «cis nepacēlusi un pavisam klusa, gluži kā solījusi. Bet viņš nebija maldījies. Neizteiktais jautās tepat visapkārt.

Viņš sajuta to ar katru nervu, katru ķermeņa šķiedru Tagad viņa gājiens: Deivids atsāka sarunu.

— Man liekas, it kā es būtu te jau veselu mēnesi.

— Burvība iedarbojusies.

— Jūs domājat?

— Visas tās leģendas. Es par tām vairs nesmejos.

Viņi sarunājās gandrīz čukstus, kā zagļi, neredzamā

suņa bīdamies. Viņam gribējās izstiept roku un satvert meitenes plaukstu.

Vēl pēdējais mēģinājums saglabāt distanci.

— Viņš ieradīsies. Tas klīstošais bruņinieks.

— Uz divām dienām. Un atkal aizbrauks.

Nu tas bija pateikts. Un vismaz piecas sekundes viņi gāja tālāk, it kā nekas nebūtu teikts.

— Diāna, es neiedrošinos jums atbildēt.

— Es to nemaz arī negaidu.

Viņa rokas no visa spēka izspīlēja žaketes kabatas.

— Ja vien cilvēkam būtu divas dzīves...

— Uzmirgojumi, — viņa nomurmināja. Tad piemetināja: — Tas tāpēc, ka esam Kotminē.

— Kur viss tomēr nav iespējams... diemžēl.

— Es tik spilgti iztēlojos šo jūsu atbraukšanu. Kad uzzināju, ka ieradīsieties. Tikai to neparedzēju, ka negribēsies šķirties.

— Man ir gluži tāpat.

— Kaut jel jūs nebūtu atbraucis viens pats.

— Jā.

Un atkal viņu parņēma mistiskā sajūta, ka laiks un ierastā dzīve apstājas, ka viņš nokļuvis burvības un leģendu pasaulē. Viņš pats sev it kā aizsteidzās garām," pats sevi pameta aiz muguras.

Un viņš iedomājās Betu, kura tagad droši vien gulēja tur — Blekhītā, gluži citā pasaulē; iedomājās, ka var būt pilnīgi pārliecināts par to, ka viņai blakus nav neviena cita vīrieša. Un zaudēt šo pārliecību viņš baidījās. Cik bērnišķīga doma: ja viņš kļūs neuzticīgs, viņa var atmaksāt ar to pašu. Nekādas loģikas. Visus citus priekus taču viņi mēdza baudīt arī vienatnē — labu maltīti, jaunu drēbju iegādi, izstādes apmeklējumu. Viņi pat nenosodīja cilvēkus, arī dažus savus draugus, kuri atļāvās zināmu brīvību intīmajā dzīvē. Vienīgais, ko viņi neatzina, bija šabloniski uzskati šādos jautājumos, morāls nosodījums. Uzticība bija tikai gaumes lieta, kurā viņu uzskati sakrita, gluži tāpat kā tie sakrita attiecībā uz dažiem ēdieniem vai aizkaru audumiem. Vai ari jautājumā j'.n to, no kā un ar ko dzīvot. Tad kādēļ šis lai būtu i/iiririums? Kādēļ aizliegt savai mākslinieka dvēselei šo pārdzīvojumu, kādēļ izlikties neredzam nastu, ko vecais viis meitenei uzkrāvis? Ņem, ko vari. Un tas taču ir tik maz: drusku siltuma, pieglaušanās, neilga divu ķermeņu luviba. Viens īss, atsvabinošs mirklis. Un pēc tam šausmas, kuras tas nes sev līdzi — apziņa, ka sagāzies drupa , viss, kas ilgu laiku tik rūpīgi celts.

Viņi apstājās pie citiem vārtiem augļu dārza otrā galā. Aiz tiem aizvijās krēslains meža ceļš.

Viņa sacīja: — Tā ir mana vaina. Es ,..

— Jūs?

— Pasakas. Par apburtam princesēm.

— Bet tie abi varēja palikt kopā. Pēcjtam.

Pats viņš sprieda: vai kāds kārtīgs princis būtu atteicies tikai tāpēc vien, ka kopā palikt nebija iespējams? Viņa gaidīja un neteica nekā vai varbūt klusējot pateica visu. Nekas vairs nestāv tev ceļā. Ja vien vēlies.

Viņš bija domājis, ka tas būs tikai īss mirklis. Bet, sajutis viņas lūpas un augumu, un rokas, kas viņu apskāva, saprata, ka mirklis ieilgs, ka skūpsts kļūst arvien erotiskāks. Pēc viņa te alka kā fiziski, tā garīgi; un arī viņš izjuta tās pašas alkas. Viņi atspiedās pret vārtiem, meitenes augums pieplaka Deividam. Viņš sajuta viņas gurnus, mēli, sajuta solījumu, ko slēpa šī tuvība, un nepretojās. Viņa pirmā atrāvās, piespiezdama seju Deivida kaklam. Bet augumi vēl arvien palika sakļāvušies. Viņš noskūpstīja viņas pakausi. Tā viņi nostāvēja klusumā kādu minūti. Pāris reižu Deivids noglāstīja viņas muguru, skatienam maldoties naktī un tumšajos kokos; kā no malas redzēja pats sevi, it kā ieskatītos pavisam citā dzīvē. Beidzot viņa lēniņām atvirzījās nost un, galvu nodūrusi, pagriezās pret vārtiem, ar muguru pret Deividu. Viņš aplika roku viņai ap pleciem un viegli pavilka uz savu pusi, tad vēlreiz noskūpstīja uz matiem.

— Piedodiet.

— Es pati tā gribēju.

— Ne jau par to vien. Par visu.

Viņa sacīja: — Tie visi bijuši tikai meli, vai ne? Tas tomēr eksistē.

— Jā.

Iestājās klusums.

— Visu mūsu sarunas laiku es domāju: ja viņš gribče

mani, es būšu ar mieru, un tas visu atrisinās. Es zināšu® Viss likās tik vienkārši. ц

— Ja vien tas būtu iespējams. ļ

— Tik daudz «ja». — Viņš salieca roku, pievilka mei«*

tcni sev tuvāk. — Kāda ironijai Mēs lasām par Tristāmiļ un Izoldi. Kā viņi guļ mežā, šķēpu vidū nolikuši. Арго«Ш bežotie viduslaiku ļautiņi. Ar visām tām blēņām par šķīs*B tibu. Un pēc tam ... Я

Viņš meklēja vārdus, bet neatrada; vismaz tādus ne, 1 kas spētu izteikt, ko viņš juta. Viņš it kā traucās uzļ priekšu — garām seksa un meitenes pievilcības vilināju-* mam, pasaulē, kur — tas bija viņas teiciens — cilvēks! uzmirgoja... un tās fonā pēkšņi iznira salīdzinājums ari Pizanello gleznu, kuru viņš reiz bija analizējis, varbūt 1 ne pašu lielāko meistardarbu, taču diezin vai Eiropas ļ mākslā bija vēl otra, kura tā apbūra, tā paņēma savā ļ varā un kuru viņi tajā pašā vakarā, runājoties ar veco vīru, bija garāmejot pieminējuši. Svētā bruņniecības aiz— stāvja dīvaini novērstās un mulsās acis, upurēšanai no- ļ lemtās un glābjamās Trapezundas princeses nepielūdzamā ļ aizvainojumā degošais skatiens. Viņai tagad bija Betas seja. Un pēkšņi Deivids tajā saskatīja jēgu, kas agrāk ļ bija paslīdējusi garām.

Meitenes sīkais stāvs, kura ēna atgādināja drakonu, \ pagriezās, sejā pavīdēja vārs smaids. Viņa izstiepa roku. г

Viņa paspieda Deivida plaukstu: lūdzu, nevajag. Pēc j

pāris soļiem pirksti savijās un sakļāvās ciešā tvērienā, ļ un neatlaidās, it kā baidītos, ka tos izšķirs, atraus nost; ] un arī tā, it kā rokas zinātu, cik muļķīgi ir šie mirstīgie vai vismaz viņu mirstīgie nodomi un mirstīgie vārdi. Viņš j atkal redzēja viņu kailu guļam zālē, redzēja ķermeņa aprises un izliekumus, juta viņas muti, tās padevību. Lau* 1 lība bija kā slazds, fiziskā tuvība tajā kļuva par pieķer- 1 šanos, ierastiem stāvokļiem, ierastām spēlītēm, drošu sav* 1 fchupēju mākslu un zinātni; tajā aizmirsās izmisīga ne-/ММ, mežonīgā vēlēšanās zināt. Dot. Saņemt.

Viņam vajadzēja palaist vaļā roku, lai atvērtu un aiz-vrilu vārtus no dārza uz pagalmu. Vārtu slēdzis nošķin-ilrja, un kaut kur mājas priekšā sāka riet Makmilans, Viņš no jauna satvēra meitenes roku. Klusēdami viņi pabija garām darbnīcai, caur logu ziemeļu pusē varēja sa-K.ilit nepabeigtās «Kermesas» garo, tumšo ēnu uz statīva. Dārzs, aizdomu pilnā suņa rejas. Vēl arvien neizrunājuši ne vārda, viņi sasniedza māju un iegāja iekšā. Viņ^ pa-l.iida vaļā Deivida roku, noliecās un novilka zābakus. No augšstāva gaiteņa spīdēja blāva gaisma. Viņa izslējās, un viņš krēslā mēģināja saskatīt viņas acis.

Viņš sacīja: — Tas neko neatrisinās. Bet, lūdzu, atļaujiet man šo nakti pavadīt pie jums.

Viņa ilgi raudzījās Deividā, tad nodūra acis un pakratīja galvu.

— Kādēļ ne?

— Klīstošie bruņinieki nedrīkst zaudēt savas bruņas.

— Kaut arī to spīdums ir neīsts?

— Es tās citādas nevēlos.

Viņš bija tikai izteicis vārdos to, ko tur ārā šķita nemaldīgi sajutis; ciešā tvērienā savijusies pirksti, viņas klusēšana. Ķermeņi pasaka vairāk nekā vārdi, tagadne ir svarīgāka par visām rītdienām.

Viņa sacīja: — Jūs taču zināt, ka tas nav tikai...

— Arī tas ir viens no iemesliem.

Viņš vēl arvien neatlaidās, meklēja cēloņus.

— Vai tāpēc, ka es sākumā neatsaucos?

Viņa pakratīja galvu, tad ielūkojās Deividam acīs: — Es jūs nekad neaizmirsīšu. Tāpat kā šīs divas dienas.

Viņa spēji satvēra Deivida rokas, lai neļautu viņam sevi apkampt. Uz mirkli meitenes mute piekļāvās Deivida lūpām, tad viņa devās uz kāpņu pusi. Pagriezusies, lai ietu augšup, viņa brītiņu vilcinājās, kad ieraudzīja Dei-vidu sekojam, tad turpināja ceļu. Garām Henrija istabas durvīm, tad tālāk pa gaiteni. Viņa neatskatījās, bet droši vien juta, ka Deivids seko. Pie Deivida istabas durvīm viņa, atpakaļ nepagriezusies, apstājās.

— Ļaujiet man kaut uz mirkli sevi apskaut.

— Būs tikai vēl grūtāk.

— Bet, ja pirms stundas jūs ...

— Tas bija cits cilvēks. Un ari es biju cita.

— Bet varbūt tiem abiem bija taisnība.

Viņa pameta skatienu uz savu durvju pusi.

— Kur jūs būsiet rīt ap šādu laiku, Deivid?

— Un tomēr es gribu ieiet pie jums.

— Aiz žēlastības?

-— Tāpēc, ka citādi nevaru.

— Pārgulēt un aizmirst?

Viņš klusēja, tā izrādīdams aizvainojumu. — Kādēļ šī necilvēcība?

— Tādēļ, ka esam cilvēki, nevis lopi.

— Tieši tāpēc arī nebūtu tā, kā jūs sakat.

— Būtu vēl ļaunāk. Mēs nespētu aizmirst.

Viņš piegāja meitenei klāt un uzlika rokas viņai uz pleciem.

— Paklausieties, visi tie žogi ir tikai vārdi. Es vēlos jūs izģērbt un,.,

Vienu pavisam īsu mirkli šķita, ka viņš ir atradis atbildi. Kaut kur dvēseles dziļumos viņa vēl šaubījās. Sī satraucošā tuvība, šis aicinošais klusums visapkārt — tikai pāris soļu, tumsa, izmisīgā steigā nomestas drānas, neizbēgamā tuvums, uzvara, atbrīvošanās.

Nepagriezusies viņa satvēra Deivida labo roku, kas gulēja uz viņas pleca, un strauji to paspieda. Tad gāja tālāk. Kā neticēdams viņš izmisīgā čukstā sauca viņas vārdu. Taču viņa neapstājās; un viņš palika kā sastindzis, kā liktenīgas varas piekalts. Viņš noskatījās, kā viņa ieiet savā istabā* kā aizveras durvis; un palika viens ar mokpilnu tukšuma sajūtu — kā cilvēks, kurš no,nācis pie bezgala svarīga lēmuma un ticis nevērīgi atraidīts. Viņš pārkāpa pār savas istabas slieksni un palika stāvam pustumsā, garām palaistās izdevības saniknots; veclaicīgajā spogulī ar zeltītu rāmi neskaidri rēgoja viņa auguma apveids. Spoks, māņu tēls. Briesmīgākais bija tas, ka viņš vēl arvien tiecās pie viņas — atmaidzis, saprotošs; tā cilvēks dažkārt lasa par retām psiholoģiskām parādībām, iztēlojas tās, bet nepamana tad, kad pats saduras ar tām vaigu vaigā. Vienai viņa būtnes daļai, kas jau pūlējās mazināt, mīkstināt notikušā nozīmi, tas bija tikai kaprīzs atraidījums; otra līdz mielēm izjuta zaudējuma sūrmi, bija sašķelta, satriekta,, aplaupīta un... piekrāpta. Viņš alka ar visiem dvēseles spēkiem — bet tagad bija par vēlu, viņu neciešami dedzināja uguns, kas bija tikai sajūtu maldi, plosīja jūtas, kuras viņš .bija uzskatījis par

tādu pašu anahronismu kā didus incptus^1. Jau šajā pašā brīdi viņš apzinājās, ka tas ir kaut kas daudz nozīmīgāks par nejaušu romānu, tā ir da|a no spēka, kurš apgāž loģiku, no procesa, kurš iededz jaunas saules, dod impulsu jaunai evolūcijai, rada jaunas pasaules. Tas ir kaut kas ļoti būtisks, ko meitene tikai atmodinājusi; tās ir mokas, eksistence, kurai laupīta brīvība un kuras īsto jēgu viņš .tikai tagad sāka apjaust.

Pirmo reizi viņš apzinājās ne tikai savas esības, faktu, bet arī kaislīgu vēlēšanos dzīvot.

Bet tagad, šajā vietā un stundā, dzima arī nepārvarama tieksme sodīt — sevi, meiteni tepat līdzās, Betu tur tālajā, naksnīgajā Londonā. Kā gan meitene bija teikusi... uzmirgojumi? Viņš atkal redzēja viņu.sēžam uz dīvāna, redzēja viņas noliekto galvu pie dārza vārtiem, vēl arvien tik tuvo seju gaiteņa puskrēslā ... Nepanesami, nepanesami, nepanesami.

Deivids atkal.izgāja koridorā un palūkojās uz Henrija istabas pusi, tad devās pie durvīm otrā galā. Viņš ne-klauvēja. Taču durvis neatvērās. Viņš vēlreiz nospieda rokturi, pastāvēja dažas sekundes. Tad viegli pieklaudzināja. • Atbildes nebija.

Deivids pamodās, kad atvērās viņa paša istabas neaizslēgtās durvis. Bija ceturksnis pāri astoņiem. Pie gultas pienāca Ērms ar apelsīnu sulas glāzi rokā. Vēl mirkli apziņa snauda, tad pēkšņi viss atausa atmiņā.

— Tāda paagra vizīte, msjē.

— Paldies.

Viņš norija malku apelsīnu sulas. Džemperī ar augstu apkakli un pagaros svārkos meitene izskatījās nepierasti lietišķa. Mirkli noraudzījusies Deividā, viņa bez uzaicinājuma apsēdās gultas kājgalī. Un nolasīja no piezīmju bloka lapas šādu tekstu:

— «Pasaki Henrijam, ka aizbraucu iepirkties. Atgriezīšos pēcpusdienā.»

Pēc tam viņa pievērsa acis sienai, acīm redzami vairīdamās sastapt Deivida skatienu un acīm redzami gaidīdama -paskaidrojumu.

— Viņa jau ir prom?

— Tā izskatās, vai ne? — Viņš cieta klusu; viņa gaidīja. — Kas tad īsti notika?

1 Aptuveni pirms divsimt gadiem izmirusi putnu suga.

97

4 — 1020

Deivids bridi vilcinājās. — Mēs nedaudz pārpratām viens otru.

— Skaidrs. Kādā ziņā?

— Lai viņa labāk pastāsta jums pati.

Taču ar strupu atbildi vien no Ēnas atkratīties nevarēja. Viņa ievilka elpu.

— Jūs parunājāties? — Viņš neatbildēja. — Es nevaru saprast, kāpēc viņa tik pēkšņi aizbraukusi.

— Viss skaidrs. Viņa nevēlas redzēt mani.

—- Bet kādēļ, velns lai parauj? — Deividu ķēra ass, apsūdzības pilns skatiens. — Pēc vakardienas. Neesmu taču akla. — Viņa novērsās. — Di nemēdz būt atklāta ar nejaušiem paziņām. Jānotiek kaut kam ārkārtīgam, lai šo atturību salauztu.

— Nevaru teikt, ka es to nebūtu pamanījis.

— Un tomēr — tikai parunājāties. — Atkal viņu ķēra skatiens — ass kā duncis. — Varat gan jūs būt zemisks, goda vārds. Zinājāt taču, ka tas nav tikai sekss. Viņai gluži vienkārši vajadzīgs labs puisis. Viens pats._ Kurš pateiktu, ka viss kārtībā, ka viņa ir pavisam normāla un spēj saistīt vīriešus.

— Manuprāt, viņa to jau zina.

— Tad kādēļ šī aizbraukšana?

— Tādēļ, ka viss jau ir pateikts.

— Un jūs savus sasodītos principus nevarējāt aizmirst pat uz vienu nakti.

Deivids, raudzīdamies sulas glāzē, sacīja:

<— Jūs to visu pārprotat.

Ena stingu skatienu vērās Deividā, tad iesita sev pa pieri.

— Ak kungs! Nē. Viņa ...

— Nevēlējās, — viņš nomurmināja.

Saķērusi savu sarkano matu cekulu, viņa noliecās uz priekšu.

— Padodos.

— Nevaja'g. Jūs viņai esat nepieciešama. Pašreiz vairāk nekā jebkad.

Pēc mirkļa Ena izslējās taisni un, skāņi pasmaidījusi, pieskārās ar roku Deivida kājai zem segas.

— Piedodiet. Man vajadzēja pašai saprast.

Viņa piecēlās no gultas, piegāja pie loga un, atvērusi slēģus, palika tur stāvot un skatoties. Tad, galvu nepagriezusi, ierunājās:

— Vecā Henrija dēļ?

— Nē. Bet tādi nu mēs esam. — Viņš bija apmulsis, izģērbts kā tiešā, tā pārnestā nozīmē,' tomēr juta nepieciešamību atkailināties vēl vairāk.

— Tātad es to neesmu izdomājusi?

Viņš gulēja, atspiedies uz elkoņa, un urbās ar acīm segā.

— Man prātā nenāca, ka ir iespējams kaut kas tāds.

— Pie visa vainīga šī vieta. Liekas jau pasakaina. Pirmajā mirklī. Bet ar laiku izrādās, ka brauciens šurp bijis liktenīga kļūda.

Iestājās klusums. Tad viņa vēlreiz ierunājās: — Ak debess, ir nu gan baigais stāvoklis, vai ne? — Skatiens aizklīda zilajās rīta debesīs aiz loga. — Tas vecais draņķis, tas sadists tur augšā. Jūs, goda vārds, likāties tik saderīgs pāris. Tik nepieciešami viens otram. — Uz mirkli viņas acis nikni iezibsnījās. — Jums nevajadzēja tik viegli atkāpties, Dcivid. Kaut šo vienu reizīti. Par spīti tam vecajam mērkaķim. Kaut vai manis dēļ.

— Mums trūkst .jūsu dūšas, Ena. Tur visa tā nelaime.

— Nu kā tad. Manas slavenās izlaidības.

— Blēņas, — viņš maigi iebilda.

Viņa pienāca pie gultas kājgaļa, uzmanīgi vērodama Deividu.

— No sākuma jūs mani nevarējāt ciest, vai ne?

— Tas man jau sen ir aizmirsies.

Ena kā pārbaudīdama ieskatījās viņam acīs, kritiski novērtēja smaidu; tad pēkšņi iekoda sev lūpā un parāva uz augšu džemperi. Atsedzās kaila, brūna miesa.

— Un kā būtu ar mani viņas vietā? Uz ātro?

Viņš plati pasmaidīja. .

— Jūs patiešām esat neiespējama.

Viņa atspiedās ar ceļgalu pret gultas malu, sakrustoja rokas, it kā gatavodamās vilkt nost džemperi, un pieliecās Deividam tuvāk; tikai acis draiski spīdēja.

— Es zinu visvisādus trikus.

Viņš pastiepa tukšo glāzi.

— Pamēģināšu tos iztēloties. Kamēr skūšu bārdu.

Ena piespieda rokas pie sirds un pacēla acis pret debesīm. Tad, paspērusi soli tuvāk, paņēma glāzi. Un brīdi noraudzījās Deividā no augšas.

— Man liekas, Di nav pie pilna prāta. — Viņa pastiepa pirkstu un noglāstīja Deivida degungalu. — Jūs taču esat tīri jauks čalis. Kaut arī baigais mietpilsonis.

4*

99

Bet sekoja vēl viens kodiens. Jau izgājusi gaitenī, viņa vēlreiz pabāza galvu pa durvīm.

— Un, starp citu, nevarēju nepamanīt — leņķis arī ir bez vainas.

Ak, šī laipnība, šī atklātība; svētīgi tie gaumē nabagie. Bet viņas soļu atbalss vēl nebija izskanējusi, kad arī šis mazumiņš siltuma un tuvības jau izkūpēja. Dcivids atlaidās uz muguras un skatījās griestos, mēģinādams aptvert, kas bija noticis, kur viņš kļūdījies un kādēļ tā sodīts. Viņu smacēja, bezcerība, viņš jutās neciešami nomākts un satriekts. Priekšā neizturami grūta diena. Viņas augums, seja, dvēsele, aicinājums: viņa bija tepat lejā starp kokiem un gaidīja viņu. Neiespējami, bet viņš bija iemīlējies; un, ja ne gluži viņā vien, tad pašā mīlestībā noteikti. Ja viņa tagad stāvētu te durvis un lūgtu viņu nebraukt projām, ņemt sev līdzi... viņš vairs nebūtu par sevi drošs. Varbūt zaudējuma asums un doma par neatgriežami zudušo izdevību nebūtu tik sāpīgi, ja šo īso nakti viņi būtu pavadījuši kopā.

Taču viņš saprata, ka arī tā ir tikai ilūzija. Tādā gadījumā galīga šķiršanās nebūtu iespējama. Pat tad, ja viņš aizbrauktu uz Parīzi, kā tagad gatavojās darīt; no jebkuras citas vietas viņš droši vien būtu spējis .aizbraukt uz visiem laikiem, bet no šejienes... viņi tikpat būtu atkal satikušies. Kaut kur, kaut kad.

No tā nu viņš bija izbēdzis. Taču jutās drīzāk nosodīts, nevis apžēlots.

Ap pusdienas laiku, nobraucis jau aptuveni trešo da]u no divi simti piecdesmit jūdžu garā ceļa uz Parīzi, viņš vēl arvien nebija atguvies. Mašīnu pa nebeidzamo route Rationale^42 vadīja automāts, viņš pats joprojām mita Kot-minē. Vecais vīrs arī pie brokastīm bija pati laipnība — Deividam noteikti jāatbraucot vēlreiz kopā ar sievu, un lai piedodot viņam visas kļūdas, vecumu un «garās runas», viņš pat novēlēja Deividam panākumus darbā, taču tas neatsvēra rūgto apziņu, ka ielūguma pieņemšana ir tikai farss. Atpakaļceļa uz Kotminē viņam vairs nebija, un Betu uz turieni viņš nekad nevedīs. Viņi paspieda viens otram roku, stāvēdami pie mašīnas. Enu viņš noskūpstīja uz abiem vaigiem un paguva tai iečukstēt ausi:

— Izstāstiet viņai... paF ko mēs runājām. — Viņa pamāja. — Un noskūpstiet no manis.

Neizteiksmīga grimase. — Nu, tik bēdīgi jau nu ar mums vēl nav. — Bet brūnajās acīs nebija ne vēsts no vārdu bravūras; un šī bija pēdēja reize, kad Deivida lūpās iegūla smaids.

Ceļojums sākās slikti: nepilnus trīssimt jardus aiz mājas vārtiem pāri ceļam tieši mašīnas priekšā pārskrēja kaut kas sarkanīgi brūns; tā kā pele, bet lielāks un dīvaini lunkans, gandrīz kā čūska, taču pārāk īss, lai būtu čūska. Pazibēja un pazuda zem riteņiem. Deivids piebremzēja un pameta skatienu atpakaļ: uz vientuļā meža ceļa melnoja neliels traips. Kaut kas — neskaidra ziņkārība, nia-zohisms, nevēlēšanās aizbraukt — lika viņam apstāties un iet atpakaļ. Tā. bija zebiekste. Viens no riteņiem laikam pārgājis tai tieši pāri. Beigta, saspiesta. Vienīgi galva palikusi vesela. Mazītiņa ļauna acs vēl arvien vērās augšup, no vaļējās mutes kā sarkans zieds izplūdusi asins strūkliņa. Viņš mirkli noraudzījās zvēriņā, tad pagriezās un devās atpakaļ uz mašīnu. Tāda bija viņa dienas ieskaņa.

Visu laiku līdz Rennai viņš ar acīm meklēja ceļmalā nobrauktu baltu rēno un pie tā pazīstamu stāvu. Un cerēja līdz pat tam brīdim, kad uzbrauca uz autostrādes, kas apvija pilsētu no dienvidiem._Tad viņš ar drausmu skaidrību apjauta, ka nekad viņu vairs neredzēs. Un gandrīz tūlīt saprata, ka tas ir sods. Viņas pazušana no rīta to pierādīja: pie visa vainīgs vienīgi viņš. Pārāk vēlu viņš bija atjēdzies — tur, pie dārza vārtiem, kad viņa pēkšņi atrāvās un viņš savā liktenīgajā apņēmības trūkumā to pieļāva. Pat vēlāk mājā viņa bija nojautusi, ka viņš pats īsti netic saviem vārdiem. Viņš nebija izturējis pārbaudi nedz kā mūsdienu vīrietis, nedz kā viduslaiku bruņinieks — nedz kā cilvēks, kurš kāro pēc seksa, nedz arī kā tāds, kurš no tā atsakās.

Prāts sāka veidot dažādus fantastiskus scenārijus. Betas lidmašīna cieš avāriju. Viņš nemaz nav bijis precējies. Ir gan bijis, tikai nevis ar Betu, bet ar Diānu. Viņa apprec Henriju, kurš tūlīt pat nomirst. Viņa ierodas Londonā, jo nespēj bez viņa dzīvot; viņš aiziet no Betas. Un visi scenāriji noslēdzas Kotminē, kur ideālā harmonijā saplūda darbs, mīlestība un mēnessgaismas pielietais dārzs.

Visas šis gaisa pilis bija tik nenopietnas, ka būtu darījušas kaunu pat pusaudzim, un klaji liecināja par viņa niecību, jo, kaut arī skaidra atjausma par tām pirmajām minūtēm pēc šķiršanās jau bija paguvusi atkāpties zemapziņas pasaulē, visu notikušo viņš izjuta gandrīz kā šoku — kā gan tas varēja gadīties viņam, varēja viņu tik dziļi saviļņot un aizskart un ko tas liecināja par viņa ierasto pašapmierinātību. Notikušais ļāva nemaldīgi saredzēt paša trūkumus. Viņa nelaime bija tā, ka grēku viņš uzskatīja par nepieļaujamu. Henrijam grēks nozīmēja izaicinājumu dzīvei, nevis nesaprātības, bet drosmes un radošas iztēles izpausmi. Viņš grēkoja nepieciešamības un instinkta vadīts; Deivids negrēkoja aiz bailēm. Kā gan Ena bija teikusi — par spīti tam vecajam mērkaķifn. Viņam svarīgi šķita līdzekļi, nevis mērķis, tas, ko par viņu domāja citi cilvēki, nevis viņš pats. Viņš dzīvoja bailēs no iedomības, egoisma, saviem instinktiem, cenzdamies slēpt tos aiz īpašībām, kuras pats apzīmēja par «godīgumu» un «taisnīgumu»... Tieši tādēļ viņš tik labprāt rakstīja recenzijas — tā bija nodarbība, kas atbilda tieši šai viņa rakstura pusei. īstenībā iedomība (kas māksliniekā izpaudās kā muļķība) nedrīkstēja izskatīties pēc iedomības. Tieši tādēļ viņš savās gleznās tik rūpīgi centās neko neizteikt līdz galam, centās tās veidot tehniski nevainojamas un savām vārdiski paustajām kritiķa prasībām atbilstošas — strādādams pie tām, viņš muļķīgā karta domās tās pastāvīgi recenzēja. Galu galā tas viss nozīmēja vienu un to pašu — bailes no izaicinājuma.

Un tieši izaicinājums viņam tagad bija mests, pie tam izaicinājums, kas sniedzās tālāk kā par morālo, tā seksuālo. Tas bija kā slazds, un to viņš tagad apjauta. Pirmajā vakarā sarunā ar veco vīru viņš bija laimīgi izvairījies no absurdā, acīm redzamā zemūdens rifa, un pēc tam iekšējais aklums, pašapmierinātība, tā sauktās labās manieres un vēlēšanās patikt darīja savu. Izrādījās, ka īstā patiesības klints slēpjas daudz dziļāk jūrā, vēl tālu aiz zilās krasta lagūnas.

Jo tālāk viņš brauca, jo mazāk gribējās sevi attaisnot. Nelielu mierinājumu sniedza doma, ka Betai viņš varēs vairāk vai mazāk mierīgi skatīties acīs, bet arī tā šķita kā balva, kura viņam piešķirta nepelnīti. Uzticīgs taču viņš galu galā bija palicis tikai tāpēc, ka slēdzenē tika pagriezta atslēga. Un arī tas, ka pats šis formālās uzti* ribas fakts viņam vēl kaut ko nozīmēja, skaidrāk atsedza īsto grēku — izvairīšanos, izlocīšanos, atgaiņāšanos.

Kotminē bija spogulis, un dzīve, kurā viņš nule atgriezās, tajā atspoguļojās nežēlīgā kailumā, kā izpreparēta ... un cik nepievilcīga tā tagad izskatījās, cik pliekana un rimta, cik droša. Bez jebkāda riska —- lūk, tas bija galvenais; lūk, kāpēc viņš tagad brauca ātrāk nekā parasti. Posmos starp pilsētām ceļi bija diezgan klusi, laika viņam pietika, sasodītā lidmašīna nosēdās tikai pēc septiņiem. Iznīcinot katru risku, noraidot visus izaicinājumus, cilvēks pārvēršas robotā. Vecā vīra mākslas noslēpums bija tas, ka viņš nekam neļāva nostāties starp sevi un savu pašizteiksmi, šis noslēpums nebija atvcdināms uz skaidri formulētiem mākslinieciskiem mērķiem, stiliem, tehniskiem paņēmieniem un tēmām. Svarīgi bija, kā to dara; cik pilnīgi, cik drosmīgi un nemitīgi mākslinieks pilnveido pats sevi.

Lēni un nepielūdzami Dcividā dzima doma, ka sakāve iepriekšējā naktī bijusi tikai simbols, nevis pati īstākā lietas būtība. Nemākulīgi sabojātās intīmās attiecības varēja uzskatīt par sīkumu, par epizodi pretējo dzimumu komēdijā. Taču viņš nekad nebija sev ļāvis, nebija pat mēģinājis ļaut īstu personisku brīvību. Gadījās brīži, kad grauza nemiers ar paveikto darbu, bet viņš nekad nebija šaubījies par savu dziļāko būtību, viņu nekad nevajāja šaubas, ar kurām tā nomokās citi mākslinieki, — šaubas par to, vai viņa gleznām būs paliekoša vērtība. Un pēkšņi smadzenēs uzplaiksnīja doma, ka viņš nonācis strupceļā, piedzimis tādā mākslas vēstures laikā, kuru nākamās paaudzes vērtēs kā tuksnesi; ari Konstebls un Ternerš, un Noridžas skola gadsimta vidū un vēlāk taču deģenerējās līdz neauglīgam akadēmismam. Māksla vienmēr attīstījusies viļņveidīgi. Un kas lai zina, vai divdesmitā gadsimta beigas nebūs viena no visdziļākajām ieplakām tās vēsturē. Deivids zināja, kā skanētu vecā vīra atbilde: jā, tā tas būs, ja vien mēs ar zobiem un nagiem nopuņķo-jušies nekarosim pret tās visvairāk slavinātajām vērtībām un šķietamajām uzvarām.

Iespējams, ka jau pats vārds «abstrakcija» runāja skaidru valodu. Mākslinieks nevēlas atspoguļot savās gleznās to, kā viņš dzīvo; droši vien tāpēc, ka šis dzīves veids jau ir tā sakompromitēts, tik ļoti uz personiskām ērtībām vērsts, ka tā nenozīmību mēģina nomaskēt ar tehnisku meistarību un labu gaumi. Ar ģeometriju. Sie drošie līdzekļi nosedz tukšumu.

Taču vecā vīra nabas saite ar pagātni vēl arvien nav sarauta. Tikai soli atpakaļ, un viņš jau stāv blakus Pi-zanello. Vismaz garā. Kamēr Deividu kā kūniņā ietin gramatu gudrības, māksla kā sabiedriska parādība, kā zinātne, kā akadēmiska disciplīna, kā tēma, ko apspriež komisiju sēdēs tin kam piešķir subsīdijas. Tieši tas veco vīru visvairāk satracināja. Deivids un visa viņa paaudze, un tie, kuri vēl nāks pēc viņa, kā nebrīvē dzimuši, krātiņā turēti zvēri tikai caur restēm varēs noraudzīties vecajā, zaļajā brīvībā. Deivids tagad saprata, kas ar viņu šajās divās dienās noticis: laboratorijas pērtiķis uz brīdi ticis palaists savvaļā. Deividu bija maldinājušas modes sludinātās pārmērības, oficiāli atbalstītā nedisciplinētība, modernās mākslas ārējās brīvības, kuru pamatā bija dziļa bezcerība, aprakta, «tomēr vēl ne gluži noslāpēta nebrīves apziņa. Tas labi raksturoja arī visu neseno mākslas izglītības vēsturi Anglijā. Bēdīgi slavenā diplomdarbu skate, kad tēlotājas mākslas studenti varēja parādīt tikai baltus audeklus, — kas gan spētu runāt vēl skaidrāku valodu par pasniedzēju iesīkstējušo liekulību un apmācāmo bezcerīgo bankrotu? Nespēdams ar mākslu nopelnīt sev iztiku, mākslinieks kļūst par skolotāju, kas baro savus audzēkņus ar parodiju par mākslas pamatprincipiem, apgalvodams, ka ģeniālu darbu var radīt pāris naktīs paeksperimentējot, paķēmojoties un ka nemaz nav nepieciešami nebeidzami stūrgalvības un vientulības gadi; ka nejauši, acumirklīgi panākumi — kā balts trusis burvju mākslinieka cepurē — attaisno daudzo vientiešu ļaunprātīgo maldināšanu; ka visa tā atkritumu bedre, kuru sauc par mācību iestādi, visa tā mākslas pārvēršana nebeidzamā šarādē nebūt nav visas šīs sistēmas pamatā. Kad skolas melo...

Varbūt tas pats notika arī citās mākslās — literatūrā, mūzikā. Deivids nezināja. Viņš šobrīd juta izmisumu un pretīgumu, domādams pats par savējo. Kastrācija. Ei-nuha triumfs. Tagad viņš saprata, ļoti labi saprata visu, kas slēpās aiz vecā vīra neveiklajiem vārdiem, aiz viņa ņirgām par «Gerniku». Novēršanās no dabas un īstenības bija drausmīgi izkropļojusi attiecības starp gleznotāju un publiku, tagad mākslinieks radīja tikai intelektuāļiem un teorētiķiem. Nevis tautai un — kas bija visļaunākais — nevis pats sev. Tas, protams, sekmēja kā materiālo labumu, tā popularitātes pieaugumu, taču, izmetot pār bortu cilvēka ķermeni, tā dabisko juteklisko uztveri, radas burvju spirāle, virpulis, kas visu aizrāva tukšumā, kura gleznotājs un kritiķis lielā sajūsmā vienojas, ka eksistē un ir nozīmīgi tikai viņi vieni paši. Lielisks kapakmens; kā radīts tiem salašņām, kuriem viss vienalga.

Viņš bija slēpies aiz domas, ka dzīvi uztver visu laikmetīgo, aizmirsdams, cik strauji pieauguši apgriezieni ne vien progresam, bet arī uztverei, cik ātri avangardisms pārvēršas par art potnpicr\ pārdrošība par banalitāti. Vainojams bija ne tikai viņa paša abstraktais žanrs vien, bet visa mākslas attīstības ķēde pēckara periodā: abstraktais ekspresionisms, neoprimitīvisins, «opārta» un «pop-ārta» virziena māksla, konceptuālisms, fotoreālisms... patiešām, il jaut couper la racine^2. Taču māksla, kas zaudējusi saknes un riņķo kādā tuksnesīgā kosmosa orbītā, ir bezjēdzīga. Tās pārstāvji ir kā lemingi, kas iet bojā, meklēdami Lebensraum^3 Ziemeļu ledus okeāna nebeidzamajā naktī, bet ir akli un kurli pret visu pārējo pasauli un seko vienīgi savai ilūzijai.

Melnkoka tornis.

Kad viņš tuvojās Ildefransai un vienmuļajām, līdzenajām rugainēm ap Sartru, debesis, kā atsaukdamās viņa drūmajai jutoņai, apmācās. Vasara bija pagājusi, iestājies rudens. Visu savu dzīvi viņš izjuta ka vienu tādu gadu, un zaļošanas laiks bija beidzies. Smieklīgi — viņš pats sev teica. Taču drūmā nomāktībā neatkāpās.

Beidzot viņš sasniedza Parīzes nomales. Nepieciešamība domāt par satiksmi un meklēt vajadzīgo ielu uz laiku atbīdīja pašanalīzi otrā plana. Drīz pēc pieciem viņš apstājās pie šķietami piemērotas viesnīcas Orlī tuvumā. Parīzē viņi nebija plānojuši iegriezties, jo gribēja doties tieši uz Ardešu, kas- atradas vienas dienas brauciena attālumā no Parīzes un kur labs draugsviņiem bija atvēlējis savu kotedžu. Bet pa ceļam jau varēja ari kaut kur apstāties. Viņu māca bailes no rītdienas — visāda ziņā.

Nomazgājies zem dušas, viņš piespieda_ sevi pārlasīt priekšvārda uzmetumu «Henrija Breslija mākslai», lai varētu kaut ko labot, papildināt vai izcelt, kamēr iespaidi [43]

vēJ bija svaigi. Bezcerīgs darbs. Apgalvojumi un sprie* durni, kas vēl pirms dažām dienām viņu apmierināja... tukši saimi, grābšķi. Banāli, frāžaini, pretenciozi. Aiz skajajiem vārdiem atkal atdzima Kotminē īstenība. Viņš atlaidās viesnīcas gultā un aizvēra acis. Taču jau pēc mirkļa atkal bija kājās un stingu skatienu raudzījās ārā pa logu. Un pirmo reizi pēc daudziem gadiem juta, ka ir tuvu asarām. Absurds, absurds. Viņš nespēs dzīvot, viņu nekad vairs neredzējis. Deivids sāka meklēt rakstāmpapīru, bet neko neatrada; šī nebija tāda viesnīca, te parasti apmetās tikai uz vienu nakti. Tad viņš izņēma savu piezīmju bloku, bet tā arī palika sēžot un stingi tajā skatoties. Izejas nebija. Tāpat kā noņemoties ar neizdevušos gleznu, no kuras vajadzēja tikai aiziet neatskatoties un pazust naktī, cieši aizverot durvis.

Taču sirds dziļumos viņš zināja, ka nemainīsies, ka gleznos tāpat kā līdz širn, aizmirsīs šo dienu, atradīs iemeslus, lai dotu visam gluži citādu izskaidrojumu, iegalvos sev, ka tikai uz laiku zaudējis sajēgu, pakļāvies mirkļa untumam. Brūce aizdzīs, krevele nolobīsies, un āda būs atkal gluda kā senāk. Viņu bija sakropļojis veselais saprāts, viņš_ vairs nespēja ticēt gadījumam un neprata to notvert; vēlāk, atceroties šo neizmantoto iespēju, viņam liksies, ka lēmums bijis saprātīgs, ka viņš rīkojies pa-reizi; ka versmainā uguns, kuras liesmas viņu apsvilināja, nav nekas cits kā sapnis, acumirklīga ilūzija; bet viņa pati — viena no daudzajām nerealizētajām iecerēm, nobāzta starp veciem uzmetumu albumiem kādā no darbnīcas skapjiem.

Bet pagaidām viņš vēl skaidri zināja, ka (pat ja viņu nekad vairs neredzēs) ir atteicies no iespējas sākt jaunu dzīvi un ka šī atteikšanās nosacīs viņa darba kvalitāti un dzīvotspēju. Viņš izjuta novēlotu, bet rūgtu skaudību pret veco vīru. Galu-galā viss atkarīgs no tā, kas cilvēkam ielikts šūpulī — tam vai nu ir pāri plūstošs tempera ments un egocentrisms, kas ļauj jūtām dzīvot savu, no domām neatkarīgu dzīvi, vai arī nav; un Deividam tāda nebija, To, ka māksla pēc savas būtības ir amorāla, viņš izjuta kā briesmīgu un nepelnītu netaisnību. Lai kā cilvēks pūlējās, no savas ādas viņš nevarēja izlīst: viss tika draņķiem; tiem, kuri to būtu pelnījuši, nepalika nekas. Kotminē bez mazākās saudzības bija parādījusi, par ko viņš piedzimis, kas ir un kas būs līdz pat mūža beigām; kārtīgs, krietns cilvēks un mūžīga viduvējība.

Sis pēdējais apzīmējums, šķiet, jau stundām ilgi bija viņam uz mēles, līdz nu viņš to atrada. Un palika stāvam turpat pie loga un skatāmies uz pelēcīgo, tagad lietus samitrināto jumtu mežu, virs kura viņš gandrīz reāli redzēja divas augšupejošas līnijas: vienu, kas apraujas, un otru, kas virzās tālāk izplatījumā — jeb sevi tādu, kāds patlaban bija, un tādu, kāds būtu varējis kļūt.

Ieradies OrlI lidostā, viņš uzzināja, ka lidmašīna pusstundu kavēsies. Anglijā bija migla. Deivids necieta lidostas — tajās valdošo bezpersonību, cilvēku pūļus, nedrošības izjūtu. Viņš stāvēja pie uzgaidāmās telpas loga un skatijas uz vienmuļo līdzenumu. Krēsloja. Kotminē bija palikusi kaut kur citā pasaulē, vienas pašas, bet veselu mūžību garas dienas braucienā no šejienes. Viņš mēģināja iedomāties, kas tur patlaban notiek. Diāna klāj galdu, Fna mācās Franču valodu. Klusums, mežs, vecā vīra balss. Ierejas Makmilans. Viņu smacēja visskaudrākā no visām zaudējuma izjūtām, kādas cilvēku var piemeklēt, — tādu pārdzīvo, nevis zaudējot to, kas tev piederējis, bet to, ko esi tikai iepazinis. Ko viņa teica, ko juta, ko domāja. Tā bija sāpe, kas dūrās dziļāk nekā visas šaubas par mākslu, viņa mākslu, viņa aicinājumu. Vienu īsu, drausmīgu mirkli viņš kā no malas ieraudzīja pats sevi un visu cilvēci. Dvēseles dziļumos kāda pēdējā cerība uz atpestīšanu, uz gribas brīvību lika sadedzināt visus tiltus, griezties atpakaļ, meklēt glābiņu bēgot. Bet tilti, kas nebijās nekādu liesmu, kas ietvēra sevī visu pagātnes mantojumu, piespieda pie zemes viņa garo ēnu; un tur nu viņš stāvēja — nekustīgs, taču jau kustībā uz priekšu, ceļā uz mājām; jauns anglis, kurš neko neredzošām acīm vērās tālumā mirgojošās skrejceļu ugunīs.

Atskanēja paziņojums, ka lidmašīna nolaidusies, un viņš devās lejā sagaidīt Betu. Bagāžu Deivids bija atvedis ar mašīnu, tāpēc viņa iznāca uz trapa viena no pirmajām. Sveiku mājiens. Arī viņš pacēla roku. Jauns mētelis — pārsteigums viņam, līgana, izaicinoša gaita, lai padižotos ar to. Jautrā Pareex. Brīva sieviete. Paskatieties tikai — bez bērniem.

Viņa tuvojas ar tagadnes nežēlīgo seju; ar ikdienišķu prieka smaidu; pats par sevi saprotams, ka viņš ir te. Arī [44] viņš uzliek savai sejai tādu pašu drošas paļāvības masku.

Dažus soļus no Deivida viņa apstājas,

— Sveiksi

Viņa iekož lūpā.

— Vienu mirkli es jau sastingu šausmās. Man likās ... — Pauze* — Ka tu esi mans vīrs.

Iepriekš iestudēts. Viņš smaida.

Noskūpsta viņas lūpas.

Abi soļo blakus, runādamies par bērniem.

Viņam ir tāda sajūta, kā palēnām, ar lielām grūtībām mostoties no dziļa miega, kā pēc operācijas, kad atmiņas par notikušo pamazām atgriežas, bet vēl visai saraustīti; no stingiem, nejutīgiem pirkstiem kaut kas izslīd uz visiem laikiem. Neskaidrs sejas apveids, zeltainu matu mirga, durvju aizvēršanās. Es pati tā gribēju. Tu skaidri zini, ka esi sapņojis, bet neko nespēj atcerēties. Slīcēja kliedziens, sabradāta diena.

Viņa iejautājas:

— Un kā klājas tev, mīļais?

Viņš ļaujas vienīgajam, kas vēl atlicis, — abstrakcijai.

— Esmu dzīvs.

ELIDUKS

PERSONISKA RAKSTURA PIEZĪME

Sā krājuma sākotnējais virsraksts bija «Variācijas>, un ar to es gribēju teikt, ka stāsti uzskatāmi par manu agrāko grāmatu tēmu un stāstījuma veida variācijām, kaut arī nekādā ziņā nevēlējos nostādīt neizdevīgā situācijā tos, kuri šīs grāmatas nav lasījuši vai arī nevar apzvērēt, ka skaidri zina, ar ko recit atšķiras no discours^45. Varu šos cilvēkus nomierināt. Viens no iemesliem, kādēļ pagaidu virsraksts tika atmests, bija tas, ka pirmie profesionālie lasītāji, kuri manas grāmatas pazīst labi, nespēja rast šādam nosaukumam nekādu attaisnojumu un uztvēra to vienīgi kā... rakstnieka fantāzijas augli. Respektējot šo spriedumu, esmu atteicies no savas sākotnējās ieceres, un šī ir vienīgā vieta, kur to pieminu.

Taču «Meīnkoka tornis» ir ari daudz taustāmāka va* riācija, un tā noskaņas un daļēji arī tēmas un fona avots ir tik tāls un aizmirsts — kaut, manuprāt, glabā iedīgļus, no kuriem veidojusies literatūras vēsture, — ka es gribētu izcelt no aizmirstības vienu šā avota fragmentu. Bez tam neizskaidrots noslēpums, kā zināms katram agnostiķim un romānistam, ir klajš pierādījums rakstnieka radošas atbildības trūkumam. Uz manas sirdsapziņas ir zebiekstes un, dziļāk ieskatoties, arī kādas sievietes nāve.

Studēdams Oksfordā franču valodu, es alkatīgi lasīju, taču darīju to drīzāk aiz nezināšanas nekā gudrības. Man toreiz vēl bija visai vāja nojausma par savu literāro gaumi, jo biju apguvis tajā laikā valdošo mītu, ka tikai pasniedzējiem ir tiesības uz personiskām simpātijām literatūrā. Šodien to nevienam studentam vairs nevarētu iestāstīt, taču sava priekšrocība tam bija. Simpātijas un antipātijas veidojās uz stingri pragmatiskas bāzes; es iemācījos cienīt tieši tos darbus, kurus gadu gaitā nespēju aizmirst. Viens no tiem, kas ietiepīgi iespiedās manā atmiņā, bija Alēna Furnjē Le Grand Meaulnes («Lielais Molns»). Vairāki jauni disertāciju autori gan ir man teikuši, ka nevarot saskatīt nekādas nopietnas paralēles starp Le Grand Meaulnes un manu romānu «Mags». Laikam esmu sarāvis nabas saiti — šī metafora vislabāk izsaka īsto sakarību — veiksmīgāk, nekā man toreiz likās; bet iespējams arī, ka modernā akadēmiskā kritika ir akla pret šādām drīzāk emocionālas nekā strukturālas dabas saiknēm.

Furnjē mani saistīja jau no paša sākuma. To nevarēju teikt par visu mācību programmu. Senfranču valoda ar tās latīnismiem, neizprotamo rakstību un neskaitāmajām dialektu formām var interesēt lingvistu, bet cilvēku, kuram galvenais ir nozīme, saturs, šīs grūtības gluži vienkārši kaitina. Taču vēlāk es konstatēju, ka viens senfranču literatūras novads nekādi negribēja nogrimt aizmirstībā, kuru pēc universitātes beigšanas visam šim periodam no sirds novēlēju. Šis novads — pareizāk būtu nosaukt to par «mežu» — bija ķeltu bruņinieku romāns.[46]

Pārsteidzošās izmaiņas Eiropas kultūrā, kuras notika britu (šā vārda sākotnējā, t. i., ķeltu cilts nozīmē) fantāzijas iespaidā, liekas, vēl nav pilnīgi izpētītas un izseko-1 is. Bruņnieciskuma mānija, daiļās dāmas kults, mistiskā, karojošā’kristietība, Kamlotas^1 sindroms — tas viss mums ir zināms un parasts, varbūt pat pārāk parasts, kā liecina dažas parodijas, kas nesen par šo pēdējo tautas gara mantu centru radušās. Bet esmu pārliecināts, ka šai dīvainajai no ziemeļiem nākušajai invāzijai, kas pakļāva sev agrīnajos viduslaikos valdošo garu, esam parādā par pašu būtiskāko tā saucamajā beletristikā — par romānu ar visām tā atvasēm, ja ne citādi, tad vismaz emocionālā un tēlainības ziņā. Var jau augstprātīgi pasmaidīt par naivitāti un primitīvo tehniku tādos stāstos ka «Eliduks», bet domāju, ka neviens godprātīgs rakstnieks tā nedarīs ļoti vienkārša iemesla dēļ, proti, tas taču ir vēstījums par viņa paša dzimšanu.

Par Francijas Marijas biogrāfiju tikpat kā nekas nav zināms. Pat vārds radies dedukcijas ceļā jau sen pēc viņas nāves un ņemts no viņas fabulas rindas — Marie ai nun, si suis de France. «Mans vārds ir Marija un es nāku no...» —■ bet nav pat droši zināms, vai ar vārdu «Francija» viņa sapratusi to pašu, ko mēs šodien. Drīzāk gan domājams, ka tas apzīmējis rajonu ap Parīzi — lie de France. Daži nenozīmīgi lingvistiska un arī cita rakstura dati ļauj secināt, ka viņa varētu būt cēlusies no tās Normandijas daļas, kuru sauc par Veksinu un kura robežojas ar Parīzes baseinu.

Kopā ar Akvitānijas Eleonoras galmu vai varbūt tā sastavā viņa nokļuvusi Londonā. Karalis, kuram viņa veltījusi savus lē jeb mīlestības stāstus, varētu būt Henrijs II, Beketa^47 [48] «krusts un bēdas», un nav pat izslēgts, ka Marija bijusi Flenrija ārlaulībā dzimusī māsa. Henrija tēvam — Žofruā Plantagenetam bija ārlaulības meita Marija, kura ap 1180. gadu kļuvusi par Šaftsberijas abatijas priekšnieci. Ne visas klosteru priekšnieces viduslaikos dzīvoja cildeni un dievbijīgi; bez tam minētie bruņinieku romāni liekas sarakstīti jau iepriekšējā gadu desmitā. Par labu šādam pieņēmumam liecina arī tas fakts, ka divi citi Marijas darbi, kas saglabājušies līdz mūsdie-nātri, ir reliģiska rakstura un neapšaubāmi radušies pēc 1180. gada. Ja Francijas Marija patiešām bijusi tā pati Anžujas dinastijas nelikumīgā atvase, kas kļuva par Safts-berijas klostera priekšnieci, tad viņa ir dzimusi pirms 1150. gada un dzīvojusi aptuveni līdz 1216. gadam.

Lē autore varēja būt tikai augsti izglītota jauna sieviete, un izglītība tajā laikā bija pieejama vienīgi augst-dzimušajiem. Viegli konstatēt arī to, ka viņa bijusi romantiski noskaņota un drosmīga, un par viņas literārā darba milzīgiem un straujiem panākumiem liecina daudzi tā laika manuskripti un tulkojumi. Iespējams pat, ka viņa kļuvusi par vienu no pirmajiem vīriešu šovinisma upuriem un aizsūtīta uz Saftsberiju nožēlot grēkus. Ir skaidri zināms, ka baznīca viņas darbus nav atzinusi. Drīz pēc lē parādīšanās kāds džentlmenis, vārdā Deniss Pirams, mūks, kurš pēc dabas acīmredzot bijis dzimis kritiķis, uzrakstījis sarkasma un īgnuma pilnu apcerējumu par viņas-popularitāti. Viņš apgalvo, ka zinot, kādēļ aristokrāti tā krītot uz šiem stāstiem — lasot tos, viņi iztēlojoties paši sevi varoņu vietā.

Savos lē Marija pavisam atklāti centās paglābt no aizmirstības dažus ķeltu nostāstus no diezgan izplūdušā folkloras materiāla, ko literatūrzinātnieki dēvē par matiere de Bretagne — Bretaņas stāstiem un no kuriem karaļa Artura cikls un stāsts par Tristānu un Izoldi mums ir vislabāk pazīstami. Nav zināms, vai Marija tos pirmo reizi dzirdējusi Francijā vai Anglijā, jo vārds bretun, ko viņa lieto, runājot par to izcelsmi, tajā laikā nebija ģeogrāfisks jēdziens, bet apzīmēja bretoņu ķeltus — gan velsiešus un korniešus, gan arī pašus īstos bretoņus. Ķeltu menestreli klejojuši ļoti plašā teritorijā jau pirms Marijas laika, un viņa tos būtu varējusi dzirdēt jebkurā lielākā galmā.

Taču daudz svarīgākas par šo gandrīz vai arheoloģiska rakstura pakalpojumu bija pārvērtības, kas notika, kad Marija vecajam materiālam uzpotēja savu dzīves pieredzi. Šādā veidā viņa Eiropas literatūrā radīja pilnīgi jaunu kvalitāti. Tajā bija laba daļa godīgas atklātības dzimumdzīves jomā, ļoti sievišķīga cilvēku uzvedības iz-pj otne, kā arī prasme šo uzvedību un morāles problēmas izpaust dialogā un darbībā. Viņa saviem pēctečiem mantojumā atstāja to pašu, ko vēlāk Džeina Ostina savējiem — jaunu mērauklu precizitātei, ar kādu attēlojamas cilvēku emocijas uri aplamības. Un šī nav viņu abu vienīgā ko-pojā iezīme, jo platforma, kas ir pamatā Marijas stāstiem (un kuru viņa pati būtu dēvējusi par desmesure vai kvēlu aizrautību), ir pārsteidzoši radnieciska Džeinas Ostinas uzskatiem par saprātu un jūtām (sense and sensibility). Ir vēl viena līdzība, kuru šodien grūtāk saskatīt — tas ir humors. Marijas stāstus no mums šķir milzīga laika distance, tāpēc mēs aizmirstam, ka daudzi tajos aprakstītie notikumi bija tikpat tāli arī viņas pašas divpadsmitajam gadsimtam, un mēs rupji kļūdīsimies, pieņemdami, ka viņa un viņas laikabiedri tajos noklausījušies vislielākajā nopietnībā un lētticībā. Tas būtu apmēram tas pats, kas saprast tiešā nozīmē visus mūsu detektīvromānus, zinātnisko fantastiku un sacerējumus par Mežonīgajiem Rietumiem.

Uztvert Marijas ironiju šodien ir grūti vēl viena vēsturiska apstākļa dēļ. Viņas lē nebija domāti lasīšanai, tie nebija rakstīti prozā. Oriģinālā atrodam atskaņotas astoņ-zilbju kuplejas, tās runāja, dziedāja un attēloja vienas vai vairāku melodiju pavadījumā un, iespējams, atsevišķām vietām uz akordu un arpedžiju fona piešķīra gandrīz vai sarunu valodas raksturu. Muzikālo pavadījumu, domājams, izpildīja uz Bretaņā izplatīta arfas paveida, ko sauca par rote. Romantiķi vārdam «menestrels» ir devuši kaut kādu neglābjami muļķīgu pieskaņu, bet tie nedaudzie fakti, kādi ir mūsu rīcībā, ļauj nojaust, ka menestreli pārstāvējuši ļoti lielu mākslu, kas tagad zudusi uz visiem laikiem. Ja runa ir par tādiem rakstniekiem kā Francijas Marija, tad redzēt tikai iespiesto tekstu vien ir tas pats, kas spriest par filmu pēc tās scenārija. Visa ilgā daiļliteratūras evolūcija liecina par meklējumiem, kā izteikt rakstnieka «balsi» — viņa noskaņojumu, personiskos uzskatus, raksturu — tikai ar vārdu un tā grafisko attēlu, bet par laikmetu pirms Gūtenberga mēs vairs neko nevaram uzzināt. Es minēšu tikai vienu mazu piemēru no stāsta, kuru jūs tūlīt lasīsiet. Divas reizes Marija liek savam varonim ļoti oficiāli apciemot untumaino princesi, ko viņš iemīlējis: viņš neiebrāžas viņas istabās, bet liek sevi pieteikt. To varētu uzskatīt gluži vienkārši par literāru «polsterējumu», par galma etiķetes atainojumu. Taču man liekas ticamāk, ka autorei te bijis cits mērķis un viņa vēršas tieši pie saviem pirmajiem klausītājiem, — patiešām, ja tas, ko zinām par Henriju II, nav izdomāts, — un Marija taču bija viņa radiniece, — es uzdrošinos teikt, ka nojaušu, kuru Marija te izzobojusi.

Savā tulkojumā, kur izmantots Britu muzeja teksts, esmu mēģinājis saglabāt vismaz kaut ko no šī dzīvā, runātā vārda skanējuma. Gribu tikai vēl atgādināt lasītājiem par tam trim reālās dzīves sistēmām, uz kuru fona rit anahroniskais stāstījums. Pirmā no tām ir feodālā sistēma, kuras ietvaros vasaļa uzticības zvērests valdniekam ieguva ārkārtīgi lielu svaru. Uz cilvēka godīgumu, lojalitāti balstījās ne tikai valdošā vara, no šīm īpašībām bija atkarīga visa civilizācija. Ja šodien kāds lauž līgumu, mēs varam griezties tiesā; tajos laikos neatlika nekas cits ka ķerties pie ieročiem. Otra sistēma ir kristietība, kas diktējusi «Eliduka» nobeigumu, bet citādā ziņā to nav ietekmējusi. Mariju nenoliedzami vairāk interesē dzīvā cilvēka sirds nekā viņa nemirstīgā dvēsele. Trešā sistēma bija cēlās mīlestības kults, kas balstījās uz to pašu mūžīgo uzticību intīmajā dzīvē. Diezin vai kāds to nosauks par populāru divdesmitajā gadsimtā, bet toreiz amour courtois^1 bija bezgala nepieciešams, lai ieviestu vairāk civilizācijas (vairāk sievišķīgas gudrības) rupjā, varmācīgā sabiedrībā, un visa civilizācija taču balstās uz dažādiem savstarpējas uzticības kodiem un simboliem. Laikmetā, kad iespējams Votergeitas desmesure^49 [50] — šī traģēdija, kas, manuprāt, vairāk skar kultūras nekā politikas jomu, — nebūs pārāk grūti to saprast.

Tagad, cik labi vien mācēdams, pastāstīšu jums kādu-ļoti senu ķeltu teiku.

De un mut aticien lai brciun Le cunte e tute la reisun Vus dirai.. .[51]

Bretaņā reiz dzīvoja bruņinieks, vārdā Eliduks. Viens no drosmīgākajiem vīriem visā zemē, paraugs visiem pārējiem, un viņam bija sieva no ļoti labas un varenas dzimtas, tikpat smalki audzināta, cik uzticīga. Vairākus gadus abi dzīvoja laimē, un saticībā, jo tā bija laulība, kas dibināta uzticībā un mīlestībā. Bet tad izcēlās karš, un Elidukam vajadzēja doties prom no mājām. Tur svešā pusē viņš iemīlēja kādu meiteni — brinum skaisto princesi Giliadunu. Mājās palikušās sievas vārds bija Ģilde-lika, un tā stāsts nosaukts abu šo sieviešu vārdos — «Gi-liaduna un Gildelika». Senāk teikas nosaukums bijis «Eli-dūks», bet vēlāk tas grozīts, jo patiesībā galvenās personas tajā ir abas sievietes. Tagad es jums pastāstīšu, kā tas viss notika.

Eliduks kalpoja Bretaņas karalim, kurš savu bruņinieku varen labi ieredzēja un visādi aizstāvēja. Eliduks bija uzticams vasalis; ja karalim vajadzēja doties uz svešām zemēm, Eliduks pārvaldīja viņa novadus un, būdams labs karotājs, prata tos nosargāt. Par to karalis neskopojās ar labvēlību. Eliduks drīkstēja medīt karaļa mežos. Neviens mežsargs, pat visstingrākais, nestājās viņam ceļā un i nedomāja sūdzēties. Taču ļaužu skaudība darīja savu. Viņš tika apmelots un nomelnots, un savests ar karali naidā. Beigu beigās viņu pat izraidīja no galma. Neziņā pamests, Eliduks vairāk reižu lūdza, lai karalis viņu uzklausa — visa tā neslava bija tīrie meli, karalim viņš kalpojis godam un ar prieku. Bet atbildes no galma nebija. Pārliecināts, ka vairs nav ko cerēt, Eliduks nolēma doties svešumā. Tā nu viņš pārgāja mājās un sapulcināja visus savus draugus. Tiem viņš pastāstīja, ka izpelnījies karaļa dusmas un kritis nežēlastībā. Viņš taču visu bija darījis, cik labi varēdams, bet karalis nesprieda taisnu tiesu. Tādiem gadījumiem, kad kungs arāju sāk zākāt, zemniekiem ir sakāmvārds: «Neturi lielmani par draugu.» Prātīgs vīrs, ja viņu piemeklē šāda liksta, drīzāk uzticēsies savu kaimiņu draudzībai. Un tā nu Eliduks bilst, ka Bretaņa viņam esot apnikusi, viņš kuģošot pāri jūrai uz Angliju un kādu laiku padzīvošot tur. Sievu viņš atstāšot mājās savu kalpotāju un draugu ziņā.

Lēmumu pieņēmis, viņš no tā vairs neatkāpās. Sevi un savus desmit ieroču nesējus viņš bagātīgi apgādāja ar visu ceļam nepieciešamo. Draugiem bija žēl no viņa šķirties, un sieva... sieva viņu lielu gabalu pavadīja un, baidīdamās zaudēt, mirka vienās asarās. Bet viņš deva svinīgu zvērestu, ka paliks viņai uzticīgs. Tad, pateicis ardievas, viņš aizjāj uz jūras pusi. Tur viņš sēžas kuģī, laimīgi sasniedz otru krastu un piestāj Totnesas ostā.

Tajā Anglijas daļā tolaik valdīja vairāki karaļi, kas pastāvīgi karoja savā starpā. Ekseteras pusē vara piederēja kādam vecam, diženam vīram. Viņam nebija citu mantinieku kā vien neprecēta meita. Un tās dēļ arī bija

izcēlies pašreizējais karš. Viņš nebija meitu atdevis par sievu kaimiņu karalim, kurš tagad atriebās, laupīdams un postīdams viņu zemi. Veco valdnieku šis karalis tagad bija aplencis kādā no viņa nocietinātajām pilsētām.1 Neviens neuzdrīkstējās_iziet ārpus nocietinājuma vaļņiem un stāties pretī iekarotājam. Ciiduks, par šo karu uzzinājis, nolēma pagaidām ceļu neturpināt. Viņš gribēja palīdzēt aplenktajam karalim, kuram klājās arvien grūtāk un grūtāk un draudēja sakāve un posts. Viņš nolēma kļūt par viņa algotni^52 [53].

Viņš aizsūtīja pie karaļa ziņnešus ar vēstuli, kurā paskaidroja, ka ir pametis savu zemi un ieradies viņam • palīgā, bet, ja karalim šāds pakalpojums nebūtu vajadzīgs, viņš lūdz vienīgi aizsardzības- rakstu, lai varētu ^ netraucēti šķērsot viņa novadus un savu kaujas prasmi piedāvāt citur. Vēsts karali ļoti iepriecināja, un viņš uzņēma ziņnešus ar vislielāko vēlību. Ataicinājis cietokšņa pavēlnieku, viņš lika nosūtīt Elidukam pavadoņus un tūlīt vest viņu šurp. Tad karalis parūpējās par mājvietu Elidukam. Tika sagādāts viss, kas nepieciešams, lai viesis te varētu palikt veselu mēnesi.

Pavadoņiem izsniedza ieročus un zirgus un aizsūtīja pēc Eliduka. Ceļā nekas ļauns neatgadījās, un Eliduku sagaidīja ar lielu godu. Viņš apmetās pie kāda bagāta pilsētnieka, cienījama un iznesīga vīra, kurš atdeva viesim savu vislielāko, gobelēniem izklāto istabu. Eliduks lika sarīkot bagātīgu mielastu un uzaicināja uz to visus pārējos bažu māktos bruņiniekus, kas bija apmetušies pilsētā. Viņš aizliedza saviem vīriem, pat vismantkārīgākajiem, pieņemt jebkādas dāvanas vai algu par pirmajām četrdesmit dienām.

Trešajā dienā pēc Eliduka ierašanās Ekseterā kā vēja spārniem izplatījās ziņa, ka no visām pusēm tuvojas

ienaidnieks un tiek jau gatavots uzbrukums pilsētas vārtiem. Izdzirdējis pilsētnieku satraukto klaigāšanu, Eli-duks nekavējās tērpties bruņās. Tāpat darīja arī viņa pavadoņi. Pilsētā atradās vēl četrpadsmit citi cīņas spējīgi bruņinieki, pārējie bija ievainoti vai sagūstīti. Redzēdami, ka Eliduks sēžas zirgā, arī tie steidzās uz savām mājvietām, lai sagatavotos cīņai. Tie negaidīs aicinājumu, bet kopā ar Eliduku dosies ārā pa vārtiem.

— Mēs jāsim jums līdzi, ser, — tie tagad saka. — Un darīsim to pašu, ko jūs.

Eliduks atbild: — Tencinu. Vai kāds no jums nezina labu slēptuvi? Kādu šauru kalnu ceļu, pa kuru naidniekam jā iet? Kādu vietu, kur mēs to varētu pārsteigt? Ja gaidīsim šeit, cīņa būs sīva. Nekādu priekšrocību mums te nav. Vai kādam ir labāks plāns?

— Ir tāds šaurs braucamais ceļš, ser. Tur gar to mežu aiz linu lauka. Kad tie būs apkrāvušies ar laupījumu, tad pa to ceļu griezīsies atpakaļ. Pēc tāda darba mēdz jāt bezrūpīgi. Kā likteni izaicinot.

Te visu varēja nodarīt īsi un aši; un zaudējumi ienaidniekam būtu krietni.

— Draugi, — sacīja Eliduks. — Varu jums teikt pavisam droši: kas neriskē — pat ja stāvoklis liekas bezcerīgs — tas nevinnē. Tiklab karā, kā goda lietās. Mēs visi kalpojam karalim, jūs esat zvērējuši viņam uzticību. Tāpēc sekojiet man turp, kurp jūs vedīšu. Un dariet to pašu, ko darīšu es. Apsolu jums, ka viss ies gludi, ja vien tas būs manos spēkos. Varbūt laupījums nebūs necik liels. Bet, ja mēs šodien sakausim ienaidnieku, nākamās paaudzes mūs neaizmirsīs.

Ar savu pārliecību viņš iedrošināja pārējos bruņiniekus, un tie aizveda viņu uz mežu. Tur gar ceļa malu visi noslēpās un gaidīja, kad iebrucēji atgriezīsies no sirojuma. Eliduks visu bija izplānojis un parādījis viņiem, kā straujos auļos un ar kādu saucienu doties uzbrukumā. Kad naidnieki sasniedza šauro vietu, Eliduks deva uzbrukuma zīmi, tad vēlreiz uzmundrināja savus draugus. Tie cirta no visa spēka un bez žēlastības. Pārsteigtie ienaidnieki drīz padevās un metās bēgt. Cīniņš ātri vien bija galā. Tika sagūstīts iebrucēju vadonis un daudzi citi bruņinieki, kurus nodeva ieroču nesēju ziņā. Eliduka pusē bija cīnījušies divdesmit pieci vīri, kas saņēma gūstā trīsdesmit pretiniekus. Viņi ieguva arī daudz ieroču un citu vērtīgu mantu. Spožās uzvaras ielīksmoti, viņi lielā pacilātībā

dodas atpakaļ uz pilsētu. Gauži noraizējies par savu vīru likteni, karalis bija uzkāpis nocietinājumu torni. Viņš nemitējās zūdīties, ka uzticējies Elidukam, kurš droši vien bijis nodevējs un nu iedzinis postā visus viņa bruņiniekus.

Nācēji tuvojās lielā barā, vieni zem nešļavām salīkuši, citi sasieti, — tur likās esam daudz vairāk ļaužu, nekā no pilsētas bija izgājuši, tāpēc arī karali mocīja tādas šaubas un neziņa. Viņš pavēl noslēgt pilsētas vārtus un vīriem ar lokiem un citiem ieročiem būt gatavībā uz nocietinājumu vaļņa. Bet šie piesardzības soļi izrādās lieki. Eli-duks bija licis kādam ieroču nesējam auļot uz pilsētu un pavēstīt par notikušo. Tas pastāstīja karalim, kā bretoņu algotnis padzinis naidnieku un cik vareni kāvies. Nekad vēl zirga mugurā neesot redzēts labāks karotājs. Viņš pats esot savaņģojis pretinieku pavēlnieku un divdesmit deviņus gūstekņus un piedevām vēl ievainojis un nogalinājis daudzus citus.

Kad karalis dzird šo prieka vēsti, viņš ir līksms bez gala. Viņš_nokāpa no torņa un devās sagaidīt uzvarētāju, tad pateicās Elidukam par visu un atstāja viņam gūstekņus, par kuriem varēja saņemt izpirkšanas maksu. Ieročus Eliduks sadalīja līdzīgās daļās starp visiem bruņiniekiem, saviem vīriem paturēdams tikai trīs zirgus, kas tiem bija piešķirti. Viņš sadalīja arī visu pārējo starp gūstekņiem un pilsētniekiem, pat savu likumīgo daļu.

Pēc šī varoņdarba Eliduks kļuva par karaļa mīluli. Karalis nolīga viņu un viņa vīrus uz veselu gadu, un Eliduks deva viņam uzticības zvērestu. Tad viņš kļuva par karaļa zemju pavaldoni.

Karaļa jaunā meita dzirdēja visu gan par Eliduka cildeno rīcību, gan viņa brašumu, tāpat uzzināja, cik godājams, labi audzināts un devīgs viņš ir. Viņa aizsūtīja vienu no saviem pāžiem pie Eliduka ar aicinājumu, ar lūgumu iegriezties un pakavēt viņai laiku. Vajagot taču parunāties, iepazīties, un viņa būšot ļoti apbēdināta, ja viņš atteikšoties, Eliduks liek pateikt, ka viņš katrā ziņā ieradīšoties un ļoti priecāšoties ar viņu iepazīties. Tā nu viņš uzkāpj zirgā un, paņēmis līdzi kalpu, dodas patērzēt ar meiteni. Nonācis līdz viņas durvīm, Eliduks vispirms sūta pa priekšu pāžu. Viņš nobrāžas tūlīt iekšā, bet brīdi pagaida, līdz pāžs atgriežas. Tad ar laipnu un sirsnīgu sejas izteiksmi, goddevības pilns viņš uzrunāja jauno dāmu un pateicās viņai par ielūgumu. Giliaduna bija ļoti skaista, un viņa paņēma viesi aiz rokas^54 un aiz* veda to pie mīksta sēdekļa, kur abi apmetās un runājās ran par šo, gan to. Sad un tad viņa zagšus pameta ska-ticnu... te uz viņa seju, te augumu, te acu izteiksmi... un pati sev atzinās, cik' patīkams viņš ir, cik līdzīgs viņas sapņu princim. Amors izšauj savu bultu, meitene iemīlas bez atmaņas. Viņa nobālē, izdveš nopūtu, bet nejaudā atzīties, jo baidās no viņa nicināšanas.

Eliduks uzkavējās krietnu laiku, taču beigās atvadījās un aizgāja. Giliadunai gauži negribējās no viņa šķirties, bet cits nekas neatlika. Viņš atgriezās savā mājokli nopietns un domās iegrimis. Jaunava viņu satrauca, jo viņa bija karaļa meita, bet viņš — karaļa kalps. Viņas izturēšanās šķita tik kautra, tomēr tajā manīja tādu kā pārmetumu. Viņš jutās apkrāpts, jo bija te pavadījis jau tik ilgu laiku, bet viņu redzēja pirmo reizi. Taču, atzinies pats sev, viņš nokaunējās. Viņš atcerējās sievu un savu solījumu uzvesties tā, kā vīram pieklājas.

Beidzot iepazinusi Eliduku, meitene vēlējās, lai viņš kļūtu par viņas mīļoto. Vēl neviens vīrietis viņai nebija tā paticis — ja vien tas būtu iespējams, ja vien viņš gribētu. Visu nakti viņa neaizdarīja acu, par viņu domādama, un nebija ne gulējusi, ne atpūtusies. Nākamajā rītā viņa piecēlās jau ar ausmu un devās pie loga, lai pasauktu savu pāžu. Tam viņa izstāstīja visu.

— Mīļais dievs, — viņa saka, — es nezinu, ko iesākt. Esmu iekritusi kā slazdā. Mīlu jauno algotni Eliduku. Kurš izcīnīja tik spožu uzvaru. Pagājušo nakti miegs man nebija ne prātā, ne aci nevarēju aizvērt. Ja vien viņš mani mīl, ja vien viņa nodomi ir nopietni, es darīšu visu, ko viņš vēlēsies. Un nākotne sola tik daudz — kādu dienu viņš te varētu kļūt par karali. Esmu kā bez prāta viņa dēļ. Viņš ir tik gudrs, tik iznesīgs. Ja viņš mani neiemīlēs, es aiz žēlabām nomiršu.

Noklausījies visu, kas Giliadunai bija sakāms, jaunais pāžs deva viņai labu padomu: vēl par agru izsamist.

— Mana kundze, ja jūs viņu mīlat, tad dariet to viņam zināmu. Aizsūtiet viņam kādu jostu vai lenti, vai varbūt gredzenu, lai redzētu, vai tas viņu iepriecina. Ja viņš bus laimīgs, šīs dāvanas saņemot, izskatīsies priecīgs, tāpēc ka esat viņu atcerējusies, uzvara ir rokā. Viņš jūs mīl. Un vai gan atradīsies kāds valdnieks, kas aiz prieka nelēks gaisā, uzzinājis, ka esat viņu uzdomājusi?

Meitene apcerēja šo padomu.

— Bet ar dāvanu vien taču nav iespējams uzzināt, vai viņš mani grib. Tu to nesaproti. Bruņiniekam dāvana jāpieņem, vienalga, vai sūtītāja viņam patīk vai ne. Un jārāda laipna seja. Es būtu dziļi nelaimīga, ja viņš par mani smietos. Bet varbūt tev izdodas kaut ko izlasīt viņa sejā. Tāpēc posies ceļā. Aši. Un ej.

— Esmu gatavs.

— Aiznes viņam šo zelta gredzenu. Un vēl — manu jostu. Un sveicienus nodod silti un sirsnīgi.

Pāžs pagriežas, lai ietu, un viņa ir tik uzbudināta, ka grib jau saukt to atpakaļ. Taču zēns aiziet — un tad viņa sāk mocīties pašpārmetumos.

— Ak dievs, esmu iemīlējusies svešiniekā! Es pat nezinu, vai viņš ir augstas kārtas. Vai vienā jaukā dienā, viņš pēkšņi nepazudīs. Un nepametīs mani izmisumā. Esmu rīkojusies neprātīgi, tik klaji atzīdamās savās jūtās. Līdz vakardienai es viņu pat redzējusi nebiju un šodien jau piedāvājos pati. Viņš mani droši vien nicinās. Nē, tas nevar būt, ja viņš ir labs, viņš mani sapratīs. Nu viss ir dievu rokā. Kā gan es jutīšos, ja izrādīsies, ka esmu viņam pavisam vienaldzīga? Nekad, nekad vairs es nebūšu laimīga.

Pa to laiku, kamēr viņa mocījās sirdēdās, straujais zirgs pāžu nesa aizvien tuvāk ceļa mērķim. Saticis Eli-duku, zēns bez lieciniekiem nodeva viņam sveicienus tieši tā, kā meitene bija vēlējusies. Tad pasniedza mazo gredzenu un jostu. Bruņinieks pateicās, tad uzmauca gredzenu pirkstā un aplika jostu^55 ap vidu. Bet neko citu viņš pāžam nebija teicis, neko nebija jautājis, tikai piedā-vājis pretī savu gredzenu un jostu. Pāžs tos nepieņēma un steidzās atpakaļ pie jaunās kundzes. Viņa gaidīja savā istabā, un pāžs atkārtoja Eliduka atbildes sveicienus un pateicības vārdus.

— Dieva dēļ, runā taisnu valodu. Vai viņš mani tiešām mīl?

— Tā man šķiet. Jūs viņš nekrāptu. Man liekas — viņš izrāda savas labās manieres un dara to ļoti gudri — viņš zina, kā noslēpt jūtas. Es jūsu vārdā nodevu viņam sveicienus un. dāvanas. Viņš tūlīt aplika jostu, pie tam darīja to ļoti rūpīgi. Pēcāk uzmauca pirkstā gredzenu. Es vairāk neko neteicu. Viņš arī ne.

— Bet vai viņš saprata, ko dāvanas nozīmē? Ja ne, es patiesi nezinu, ko iesākt.

— Godīgi sakot, neesmu pārliecināts, bet, tā kā viņš nenoraidīja to, ko viņam sūtījāt, tad varu teikt pavisam droši, ka ... ļaunu prātu viņš uz jums netur.

— Beidz mani nerrot, nekaunīgais puika! Es pati ļoti labi zinu, ka ļaunu prātu viņš netur. Neko sliktu taču viņam nedaru. Tikai mīlu no visas sirds. Bet, ja turētu, tad būtu pelnījis nāvi. Pirms pati nebūšu ar viņu runājusi, nekādu ziņu vairāk nelaidīšu. Ne ar tevi, ne ar kādu citu. Lai viņš pats redz, kādas ilgas mani plosa. Ja vien es zinātu, cik ilgi viņš te paliks!

— Kundze, karalis noslēdzis ar viņu līgumu uz vienu gadu. Tas ir pietiekams laiks, lai jūs pagūtu likt viņam nomanīt, ko jūtat.

Izdzirdējusi, ka Eliduks nepošas projām, Giliaduna bija līksmības pilna — cik brīnišķīgi, ka viņam jāpaliek! Viņa nezināja, kādas mokas cieta Eliduks kopš tā brīža, kad viņu ieraudzīja. Liktenis bija izspēlējis ar Eliduku ļaunu joku — šķiroties no mājām, licis dot sievai solījumu, ka viņš nepacels acis ne uz vienu citu sievieti. Nu viņa sirdī iemājoja grēks. Viņš gribēja palikt uzticīgs. Taču skaidri apzinājās, ka ir kritis par upuri Giliadunai un viņas skaistumam. Atkal tikties, runāt ar viņu, skūpstīt un skaut... Bet viņš nedrīkstēja ļaut šīm alkām vaļu, tās iegrūdīs viņu negodā — gan sievai dotā solījuma, gan ar karali uzņemto saistību dēļ. Šaubu plosīts, viņš kāpa zirgā un neprātoja vairs. Viņš paaicina savus draugus, tad dodas uz pili, lai runātu ar karali. Varbūt izdosies satikt arī meiteni — šī doma liek viņam steigties jo ātrāk.

Karalis, tikko piecelies no azaida galda, ir devies uz meitas istabām un tagad spēlē šahu ar kādu aizjūras bruņinieku. Galdiņa otrā pusē meitai vajadzēja parādīt viņam gājienus. Ieradās Eliduks. Karalis viņu laipni apsveicināja un aicināja sēsties blakus. Savai’ meitai viņš sacīja:

— Mana dārgā, tēv jāiepazīstas ar šo godavīru. Un jābūt pret viņu sevišķi laipnai. Mūsu zemē nav otra cēlāka bruņinieka.

Meitene ar vislielāko prieku izpildīja tēva gribu. Viņa pieceļas un aicina Eliduku apsēsties kopā ar viņu labu gabalu no pārējiem. Mīlestība abus padarījusi mēmus. Viņa neuzdrīkstējās atzīties, viņš arī baidījās runāt... kad bija pateicies par saņemtajām dāvanām — nekad neviena dāvana viņam neesot tik ļoti patikusi. Viņa atbild, ka priecājoties, ja esot darījusi viņam prieku. Tad pēkšņi atzīstas, kāpēc sūtījusi gredzenu un jostu arī, ka piederot viņam ar miesu un dvēseli — mīlot līdz neprātam, nespējot pretoties šīm jūtām un nododot sevi viņa rokās. Viņš zinot, viņam jāzinot, ka viņa nekad nepiederēšot nevienam citam.

Nu bija Eliduka reize runāt.

— Princese, esmu tik laimīgs, ka jūs mani mīlat. Tik prieka pilns. Vai gan varētu būt citādi, ja man uzsrnai-dījusi tāda laime? Es nemūžam to neaizmirsīšu. Jūs zināt, ka esmu devis zvērestu jūsu tēvam kalpot šeit gadu un nepamest viņu, iekams karš nebūs beidzies. Pēc tam došos mājup. Ja vien jūs mani atlaidīsiet. Es nevēlos palikt šeit.

— Eliduk, esmu jums ļoti pateicīga par atklātību. Jūs esat tik godīgs un tik daudz zināt. Līdz tam brīdim, kad dosieties projām, jums būs vēl daudz laika izlemt, ko iesākt ar mani. Es jūs mīlu un uzticos jums tā kā nevienam citam šajā pasaulē.

Abi nu zināja, ka viens uz otru var paļauties; un šajā reizē nekas vairāk netika teikts.

Eliduks dodas atpakaļ uz savu mitekli pacilāts, jo viss tik labi beidzies. Ar Giliadunu viņš var sarunāties, cik bieži vien vēlas, viņi abi viens otru bezprātīgi mīl.

Tagad viņš ar tādu sparu nodevās kara vešanai, ka sagūstīja ienaidnieka karali un atbrīvoja visu vecā karaļa valsti. Arvien vairāk tika cildināta viņa kara māksla, tāpat arī atjautība un augstsirdība. Sājā viņa dzīves novadā viss bija vislabākajā kārtībā.

Bet pa to laiku Bretaņas karalis bija sūtījis pāri jūrai jau trīs ziņnešus, lai tie sameklētu Eliduku. Dzimtenē neklājās labi un ar katru dienu kļuva vēl sliktāk. Visi viņa cietokšņi bija aplenkti, zemes nopostītas: Arvien vairāk karalis’nožēloja, ka atlaidis Eliduku. Toreizējais lēmums bija pieņemts ļaunprātīgu padomdevēju ietekmē. Viņš jau bija padzinis no sava galma nodevīgos sazvērniekus, kas toreiz nomelnoja Eliduku un vija ap viņu savu melu. tīklu. Tagad, šajā nestundā, viņš vēlēja Elidukam, viņš aicināja un lūdza to — tās uzticības vārdā, kas viņus bija vienojusi kopš dienas, kad bruņinieks nodeva viņam uzticības zvērestu, — atgriezties un glābt zemi. Viņš bija nonācis galējā postā.

Eliduks saņēma šo ziņu. Tā viņu patiesi apbēdināja. Viņš domāja par Giliadunu, kuru tagad mīlēja līdz pašiem savas ciešanu plosītās sirds dziļumiem un kura atbildēja viņam ar tādām pašām jūtām. Bet savām kaislībām viņi nebija ļāvuši vaļu, viņu attiecībās nebija nekā nepiedienīga, jo tā nebija gadījuma rakstura aizraušanās. Glāsti, sarunas, skaistas dāvanas — tālāk par to viņu kvēlās jūtas nebija gājušas. Viņa ar nolūku saglabāja šo robežu, jo cerēja iegūt vairāk. Cerēja, ka reiz Eliduks piederēs viņai pilnīgi, ja vien viņa rīkosies gudri.

Viņa nezināja, ka Elidukam ir sieva.

«Ak vai,» Eliduks domāja, «esmu noklīdis maldu ceļos. Uzkavējos te pārāk ilgi. Lai nolādēta tā diena, kad pirmo reizi ieraudzīju šo zemi. Esmu iemīlējies bez atmaņas. Un viņa tāpat. Ja mums tagad jāšķiras, viens no mums aizies bojā. Varbūt pat abi. Un tomēr man jādodas projām, Bretaņas karaļa aicinājums man ir likums, esmu viņam devis vārdu. Nemaz jau nerunājot par to, kuru devu savai sievai. Man jāsaņemas. Nevaru te vairs ilgāk palikt, man nav izvēles. Baznīca nemūžam neļautu man precēt Giliadunu. Visādā ziņā esmu nonācis strupceļā. Ak dievs, pat domās nespēju pieļaut, ka viņu nekad vairs neredzēšu! Man jābūt atklātam, lai tas maksātu ko maksādams. Darīšu tā, kā viņa vēlēsies, kā viņa uzskatīs par pareizu. Zemē tagad valda miers un kārtība, viņas tēvam neviens vairs netaisās uzbrukt. Vēl šodien pat pastāstīšu

par Bretaņas karaļa vēsti un lūgšu atļauju doties ceļā-, XI Tāda jau ari bija mūsu noruna — palikt šeit tikmēr, ka»» mēr nebūs nodibināts miers. Iešu pie Giliadunas un visu ļ viņai paskaidrošu. Lai tad viņa saka, ko uzskata par pa- J reizāku, un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai tā no- X tiktu.» j

Tūlīt uz karstām pēdām viņš devās pie karaļa lūgt at- I ļauju atgriezties mājās. Viņš stāstīja par apstākļiem Bre- j taņā un parādīja vēstuli no turienes karaļa — šo sau- : cienu pēc palīdzības. Vecais karalis lasa pavēli un saprot, j ka zaudēs Eliduku. Viņš ir ļoti bēdīgs un noraizējies. Viņš ■ piedāvāja Elidukam labu tiesu savu īpašumu, trešo daļu no sava mantojuma, savus dārgumus — ja vien Eliduks • palikšot, viņš darīšot visu, lai tam šo lēmumu nekad ne- ] nāktos nožēlot.

Bet Eliduks bija nelokāms.

— Sājos apstākļos, kad manam karalim draud bries- | mas un viņš tik neatlaidīgi mani meklējis, man jāsteidzas | viņam palīgā. Nekas nevar grozīt manu lēmumu. Bet, • ja kādreiz jums atkal ievajadzēsies manas palīdzības, es 1 labprāt atgriezīšos un sev līdzi atvedīšu daudz citu bruņinieku.

Tad bez liekām runām karalis pateicās un atlaida Eliduku, teikdams, lai izvēloties no viņa mantības visu, ko ! vien sirds kāro, — zeltu un sudrabu, medību suņus un zirgus, skaistus zīda audumus. Eliduks neņēma vairāk, nekā bija nepieciešams. Tad ļoti goddevīgi viņš teica karalim, ka vēlētos runāt ar viņa meitu, ja tas būtu iespējams.

— Piekrītu ar prieku, — sacīja karalis.

Sev pa priekšu Eliduks aizsūtīja jaunu dāmu, lai tā atver Giliadunas istabas durvis. Tikai tad viņš devās iekšā pats. — Eliduk! — viņa priecīgi iesaucās un dedzīgi viņam piekļāvās. Tad viņi apsprieda stāvokli un viņš īsumā paskaidroja, kāpēc ir spiests atgriezties. Taču, kad viņš visu bija izklāstījis, bet vēl arvien nelūdza atļauju doties prom, nelūdza brīvību, viņa aiz pārdzīvojuma gandrīz samaņu zaudēja. Seja nobālēja. Redzot viņas ciešanas, arī Eliduks vairs nespēj pār sevi valdīt. Viņš skūpsta viņas lūpas, un pār vaigiem rit līdzjūtības asaras. Beidzot viņš apskauj mīļoto un tur sev piekļautu, līdz viņa atgūstas.

— Mana vismīļā, ak dievs, klausies, — tu esi mana dzīvība un nāve, visa mana dzīve. Tādēļ jau esmu šeit.

I ;:i mēs varētu to pārrunāt un viens otram visu uzticēt, ē.111 jādodas mājās. Esmu saņēmis tava tēva atjauju.

I . ! darīšu tā, kā teiksi tu. Vienalga, kas notiktu ar mani

ļ 11.

- Tad ņem mani līdzi, ja negribi palikt šeit! Bet, ja neņemsi, es padarīšu sev galu. Manā dzīvē tāpat vairs nebūs ne laimes, ne prieka.

Maigiem vārdiem Eliduks stāsta viņai par savu mīles-lilui, cildina viņas skaistumu. — Bet esmu devis uzticī-l«as zvērestu tavam tēvam. Ja es tagad aizvedīšu tevi ( v līdzi, tad lauzīšu zvērestu, kura laiks vēl nav note-t ej is. Bet tici man, es tev solos no visas sirds, ja tagad lu mani uz laiku atlaidīsi, nekas uz pasaules nekavēs mani atgriezties pie tevis dienā, kuru tu noliksi, — ja vien būšu sveiks un vesels.

Viņa Eliduku ļoti mīlēja. Tāpēc noteica laiku, kad mīļotajam jāatgriežas, lai aizvestu viņu sev līdzi. Abi šķīrās dziļi nelaimīgi, ar asarām acīs, apmainījušies ar zelta gredzeniem un maigiem skūpstiem.

Eliduks jāja uz jūru. Vējš bija labvēlīgs, un viņš ātri vien sasniedza otru krastu. Viņa atgriešanās bezgala iepriecināja ne vien Bretaņas karali, bet arī Eliduka radus un draugus, un it īpaši sievu, kura viņu lielā uzticībā bija gaidījusi un vēl arvien izskatījās tikpat pievilcīga. Bet Eliduks visu laiku palika sevī ierāvies, jo nespēja aizmirst Anglijā atrasto mīlestību. Nekas nespēja viņu iepriecināt, nekad viņš nepasmaidīja — laimīgs viņš būs tikai tad, kad no jauna ieraudzīs Giliadunu. Sievu ļoti nomāca vīra noslēgtība, jo viņai nebija ne jausmas par tās cēloni. Viņa nejutās vainīga un nepārstāja taujāt, vai tikai ļaunas mēles neesot viņam kaut ko samelsušas. Viņa esot gatava aizstāvēties pasaules priekšā, ja vien viņš to prasīšot.

— Milēdij, neviens par jums neko sliktu nav teicis. Bet esmu svēti solījies tās aizjūras zemes karalim, ka atgriezīšos pie viņa. Esmu tur nepieciešams. Devu viņam vārdu, ka nedēļu pēc tam, kad Bretaņas karaļa valstī no jauna būs iestājies miers, es došos atpakaļ. Bet tas n^būs iespējams, iekams neesmu ticis galā ar bezgala grūtu uzdevumu. Tāpēc nekas nespēs mani iepriecināt līdz tam brīdim, kad varēšu atgriezties. Es nelauzīšu solījumu.

Tas bija viss, ko viņš pastāstīja sievai. Piebiedrojies Bretaņas karaļa armijai, viņš tam diži izpalīdzēja. Karalis pieņēma viņa ieteikto plānu un tā izglāba savu valsti.

Bet, kad tuvojās Giliadunas noliktā diena, Eliduks panāca, ka tiek noslēgts miers. Viņš piekrita visiem preti-| nieka noteikumiem, tad sāka gatavoties ceļam un izrau-1 dzijās sev pavadoņus — divus brāļadēlus, kurus mīlēja,! un vienu no saviem pāžiem — zēnu, kas zināja visu un bija nesis Giliadunai Eliduka vēstules. Un ieroču nesējus — vairāk neviena. Šiem ceļa biedriem viņš lika zvērēt, ka tie neizpaudīs viņa noslēpumu.

Vairs nekavēdamies ne dienu, viņš dodas jūrā un drīz izceļas krastā Totnesā. Beidzot viņš bija tur, kur viņu tik ļoti gaidīja. Eliduks rīkojās ļoti viltīgi. Viņš apmetās kādā_ mājvietā labu gabalu no ostas, jo nevēlējās, lai viņu redzētu, izsekotu un... pazītu. Tad, licis, lai pāžs sapo-' Sas ceļam, viņš sūtīja to pie Giliadunas ar ziņu, ka ir atgriezies un tur savu solījumu. Naktī, kad būs iestāju-ļ sies tumsa, viņai pāža pavadībā jāizlavās no pilsētas, un Eliduks viņu tur sagaidīs. Pāžs pārģērbās svešās drēbēs un kājām devās uz Ekseteru. Ar gudrību un viltību iekļuvis viņas istabās, viņš sveicināja princesi un pavēstīja, ka viņas mīļotais atgriezies. Viņa izskatās skumja un nomākta, bet, . izdzirdējusi jaunās ziņas, pēkšņi pārvēršas, sāk raudāt, tad vēl un vēlreiz skūpsta pāžu. Tas pastāsta, ka abiem jādodas ceļā to pašu vakaru; un diena paiet, izplānojot bēgšanu visos sīkumos.

Kad iestājās nakts, abi kopā piesardzīgi izlavījās no pilsētas. Abi trīcēja aiz bailēm, kaut tikai kāds tos nepamanītu. Giliadunai mugurā bija ar zeltu smalki izšūta zīda kleita un īss apmetnis.

Bultas lidojuma attālumā no pilsētas vārtiem jauka dārza vidū auga neliels koku puduris. Tur, dzīvžoga paēnā, slēpās Eliduks, kurš bija te ieradies savu mīļoto sagaidīt. Pāžs aizveda Giliadunu uz šo vietu. Eliduks nolēca no zirga un noskūpstīja viņu — cik liels bija atkalredzēšanās prieks! Palīdzējis viņai uzkāpt zirgā, Eliduks uzlēca savējā un paņēma arī viņas pavadu. Straujos rikšos viņi devās atpakaļ uz Totnesas ostu un tūlīt sēdās kuģī, kurā nebija neviena cita jūras braucēja kā vien Eliduka vīri un viņa mīļotā Giliaduna. Pūta spirgts ceļavējš, un laiks solījās būt labs, bet, kad viņi tuvojās Bretaņas krastiem, sacēlās vētra. Spēcīgs pretvējš dzina viņus prom no ostas jūrā. Tad aizlūza un nogāzās masts un kuģis pazaudēja visas buras. Izmisumā viņi piesauca dievu, svēto Nikolaju, svēto Klementu un pašu svēto dievmāti, lai tā lūgtu Jēzu Kristu viņus aizsargāt, paglābt no no-

dīkšanas un izvest malā. Vētra dzina kuģi gar krastu ir vienā, te otrā virzienā. Kāds no matrožiem sāka kliegt:

— Ko gan mēs darām! Mans kungs, pie visa vainīga la meitene, kuru jūs uzvedāt uz klāja, viņa mūs visus pazudinās. Mēs nemūžam netiksim krastā. Jums taču mājās ir pielaulāta sieva. Bet jūs iekārojat vēl otru sievieti. Tas ir pret dievu un pret likumu. Pret katru pieklā-ļibu un reliģiju. Tāpēc sviedīsim viņu jūrā un glābsim savas ādas!

Eliduks dzird, ko šis vīrs kliedz, un kļūst vai traks aiz niknuma.

— Tu kuņas bērns, tu nezvērs, nodevējs — ciet klusu! Kas viņai kaut pirkstu piedurs, dārgi par to samaksās!

Viņš’apkampa Giliadunu un mierināja kā prazdams. Meiteni mocīja jūras slimība, bet sirdi viņai plosīja tikko dzirdētā vēsts — mīļoto mājās gaida sieva. Viņa paģība, bāla kā nāve nokrita uz klāja un tā palika — bez elpas, bez jebkādas dzīvības zīmēs. Eliduks zināja, ka Gilia-duna šo ceļu uzņēmusies tikai viņa dēļ, un patiešām noticēja, ka viņa mirusi. Eliduku pārņēma izmisums. Izslē-jies kājās, viņš metās virsū matrozim un iesita tam ar airi. Vīrs sabruka, un Eliduks ar kājas spērienu izgrūda to pār bortu, kur ķermeni acumirklī aprija viļņi. To izdarījis, viņš metās pie stūres. Viņš stūrēja un vadīja kuģi tik prasmīgi, ka viņi sasniedza ostu un zemi. Laimīgi tikuši pie krasta, viņi izmeta enkuru un nolaida trapu. Giliaduna nebija nākusi pie samaņas un izskatījās kā mirusi. Eliduks raudāja bez mitas — viņš vēlējās, kaut būtu šķīries no šīs dzīves kopā ar viņu. Tad griezās pie saviem’ pavadoņiem pēc padoma, uz kurieni mirušo nest. Viņš atteicās atstāt savu mīļoto, iekams tā nebūs ar godu pēc visām parašām guldīta svētītā zemē. Viņa bija karaļa meita un to pelnījusi. Taču vīri nezināja, ko iesākt, un nekādu padomu neprata dot. Tad Eliduks sāka domāt pats. Viņa pils nebija pārāk tālu — nepilnas dienas jā-jienā no jūras. Bet ap pili pletās kādas trīsdesmit jūdzes meža. Mežā bija neliela kapela, kurā jau četrdesmit gadus dzīvoja kāds ercmīts. Eliduks bieži bija ar viņu runājis.

«Es vedīšu Giliadunu uz turieni,» Eliduks nodomāja, «es viņu apglabāšu kapelā. Tad uz šīs zemes nodibināšu abatiju vai klosteri. Mūķenes vai mūki katru dienu aizlūgs, lai dievs dāvā mieru viņas dvēselei.»

Viņš lika atvest zirgus, pavēlēja visiem sēsties seglos un tad pieprasīja solījumu, ka neviens viņu nenodos. Gi-liadunu viņš novietoja sev priekšā uz segliem. Jādāmi pa visīsāko ceļu, viņi drīz nonāca mežā. Pēc kāda laika sasnieguši kapelu, viņi sauca un klaudzināja. Bet neviens neatsaucās, un durvis palika slēgtas. Eliduks pavēlēja> kādam no vīriem ierāpties pa logu un atvērt durvis. Iekšā viņi atrada svaigu kapu: svētais vientuļnieks pirms ned-ē-'j |as bija nomiris. Visi stāvēja skumīgi un_apjukuši. Viri gribēja izrakt kapu, kurā uz mūžīgiem laikiem guldīt GH liaduņu, bet Eliduks lika tiem atstāt kapelu.

— Tā nebūs pareizi. Vispirms man jādabū dieva kalpu padoms, kā piešķirt šai vietai mūžīgu slavu, uzceļot aba-j tiju vai klosteri. Pagaidām mēs noliksim Giliadunu altāra^1 priekšā un atstāsim viņu dieva ziņā.

Viņš lika atnest drēbes, un viņi ātri sarīkoja meitenei guļvietu, tad noguldīja viņu tajā un atstāja kā nomirušu.! Bet, kad pienāca brīdis atstāt kapelu, Elidukam šķita,J ka viņš aiz sāpēm arī pats nomirs. Viņš pārklāja skup-1 stieni viņas acis un seju. *

— Mana dārgā, sirdsmīļotā, ja dievs tā gribēs, es ne- j kad vairs neņemšu rokās ieročus un aiziešu no laicīgās : pasaules. Es nolādu to dienu, kad tu mani ieraudzīji.! Manu drostaliņ, kāpēc gan tu man sekoji? Pat karaliene ) nebūtu spējusi mani mīlēt uzticīgāk. Dziļāk. Mana sirds vai lūst tevis dēļ. Tajā pašā dienā, kad tevi apglabās, es 1 aiziešu klosterī. Un katru dienu nākšu šeit un uz tava \ kapa izraudāšu savas bēdas.

Tad viņš strauji apgriezās un aizvēra kapelas durvis. j

Uz māju viņš jau bija aizsūtījis ziņnesi, lai tas paves- • tītu sievai, ka viņš atgriežas, bet ir piekusis un noguris. ■ Laimes pārņemta, viņa posās, lai vīru sagaidītu, un no sirds viņu sveica. Bet daudz prieka viņai netika. Neviena ļ smaida, neviena laipna vārda Elidukam priekš viņas nebija. Neviens neuzdrīkstējās jautāt — kāpēc. Tā tas turpinājās vairākas dienas — agri no rīta noklausījies mesu, viņš devās uz mežu, kur kapelā gulēja Giliaduna — vēl arvien nekustīga, bez elpas un dzīvības. Taču kaut kas Eliduku ļoti mulsināja — viņas sejas krāsa tikpat kā nebija pārvērtusies, vizēja balti sārta, tikai nedaudz bālāka kā parasti. Patiesā izmisumā Eliduks raudāja un lūdza par viņas dvēseli. Tad no jauna devās mājup.

Nākamajā dienā, kad viņš pēc mesas iznāca no baznīcas, viņu sagaidīja spiegs — jauns kalpotājs, kuram viņa sieva bija apsolījusi zirgus un ieročus, ja viņš varētu izsekot savu kungu un uzzināt, uz kurieni viņš dodas.

Puisis darīja, kā vēlēts. Viņš nemanīts seko Elidukam mežā, noskatās, kā tas ieiet kapelā un dzird no turienes vaimanas. Tiklīdz Eliduks atstaja kapelu, kalps steidzās mājup un pastāstīja savai kundzei par visu, ko redzējis, un par ciešanu pilno balsi, kuru dzirdējis. Viņas aizvainojums pārvērtās saviļņojumā.

— Mēs dosimies uz turieni, cik ātri vien iespējams, un apskatīsim kapelu. Tavam kungam drīz jādodas uz apspriedi pie karaļa. Eremīts nesen nomira. Es zinu, ka Elidukam viņš bija mīļš, bet tādēļ vien tavs kungs tā neizturētos. Tik briesmīgi nesērotu.

Tā nu pagaidām viss vēl palika noslēpumā tīts.

Tajā pašā pēcpusdienā Eliduks devās pie Bretaņas karaļa, bet Gildelika kopā ar kalpu — uz eremīta kapelu. Iegājusi iekšā, viņa tūlīt ieraudzīja guļvietu un meiteni, svaigu kā tikko plūktu rozi. Viņa noņēma pārklāju un ieraudzīja slaiko augumu, gleznās rokas un baltās plaukstas ar smalkajiem, maigajiem pirkstiem. Un tūlīt saprata, kas ir Eliduka bēdu cēlonis. Viņa piesauca klāt kalpu un parādīja tam brīnumaino līķi.

— Vai tu redzi šo meiteni? Viņa ir skaista kā pērle. Un mana vīna mīļotā. Tāpēc viņš ir tik izsamisis. Bet es nemaz neesmu sašutusi. Tik daiļa... un tik jauna nomirusi. Jūtu pret viņu tikai žēlumu. Un vēl arvien mīlu savu vīru. Tās ir lielas bēdas mums visiem.

Viņa sāka raudāt aiz žēlabām par Giliadunu. Bet, kamēr viņa tur sēž ar asarām acīs, no altāra apakšas izskrien zebiekste. Kalps sita ar koku, lai atturētu dzīvnieku no līķa. Zebiekste bija pagalam, un viņš aizsvieda to tālāk, kapelas vidū. Nepagāja ilgs laiks, kad parādījās otra zebiekste un ieraudzīja savu draugu. Dzīvnieciņš skraidīja ap beigtā biedra galvu un vairākas reizes aizskāra to ar ķepu. Un izskatījās bēdīgs, kad tas nelīdzēja. Pēkšņi zvēriņš izskrēja pa kapelas durvīm laukā, maurā. Tur tas ar zobiem nokoda spilgti sarkanu puķi, atgriezās atpakaļ un iebāza puķi mutē zebiekstei, kuru kalps bija nogalinājis. Tajā pašā mirklī dzīvnieciņš atžirga. Gildelika to visu redzēja un nu uzsauca kalpam:

— Ķer cieti Svied! Neļauj tai aizbēgti

Puisis meta zebiekstei ar nūju un trāpīja. Puķe izkrita tai no zobiem. Gildelika piesteidzās un pacēla ziedu, tad atgriezās un iespieda to Giliadunai starp lūpām. Kādu brīdi nekas nenotika, bet pēkšņi meitene sakustējās, nopūtās un atvēra acis.

— Mans dievs, — viņa nomurmināja, — cik ilgi esmu gulējusi!

Izdzirdējusi meitenes balsi, Gildelika pateicās visuvarenajam. Tad pajautāja Giliadunai, kas viņa tāda ir.

— Milēdij, esmu no Anglijas un kāda turienes karaļa meita. Es bezprātīgi iemīlējos kādā bruņiniekā, varonīgajā algotnī Elidukā. Un aizbēgu kopā ar viņu. Bet viņš izrādījās ļauns, viņš mani piekrāpa. Viņam visu laiku bijusi sieva. Bet man viņš par to nebilda ne vārdiņa. Uzzinājusi patiesību, es aiz šausmām paģību. Tagad viņš mani te, svešā zemē, nežēlīgi pametis vienu pašu likteņa varā. Esmu piekrāpta, nezinu, kas ar mani notiks. Kāds neprāts uzticēties vīriešiem!

— Mana dārgā, — sacīja Gildelika, — viņa sirdēsti ir bijuši neremdināmi, varat man ticēt. Viņš domā, ka esat mirusi, aiz bēdām ir kā bez prāta. Katru dienu viņš nāk šeit, lai uz jums paskatītos. Bet jūs visu laiku esat bijusi bez samaņas. Esmu viņa īstā sieva, un man viņa ļoti žēl. Viņš bija tik nelaimīgs... Gribēju uzzināt, kur viņš vienmēr pazūd, tāpēc liku viņu izsekot un tā jūs atradu. Un priecājos, ka tomēr esat dzīva. Es jūs tagad ņemšu sev līdzi. Un atdošu viņam. Un paskaidrošu pasaulei, ka viņš ne pie kā nav vainīgs. Pēc tam es iestāšos klosterī.

Viņa runāja tik sirsnīgi, ka Giliaduna paklausīja un sekoja. Gildelika pavēlēja, lai kalps seglo zirgu un steidzas pakaļ Elidukam. Kalps jāja auļiem un drīz vien panāca Eliduku, pazemīgi to sveicināja un tad stāsta, kas noticis. Negaidīdams savus draugus, Eliduks uzlec zirgā. To pašu vakaru viņš sasniedza māju un atrada Giliadunu dzīvu un veselu. Viņš mīļi pateicas savai sievai, viņš ir kā septītajās debesīs un nekad nav bijis tik laimīgs. Viņš visu laiku skūpsta Giliadunu, un meitene kautri atbild viņa skūpstiem. Neviens nespēj noslēpt prieku par šo satikšanos. To redzēdama, Eliduka sieva atklāja vīram savu nodomu. Svinīgi viņa lūdza Elidukam atļauju šķirties, viņa bija nolēmusi kļūt par mūķeni un kalpot dievam. Viņa prasīja arī daļu vīra zemes, lai nodibinātu uz tā abatiju. Eliduks tad varēs apprecēt meiteni, kuru tik ļoti mīl, jo nav ne pieklājīgi, ne godprātīgi dzīvot ar divām sievām, pat ja likums to atļautu. Eliduks nemēģināja neko iebilst; viņš solījās darīt visu tā, kā viņa vēlējās, un piešķirt arī zemi.

Tajā pašā mežainajā apvidū, kur atradās kapela, viņš lika uzcelt baznīcu un visas pārējās ēkas, kas klosterim nepieciešamas. Tad novēlēja tam daudz dažādu mantu un iedzīves. Kad viss bija sagatavots, Gildelika kopā ar trīsdesmit citām sievietēm iestājās klosterī. Tā nu tika likti pamati viņas ordenim, un viņa uzsāka savu jauno dzīvi.

Eliduks apprecēja Giliadunu. Kāzas tika svinētas spoži un ar daudzām ceremonijām, un ilgus gadus abi dzīvoja laimīgi patiesā mīlestībā un saskaņā. Daudz mantas viņi izdāvāja, daudz labu darbu paveica un beigās arī paši pievērsās dievam. Pēc ilgākas šaubīšanās un pārdomām Eliduks iepretim savai pilij lika uzcelt baznīcu un atdeva tai visu savu naudu un lielāko daļu zemes. Viņš izraudzīja kalpus un citus dievbijīgus cilvēkus, kam vajadzēja rūpēties par ordeni un tā ēkām. Kad viss bija izdarīts, viņš vairs nekavējās ne brīdi: viņš un kopā ar viņu arī visi viņa kalpotāji k|uva par visuvarenā dieva kalpiem. Un Giliadunu, kuru Eliduks tik ļoti mīlēja, viņš aizsūtīja pie savas pirmās sievas. Gildelika viņu saņēma kā īsto māsu un izrādīja viņai lielu godu, mācīdama kalpot dievam un dzīvot pēc ordeņa likumiem. Abas lūdza par Eli-duka dvēseles pestīšanu, un viņš savukārt aizlūdza par viņām. Sūtņi pienesa Elidukam vēstis par to, kā abām klājas un kā viņas viena otru iepriecina. Visi trīs katrs savā veidā mēģināja kalpot dievam uzticībā un mīlestībā. Un beigās ar visuvarenā patiesības dieva žēlastību visi mierīgi aizmiga mūža miegā.

Dižie ķelti sacerēja šo stāstu tālā pagātnē, lai svēti glabātu šo triju varoņu dīvainos piedzīvojumus. Tādēļ neaizmirsīsim tos arī mēs!

NABAGA KОKО

Byth dorn re ver dhe’n tavas re hyrt Mes den hep tavas a-gollas у dyr.

Dažas melodramatiskas no kriminālromāniem tin piedzīvojumu literatūras aizgūtas situācijas televīzijā un kino jau ir tik pamatīgi novazātas, ka, manuprāt, mūsu apziņā radījušas gluži aplamu, diametrāli pretēju pieņēmumu, proti, jo biežāk šāda situācija vērojama uz ekrāna, jo mazāk iespēju sastapties ar to reālajā dzīvē. Tikai pāris mēnešu pirms gauži bēdīgā notikuma, par kuru būs runa šajā stāstā, es kaut ko līdzīgu mēģināju pierādīt jaunam, daudzsološam ģēnijam no Britu radiokorporācijas. Jocīgā kārtā viņu apbēdināja mans ciniskais apgalvojums, ka tieši visbriesmīgāko notikumu apraksti klausītāju un lasītāju prātus nomierina visvairāk, jo fakts, ka tas noticis kaut kur citur, jau pats par sevi pierāda, ka šeit tas nav noticis, nenotiek un tāpēc nekad arī nenotiks. Pats par sevi saprotams, ka drīz vien man vajadzēja piekāpties un atzīt, ka divdesmitā gadsimta Pangloss^56, kurš mājo ikvienā no mums un uzskata traģēdiju tikai par citu cilvēku privilēģiju, ir caurcaurēm nelietīgs un pretsabiedrisks radījums.

Un tomēr tajā pārbaudījumu naktī, uztrūcies no miega, es* izjutu tiklab bailes, kā neticību. Mēģināju sev iestāstīt, ka esmu sapņojis, ka troksnis atskanējis tikai manā snaudošajā apziņā, nevis īstenībā. Uz elkoņa atbalstījies, es urbos ar acīm istabas tumsā, tad sasprindzināju dzirdi. Taču vēl arvien saprāts čukstēja ausī, ka tas, no kā baidījos, ir daudz vairāk iespējams Londonā nekā te, kur atrados patlaban. Grasījos jau laisties atpakaļ spilvenos, savas bērnišķīgās bailes izskaidrodams ar pirmo nakti vientuļas un diezgan svešas mājas neierastajos apstākļos. Nekad neesmu bijis klusuma mīļotājs, man nepatīk ne klusi cilvēki, ne klusi nostūri, un man trūka ierasto nakts trokšņu, kas no ārpasaules vienmēr ielaužas manā Londonas dzīvoklī.

Bet tad no lejas atskanēja viegls tinkšķis vai klinkšķis, it kā stikls vai porcelāns būtu nejauši piesities metālam. Iečīkstēšanos, durvju aizciršanos vēl varētu izskaidrot dažādi, bet šī skaņa bija viennozīmīga. Mans vieglais uzbudinājums strauji pārauga patiesās izbailēs.

Kāds no maniem draugiem reiz apgalvoja, ka esot tādas izjūtas, kuras neiepazinis, cilvēks nevarot apgalvot, ka dzīvojis pilnasinīgu dzīvi. Viena no tām bija slīkšanas sajūta. Otra — tikt pieķertam gultā kopā ar cita sievu (saruna risinājās ne visai nopietnās viesībās), trešā — pārdzīvojums, ieraugot spoku, un ceturtā — dzīvības laupīšana citam cilvēkam. Lai gan arī pats pievienoju šim uzskaitījumam vienu vai divus tikpat absurdus pārdzīvojumus, nespēju nomākt īgnumu, jo biju spiests atzīt, ka nevienu no šīm izjūtām nepazinu. Mana dzīve nav bijusi gluži bez problēmām, bet slepkavība nevienu no tām nebūtu atrisinājusi, un doma par slepkavību bija uzzibsnījusi tikai īsu mirkli, lasot vienu vai divas nepiedodami netaisnas recenzijas par manām grāmatām. Savas vājās redzes dēļ otrā pasaules kara gados nebiju varējis dienēt aktīvajā armijā. Tikai reizi pabiju gultā ar cita sievu — tā paša kara laikā, bet vīrs šī mūsu īsā mīlas sakara periodā atradās drošā attālumā no Londonas, Ziemeļāfrikā.

Peldēt neprašana ir pasargājusi mani no slīkšanas briesmām, un spoki neizprotamā vienaldzībā, šķiet, izvairās no tādiem skeptiķiem kā es. Un nu, pēc sešdesmit sešiem mierā un drošībā nodzīvotiem gadiem, biju spiests iepazīties ar vienu no šādām izjūtām — ar apziņu, ka mājā, par kuras vienīgo iemītnieku uzskatīju sevi, atrodas vēl kāds.

Ja grāmatas nebūtu iemācījušas mani par visu augstāk literatūrā vērtēt patiesību, es būtu velti dzīvojis un, arī šo notikumu aprakstot, nevēlos izskatīties labāks, nekā īstenībā esmu. Nepūlos izlikties par enerģisku, darbīgu cilvēku, taču doma, ka zināma humora pieskaņa un pašironija dara iesauku «grāmatu tārps» mazliet netaisnu, ir man patīkama. Jau ļoti agri, internātskolas laikā, es sapratu, ka asprāša reputācija vai vismaz zināma prasme ar trāpīgu atbildi aizbāzt muti dižmanīgajiem spēj daļēji atsvērt grāmatu tārpa un zubriķa slavu un neiedarbojas vienīgi uz izteikti sportiska tipa cilvēkiem. Nenoliegšu, ka man piemīt fiziski mazattīstītu ļautiņu netikums — reizēm sagādā prieku tenkas par kāda cita rakstnieka neslavu, kuras nereti arī pats esmu palīdzējis izplatīt. Tāpat necentīšos apgalvot, ka mans visveiksmīgākais gara ražojums — «Punduris literatūrā» patiešām ir tik objektīvas un vispusīgas analīzes paraugs, par kādu to uzdodu. Dievamžēl paša kļūdas man vienmēr likušās daudz interesantākas par citu cilvēku tikumiem, tāpat nevaru noliegt, ka grāmatas — to rakstīšana, lasīšana, recenzēšana, publicēšana — veidojušas manas dzīves saturu daudz lielākā mērā nekā pati īstā dzīve. Un tāpēc nav ko brīnīties, ka arī šeit mani atvedusi grāmata.

Lielākais no abiem maniem čemodāniem, kurus kopā ar mani pašu taksometrs iepriekšējā dienā atveda no Ser-bornas stacijas, bija pilns ar papīriem — piezīmēm, uzmetumiem un gataviem manuskriptiem. Nobeigumam tuvojās darbs, par kuru sapņoju visu mūžu — ļoti pamatīga biogrāfiska un kritiska monogrāfija par Tomasu Lavu Pīkoku. Negribu pārspīlēt — nopietni pie tās biju strādājis tikai gadus četrus, bet vēlēšanos to darīt glabāju sirdī jau kopš jaunības. Arvien radās citi tobrīd svarīgāki darbi, taču šī tēma man pašam arvien šķitusi vistuvākā. Es jau gatavojos doties uzbrukumā pēdējai virsotnei, kad Londona — pretīgā, jaunā Londona, kura, liekas, par katru cenu grib ķēmoties pakaļ Ņujorkai, — pārvilka svītru manai mazajai iecerei. Tepat ielas otrā pusē, iepre-tiin manam Meida Veilas dzīvoklim, tika sākti darbi, lai iedzīvinātu citu, daudz lielāku un jau sen ieplānotu ieceri, lāču troksnis un putekļi, kas radās, vecās mājas nojaucot, un apziņa, ka šis nožēlojamais pseidodebesskrāpis, kurš progresa vārdā pacelsies uz kādreiz tik klusās un cienījamās itāliešu stilā būvētās terases drupām, drīz vien aizsegs man tik mīļo skatu uz rietumiem, nebija vienīgā nelaime. Notiekošo es pēkšņi redzēju kā apoteozi visam šim humānisma, saprāta un līdzsvara trūkumam, visam tam, pret ko bija cīnījies Pīkoks. Dusmas par traucēkli sāka ietekmēt manu darbu. Vairākās šajā laikā uzrakstītās daļās Pīkoks man bija tikai iegansts, lai gluži nevietā izgāztu dusmas uz savu laikmetu. īstajā vietā un laikā šādi atmaskojumi ir apsveicami, bet es labi sapratu, ka aizraušanās ar tiem šeit kaitē kā darbam, tā man pašam.

Kādu vakaru es ar sarūgtinājumu (un ne gluži bez savtīgiem nolūkiem) gari un plaši iztirzāju šo tēmu, ciemodamies pie diviem veciem draugiem viņu Hcmpstedas dzīvoklī. Mūsu ilggadējās pazīšanās laika es Morisa un Džeinas kotedžā Ziemeļdorsetā biju pavadījis daudzas patīkamas nedēļas nogales, kaut arī jāatzīstas, ka patīkamas tās darīja galvenokārt sabiedrība, nevis lauku vide_. Neesmu nekāds lauku dzīves mīļotājs, un daba mākslā man vienmēr patikusi daudz vairāk nekā daba īstenībā. Taču par «Ceriņiem» un to savrupību es tagad domāju ar patiesām ilgām un saskatīju tajos lielisku izeju no pašreizējām grūtībām. Un, kad šī izeja tika piedāvāta, manas atrunas nebija necik sparīgas. Ar smaidu noklausījos, kā Džeina velk mani uz zoba par šīm ilgām pēc lauku klusuma, kuru viņa dievināja un kuru es, pēc viņas domām, līdz šim nebiju pratis pienācīgi novērtēt... Tiesa, Tomass Hārdijs nav manā gaumē. Es turpat uz vietas saņēmu atslēgas, Džeina deva man vadošus norādījumus par nepieciešamajiem iepirkumiem, un Moriss — īsu instruktāžu par elektriskā ūdenssūkņa un centrālapkures darbības noslēpumiem, šādi apgādāts un instruēts es tikai iepriekšējās dienas pievakarē, neilgi pirms šīs piespiedu pamošanās nakts vidū, ar neviltotu prieku biju ievācies šajā pieticīgajā mājoklī, kas uz laiku bija kļuvis par manu Sabīnes muižas^57 variantu. Nepatīkamu pārsteigumu — un neticību — īpaši asi izjutu arī tādēļ, ka gulēt biju licies, juzdams radošu spēku pieplūdumu un ciešu pārliecību, ka nākamajā dienā spēšu koncentrēties auglīgam darbam, jo iepriekšējās divās nedēļās tas man nekādi nebija izdevies.

Uzrausies gultā sēdus, es skaidri sadzirdēju, ka skaņas tagad nāk nevis no dzīvojamās istabas pirmajā stāvā, bet no kāpnēm. Mana nekustīgā poza bija muļķīga un par drosmi, bez šaubām, neliecināja. Bet baidījos ne tikai tādēļ, ka biju te viens. Arī pati kotedža atradās nomaļā vietā. Līdz tuvākajai fermai — savi četrsimt jardi, bet no tās līdz ciematam, kur policists droši vien saldi dusēja, vēl kāda pusjūdze. Telefons bija pirmā stāva dzīvojamā istabā, šobrīd — tikpat kā pasaules galā. Protams, es varēju sacelt troksni cerībā, ka iebrucējs atzīs par labāku nemanīts pazust. Profesionāli zagļi, cik zināju, no vardarbības izvairījās. Bet veselais saprāts teica, ka nomaļā Dorsetas augstiene gan nav tā vieta, kur profesionālam zaglim būtu vērts nodoties savam metierК Drīzāk ticams, ka mans viesis bija kāds nepieredzējis amatieris tepat no tuvējā ciema. Atmiņā uzpeldēja saruna ar Morisu, kurā viņš noziegumu zemo procentu lauku rajonos bija izskaidrojis ar šejienes dzīves īpatnībām. Tur, kur vienam par otru viss zināms, noziegumu pastrādāt ir grūti vai pat neiespējami.

Pēdējā vārgā cerība, ka tinkšķēšanai varētu būt kāds pavisam vienkāršs izskaidrojums, izkūpēja. Kaut kas no-švīkstēja, kā krēslu sāņus atbīdot. Vajadzēja skatīties acīs īstenībai — kotedžā rīkojās zagļi. Nebija grūti uzminēt, kādēļ tie izvēlējušies tieši šo māju, par spīti Morisa statistikai. Tā atradās ļoti nomaļā vietā, .un apkārtnē visi droši vien zināja, ka īpašnieki te ilgstoši uzturas tikai vasarā, bet pārējā laikā ierodas vienīgi nedēļas nogalēs. Tagad bija trešdiena, nē — jau ceturtdiena, jo pulkstenis rādīja pāri vieniem, un novembris. Pie mājas nestāvēja mašīna, kas norādītu, ka te kāds mīt, jo man nav vadītāja tiesību. Un biju devies pie miera agri, lai rīt svaigiem spēkiem varētu ķerties pie darba.

Cik zināju, tad kotedžā nekā īpaši vērtīga nebija — vismaz no profesionāla zagļa viedokļa raugoties. Džeina bija apmēbelējusi māju ar sev raksturīgo labo gaumi un vienkāršību. Tiku redzējis dažus porcelāna priekšmetus, pāris deviņpadsmitā gadsimta gleznas naivas pastorāles žanrā, kuras (man nesaprotamu iemeslu dēļ) šodien atkal tiek uzskatītas par vērtīgām. Sudrabu neatcerējos manījis, un maz ticams, ka Džeina šeit būtu atstājusi kādas dārgas rotaslietas.

Nākamā skaņa mani atkal maķenīt nomierināja, jo nāca lomēr no pirmā stāva. Izklausījās tā, it kā tiktu atvērtas kādas bufetes sabriedušās durvis. Man šīs mājas skaņas vel bija svešas, lai tās iepazītu, vajadzīgs ilgāks laiks. Beidzot es saņēmos un izdarīju apzinātu kustību — tumsā sataustīju un uzliku brilles. Tad nolaidu kājas uz grīdas un paliku sēžot uz gultas malas. Un raksturīgi, ka to visu darīju ar vislielāko piesardzību, it kā pats būtu zaglis. Es gluži vienkārši nesapratu, ko iesākt. Uzvarēt kauliņā man nebija nekādu cerību. Pie telefona es nepamanīts nevarēju piekļūt, un jaunais cilvēks (iztēlojos to kā garmatainu lamzaku ar milzīgām dūrēm un attiecīgi mazattīstītu prātu) jau nu bez cīniņa mani pie tā nelaidis. Pie tam es visu laiku centos saklausīt vēl kaut ko citu — klusas balsis, jo nepavisam nebiju pārliecināts, ka pa leju rosās tikai viens cilvēks. Droši vien tas ir kāds dzērājs, kas drošības dēļ paķēris līdzi drauģeli.

Tagad, atskatoties pagātnē, man jāatzīstās, ka tobrīd vadījos ari no tīri savtīgiem apsvērumiem. Ne jau mans īpašums tur tika zagts. No mana viedokļa raugoties, milzīga vērtība bija vienīgi manuskriptiem un pārējiem materiāliem par Pīkoku. Biju tos izlicis uz galda pirmā stāva viesistabā, kas atradās mājas otrā galā. Maz ticams, ka tiem varētu draudēt kādas briesmas no tā tumsoņa, kurš tur lejā tagad darījās. Saprātīgam cilvēkam tas noteikti būtu brīdinājums, ka kotedžā kāds ir, bet attiecībā uz tiešākiem pierādījumiem... Biju kritis par upuri savam slinkumam un iedzimtam kārtīgumam — pēc paša pagatavotām vieglām vakariņām traukus biju nomazgājis un novācis, bet Džeinas padomam iekurt kamīnu, «lai būtu omulīgāk», nebiju klausījis. Salīdzinājumā ar Londonu laiks šķita silts un mīlīgs, tāpēc ar centrālapkuri nenopūlējos un iztiku vienīgi ar elektrisko sildītāju, kurš nu jau sen bija atdzisis. Arī ledusskapi netiku ieslēdzis, jo nekādi produkti vēl nebija iegādāti. Odenssildītāja sarkanā actiņa gailēja skapī blakus manai gultai. Domādams par rītdienu, aizkarus pirmajā stāvā biju atkal atvilcis un otru čemodānu uznesis sev līdzi augšā. Pat gribēdams es nebūtu varējis savas klātbūtnes pēdas rūpīgāk noslēpt.

Stāvoklis kļuva nepanesams. Skaņas no pirmā stāva liecināja, ka iebrucējs jūtas mājā kā pilntiesīgs saimnieks.

Taču, lai cik uzmanīgi klausījos, balsis nedzirdēju. K|uva skaidrs, ka agrāk vai vēlāk zaglis izmēģinās laimi arī augšstāvā. Visu mūžu esmu ienīdis vardarbību un vispār jebkādu fizisku izrēķināšanos. Kāvies nebiju kopš agras bērnības. Pirmskolas skolotājs sev tik raksturīgā veidā bija nosaucis mani par zaķi, un šo iesauku bez šaubīšanās pārņēma visi mani draugi. Man tā nekad nešķita pārāk trāpīga, jo zaķi taču ir veikli un izmanīgi, bet man nebija pat šo īpašību, kas varētu kaut nedaudz atsvērt sīko augumu un pilnīgo «muskulatūras» trūkumu. Tikai samērā nesen māni radi bija atteikušies no domas, ka es ilgi nedzīvošu. Es labprāt salīdzinu sevi — protams, tikai fizisko dotumu ziņā — ar Poupu, Kantu un Voltēru. To stāstīdams, pūlos paskaidrot, kālab neko nedarīju. Ne jau aiz bailēm no miesas bojājumiem vai nāves, bet drīzāk gan apzinādamies, cik bezjēdzīga būtu katra rīcība, kas pie tāda rezultāta varētu novest.

Bez tam sajutu sevī radošu spēku pieplūdumu, par kuru jau ieminējos, — tas liecināja, ka mani gaida vēl arvien rosīga garīgā darba prieki. Degu nepacietībā tikt galā ar pēdējo uzmetumu, atdzīvināt savu valdzinošo un nepelnīti aizmirsto varoni rūpīgi noslīpētās lappusēs. Reti kad biju tik pārliecināts par vēl nepabeigta darba panākumiem, un tagad, sēdēdams uz gultas malas, sajutu vienlīdz stipru apņēmību nekādā gadījumā nepieļaut, lai šī muļķīgā situācija apdraudētu mana darba likteni.

Taču stāvoklis bija neapskaužams. Kuru katru brīdi uz kāpnēm varēja atskanēt soļi. Tad pēkšņi es saklausīju skaņu, kas lika sirdij aiz prieka salēkties, — skaņu, kuru pazinu. Ārdurvis parasti tika aizdarītas ar koka aizbīdni. Bija tur arī neliela metāla bulta, kas slīdēja bez trokšņa, bet aizbīdnis drusku ķērās un atverot noklakšķēja. Un tieši šo skaņu es tagad sadzirdēju. Man par prieku nākamie trokšņi jau nāca no ārpuses. Nočīkstēja mazie vārtiņi, kuri no nelielā dārziņa mājas priekšā veda ārā uz ceļu. Kā likās, mans nelūgtais viesis gluži negaidīti bija nolēmis apmierināties ar jau iegūto laupījumu. Pats nezinu, kādēļ, bet šajā brīdi es piecēlos un aizlavījos līdz guļamistabas logam. Kad pirms gulētiešanas biju izgājis uz lieveņa paelpot svaigu gaisu — ar to nelikumīga īpašnieka omulību, kādu sajūt cilvēki svešā mājā, — ārā bija ļoti tumšs. Bet pat gaišā dienas laikā es ar savām tuvredzīgajām acīm neko daudz nevarētu ieraudzīt. Un tomēr es cerēju saskatīt kādu tumšu apveidu.., Pats

nezinu, kādēļ. Varbūt lai pārliecinātos, ka esmu atkal

viens.

Piesardzīgi palūrēju pa mazo logu ceļa pusē. Neko daudz saskatīt es tur necerēju, bet pēkšņi izbrīnā un apjukumā atklāju, ka redzu gluži labi, turklāt ļoti vienkāršā iemesla dēļ. Dzīvojamā istabā vēl arvien dega gaisma. Skaidri varēja saskatīt vārtu baltās latiņas. Aizgājušo cilvēku nekur nemanija. Kādu bildi viss bija klusu. Tad noklaudzēja mašīnas durvis, lēni un piesardzīgi aizcirstas, bet ne tik piesardzīgi, ka to darītu cilvēks, kurš nojauš manu klātbūtni. Es riskēju un atvilku aizkarus, bet mašīnu vai varbūt furgonu aizsedza sakuplojušie ceriņi, no kuriem māja bija ieguvusi savu nosaukumu. Neizpratnē lauzīju galvu, kā gan tā bija te piebraukusi, mani neparnodinot. Bet ceļš aiz rnājas vijas kalnā, toli iespējams, ka mašīna ripojusi lejup ar izslēgtu motoru.

Nezināju, ko domāt. Mašīnas durvju aizciršanās varēja nozīmēt, ka iebrucējs dodas prom. Bet pirmajā stāvā atstātā gaisma — neviens zaglis, lai cik neveikls, pametot nozieguma vietu, nerīkotos tik neuzmanīgi. Ilgi mocīties nezināšanā man nevajadzēja. Pie vārtiņiem pēkšņi pavīdēja auguma apveids. Un es nepaguvu pat atlēkt no loga, kad nācējs jau aizvēra tos un ienāca mājā, tā pazuzdains no mana redzes loka. Notikumi attīstījās baismīgā ātrumā. Mani sagrāba panika: kaut kas jādara, jārīkojasi Bet es stāvēju pie loga gandrīz kā sastindzis un nespēju ne pirksta pakustināt. Liekas, paša bailes bija mani nobiedējušas vēl vairāk nekā to cēlonis. Un kustēties neļāva apziņa, ka bailēs varu izdarīt kādu muļķību.

Soļi jau skanēja kāpņu laukumiņā, no kura ved durvis abās augšstāva guļamistabās. Ko gan es būtu darījis, ja iebrucējs vispirms dotos pa labi, nevis pa kreisi, manā istabā... Dīvainā kārtā izjutu pat tādu kā atvieglojumu, kad dzirdēju, ka tiek nospiests manu durvju rokturis. Bija pilnīga tumsa, es neko nevarēju saskatīt un vēl arvien nespēju pakustēties, it kā lolodams veltīgo cerību, ka nelūgtais viesis aizies garām. Bet iedegās kabatas spuldze. Gaismas kūlis to pašu brīdi atrada savandīto gultu, no kuras tikko biju izrāpies, un mirkli vēlāk arī mani pašu pie loga — apstulbušu baskāji pidžamā. Atceros, ka aizsedzu ar roku acis, cenzdamies pasargāt tās no žilbinošās gaismas, lai gan šo kustību varēja uzskatīt arī par bezpalīdzīga protesta izpausmi.

Atkal klusums. Un tad beidzot — balss,

Bridi valdīja klusums, bet cilvēks ar kabatas spuldzi lokā nebūt netaisījās bēgt. Es izdarīju vārgu mēģinājumu piešķirt šai situācijai kaut nedaudz dabiskuma,

— Kas jūs tāds esat? Ko gribat?

Uz saviem stulbajiem un pilnīgi liekajiem jautājumiem saņēmu tieši tādu atbildi, kādu biju pelnījis, — klusēšanu. Es mēģināju vēlreiz.

— Ar kādām tiesrbām te laužaties iekšā?

Uz mirkli spožais staru kūlis no manis novērsās. Dzirdēju, kā atveras otras guļamistabas durvis. Bet tūlīt gaisma mani apžilbināja no jauna.

— Tinies atpakaļ gultā!

Tonis mani nedaudz nomierināja. Biju sagaidījis Dor-betas izloksni vai vispār kādu tumsonīgu žargonu. Bet balss skanēja mierīgi un neizteiksmīgi.

— Nu, žiglāk! Gultā!

— Tikai bez vardarbības.

— Okei. Tāpēc kusties veiklāk.

Es vilcinājos, tad devos uz gultu un bailīgi apsēdos ы maliņas.

— Zem segas!

Es atkal vilcinājos. Bet izvēles nebija. Vismaz fiziska izrēķināšanās man tika aiztaupīta. Iecēlis kājas gultā un apsedzis ar segu, es paliku sēžam. Spuldze vēl arvien žilbināja man acis. No jauna iestājās klusums, it kā es tiktu pētīts un vērtēts.

— Okulārus nost!

Es noņēmu brilles un uzliku uz naktsgaldiņa. Staru kūlis mani uz mirkli atstāja, meklēdams elektrības slēdzi. "Ielpa pielija ar gaismu. Es samanīju jauna vidēja auguma cilvēka neskaidru apveidu. Viņam bija ārkārtīgi dīvainas dzeltenas rokas un mugurā kaut kas zilgans, laikam džinsu uzvalks. Viņš pienāca pie manas gultas, un nu es jau skaidrāk saskatīju šo jaunieti ar nevīžīgu sportista stāju, kuram, manuprāt, bija tikai nedaudz pāri divdesmit. Sākumā domāju, ka tuvredzības dēļ viņa seja man šķiet kā ar plēvi pārvilkta, bet tagad aptvēru, ka līdz 1 at acīm to klāj neilona zeķe. Mati, kas līda ārā no adītās vilnas mices, bija tumši, acis brūnas. Tās krietnu brīdi mani pētīja.

— Un kāpēc pilsonis tā noraustījies?

Jautājums bija tik muļķīgs, ka es pat nepūlējos uz to atbildēt. Pastiepis roku, viņš paņēma manas brilles un

pielika pie acīm. Izrādījās, ka rokās viņam ir spilgti dzelteni virtuves cimdi — protams, lai neatstātu pirkstu nospiedumus. Un atkal acis virs maskas pievērsās man — tas bija aizdomu pilns slēptuvē nolīduša zvēra skatiens,

— Agrāk kaut ko šitādu nav gadījies piedzīvot,

— It nekad.

— Man arī ne. Bet tas nekas — improvizēsim, tā teikt, pēc dzirdes.

Es gandrīz kā piekrizdams noklanīju galvu. Viņš pagriezās un piegāja pie loga, kur biju stāvējis, viņam ienākot. Pavēris to, viņš nevērīgi izsvieda ārā manas brilles — vismaz rokas kustība, kuru saskatīju, nevarēja nozīmēt neko citu. Manī uzbangoja niknums, bet tam sekoja atziņa, ka izrādīt sašutumu būtu muļķīgi. Noskatījos, kā viņš aizver logu, pēc tam aizvelk aizkarus. Un atkal atgriežas gultas galā.

— Skaidrs?

Es neatbildēju.

— Tikai mieru.

— Situācija gan nav nekāda nomierinošā.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš brīdi manī domīgi

nolūkojās, tad izstiepa pirkstu, it kā dodams atbildi uz kādu jautājumu.

— Vajadzēs jūs sasiet.

— Ko lai dara.

— Tātad iebildumu nav?

— Kas cits gan man atliek!

Atkal klusums. Tad viņš kā uzjautrinādamies nošņau-kājās.

— Jēzus Marija! Cik reižu neesmu to iztēlojies. Visvisādos veidos. Bet šitā gan nekad.

— Žēl, ka sagādāju jums vilšanos.

Viņš atkal klusēja, vērtējoši manī raudzīdamies.

— Nedomāju, ka pa nedēļas vidu te kāds dzīvo.

— Esmu šajā mājā tikai viesis.

Viņš apsvēra dzirdēto, tad izstiepa uz manu pusi dzeltenu pirkstu.

— Man pielēca.

— Kas pielēca?

— Kurš gan gribēs dabūt pa ķobi draugu dēļ? Pareizi?

— Jaunais cilvēk, esmu divreiz mazāks un trīsreiz vecāks par jums.

— Nu, skaidrs. Es tik pajokoju.

Viņš pagriezās un apskatīja istabu. Taču acīmredzot es viņu interesēju vairāk nekā profesionālās iespējas, kādas te pavērās. Pret kumodi atslējies, viņš atkal pievērsās man.

— Bet kā raksta graķenēs? Tur pat baigākie grausti izmēģina roku. Nāk tev virsū ar krāsns kruķiem un virtuves nažiem.

Es ievilku elpu.

Viņš turpināja: — Ak, privātīpašums! Kā tas samaitā cilvēku! — Tad piemetināja: —- Uz jums tas šoreiz neattiecas. Pareizi?

Es sēdēju un raudzījos uz savām segā satīstītajām kājām. Nevienā šausmu stāstā, ko biju lasījis vai redzējis un kas attēloja līdzīgu situāciju, noziedznieks nemēģināja analizēt upura rīcības motīvus. Iebrucējs pavicināja kabatas spuldzi.

— Vajadzēja drusku patrokšņot, vecīt. Es būtu pazudis kā rīta rasa. Nezinādams, kas tur ir.

— Varbūt esiet tik laipns un dariet to, kā dēļ šeit esat ieradies.

Viņš atkal nošņaukājās un nepārstāja blenzt uz mani. Tad pakratīja galvu,

— Satriecoši.

Es biju sagaidījis dažādas darbības — noteiktas, mērķtiecīgas un citu par citu nepatīkamākas, bet ne šo neķītro parodiju par rāmu sarunu starp diviem nejaušības kopā savestiem cilvēkiem. Man droši vien būtu vajadzējis izjust atvieglojumu, taču es labprātāk izvēlētos parastu noziedznieka tipu vai vismaz tādu, kas vairāk atbilst maniem priekšstatiem par šīs sugas ļaudīm. Kaut ko no šnn pārdomām viņš laikam bija izlasījis manā sejā.

— Es, vecīt, pačamdu tukšas mājas. Nevis gaudenus tizleņus.

— Tad esiet tik laipns un beidziet ņirgāties.

Biju runājis skarbi, un mēs gājām vēl soli tālāk šajā Idiotismā, Viņa balsī ieskanējās gandrīz vai maigs pārmetums.

— На! Ja te kādam ir pamats būt lecīgam, tad tas esmu es, nevis jūs. —« Viņš papleta dzeltenās rokas. — Padomājiet tikai, ko es pārdzīvoju. Jūs tak varējāt te gaidīt sr pielādētu šaujamo. Vai citu kādu daiktu. Un pataisīt mani aukstu uz līdzenas vietas, tiklīdz atvēru durvis.

Es sasparojos.

— Vai tad jums nepietiek ar to, ka esat ielauzies divu Lutīgu, godīgu un ne visai bagātu cilvēku mājā un tai-salies nolaupīt viņiem, lietas, kurām nav nekādas īpašas vērtības, bet kuras viņiem ir mīļas un dārgas... — Es nepabeidzu teikumu, jo pats nezināju, kā izteikt vārdos l<>, kas mani viņa uzvedībā īpaši kaitināja. Taču manā l ilsī beidzot bija ieskanējies patiess sašutums. Tāpēc viņa rāmā atbilde mani jo vairāk saniknoja.

— Un Londonā šiem droši vien ari ir tīri pieklājīgs pa-l.ico, vai ne?

Es jau biju aptvēris, ka man ir darīšana ar vienu no neizprotamajiem (manai paaudzei) jaunās angļu sabiedrības pārstāvjiem, kas uzskata, ka stāv pāri šķirām. Diezin vai atrastos vēl otrs cilvēks, kurš šķiru aizspriedumus nicinātu vairāk par mani, un tas, ka jaunieši šodien tik daudzus no tiem izmetuši pār bortu, mani nepavisam neuztrauc. Es tikai no sirds vēlos, kaut viņi kopā ar tiem neiznīcinātu arī daudz ko citu, piemēram, godīgumu un cieņu pret valodu, ko viņi maldīgi uzskata par apkaunojošām buržuāziskas cilmes īpašībām. Ar līdzīgiem jauniešiem biju sastapies arī literārajai pasaulei tuvās aprindās. Viņiem parasti nav nekā cita, ar ko lepoties, kā vien uzspēlēta neatkarība un šķietams bezšķiriskums, ko viņi aizstāv ar putām uz lupām. Cik varu spriest, tad šiem cilvēkiem raksturīga slimīga reakcija uz visu, kas ož pēc augstprātīgas laipnības, uz katru vārdu, kurš skan kā izaicinājums apjūsmotajam juceklim viņu galvās un redzesloka šaurībai kultūras jomā. Es zināju, kādu bausli tikko biju pārkāpis: tev nebūs iekārot vairāk par netīru ūķi ar jumtu virs galvas.

— Saprotu. Noziegums — katra īsta dumpinieka svēts pienākums.

— Gluži pareizi. Ne jau no maizes vien dzīvojam.

Pēkšņi viņš paņēma koka krēslu, kas stāvēja pie kumodes, apgrieza otrādi un jāteniski uz tā apsēdās, rokas pret atzveltni atbalstījis. Atkal uz manu pusi pavērsās apsūdzošais pirksts.

— Ja gribat zināt, manu māju zagļi tīra jau kopš tā brīža, kad šajā pasaulē ierados. Skaidrs? Sistēma, pareizi? Vai zināt, ko teicis Markss? Nabagie bagātos nemaz nevar apzagt. Vienīgi bagātie var apzagt nabagos.

Atcerējos kādu pārsteidzoši līdzīgu sarunu — ja ne satura, tad noskaņas ziņā —, kas pirms pāris nedēļām bija risinājusies starp mani un elektriķi, kurš bija iera-

Dzirdēju, kā tiek atvērtas atvilktnes un skapis. Kaut ko darīt nebija manos spēkos. Mēģinājums mesties lejā pie telefona pat tajā gadījumā, ja man uz deguna vēl būtu brilles, varētu beigties vienīgi ar sakāvi.

Redzēju viņu iznākam kāpņu laukumiņā un noliecamies pie kaut ka somai vai čemodānam līdzīga. Čaukstēja pa-pīrs. Beidzot viņš izslējās un atkal nostājās manas istabas durvīs.

— Nav ne velna, — viņš sacīja. — Bet iztiksim. Tagad tik vēl jūsu naudiņu, un viss. Neņemiet ļaunā.

— Manu naudu?

Viņš pameta ar galvu uz kumodes pusi,

— Atstāšu jums sīknaudu.

— Vai tad vēl neesat diezgan dabūjis?

— Neņemiet ļaunā.

— Man ir pavisam maz.

— Nu tad jau tiksiet cauri bez sāpēm. Pareizi?

Izteiktu draudu nebija ne viņa kustībās, ne balsī, viņš

tikai stāvēja un skatījās manī. Bet tālāka izlocīšanās šķita neiespējama.

— Aiz durvīm.

Viņš atkal pabadīja uz manu pusi ar pirkstu, tad pagriezās un aizgrūda durvis ciet. Kļuva redzama tur pakārtā sporta jaka. Muļķīgā kārtā jutos briesmīgi neērti. Lai nebūtu jānopūlas, Dorsetā banku meklējot, tieši pirms braukšanas biju Londonā izņēmis piecdesmit mārciņas. Pats par sevi saprotams, ka viņš tūlīt atrada kabatas portfeli ar banknotēm. Redzēju, kā viņš tās izņem un pāršķirsta. Tad, man par pārsteigumu, pienāk un nomet vienu uz gultas.

— Piecītis par pūlēm. Okei?

Pārējo naudu viņš iebāza bikšu kabatā, tad sāka nesteidzīgi rakņāties portfelītī. Beidzot izņēma manu bankas kartiņu un rūpīgi nopētīja.

Ahā. Nu man pielēca. Tur lejā uz galda — tas esat jūs,

— Uz galda?

— Nu, tie drukātie papīri un pārējais.

Pirmās trīs nodaļas jau bija pārrakstītas ar mašīnu, un viņš acīmredzot bija izlasījis titullapu un atcerējies manu vārdu.

— Atbraucu šurp, lai pabeigtu grāmatu.

Grāmatiņas rakstāt?

— Jā, tajā laikā, kad man neuzbrūk laupītāji.

Viņš turpināja kabatas portfeļa apskati.

— Un kādas?

Es neatbildēju.

— Nu, par piemēru, tā tur lejā — par ko tā ir?

— Par cilvēku, kura vārdu diezin vai būsiet dzirdējis, un vai mēs, lūdzu, nevarētu ātrāk izbeigt šo pretīgo procedūru?

Viņš aizvēra kabatas portfeli un nosvieda to blakus pieemārciņu banknotei.

— Kāpēc pilsonis domā, ka viņam darīšana ar galīgu tumsoni?

— To es nepavisam negribēju teikt.

— Tādi kā jūs jau tādus kā es par cilvēkiem netura.

Mēģināju neizrādīt savu augošo niknumu.

— Grāmata veltīta jau sen mirušam rakstniekam Pīko-kam. Šodien viņu reti kāds lasa. Tas bija viss, ko gribēju teikt.

Viņš mani vēroja. Biju pārkāpis vēl vienu no viņa baušļiem un sapratu, ka jārunā piesardzīgāk.

— Tā. Un kādēļ tad par šo jāraksta?

— Tādēļ, ka ļoti cienu viņa darbus.

— Kāpēc?

— Tajos ir vērtības, kādu šajos laikos, pēc manām domām, bieži vien pietrūkst.

— Kādas tad?

— Humānisms. Uzvedības kultūra. Parasta ... — man uz mēles jau bija vārds «pieklājība», — ...veselīga dzīves uztvere.

— Man, par piemēru, patīk Konrads. Pārākais par visiem.

— Daudzi cilvēki ir tādās pašās domās.

— Jūs ne?

— Viņš ir liels rakstnieks.

— Vislielākais.

— Katrā ziņā viens no lielākajiem.

— Man ir viens viņa gabals par jūru. Pārākā grāmata. Pareizi? — Es pamāju ar galvu cerībā, ka pietiekami klaji izrādu savu piekrišanu, bet viņa domas acīmredzot vēl arvien kavējās pie manas apvainojošās frāzes par rakstniekiem, kuru vārdus viņš varētu arī nezināt. — Reizēm patrāpās šādas tādas grāmatiņas. Romāni. Stāsti par vēsturi. Par mākslu. Es stiepju uz, mājām.

Lasu. Varu derēt, ka par senlietām zinu vairāk nekā dažs labs antikvārs. Pats eju uz muzejiem — lieciet aiz auss. Tāpat vien paskatīties. Un nekas man tur pie pirkstiem nepielips. Aptīrīt muzeju, es teiktu, ir tikpat kā aptīrīt savu čomu, kas tur iet kaut ko uzmācīties. — Viņš, kā liekas, gaidīja atbildi. Es atkal daudznozīmīgi pamāju. Man sāka sāpēt mugura, biju pārāk sasprindzinājis muskuļus, sēžot un klausoties visas šīs muļķības. Kaitināja ne tik daudz veids, kā tās tika klāstītas, bet temps: prestissimo vietā viņš bija izvēlējies andante.

— Vajadzētu, lai viss ir tikai muzejos. Nekāda privātīpašuma. Muzeji vien. Kur katrs var iet un skatīties.

— Tā kā Krievijā?

— Pareizi.

Literāti, protams, vienmēr bijuši ķerti uz ekscentrismu. «Pievilcīgs» gan ne tuvu nav tas apzīmētājs, ko gribētos lietot, runājot par cilvēku, kurš tikko atsavinājis tev četrdesmit piecas visai nepieciešamas mārciņas. Bet man piemīt zināmas spējas atdarināt cilvēku runas veidu, — mēdzu tās izmantot, stāstot anekdotes, — un, par spīti bailēm un niknumam, es jau sāku izgaršot vienu otru no sava mocītāja runas un domāšanas veida īpatnībām. Es viņam vārgi uzsmaidīju.

— Bet vai jūs zināt, kā tur klājas zagļiem?

— Tur man, vecīt, ne prātā nenāktu ar to nodarboties. Tas nu ir kā bankā. Uz to pamudina naids. Pareizi? Un ko ienīst mums te netrūkst. Uz katra stūra atradīsies. Nu labi, šur tur viņi ir pārcentušies. Bet kaut kas vismaz tiek darīts. Tieši to baigo vienaldzību es pie mums visvairāk neciešu. Nevienam nav gar tevi nekādas daļas. Un uzdarbojas tikai viena slaka. Tie smerdeļi toriji. Šitā banda ir labi piešāvusies. Tādi kā es šiem blakus ir sīka vienība.

— Mani draugi, kuriem pieder šī māja, nav toriji. Pat ne uz to pusi. Un es pats, starp citu, arī neesmu.

— Lej vien, lej.

Bet viņš to teica bez niknuma.

— No mums jūsu lietai nekādas briesmas nedraud.

— Ko ta jūs — mani iežēlināt gribat, vai?

— Nē: tikai atgādināt, ka dzīve ir sarežģītāka, nekā jūs domājat.

Viņš labu brīdi stāvēja, no augšas manī skatīdamies, un es jau domāju, ka tūlīt tikšu pacienāts vēl ar vienu pliekanību porciju pseidomarkuzisma^1 (ja tā nav tautoloģija) garā. Bet pēkšņi viņš pabīdīja uz augšu savu dzelteno cimdu un paskatījās pulkstenī.

— 2ēl, žēl. Bija loti patīkami. Fakts. Bet man līdz mājai vēl baigais gabals, ko rullēt, tāpēc uzvārīšu sev tasīti kafijas un kratīšos prom. Okei? Bet jums laiks celties augšā un palēnām ģērbties. Pēc tam čāposiet leja.

Mani no jauna sagrāba uz mirkli pieklusušās bailes.

— Kāpēc jā ģērbj as?

— Vajadzēs jūs sasiet, dārgais. Un, plikam sēžot, var ātri piemesties iesnas. Pareizi?

Es pamāju.

— Nu, tā ir runa.

Jau aizgājis līdz durvīm, viņš pagriezās atpakaļ. — Vai jūs, ser, arī dzersiet kafiju?

— Nē, pateicos.

— Ieraujiet tasīti. Man nav žēl.

Es pakratīju galvu, un viņš nogāja lejā. Tikai tagad aptvēru, kā notikušais mani satricinājis un cik vārgs jūtos; un sapratu arī to, ka pats nepatīkamākais vēl priekšā. Ilgas stundas vajadzēs sēdēt sasietam, un dievs vien zina, kad mani kāds atsvabinās. Gribēdams visu uzmanību veltīt tikai darbam, es nebiju lūdzis savu pastu pāradresēt uz šejieni, tāpēc uz pastnieka ierašanos nevarēju cerēt. Arī pēc piena, kā Džeina mani bija brīdinājusi, vajadzēja iet uz fermu pašam. Nebija nekādu cerību, ka kotedžas tuvumā kāds vispār varētu parādīties.

Es piecēlos un sāku ģērbties, apkopodams savus iespaidus par šo jaunmodīgo Raflsu^58 [59] tur lejā. Patika, ar kādu viņš klausījās pats savā balsī, vismaz bija ļāvusi man izdarīt dažus vispārīgus secinājumus par vicji, no kādas viņš nāca. Lai kāda arī būtu viņa sākotnējā izcelsme, biju gandrīz pārliecināts, ka tagad viņš dzīvo Londonā vai vismaz kādā citā lielā pilsētā. Nekādas izteiktas dialekta iezīmes, kas runātu pretī proletāriskai cilmei, par kuru lika domāt nejēdzīgie žargonismi, es nevarēju saklausīt; un vispār iespaids bija tāds, ka viņš ir drīzāk bija pietiekami klaji pierādījis, ka uzskata sevi tieši par šādas politiskās un filozofiskās līnijas piekritēju. Un nupat vēl viņš teica, ka priekšā esot tāls ce|š. Tātad iespējams, ka līdz Londonai. Kaut arī secinājums mani satriec^, tas likās diezgan ticams.

Domās pārcilādams mūsu sarunu, mēģināju atrast savam pieņēmumam vēl kādu citu apstiprinājumu, kad no lejas atskanēja viņa balss:

— Nu, vecīt, es jau gaidu.

Vajadzēja kāpt vien lejā. Izmisīgi centos izdomāt kādu nevainīgu jautājumu, kas ļautu pārliecināties par manas versijas pareizību. Bet nekas neienāca prātā, un, pat ja biju uzminējis pareizi, viņš, zinādams, ka esmu Ričarda vecāku draugs, droši vien lieki nepļāpās.

Atradu viņu sēžam pie vecā, masīvā galda dzīvojamā istabā. Aizkari ceļa pusē bija aizvilkti. Rokā viņš turēja kafijas tasi, kuru, man tuvojoties, pacēla. Virtuves durvis viņam aiz muguras bija vaļā, un pa tām plūda gaisma.

— Patiešām negribat kafiju?

— Nē.

— Varbūt kriukšķi brendija? Bufete atradu.

No šī nekaunības un gādības sajaukuma man atkal aizrāvās elpa.

— Paldies, ne.

Pametu acis apkārt. Trūka divu vai trīs gleznu, un man bija aizdomas, ka uz bufetes, pie kuras tagad stāvēju, vēl nesen atradās vairāk porcelāna.

— Labāk aizstaigā tagad uz turieni, — viņš pameta ar galvu uz virtuves pusi, un pirmajā mirklī es nesapratu, ko viņš grib teikt. — Nedrīkst aizmirst dabiskās vajadzības.

Moriss un Džeina bija sētas pusē mājai piebūvējuši vannas istabu un tualeti.

— Cik ilgi tad man ...

— Vai rītu no rīta te kāds ir gaidāms?

— Neviens pats.

— Okei.

Viņš aizgāja līdz istabas otram galam, paņēma telefona abonentu sarakstu un sāka to šķirstīt.

— Jūsu telefons, starp citu, nedarbojas. Pazemīgi atvainojos.

Viņš vēl arvien šķirstīja sarakstu, tad izplēsa kādu lapu.

— Lai notiek. Ap desmitiem pietinkšķināšu vietējam kruķim. Ja tikai pamodīšos. — Bet tūlīt ātri piemetināja:

— Es pajokoju. Neņem galvā, vecīt. Viss būs uz goda. — Pēc tam jautāja: — Nu, iesi vai neiesi?

Es iegāju virtuvē un ieraudzīju durvis uz dārzu. Gludajā stiklā rēgojās melns, robots caurums; un es klusībā nolamāju savu klāt neesošo saimnieci par to, ka ēkas vienoto stilu viņa upurējusi sadzīves ērtību vārdā. Bet mans klāt esošais viesis pienāca un nostājās durvīs man aiz muguras.

— Un ieslēgties tur aiz pārpratuma nevajag. Esiet tik laipns.

Es iegāju tualetē un aizvēru durvis; acis neviļus kavējās pie aizbīdņa. Telpā bija šaurs lodziņš sētas pusē. Iespējams, ka es varētu pa to izspraukties. Bet logu bez trokšņa atvērt droši vien neizdotos, un visapkārt dārzam bija biezi noaudzis dzīvžogs, tā ka izkļūt uz ceļa varēja tikai pa vārtiņiem mājas priekšā.

Atgriezies dzīvojamā istabā, es redzēju, ka viņš jau piebīdījis pie kamīna pulētu atzveltnes krēslu, un tagad saņēmu uzaicinājumu tajā apsēsties. Stāvēju pie durvīm, vēl cerēdams izbēgt no šī kaunpilnā pārbaudījuma.

— Esmu ar mieru dot jums savu goda vārdu. Es necelšu trauksmi, iekams nebūsiet... kā to lai saka ... drošā attālumā no šejienes.

— Man ļoti žēl. — Viņš no jauna aicināja mani apsēsties un pacēla gaisā tādu kā gredzenu, pēc tam aptvēra, ka nevaru to saskatīt, un paskaidroja: — Lipīgā izolācijas lente. Bez kādām sāpēm.

Manī vēl uzvilnīja protests pret šo pēdējo pazemojumu. Es nekustējos. Viņš paspēra pāris soļu uz manu pusi. Baismīgajā, neilona maskas klātajā sejā, kura izskatījās kā metālā atlieta, bija kaut kas neķītrs, un es neviļus atrāvos atpakaļ. Bet viņš mani neaizskāra.

Apmetis viņam līkumu, es apsēdos.

— Pai puisīts! Un tagad ķepas uz atzveltnēm, tā. —• Viņš pacēla gaisā divas krāsaina papīra strēmeles, kas izskatījās kā no kāda žurnāla izrautas. —■ Un te iznāks labas aproces. Tad lente noņemot neplēsīs spalviņas.

Noskatījos, kā viņš aploka papīru ap manas kreisās plaukstas locītavu un pēc tam ar lenti stingri pietin to pie krēsla paroces. Kaut arī visiem spēkiem pūlējos savaldīties, rokas tomēr drebēja. Tagad skaidri redzēju viņa seju un — kā man likās — pat ūsu ēnu zem neilona.

— Es gribētu jums kaut ko pajautāt.

— Šauj vaļā.

— Kas jums lika izvēlēties tieši šo māju?

— Ak, mēs jau sākam funktierēt, vai ne? — Bet es vēl nepaguvu atbildēt, kad viņš jau turpināja. — Okei. Aizkariņi. Krāsojums. Tas tā — pirmajam orientierim.

— I\o tas nozīmē?

— Tas, vecīt, nozīmē, ka šitādas vīkendu rezidences es jau pa gabalu saožu. Pie logiem kolosālākie aizkari. Uz palodzes petrolejas lampa divdesmit mārciņu vērtībā. Vai nu visu uzskaitīsi. Nu, kā ir? Nespiež?

Spieda pamatīgi, bet es pakratīju galvu.

— Un kādēļ tieši šajā apvidū?

Viņš ķērās pie otras rokas. — Sājā vai citā — alga viena. Visur, kur vien kāds aptaurēts pāķis atstāj tukšu māju.

— Jūs esat no Londonas?

— Prasi ko vieglāku.

Bija skaidrs, ka neko sakarīgu no viņa neizdibināšu. Taču aiz vīzdegunīgās atbildes pavīdēja tāda kā nemiera ēna. To apstiprināja arī pēkšņā sarunas temata maiņa.

— Vai daudz grāmatu esat uzrakstījis?

— Būs kāds ducis.

— Un cik ilgi paiet, kamēr vienu tādu uzcep?

— Tas atkarīgs no grāmatas.

— Nu, par piemēru, tā, tur uz galda.

— Materiālus tai esmu vācis jau vairākus gadus. Tas iet daudz ilgāk nekā pati uzrakstīšana.

Notinis man otru roku, viņš uz brīdi apklusa. Tad pieliecās, un es jutu, kā mana kreisā potīte tiek piespiesta pie krēsla kājas un ap to nostiepjas lipīgā lente.

— Es ar gribētu rakstīt grāmatas. Varbūt saņemšos un vienu dienu ķeršos klāt. — Un tad: — Cik vārdu vajag tādā grāmatā?

— Vismaz sešdesmit tūkstošus.

— Daudz.

— Par jums nu gan nevarētu teikt, ka esat uz mutes kritis.

Viņš uz mirkli pacēla acis no darba.

— Un jūs to vis negaidījāt. Pareizi?

— Nav ko noliegt.

— Redziet nu!

Bet viņš apklusa un atkal atsāka tīt lenti. Tad ar kaut kur atrastām šķērēm nogrieza to un ķērās pie labās kājas.

— Ja es rakstītu, tad izliktu visu, kā ir. Ne jau tikai par šito vien. Par visu. No sākuma līdz galam.

— Kāpēc tad nemēģināt?

— Jūs smejaties?

— Nepavisam ne. Noziedzības cilvēkus vienmēr interesējušas.

— Ahā. Debešķīgi. Un pēc tam tikai gaidi, kad tev atbrauks pakaļ.

— Faktiskos apstākļus vajadzēs pārmainīt.

— Bet tad vairs nebūs tā kā dzīvē. Pareizi?

— Vai jūs domājat, ka Konrads ...

— Konrads ir Konrads, vai ne?

Atkal nošņikstēja šķēres par zīmi, ka pēdējais loceklis droši piesaistīts. Tad viņš pavilka manas kājas uz āru, lai pārliecinātos, vai lente ir pietiekami izturīga.

— Bet vairākus gadus? Tas ir baigi ilgi.

Viņš stāvēja, noskatīdamies uz savu rokudarbu. Man bija tāda sajūta, ka esmu pārvērties par saini, par iepakojamu priekšmetu. Taču izjutu arī zināmu atvieglojumu. No vardarbības vairs nebija jābaidās.

— Tiktāl nu būtu, — viņš sacīja un iegāja virtuvē, bet gandrīz tūlīt atgriezās ar veļas auklu un virtuves nazi rokā. Nostājies man priekšā, viņš atmērīja auklu pāris izplestu roku garumā, tad sāka to ar nazi ņurīt.

— Bet kā būtu, ja par mani uzrakstītu jūs? Gaiša doma, pareizi?

— Baidos, ka nespēšu aprakstīt to, ko saprast nav manos spēkos.

Ar strauju rāvienu viņam beidzot izdevās dabūt auklu pušu. Viņš apgāja krēslam apkārt, un balss ieskanējās man virs galvas.

— Kas jums nav saprotams?

— Kā cilvēks, kurš acīmredzot nav muļķis, var tā rīkoties.

Veļas aukla tika izvērta caur krēsla atzveltnes līstītēm. Tad roka pasniedzās pār manu plecu, pārlaida auklu pāri krūtīm un izbāza cauri otras rokas padusei.

— Taisnāk, taisnāk jāsēž! — Es jutu, ka aukla savelkas ciešāk. Tad svabadais gals vēlreiz aptinās ap manām krūtīm. — Man tā kā likās, ka vienreiz jau paskaidroju.

— Es vēl varu saprast jauniešus, kurus vilina kreisā spārna terorisms — kaut arī tas apdraud sabiedrisko kārtību. Tie vismaz darbojas kādas augstākas idejas vārdā. Bet jūs, manuprāt, vada vienīgi personiskas intereses.

Tā teikdams, es cerēju iegūt kādu skaidrāku pierādījumu savai hipotēzei par Ričardu. Bet viņš neuzķērās uz mana āķa. Jutu, ka aiz krēsla atzveltnes aukla savelkas mezglā. Tad viņš no jauna nostājās man priekšā un nomērīja mani ar skatienu.

— Nu, kā ir?

— Ārkārtīgi neērti.

Viņš vēl arvien mani vēroja. Tad no jauna pabadīja ar pirkstu.

— Klausīties, vecīt, vajag ar ausīm.

Es neatbildēju. Acis joprojām nelaida mani vaļā.

— Iešu iekraut savu pekeli. Pēc tam vēl ienākšu pamāt ar rociņu.

Viņš pacēla pie loga nolikto ceļasomu un devās uz izeju, kura man caur dzīvojamās istabas durvīm daļēji bija redzama. Atslējis pret atvērtajām durvīm somu, viņš uz brīdi pazuda viesistabā. No turienes iznākot, viņam padusē baltoja kaut kas četrstūrains, liekas, kāda papes kaste, ^ad, ar otru roku pacēlis čemodānu, viņš pazuda naktī. Ārdurvis klusi aizvērās. Gandrīz kādu minūti valdīja pilnīgs klusums. Tad sadzirdēju, kā, viegli noklikšķot, aizcērtas mašīnas durvis. Nočīkstēja vārtiņi, bet iekšā viņš vēl nenāca. Vēlāk sapratu, kādēļ. Pēc brīža parādījies, viņš pacēla gaisā un tad nolika uz galda manas brilles.

— Te būs okulāri, — viņš sacīja. — Dzīvi un veseli. Varbūt tomēr uzmetīsi pa lampu?

— Nē, pateicos.

— Elektrisko sildītāju?

— Man nav auksti.

— Kā zini. Tad atliek vienīgi mutes caurums.

Viņš paņēma lenti un šķēres.

— Tuvumā taču neviena nav. Kaut arī es kliegtu visu nakti.

Viņš mirkli vilcinājās, tad pakratīja galvu. — Piedodiet, cienītais, bet citādi nevar.

Skatījos, kā viņš atritina lenti, nogriež četras vai piecas sloksnītes un saliek tās rindā uz galda. Kad viņš ar pirmo pastiepās uz manu pusi, es instinktīvi parāvu galvu sānis.

— Tas ir pilnīgi liekil

Viņš nogaidīja. — Tikai mieru! Nobeigsim tikpat prātīgi, kā iesākām.

Ja viņš būtu lietojis varu, es noteikti mēģinātu pretoties. Bet viņš ar mani apgājās kā iecietīga slimnieku kopēja ar kaprīzu pacientu. Galu galā es aizvēru acis un pnvērsu seju uz viņa pusi. Jutu, kā lente nogulst šķērsam pār manām drūmā protestā sakniebtajām lūpām. I'ēc tam gali tika rūpīgi piespiesti pie vaigiem. Sekoja pārējās sloksnītes. Mani no jauna sagrāba gandrīz paniskas bailes — un ja nu, elpojot caur degunu vien, man nepietiek gaisa! Iespējams, ka arī viņam bija radušās tādas pašas bažas, jo krietnu brīdi viņš klusēdams mani vēroja. Tad, paņēmis nazi un šķēres, aizgāja uz virtuvi. Dzirdēju, ka tie nograbēdami iekrīt atvilktnē. Tad virtuvē tika nodzēsta gaisma.

Visu, kas notika tālāk, mēģināšu aprakstīt tik bezkaislīgi, cik vien iespējams. Man trūkst vārdu, kuri spētu izteikt to, ko izcietu.

Likās pats par sevi saprotams, ka tagad tikšu pamests smagai nomoda naktij. Viņš aizies, un mēs nekad vairs netiksimies. Bet, iznācis no virtuves, viņš noliecās pie bufetes un atvēra apakšējās durtiņas. Tad izslējās, turēdams rokās žūksni vecu avīžu, kuras Džeina tur glabāja kamīna iekuram. Neizpratnē skatījos, ko viņš dara, — biju taču teicis, ka man nav auksti, — kā viņš notupstas pie vecā kamīna, kas aizņēma turpat pusi sienas man iepretim, un burza avīzes, saspaidīdams tās apajās bumbās. Ne tagad, ne arī vēlāk viņš uz mani vairs ne reizes nepaskatījās. Vispār izturējās tā, it kā manis tur nemaz nebūtu.

Kad viņš piecēlās un pazuda viesistabas durvīs, es zināju. .. tomēr vēl neticēju, nespēju ticēt. Taču, kad viņš atgriezās, šaubu vairs nebija. Pārāk labi es pazinu lielos, sarkanos vākus, kuros atradās mans ģenerālplāns un vairāku galveno epizožu uzmetumi rokrakstā, un mazo, brūno kastīti ar bezgala vērtīgo avotu un norāžu kartotēku.

Es sasprindzināju visus spēkus, izmisīgi pūlēdamies saraut važas, es mēģināju kliegt ar savu aizlipināto muti. Kaut kāds troksnis droši vien izlauzās uz āru, bet viņš nelikās to dzirdam.

Tas bija ārprāts, bet man vajadzēja noskatīties, kā viņš notupās un izbēra kamīnpriekšā četru intensīva darba gadu unikālos augļus, tad nesteidzīgi pieliecās un ar šķiltavām vairākās vietās pielaida avīzēm uguni. Kad tās iedegās, viņš sāka žūkšņiem vien mest liesmās mašīnraksta lapas. Tām sekoja bieza mape ar dažādu dokumentu fotokopijām — vēstulēm, manu laikabiedru recenzijām par Pīkoka romāniem, kuras tik pacietīgi biju vācis, un tamlīdzīgiem materiāliem. Es vairs neizdvesu ne

skaņas — kāda gan tam nozīme? Nekas taču nespētu aizkavēt šo mežonīgo un pilnīgi bezjēdzīgo vandālismu. Es jutu, ka acīs sāk riesties bezspēcīgu dusmu asaras, un,4 kaut gan tikai muļķis vēl domās par pašcieņu, kad tam sa- £ sietas rokas un kājas, visiem spēkiem centos tās savaldīt. ^ Es uz brīdi aizvēru acis, tad iepletu tās no jauna, kad tika plēsta kopā lielā klade, ka švīkstēja vien. Tikpat sis* * temātiski un ar tādu pašu drausmīgu mieru viņš meta | lapas arvien augošajā sārtā, un es sajutu karstumu ne \ vien sejā, bet jau cauri drēbēm. Arī viņš mazliet atkapās 5 un sāka sviest papīrus no sāniem, nevis no augšas kā līdz šim. Kartotēka tika izkratīta no kastītes, un kartītes \ ielidoja liesmās. Pēc kāda laika viņš paņēma kamīna , kruķi un iegrūda dziļāk sārtā tās lapas un kartītes, kas ; bija nokritušas tuvāk un tikai nedaudz apsvilušas. Ak, ja vien manas rokas būtu brīvas un es varētu tajās satvert šo kruķi! Ar kādu baudu es būtu sašķaidījis šī cilvēka galvaskausu!

Vēl arvien manī neskatīdamies, viņš atkal aizgāja uz viesistabu. Šoreiz viņš atgriezās ar desmit kopotu rakstu sējumiem, kuri glabāja neskaitāmas atzīmes, un senāk izdotām biogrāfijām un kritikām, ko biju atvedis līdzi un sakrāvis uz galda. No visām rēgojās ārā papīra strēmeles, skaidri apliecinādamas to svarīgumu. Arī grāmatas cita pēc citas pazuda liesmās. Viņš pacietīgi urķeja ar kruķi tās, kuras lāgā negribēja degt. Viņš pat pama- i nīja, ka Van Dorena «Dzīvei» atplīsusi muguriņa, un no- ■ plēsa to pavisam, lai labāk svilst. Domāju, ka viņš tagad gaidīs, kamēr katra lappuse, katra rindiņa sakritīs pel- • nos. Taču, iemetis kamīnā pēdējo sējumu, viņš_ izslējās taisni. Varbūt saprata, ka grāmatas deg daudz lēnāk par vaļējiem papīriem, vai arī cerēja, ka tās pa nakti pašas sagruzdēs un pārogļosies, bet iespējams, ka, galveno paveicis, par pārējo vairs nebēdāja. Krietnu brīdi viņš blenza liesmās. Tad beidzot pievērsās man. Viņa roka sakustējās — es jau gaidīju sitienu. Bet, savilkta dzeltenā dūrē, tā tika vienīgi pabāzta man zem paša deguna, lai pat tāds pusaklais kā es nepārprastu un skaidri saskautu šo — dievs vien zina, kādēļ — gaisā izslieto īkšķi.

So žēlastības zīmi, kad nekādas žēlastības nebija.

Vismaz kādas piecas sekundes roka palika šajā dīvainajā stāvoklī. Tad viņš pagriezās un devās uz durvīm, no turienes vēl pārlaizdams istabai pēdējo skatienu — šķietami bez dusmām, gandrīz kā darba vīrs, kas veļas,

hii aizejot katra lieta būtu savā vietā. Mani šis skatiens, liekas, neietvēra.

Gaisma nodzisa. Dzirdēju, kā atveras un aizveras ārdurvis. Nočīkstēja un pēc tam aizcirtās vārtiņi. Es paliku viens ar savu izmisumu, ar liesmām un plandošajām ēnām, kas nikni laizīja sienas, ar sīvo dvaku, kura cēlās no cilvēka garīgo vērtību sārta un par kuru briesmīgāka ir tikai degošas cilvēka miesas smaka. Noklakstēja mašīnas durvis, ierūcās motors — tagad viņš pārslēdz ātrumu, tagad izbrauc uz ceļa, pār aizvilktajiem aizkariem pārslīd gaismas kūļi. Un tad jau es dzirdēju, kā mašīna rāpjas kalnā, attālinādamās no ciema. Šis ceļš, kā zināju, jo iepriekšējā vakarā pats taksometrā biju pa to braucis, neskar nevienu apdzīvotu vietu un iziet uz Šēr-bornas šoseju.

Mana daļa tagad bija klusums, izmisums un dziestošās liesmas.

Nepūlēšos sīkumos attēlot visas tās šausmas, kuras pārdzīvoju nākamajās deviņās vai desmit stundās, vērdamies tumstošajā kamīna mutē, arvien vairāk ciezdams no neērtā stāvokļa un slāpdams niknumā par šo drausmīgo triecienu, ko biju saņēmis. Es pilnīgi atteicos no domas, ka uz šiem pelniem kādreiz vēl varētu kaut ko uzcelt. Pasaule bija_ ārprātīga, es vairs nevēlējos par to nekā zināt. Sava mūža atlikušos gadus veltīšu atriebībai, darīšu visu, lai sadzītu rokā šo jauno sadistu, šo briesmoni. Izostīšu katru kafejnīcu, katru ūķi Londonā, kur tādi tipi varētu apgrozīties. Dabūšu no Morisa un Džei-nas precīzu visu nozagto lietu aprakstu. Bez mazākās žēlastības pārbaudīšu savas aizdomas, izsekodams Ričardu. Pāris reižu aizsnaudos, bet tūlīt atkal uztrūkos kā no slikta sapņa, pārliecinādamies, ka sliktais sapnis ir īstenība. Cik varēdams kustināju kājas un rokas, lai tās nenotirptu. Atkārtotie mēģinājumi atbrīvoties ņo lentes vai atdabūt vaļā muti bija lemti pilnīgai neveiksmei; tāpat arī mani pūliņi pārvietoties ar visu krēslu. Atkal lamāju Džeinu vai, pareizāk sakot, pīto paklāju, ar kuru viņa bija nosegusi akmens flīžu grīdu. Krēsla kājas pa to neslīdēja, es nevarēju arī nekādi atsperties. Locekļi kļuva nejutīgi un stingi aiz aukstuma, kuru jo skaudrāku darīja apziņa, ka pats biju atteicies no elektriskā sildītāja.

Neciešami gausi aiz aizkariem svīda gaisma. Uz ciema pusi aizbrauca kāda agrīna mašīna. Veltīgi es mēģināju kliegt. Tā aizrūca garām, un troksnis pamazām noklusa.

Vēlreiz mēģināju aizstumties ar krēslu pie loga, bet, stundas ceturksni nopūlējies, pavirzījos tikai par kādu jardu. Izmisīgi ķepurodamies, gandrīz apgāzos ar visu krēsju' augšpēdus, tāpēc atteicos no šī nodoma. Nedaudz vēlāk izdzirdēju, ka pa ceļu no fermas tuvojas traktors. Atkal raudzīju saukt pēc palīdzības, bet tas lēni aizpukšķināja garām un sāka rāpties kalnā. Nu mani no visas tiesas sagrāba bailes. Tajās pēdējās minūtēs biju zaudējis jebkuru ticību un pajāvību šim jaunajam cilvēkam. Ja viņš varēja tā rīkoties, tad bija spējīgs uz visu. Neturēs vārdu un nepiezvanīs policijai — kas viņam.

Tad aptvēru, ka, virzīdamies uz loga pusi, esmu rīkojies nepareizi. Pretējā pusē — virtuvē — atradās naži, un patiešām — pārvietoties ar krēslu atmuguriski bija vieg- ; lāk, jo varēju stingrāk atspiesties uz papēžiem. Un tā es j pamazītiņām stūmos uz virtuvi. Ilgi nomocījos, lai tiktu pāri pītā paklāja malai. Bet ap vienpadsmitiem beidzot ■ iekļuvu virtuvē un biju tuvu asarām. Nevarēdams ilgāk ļ izturēt, nolaidu ūdeni, tāpat krēslā sēdēdams, bet, lai kā pūlējos, nespēju ar pirkstiem aizsniegt nevienu atvilktni, J kurā glabājās naži un dakšiņas. Man atlika vienīgi ne- I vārīgs izmisums.

Beidzot, drīz pēc divpadsmitiem, dzirdēju, ka tuvojas vēl viena mašīna — tā jau bija septītā vai astotā šajā rītā. Taču šī apstājās. Mana sirds salēcās. Pēc brīža pie parādes durvīm kāds pieklauvēja. Es sodījos, ka nebiju rīkojies pēc sākotnējā plāna. Atkal klaudzieni, pēc tam klusums. Domās lamāju lauku policistu stulbumu. Taču * šoreiz biju netaisns. Drīz vien caur roboto caurumu virtuves durvju stiklā manī raudzījās norūpējusies amatpersonas seja.

Un tas bija viss.

Kopš šā atsvabināšanas brīža nu jau pagājis gandrīz gads, un tālākos notikumus izklāstīšu īsi.

Konstebls, kurš mani atbrīvoja, bija laipns un lie- j tišķs — jāpiebilst, ka tajā dienā visi, ar ko man bija darīšana, izrādīja īpašu laipnību un lietišķību. Tiklīdz biju atbrīvots, viņš nekavējoties parūpējās par klasiska- j Jām angļu zālēm, kuras palīdz itin visās dzīves likstās. Tikai tad, kad biju iztukšojis divas tases viņa pagatavotās tumši brūnās tējas, viņš devās uz savu mašīnu, lai pa radio nodotu ziņojumu. Tikko paguvu uzvilkt tīras drē- ļ

bes, kad klāt bija ārsts un drīz pēc viņa vēl divi privātās drānās tērpti vīri. Ārsts konstatēja, ka manai veselībai nekādas briesmas nedraud, un pēc tam policijas seržants mani ļoti pamatīgi iztaujāja. Konstebls pa to laiku aizbrauca uz fermu, lai no turienes piezvanītu Morisam un Džeinai.

Vismaz pārliecinājos, ka neesmu maldījies savās cerībās ar šo stāstu izraisīt klausītāju interesi, kas man nodrošinātu dažu labu ielūgumu pusdienās. «Tādu bezkaunību!», «Vienreizējs nekauņa!» un tamlīdzīgi komentāri bieži pārtrauca manu vēstījumu. Rokrakstu sadedzināšana seržantu pilnīgi apmulsināja — vai tas nevarot būt kāda mana ienaidnieka pirksts? Vajadzēja viņu apbēdināt un pastāstīt, cik tālu savos tumšajos darījumos Londonas literārā mafija mēdz iet un kas tai nav raksturīgi. Tas, ka zaglis izraudzījies tieši šo kotedžu, viņu pārāk nepārsteidza. Šāda veida noziegumi izplatoties arvien vairāk. Es pat saklausīju viņa balsī tādu kā slēptu apbrīnu. Sie «solisti» esot varen veikli zeļļi. Nekad «nesmērējot rokas» savas dzīves vietas tuvumā, bet, noenkurojušies kādā lielā pilsētā, izbraucot «viesizrādēs» uz tagad tik ļoti modē nākušajām vīkendu mītnēm. Seržants atzinās, ka viņam nav ne mazākās jausmas, kur meklēt. Londonā... bet tikpat labi arī Bristolē vai Birmingēmā — kas to lai zina. Pie visa vainīgas esot jaunās autostrādes, pa kurām tik viegli nozust jebkurā virzienā.

Par Ričardu es, nedaudz apdomājies, neko neminēju. Jutu, ka nebūs godīgi, ja šajā jautājumā vispirms neapspriedīšos ar vecākiem. Konstebls bija sazvanījis Džeinu Hempstedā, viņa lūgusi izteikt man līdzjūtību un sacījusi, ka abi ar Morišu tūlīt pat došoties ceļā. Tad ieradās fermeris ar sievu, pazemīgi atvainodamies, ka neko nav dzirdējuši, pēc tam telefona tehniķis... Biju priecīgs par visu šo burzmu, jo tā neļāva domāt par briesmīgo zaudējumu.

Moriss un Džeina atbrauca ar mašīnu drīz pēc septiņiem, un man vajadzēja atkārtot savu stāstu vēlreiz. Tikai tagad uzzinājuši par manu personisko nelaimi, viņi izturējās ļoti iejūtīgi un apgalvoja, ka pašu zaudējumi salīdzinājumā ar manējo esot tīrais sīkums. Savas aizdomas par Ričardu es izteicu tik netieši, cik vien iespējams, taču sīkumos izklāstīju sava viesa politiskos un filozofiskos uzskatus. Beigās redzēju, ka Džeina saskatās ar Morisu, un sapratu, ka bulta sasniegusi mērķi. Jau pēc

dažām minūtēm Moriss ķērās vērsim pie ragiem un zvanīja dēlam uz Londonu. Viņš runāja ļoti diplomātiski —-pats par sevi saprotams, ne ar vārdu neapvainodams Ričardu apzinātā līdzdalībā —, taču noskaidroja apstākļus tik pamatīgi, kā to no pieredzējuša advokāta arī varētu sagaidīt. Nolicis klausuli, viņš atgriezās pie mums* Ričards apzvērot, ka kotedžu nekad pat pieminējis neesot, un viņš, t. i., Moriss, dēlam ticot. Un tomēr es redzēju, ka viņu māc bažas.' Kad seržants atgriezās, lai sastādītu nozagto mantu sarakstu, Moriss viņam par šīm aizdomām pastāstīja. Cik noprotu, tad vēlāk «komūnas» apmetnē izdarīta kratīšana, bet nekas cits kā hašišs nav atrasts. Visiem tiem jaunajiem cilvēkiem, kuri cik necik atbilda manam aprakstam, bija drošs alibi, un šajā virzienā izmeklēšana nekādus rezultātus nedeva.

Tas pats jāsaka ari par visiem pārējiem variantiem, kas nākamajās nedēļās un mēnešos tika apsekoti; oficiālā valodā runājot, lieta tika izbeigta un iegāja vēsturē vienīgi kā sīks, nenoskaidrots noziegums. Nevaru pat apgalvot, ka no tā neglābjami būtu cietis mans darbs. Veselu mēnesi biju smagā tādā kā dziļas depresijas stāvokli un izvairījos no cilvēkiem, kuri zināja, cik daudz topošā grāmata man nozīmējusi un varētu uzmākties ar līdzjūtības apliecinājumiem. Gluži visus savus materiālus es toreiz uz Dorsetu nebiju aizvedis. Viens eksemplārs no pirmajām trim pārrakstītajām nodaļām bija palicis Londonā, un es konstatēju, ka mana atmiņa tomēr ir labāka, nekā pašam licies. Sājā notikumā bija pat tāds kā likteņa izaicinājums. Kādu dienu nolēmu, ka maniem draugiem taisnība un Pīkoku ir iespējams atjaunot; un patlaban jau esmu paveicis lielo pusi šī darba.

Varētu likties, ka piedzīvojums beidzies gauži neinteresanti. Taču neesmu vēl pateicis visu. Daža ziņā šis stāsts nav nekas cits kā tikai ievads.

Gluži tāpat kā atjaunotais Pīkoks nav tieši tāds pats kā oriģināls, kas tika, tā sakot, vēl nedzimis izrauts no manām miesām, nevaru ari apgalvot, ka esmu pilnīgi precīzi attēlojis tās nakts notikumus. Pūlējos kā prazdams, bet nav izslēgts, ka esmu mazliet pārcenties, it īpaši atveidojot sava mocītāja runas īpatnības Iespējams, ka viņa izteikumos nebija gluži tik daudz ia ētisku žar-gonismu kā manā stāstā; un loti var būt, ka arī viņa izjūtas ne vienmēr esmu pareizi iztulkojis.

Tomēr vairāk par šīm varbūtējām sīkajām neprecizitātēm mani nomoka tas, ka nespēju saprast notikušā jēgu. Esmu to aprakstījis galvenokārt tādēļ, lai pats varētu nonākt pie kādiem skaidriem secinājumiem. Problēmas būtību var formulēt divu jautājumu veidā. Kāpēc tas notika? Kāpēc tas notika tieši ar mani? Citiem vārdiem — kuras no manām īpašībām vai rakstura iezīmēm pamudināja jauno nelieti tā rīkoties?

Nespēju to uzskatīt tikai par oriģinālu divu paaudžu konflikta izpausmi vien. Nedomāju pat, ka esmu tipisks savas paaudzes pārstāvis, un (lai ko teicu pirmo nedēļu izmisumā) neuzskatu arī, ka viņš varētu pārstāvēt savējo, pareizāk sakot, ka pēdējā nepiedodamā nelietība būtu mūsdienu jauniešiem raksturīga. Iespējams, ka viņi mūs nicina, bet man šķiet, ka naida viņos ir daudz mazāk, nekā bija mūsos tādā vecumā. Nevienam nav noslēpums, kāda ir viņu attieksme pret mīlestību un kādas sekas ir briesmīgajam barjeru un bremžu trūkumam mūsu sabiedrībā; bet tikai nedaudzi ir pamanījuši, ka mīlestības devalvācija nesusi sev līdzi arī diezgan veselīgu naida devalvācijas procesu. Manas grāmatas sadedzināšana kaut kādā veidā sasaucas ar cilvēkam raksturīgo nepieciešamību kaut ko ienīst un nolādēt.— iespējams, ka abpusēji. Un šajā ziņā viņš, manuprāt, nepavisam nav tipisks.

Mulsinoša ir viņa pārsteidzoši rāmā, gandrīz laipnā izturēšanās pirms nepiedodamā briesmu darba. Kad viņš teica, ka neaiztiks mani, es noticēju. Tas nebija sacīts divdomīgi un neslēpa nekādu draudīgu zemtekstu. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņš teica to, ko domāja. Taču tāda izturēšanās nekādi nav savienojama ar ļauno cietsirdību (pie tam pret pavecu, bezpalīdzīgu cilvēku), kādu viņš parādīja vēlāk. No sākuma mēģināju pirmējo laipnību izskaidrot kā vēsu aprēķinu — viņš tikai izlicies laipns, vismaz no tā brīža, kad aptvēra sakarību starp grāmatu uz viesistabas galda un mani. Bet tagad es gluži vienkārši nesaprotu. Es daudz ko dotu — pat grēku atlaidi, ja man tāda būtu —, lai uzzinātu, kad īsti viņš izšķīrās par tādu soli. Mana augstprātīgā izturēšanās guļamistabā viņu vienbrīd saniknoja, un viņa rīcības motīvu salīdzinājums ar īstu jaunu dumpinieku dzinuļiem arī, bez šaubām, iedzēla. Bet ne viens, ne otrs man nelikās un joprojām neliekas pelnījis tādu mežonīgu atmaksu.

Ir vēl arī otra mīkla — kāpēc jau pašā sākumā mana uzvedība viņam tik ļoti nepatika. Te nu man nav gluži tīra sirdsapziņa, jo tikai tagad pirmo reizi aprakstīju visu sīkumos. Kā policijai, tā arī vēlāk Morisam un Džei-nai stāstīju, ka tiku pārsteigts gultā aizmidzis. Neviens man nepārmeta nepretošanos, jo šādā situācijā viens pats aci pret aci ar noziedznieku biju neapstrīdami neizdevīgākā situācijā. Ari šobrīd vēl neesmu skaidrībā, vai pats sev to pārmetu vai ne. Nožēlu izjūtu vienīgi tajos brīžos, kad gribas noticēt viņa apgalvojumam — pietiktu laikus sacelt troksni, un viņš būtu aizlaidies lapās. Bet arī tādā gadījumā mana pasivitāte nespēj izskaidrot grāmatas sadedzināšanu. Kādēļ gan sodīt mani par to, ka atviegloju viņam dzīvi? Un vai viņa uzvedība, viņa acīm redzamā slieksme par visu ātri apvainoties varēja mani uzvedināt uz domu, ka pretošanās ievirzītu notikumu gaitu citās sliedēs? Pieņemsim, ka es būtu runājis ar viņu niknā, sarkastiskā vai vēl kādā citā tonī... Kā tas butu ietekmējis rezultātu?

Esmu domās pārcilājis visas savas īpašības, kas dibināti vai nedibināti būtu varējušas izraisīt viņā naidu: savu vecumu, savu fizisko vārgulību, tuvredzību, literāro valodu, izglītību, mazdūšību un tā tālāk. Droši vien likos viņam īsts iesīkstējis sakārnis, nožēlojams mietpilsonis vai kas tamlīdzīgs, bet kopainu tas nevarēja mainīt — biju un paliku diezgan nožēlojams pavecs vīrs. Un maz ticams, ka es viņa apziņā varētu asociēties ar «tiem», ar «sistēmu», tas ir, kapitālismu. Es pārstāvēju profesiju, pret kuru viņš izjuta pat tādu kā cienību — viņam patika grāmatas, patika Konrads. Tad kāpēc viņam nepatiku es, vai, pareizāk sakot, kas viņā izraisīja naidu pret mani? Ja viņš būtu raudzījies uz manu grāmatu par Pīkoku no galēji kreisā literārā novirziena un žurnāla «New Left Review» pozīcijām un novērtējis to kā savu laiku pārdzīvojušas buržuāziskas mākslas epigonismu, viņš to būtu teicis man acīs. Taču ar domājošu marksistu nu gan viņam nebija nekā kopēja.

Morisam un Džeinai šis pseidopolitiskais izskaidrojums šķiet visticamākais. Bet, manuprāt, trauma, ko ģimenē radījis Ričards, neļauj viņiem būt gluži objektīviem. Es te nekādu analoģiju ar savu brašuli nesaskatu. Viņš ne reizi mani personiski netika pieskaitījis «viņiem». Par maniem politiskajiem uzskatiem ne ar vārdu nebija iejau-

tājies. Viņš uzbruka kaut kam acīm redzami apolitis^ kam — manai grāmatai.

Mani vēl arvien nepamet sajūta, ka galva viņam ir gudrāka, nekā pēc valodas varēja spriest, ka viņš daļēji varbūt pat apjauš, kādus tukšus salmus kuļ, bet dara to, pārbaudīdams mani: ja es šajā klaunādē piedalos, tad esmu pelnījis to, ka mani pašu iznes cauri. Bet iespējams, ka esmu to visu pārāk sarežģījis. Būtībā nav taču svarīgi, ko teica viņš un kā es uz to reaģēju. Vēlāk mēs visi esam gudri, un tagad varu mūsu sarunai izdomāt dažnedažādus pavērsienus, taču drausmīgo iznākumu tas nemaina.

Morisam ir vēl viena teorija: puisis bijis šizofrēniķis, savaldība sarunās ar mani prasījusi no viņa lielu piepūli, kas beigās likusi izlauzties cietsirdībai. Taču ari pēc lēmuma pieņemšanas viņš vēl uzmācās man ar brendiju, piedāvājās ieslēgt elektrisko sildītāju, lai man nebūtu jāsalst. Pārāk komplicēti gājieni šizofrēniķim. Bez tam viņš ne reizi nedraudēja, ka pielietos varu, pat nelika nojaust, ka būtu uz to spējīgs. Sēdēju sasiets, ar aizlīmētu muti. Viņš būtu varējis mani iebukņīt, iecirst pliķi, darīt, kas vien ienāk prātā. Bet esmu pārliecināts, ka fiziska vardarbība man no viņa nekad nav draudējusi. Uzbrukums vērsās citā virzienā.

Manuprāt, ļoti nozīmīgs ir dīvainais žests pašās beigās — agresīvi izslietais īkšķis, ko viņš man pabāza zem deguna. Sājā gadījumā to nekādi nevar iztulkot vecajā, klasiskajā nozīmē — nekāda žēlastība man netika izrādīta. Tikpat maz iederas arī šodien visizplatītākā modernā nozīme «viss kārtībā», «pa pirmo». Pārbraucis Londonā, es drūmā nolemtībā bieži pa savu logu vēroju, kā strādnieki jauc nost vecās mājas (ap nāvi un iznīcību manas domas vērpās ļoti bieži), un biju pārsteigts, cik dažādās nozīmēs viņi šo žestu lieto. Kad troksnis bija par lielu, lai varētu sadzirdēt balsi, tas nozīmēja «jā» vai arī «saprotu, būs darīts»; diezgan pretrunīgā kārtā tas varēja nozīmēt pavēli turpināt iesākto (piemēram, koriģējot atpakaļgaitā padotas smagās mašīnas gaitu), kā arī «stop — teicami», kad līdzīgā situācijā īkšķis tika pacelts gaisā pēkšņi. Taču nevienā no šīm nozīmēm nebija agresijas draudu. Un tikai pēc vairākiem mēnešiem man atausa gaisma.

Atzīšos nelielā netikumā — labprāt skatos futbola mačus televīzijā. Ko es, tos skatoties, izjūtu — līdztekus garīga pārākuma apziņai, kas pārņem, redzot, cik daudz

aklas enerģijas tiek ieguldīts romiešu cirka mūsdienu variantā, — ir grūti pateikt. Bet kādu vakaru manu Uzmanību piesaistīja spēlētājs, kurš izskrēja laukumā, rēcošu piekritēju sveikts un ar tādu pašu izaicinoši izslietu īkšķi. Daži pat atbildēja viņam ar tādu pašu žestu. Tā kā spēle vēl nebija sākusies, nozīme bija skaidra: esam formā, uzvara būs mūsu. Un pēkšņi es sapratu. Zagļa žests pauda brīdinājumu — nežēlīgais cīniņš drīz sāksies, komanda, kuru pārstāv viņš, ir apņēmusies uzvarēt. Tas atklāti biedināja: nedomājiet, ka tik lēti tiksiet cauri. Varētu likties, ka man bija daudz vairāk pamata to pašu teikt viņam. Taču es tā nedomāju. Manu papīru sadedzināšana tikai vēl pasvītroja to pašu domu, kuru pauda izslietais īkšķis, bet kā aiz viena, tā otra slēpās vai nu bailes, vai arī nepatīkamā apziņa, ka, izejot laukumā, pārsvars tomēr ir manā pusē. Lai cik neticami tas varētu likties, bet ar visu savu fizisko nevarību es tomēr izraisīju viņā skaudību.

Visi šie apsvērumi vedina uz secinājumiem. Manā rīcībā gan ir ļoti maz faktu, kas tos apstiprinātu, un tie paši vairs nešķiet pārliecinoši, jo nevaru apzvērēt, cik tie precīzi. Un tomēr dažas viņa valodas īpatnības (neapstrīdamas, kaut arī manā atveidojumā nedaudz pārspīlētas) ir ļoti nozīmīgas. Tā, piemēram, uzruna «vecīt». Zinu, La tā jauniešu vidū ir ļoti parasta. Tomēr sarunās ar mani šķita tīši uzsvērta. Un, lai gan skanēja nicīgi, slēpa sevī ari mazliet aizkustinošu mēģinājumu pacelties manā līmenī. Ar to viņš it kā gribēja sacīt, ka, par spīti atšķirīgajam vecumam, izglītībai, izcelsmei un visam pārējam, būtiskas starpības starp mums nav, bet īstenībā atzinās, ka atšķirības pastāv un viņš pret tām jūt pat tādu kā bijību. Laikam gan nepārspīlēšu, teikdams, ka tas, ko es nesaklausīju («Klausīties, cienītais, vajag ar ausim»), bija mēms sauciens pēc palīdzības.

Otrs tāds zīmīgs vārdiņš ir «pareizi», ko viņš piekarināja dažnedažādiem apgalvojumiem, kuros tas nepavisam nebija nepieciešams. Zinu, ka arī to jaunatne lieto bieži un tāpēc ir diezgan riskanti saskatīt tajā kaut ko vairāk nekā tikai tukšu ķēmošanos pakaļ modei. Tomēr es iedrošinos apgalvot, ka tas ir viens no visraksturīgākajiem parazītvārdiem mūsu gadsimtā. Gramatiski tā parasti ir elipse no frāzes «Vai tas ir pareizi?», nevis no «Vai es pareizi pateicu?», bet būtībā tieši šī pēdējā izsaka vārda Īsto jēgu. Un tāpēc to var tālāk pārfrāzēt kā «es nepavisam neesmu pārliecināts, ka izsakos pareizi». Protams, intonācija var būt arī draudīga: «Neiedrošinies apgalvot, ka es neizteicos pareizi!» Bet pašpārliecinātību gan tajā nekādi nevar saklausīt. Tad jau drīzāk šaubas un bailes, bezpalīdzīgu parolel, kas izmests, pazaudēto langue^60 [61] meklējot. Bet pašos pamatos šis vārds slēpj neticību valodai. Neapšaubīdams savu domu un spriedumu pareizību, tāds cilvēks tomēr nav drošs, vai spēj izteikt tos vārdos. Šāds manierīgums valodā liecina par kultūras pagrimumu. Tas nozīmē: «Es neprotu vai varbūt neprotu ar jums sazināties.» Un šāds stāvoklis ir daudz briesmīgāks par sociālu vai ekonomisku nevienlīdzību.

Esmu lasījis, ka, saskaroties ar pirmatnīgām ciltīm, esot |oti svarīgi zināt, kā tās iztulko sejas izteiksmi. Cik daudzi cienījami, smaidoši misionāri aizgājuši bojā, tā arī nesaprazdami, ka sasveicinās ar cilvēkiem, kuriem atsegti zobi nozīmē nepārprotamu naida izpausmi. Manuprāt, kaut kas līdzīgs notiek arī tad, ja žargonā runājošie sastopas ar tiem, kuri iztiek bez šādiem valodas sārņiem. Es, protams, netaisos apgalvot, ka, izdaiļodams savu runu ar tādiem parazītiem kā «vecīt» vai «pareizi», būtu varējis grozīt nakts notikumu gaitu. Bet esmu pārliecināts, ka būtībā tas bija konflikts starp cilvēku, kurš tic valodai, jūt pret to godbijību, un tādu, kurš tai neuzticas, pastāvīgi sirdās un niknojas uz to. Mans galvenais grēks nebūt nebija piederība vidusšķirai, intelektuālu aprindām, šķietamā turība, bet gan tas, ka dzīvoju ar vārdu palīdzību.

Puisim droši vien licies, ka tieši es esmu nolaupījis viņam slepeno sapni, kuru viņš klusībā cerējis kādreiz īstenot. Tas pusdusmīgais apgalvojums, ka grāmatas arī viņam nav gluži vienaldzīgas, atzīšanās ilgpilnajā kārē pašam kādu uzrakstīt (pastāstīt «visu kā ir» — it kā tukšā frāze jau pati par sevi ab initio^62 nepārvilktu svītru tajā slēptajai vēlmei), pārsteidzoša pretruna starp vārdiem un darbiem — laipnā tērzēšana, kuras laikā tika izlaupīta istaba, uzskatu juceklība, kuru arī viņš pats diezin vai varēja nepamanīt, nevēlēšanās uzklausīt un pat saprast manus nedrošos iebildumus, lēkāšana no temata uz tematu ... tas viss noveda pie manas grāmatas sadedzināšanas, kuru viņš droši vien uzskatīja ne vien par pelnītu, bet arī simbolisku. Patiesībā uz sārta tika sodīta manas paaudzes «nevēlēšanās» nodot tālāk burvestības noslēpumus.

Mans liktenis droši vien bija izlemts jau kopš tā brīža, kad noraidīju priekšlikumu rakstīt par viņu. Toreiz šo vēlmi uztvēru kā modes ākstību, kā narcismu vai ko tamlīdzīgu, vārdu sakot — kā tieksmi spoguļoties drukātajā vārdā. Tagad man šķiet, ka viņš kāroja — vismaz zemapziņā — piekļūt tuvāk šai burvju varai... ka viņš vēl nespēja tai īsti noticēt, iekams nebūs to pārbaudījis pie sevis. Varētu teikt, ka sevi un savas vajadzības viņš svaru kausā lika pretim manam «sen mirušajam rakstniekam» un visvairāk ļaunā ņēma to, ka šīs vienreizīgās, viņam nepieejamās vārda maģijas lokā nokļuvis neviens cits kā nekad nedzirdēts un viņam svešs tās pašas vārdu pasaules iemītnieks. Es viņa uztverē pārstāvēju noslēpumainu brālību, kaut ko līdzīgu izmeklētas sabiedrības klubam, sevī noslēgušos slepenu biedrību, un viņš uzskatīja par savu pienākumu to visu iznīcināt.

Negribu apgalvot, ka tas bija vienīgais iemesls, bet esmu pārliecināts, ka galvenais gan. Apsūdzība pret mums, valodas tīrības un spēka sargātājiem, kā veciem, tā jauniem, katrā ziņā ir netaisna. Gribot negribot esam darījuši visu, ko varam, lai saglabātu vārda noslēpumainās burvības spēku, tā jēgu un noskaņu, tā zinātni un mākslu. Vienpatnim nav pa spēkam cīnīties ar mūsu lugas patiesajiem ļaundariem — ar vizuālā uzvaru, ar televīziju, ar vispārējas pseidoizglītības ieviešanu, ar mūsu neorganizētā gadsimta sabiedrisko un politisko vēsturi (no visiem senajiem vārda māksliniekiem visnemierīgāk savā kapā gan laikam guļ Perikls) un vēl daudzām citām briesmām. Taču negribu iztēlot sevi kā nevainīgi cietušu grēkāzi. Vienā ziņā manam jaunajam soģim bija taisnība.

Mani varēja vainot kurlumā.

Es ar nolūku devu šim stāstam mīklainu virsrakstu un nesaprotamu epigrāfu. Iekams izšķīros par virsrakstu, izmēģināju to pie vairākiem «trusīšiem». Pa lielākajai daļai tas tika saprasts kā «nabaga klauns». Nozīmes pirmajā līmenī šāds iztulkojums nav tālu no patiesības, taču es negribētu, ka to attiecina tikai uz vienu no abām personām un ka īpašības vārdu saprot viennozīmīgi. Būtībā vārdam KOKO nav nekā kopēja ar milzīgā, sarkanā deguna un rudās parūkas īpašnieku. Tas ir japāņu vārds un nozīmē bērna bijību pret vecākiem, dēla goddevību pret tēvu.

Pēdējo vārdu teiks mans nesaprotamais epigrāfs, pasludinādams spriedumu kā tēvam, tā dēlam. Tas ir skumjš paredzējums viena no mūsu salu izmirušajām valodām, kurā runa ja senie kornieši.

Kam mēle gara, tas maz ko dara, Kam mēles nav, tam maza vara.

MĪKLA

Kas, būdams duļķains, spēj nosēsties un pamazām kļūt dzidrs? \

Tao Te Cings

Visbiežāk bez vēsts pazūd jaunas meitenes, daudz neatpaliek ari pusaugu zēni. Pa lielāka'jai daļai tie nāk no strādnieku ģimenēm, pārsvarā tādām, kur vecāku vidū valda nopietnas nesaskaņas. Pazudušo skaits atkal nedaudz pieaug starp trešo gadu desmitu sasniegušajiem, taču tiem piederība strādnieku šķirai vairs nav raksturīga, šo grupu veido vīri un sievas, kas bēg no laulības saitēm vai pagalam apnikušās ģimenes dzīves ikdienas. Cetrdes- ļ mit gadus veco bez vēsts pazudušo skaits strauji sarūk. Vēl lielākā vecumā patiesa un ilgstoša pazušana ir ļoti reta un sastopama tikai starp visnabadzīgākajiem, kuriem nav ne savas ģimenes, ne mājas.

Džona Markusa Fīldinga pazušana bija pretrunā visiem statistikas datiem. Piecdesmit septiņus gadus vecs, ba- 1 gals, laimīgs precēts vīrs, dēla un divu meitu tēvs, vai- 1

raku kompāniju valdes loceklis Sitijā (pie tam ļoti aktīvs, nevis tāds, kas tajās sastāv tikai vārda pēc), ļoti skaistas, Elizabetes laika stilā celtas pils īpašnieks Austrum-anglijā ar dzīvu interesi par tūkstoš astoņi simti akru lielās saimniecības vadīšanu, prāva dzinējsuņu bara līdzīpašnieks — tiesa, gan tikai vairāk goda pēc —, teicams mednieks, vārdu sakot, vīrs, kuru varētu uzskatīt par ideālu savas sabiedrības grupas pārstāvi, ja vien dzīvi cilvēki būtu iedalāmi krasi izteiktos stereotipos: veiksmīgs biznesmenis, kurš vienlaikus ir arī zemes īpašnieks laukos un pēc būtības — ciema skvairs. Varētu sagaidīt, ka ar laiku misters Fīldings kādu no šīs daudzpusīgās darbības jomām izjutīs kā apgrūtinošu, taču notika tieši pretējais — piedevām viņš vēl kļuva par konservatoru pārstāvi parlamentā.

Piektdien, 1973. gada 13. jūlijā, pustrijos pēc pusdienas viņa sekretāre mis Pārsonsa — dāma jau gados — noskatījās, kā, izgājis no sava Londonas dzīvokļa Naitsbri-džā, viņš iekāpj taksometrā, lai brauktu uz kādu valdes sēdi Sitijā; no turienes viņam vajadzēja doties taisnā ceļā uz staciju, lai ar vilcienu, kas atiet piecos divdesmit divās, nokļūtu sava vēlēšanu rajona centrā. Tur viņš ieradīsies drīz pēc pusseptiņiem un kādas divas stundas veltīs saviem vēlētājiem. Vietējais pilnvarotais, kurš jau bija uzaicināts uz vakariņām, pēc tam savā mašīnā aizvedis viņu mājās uz divpadsmit jūdzes attālo Tetberiholu. Cieši pārliecināts par personisko kontaktu lomu vēlēšanās, Fil-dings ar saviem vēlētājiem tikās divas reizes mēnesī. Sis' tik draudīgi zīmīgās dienas un datuma darba kārtība bija pavisam parasta.

Kā vēlāk noskaidrojās, valdes sēdē Fīldings nebija ieradies. Zvanījuši viņam uz māju, bet mis Pārsonsa tajā dienā bija lūgusi un arī saņēmusi atļauju aiziet ātrāk — nedēļas nogali viņa pavadīja pie radiem Heistirļgsā. Arī mājkalpotāja jau bija aizgājusi. Tā kā Fīldings uz sēdēm arvien mēdza ierasties ļoti precīzi vai arī savlaicīgi ziņot, ja nevarēja tajās piedalīties, valdes vīri šoreiz neņēma to ļaunā un ķērās vien pie darba bez viņa. Та nu pilnvarotais bija pirmais, kurš saprāta, ka noticis kaut kas neparedzēts. Ar vilcienu, kuru viņš bija ieradies sagaidīt, parlamenta loceklis neatbrauca. Pilnvarotais devās atpakaļ uz vietējo partijas mītni un zvanīja Flldingam uz dzīvokli, bet, kad tur neviens neatbildēja, — u/ viņa lauku rezidenci. Misis Fīldinga : iberiholā nekādu- paskaidrojumus nespēja sniegt. Viņa pēdējo reizi ar vīru bija runājusi ceturtdienas rītā un zināja tikai to, ka pašreiz viņam vajadzētu būt tur, kur viņš nebija ieradies. Taču Viņa pieļāva domu, ka vīrs varētu atbraukt vēlāk kopa ar’dēlu, Londonas Ekonomikas institūta aspirantu. Piters nedēļas sākumā esot ieminējies, ka ieradīšoties Tetberi-liolā kopā ar savu meiteni. Iespējams, ka viņi ar tēvu kaut ko norunājuši vēl pēc ceturtdienas telefona sarunas. Pilnvarotais solīja pēc pusstundas piezvanīt misis Fīldin-gai vēlreiz, ja deputāts pa šo laiku nebūšot ieradies.

Arī viņa, protams, zvanīja uz Londonas dzīvokli un, nesaņēmusi atbildi, mis Pārsonsai uz māju. Taču sekretāre šajā laikā jau atradās Heistingsā. Tad viņa mēģināja sadabūt rokā dēlu, kurš kopā ar diviem citiem draugiem no Londonas Ekonomikas institūta īrēja dzīvokli Aiiingtonā. Jaunais cilvēks, kurš pienāca pie telefona, nezināja, kur Pīters varētu būt, bet «domāja», ka nedēļas nogali viņš pavadīšot pilsētā. Misis Fīldingai neatlika nekas cits kā zvanīt Pītera draudzenei uz Hempstedu. Taču arī tur neviens neatbildēja. Pagaidām viņa vēl pārāk neuztraucās. Ļoti iespējams, ka vīrs gluži vienkārši nokavējis šo vilcienu un atbrauks ar nākamo, bet paziņot par aizkavēšanos kaut kāda iemesla dēļ nav varējis. Viņa cerēja, ka tūlīt piezvanīs Dramonds un viss noskaidrosies.

Arī viņš domāja, ka Fildings vai nu nokavējis vilcienu, vai arī aizmidzis un pabraucis garām savai stacijai, tāpēc uzdeva kādam cilvēkam sagaidīt nākamo vilcienu kā vienā, tā otrā virzienā. Taču, piezvanījis uz Tetberiholu, viņš varēja pateikt tikai to, ka sūtnis atgriezies tukšām rokām. Misis Fīldinga bija apjukusi un sāka uztraukties, kaut gan Markuss arvien nēsāja līdzi visādus papīrus un dokumentus, pēc kuriem viņa personību varētu viegli noskaidrot, pat ja kāda lēkme vai katastrofa būtu laupījusi viņam runas spēju. Bez tam veselība viņam bija laba, nestreikoja ne sirds, ne arī kas cits, — un ko gan šajā vecumā vairāk varēja vēlēties? Neskaidrās bailes, kādas viņa šobrīd izjuta, bija drīzāk tādas sievietes bailes, kura apzinās, ka savu pievilcību jau zaudējusi. Vēl šajā pašā gadā notikušais Lembtona-Dželiko skandāls bija viņu patiesi satriecis. Taču arī šajā ziņā viņai nebija ne mazākā pamata aizdomām. Sašutums, kādu šis skandāls izraisīja viņas vīrā, šķita nemākslots un gluži dabiski sasaucās ar nicinājumu, ko viņš juta pret tā saucamo «sabiedrību bez aizspriedumiem».

Ari pēc stundas Flldings vēl nebija ieradies ne savā vēlēšanu rajonā, te Tetberiholā. Uzticīgajiem vēlētājiem pilnvarotais atvainojās un aizraidīja tos mājās, un nevienam ne prātā nenāca, ka pēc trim dienām viņu vilšanās cēlonis būs visu avīžu uzmanības centrā. Dramonds apsolījās vēl kādu laiku uzkavēties kantori; Fīldiriga solītās neoficiālās vakariņas bija aizmirstas. Viņi norunāja viens otram zvanīt, tiklīdz būs kādas ziņas. Un, ja arī nebūs, no jauna sazināties pulksten deviņos. Pamazām misis Fīl-dingu pārņēma panika. Mēmais Londonas dzīvoklis viņu biedēja. Viņa lūdza telefona centrāli pārbaudīt līniju. Tā bija kārtībā. Viņa zvanīja uz Londonu dažādiem draugiem cerībā, kurai pati neticēja, — ka pēkšņā izklaidībā, kas Markusam nemaz nebija raksturīga, viņš varētu būt pieņēmis kādu uzaicinājumu uz teātri vai vakariņām. Arī šī aptauja nedeva nekādus rezultātus; visbiežāk kalpotāji laipni paskaidroja, ka meklētie cilvēki aizbraukuši uz ārzemēm vai arī paši atrodas laukos. Viņa vēlreiz mēģināja sazvanīt dēlu, bet nu vairs neatbildēja pat tas jaunais cilvēks, ar kuru viņa pirmīt bija runājusi. Arī Pītera draudzenes un mis Pārsonsas dzīvokļos neviens neatsaucās. Misis Fīldingas bažas un bezpalīdzības sajūta auga auguma, taču viņa bija praktiska un izdarīga sieviete. Viņa vēlreiz piezvanīja kādam no tuvākajiem .draugiem, kas dzīvoja turpat netālu — tikai divu trīs minūšu gājiena no Fīldingu Naitsbridžas dzīvokļa —, palūdza viņu aiziet turp un likt, lai šveicars atslēdz durvis. Tūlīt pēc tam viņa piezvanīja arī šveicaram, lai attiecīgi to pilnvarotu un varbūtēji uzzinātu, vai tur nav manīts viņas vīrs. Bet šveicars bija ieradies darbā tikai sešos un misteru Fīldingu nebija redzējis.

Kādas desmit minūtes vēlāk no dzīvokļa zvanīja draugs. Markusa tur nebija, bet viss pārējais šķita pilnīgā kārtībā. Uz mis Pārsonsas rakstāmgalda viņš bija atradis piezīmju kalendāru un tagad nolasīja tajā atzīmēto mistera Fīldinga šīsdienas programmu. Rīta pusē viņš, liekas, bijis brīvs, bet tur nebija nekā neparasta. Kā parlamenta loceklis viņš piektdienas rītus sev parasti izbrīvēja mazāk steidzamas^ korespondences kārtošanai. Laimīgā kārtā vienu no tās kompānijas direktoriem, kuras valdes sēde bija paredzēta trijos, misis Fīldinga pazina personiski. Un tikai sarunā ar viņu noskaidrojās, ka misters Fīldings pazudis jau pirms pieciem divdesmit divām, kad atgāja vilciens, un ka arī mis Pārsonsa (visai mīklainā kārtā, kā

v

Šķita misis Fīldingai, jo par nevainīgo braucienu uz Heis-lingsu viņa nekā nezināja) tajā pēcpusdienā no dzīvokļa aizgājusi jau pirms trijiem. Kļuva skaidrs, ka tikpat labi kaut kas'varēja būt noticis jau iepriekšējā dienā. Ceturtdien deviņos no rīta, kad viņi runāja pa telefonu, Markuss bija dzīvoklī, bet par tālāko ziņu trūka. Acīmredzot atgadījies kaut kas patiešām nopietns.

Dramonds bija ar mieru atbraukt uz Tetberiholu, lai apspriestos, ko darīt tālāk. Misis Fīldinga pa to laiku stājas sakaros ar vietējo policiju. Teica, ka nedomājot neko jaunu, taču, drošs paliek drošs ... vai viņi nevarot ievākt ļ informāciju Londonas slimnīcās un nelaimes gadījumu re* j ģistrācijas punktā. Drīz pēc Dramonda ierašanās pienāca Hļ ziņa, ka pēdējo divdesmit četru stundu laikā neesot ne- I

viena nelaimes vai saslimšanas gadījuma, kurā cietušo I

personības nebūtu noskaidrotas. Tad abi sāka apsvērt ci- J 1as varbūtības — politisku nolaupīšanu vai kaut ko tam- \ līdzīgu. Taču tuvējo austrumu konfliktā Fīldings drīzāk simpatizēja arābiem nekā Izraēlai, tāpēc «Melnais septembris» vai kāda līdzīga organizācija gan būtu atradusi parlamentā citu — piemērotāku objektu; tāpat maz ticams, ka par viņu varētu interesēties Īrijas Republikāniskā armija, kaut arī principā viņš bija par likuma varu, kārtību .. un nepiekāpības politiku Olsterā. Tās nedaudzās runas, \ ko viņš parlamentā bija teicis, attiecās tikai uz finansēm < vai lauksaimniecību.

Dramonds aizrādīja, ka nolaupīšanas gadījumā noziedz- 1 nieki diezin vai būtu tik ilgi cietuši klusu. Arī parasta * izspiešana nelikās ticama — bija taču ļoti daudz par Fīl-dingu bagātāku cilvēku, bez tam vienkāršāk būtu bijis nolaupīt kādu no viņa meitām — Kerolainu vai Frančesku, kuras tobrīd atradās ārzemēs. Bet, ja nolaupīšana tomēr izdarīta naudas dēļ, prasībām vajadzēja jau būt zināmām.

Jo vairāk viņi par to runāja, jo ticamāk šķita, ka Fīl-dingu piemeklējis kaut kas amnēzijai līdzīgs. Taču arī Ц atmiņu zaudējis cilvēks droši vien apzinās, ka nezina, kā - 11 viņu sauc un kur viņš dzīvo! Vietējais ārsts tika atrauts I no televizora un turpat uz karstām pēdām lūgts izteikt I savu viedokli. Vai misters Fīldings pēdējā laikā sūdzējies Щ par aizmāršību? Nepatikšanām vai nervu saspīlējumu? jļ Sliktu garastāvokli, nomāktību? Nē, nekā tamlīdzīga. Var- I būt par kādu pēkšņu šoku? Arī ne. Versija par amnēziju ■ viņam šķita maz ticama. Ārsts deva vienīgi maigu mā- I

jiena darīt to, kas jau bija izdarīts, — painteresēties slim* iiīcās.

Misis Fīldingai no jauna sāka likties, ka viņas dzīves rāmos apvāršņus apdraud kāds intīmas dabas skandāls, Ja pirms brīža viņa domās redzēja vīra nekustīgo ķermeni Londonas dzīvoklī, tagad iztēle uzbūra divvientulību pie vakariņu galda kādā Parīzes restorānā. Sveču gaismas apmirdzētais sievietes profils gan nekādi negribēja pieņemt akurātās mis Pārsonsas sejas apveidus; taču viņa labi apzinājās, ka šovasar uzturējusies Londonā daudz retāk nekā citkārt. Kuru katru mirkli iezvanīsies telefons, un Markuss paziņos kādu jau sen nobriedušu lēmumu, kaut gan abu kopdzīve viņai nebija šķitusi ne par matu sliktāka, gluži otrādi — pat labāka salīdzinājumā ar cilām ģimenēm viņu aprindās. Bet varbūt uzvarējusi kāda pavisam slepena kaislība, kam ar viņu vidi un normālo dzīvi nav nekāda sakara, — kāda vulgāra lellīte vai dievs vien zina kas. Kaut kur sirds dziļumos dzima lēmums šovakar vairs neko neuzsākt. Kā visi kārtīgi konservatori, viņa krasi norobežoja paslepenus grēciņus no publiska skandāla. Ne jau pats fakts ir tik briesmīgs, briesmīgs tas kļūst tikai tad, kad to klaji pavēsta pasaulei.

It kā viņas lēmumu apstiprinādams, piezvanīja vietējais policijas inspektors un apjautājās, vai nevarot vēl kaut kādi palīdzēt. Viņa mēģināja runāt mundri un nepiespiesti — nē, paldies, viņi droši vien velti izpūšot no oda ziloni; no policista vajadzēja gudri atkratīties, lai dievs nedod, ja par to uzostu prese. Tādu pašu taktiku v iņa izvēlējās arī attiecībā uz Dramondu. Ļoti iespējams, к i izskaidrojums ir pavisam vienkāršs — kāda noklīdusi telegramma, kāda telefona saruna, ko mis Pārsonsa aizmirsusi pieteikt; katrā ziņā jānogaida vismaz līdz rītam. Pa to laiku varbūt arī Pīters iegriezīsies dzīvoklī, un viss noskaidrosies pats no sevis.

Pulkstenis rādīja pāri vienpadsmitiem, kad mājkalpotājs — filipīniešu zēns pavadīja Dramondu līdz ārdurvīm. Pilnvarotais jau bija izdarījis savus secinājumus. Arī viņš paredzēja skandālu un klusībā bija sašutis — ne tikai politiskā ziņā vien. Misis Fīldinga viņam šķita ne vien ļoti piemērota sieva parlamenta loceklim, bet arī joprojām pievilcīga sieviete.

Tūlīt pēc pusnakts piezvanīta pazudušais dēls — Pīters. Sākumā viņš pat negribēja mātei ticēt. Izrādījās. ka vēl

tikai iepriekšējā vakarā, tas ir, ceturtdienā, tēvs uzaicinājis viņus abus ar Izabelu pusdienās. Bijis tāds pats kā vienmēr un ne ar vārdu nav bildis, ka nedēļas nogales piāni būtu jāmaina. Piters ātri aptvēra stāvokļa nopietnību un bija ar mieru tūlīt doties uz Naitsbridžas dzīvokli, lai nakti pavadītu tur. Misis Fīldingai bija ienācis prātā, ka nolaupīšanas gadījumā noziedznieki, tāpat kā viņa, varbūt visu laiku veltīgi zvana uz šo dzīvokli, jo citas adreses tiem nav.

Taču, kad Pīters bez ceturkšņa vienos no turienes piezvanīja, viņš varēja tikai apstiprināt to pašu, ko jau bija teicis iepriekšējais viesis. Viss šķita pilnīgā kārtībā. Ienākušais pasts uz mis Pārsonsas rakstāmgalda nekādu pavedienu nedeva. Tēva guļamistabā nekas neliecināja par steidzīgu kravāšanos ceļojumam, čemodānu un somu saturs atbilda mātes dotajam aprakstam. Nevienā piezīmju blokā nebija ne vārda par to, ka būtu jāpiezvana pilnvarotajam vai misis Fīldingai. Piezīmju kalendārā, ka parasti, bija vesela virkne ierakstu — nākamās nedēļas norunas un pienākumi, sākot ar vēl vienu valdes sēdi un pusdienām pirmdienas vakarā. Palika vēl jautājums par pasi. Bet tā parasti tika glabāta dokumentu skapī, no kura atslēgas bija tikai pašam misteram Fīldingam un mis Pār-sonsai.

xMāte ar dēlu vēlreiz apsvēra jautājumu, vai negriezties pie Londonas policijas. Beidzot tika nolemts pagaidīt līdz ritam, varbūt tad izdosies noskaidrot vismaz to, kur palikusi mis Pārsonsa. Misis Fīldinga gulēja slikti. Piecas sešas reizes naktī pamodusies, viņa piecēlās tūlīt pēc sešiem un nolēma braukt uz Londonu. Viņa ieradās pirms deviņiem un veselu pusstundu kopā ar Pīteru vēlreiz pārmeklēja dzīvokli cerībā atrast kādu pavedienu. Visas vīra drēbes, kā likās, atradās savā vietā; nekas neliecināja par pēkšņu mājas atstāšanu vai aizbraukšanu. Vēl pēdējo reizi viņa uzgrieza mis Pārsonsas telefona numuru Pat-nijā. Klusums. Bija darīts viss iespējamais.

Iepriekš piezvanījusi uz divām dažādām vietām, īsi pirms desmitiem misis Fīldinga runāja ar pašu iekšlietu ministru pa viņa mājas telefonu. Tā kā notikums skāra ne tikai viņas personisko dzīvi un intereses vien, nekādā ziņā nebūtu vēlams, lai prese saceltu ap to troksni, iekams policija nav izdarījusi pamatīgu izmeklēšanu.

Līdz sestdienas vakaram apstākļus izdevās nedaudz noskaidrot, taču pats notikums vēl arvien palika noslēpumā tīts. Mis Parsonsa ar kaimiņu palīdzību tika sameklēta pie radiem Heistingsa. Viņa bija dziji satriekta — pie Fīl-dingiem taču nostrādāti gandrīz divdesmit gadi — un pilnīga nesaprašana. Iepriekšējā dienā pirms aiziešanas misters Fīldings vel esot viņai noprasījis, vai visi valdes sēdei nepieciešamie dokumenti ielikti mapē. Viņa bija pārliecinātā, ka viņš gatavojies braukt tieši uz Cīpsaidu, kur vajadzēja notikt sēdei.

Pa dienu dežurējošais šveicars pastāstīja policijai, ka viņš neesot dzirdējis taksometra šoferim nosaukto adresi, bet džentlmenis esot izturējies tāpat kā parasti, varbūt tikai «maķenīt vairāk steidzies». Mis Pārsonsa nekavējoties atgriezās Londonā un atslēdza dokumentu skapi. Pase atradas savā vieta. Cik viņa zināja, nebija arī nekādu biedinājumu — nedz draudu vēstuju, nedz telefona zvanu; no bankas lielākas naudas summas nebija izņemtas, nekādi pasākumi aizceļošanai netika veikti. Neko neparastu mistera Fīldinga uzvedībā viņa pagājušajā nedēja nebija manījusi. Palikusi zem četrām acīm ar vecāko policijas inspektoru, kura rokās izmeklēšana bija nodota, un pārliecinājusies, ka misis Fīldingas tuvumā nav, viņa paziņoja, ka versija par kādu citu sievieti esot «tīrais absurds». Misters Fīldings patiesi mīlot savu sievu un ģimeni. Par mistera Fīldinga personisko sekretāri viņa strādājot jau astoņpadsmit gadu un visā šajā laikā neesot manījusi itin neko tādu, kas varētu radīt aizdomas par neuzticību.

Laimīgā kārtā dežurējošais šveicars bija pārmijis dažus vārdus ar taksometra šoferi, kamēr tas gaidīja iznākam misteru Fīldingu. Šveicara dotais apraksts bija tik precīzs, ka jau ap dienas vidu šoferi izdevās atrast. Viņa liecība bija pārsteidzoša un gandrīz pilnīgi apgāza amnēzijas versiju. Viņš skaidri atcerējās brauciena maksu un bija savā pārliecībā nesatricināms — braukuši uz Britu muzeju, nevis uz Cīpsaidu. Fīldings neesot ar viņu sarunājies, bet visu ceļu lasījis — vai nu avīzi, vai kaut kādus dokumentus no savas mapes. Šoferis nevarēja pateikt, vai viņš patiešām arī iegājis muzejā, jo mašīnā tūlīt iesēdies cits pasažieris. Taču uz šo jautājumu atbilde ātri vien tika atrasta pašā muzejā. Garderobes pārzinis tūlīt atnesa mapi, kas bija pamanīta jau piektdienas vakarā, jo īpašnieks to nebija izņēmis. Atverot mapi, izrādījās, ka taja ir tikai avīzes «Times» numurs, valdes sēdei saga-

tavotie dokumenti un dažas vēstules no vēlēšanu apgabala, uz kuru viņš bija gatavojies doties pēc sēdes.

Misis Fīldinga apstiprināja, ka vīrs esot interesējies par mākslu un laiku pa laikam pat iegādājies gravīras un gleznas par medību tēmu, taču viņai nebija ne mazākās jausmas, kas pamudinājis viņu doties uz Britu muzeju, — tas liktos dīvaini pat tad, ja viņam tobrīd nekādu citu pienākumu nebūtu bijis. Cik viņa zināja, tad visā abu kopdzīves laikā viņš tur ne reizes nebija kāju spēris. Garderobists, kas mapi pieņēmis, bija vienīgais muzeja darbinieks, kurš parlamenta locekli atcerējās, — kā parasti, jūlijā muzeju apmeklēja ļoti daudz tūristu. Varbūt misters Fildings tikai izgājis cauri vestibilam un pie ziemeļu ieejas iesēdies citā taksometrā. Tā varētu rīkoties cilvēks, kas pamanījis, ka viņam seko, un, bez šaubām, arī tāds, kurš vēlējies neuzkrītoši nozust.

Policija uzskatīja, ka ilgāk par svētdienu šo notikumu neizdosies noklusēt un ka labāk sniegt oficiālu paziņojumu pirmdienas laikrakstiem nekā ļaut, lai izplatās visādas baumas. Galu galā visticamākā hipotēze tomēr bija kādi pēkšņi nervu sistēmas traucējumi, un fotogrāfijas publicēšana lielā mērā palīdzētu pazudušo sazīmēt, protams, pārbaudītas tika ari daudzas tādas versijas, par kurām misis Fīldingai nebija ne jausmas; meklēšanā iesaistījās arī pretizlūkošana un speciālā nodaļa. Taču ministra posteni Fīldings nekad nebija ieņēmis, līdz ar to valsts noslēpumu viņa rīcībā nebija, un trūka pamata ar spiegošanu saistītam skandālam. Kompānijas, kurās viņš bija darbojies, ne mirkli nešaubījās par viņa uzticamību ... Nē, arī pēc Siti-jas skandāla te neoda. Vēl palika iespēja, ka izveidojusies Lembtona-Dželiko lietai līdzīga situācija: cilvēks kapitulē šantāžas priekšā. Tomēr arī šajā virzienā nebija nekādu materiālu. Visi viņa papīri tika rūpīgi izpētīti — nekur nevienas noslēpumainas adreses vai draudu vēstules. Arī tie, kas uzskatīja sevi par tuviem Fīldinga paziņām, ' nevarēja teikt par viņu neviena slikļa vārda. Pārbaudīja viņa rēķinus bankā — ne tikai pēdējās nedēļās, bet arī vairāku mēnešu laikā nekādas lielākas naudas summas nebija izņemtas. Vasarā viņš pārdevis kaut kādas akcijas, bet, kā apliecināja biržas mākleris, tas bijis izdevīgs darījums, un iegūtie līdzekļi tūlīt tikuši no jauna ieguldīti. Arī testamentā nekādi grozījumi nav izdarīti, un spēkā paliek visi jau pirms daudziem gadiem sastādītie novēlējumi.

Pirmdien, sešpadsmitajā jūlijā, Fīldinga vārdu jau varēja lasīt visu dienas laikrakstu pirmajās lappusēs. Tika dots īss viņa biogrāfijas pārstāsts: jaunākais un vienīgais no dzīvajiem augstākās tiesas tiesneša dēliem; ar teicamām sekmēm beidzis tieslietu studijas Oksfordā un 1939. gadā tieši no universitātes aizgājis armijā; būdams virsnieks kājnieku vienībā, cīnījies Ziemeļāfrikā un ticis apbalvots ar Militāro Krustu; saslimis ar kalaazaru — tropiskās zemēs izplatītu smagu epidēmisku slimību, ticis atvajināts un karu pabeidzis kā pulkvežleitnants Kara ministrijā, militārās policijas departamentā. Pēc kara taisījis karjeru kā jurists, specializēdamies tirdzniecības līgumu un taksācijas tiesībās, kopš 1959. gada pievērsies politikai, bijis dažādu kompāniju valdes loceklis un lielu zemes gabalu īpašnieks Austrumanglijā, konservatīvo partijā pārstāvējis labējos centristus.

Tā kā policija bija izteikusies, ka politiska rakstura nolaupīšana neesot pilnīgi izslēgta, kaut arī lēmumu par neierašanos attiecīgajā valdes sēdē Fīldings acīmredzot pieņēmis pēc brīvas gribas, tika izteikti dažnedažādi minējumi. Taču Fīldingu jurists savos izteikumos presei bija kategoriski noliedzis jebkādas sava klienta negodīgas vai nelikumīgas rīcības iespēju; arī policija apstiprināja, ka likuma priekšā parlamenta loceklis ir bez vainas. Viņš nekad nebija ticis novērots vai turēts kādās aizdomās.

Lai pārliecinātos, vai viņš nav aizceļojis uz ārzemēm ar svešu vārdu un dokumentiem, tika izdarīta pārbaude Hītrouas lidostā un galvenajās ostās. Taču neviens pasu nodaļas darbinieks, neviena lidostas dežurante vai stjuarte, ko izdevās iztaujāt, neatcerējās redzējusi viņa seju. Viņš mazliet runāja franciski un vāciski, taču ne tuvu tik labi, lai uzdotos par francūzi vai vācieti, un galu galā mājās atstātā pase lika domāt, ka viņš tomēr atrodas tepat Anglijā. Daudzie paziņojumi ar fotogrāfijām avīzēs un pa televīziju izraisīja parasto dzīvo atsaucību sabiedrībā. Visus ziņojumus pārbaudīja, taču tie nedeva nekādus rezultātus. Meklēšanā tika iesaistīta arī ārzemju prese; katrā ziņā, ja Fīldings līdz šim vēl nebija atrasts, tad ar informācijas trūkumu to nevarēja izskaidrot. Ja viņš vēl bija dzīvs, tad vai nu tika slēpts, vai arī slēpās pats. Pēdējā gadījumā vajadzēja būt kādam līdzzinātājam, bet neviens no Fīldinga bijušo paziņu loka nelikās šai lomai piemērots. Daži iespējamie kandidāti, arī mis Pārsonsa, tomēr tika neuzkrītoši novēroti. Sekoja viņas sarunām gan pa mā-

jas, gan Fīldingu dzīvokļa telefonu. Taču rezultātu nebija. Kā valdības, tā policijas un privātās dzīves līmenī šo pazušanu klāja arvien biezāka noslēpumainības migla. Tas bija ārkārtīgi mulsinoši, un tie, kuri uzskatīja sevi par lietpratējiem visādu mistisku notikumu jomā, pielīdzināja šo pazušanu gadījumam ar «rMarie Celeste»K

Tomēr nevienai sensācijai nav lemts ilgs mūžs, ja notikumi neattīstās tālāk. Fiītstrītā Fīldings tika klusībā «norakstīts» jau kādas desmit dienas pēc pirmā paziņojuma parādīšanās presē.

Taču misis Fīldinga nebija no tām sievietēm, kam trūktu uzņēmības vai līdzekļu, lai pastāvīgi uzmundrinātu oficiālās aprindas. Viņa panāca to, ka ar viņas vira pazušanu joprojām nodarbojās ļoti nopietni; policija nevarēja rīkoties tik patvaļīgi kā Flītstrita. Diemžēl viņi paši uzskatīja, ka darījuši visu iespējamo. Jau sākumā tikko samānāmās pēdas tagad bija izzudušas pavisam; un, kamēr nebūs iegūta jauna informācija, neko vairāk nevarēja iesākt. Bet vai šāda informācija vispār iegūstama, tas drīzāk bija atkarīgs no dieva nekā no izmeklēšanas materiāliem. Izmestais tīkls bija tik smalks un apjomīgs, kādu vien šis zirneklis prata noaust; bet ielīst tajā mušai vajadzēja pašai. Taču -misis Fīldinga visu laiku pieprasīja ziņojumus par izmeklēšanas gaitu, un viņas prasības nevarēja ignorēt.

Apspriedē, kas trīsdesmitajā jūlijā notika Ņūskotlend-jardā, tika nolemts (domājams, ar augstāku instanču piekrišanu) atstādināt no izmeklēšanas grupu, kas ar to līdz šim nodarbojusies, un nodot lietu personiski vienam no tās jaunākajiem locekļiem— speciālās nodaļas seržantam, kurš līdz šim nodarbojies tikai ar politiskās informācijas vākšanu un‘apstrādi. Formāli un, bez šaubām, arī misis Fīldingas nomierināšanai tas tika darīts it kā ar nolūku paaugstināt izmeklēšanas efektivitāti. Seržants ļoti labi izprata situāciju — jārada iespaids, it kā notiktu dzīva rosīšanās. Nekādus atklājumus no viņa negaidīja, nepieciešama tikai ilūzija, ka vairākos virzienos izmeklēšana

1 Brigantīna, kuru 1872. gadā atrada starp Azoru salām un Portugāli bez komandas un kuģa dokumentiem, bet ar paceltām burām. Kuģa komandas liktenis tā ari nav noskaidrots.

s

tiek aktīvi turpināta. Kā viņš pats izteicās kādam kolēģim, bija vajadzīgs zibensnovedējs gadījumā, ja iekšlietu ministrs saktu piesieties.

Vienlaikus tā bija arī neliela pārbaude viņam. Slēgto, privileģēto privātskolu absolventi policijas dienestā iemaldījās reti, tāpēc jau kopš pirmās dienas, kad viņš sāka valkāt uniformu, varēja manīt, ka viņš tālu tiks, taču savas spējas vajadzēja vēl pierādīt. Arī policijas, tāpat kā armijas vai flotes dienestā mēdz būt ģimenes profesijas, un viņš pārstāvēja jau trešo likuma sargu paaudzi. Viņš bija pievilcīgs un apķērīgs, taču šīs īpašības, tāpat kā labās manieres un nevainojamā valoda, varētu tikai kaitēt, ja viņš vienlaikus nebūtu arī diplomāts. Viņš ļoti labi zināja, ka tāda tipa cilvēkus kā viņš vidējā ranga policijas darbinieki ar tiem raksturīgo sīkpilsonisko domāšanu uzņem ar lielām aizdomām un aizspriedumiem. Dažu labu inspektoru viņš uzskatīja par stulbeni, dažu labu reizi domās sodījās par formālismu, kad acīm redzami bija vajadzīgas elastīgākas metodes, vai par to samocīto, šķebīgo žargonu, kādā runāja daži.viņa priekšnieki, gribēdami izlikties «izglītoti». Taču savas izjūtas viņš rūpīgi slēpa. Sī īpašība ož pēc liekulības, un patiesībā to citādi arī nevar nosaukt, bet tieši tā palīdzēja viņam kļūt par labu detektīvu. Viņš bija sevišķi noderīgs, kad izmeklēšanu vajadzēja izdarīt augstākajās aprindās. Viņš tikpat labi iederējās Meifēras spēļu namā kā elegantā restorānā, un viņa profesija nevienam acīs nedūrās. Ja vajadzēja, viņš varēja notēlot bagātu stilīgo, un, ja kolēģu vidū šī īpašība izraisīja skaudību, tad citās aprindās turpretī noārdīja dažu labu iesīkstējušu aizspriedumu pret policiju. Palīdzēja arī nevainojamā izcelšanās (viņa tēvs vēl arvien bija visu cienīts policijas priekšnieks kādā grāfistē). Vispār viņš varēja kalpot par izkārtni savai profesijai, un neapšaubāmi tieši tādēļ arī bija izraudzīts uzdevumam, kuru pildot nāksies saskarties ar dažādiem ietekmīgiem ļaudīm. Viņu sauca par Maiklu Dženingsu.

Visu nākamo dienu pēc slepenā lēmuma stāšanās spēkā Maikls nosēdēja, pētīdams jau visai apjomīgo Fīldinga lietu, un galu galā uzrakstīja neoficiālu zināmo faktu kopsavilkumu, nosaukdams to par «Vispārējo ainu». Tajā bija uzskaitītas visas iespējamības līdz ar to kontrargumen-tiern.

1. Pašnāvība. Līķa nav. Sliecības uz to nav, redzama iemesla arī nav.

2. Slepkavība. Līķa nav. Ziņu par personīgiem ienaidniekiem nav. Politiskie nebūtu cietuši klusu.

3. Nolaupīšana. Trūkst loģiska turpinājuma. Kāpēc tieši Fīldings?

4. Atmiņas zudums. Tādā gadījumā viņš neslēpjas, bet ir bez vēsts pazudis. Mediķu slēdzieni šo versiju neatbalsta, nav tas tips.

5. iebiedēšana. Nekādu pierādījumu nav. Spriežot pēc liecībām, būtu nekavējoties griezies pie policijas.

6. Šantāža. Nav nekādu faktu par mahinācijām vai izvairīšanos no nodokļu maksāšanas. Nav taktu par seksuālām novirzēm.

7. Dzīves apnikums. Nekādu faktu nav. Ne finansēs, ne ģimenes dzīvē sarežģījumu nav. Visu mūžu izcēlies ar augstu pienākuma apziņu. Lietišķs, jokoties nemēdz.

8. Laika izvēle. Izmantojis Parsonsas brīvo pēcpusdienu (vienošanās notikusi pirms desmit dienām), tātad rīkojies pēc iepriekš izstrādāta plāna. Būtu varējis iegūt vēl vairāk laika, atceļot valdes sēdi un tikšanos ar vēlētajiem vai atlaižot sekretāri uz visu dienu. Acīmredzot ar četrām stundām pieticis, rēķinoties ar pašu agrāko laiku, kad meklēšanā varētu iesaistīties policija — 18.35 pēc vilciena pienākšanas. Tātad viss savlaicīgi izplānots? Nekāds sagatavošanās periods nav bijis vajadzīgs?

Pēc tam seržants uzrakstīja otro virsrakstu:

Minējumi

9. Mīlestība. Kāda nepazīstama sieviete vai meitene. Acīmredzot kaut kas vairāk par seksu. Varbūt sabiedriskā ziņā bīstams sakars (precējusies, no zemākajiem slāņiem, krāsainā?). Jāpārbauda visas tajā laikā pazudušās personas.

10. Homoseksuālisms. Itin nekādu pierādījumu.

11. Paranoja. Vajāšanas mānija. Līdzšinējā uzvedībā nekas par to neliecina.

12. Kāds pagātnes rēgs. Kāds pirmslaulību sakars, kāds kara vai tieslietu prakses laikā iemantots ienaidnieks? Faktu nav. Vēlreiz pārbaudīt.

13. Finanses. Varbūtējs m- ģinājums atvērt rēķinu kādā ārzemju bankā?

14. Mednieka untums. Pēkšņa iedoma tēlot lapsu. Apvest ap stūri medību suņus. Bet kādēļ?

15. Laulības avārija. Mēģinājums atriebties sievai. Pārbaudīt, vai viņai nav kāda blakuslīnija.

16. Reliģiskas dabas krīze. Anglikānis — tikai formas pēc. Ticamības procents nulle.

17. Kaut kādi steidzami un tumši politiska rakstura darījumi ārzemēs. Bet nav tas tips, kas nodarbotos ar atmaskošanu vai izsekošanu. Ortodoksāls, būtu konsultējies ar Ārlietu ministriju vai vismaz brīdinājis sievu. Atkrīt.

18. Dēls. Kaut kas «neklapē». Jāsatiek vēlreiz.

19. Stratēģija un taktika. Pazušanai bez pēdām nepieciešami līdzzinātāji. Nepieciešama slēptuve, kāds, kas piegādā pārtiku, seko notikumu gaitai utt.

20. Kaut kur jābūt kādam pavedienam. Kādai nejaušai frāzei sarunā. Ar ko? Drīzāk gan ar Pārsonsu nekā sievu. Jāiztaujā tuvākie paziņas valdības un finansu aprindās.

Pēc brīža seržants zem šīs analīzes ar drukātiem burtiem uzšņāpa vēl divus vārdus, no kuriem viens bija nepieklājīgs.

Nākamajā nedēļā viņš sāka ar mis Pārsonsu. Meitas Frančeska un Kerolaina bija atgriezušās — viena no villas Malagas tuvumā, otra no burāšanas Grieķijā, un visa ģimene tagad atradās Tetberiholā. Mis Pārsonsa palika savās pozīcijās Londonā. Seržants palūdza viņu vēlreiz soli pa solim atcerēties visus liktenīgā piektdienas rīta notikumus. Misters Fildings bija nodiktējis viņai kādas piecpadsmit darījumu vēstules, tad strādājis pie sava galda, kamēr viņa pārrakstījusi tās ar mašīnu, zvanījis savam biržas māklerim un, cik viņa varēja atcerēties, nevienam citam. Rīta lielāko daļu pavadījis viesistabā, no dzīvokļa nav izgājis. Viņa bijusi prom nepilnu pusstundu, lai nopirktu sendvičus kulinārijas veikalā netālu no Sloun-skvēra. Atgriezusies tūlīt pēc vieniem, uzvārījusi kafiju un konā ar sendvičiem ienesusi misteram Fīldingam. Piektdienās tādas improvizētas maltītes bijušas diezgan parastas. Nekā savāda viņa uzvedībā nav pamanījusi. Runājuši par viņas vīkendu Heistingsā. Viņš nopriecājies, ka Tetberiholā varēšot labi atpūsties, jo nekādu ciemiņu šoreiz nebūšot. Tā kā viņa te strādājot jau ilgi, attiecības bijušas draudzīgas. Ģimenē visi viņu saucot vienkārši par «Pī». Bieži ciemojusies Tetberiholā. Bijusi ne tikai sekretāre, bet arī kaut kas auklei līdzīgs.

Seržants juta, ka, pieskaroties Fīldinga pagātnei, jārunā ļoti piesardzīgi. Ne uz sava bosa juridisko, ne politisko darbību viņa nejāva mest ne mazāko ēnu. Seržants ciniski nodomāja, ka apiet likumu itin viegli varēja arī, negrēkojot pret tā burtu, īpaši Sitijā; un Fīldingam gan bija neierobežotas iespējas zvejot aizliegtos ūdeņos. Taču viņa kategoriski noraidīja varbūtību, ka viņam bijuši noguldījumi ārzemēs. Misters Fildings ciest neesot varējis visvisādu izvairīšanos no nodokļu maksāšanas — par Lonro lietu, otru skandālu toriju aprindās tajā gadā, viņš esot bijis tieši tādās pašās domās kā premjerministrs. Ari viņš tadas izdarības vērtējis kā «kapitālisma ēnas puses». Bet ja nu tikai pieļautu domu, seržants cik vien varēdams taktiski ieminējās, ka Fildings bālu gribējis atvērt slepenu kontu ārzemēs, — vai viņš zinātu, kā tas izdarāms? Taču šis jautājums aizskāra sekretāres godu. Viņa par mistera Fīldinga finansēm zinot tikpat daudz kā viņš pats. Tas gluži vienkārši neesot iespējams.

Minējumi par varbūtējām novirzēm intīmajā dzīvē atdūrās kā pret granītcietu sienu. Viņa jau iepriekš esot kategoriski noraidījusi tādu iespēju, nekā cita pateikt nevarot. Misters Fildings jau nu nepavisam neesot tas cilvēks, kas ielaistos kaut kādos apšaubāmos sakaros. Viņa pašcieņa to nekad nepieļautu. Dženingss mainīja taktiku.

— Vai piektdienas rītā viņš kaut ko minēja par iepriekšējās dienas pusdienām kopā ar dēlu?

— Minēja gan. Viņš zina, cik mīļi man ir visi viņa bērni.

— Un runāja bez sarūgtinājuma?

— Protams.

— Bet politikā viņu uzskati ievērojami atšķiras.

— Mīļais jaunekli, viņi ir tēvs un dēls. Protams, ir bijuši strīdi. Misters Fildings par tiem reizēm pazobojās. Viņš zināja, ka tā ir pārejoša parādība. Pītera vecumā viņš esot bijis tāds pats. Es pavisam noteikti zinu, ka četrdesmit piektajā gadā viņš gandrīz nobalsoja par leiboristiem.

— Vai jums neradās iespaids, ka tajā ceturtdienas vakarā viņi būtu sastrīdējušies, ka misters Fildings justos sarūgtināts?

— Nepavisam ar ne. Viņš teica, ka Pīters esot labi izskatījies, ka dēla jaunā draudzene esot burvīga meitene. — Tad viņa piebilda: — Man liekas, viņš bija mazdrusciņ vīlies, tāpēc ka jaunie nedēļas nogalē nebrauc uz Tetberiholu. Bet viņš nekad nejaucās bērnu dzīvē.

— Tātad nevar teikt, ka viņš būtu Pīterā vīlies?

— Nekādā gadījumā. Piters arvien ir teicami mācījies*

— Bet tēva pēdās tomēr nav gājis.

— Visi nez kādēļ uzskata misteru Fīldingu par vecmodīgu tirānu. Viņš bija ļoti iecietīgs pret citu uzskatiem.

Seržants pasmaidīja. — Kas ir tie visi, mis Pārsonsa?

— Nu, vismaz jūsu priekšnieks. Viņš man uzdeva tieši tos pašus jautājumus.

Dženingss izmēģināja glaimus — neesot taču otra cilvēka, kas misteru Fīldingu tik labi pazītu, viņa esot izmeklētāju galvenā cerība.

— Par to jau nevar nedomāt. Gluži dabiski. Bet vēl tagad es nespēju īsti ticēt notikušajam. Un kas attiecas uz cēloņiem ...

— Ko par tiem saka jūsu intuīcija? — Viņš atkal pasmaidīja.

Mis Pārsonsa skatījās uz klēpī saliktajām rokām.

— Viņš ... viņš nekad sevi nav taupījis.

— Nu un?

— Varbūt kaut kas viņā ... Nē, man nav nekāda pamata tā runāt. Tā ir tīrā iedoma.

— Bet reizēm tā ļoti palīdz.

— Varbūt kaut kas viņā pēkšņi sacēlās. Viņš aizbēga. Un pēc pāris dienām katrā ziņā aptvēra, ko ir izdarījis. Viņš vienmēr bijis ļoti prasīgs pret sevi. Un tad vēl visi tie avīžu raksti. Es domāju ...

— Jā?

— Tas ir tikai minējums, bet es domāju, ka viņš droši vien smagi pārdzīvotu šo soli. Un dievs vien zina, ko...

— Jūs pieļaujat domu, ka tādā gadījumā viņš būtu varējis izdarīt pašnāvību?

Acīmredzot tā bija, taču viņa noliedzoši pakratīja galvu.

— Es nezinu, gluži vienkārši nezinu. Bet esmu pārliecināta, ka tas bijis kaut kas pēkšņs. Neparedzēts. Misters Fīldings ļoti augstu vērtēja kārtību. Plānveidību. Tas nepavisam nav viņam raksturīgi. Šāda metode, tas ir, veids, kādā viņš to izdarīja. Ja viņš vispār to ir izdarījis.

— Un tomēr metode izrādījusies efektīva. Ja tāds bijis viņa mērķis.

— Nav ticams, ka viņš kaut ko tādu būtu darījis no brīvas gribas. Skaidrā prātā. Tas nav iespējams.

Sājā mirkli mis Pārsonsa izstaroja tādu godprātību, tādu nelokāmību, ka seržants saprata — Fīldinga labā viņa darīs visu un šajā situācijā pat melos. Sīs nesatricināmās cieņas pamatā varētu būt kāda intīma stīga, taču, pat ignorējot vecumu, viss viņas izskats, smagnējais augums, sakniebtās lūpas, brilles, atturīgais, vec-meitīgais mūžīgās sekretāres apģērbs — vārdu sakot, šis pilnīgais jebkādas pievilcības trūkums (tāda pati viņa noteikti izskatījusies arī jaunībā, un, ja arī starp viņiem kādreiz kaut kas būtu bijis, tam sen vajadzēja pārvērsties atriebības kārē, nevis šādā uzticībā) acumirklī izklīdināja katras aizdomas. Tomēr viegla aizdomu ēna pavīdēja seržanta nākamajā jautājumā.

— Kā viņš mēdza pavadīt brīvos vakarus? Kad misis Fīldinga bija laukos?

— Savā klubā. Vai teātrī, kuru viņš cienīja. Bieži pusdienoja kopā ar draugiem. Paretam spēlēja bridžu.

— Ar totalizatoru nekad neaizrāvās?

— Reizēm spēlēja līdzi. Bet tikai derbijā un Lielajās nacionālajās sacīkstēs, ne biežāk.

— Spēļu klubus neapmeklēja?

— Esmu pārliecināta, ka ne.

Seržants turpināja iztaujāšanu, meklēdams kādu vāju vietu, kādu traipu vienalga cik tālā pagātnē, bet nekā neatrada. Vienīgais ieguvums no šās sarunas bija maigs mājiens par pārstrādāšanos un maz ticams pieņēmums, ka īslaicīgam vājuma brīdim sekojis harakiri. Džening-sam bija aizdomas, ka mis Pārsonsa stāstījusi viņam nevis to versiju, kurai slepeni ticēja, bet to, kuru uzskatīja par visvēlamāko. Savam darba devējam viņa labāk vēlēja diskrētu nāvi nekā apkaunojošu skandālu vai necienīgu sakaru ar kādu meiču.

Būdams dzīvoklī, viņš parunājās arī ar apkopēju. Taču neko jaunu neuzzināja. Nekad nekas neesot liecinājis par to, ka dzīvoklī nakšņojis svešs cilvēks; nekādi aizmirsti Veļas gabali, nevienas ar lūpukrāsu notrieptas glāzes vai liekas kafijas tases uz virtuves galda. Viņa apgalvoja, ka misters Fīldings bijis džentlmenis. Vai tas nozīmēja, ka džentlmeņi savlaicīgi novāc visus pierādījumus vai ari Uzvedas tikai nevainojāmi, — nebija skaidrs.

Par ticamāku viņš vēl arvien uzskatīja kādu intīmu romantiskas dabas sarežģījumu, varbūt tāpēc, ka daudzās fotogrāfijās (taisni brīnums, cik reti Fildings tajās smaidīja) sejā bija jaušams saspringums kas lika domāt par nomāktu juteklību. Slaids, gludi skuvies, stalta auguma, rūpīgi ģērbies pat tādā reizē, kad tas nebija nepieciešams, Fīldings nevarēja nepatikt sievietēm. Reiz uz brīdi seržantam šķita, ka šajā tuksnesī viņš pēkšņi uztaustījis kādu āderi. Tajā dienā viņš pārbaudīja to cilvēku sarakstu, kas pazuduši aptuveni vienlaikus ar Fīldingu. No saviem Notingliilā dzīvojošiem vecākiem bija aizbēgusi rietumindiešu meitene, sekretāre apdrošināšanas kompānijā, kuras valdē darbojās arī Fīldings. Deviņpadsmit gadus veca, diezgan izglītota, tēvs strādā sociālās nodrošināšanas laukā. Dženingsam pēkšņi šķita, ka viņš ir uz pēdām atklājumam, par kādu sapņo katrs detektīvs, — Fīldingu, kurš nepazīst rasu aizspriedumus, ceļā uz valdes sēdi aiztur meitene un tēva uzdevumā aizvilina uz kādu krāsaino iedzīvotāju sanāksmi, viņš pārāk dziļi ieskatās melnajās acīs... kādas brīnišķīgas gaisa pilis. Pietika ar vienu telefona zvanu, lai noskaidrotu, ka meitene atrasta jeb, pareizāk sakot, atradusies dažas dienas pēc nozušanas. Iedomājusies, ka no viņas iznāks dziedātāja, un aizbēgusi kopā ar kādu ģitāristu no Vestindiešu kluba Bristolē. Nebija pat rasu nesaderības.

Labāk Dženingsam nepaveicās arī ar Fīldinga draugiem Silijā un kolēģiem parlamentā — tiem nedaudzajiem, ka» nebija aizbraukuši atpūtā. Sitijā Fīldingu cienīja asā prātā un juridisko zināšanu dēļ. Politiķi bija tādos pašos ieskatos kā mis Pārsonsa: viņš bijis visādā ziņā nevainojams — teicams sava vēlēšanu apgabala deputāts, uzticams partijas biedrs, kura uzstāšanās vienmēr liecinājušas par pamatīgām zināšanām, ļoti patīkams cilvēks, tads, uz kuru var paļauties ... Par notikušo viņi bija pilnīgā nesaprašanā. Neviens neatcerējās ievērojis kaut mazākās nervu sabrukuma pazīmes. Tik būtiskais, psiholoģiskais pavediens joprojām nedevās rokā.

Tikai viens parlamenta loceklis bija mazliet runīgāks — kāds leiborists, kurš pirms gada nejauši kopā ar Fīldingu bija atbalstījis kādu likumprojektu. Starp abiem esot izveidojies kaut kas lietišķai draudzībai līdzīgs, vismaz parlamenta sienās. Par Fīldinga dzīvi ārpus šim sļenām viņš neko nezinot, par «mukšanas» cēloņiem arī ne, taču savā ziņā tas viss «štimmējot».

Seržants painteresējās — kāpēc.

— Bet tikai starp mums runājot.

— Protams, ser.

— Tāpēc, ka pārāk stingri sevi iegrožoja. Klusie ūdeņi, pats zināt... Lūzumam vajadzēja nākt.

— Piedodiet, ser, es īsti nesapratu.

— Ak, lai nu paliek. Jūsu darbā taču ātrāk nekā citur pārliecinās, ka neviens nav eņģelis. Vismaz ne tāds, kāds centās būt mūsu draugs. — Sekoja izskaidrojums. — Viena daļa toriju ir pašapmierināti liekuļi, citi — savtīgi draņķi. Viņš gribēja būt kā viens, tā otrs. Rausa naudu un tēloja svēto. Šodien, mūsu laikmetā! Skaidrs, ka ilgi tā nevar apmānīt ne citus, ne sevi pašu. Un viņš nebija tāds muļķis, lai to nesaprastu. — Parlamenta loceklis uzmeta seržantam īsu, ironisku skatienu.

— Vai esat kādreiz padomājis, kāpēc viņš šeit netika uz augšu?

— Nebiju pat pamanījis, ka netika, ser.

— Vietiņa silta. Viss iet kā pēc notīm. Ar partijas dūžiem arī sadziedājies. Bet tas, puis, vēl nav viss. Paša galvenā tomēr pietrūka. Ar mūsu palātu ir tāpat kā ar kādu dzīvnieku. Vai nu tu atrodi tam pareizo pieeju, vai arī neatrodi. Mūsu draugam šajā ziņā nebija ķēriena. Un viņš to saprata. Pats man reiz atzinās.

— Un kas tam varēja būt par iemeslu, ser?

Leiborists papleta rokas. — Varbūt pietrūka vienkāršības? Viņš neprata atraisīties. Mēdza izturēties kā blēža uzticības persona. — Viņš nosmīkņāja. — Vai augstu stāvošs nodokļu speciālists.

— Vai jūs pieļaujat, ka viņam galvā pēkšņi kaut kas samežģījies?

— Iespējams, ka samežģījies tieši pretējā virzienā. Pirmo reizi mūžā cilvēks nolēmis izspēlēt kārtīgu joku.

Dženingss pasmaidīja, tēlodams vientiesīgo.

— Piedodiet, ser, bet es baidos jūs pārprast. Vai jūs domājat, ka viņš bija vīlies toriju politikā?

Leiboristu deputāts uzjautrināts nosēcās.

— Tas jau ir jautājums par tīri personiskām izjūtām. Nedomāju, ka viņš daudz ar tām aizrāvās. Es drīzāk teiktu, ka viņam viss bija līdz kaklam. Visa tā mūsu spēlīte* Parlaments un Sitija, un Lorda Labdara loma uz zemēm. Viņš gluži vienkārši izstājās. Un es teiktu — pareizi darīja. Citiem no viņa vajadzētu mācīties.

— Bet, piedodiet, ser, ne viņa ģimene, ne tuvākie draugi neko tamlīdzīgu nav novērojuši.

Deputāts pasmaidīja. — Ak, tavu pārsteigumu!

— Varbūt arī tie viņam bijuši «līdz kaklam»?

Deputāts ironiski novīpsnāja. Tad piemiedza aci.

— Tāds brašs vīrs .,.

— Cherchez la ļemme?[63]

— Esam te noslēguši tādas mazas derības. Es lieku uz Ievu. Bet tikai uz labu laimi.

Tas patiešām nebija nekas vairāk kā minējums uz labu laimi. Trūka jebkādu pierādījumu. Sis pats leiboristu deputāts bija daudz populārāka figūra nekā Fīldings —• āķīgs orators un zvērināts konservatoru nīdējs, un diezin vai uz tāda cilvēka spriedumiem varēja paļauties. Taču aizvainotās godkāres tēma lika padomāt — ienaidnieki reizēm redz tālāk nekā draugi.

Pēc tam Dženingss satikās ar cilvēku, kam teorētiski pienācās galvenā liecinieka loma — kaut arī viņš izskatījās drīzāk pēc ienaidnieka nekā sabiedrotā, kā to varētu sagaidīt. Tas bija Fīldinga dēls Piters. Pirms tikšanās seržants bija varējis ieskatīties kartotēkā, kas oficiāli neeksistēja. Nekā liela tur nebija — pirmām kārtām, protams, ziņas par tēvu. Pats Pīters bija noraksturots kā «simpatizējošs JK» (Jaunajam Kreisajam novirzienam), «drīzāk emocionālas nekā intelektuālas ievirzes cilvēks, ļoti tālu no kādas stingras, noteiktas pārliecības». īsā frāze «Uz laiku rozā?», ar kuru skopais raksturojums beidzās, liecināja par klaji nicīgu nostāju pret marksismu, kuras pārstāvji savā naidā pret sociālisma idejām dīvainā kārtā reizēm iet pat tik tālu, ka ārēji tās pieņem, lai varētu ērtāk spiegot pretējā nometnē.

Kādu dienu seržants satikās ar Pīteru Naitsbridžas dzīvoklī. Jaunais cilvēks bija tikpat slaiks un izskatīgs kā levs, ar to pašu atturīgo smaidu. Viņš diezgan atklāti izrādīja gan savu nicīgo attieksmi pret dzīvokļa eleganto iekārtojumu, gan nevēlēšanos zaudēt laiku, lai vēreiz atkārtotu to pašu veco stāstu.

Dženingss pats īstenībā bija pavisam apolitisks. Viņš piekrita izplatītajam uzskatam, ko pārstāvēja arī viņa tēvs, ka policijai labvēlīgāka ir konservatīvo valdība^ bea tam viņš nicināja Vilsonu, taču nebija nekādā sajūsmā arī par Hītu. Viņš ienīda ne tikdaudz pašas partijas, cik politisko spēli, melus un liekulību, sīkumainos rēķinus. No otras puses, viņš nepavisam nebija tāds fašistu cūka, par kādu Pīters viņu acīmredzot turēja. Viņam bija savs priekšstats par taisnīgu‘tiesu, kaut arī praksē tas nekad vel nebija pārbaudīts, un izteikta nepatika pret policijas darba fizisko pusi, rupjas varas pielietošanu, ko viņš pazina no citu nostāstiem un reizi vai divas bija redzējis arī pats savām acīm. Dzīvi viņš pamatos uzskatīja par spēli, kuru cilvēks spēlē vispirms savās interesēs un tikai retumis, pienākuma apziņas vadīts. Turēšanos likumības robežās paredzēja spēles noteikumi, nevis morāles imperatīvs. Tāpēc Pīters jau pašā sākumā iemantoja viņa antipātijas ne vien kā pretēja politiska virziena pārstāvis, bet ari kādu grūti formulējamu sociālu cēloņu dēļ un vēl kā spēles partneris, jo — lai cik dīvaini tas arī būtu — pretinieku mēs ienīstam kā par negodīgu spēli, ta par neprasmi izmantot savas priekšrocības. Dženingsam pašam šķita, ka te īsti vietā būtu vārds «klīrība». Viņš neredzēja starpību starp principiālu kreisā novirziena pārstāvja nicību pret policiju un pārmantotu šķirisku augstprātību. Nicība ir un paliek nicība; bet to apslēpt viņš gan būtu pratis labāk nekā pretī sēdošais jaunais cilvēks.

Ceturtdienas vakariņas neesot bijušas iepriekš plānotas. Ap sešiem Pīters piezvanījis tēvam, lai pateiktu, ka nedēļas nogalē tomēr nebrauks uz mājām. Tad tēvs uzaicinājis viņus abus ar Izabelu uz pāris stundām kopīgi kaut kur aiziet un pavakariņot. Vēlu uzkavēties viņš neesot gribējis. Viņi ieteikuši jauno, austrumniecisko restorāniņu Sarlotstrītā. Tas neesot bijis nekas neparasts, tēvam paticis reizumis kopā ar viņiem paklaiņot pa nomalēm. Izturējies tāpat kā vienmēr — demonstrējis savas «nevainojamās augstākās sabiedrības pārstāvja manieres». Par politiku viņi vairs nestrīdoties «jau gadiem ilgi». Pārsprieduši ģimenes lietas. Runājuši par Votergeitu. Tēvs esot tādās pašās domās kā «Times», proti, ka Niksonam jāat-bildot par citu grēkiem, nopietni aizstāvēt Baltā Nama administrāciju viņš neesot mēģinājis. Izabela stāstījusi par savu māsu, kas apprecējusies ar pagaidām nabadzīgu francūzi, topošu kino režisoru, un drīzumā gaidot bērnu. •Cīldings bija uzjautrinājies par viņas bailēm dzemdēt Francijā. Nekādas nopietnas problēmas sarunās neesot skartas, itin nekas neliecinājis par to, kas gaidāms nākamajā dienā. Ap desmitiem viņi šķīrušies. Tēvs dabūjis taksometru (un tūlīt atgriezies mājā, kā apliecināja nakts šveicars), bet viņi aizgājuši uz pēdējo seansu kādā Oks-fordstrītas kinoteātrī. Atvadījušies kā parasti, ne mazākā mājiena, ka tā varētu būt pēdējā reize.

— Kā jums šķiet, vai jūs kādreiz pārliecinājāt savu tēvu? Tajos laikos, kad vēl debatējāt?

— Nē.

— Vai jums nerādās iespaids, ka viņa pārliecībā būtu iedragāta? Ka visa šī politiskā darbošanās viņam apriebusies?

— Dīvainā kārtā — arī ne.

— Bet viņš zināja, ka jūs to nicināt?

— Esmu tikai viņa dēls.

— Vienīgais dēls.

— Es gluži vienkārši par to vairs nerunāju. Kāda gan jēga? Viens tabu vairāk vai mazāk.

— Un kādi bija pārējie?

— Parastie piecdesmit tūkstoši. — Pīters pārlaida skatienu istabai. — Itin viss, lai tikai norobežotos no dzīves.

— Bet tas viss taču reiz piederēs jums.

— Vēl nevar zināt, — viņš teica un tad piemetināja, — vai es to gribēšu saukt par savu.

— Vai arī intīmās dzīves jomā pastāvēja kāds tabu?

— Kā jūs to domājat?

— Vai viņam bija zināms, kāda rakstura attiecības jums ir ar miss Dodžsoni?

-— Ak, dieva dēļ!

— Piedodiet, ser. Mani interesē tikai viens — vai jūs nepieļaujat domu, ka viņš jūs šajā ziņā apskauda?

— Mēs nekad neesam par to runājuši.

— Bet kāds jums bija iespaids?

— Tēvam Izabela patika. Kaut ari viņa nav no tā saucamām «labākajām aprindām». Un ar tabu es nebūt nedomāju aizliegumu ...

Seržants pacēla roku. — Piedodiet! Jūs mani pārpratāt. Vai jūsu tēvs būtu varējis aizrauties ar viņas vecuma meiteni?

Pīters mirkli raudzījās seržantā, tad pievērsa skatienu savām izstieptajām kājām.

— Priekš tā viņam nepietiktu drosmes. Iztēles arī ne.

— Varbūt nebija arī vajadzības? Jūsu vecāku laulība, šķiet, bijusi ļoti laimīga.

— Šķiet... Tātad jūs tam neticat?

— Nezinu, ser. Es to jautāju jums.

Pīters atkal cieši viņā paskatījās, tad piecēlās un piegāja pie loga.

— Nu labi. Lai notiek. Iespējams, ka jūs nepazīstat to pasauli, kurā esmu uzaudzis. Tās vadošais princips ir

nekad, nekad, ne par kādu cenu neizrādīt, ko tu patiesībā Jūti. Es domāju, ka mani vecāki bija laimīgi. Bet es neesmu par to pārliecināts. Ļoti iespējams, ka aiz kulisēm viņi jau gadiem ilgi dzīvojuši kā suns ar kaķi. Iespējams, ka viņam bijusi ne viena vien mīļākā. Es tam neticu, taču pilnīgi droši noliegt arī nevaru, — jo tāda nu ir tā pasaule, kurā dzīvo viņi un kurā jādzīvo arī man, kad esmu ar i viņiem kopā. Izlikšanās. Pastāvīga izlikšanās, kaut arī zeme tev atvērtos zem kājām. — Viņš pagrieza logam i muguru. — Tā ka nav nozīmes iztaujāt mani par tēvu. Sl

Nevienu no jūsu pieņēmumiem es nevarētu kategoriski noraidīt. Es domāju, ka viņš bija tāds, kāds izlikās. Bet ļ pcc visa notikušā ... Es gluži vienkārši nezinu.

Seržants brīdi klusēja. ļ

— Atceroties to vakaru no šāsdienas pozīcijām, — vai ļ jūs teiktu, ka viņš visu laiku izlikās?

— Toreiz es nezināju, ka vajadzēs atbildēt uz šo jautājumu policijai. Nepievērsu tam īpašu uzmanību. I

— Jūsu māte ir griezusies visaugstākajās instancēs ar prasību turpināt izmeklēšanu. Mums nav tikpat kā ne- i ka da materiāla, uz ko balstīties.

Piters Fīldings dziļi ievilka elpu. — Nu labi. Jautājiet.

— Runājot par šo izlikšanos — vai jūs kādreiz nomanījāt, ka tēvs to apzinās?

— Sabiedriskajās attiecībās — liekas gan. Reizēm. Ja Iedomājas visus tos.garlaicīgos stulbeņus, ar kuriem viņam

bija darīšana. Visu to tukšo tērzēšanu. Bet pa lielākajai ļ daļai arī tas viņam sagādāja prieku.

— - Vai nekad neizskanēja doma, ka viņš ilgotos pēc dzīves bez visa tā?

— Pēc dzīves bez noderīgiem cilvēkiem? Jūs jokojat.

— Vai viņš nekad neizrādīja vilšanos, ka politikā nav ļ Izdevies taisīt spožāku karjeru?

—* Arī šī tēma bija tabu.

— Par kaut ko tamlīdzīgu viņš ieminējies sarunā ar kādu apakšpalātas deputātu.

—* Ļoti iespējams. Reizēm viņš izvirzīja teoriju, ka parlamenta īstais spēks esot tā ierindas deputāti. Mani viņam šajā ziņā neizdevās pārliecināt. — Piters pienāca un no jauna apsēdās pretī seržantam. — Jums to grūti saprast. ļ Bet es pie tā esmu pieradis. Katram gadījumam, katrai situācijai sava maska. Vēlēšanu sapulcei. Ietekmīgiem vīriem, no kuriem kaut kas vajadzīgs. Veciem draugiem. Ģi-♦

menei. Tikpat labi jūs varētu mani izprašņāt par aktieri, kuru esmu redzējis tikai uz skatuves. Es nezinu.

— Un jums nav nekādas teorijas par šo viņa pēdējo masku?

— Teorijas nav. Bet, ja viņš patiešām nometis tās, visas, tad — cepuri nostl

— Tomēr jūs tam ne visai ticat.

— Statistiskā varbūtība apmēram tāda kā britu valsts iekārtas un valdošās sistēmas summa pret vienu. Es jūsu vietā uz šo kārti neliktu.

— Cik saprotu, tad jūsu mātei ir citādi uzskati.

— Manai mātei nav uzskatu. Viņai galvenais ir ārējās formas saglabāšana.

— Un jūsu māsas, ja drīkstu jautāt, — vai viņas atbalsta jūsu politiskos uzskatus?

— Esmu vienīgā sarkanā avs ģimenē.

Seržants piespiesti pasmaidīja. Viņš turpināja iztaujāšanu un saņēma tās pašas atbildes — pusdusmīgas, pusvienaldzīgas, it kā Pīteram svarīgāka butu savas per: soniskās attieksmes demonstrēšana, nevis noslēpuma atslēgas atrašana. Dženingss bija pietiekami asredzīgs, lai nojaustu, ka Piters kaut ko slēpj — kādu sāpi, kādu apraktu mīlestību, ka viņa personība ir sašķelta — no vienas puses, viņš cerēja uz atrisinājumu, kas apliecinātu viņa šķietami neatkarīgās nostājas pareizību, proti, uz efektīgu liekulības pasaules krahu, no otras — ilgojās, kaut viss paliktu vecajās sliedes. Ja viņš patiešām bija «rozā» tikai uz laiku, un tas šķita ļoti iespējams, tad tēva negaidītais lēciens jaunā kvalitātē, ko varētu apzīmēt par izteikti «sarkanu» ja ne politiskā, tad vismaz sabiedriskā ziņā, dēlam varēja nozīmēt tikai pazemojumu, it kā vecais vīrs būtu teicis: «Ja jau tu patiesi gribi iespļaut pasaulei sejā, tad pamācies, kā tas jādara.»

Piecēlies, lai atvadītos, seržants ieminējās, ka vēlētos satikties ar Pitera draudzeni Izabelu Dodžsoni, kad viņa atgriezīsies Londonā no Parīzes, uz kurieni bija aizbraukusi kādas desmit dienas pēc Fīldinga pazušanas. Nekā aizdomīga šajā braucienā nebija. Viņas māsai piedzimis ilgi gaidītais mazulis, un Izabela acīmredzot izpildījusi jau iepriekš dotu solījumu. Taču kāds te bija saskatījis daudzsološu sižeta pavērsienu, tāpēc mis Dodžsones un viņas visai raibo franču radu gaitas tika pāris dienu novērotas, bet iegūtais materiāls bija neintersants un nenozīmīgs. Pīters Fīldings nevarēja precīzi pateikt, kad Iza-bela atgriezīsies. Iespējams, ka tikai pēc nedējas, kad viņai jābūt darbā izdevniecībā.

— Un viņa jums nepastāstīs nekā tāda, ko jūs jau nebūtu desmit reižu dzirdējis.

— Es viņu aizkavēšu tikai pavisam īsu brīdi, ser.

Dženingss devās projām un atkal gandrīz tukšām rokam, par savām pūlēm neguvis nekā cita kā vienīgi iespēju apcerēt nepilnīgi izteiktu Edipa kompleksu.

Pēc tam vajadzēja braukt jau iepriekš pieteiktajā vizītē uz Tetberiholu, taču, nedaudz atlikdams baudījumu, ko acij sniedz pils varenās sijas un grāvji, kas to apjož, seržants vispirms apciemoja dažus kaimiņus. Tie uz notikušo raudzījās nedaudz citādāk un diezgan vienprātīgi izteica tumšas, kaut arī nekonkrētas aizdomas, ka noticis kaut kas neģēlīgs. Atkal visi vienā mutē cildināja upuri, it kā vadīdamies no vecā labā teiciena — De tnortuis aut bene aut nihil.1 Fīldings bijis tik rūpīgs saimnieks saviem medību suņiem, tas ir, būtu bijis, ja pienākumi tik bieži neuzkavējuši viņu Londonā; tik daudz «laba darījis ciemam», bijis tik iecienīts (atšķirībā no iepriekšējā deputāta). Seržants mēģināja viņiem ieskaidrot, ka nav iespējams uzskatīt to par politisku slepkavību, ja trūkst jebkādu pierādījumu, nemaz jau nerunājot par liki, taču klausītāju sejas izteiksmes liecināja, ka viņu acīs seržants ir tikai jauns nepraša, kam nav nekāda priekšstata par mūsdienu pilsētas dzīves īstenību. Neatradās neviens pats, kurš kaut uz mirkli būtu gatavs noticēt, ka Fīldings brīvprātīgi aizgājis no dzīves pašā medību sezonas priekšvakarā.

Tikai viens cilvēks pauda nedaudz savdabīgus uzskatus par Fīldingu, un tas bija viņa muižas pārvaldnieks — jauns tvīda uzvalkā tērpies puisis. Lauksaimniecība nebija joma, kurā Dženingss orientētos, bet trīsdesmit gadu vecā pārvaldnieka lakonisms un ņiprums viņam patika. Tajā viņš samanīja kaut ko no savu personisko izjūtu atspulga — īgnuma un cieņas sajaukumu. īgnumu pārvaldniekā acīmredzot radīja pārliecība, ka viņam netiek dota pietiekama rīcības brīvība. Fīldings gribējis, lai «visos jautājumos ar viņu konsultējas», visu izšķir, vadoties no «saimnieciskā aprēķina», taisni brīnums, ka neesot vel iegādājušies skaitļojamo mašīnu. Taču viņš atzina, ka, nepārtraukti rosoties, arī iemācījies esot daudz. Dženingsa

Par mirušajiem jāsaka vai nu tikai labais, vai nekas (latiņ.).

jautājumu bikstīts, viņš raksturoja Fildingu kā cilvēku, kurā slēpjas it kā divi dažādi indivīdi. Viens bijis nežēlīgs savās prasībās, lai saimniecība dotu maksimālos ienākumus, otrs «ļoti patīkams, saprotošs, bez mazākā sno-bisma». Tikai nedēļas divas pirms «izkūpēšanas» viņi ar Fildingu apsprieduši tālākas nākotnes programmu. Ne vismazākais sīkums neesot liecinājis par to, ka saimnieks runā par pasākumiem, kuru realizāciju pats nepiedzīvos. Pašās beigās Dženingss vēl diplomātiski apjautājās par misis Fildingu — vai vīram bijis kāds pamats būt greizsirdīgam.

— Ne mazākā. Šķiet, tas vispār ir pilnīgi izslēgts. Desmit minūtēs to zinātu viss ciems.

Iepazīšanās ar pašu misis Fildingu šo viedokli tikai apstiprināja. Lai gan seržants nebija Pīteram uzticējies, viņam nācās atzīt, ka zobgalīgajā frāzē par ārējās formas saglabāšanu slēpjas laba daļa patiesības. Jau sākumā vi-ņai bija taktiski paskaidrots, ka Dženingss, neskatoties uz savu pašreizējo dienesta pakāpi, ir «viens no mušu labākajiem cilvēkiem», kurš no pašas pirmās dienas ar neatslābstošu enerģiju vada izmeklēšanu, vispār — detektīvs ar lielu nākotni. Tagad viņš lika lietā savas nevainojamās manieres, ļaudams viņai nojaust, ka šādā sabiedrībā ir savs cilvēks un priecājas par iespēju iepazīties ar viņu personiski.

īsi pakavējies pie tā, kas jau paveikts, Dženingss izklāstīja mis Pārsonsas un leiboristu deputāta teorijas, protams, neminēdams'aiitorus. Versija, ka vīrs sirdsapziņas pārmetumos izdarījis pašnāvību vai arī aiz kauna slēpjas, misis Fīldingai nebija pieņemama. Pirmām kārtām viņš būtu domājis par tiem, kuri viņa dēļ raizējas un cieš, tādēļ atgrieztos mājās, cik ātri vien iespējams. Viņa piekrita, ka troksnis, kas tādā gadījumā nenovēršami saceltos, varētu būtiski kaitēt viņa politiskajai karjerai, bet viņam taču bija «tik daudz cita, kam dzīvot».

Tikpat enerģiski viņa noraidīja arī domu, ka vīrs varētu smagi pārdzīvot neveiksmi politikas laukā. Viņš nepavisam neesot bijis romantisks sapņotājs un jau sen sapratis, ka nevar lepoties ar to neatlaidību un talantiem, kas nepieciešami ministra krēslam. Parlamenta vārdu kaujās viņš neesot pratis spīdēt un pārāk daudz laika veltījis citām problēmām, lai varētu cerēt uz kādu posteni Dau-ningstrītā. Markusā, viņa atzinās, esot bijis tik maz godkārības un tik daudz muļķīga optimisma, ka viņš visā

nopietnībā jau apsvēris clomu, vai nākamajās vēlēšanās vispār balotēties. Taču nevis aiz vilšanās, bet gan aiz pārliecības, ka viņš savu daļu jau padarījis. Seržants nemēģināja neko iebilst, tikai apjautājās, vai misis Fīldin-gai pašai šo divu nedēļu laikā neesot radusies kāda teorija.

— Mēs jau par to vien runājam, bet... — Viņas rokas papletās elegantā, bezcerīgā un jau šķietami ierastā žestā.

— Vismaz jūs ticat, ka viņš vēl ir dzīvs? — Un aši piemetināja: — Kā gan citādi.

— Seržant, es patiešām nezinu. Vienu brīdi man liekas — tūlīt atvērsies durvis un viņš būs šeit, nākamajā... — Atkal sekoja izteiksmīgs žests.

— Ja nu misters Fīldings kaut kur slēptos, vai viņš prastu tikt galā ar visu praktisko pusi? Piemēram, ar ediena gatavošanu?

Viņa atturīgi pasmaidīja. — Kā jūs pats sapratīsiet, mūsu dzīves veids šādas iemaņas neprasa. Bet viņš taču ir bijis karā. Un, protams, spēj sevi aprūpēt. Kā kurš katrs, ko vajadzība spiež.

— Vai jums nav ienācis prātā neviens — varbūt pat no visai tālas pagātnes —, pie kā viņš varētu patverties?

— Nē, — viņa atbildēja. — Un varu aiztaupīt jums pūles attiecībā uz teoriju par kādu citu sievieti. Kaut ko no manis slēpt nepavisam nebija viņa dabā. Būsim atklāti, varētu taču notikt tā, ka viņš iemīl citu. Bet tādā gadījuma viņš man noteikti būtu atzinies... ja justu, ka...

Dženingss pamāja.

— Mēs domājam tieši tāpat, misis Fīldinga. Es nemaz netaisījos par to runāt. Bet paldies jums. — Tad viņš piemetināja: — Bet varbūt jums ir draugi, kam ārzemēs pieder villa vai kāds cits īpašums?

— Protams, mums ir tādi draugi. Tie visi jums droši vien jau sen ir uzskaitē. Bet es atsakos ticēt, ka atrastos kaut viens, kas tā varētu izturēties pret mani un bērniem. Tas nav iedomājams.

— Varbūt jūsu meitām ir kāda atšķirīga teorija?

— Domāju, ka nav. Bet viņas ir šeit. Ja jūs vēlētos aprunāties personiski.

— Varbūt mazliet vēlāk. — Dženingss mēģināja atkausēt viņas ledu ar smaidu. — Ir vēl viens diezgan sāpīgs jautājums. Es patiešām no sirds lūdzu piedošanu.

Lēnprātīgas mocekles pazemīgais žests pauda skaidrāk par vārdiem — sak, kas gan cits man atliek.

— Redziet, mums nepieciešama skaidra psiholoģiskā aina. Es Londonā jau runāju par to ar jūsu dēlu. Vai viņa politiskie uzskati tēvu ļoti sāpināja?

— Un ko viņš pats teica?

— Es ļoti vēlētos vispirms dzirdēt jūsu viedokli.

Viņa paraustīja plecus, it kā jautājums būtu drīzāk absurds nekā sāpīgs.

— Kaut taču viņš saprastu, ka mēs negribam neko citu kā vienīgi to, lai viņš pats reiz sāktu domāt... Es ceru, jūs mani saprotat.

— Tātad vilšanās tomēr bija?

— Protams, sākumā mans virs jutās apbēdināts. Un es tāpat. Bet.-.. šādu domstarpību nozīmi nevar pārvērtēt. Un viņš ļoti labi zina, ka visādā citādā ziņā mēs ar viņu lepojamies...

— Tātad stāvokli nevarētu raksturot kā tādu, kurā tēvs, sūri grūti strādādams, novijis mīkstu ligzdiņu, bet dēls no tās atsakās?

Viņa pavīpsnāja.

— Piters no tas nebūt neatsakās. Viņš dievina šo māju. Tāpat kā dzīvi šeit. Un nav svarīgi, ko viņš kuro reizi saka. — Smaids k|uva ledains. — Esmu pārliecināta, seržant, ka esat aizrāvies ar maldīgu ideju. Domstarpības, ja par tādām vispār var runāt, sen pieder pagātnei. Un neaizmirstiet, ka mums taču ir arī divas meitas. Vispār, mūsu ģimenē arvien valdījusi vislabākā saskaņa, un Pī-tera nelielais flirts ar Kārli Marksu nav spējis tai kaitēt.

Seržantam radās apmēram tāds pats iespaids kā pēc sarunas ar mis Pārsonsu: misis Fīldingai neziņa šķita labāka par negaidītu atklājumu. Protams, viņa bija pieprasījusi, lai izmeklēšana tiktu turpināta, un tādēļ Dženingss atradās šeit, taču nojauta teica, ka tas darīts vairāk formas pēc, nevis aiz īstenas vēlēšanās uzzināt patiesību. Viņš uzdeva nākamo jautājumu, taču nekādu palīdzību nesaņēma. Izklausījās gandrīz tā, it kā viņa zinātu, kur vīrs atrodas, un pati to slēptu. Zemapziņā uzplaiksnīja doma, ka viņam vis nevajadzētu te viesistabā pieklājīgi tērgāt, bet pieprasīt orderi un pārmeklēt Tetbe-riholu. Taču tāda sieviete kā misis Fīldinga — caurcaurēm saaugusi ar savu lomu dzīvē un savu sociālo stāvokli, sieviete ar izcilu stāju un tikpat izcilu iztēles trūkumu — nebija spējīga uz tādu noziegumu. Bez tam seržants

samanīja dziļi ievainotu patmīlību. Ēna taču daļēji krita arī uz viņu, un kaut kur savas būtnes dziļumos viņa jutās sāpīgi aizskarta. Seržantam patiktu daudz labāk, ja viņa par to visu runātu atklāti.

Vēlāk viņš uz bridi satikās ar abām meitām. Arī tās veidoja daļu no ģimenes vienotās frontes. Reizēm tētiņš esot izskatījies noguris, viņš taču tik briesmīgi daudz strādājot; bet vispār tētiņš viņām esot kolosāls. Jaunākā māsa — Kerolaina, kura liktenīgā notikuma laikā bija burājusi gar Grieķijas krastiem, šajā portretā ievilka ne visai nozīmīgu, taču jaunu un — pretrunīgu vaibstu. Pēc viņas domām, cilvēki «un pat māmiņa» neesot sapratuši, cik daudz viņam nozīmējusi dzīve šeit uz laukiem. Un, kas attiecas uz saimniecību, viņš pastāvīgi visur bāzis degunu, tā ka Tonijs (pārvaldnieks) reizēm esot bijis gluži pikts. Bet tētiņš jau to darījis tikai aiz mīlestības uz savu īpašumu, nevis lai jauktos citu darbā. Aiz vēlēšanās «pašam būt Tonija vietā». Kāpēc tad viņš nepameta Londonu un nepārvācās uz laukiem? Uz to Kerolaina nevarēja atbildēt. Laikam gan tāpēc, ka viņa garīgā pasaule bijusi daudz sarežģītāka, «nekā mums visiem likās». Beigās viņa vēl izteica pavisam fantastisku minējumu.

— Jūs droši vien esat dzirdējis par Ajonoras kalnu Grieķijā. — Seržants pakratīja galvu. — Mēs tur burājām garām. Tur nav nekā cita kā tikai klosteri. Un klosteros muki. Vīrieši vien. Pat vistas un govis tur neesot atļauts turēt. Es zinu, ka tas izklausās smieklīgi, un es jau nedomāju, ka tieši tur, bet kādā tamlīdzīgā vietā. Kur uz laiku var aizbēgt no pasaules.

Tomēr nekādu faktu, kas pierādītu, ka tēvs ilgojies pēc vientulības, meitām nebija. To, ko brālis uzskatīja par liekulību, viņas iztulkoja kā pienākuma apziņu un pašaizliedzību.

Pēc brīža misis Fīldinga. pateicās seržantam par viņa pūlēm, bet uz lenču neuzaicināja, kaut arī pulkstenis jau bija pusviens. Viņš devās atpakaļ uz Londonu gluži pamatotā pārliecībā, ka tikpat labi būtu varējis uz Tetberiholu nemaz nebraukt.

Sī sasodītā lieta viņam jau bija pamatīgi noriebusies. Sarakstā figurēja vēl daži cilvēki, ar kuriem vajadzēja aprunāties, bet viņš necerēja, ka tie kaut ko grozīs vispārējā — caurcaurēm miglainajā — ainā. Viņš labi apzinājās, ka sākotnējais entuziasms izkūpējis, tā vietā stāsies sakāves apziņa, un drīz vien viņš vairs nemeklēs jaunus uzdevumus, bet centīsies no tiem izvairīties. Viens no tādiem pasākumiem, kas nesolīja nekādus rezultātus, bija satikšanās ar Izabelu Dodžsoni, Pītera draudzeni. Jau pirmo reizi iztaujāta, viņa nebija varējusi pateikt nekā nozīmība. Taču Skotlendjardā par viņu klīda cildinošas valodas, un ar skaistu meiteni ir patīkami parunāt pat tad, ja viņa nekā nezina. Kerolainai un Frančeskai vārdi bija izrādījušies skaistāki par viņām pašām.

Viņa atgriezās no Parīzes piecpadsmitajā augustā. Bija nedējas vidus un tik karsts laiks, kādu Londonā jau gadiem neviens neatcerējās piedzīvojis. Seržants bija aizsūtījis viņai vēstuli ar lūgumu tūlīt pēc pārbraukšanas piezvanīt, un neciešami sutīgajā un tveicīgajā ceturtdienas rītā klausulē atskanēja viņas balss. Abi vienojās, ka Dže-ningss aizbrauks pie viņas uz Hempstedu tās pašas dienas pēcpusdienā. Tonis bija lietišķs un vienaldzīgs: nekā jauna viņa nezinot, diezin vai saruna esot nepieciešama. Taču viņš neatlaidās, kaut bija pārliecināts, ka viņa jau runājusi ar Pīteru un tagad ieturēs to pašu kursu.

Meitene seržantam iepatikās no paša pirmā mirkļa, kad viņš to ieraudzīja Vilouroudas mājas durvīs. Viņa izskatījās nedaudz apjukusi, it kā viņš te būtu ieklīdis aiz pārskatīšanās, kaut arī bija nospiedis pareizo zvana pogu un ieradies tieši norunātajā laikā. Iespējams, ka viņa cerēja ieraudzīt uniformu un sirmus matus, gluži tāpat kā viņš — lielāku pašpaļāvību.

— Seržants Maiks Dženingss. Kruķis.

— A, nu.protams, piedodiet.

Neliels augums, glīta, iegarena seja, tumšas acis, melni mati, vienkārša, gara kleita, kas sniedzās līdz potītēm — balta ar sīku, zilu svītriņu, sandales basās kājas ... bet tas nebija galvenais. No pirmā mirkļa viņš juta, ka saticis dzīvu cilvēku (visi iepriekšējie vai nu bija, vai ari izlikās nedzīvi), cilvēku, kurš dzīvo tagadnē, nevis pagātnē, cilvēku, kurš dīvainā kārtā nemaz nelīdzinājās Pī-teram. Viņa pasmaidīja un pamāja ar galvu uz ielas pusi.

— Kā būtu, ja mēs paietos pa parku? Es šajā karstumā beidzos Vai nost. Manā istabā galīgi nav gaisa.

— Lai notiek.

— Es tikai paņemšu atslēgu.

Viņš gaidīja ārpusē uz ietves. Saules nebija, tikai dūmakains, aizdudzis gaiss, nepanesama sutoņa. Viņš novilka savu tumši zilo sporta jaku un pārlika pār elkoni.

Izabela iznāca ar mazu somiņu, abi no jauna piesardzīgi pasmaidīja.

— Jūs esat pirmais karstuma nenomocītais cilvēks, kuru šodien satieku.

— Tiešām? Tas ir mānīgs iespaids.

Viņi devās augšup pa pakalnu uz īsthītroudu, tad pāri tai un tālāk pa zālienu dīķu virzienā. Līdz nākamajai pirmdienai vēl varot vaļoties; izdevniecībā viņa esot tikai tāds ēzelis, kuram katrs var uzkraut, ko iedomājas. Viņai nebija ne jausmas, ka Dženingss par viņu zina daudz vairāk — laika posmā, kad uz viņu krita aizdomas, tika ievākta sīka informācija. Viņa bija divdesmit četrus gadus veca, studējusi angļu literatūru, pati sarakstījusi stāstu grāmatu bērniem. Vecāki šķīrušies, māte otrreiz precējusies ar kādu gleznotāju un tagad dzīvo Īrijā. Tēvs ir profesors Jorkas universitātē.

— Es tiešām nezinu, ko lai jums stāstu.

— Vai kopš atgriešanās esat satikusies ar Pīteru Fīl-dingu?

Viņa pakratīja galvu.

— Runājām tikai pa telefonu. Viņš atrodas uz laukiem.

— Lūdzu, nedomājiet, ka šī ir kaut kāda oficiāla nopratināšana. Gribēju tikai ar jums parunāties.

— Jūs vēl arvien ...

— Taustāmies pa tumsu. Gandrīz tāpat kā sākumā. — Viņš pārlika jaku uz otra elkoņa. Pat nesteidzīgā gaitā ejot, plūda sviedri. — Vai jūs Fīldingus jau ilgi pazīstat?

Viņi soļoja ļoti lēnām. Pirmīt teiktais kompliments bija neliekuļots. Par spīti karstumam viņa baltajā kokvilnas tērpā patiešām izskatījās svaiga; augums sīks un trausls kā sešpadsmit gadu vecai pusaudzei, taču stāja liecināja par pieredzi un pašapziņu, pirmo mirkļu biklums bija pazudis. Kairinoša jauna sieviete, no kuras vēdīja franču smaržu noslēpumainais aromāts un kura vairījās no viņa skatiena, atbildot raudzīdamās vai nu zemē, vai taisni uz priekšu.

— Tikai šovasar. Četrus mēnešus. Tas ir, Pīteru.

— Un viņa tēvu?

— Divas vai trīs reizes esam viesojušies lepnajā muižā. Tad vēl biju vienās viesībās tepat Londonas dzīvoklī. Šad un tad kopā pusdienojām. Tāpat kā pēdējo reizi. Bet mani jau uzaicināja vienīgi Pītera dēļ. Es tiešām pazinu viņu tikai pavirši.

— Vai viņš jums patika?

Viņa pasmaidīja un mirkli klusēja.

— Ne visai.

— Kādēļ ne?

— Torijs. Esmu audzināta citā garā.

— Skaidrs. Un tas bija vienīgais iemesls?

Viņas skatiens uzjautrināts slīdēja pār zāli.

— Es negaidīju, ka jūs uzdosiet tādus jautājumus,

— Es arī ne. Tīrā improvizācija.

Viņas acīs pavīdēja pārsteigums par tādu negaidītu atklātību, tad novērsdamās viņa atkal pasmaidīja. Viņš turpināja:

— Faktus mēs esam savākuši. Tagad gribam uzzināt, ko cilvēki par.viņu domājuši.

— Tas, ko teicu, neattiecas tikdaudz uz viņu pašu. Drīzāk uz visu viņu dzīves veidu.

— Ko jūsu draugs nosauca par izlikšanos?

— Bet viņi jau nemaz neizliekas. Viņi patiešām tādi ir.

— Vai jums nebūs iebildumu, ja noņemšu kaklasaiti?

— Bet lūdzu. Protams, ne.

— Es visu dienu sapņoju par ūdeni.

— Es arī.

— Jums tas vismaz ir sasniedzams. — Viņi gāja garām sieviešu peldvietai, ko norobežoja koku un dzīvžogu siena. Saritinādams kaklasaiti, viņš uzmeta meitenei ašu skatienu un neizteiksmīgi pasmaidīja: — Ja samierinās ar publiku.

— Lezbietēm? Kā jūs to zināt?

— Kā policijas ierindnieks es kādreiz tepat netālu strādāju. Haverstokhilā.

Viņa pamāja, un viņš nodomāja — cik gan viss ir vienkārši, ja cilvēki saka to, ko domā un zina, un nepūš viens otram miglu acīs, ja viņi dzīvo šodien, nevis pirms piecdesmit gadiem un izteic vārdos to, ko viņš pats reizēm sajutis, bet nav uzdrošinājies atzīt. Arī viņš bija sācis izjust zināmu nepatiku pret Fīldingu un viņa dzīves veidu. Bet cilvēks tik viegli ieslīd garīgā kūtrumā, ietekmējas no valdošiem uzskatiem, uz visu sāk skatīties caur svētdienas avīžu krāsaino pielikumu prizmu, pakļaujas vecākās paaudzes un priekšniecības viedoklim, aizmirstot, ka ir arī gaišas galvas ar patstāvīgiem uzskatiem, cilvēki, kas redz tam visam cauri un nebaidās runāt atklāti,,. Pēkšņi viņa sacīja:

. — Vai tas tiesa, ka vecos glūņas tur iekausta?

Viņš nokrita kā no mākoņiem, kaut centās to neizrādīt — kā šaha spēlmanis, kurš domā, ka bandinieks tam jau tikpat kā rokā, bet pēkšņi pamana karalim draudošās briesmas.

— Iespējams. — Viņas skatiens neatrāvās no zāles. Pēc inirkļa viņš piemetināja: — Es personiski tos pacienāju ar tēju. — Bet pauze bija darījusi savu.

— Piedodiet. Man nevajadzēja uzdot tādu jautājumu.— Viņa sāniski paraudzījās sarunu biedrā. — Bet jūs nemaz neizskatāties pēc policista.

— Jūs neesat pirmā, kas tā jautā.

—•Man kādreiz stāstīja... Bet piedodiet, es negribēju ... — Viņa pakratīja galvu.

— Nekas, nekas. Esam jau pieraduši. Visi domā, ka pārcenšamies.

— Bez tam es novirzījos no tēmas.

Pārsviedis jaku pār muguru, viņš atpogāja kreklu.

— Patlaban mēs cenšamies noskaidrot, vai šāds dzīves veids viņam pašam nav sagādājis vilšanos. Jūsu draugs teica, ka tēvam nekad nepietiktu drosmes — ne drosmes, ne fantāzijas, lai no tā visa atteiktos. Vai jūs arī esat tādos pašos ieskatos?

— Piters tā sacīja?

— Tie ir viņa vārdi.

Meitene kavējās ar atbildi.

— Ziniet, reizēm bija tāds iespaids, it kā viņš atrastos kaut kur pavisam citur. Un visu darītu gluži automātiski.

— Un vēl?

Atkal pauze. — «Bīstams» nav īstais vārds, lai viņu raksturotu; drīzāk es teiktu... ārkārtīgi savaldīgs. Bet šajā savaldībā bija kaut kas no apsēstības. Tas ir, ja viņš reiz kaut ko būtu ieņēmis galvā, diezin vai kādam izdotos viņu atrunāt. — Viņa neapmierināti pabungāja pa deniņiem. — Es neprotu to tā īsti izteikt. Bet brīnos, ka Piters...

-— Turpiniet.

— Zem ārējās čaulas jautās kaut kas ciets, nelokāms. Tieši tas varētu radīt drosmi. Un tad šī ieraušauās sevī. It kā viņa te nemaz nebūtu. Vai tas vien jau neliecina par fantāziju? — Viņa savieba seju. — Murgojumi detektīvu stilā.

— Nē ne, tas viss ir svarīgi. Un kā bija pēdējā vakarā? Vai arī tad jums radās šis iespaids, it kā viņš atrastos kur citur?

Viņa pakratīja galvu. — Dīvainā kārtā viņš bija daudz jautrāks nekā citās reizēs. Es saku: jautrs. īstenībā šis vārds viņam nepiestāv, taču ...

— Varbūt — apmierināts ar sevi?

— Tā nelikās tikai pieklājības diktēta izlikšanās.

— Kā cilvēks, kurš beidzot izšķīries? Un izjūt atvieglojumu?

Galvu nodūrusi, viņa apsvēra šo domu. Viņi soļoja ļoti lēnām, it kā kuru katru brīdi grasītos griezties atpakaļ. Tad viņa pakratīja galvu.

— Patiešām nezinu. Bet nekādu slēptu emociju tur nebija. Nekā tāda, kas izskatītos pec atvadīšanas.

— Pat šķiroties?

— Mani viņš noskūpstīja uz vaiga, Pīteram, liekas, uzsita uz pleca. Precīzi vairs neatceros. Bet es katrā ziņā būtu pamanījusi, ja viņš izturētos kaut kā īpaši, liesa, viņa noskaņojums bija nedaudz neparasts. Atceros, Piters pēc tam teica, ka viņš uz vecumu laikam sākot atmaigt, lads iespaids tiešām palika. It kā viņš īpaši censtos būt ar mums sirsnīgs.

— Vai vienmēr tā nebija?

— To es negribēju teikt. Bet... tā nebija tikai ārēji izrādīta sirsnība. Varbūt tur vainīga Londona. Laukos šis iespaids, it kā viņš atrastos kaut kur citur, vienmēr bija spēcīgāks. Vismaz man tā likās.

— Visi pārējie domā, ka tieši laukos viņš juties vislabāk.

Atkal viņa padomāja, vārdus meklēdama. — Jā, viņam neapšaubāmi patika to visu izrādīt. Ģimenes ligzdu, tā sakot. Savu atrašanos en jamilleK

— Tagad, — viņš teica, — man jums jāuzdod viens ļoti nepatīkams jautājums.

— Nē. Nekā tāda nebija.

Atbilde sekoja tik strauji, ka viņš iesmējās.

— Jūs-esat mana izcilākā lieciniece.

— So jautājumu es jau gaidīju.

— Pat ne ar skatienu, ne ar ...?

1 Ģimenes lokā (fr.).

— Vīrieši mēdz skatīties divējādi. Atklāti, dabiski un divdomīgi. Sīs divdomības viņa skatienā nekad nebija. Par to esmu pārliecināta.

— Es ar to nedomāju kādu vaļību attiecībās ar jums, bet vai jūs neizjutāt kaut ko tādu vispārīgu..,

— Neko tādu, ko varētu izteikt vārdos.

— Tātad kaut kas tomēr bija?

— Ne. Patiešām ne. Tikai manas pašas iedomas. Tīrie nieki. Bez jebkāda pamatojuma.

— Vai man jāmetas ceļos?

Viņas lūpu kaktiņi notrīsēja, bet atbildes nebija. Pa klusu, nomaļu taku viņi kāpa augšup Kenvudas virzienā.

— Kaut kādi fluīdi? — viņš iejautājās.

Viņa brīdi vilcinājās, tad pakratīja galvu. Melnie mati, brīvi krizdami uz kailā kakla* galos viegli cirtojās.

— Man nepatika palikt ar viņu vienatnē. Bieži jau tas negadījās — tikai reizi vai divas. Varbūt tā bija viņa politiskā pārliecība. Viņa gandrīz maģiskā spēja ietekmēt citus. Tas, kā Pīters viņa klātbūtnē pārvērtās gandrīz līdz nepazīšanai.

— Kādā ziņā?

— Kļuva nervozs. Saspringts, it kā uzbrukumu gaidot. Bet strīdēties viņi vairs nestrīdējās, tas posms acīmredzot jau piederēja pagātnei. Arēji viss bija labākajā kārtībā. Bet to, lūdzu, nevajag pieminēt. Iespējams, ka tā ir tikai mana fantāzija. Nekādu faktu nav.

— Vai viņu laulība jums likās saskanīga?

— Jā.

— Jūs tomēr vilcinājāties ar atbildi.

Kāpjot augšup pa nogāzes mauru, viņa atkal gāja nodurtu galvu.

— Manu vecāku laulība izira, kad man bija piecpadsmit gadu: Kaut ko no tās noskaņas es arī te sajutu gaisā — kādu tikko jaušamu vēsmu. Kad paši laulātie zina, bet bērni ne. Manuprāt, normālās ģimenēs viens ar otru pārāk neceremonējas. Reizēm pasaka pat asāku vārdu, jo nebaidās, ka tādēļ pamati zem kājām varētu sabrukt. Taču Pīters teica, ka viņi tādi esot bijuši vienmēr. Viņš nekad neesot dzirdējis vecākus strīdamies. Fasāde vienmēr nevainojama. Vienmēr uzposta. Bet iespējams, ka citādi patiešām nekad nav bijis, es jau viņu iepazinu pavisam nesen.

— Vai ar misis Fīldingu jūs nekad tuvāk neesat aprunājusies?

— Par ko gan? — Viņa saviebās. — Pārāk sekli ūdeņi,

— Si nepatika palikt divatā.,. ’ .

— 'Iā patiešām nav būtiska.

— Jus jau .pierādījāt, ka esat gaišredzīga. — Viņa atkal pasmaidīja, lūpas cieši sakniebusi. — Vai tie fluīdi bija seksuālas dabas?

— Nē, bet man bija tāda sajūta, ka viņš sevī kaut ko nomāc. Ka viņš varētu ...

— Runājiet. Nebaidieties no minējumiem.

— Ka viņš varētu pēkšņi izkratīt man sirdi. Ka viņa nervi varētu neizturēt. Tas, protams, nekad nenotika. Es neprotu izskaidrot.

— Vai domājat, ka viņš bija nelaimīgs?

— Nē, ne tādā ziņā. Taču likās — tūlīt es ieraudzīšu pavisam citu seju. Tas viss ir tīrie nieki, bet šī sajūta man bija jau pirms liktenīgā notikuma. — Viņa paraustīja plecus. — Kad tas notika, viss it kā saskanēja. LJn pārsteigums nebija tik liels, kā varētu domāt.

— Vai jums šķiet, ka šī «cita seja» būtiski atšķirtos • no tā cilvēka, kuru visi pazina?

Lēni un negribīgi viņa pamāja ar galvu.

— Būtu patīkamāka vai nejaukāka?

— Varbūt godīgāka.

— Vai viņa vārdos jūs nekad nesaklausījāt neko tādu, kas liecinātu, ka mainījušies viņa politiskie uzskati? Ka noticis pagrieziens pa kreisi?

— Ne uz to pusi.

— Vai ar jums kā nākamo vedeklu viņš likās apmierināts?

Si's jautājums viņu, šķiet, samulsināja.

— Es vēl nedomāju par precēšanos. Mūsu attiecībām ir citāds raksturs.

— Un viņi to saprata?

— Viņi zināja, ka guļam kopā. Ciemojoties uz laukiem, mums nekad nepiedāvāja atsevišķas istabas.

— Bet jūs viņam patikāt kaut kādā jums nepatīkamā veidā. Vai varbūt es pārāk vienkāršoju?

Pēkšņi viņa kaut kā dīvaini paskatījās savā sarunu biedrā — it kā zibenīgi novērtēdama, kas viņš par cilvēku. Tad novērsās.

— Vai mēs varētu uz brīdi apsēsties? Tur zem tā koka? — Negaidīdama atbildi, viņa devās uz priekšu,

— Es neesmu izstāstījusi visu. Ir kaut kas tāds, ko man vajadzēja atklāt jums jau agrāk. Knut kas ļoti nenozi-

mīgs. Bet tas palīdzēs saprast to, ko mēģinu jums Izskaidrot

Un atkal viegls, zibenīgs smaids neļāva viņam izrunāt vārdus, kas jau bija uz mēles.

— Lūdzu. Vispirms apsēdīsimies.

Viņa sēdēja sakrustotām kājām kā bērns. Viņš izņēma no jakas kabatas cigarešu paciņu, bet viņa noraidoši papurināja galvu, un viņš iebāza to atpakaļ. Tad apsēdās un pēc tam atlaidas uz elkoņa viņai iepretim. Apvītusi zāle. Gaisā ne vēsmiņas. Tikai vienkārša, balta kleita ar sīkām, zilām svītriņām, viegli izliekta piecu līnija, kas pārgāja krūšu apaļumā, diezgan bala āda ar olīvkrāsās vizmu, tumšas acis, melnu matu līnija. Viņa noplūca zāles stiebru un burzīja to pirkstos.

— Tajā pēdējā tikšanās reizē. — Viņa smaidot pacēla acis. — Mēs īsu brīdi bijām divi vien, pirms ieradās Piters. Viņš nāca no kādas studentu sapulces un mazdrusciņ aizkavējās. Misters Fīldings vienmēr visur paspēja laikā. Tā. Viņš man jautāja, ko es tajā nedēļā esot darījusi. Mes gatavojam publicēšanai dažus aizmirstus deviņpadsmitā gadsimta romānus, ziniet, — tādus ar ilustrācijām un diezgan vulgārus. Mēģinām izmantot modes untumus. Un es paskaidroju viņam, ka vajadzēja tos lasīt.— Viņa mēģināja ar nagu pārdalīt zāles stiebru. — Tā nu tas bija. Teicu viņam, ka nākamajā dienā taisos iet uz Britu muzeju, lai sameklētu vēl vienu. — Viņa paraudzījās seržantā. — Patiesībā es uz turieni neaizgāju. Bet viņam toreiz teicu, ka iešu.

Viņš novērsa skatienu.

— Kāpēc jūs mums par to nepastāstījāt?

— Ar atbildi «neviens man nejautāja» jūs laikam nesamierināsieties?

— No cilvēka ar jūsu prātu — ne.

Viņa atkal sāka knibināt zāles stiebriņu. — Nu tad — siz tīrās gļēvulības. Bez tam es skaidri zinu, ka vainīga ne pie kā neesmu,

— Vai vjņš uz šo jūsu frāzi kaut kā reaģēja?

— Nepavisam ne. Un tas jau bija teikts tikai garāmejot. Gandrīz visu laiku stāstīju viņam par grāmatu, kuru tnjā dienā biju lasījusi. Un vairāk nekā. Tad ieradās Pī-Urs.

— Vai uz muzeju jūs vispār neaizgājāt?

— Redakcijā bija milzīgs uztraukums sakarā ar dažām korektūrām. Un es visu piektdienu nosēdēju tur, lasīdama

loksnes. — Viņa atkal paskatījās seržantam acīs. — Jūs varat pārbaudīt. To uztraukumu viņi noteikti atcerēsies.

— Esam to jau pārbaudījuši.

•— Paldies dievam.

— Mums ir ziņas par visu Fīldinga paziņu atrašanās vietām tajā pēcpusdienā. — Viņš piecēlās sēdus un skatījās pāri zālājam Haigeitliilas virzienā.

— Ja neesat ne pie kā vainīga, kādēļ tad cietāt klusu?

— Aiz tīri personiskiem iemesliem.

— Vai drīkstu jautāt — kādiem?

— Darīju to Pītera dēļ. Jau labu laiku mums nav īstas saskaņas. Arī pirms tam nebija. Un tajā nedēļas nogalē mēs uz Tctbcriju neaizbraucām tikai tāpēc, ka es atteicos. — Viņa pacēla skatienu uz seržantu, it kā pārliecinādamās, vai ar to pietiek, tad no jauna nodūra acis. — Es jutu, ka viņš mani aicina uz turieni, lai es pierastu — kā jūs nupat teicāt — pie vedeklas lomas. Un mēģina mani pievilināt ar to pašu dzīvi, kuru pats sakās ienīstam. Man tas nepatika.

— Un tomēr jūs viņa dēļ klusējāt.

— Viņu tik ļoti izsitis no sliedēm šis notikums ar tēvu. Un man likās, lai es teiktu ko teikdama, tas tomēr izklausītos aizdomīgi. Un kā justos misis Fīldinga? Protams, es pati zinu, ka ne pie kā neesmu vainīga, bet diezin vai citi par to būtu tik pārliecināti. Bez tam es nesapratu un ari tagad nesaprotu, ko tas varētu dot.

— Ja viņš tiešām būtu devies uz muzeju, lai satiktu jūs, kas tam varēja būt par iemeslu?

Viņa izstiepa sakrustotās kājas, tad pievilka tās sev klāt un apņēma ar rokām.

— Sākumā domāju, ka tam varētu būt kāds sakars ar manu darbu izdevniecībā. Bet es tur esmu gauži nenozīmīga figūra. Viņš to zināja.

— Jūs domājat, viņš gribēja kaut ko publicēt? Kādu grēksūdzi?

Viņa pakratīja galvu. — Tur nav nekādas loģikas.

— Jums tomēr vajadzēja mums izstāstīt.

— Jūsu kolēģis neizskaidroja, ko īsti vēlas. Tā kā jūs tagad.

— Paldies. Tomēr tas nebija labi darīts.

— Jūtos vainīga.

Galvu noliecis, viņš apspieda smaidu.

— Si sajūta, ka viņš vēlas jums kaut ko teikt, — vai tās pamatā ir tikai šis fakts vai arī kaut kas cits, jau

agrāk?

— Bija vēl viena tāda epizode. Tetberijā jūnija mēnesī. Kādu dienu viņš aicināja mani apskatīt jaunos, tikko ierīkotos steliņģus. īstenībā tas bija tikai iegansts. Lai pa-tcikiu, ka viņš priecājas par mums abiem. Vēl viņš teica, ka viņam ļoti trūkstot cilvēka ar humora izjūtu. Un tad piebilda: «Kā visiem tiem nabadziņiem, kas krituši par upuri politikai.» — Viņa izrunāja šos vārdus lēnām, kā izsvērdama. — Tieši tā viņš teica, es atceros pavisam skaidri. Pēc tam piemetināja — reizēm cilvēks aizmirstot, ka uz dzīvi var raudzīties no dažādiem viedokļiem. Tas arī bija viss, viņš it kā Jāva man nojaust, ka neuzskata sevi par pozitīvo varoni, ka saprot, kādēļ Tetberijā mani nomāc, ka nebūt nenoniecina manu pasauli. — Pēc mirk|a viņa piebilda: — Tie visi ir sīki, nenozīmīgi iespaidi. Pie tam retrospektīvi. Iespējams, ka pavisam nebūtiski.

*— Piters acīmredzot par muzeju neko nezināja?

— Laimīgā kārtā šis jautājums sarunās neuzpeldēja. Vispār viņš nelabprāt atcerējās to, ka es pati pelnu sev maizi.

Seržants ielāgoja šo pagātnes laiku.

— Un, ja būtu zinājis, — nebūtu jums ticējis?

— Bet vai jūs ticat?

— Pretējā gadījumā jūs te nesēdētu. Vai ari nebūtu nekā stāstījusi.

— Tur jums taisnība.

Viņš atkal atlaidās uz elkoņa un apsvēra, vai, paliekot oficiāla pienākuma aizsegā, drīkst apmierināt arī savu personisko ziņkārību.

— Kā izklausās, tad Pīteram galvā ir diezgan liels juceklis.

— Gluži otrādi. Tur viss sadzīvo blakus. Kā ūdens un eļļa. Divi dažādi cilvēki.

— Un tēvs arī bija tāds?

— Jā. Tikai Pīteram šī īpašība ir klajāk redzama. Viņš neprot to noslēpt. — Viņa runāja, galvu nepacēlusi, ar rokām ceļgalus aptvērusi, viegli šūpodamās. — Ziniet, ir jau ļaudis, kas dižojas, piemēram, ar sulaiņiem pie galda, un tamlīdzīgi. Pretīgi, bet vismaz dabiski. Kaut vai Pi-tera māte. — Viņa paraustīja plecus. — Savus formālos mājasmātes pienākumus viņa pilda pēc vislabākās sirdsapziņas. Vienmēr atstāj džentlmeņus pie portvīna un cigā* riem. — Viņa no jauna sāniski paraudzījās viņā. — Bet tēvs? Viņš nekādā gadījumā nebija muļķis. Lai kādi būtu viņa politiskie uzskati.

— Viņš to visu neņēma nopietni?

— Bet bija pārāk gudrs, lai to izrādītu. Atvainotos vai tamlīdzīgi, kā cilvēki dažkārt mēdz darīt. Izņemot to vienu reizi, par kuru jums stāstīju. Jūtu, ka te ir kaut kāda pretruna, bet nespēju izskaidrot... — Viņa uzsmaidīja. — Tas viss skan tik nepārliecinoši. Pati nezinu, kādēļ jums to visu stāstu.

— Droši vien tāpēc, ka redzat, cik grūti, man izšķirties — arestēt jūs par svarīgu pierādījumu noklusēšanu vai uzaicināt uz tasi tējas Kenvudā.

Viņa smaidīja un skatījās uz saviem ceļgaliem, nesteigdamās ar atbildi.

— Vai jūs visu mūžu esat bijis policists?

Viņš pastāstīja viņai par savu tēvu.

— Un jums patīk?

— Būt spitālīgajam jūsu paaudzes acīs?

— Nē, pavisam nopietni.

Viņš paraustīja plecus. — Sī lieta nepatīk. Tās atrisinājums nevienam nav vajadzīgs. Drīzāk otrādi. Sak, kas bijis, bijis. Bet tas tikai tā, starp mums.

— Sajūta laikam diezgan draņķīga.

Viņš pasmaidīja. — Par šo pēcpusdienu to nevarētu teikt. — Un aši piemetināja: — Tas nav mēģinājums piebraukt. Jūs esat gandrīz pirmais cilvēks, kurš šajā lietā ienes kaut loģiku.

— Un jūs patiešām neesat ticis tuvāk atrisinājumam?

— Drīzāk attālinājies no tā. Bet jūsu novērojumi var izrādīties nozīmīgi. Ir vēl kāds cits. Kas saka apmēram to pašu, ko jūs. Tikai ne tik sakarīgi.

Viņa atkal klusēja.

— Piedodiet, ka es pirmīt tā teicu. Par to iekaustīšanu policijā.

— Nav par ko. Gadās visādi. Policistiem taču arī mājās ir mazas meitiņas.

— Vai jūs patiešām jūtaties kā izstumtais?

— Reizēm.

— Un visi jūsu draugi arī ir policisti?

— Ne jau draugos tas suns aprakts, bet pašā darbā. Nepieciešamībā pārstāvēt varu. Varbūt birokrātijā. Tāpēc, ka jāpakļaujas cilvēkiem, ko ne vienmēr var cienīt. Ka gandrīz nekad nevar justies ka brīvs cilvēks.

• Vai tas jūs uztrauc?

— Jā. Kad satieku cilvēkus, kuri man patīk. Un ar kuriem var justies brīvi.

Viņa skatījās tālumā.

— Vai tas kādreiz varētu kļūt par iemeslu aiziešanai?

— Kas?

— Tas, ka nevarat justies kā brīvs cilvēks.

— Kādēļ jūs tā jautājat?

— Tāpat vien ... — Viņa paraustīja plecus. — Mani pārsteidz šis jūsu teiciens.

— Kāpēc?

Brīdi viņa klusēja, tad no jauna nodūra acis.

— Man ir pašai sava teorija. Par to, kas noticis. Gan visai nereāla. — Uzzibsnīja smaids. — Tā sakot, literārā. Par tasi tējas varat ar to iepazīties. — Viņa pacēla savu somiņu. — Neesmu paņēmusi līdzi naudu.

Viņš piecēlās un pastiepa viņai roku. — Laipni lūdzu.

Viņi soļoja koku ieskautās Kenvudas pils virzienā. Viņa spītīgi palika pie norunas. Savu teoriju viņa izklāstīs tikai pie tējas tases. Un tā nu viņi sarunājās kā pilnīgi svešinieki, kurus savedis kopā nejaušs gadījums, kā tas, starp citu, arī bija, — sarunājās par darbu, kas abiem bija atnesis zināmu vilšanos, jo neizrādījās ne tik aizraujošs, ne pievilcīgs, kā cerēts. Kad viņš pateica, ka ir dzirdējis par bērnu grāmatu, ko viņa uzrakstījusi, viņa atzinās, ka mērķējot augstāk un pašreiz strādājot pie romāna. Uz priekšu virzoties ļoti lēnām, tik daudz vajagot iznīcināt, tik bieži sākt atkal no gala; neesot viegli tikt skaidrībā, vai tas patiesi būtu aicinājums vai tikai literāras vides radītas iedomas. Viņš par savu darbu varēja teikt apmēram to pašu. Arī tajā bija vilšanās un garas nedēļas, kad lieta nekustējās ne no vietas. Un pēkšņi abi sev par pārsteigumu secināja, ka, neskatoties uz atšķirīgo izcelšanos un vidi, atrodas diezgan līdzīgā stāvoklī, taču pieminēts tas netika. Viņš stāvēja rindā pēc tējas savai lieciniecei aiz muguras, raudzīdamies viņas tumšajā pakausī, maigajā ādā virs kleitas izgriezuma, stīvajās, zilajās svītrās uz pienbaltā pamata, un juta, ka ar šo meiteni grib tikties ne tikai dienesta darīšanās vien. Iepazīšanās ar sievietēm viņam parasti grūtības nesagādāja. Un nevarētu teikt, ka viņam trūktu pašpaļāvības intīmo attiecību jomā, svarīgas nebija arī šķiriskās izcelsmes un kultūras atšķirības, šoreiz svarīgāka bija tieši psiholoģiskā plāksne, apziņa, ka — neskatoties uz netaktisko jautājumu, kurš ar visu savu netaktiskumu tomēr bija godīgs, — viņš ir sastapies ar cilvēku, kas emocionālajā ziņā un personiskajās attiecībās ir daudz smalkāks un prasīgāks, un kur tad vēl tradicionālā barjera starp tādiem kā viņš un tādiem kā viņa un beidzot arī politiskie aizspriedumi (ja asais prāts ir apvienots ar izteikti progresīviem sabiedriskiem uzskatiem), par kuriem viņš bija domājis, runādams par spitālību. Viņai piemita kaut kas tāds, kā viņam trūka: viņš bija kā tas snaudošais spēks, kuru slēpj neapsēts lauks, gaidot tieši šīs, tik mazsološās sēklas dievišķo pieskārienu, gaidot, ka viņam norādīs virzienu, kādā iet. Ar vārdu sakot, te bija godīgums, tiešums. Jau sen neviena meitene viņā nebija izraisījusi tik pēkšņas un spēcīgas izjūtas. Jau sen nevienu meiteni viņš nebija iekārojis tik pēkšņi un dedzīgi. Un tomēr prāts pieņēma gudru lēmumu.

Zāles stūrī viņi atrada tukšu galdiņu. Šoreiz viņa neatteicās no cigaretes.

— Nu, tad klājiet vaļā.

— Faktu nebūs. Tikai tīra fantāzija.

'Meitene kodīja savas nekrāsotās lūpas, gaidīdama viņa reakciju.

— Un tas būs atrisinājums?

— Nē, tikai paralēle. Iedomāsimies, ka viss, kas saistīts ar Fīldingiem, pat šī mūsu saruna, notiek romānā. Detektīvliteratūrā. Norunāts? Kāds kaut kur par mums raksta, patiesībā mēs neeksistējam. Viņš vai viņa izlemj, kas mēs esam, ko darām, vārdu sakot — visu no sākuma līdz galam. — Viņa rotaļājās ar tējkarotīti, tad pavērās viņā ar savām tumšajām, dzirkstošajām acīm. — Vai esat jau nobriedis?

— Līdz matu saknēm.

— Stāstam ir vajadzīgas beigas. Noslēpumu nevar atstāt neatrisinātu. Tāpēc rakstniekam kaut kas jāizdomā.

— Es gandrīz visu šo mēnesi esmu nopūlējies...

— Jā, bet tikai īstenībā. Jums jāsaprot atšķirība starp: «man ir maz faktu, tāpēc nav iespējams neko izlemt» un «man ir maz faktu, bet kaut kāds atrisinājums ir nepieciešams».

Viņš juta, ka viņas pārsvars mazliet sarūk, arī viņa nebija gluži bez vainas. Sī muļķīgā teoretizēšana viņu kaitinātu, ja visādā citādā ziņā sarunu biedre nebūtu tik pievilcīga. Tagad viņš jutās pat atvieglots un uzsmaidīja.

— Sl spēlīte nav sveša arī tnums Bet tas nekas.

Viņa atkal iekoda lūpā. — Deus ex machina^1 versiju

mēs atmetīsim. īstā mākslā tai nav vietas. Tīrā krāpšana, vairāk nekas.

— Vai jūs nebūtu tik laipna ...

Viņa pasmaidīja. — Burtiski tas nozīmē — dievs no mašīnas. Teiciens no grieķu traģēdijas laikiem. Kad lo-ģisku, no cilvēka saprāta izrietošu atrisinājumu neizdevās atrast, ķērās pie ārējiem spēkiem. Ļaundari nospēra zibens. Tam uz galvas uzkrita ķieģelis. Skaidrs?

— Esmu atkal zirgā.

— Protams, Britu muzejs varēja būt arī gluži vienkārša sagadīšanās. No otras puses, varbūt pazudušais patiešām gribēja satikt meiteni. Tāpēc es domāju, ka rakstnieks liktu viņam piezvanīt uz izdevniecību, kurā viņa strādā, pēc tam kad lasītavā sastapties nebija izdevies. Par laiku starp pussešiem, kad viņa atstāja darbu, un aptuveni astoņiem, kad viņa satikās ar Pīteru Fīldingu, lai ietu uz kādām pretīgām viesībām, nekas nav zināms.

Pēkšņi viņš juta, ka zem kājām vairs nav nekāda pamata. Vai nu viņu ķircina — un tas nozīmē, ka viņš meitenei patīk, vai arī atklāti ņirgājas — kas nozīmētu tieši pretējo.

— Tātad viņi satikās?

Meitene pacēla pirkstu.

— Rakstnieks būtu varējis likt viņiem satikties. Bet Fīldingam tad vajadzētu pakļauties kādam pēkšņam impulsam. Ja šī apņemšanās būtu radusies jau agrāk, viņš satikšanos ieplānotu daudz labāk. Viņš teiktu apmēram tā: «Es tikko sajutu, ka dzīves nastas mani ir salauzušas, un nezinu, pie kā griezties. Jūs esat tik līdzjūtīga un nosvērta, jūs...»

— Un nosvērta meitene sāktu man to visu klāstīt?

— Tikai tad, ja viņa būtu pārliecināta, ka neviens neko nevar pierādīt. Un tas nav izslēgts. Ņemot vērā, ka pa visu šo laiku policijai nav radušās pat ne mazākās aizdomas par šādas sastapšanās iespējamību.

— Atļaujiet izlabot. Policijas rīcībā nav bijuši attiecīgi fakti.

— Tas pats vien ir.

— Pieņemsim.

1 Atrisinājums, iejaucoties kādam neparedzētam apstāklim vai dievišķam spēkam (latiņ.).

— Varbūt viņam izdevies meiteni iežēlināt? Un šis šķietami tukšais cilvēks pēkšņi ļauj vaļu savam izmisumam. Savai bezcerībai. To būtu briesmīgi grūti uzrakstīt, bet neiespējami tas nav. Meitene, kā izrādās, ir diezgan lepna, uz savu neatkarību. Un savu spēju novērtēt cilvēkus. Un neaizmirstiet, ka viņai nav nekā kopēja ar to pasauli, no kuras viņš grib aizbēgt. — Reālā meitene rotaļājās ar plastmasas tējkarotīti un paskatījās viņā jau bez smaida kā pārbaudīdama. — Sekss tur nav iejaukts. Viņa visu dara tikai aiz labas sirds. Un daudz jau arī no viņas netiek prasīts. Tikai jāatrod uz pāris dienām patvērums, kamēr viņš pats nokārtos tālāko. Un, ja meitene ar viņas raksturu ir par kaut ko izšķīrusies, tad neviens, pat apburoši, jauni policisti, kas viņai izmaksā tēju, neko no viņas neizvilks.

Viņš blenza uz savu krūzīti un apakštasi. — Vai jūs gadījumā ...?

— Tas ir viens variants, kuru rakstnieks varētu izvēlēties.

— Paslēpt cilvēku nepavisam nav viegli.

— Hm.

— It sevišķi, ja tas rīkojies pēkšņa impulsa vadīts un nav parūpējies par līdzekļiem. Un vispār nav impulsīvs cilvēks.

— Tiesa gan.

— Bez tam raksturs viņai, manuprāt, tomēr nav gluži tāds.

— Konvencionālāks?

— Radošāks.

Smaidīdama viņa atbalstījās uz elkoņa.

— Tātad šo variantu mūsu rakstniekam vajadzēs iesviest papīrgrozā?

— Ja viņam ir cits labāks.

— Ir gan. Un vai drīkstu lūgt vēl vienu cigareti?

Viņš pasniedza viņai uguni. Viņa, atspiedusi zodu

plaukstās, paliecās uz priekšu.

— Kā jums šķiet, kas rakstniekam durtos acīs, ja viņš pārlasītu savu stāstu šodien?

— Ka būtu bijis labāk to nemaz nerakstīt.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka trūkst galveno sižeta līniju.

— Bet vai tas jau kaut ko neliecina par galveno varoni? Ziniet, grāmatās tie mēdz dzīvot paši savu dzīvi.

— Un veiksmīgi noslēpj visas pēdas?

— Man šķiet, rakstniekam vajadzēs ar to samierināties. Galvenais varonis, ar viņu nerēķinādamies, ir aizlaidies lapās. Un vienīgais, par ko viņš var būt drošs, ir tas, ka viss noticis tā, kā iecerēts. Un viņš palicis ar garu degunu un bez nobeiguma.

Seržants nosmaidīja. — Bet kas gan rakstniekam liedz izkārtot visu pēc sava prāta?

— Jūs gribat teikt, ka detektivstāsta beigās visam jānoskaidrojas? To prasa žanrs?

— Nosacītība.

— Un, ja nu mūsu stāstā šī žanra nosacītība netiek ievērota, tad iznāk, ka tas gluži vienkārši ir tuvāks dzīvei. — Viņš atkal iekoda lūpā. — Nemaz jau nerunājot par to, ka tas viss patiešām ir noticis. Tātad ir patiess.

— To es gandrīz biju aizmirsis.

Viņa nobirdināja pelnus apakštasītē.

— Tātad mūsu rakstniekam neatliek nekas cits kā pārliecinoši pierādīt, kādēļ galvenais varonis piespiedis viņu pastrādāt šādu briesmīgu literāru noziegumu — neievērot žanra likumības. Ak, nabadziņš, — viņa noteica.

Seržants sajuta bezdibeni, kas abus šķīra; bezdibeni starp tiem, kuri dzīvo ar idejām, un tiem, kuri spiesti rēķināties ar faktiem. Te sēžot un to visu klausoties, viņu pārņēma neskaidra pazemojuma sajūta; un vienlaikus viņš redzēja viņu kailu, burvīgi kailu savā gultā. Viņas gultā. Jebkurā gultā vai arī bez tās. Cauri kleitas plānajam audumam vīdēja krūšu galiņi, rokas bija tik mazas, acis tik dzīvas ...

— Un vai jums tas ir pa spēkam?

— Viņa dzīvei bija savs autors, ja tā var teikt. Ne jau cilvēks. Nē. Sistēma, pasaules uzskats. Un tie viņti bija uzrakstījuši. Padarījuši tikpat kā par literāru tēlu.

— Tā?

— Nekļūdīgu. Tādu, kurš vienmēr saka tikai to, ko vajag, valkā to, kas pieklājas, atbilst pareizajam priekšstatam — pareizajam ar lielo «P». Tādu, kurš vienlīdz labi spēlē daudzas lomas. Sitijā. Uz laukiem. Parlamentā, kur viņš ir apzinīgs ierindas deputāts. Līdz brīvības vairs nav nekādas. Izvēles arī ne. Tikai tas, ko paredz sistēma.

— Bet tas var attiekties ...

— Tomēr viņā vajag slēpties arī kaut kam ļoti neparastam. Viņš taču ir izdarījis kaut ko neparastu, vai ne? — Seržants pamāja. Meitene tagad izvairījās no viņa skatiena.

— Un viņš sāk to visu apjaust. Droši vien ne uzreiz. Bet pamazām. Solīti pa solītim. Viņš saprot, ka ir kā persona romānā, kuru uzrakstījis kāds cits. Viss ir izplānots. Paredzēts. Vēl dzīvs būdams, viņš nav nekas vairāk kā izraktenis. Maz ticams, ka būtu mainījušies viņa uzskati, ka Pīteram. būtu izdevies viņu pārliecināt politiskā ziņā. Un viņš pēkšņi būtu ieraudzījis, ka Sitija nav nekas cits kā netīrs spēļu nams naudas maisiem. Droši vien viņš vainoja visu un visus. Par to, ka ticis izmantots. Kavēts. Ierobežots. — Viņa nokratīja no cigaretes pelnus.

— Vai jūs viņa izgriezumu albumus esat redzējis?

— Ko tādu?

— Tie atrodas Tetberijas bibliotēkā. Visi zilos safjāna vākos. Ar zelta rotājumiem: viņa iniciāļiem, datumiem. Tajos ir visi avīžu izgriezumi. Sākot ar pašām pirmajām dienām, kad viņš vēl nodarbojās ar jurisprudenci. Pārskati par tiesas procesiem no «Tinies» un tamlīdzīgi. Katrs sīkākais rakstiņš. Pat vietējās lauku lapeles ziņojumi par to, kā viņš atklājis labdarības sarīkojumus.

— Vai tas ir tik neparasti?

— Drīzāk raksturīgi aktieriem. Arī vienam otram rakstniekam. Nepārvarama vajadzība pārliecināties... ka esi populārs. .

— Nu, pieņemsim.

— īstenībā tās drīzāk ir bailes. No neveiksmes. No anonimitātes. Tikai. rakstnieki un aktieri, atšķirībā no pārējiem, var dzīvot cerībās uz labāku nākotni, saglabāt mūžīgu optimismu. Vismaz lielākā daļa. Nākamā grāmata būs šedevrs. Nākamā loma būs leģendāra. — Meitene paskatījās viņam acīs kā pārliecinādama, kā vērtēdama. — No otras puses, viņi dzīvo cinisma un ļaunuma pilnā pasaulē, dzīvo bez jebkādas intimitātes. Neviens tur netic otra reputācijai, it īpaši tie, kuriem paveicies. Savā ziņā tas varbūt ir pat veselīgi. Bet viņš nav tāds. Toriji uz panākumiem raugās ļoti nopietni. Definē tos tik precīzi. Bez jebkādām nolaidēm. Sabiedriskais stāvoklis. Statuss. Tituli. Nauda. Bet vietas piramīdas virsotnē nav daudz. Jākļūst par premjerministru. Vai par slavenu juristu. Par multimiljonāru. Vai arī jāatzīst sevi par neveiksminieku. Piemēra pēc, — viņa sacīja, — ņemiet Ivlinu Vo. Drausmīgs, konservatīvs snobs. Bet arī ļoti gudrs, ļoti asprātīgs. Un tagad iedomājieties viņa vietā citu cilvēku ar lielākām iztēles spējām, kā no malas varētu likties, bet bez visiem tiem drošības vārstuļiem, kādi bija Vo. Ne talantīgu grāmatu, ne katolicisma, ne asprātības. Nekādu «plostu», nekādu izlēcienu privātajā dzīvē.

— Citiem vārdiem sakot, tādu pašu kā tūkstošiem citu.

— Ar vienu izņēmumu. Viņš ir izdarījis kaut ko tādu, ko šie tūkstoši nav spējuši. Tātad viņam tas ir sāpējis daudz vairāk. Neveiksmei nolemts, iedzīts kā slazdā. Un piedevām vēl spiests izlikties, ka ir laimīgs, jo šajā pasaulē nedrīkst atkāpties no standartiem. Nekādu radošu spēju. Pīters man stāstīja. Arī tiesā kā advokāts viņš neesot bijis necik spožs. Parasts šaurs profesionālis, vairāk nekas. — Pēc mirkļa viņa turpināja: — Un viņa gaume kultūras jomāl Reiz viņš man atzinās, ka cienot biogrāfiskos romānus. Izcilu cilvēku dzīves stāstus. Un teātris — pret to viņš patiesi nebija vienaldzīgs. Es to visu zinu, tāpēc ka mums nebija nekā cita, par ko runāt. Un viņš dievināja Vinstonu Cērčilu, šo vislielāko plātīzeri no visiem.

Seržanta mulsajā prātā pavīdēja mis Pārsonsas stāsts par to, kā 1945. gadā Fīldings «gandrīz» nobalsojis par leiboristiem. Bet nekādas pretrunas jau tur nebija. Viņš teica:

— Turpiniet.

— Arvien vairāk un vairāk viņš sāk justies kā nenozīmīga persona sliktā romānā. Pat paša dēls viņu nicina. Viņš ir tikai dzīvs mironis, augstākā labuma skrūvīte nekam nederīgā mehānismā. Pavirši skatoties — privileģēts, apskaužams cilvēks, bet pats savās acīs — nožēlojams, smieklīgs neveiksminieks.

Ar pirksta galu viņa zīmēja uz galda virsmas neredzamus rakstus: kvadrātu, apli ar punktu vidū. Seržants nodomāja, ka zem kleitas viņai gan laikam nekā vairāk mugurā nebija. Iztēlē viņš redzēja viņu sev uz ceļiem, mokoši sajuta viņas rokas ap savu kaklu; pamodās brutalitāte. Cilvēks iemīlas tad, kad pēkšņi aptver, kā viņam visu laiku trūcis.

— Un tad kādu dienu viņš apjēdz, ka šīm mokām, šai lēnajai trūdēšanai var darīt galu. Un piedevām vēl kļūt pat nemirstīgs.

— Pazūdot no šīs pasaules.

— Ja cilvēki kaut ko neaizmirst, tad tas ir neatrisinātais. Nekam nav tik ilgs mūžs kā noslēpumainajam. — Viņa pacēla pirkstiņu no galda virsmas. — Ja vien tas paliek noslēpums. Bet, tiklīdz viņu izsekotu, atrastu, viss būtu pagalam. Viņš atkal atgrieztos atpakaļ cita rakstītā grā* matā. Nervu sabrukums. Prāta aptumsums. Vai nav vienalga.

Pēkšņi kaut kas šķita mainījies, iepriekšējo liecību druskas sāka sakust, un klausīties viņā jau bija tas pats, kas baudīt viņas fizisko tuvumu. Trauku šķindoņa, cilvēku balsis, lipīgais karstums — tas viss kaut kur atkāpās.

Viena doma vēl urdīja, bet viņš atbīdīja to sāņus.

— Tātad viņš ir pazudis uz visiem laikiem?

Viņa uzsmaidīja. — Kā dievs.

— Lūdzu, paskaidrojiet.

— Teologi runā par Deus abscondUus — dievu, kas ir paslēpies, pazudis. Bez jebkāda izskaidrojuma. Un tieši tāpēc mēs to nekad neesam aizmirsuši.

Viņš atkal atcerējās mis Pārsonsu. — Tātad izdarījis pašnāvību?

— Varu derēt uz savu pēdējo peniju.

Viņš nolaida acis.

— Un jūsu rakstnieks — vai viņš ir izstrādājis scenāriju arī šim finālam?

— Tās ir tikai detaļas. Es jums piedāvāju cēloņus.

Viņš mirkli klusēja, tad ar skatienu meklēja viņas acis,

— Diemžēl man nepieciešamas tieši detaļas.

Acis nenovērsās, bet raudzījās dzedri. — Tur nu jums pašam jātiek galā. Tas neietilpst manā kompetencē.

— Esam par to jau domājuši. Piemēram, meties jūrā no prāmja, kas naktī šķērso kanālu. Bet mēs pārbaudījām. Prāmji ir pārpildīti, uz klāja vienmēr daudz ļaužu. Tas nav reāli.

— Tikai nenovērtējiet viņu par zemu. Viņš pats būtu sapratis, ka tas ir riskanti.

— Laiva nevienam nav pazudusi. To mēs arī pārbau** dījām.

Viņa paskatījās caur pieri — sazvērnieciski, kā noslē-. pumu uzticēdama, tad mulsi nodūra acis.

— Ziniet, vienu tādu klusu un piemērotu vietiņu es jums varētu pateikt.

— Kur?

— Mežā aiz Tetberiholas. Viņi to sauc par ezeru. īstenībā tas ir tikai liels dīķis. Bet stāsta, ka ļoti dziļš.

— Vai tad tur ir iespējams nokļūt tā, lai neviens nere-i dzētu?

— Tetberijas apkārtni viņš ļoti labi pazīst. Liela daļa n<j tās zemes viņam pašam pieder. Bieži tur medījis. Pietiek nokļūt kaut kur tajā pusē, un viņš ir drošībā.

— Bet kā viņš būtu varējis tik tālu tikt? \

■— Varbūt maskējies? Ar mašīnu viņš nebūtu riskējis ,

braukt. Ar vilcienu ап ne. Varbūt ar autobusu?

■— Pārāk bieži jāpārsēžas.

— Bet viņš taču nesteidzās. Un nebūtu gribējis nokļūt j mājas tuvumā pirms tumsas iestāšanās. Varēja izkāpt kaut kur pāris jūdžu tālāk? Tad doties taisni pāri laukiem. Viņš labprāt gāja kājām.

— Bet arī noslīcināties nav tik viegli. Vajadzīgs ievē- j

rojams svars, lai slīkonis neuzpeldētu virs ūdens. j

— Var lietot kaut ko piepūšamu. Matraci? Kameru?

Izbraukt ar kravu vidū un izlaist gaisu. \

— Tagad man jūsu dēļ visādi murgi rādīsies.

Viņa pasmaidīja, atgāzās krēslā un saņēma rokas klēpī; tad iesmējās kā par labu joku.

— Ar ko gan esmu sliktāka par Agatu Kristi?

Viņš neatrāva skatienu, un viņa tēlotā vainas apziņā ļ nodūra acis.

— Kas no tā visa būtu ņemams nopietni?

— Es daudz par to domāju, būdama Parīzē. Galveno- f kārt Britu muzeja dēj. Nespēju iedomāties, kādēļ viņš būtu gribējis mani satikt. Bet, ja nebūtu gribējis, kādēļ tad uzņemties tādu risku? Var taču nejauši saskrieties. Un arī lasītavā nav iespējams tā tik vienkārši ieiet. Jāuzrāda caurlaide. Vai par to esat ievākuši informāciju?

— No visiem darbiniekiem.

— Tā nu tagad esmu izdomājusi, ka tā bijusi it kā zīme. Viņš nav gribējis mani satikt, bet kaut kāda iemesla dēļ vēlējies darīt man zināmu, ka viņa lēmumam ir kāds sakars ar mani. Varbūt Pītera dēļ. Varbūt kāds sens sapnis par to, ko tagad pārstāvu es.

— Izeja, kuru viņš nevarēja izvēlēties?

— Varbūt. Ne jau es esmu svarīga. Normālā vidē es neesmu nekas neparasts. Tikai viņa pasaulei biju retums. Man šķiet, šādā veidā viņš gribējis teikt, ka labprāt ar mani parunātos. Ienāktu manā pasaulē. Bet nespēj.

— Un kāpēc viņš būtu izvēlējies tieši Tetberiliolu?

— Tas ir saprotami. Un arī Agatas Kristi garā. Vieta, kur nevienam nenāktu prātā meklēt. Smalki nostrādāts!-Viņš taču bija ļoti kārtīgs, necieta paviršību. Bet tur — pats uz savas zemes, svešas robežas nepārkāpjot. Gandrīz tas pats kā ietriekt lodi pierē, atrodoties šautuvē.

Viņš paskatījās viņai acīs.

— Viens jautājums man tomēr nedod miera. Tās jūsu divas stundas tajā dienā pēc darba.

— Es tikai pajokoju.

— Bet mājās nebijāt. Misis Fīldinga jums zvanīja*

Viņa pasmaidīja.

— Nu ir mana kārta jautāt, vai jūs to domājat nopietni?

— Drīzāk gan kārtības labad.

— Un ja nu es neatbildu?

— Diezin vai tas jūsu rakstnieks tā būtu ar mieru.

— Kādēļ gan ne? Tieši tur jau ir tas suns aprakts. Jaukiem cilvēkiem ir ne tikai attīstīta pienākuma apziņa, bet arī intuīcija.

Viņa, protams, ķircinājās, bet vienlaikus tā bija arī pārbaude; tieši intuīcijai vajadzēja drošāk ļaut vaļu. Un dīvainā kārtā krimināllieta, pēdējās pusstundas laikā bija izplēnējusi; ne tāpēc, ka viņš būtu akceptējis viņas teoriju, bet, tāpat kā citi, tikai atšķirīgu iemeslu dēļ, pēkšņi saprata, ka tālāka meklēšana nav nepieciešama. Liktenīgais bija noticis; iedziļināties sīkumos, noskaidrot, kā tieši, — nebija nekādas jēgas. Toties jēga slēpās izteiksmīgajā sejā ar brūnajām acīm, kas raudzījās viņā te izaicinoši, te zobgalīgi, — pret to nedrīkstēja noziegties. Viņš domās meklēja vēl kādu pavedienu, kādu ieganstu, kas ļautu turpināt iztaujāšanu, bet tad atteicās no šīs idejas. Tikai pasmaidīja un nodūra acis.

Viņa laipni sacīja: — Man tagad jāiet. Ja vien jūs netaisāties mani arestēt par gaišredzību.

Viņi pienāca pie mājas Vilouroudā un apstājās viens otram pretī.

— Te nu mēs būtu.

— Paldies par tēju.

Viņš nepacēla acis, negribīgi atgriezdamies pie oficiālā toņa: '

— Jums ir mans telefona numurs. Ja ienāk prātā...

— Kaut kas nopietnāks par tukšu fantazēšanu.

— Tā es negribēju teikt. Bija ļoti jauki.

Iestājās neilgs klusums.

— Kāpēc jūs nevalkājat formu? Tad es nebūtu tā aizmirsusies.

Viņš mirkli vilcinājās, tad pastiepa roku.

— Nākošreiz esiet uzmanīgāka. Un, kad iznāks jūsu romāns, es to katrā ziņā nopirkšu.

Viņa viegli paspieda seržanta pirkstus, tad sakrustoja rokas uz krūtīm.

— Kuru?'

— To, par kuru jūs runājāt.

— Ir vēl viens. Ar slepkavību. — Acis raudzījās pāri viņa plecam kaut kur lejup pa ielu. — Pagaidām gan vēl tikai dīgļa stadijā. Ja atradišu kādu, kas varētu palīdzēt ar tehniskajām detaļām ...

— Tādām kā policijas darba metodes?

— Aptuveni. Bet galvenokārt šī darba psiholoģiskajā aspektā.

— Tas nebūs grūti.

— Jūs domājat, tāds atrastos?

— Man viens ir padomā.

Viņa pastiepa uz priekšu kreiso kāju, sašķieba sandali un domīgi to aplūkoja, rokas vēl arvien sakrustojusi.

— Diezin vai rītvakar viņam būtu iespējams atnākt?

— Kur jums patīk pusdienot?

— Patiesību sakot, es labprāt gatavoju pati. — Viņa pacēla acis. — Ja neesmu aizņemta darbā.

— Sauso baltvīnu? Ap astoņiem?

Viņa pamāja un iekoda lūpā, sejai pārslīdēja tāds kā greizs smaids, kā šaubu ēna.

— Cik daudz telepātijas..*

— Es gribēju. Bet...

— Ir pamanīts. Un novērtēts.

Vēl mirkli viņa raudzījās viņam acīs, tad pacēla roku un pagriezās uz durvju pusi: tumši mati, viegls solis, balta kleita. Pie durvīm, izņēmusi no somiņas atslēgu un iebāzusi to slēdzenē, viņa vēl pagriezās un īsi pamāja. Tad pazuda mājā.

Nākamajā rītā seržants mēģināja dabūt neoficiālu atļauju Tetberiholas dīķa pārmeklēšanai, taču bez panākumiem. Tikpat neveiksmīgs bija lūgums atbrīvot viņu no tālākas izmeklēšanas un lietu klusiņām izbeigt. Arī viņa ļoti pamatīgā jaunā teorija par notikumu varbūtējo gaitu neguva nekādu atzinību. Viņam ieteica netērēt laiku ar pašdarbību psiholoģijas laukā, bet darīt visu iespējamo, lai drīzāk celtu dienas gaismā neapgāžamus faktus; un bez aplinkiem atgādināja, ka apakšnams, atgriežoties

Vestminsterā pēc vasaras pārtraukuma, varētu painteresēties, kāpēc par viņu kolēģa likteni vēl arvien nekas nav zināms. Taču vēsture jau steidzas seržantam palīgā, kaut arī viņam pašam par to vēl nebija ne jausmas, — augustā, kad Londonā sākās sprāgstošo vēstuļu epidēmija, viņš patiešām tika nozīmēts citā darbā, kuru tā bija lūdzis.

Taču, kad pirmais «rītvakars» bija pagājis, maltīte notiesāta, sovinjons izdzerts, baskāje namamāte pēc daudziem maigiem skūpstiem beidzot pierunāta šķirties no cita, bet tikpat jauka gara tērpa (kurš patiešām bija vienīgā aizsardzības līnija, kaut gan nevarētu teikt, ka tā īpašniecei trūktu cīņas pieredzes), viņš i nedomāja Džonu Markusu Fīldingu par kaut ko vainot.

Miesas maigajai lietišķībai piemīt sava poēzija, kuru nekāda mīkla, cilvēciska vai dievišķa, nespēj ne iznīcināt, ne mazināt; tā var šo poēziju vienīgi atmodināt un pēc tam — atkāpties.

MELNKOKA TORNIS 5

ELIDUKS

309

NABAGA KOKO 132

MīKLA

170

Джон Фаулз

БАШНЯ ИЗ ЧЕРНОГО ДЕРЕВА Повести Рига «Лиесма» 1982 На латышском языке Перевела с английского Майя Андерсона Художник Юрис Пстрспикевичс

ИБ № 3491

Džons Faulzs MELNKOKA TORNIS

Redaktore L. Rambeka. Mākslinieciskais redaktors I. Zvaguzis. Tehniskā redaktore G. Sļepkova. Korektore A. Freirnane. Modota salikšanai 14.06.82. Parakstīta iespiešanai 14.09.82. Formāts 84x108/32. Tipogrāfijas papīrs J4» 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 11,76 uzsk. iespiedi.; 12,18 uzsk. kr. nov.; 13,42 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 1020-5. Cena 1 rb!. 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 250/31377/D-946. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

Komunāls cejš (fr.).

2

Kotminē muiža. Privāts cejš (fr ).

3

* Nikns suns (fr.).

4

Asociācijas ar S. Malarmē poēmu «Fauna pēcpusdiena» un pēc tās sižeta komponēto K. Debisī skaņdarbu «Fauna diendusa».

5

Plats kieklveida ģērbs, kādus valkā arābu zemēs.

6

Londonas iela, kurā koncentrēta Anglijas orese,

7

Burtiski: «briesmīgs bērns» (fr.); cilvēks, kas mulsina sabiedrību ar savu netaktisko atklātību.

8

Obisona — neliela pilsētiņa Francijā, kas specializējas paklāju

un gobelēnu aušanā.

9

Domāta angļu dzejniece un māksliniece Elizabete Eliņora Ro-seti, dzimusi Sidala (1834—1862), izcili skaista sieviete, un viņas vīrs dzejnieks un mākslinieks Dante Gabriels Roseti (1828—1882), pēc tautības itālietis.

10

Iela Londonā,

11

Gruntēšana; pēdējā javas kārta, uz kuras glezno fresku; sarkanais okers (itāl ).

12

Tautas svētki Beļģijā un Holandē,

13

P. Rubensa glezna. Tās pamatā ir leģenda par jaunu romieti, kas savu cietumā ieslodzīto tēvu barojusi ar krūti un ta izglābusi no bada nāves.

14

Harolds Makmilans — no 1957. līdz 1963. gadam Lielbritānijas ; premjerministrs un konservatīvo partijas galva. Fransuā Vijons (Vi-ions) — izcils franču 15. gadsimta dzejnieks, klaidonis un avantūrists.

15

Bufete (fr.).

16

Autors apspēlē M. Prusta romāna nosaukumu <гЛ Vombre des jeunes filles en fleurs» — «Ziedošu meiteņu ēnā».

17

Svaigas saknes (fr.).

18

Kā es protu (vācu).

19

Frikadeles (fr.).

20

Baltā, sviesta (fr.).

21

Mazsālīta (fr.).

22

Bretoņu Bretaņa (fr.).

23

Mēsli (fr.yt

24

Faktiski un juridiski (latīn.)%

25

Vīnā (latin.)t

26

Tā Breslijs sauc amerikāņu gleznotāju abstrakcionistu Džeksonu Polloku (1912—1956), vienu no galvenajiem «darbības mākslas» (action painting) pārstāvjiem. Šī virziena piekritēji par svarīgāko uzskata nevis rezultātu, bet pašu daijrades procesu. Polloks gleznoja, izšļakstīdams krāsu uz milzīgiem zemē izklātiem audekliem. Uzvārda sagrozījuma pamatā ir vārdu spēle: bollock (angl.) — pauts.

27

Ko tas te dara? (Fr.)

28

Brokastis zaļumos (fr.) — Eduarda Manē gleznas nosaukums.

29

Ceļā (fr.).

30

Dīķis (7л).

31

«Jau redzets», stāvoklis, kad cilvēkam šķiet, ka notiekošo viņš redzējis jau agrāk. (Fr.)

32

Džona Faulza romans.

33

Bulvāru avīze, kas publicē sensacionālas ziņas par slavenībām.

34

Amerikāņu komiķis un klauns.

35

Džons Fokss (1517—1587), sarakstījis grāmatu par angļu kristīgajiem mocekļiem, kas ilusirēta ar gravīrām un pazīstama ar nosaukumu «Mocekļu grāmata» (Book of Martyrs).

36

Pirmā daja no franču sakāmvārda: *Si jeunesse savait, sl vieil-lesse pouvalt,» — ja jaunība zinātu, ja vecums spētu.

37

«Avinjonas meitenes» — Pablo Pikaso glezna.

38

Angļu māksliniece (1846—1901), slavena ar savām bērnu grāmatu ilustrācijām.

39

Pilsētiņa Kornvolā, Lielbritānijas dienvidrietumos, kūrorts un tūrisma centrs, ko iecienījuši mākslinieki.

f

40

Reliģiska sekta, kurai raksturīga cilvēknīšana un askētisms.

41

Persona no angļu dzejnieka A. Tenisona (1809—1892) dzejoļu cikla «Moda».

42

Šoseja (fr.).

43

Banāla, šabloniska māksla (fr.).

2 Ir jānocērt sakne (fr.).

3 Dzīves telpa (vācu).

44

Parīze, traucu izrunas imitācija.

45

Stāsts, publiska runa (fr.).

46

Domāti Roberta de Borona un Kretjena de Truā bruņinieku romāni.

47

Kamlota — vieta, kur atradās ķeltu leģendu un bruņinieku romānu varoņa karaļa Artura galms.

48

Tomass Bekets — Kenterberijas arhibīskaps, kurš tika nogalināts tādēļ, ka pretojās Henrija II mēģinājumiem pakļaut baznīcu karaļa varai.

49

.* Daijās dāmas kults (fr.).

50

Kaislību uzbangojums (fr.).

51

No ļoti senas bretoņu lē (teiksmas, mīlestības dziesmas) šis vēstījums un teika... (senfranču).

52

Tekstā teikts «pilīm», bet runa acīmredzot ir par Ekseteru, kuru toreiz apjoza nocietinājumu valnis. Marijai droši vien bijusi zināma tās nozīmīgā loma rietumsakšu laikā, kā arī 1068. gada notikumi, kad Viljams Iekarotājs pilsētu aplenca. Sakši atņēma Austrumdevonu un Ekseteru ķeltiem septītā gadsimta otrajā pusē, tā ka Marija guvusi vielu «Elidukam» no vēl vecākiem avotiem. Totnesas ostu matiere de Bretagne min diezgan bieži.

53

. .. en soudees re-maneir senfranču valodā nozīmē «algot, uzpirkt». Vārdam soudoyer' vismaz bruņinieku romānā, ir daudz cildenāka, cēlāka skaņa nekā vārdam «algotnis» mūsdienās vai pat renesanses laikmetā. Iespējams, ka japāņu «samurajs» ir tam vistuvākais nozīmes ziņā.

54

Tā ir labvēlības zīme, uz kuru tiesības dod viņas augstā kārta. Parasti viduslaikos kungi satvēra tikai dāmas kreisās rokas pirkstus. Pat vīrieši viens otru tā maigi turēja aiz plaukstas, iešana zem rokas pirms renesanses laikmeta tikpat kā nebija pazīstama. Tas daļēji izskaidrojams ar to nozīmību, kāda sievietes rokai viduslaikos tika piešķirta erotiskā ziņā, par ko liecina vēl pat Holbeina darbi. Gribu šeit pieminēt arī pavedinošos caurspīdīgos tērpus, par kuriem vīrišķā sašutumā vairākkārt runā citi šī perioda rakstnieki. Lasītājam būs vieglāk iztēloties Giliadunu, zinot, ka Guilli nozīmē zeltains, un ielūkojoties cita Marijas stāsta (Latival) fragmentā: «Ģērbusies viņa bija baltā, sānos vaļīgi sašņorētā linu apģērbā, tā ka no augšas līdz pat apakšai varēja redzēt pliku ādu. Viņai bija glīts augums ar slaiku vidukli. Kakls mirdzēja tik balts kā sniegs uz zara, bālajā sejā spulgoja acis, mute jauka, deguns bez mazākās vainas, uzacis tumšas, bet kviešu dzeltenie mati daiļi sprogojās. Saulē tie spīdēja skaistāk par zelta pavedieniem.»

55

Viduslaikos modē bija no atsevišķiem posmiem sastāvošas jostas ar āķi vienā galā. To aizāķēja aiz kāda posma, un otrs gals palika karājoties. Viktorijas un Alberta muzejā Londonā atrodas šāda lieliska četrpadsmitā gadsimtā no vilkābeles darināta josta, kas piederējusi kādai bretoņu dāmai.

56

Filozofs Voltēra stāstā «Kandids> (tulk),

57

Amats (\r.).

58

Herberts Markuze — vācu cilmes amerikāņu filozofs un sociologs, pseidomarksists, kurš uzskata, ka srrādnieku šķira savu revolucionāro lomu šodien zaudējusi un to pārņēmis skrandu proletariāts un studējošās jaunatnes radikālākie pārstāvji (tulk.).

59

T. S. Raflss (1781—1826) — ievērojams angļu kolonizators, bijis gubernators Javā un Sumatrā, organizējis Singapūras sagrābšanu (tulk.).

60

Vārds (fr ).

61

Valoda (fr.).

62

8 No sākuma (latiņ ).

63

Meklējiet sievieti (fr.). Aforisms, par kura autoru uzskata A. Dima — tēvu.

Content

Faulzs Džons Melnkoka tornis

MELNKOKA TORNIS

ELIDUKS

NABAGA KОKО

MĪKLA

1