Moems Somersets

Mēness un penijs

Somersets Moems. Mēness un penijs

.

1

Kad iepazinos ar Čārlzu Striklendu, jāatzīstas, man ne mirkli neienāca prātā doma, ka viņā būtu kaut kas neparasts. Bet diez vai tagad atradīsies daudz tādu, kas noliegs viņa dižumu. Es nerunāju par dižumu, ko mēdz piedēvēt valstsvīram, kuram palaimējies, vai arī veiksmīgam karavadonim; šāds dižums drīzāk piederas dienesta pakāpei, nevis pašam cilvēkam; tiklīdz apstākļi mainās, tas saplok līdz diezgan pieticīgiem apjomiem.

Premjers ārpus ministrijas sienām bieži vien nav nekas cits kā ārišķīgs balamute, un ģenerālis bez armijas ir tikai lēnīgs mazpilsētas varonis. Čārlzam Striklendam piemita īsts dižums. Var jau būt, ka dažam labam viņa māksla nepatīk, bet diezin vai kāds spēs pret to palikt vienaldzīgs. Viņš satrauc un saista. Tie laiki pagājuši, kad par viņu zobojās, viņa aizstāvjus sen vairs nedēvē par savādniekiem, tāpat kā viņa cildinātājus vairs neuzskata par samaitātiem. Ar viņa kjūdām samierinās kā ar kaut ko neizbēgamu blakus viņa nopelniem. Vēl daudz var strīdēties par viņa vietu mākslā, un viņa pielūdzēju lišķīgie glaimi laikam nebūs mazāk untumaini kā pēlēju nievas; bet par vienu gan nav šaubu: viņš bija ģeniāls. Manuprāt, mākslā vissaistošākais ir mākslinieka personība; un, ja tā ir savdabīga, esmu ar mieru attaisnot neskaitāmas vainas. Pēc manām domām, Velaskēzs bija lielāks gleznotājs nekā El Greko, taču pie viņa pierod un vairs tā nejūsmo: sensuālā un traģiskā krētieša dvēseles noslēpums plandīja kā liesma uz mūžīgā ziedokļa altāra. Mākslinieks — gleznotājs, dzejnieks, mūziķis — ar savu darbu, cildenu vai skaistu, veldzē estētiskās jūtas, bet tās ir rada seksuālajam instinktam, abiem piemīt pirmatnējā mežonība — atdot visu, atdot pašam sevi. Un, nākot uz pēdām šim noslēpumam, jūtam gandrīz vai kriminālromāna aizrautību. Tā ir mīkla, tikpat neatminama kā izplatījums. Pats nenozīmīgākais Striklenda darbs liek domāt par personību, īpatnu, mokpilnu un sarežģītu,

un droši vien tāpēc neatstāj vienaldzīgus pat tos, kam viņa gleznas nepatīk, tālab arī modusies tik neparasta interese par viņa dzīvi un personību.

Nepagāja ne četri gadi pēc Striklenda nāves, kad Moriss īrē «Mercure de France» publicēja rakstu, kas nepazīstamo gleznotāju paglāba no aizmirstības un izcirta ce]u, pa kuru vēlāko paaudžu rakstnieki vairāk vai mazāk paklausīgi sekojuši. Jau labi sen Francijā nevienam citam kritiķim nav bijusi tik nenoliedzama autoritāte, tāpēc nebija iespējams palikt vienaldzīgam pret prasībām, ko viņš izvirzīja; tās gan likās neprātīgas, bet vēlākie uzskati apstiprinājuši viņa spriedumu, un tagad neviens vairs nešaubās par Čārlza Striklenda slavu, ko nodrošināja vispirms šī kritiķa rakstītās rindas. Striklenda pacelšanās slavas augstumos ir viena no romantiskākajām lappusēm mākslas vēsturē. Taču mans nodoms nav iztirzāt Čārlza Striklenda daiļradi, vienīgi tik daudz, cik tā ietekmējusi viņa personību. Nevaru piekrist gleznotājiem, kuri vīzdegunīgi apgalvo, ka lajs itin neko nespējot saprast glezniecībā un savu spriedumu par mākslas darbu varot izteikt vai nu klusējot, vai ar čeku grāmatiņu. Tie ir visgroteskākie maldi — saskatīt mākslā tikai arodu, ko visā pilnībā spēj izprast vienīgi šī amata pratējs; māksla ir jūtu izpausme, un jūtas taču runā valodā, kas saprotama visiem. Tomēr kritiķis, kuram trūkst praktisku zināšanu tehnikā, diez vai spēs īsti novērtēt mākslas darbu, un es nu reiz esmu galīgs

nepraša šais jautājumos. Par laimi, nav ari vajadzības riskēt, jo mans draugs misters Edvards Lйgats, apdāvināts rakstnieks un reizē ari izcils gleznotājs, ir vispusīgi apcerējis Čārlza Striklenda daiļradi nelielajā grāmatiņā*, ko varētu nosaukt par vienreizēju stila ziņā, kurš Francijā daudz vairāk izkopts nekā Anglijā.

Morisa īrē slavenajā rakstā Čārlza Striklenda dzives gājums ieskicēts nolūkā saasināt interesi. Savā nesavtīgajā mākslas pielūgsmē viņš patiesi vēlējās pievērst gudro ļaužu prātus talantam, kas bija tik ārkārtīgi savdabīgs; tomēr viņš bija pārāk labs žurnālists, lai neatskārstu, ka šī «tīri cilvēciskā interese» viņam pašam palīdzēs vieglāk nokļūt pie sava mērķa. Un, tiklīdz visi tie, kas kādreiz kaut kur ar Striklendu sastapušies — rakstnieki, kuri viņu pazinuši Londonā, gleznotāji, ar kuriem viņš ticies Monmartra kafejnīcās, —sev par lielu izbrīnu atklāja, ka cilvēks, ko viņi bija uzskatījuši tikai par vienu no neveiksmīgiem un neatzītiem māksliniekiem, patiesībā bijis īsts ģēnijs, tā tūlīt iranču un amerikāņu žurnālos sāka parādīties vesela apcerējumu sērija, dažs rakstīja memuārus, cits veltīja pa atzinīgam vārdam, šo to vēl piebilstot par Striklenda slikto slavu, un tomēr šie rakstu plūdi nespēja remdēt pūļa alkatību pēc jaunumiem. Temats bija neizsmeļams, un darbīgais Veitbrehts-Rotholcs savai iespaidīgajai

* A Modern Artist: Notes on the Work oi Charles Strickland, by Edward Leggatt, A.R.H.A. Martin Seeker, 1917.

monogrāfijai* pacentās pievienot vēl pietiekami garu sarakstu ar autoritāšu izteicieniem.

Pati daba cilvēku apvelti ar iztēli. Tā kāri uztver jebkuru pārsteidzošu vai dīvainu notikumu, kas dzīvē atgadās ļaudīm, kuri kaut kā atšķiras no pārējiem, un sagudro leģendu, kam tad paši pieķeras fanātiskā pārliecībā. Tas ir romantikas protests pret dzīves pliekanību. Leģendas notikumi kļūst varonim par drošāko ieteikuma rakstu ceļā uz nemirstību. Ironiskais filozofs ar smaidu pievēršas apcerēm, ka sers Volters Rolijs cilvēces atmiņā tiek glabāts kā svētums laikam jau ne tāpēc, ka Anglijas slavu aiznesis uz tālām, neatklātām zemēm, drīzāk gan jādomā, ka šo godu viņš izpelnījies, nosviezdams savu apmetni karalienei Elizabetei zem kājām. Čārlzs Striklends dzīvoja noslēgti. Drīzāk gan viņš ar kādu sanīdās nekā iedraudzējās. Tad jau nav jābrīnās, ka tie, kuri par viņu rakstīja, savas trūcīgās atmiņas kuplināja ar spilgtu iztēli, un, acīm redzot, tas pats mazumiņš, kas par viņu bija zināms, pavēra plašas iespējas romantiskam rakstu pratējam; viņa dzīvē daudz kas bija dīvains un drausmīgs, viņa raksturā kaut kas varmācīgs un viņa liktenī diezgan daudz aizkustinoša. Ar gadiem šai leģendā iznira arvien vairāk un vairāk sīku jo sīku faktu, tā ka saprātīgs vēsturnieks laikam gan vilcinātos ķerties tai klāt.

*     Karl Strickland: sein Leben und seine Kunst, by Hugo Weilbrecht-Rolholz, Ph. D. Schwingel und Hanisch. Leipzig, 1914.

Bet reverends Roberts Striklends jau nu nekādi nebija uzskatāms par saprātīgu vēsturnieku. Viņš uzrakstīja tēva biogrāfiju*, lai «izkliedētu nepareizos priekšstatus, kas izplatījušies» par tēva mūža pēdējo posmu un kas «tik ļoti sāpinājuši tos, kuri vēl dzīvi». Vispārpieņemtajā uzskatā par Striklenda dzīves gājumu, šķiet, bija daudz kā tāda, kas varētu . mest ēnu uz cienījamo ģimeni. Šo grāmatu lasot, es bieži vien klusībā nosmīnēju, un prāts man kļuva pavisam mierīgs, jo tā uzrakstīta gaužām garlaicīgi un nemākulīgi. Misters Striklends ir zīmējis nevainojama vīra un tēva portretu, lāga cilvēku, strādīgu un tikumīgu. Modernais garīdznieks savā apcerējumā licis lietā prasmi, ko laikam gan sauc par svēto rakstu iztulkošanu, apbrīnojamu izveicību daudz ko attaisnot, toties viltība, ar kādu cienīgtēvs Roberts Striklends «izskaidro» tēva dzīvē faktus, kurus padevīgais dēls atzīst par piemērotiem, lai atsauktu atmiņā, droši vien, kad pienāks īstā reize, palīdzēs viņam tikt pie visaugstākajiem baznīcas tituliem. Es jau redzu viņa muskuļainos stilbus ieskautus bīskapa getrās. Jāpiebilst: kaut ari tas varbūt bija drosmīgs, taču bīstams solis, jo iespējams, ka vispārpieņemtajai leģendai nav bijuši nekādi mazie nopelni Striklenda slavas kaldināšanā; tieši tas pretīgums, ar kādu runāja par Striklendu kā cilvēku, vai arī žēlums, ar kādu apcerēja viņa nāvi, tieši

* Strickland: The Alan and his Work, by his son, Robert Strickland. Wm. Heinemann, 1913.

tas dažu labu valdzināja viņa mākslā; tāpēc dēla labie nodomi un pūliņi tikai atvēsināja tēva apjūsmotājus. Nav nejaušība, ka viena no viņa slavenākajām gleznām — «Samāriete»* tika pārdota Kristi ja salonam īsi pēc diskusijas, kas sekoja mistera Striklenda biogrāfijas publicēšanai, un par šo gleznu saņēma divsimt trīsdesmit piecus dolārus mazāk nekā pirms deviņiem mēnešiem, kad to nopirka izcilais kolekcionārs, kura pēkšņās nāves dēļ tā atkal bija nonākusi vairāksolīšanā. Varbūt ar Čārlza Striklenda spēku un oriģinalitāti būtu pieticis, lai svaru kauss nosvērtos, ja ļaudis savā mūžīgajā tieksmē pēc visa mītiskā nebūtu neiecietīgi noraidījuši stāstu, kas pievīla viņu ilgas pēc neparastā. Un drīz vien nāca klajā doktora VeitbrehtaRotholca grāmata, kas beidzot izgaisināja mākslas draugu ļaunās nojausmas.

Doktors Veitbrehts-Rotholcs pieder pie tās vēsturnieku skolas, kas pārliecināti, ka cilvēks pēc savas dabas ir ne vien tik slikts, cik slikts tas drīkst būt, bet vēl daudz sliktāks; un tiešām — viņu grāmatās lasītājs var drošāk cerēt uz patīkamu laika kavēkli nekā to rakstnieku darbos, kur ar ļaunu prieku romāna galvenie varoņi tēloti kā ideāli, tikumīgi ģimenes pavarda sargātāji. Man nu gan būtu gaužām skumji domāt, ka starp Antoniju un Kleopatru nekas cits nav bijis kā

* Kristija katalogā tā aprakstīta šādi: kaila sieviete, salu iezemiete, atlaidusies strautmalā guļus. Aizmugurē tropu ainava ar palmām, banānkokiem utt. 60X48 collas.

tīri ekonomiski apsvērumi; un tas prasītu daudz vairāk pierādījumu — kādi, paldies dievam, laikam nemaz nav pieejami, — lai pārliecinātu mani, ka Tibērijs bijis tikpat lojāls monarhs kā karalis Džordžs Piektais. Doktors Veitbrehts-Rotholcs izsakās par reverenda Roberta Striklenda uzrakstīto nevainojamo biogrāfiju tādiem vārdiem, ka grūti apslāpēt līdzcietību pret nelaimīgo draudzes ganu. Viņa pieklājīgā atturība tiek nosodīta kā liekulība, izrakstīšanās aplinkiem atklāti nosaukta par meliem un noklusēšana nozākāta par nodevību. Un niecīga pārkāpuma dēļ, par ko autors pelna nosodījumu, bet kas būtu piedodams dēlam, visa anglosakšu rase tiek apsūdzēta klīrībā, krāpšanā, dižmanībā, viltū, blēdībā un ļaunprātībā. Tā vien liekas — misters Striklends būs mazliet pārsteidzies, atspēkodams uzskatu, kas jau kļuvis par pārliecību, proti, ka viņa tēvs un māte nav sapratušies, vēl piebilzdams, ka Čārlzs Striklends vēstulē no Parīzes māti raksturojis kā «lielisku sievieti»; doktoram Veitbrehtam-Rotholcam taču bija izdevies nodrukāt šo vēstuli faksimilā, un noskaidrojās, ka minētā vieta īstenībā skanējusi šādi: «Lai velns parauj manu sievu! Viņa ir lieliska sieviete. Kaut viņa jau atrastos ellē!» Nav jau gluži tā, ka baznīca savos varenības gados dotu sev nevēlamas liecības.

Doktors Veitbrehts-Rotholcs bija jūsmīgs Čārlza Striklenda dievinātājs, taču nedraudēja briesmas, ka viņš to nomazgās baltu. Ar nekļūdīgu aci viņš pamanīja zemiskus nolūkus pat rīcībā, kas, no malas raugoties, varētu likties gluži nevainīga. Būdams vienlīdz labs psihopatologs un mākslas pētnieks, viņš arī lieliski orientējās zemapziņas pasaulē. Neviens mistiķis nekad parastās lietās nav saskatījis dziļāku jēgu. Mistiķis redz neizsakāmo un psihopatologs to, par ko nerunā. Ir visai valdzinoši vērot, ar kādu neatlaidību izglītots autors izokšķerē katru sīkumu, kas varētu modināt neuzticību pret viņa varoni. Autora sirds atmaigst, tiklīdz rod ieganstu varonim piedēvēt kādu cietsirdības vai zemiskuma izpausmi, un viņš gavilē kā inkvizitors pie ķecera sārta, ja, ceļot gaismā kādu aizmirstu epizodi, pamostas šaubas — vai reverenda Roberta Striklenda godbijība pret tēvu maz bijusi tik nesatricināma. Par viņa centību ir ko pabrīnīties. Nekas nav bijis par sīku, lai paslīdētu garām, un varat būt droši: ja Čārlzs Striklends būs aizmirsis samaksāt rēķinu veļas mazgātavā, tas jums visā pilnībā tiks izklāstīts, un, ja viņš izvairījies atdot patapināto puskronu, neviens sīkums šai darījumā netiks palaists secen.

2

Ja tik daudz jau rakstīts par Čārlzu Striklendu, varbūt šķiet lieki, ka vēl es rakstu. Gleznotāja piemineklis ir viņa darbs. Tiesa, es viņu pazinu daudz tuvāk nekā viņi visi: iepazināmies, pirms viņš pievērsās glezniecībai; jo bieži sastapāmies grūtajos gados, ko

viņš pārcieta Parīzē; bet diez vai es jebkad būtu uzrakstījis savas atmiņas, ja kara šausmas nebūtu mani aizvedušas uz Tahiti. Tur, kā zināms, viņš pavadīja sava mūža pēdējos gadus, tur arī sastapu cilvēkus, kas viņu labi pazinuši. Man tāda pārliecība, ka spēšu apgaismot tieši to posmu viņa traģiskajā dzīvē, kurš vismazāk saprotams. Ja Striklends tiešām bijis liels mākslinieks, tad ļaužu atmiņas, kuri diendienā bijuši ar viņu kopā, diez vai būs liekas. Ko gan mēs neatdotu par memuāriem, kurus būtu uzrakstījis kāds, kas El Greko pazinis tikpat tuvu kā es Striklendu?

Taču mans nodoms nav aizbildināties. Vairs neatceros, kurš bija tas, kas ieteica sirds miera labad ik dienas paveikt divus nepatīkamus darbus, gudrs virs bija, viņa padomam esmu sekojis ar pedantisku piesardzību, jo ik rītu esmu piecēlies un ik vakaru licies gulēt. Man jau asinīs ir tieksme uz askētismu, ik nedēļas esmu pakļāvis savu miesu vēl bargākam pazemojumam. Ne reizi neesmu piemirsis izlasīt «Times» literāro pielikumu. Ir pamācoši vērot, cik bezgala daudz grāmatu sarakstīts un ar kādām gaišām cerībām to autori redz tās nodrukātas, un kāds liktenis tās sagaida. Kādas gan izredzes, ka jebkura grāmata izlauzīs sev ceļu šai biezoknī? Ja arī kādai grāmatai paveicas, tā tomēr ir pārejoša veiksme. Dievs vien zina kādas mokas izcietis autors, cik daudz rūgtu brīžu pieredzējis un kā viņam sāpējusi sirds, ka jāsagādā kādam nejaušam lasītājam pā

ris stundu izklaides vai jāpakavē laiks garlaicīga ceļojumā. Ja var spriest pēc recenzijām, daudzas no šīm grāmatām ir labi un vērīgi uzrakstītas; galva krietni lauzīta par kompozīciju; dažkārt pat ziedots vesela mūža trauksmainais darbs. Un ko es no visa teiktā secinu: atlīdzība rakstniekam jāmeklē pašā daiļrades priekā, apziņa, ka novelta smagā domu nasta; jābūt vienaldzīgam pret visu pārējo, lai nerūp ne cildinājums, ne nopēlums, ne neveiksme, ne panākumi.

Tad nāca karš — un līdz ar to citādi skatījāmies uz dzīvi. Jaunatne uzcēlusi pjedestālā elkus, kādus mēs savās jaunajās dienās nepazinām, un jau izcirstas stigas, pa kurām ies tie, kas nāks pēc mums. Jaunā paaudze apzinās savu spēku, tā ir trokšņaina, tā vairs neklaudzina pie durvīm, bet jau iebrāzusies iekšā un apsēdusies mūsu krēslos. Gaiss trīc no viņu klaigām. Daži, kuriem gadu nasta smagāka, savilkuši zaļokšņu grimases, cenšas paši sevi pārliecināt, ka viņu dienas vēl nav skaitītas; viņi braši klaigā, bet kaujas saucieniem viņu mutē tukša skaņa; viņi ir kā nožēlojamas kārībnieces, kas uzbrūk ar krāsuļiem, smiņķi un pūderi, ar uzmācīgu jautrību mēģinādamas atgūt dzīves pavasara ilūziju. Gudrākie atturīgā cieņā iet savu ceļu. Viņu apvaldītajā smaidā pavīd iecietīgas ņirgas. Viņi atceras, ka arī viņi samīdīja pārpilnām apmierināto paaudzi tieši ar tādu klaigāšanu un tieši ar tādu nicinājumu, un viņi paredz, ka šie drosmīgie lāpu nesēji drīz vien atdos arī savu vietu. Pēdējais vārds vēl nav teikts. Jaunais evaņģēlijs bija vecs, kad Nīnive cēla sevi vai debesīs. Šie drosmīgie vārdi, kas šķiet tik neparasti tiem, kuri tos izrunā, gandrīz tāpat pateikti jau simtiem reižu. Svārsts šūpojas uz priekšu un atpakaļ. Un atkal notiek virzīšanās tālāk pa apli.

Dažkārt cilvēks šai pasaulē uzkavējas kādu sprīdi ilgāk un dzīvo ne vairs tai laikmetā, kur bija viņa īstā vieta, bet jau laikmetā, kas viņam svešs; tādās reizēs ziņkārīgajiem rodas izdevība noskatīties vienu no īpatnējākām cilvēciskām komēdijām. Kurš patlaban, teiksim, domā par Džordžu Krebu? Viņš savā laikā bija slavens dzejnieks, un pasaule atzina viņa ģenialitāti ar tādu vienprātību, kādu reti sastapsim mūsdienu sarežģītajā dzīvē. Savu prasmi viņš bija guvis Aleksandra Poupa skolā, un viņš rakstīja pamācošus stāstus distihos ar atskaņām. Tad nāca franču revolūcija un Napoleona kari un dzejnieki dziedāja jaunas dziesmas. Misters Krebs joprojām rakstīja pamācošus stāstus distihos ar atskaņām. Es domāju, viņš droši vien bija lasījis šo jaunekļu vārsmas, kuri pasaulē sacēla tik lielu kņadu, un laikam gan atzina tās par nekam nederīgām. Protams, daudzas arī bija tādas. Bet Kītsa un Verdsverta odas, pāris Kolridža vārsmu un it īpaši Šellija dzeja pavēra tik plašus gara apvāršņus, kādus vēl neviens līdz tam nebija izlūkojis. Misters Krebs bija beigts un pagalam, tomēr misters Krebs vēl arvien rakstīja pamācošus stāstus distihos ar atskaņām. Es šad tad esmu palasījis jaunākās paaudzes literāros sacerējumus. Iespējams, ka viņu vidū mīt vēl kvēlāks Kītss, vēl ēteriskāks Sellijs un jau nodrukāti panti, ko pasaule paturēs siltā piemiņā. Nemāku teikt. Tikai apbrīnoju šo slīpējumu — viņu jaunībā viss jau ir tik izkopts, ka liekas muļķīgi runāt vēl par kaut ko daudzsološu nākotnē — es apbrīnoju viņu labo stilu, bet ar visu raženo darbu (viņu vārdu krājums vedina uz domām, ka viņi, jau šūpulī gulēdami, šķirstījuši Rodžeja enciklopēdiju) viņi neko man nepasaka: manuprāt, viņi zina pārāk daudz un viņu izjūtas ir pārliecīgi klajas; es nevaru ciest sirsnību, ar kādu viņi man paplikšķina uz pleca, vai arī saviļņojumu, ar kādu tie metas pie manām krūtīm, viņu kvēle man šķiet mazliet bālasinīga un viņu sapņi panaivi. Man viņi nepatīk. Es pats vairs nekam nederu. Vēl joprojām rakstīšu pamācošus stāstus distihos ar atskaņām. Bet es būtu pēdējais nelga, ja nedarītu to tikai sava prieka pēc.

3

Tas viss tikai tā starp citu.

Biju vēl ļoti jauns, kad uzrakstīju savu pirmo grāmatu. Aiz tīras nejaušības tā piesaistīja uzmanību, un visvisādi ļaudis sāka meklēt pazīšanos ar mani.

Skumīgi izstaigāju atmiņu takas pa literātu pasauli Londonā, kad pirmo reizi mani

tur ieveda — tādu biklu, satrauktu. Kur tas laiks, kad vairs tur neiegriežos, un, ja var ticēt romāniem, kas apraksta tās pašreizējās dīvainības, tad daudz kas tur tagad mainījies. Pulcēšanās vieta ir cita. Hempsteda, Notinghilgeita, Haistrīta, Kensingtona ir piekāpušās Čelsijai un Blumsberijai. Tolaik varēja izcelties, ja nebija vēl četrdesmit, bet tagad, ja pāri divdesmit pieciem, cilvēkam gandrīz vai jākrīt apsmieklā. Tā vien liekas — toreiz mēs laikam mazliet vairījāmies no savām emocijām, un bailes no izsmiekla mazināja dižmanības nepārprotamās izpausmes. Es nedomāju, ka šai izsmalcinātajā bohēmā diez ko tika sekmēta šķīstība, taču neatceros tur tik neaptēstus un nesakarīgus cilvēkus, kādi patlaban uzradušies. Mēs neuzskatījām par liekulību aizvilkt priekšā mūsu untumiem pieklājīgas klusēšanas aizkaru. Mums nevajadzēja katrā ziņā saukt lietas īstajā vārdā. Sievietes vēl nebija kļuvušas patstāvīgas.

Es dzīvoju tuvu Viktorijas stacijai, prātā palikuši tālie braucieni autobusā līdz literātu viesmīlīgajiem mājokļiem. Savā biklumā izstaigāju krustām šķērsām visu ielu, līdz sasparojos un paraustīju zvana auklu; un tad vai pamirušu no bailēm mani ieveda stāvgrūdām pilnā, piesmakušā istabā. Tad mani stādīja priekšā šīm slavenībām, un laipnie vārdi, ko viņi veltīja manai grāmatai, lika man justies bezgala neērti. Tā vien šķita — viņi gaida, līdz es pateikšu kādu gudrību, un parasti tikai tad, kad viesības jau bija bei

gušās, man ienāca kaut kas tāds prātā. Mēģināju slēpt apmulsumu, palīdzēdams namamātei pasniegt tējas tases un diezgan nemākulīgi sagrieztās sviestmaizes. Gribēju, lai mani neviens nepamana, lai klusībā varētu novērot šos izredzētos un noklausīties to gudrajās runās.

Atminos augumā padevušās, apņēmīgās sievietes ar prāviem deguniem un plēsīga putna acīm, viņas valkāja savus tērpus tā, itin kā tie būtu bruņas; un sīciņās vecmeitas, klusas kā pelītes, ar tīkamu balsi un vērīgu skatienu. Nevarēju vien nobrīnīties par viņu stūrgalvību, kad viņas, cimdus nenovilkušas, koda ar sviestu apziestā grauzdētas maizes šķēlītē, sajūsmā vēroju bezrūpību, ar kādu viņas noslaucīja pirkstus pie krēsla, pašas iedomādamās, ka neviens neredz. Mēbelēm tas droši vien nenāca par labu, bet man ir stipras aizdomas, ka namamāte atriebās draudzeņu mēbelēm, kad savukārt gāja pasērst. Dažas no viņām bija ģērbušās eleganti, teicās — nemūžam nespēšot saprast, vai tad cilvēkam jāstaigājot noplukušam tāpēc vien, ka viņš uzrakstījis romānu, un, ja kādam ir glīts augums, tas jāizceļot visā krāšņumā, tāpat eleganta kurpe mazā kājiņā nekad vēl neesot atturējusi redaktoru pieņemt «jūsu smērējumu». Citas gan to atzina par piedauzību, valkāja gatavpirktus tērpus un bija apkārušās ar lētām rotaslietām. Vīrieši reti izcēlās ar savu ārieni. Viņi visiem spēkiem centās neizskatīties pēc rakstniekiem. Viņi vēlējās, lai viņus notur par labāko aprindu ļaudīm, un jebkuru no viņiem varētu uzskatīt par vecāko pārdevēju kādā lielpilsētas tirdzniecības uzņēmumā. Viņi vienmēr šķita mazliet noguruši. Pirms tam nekad nebiju pazinis rakstniekus, un man viņi rādījās gaužām dīvaini un laikam gan nekad nav likušies gluži īsti.

Atceros, viņu sarunas es atzinu par lieliskām un ar izbrīnu mēdzu ieklausīties dzēlīgajā humorā, ar kādu viņi saplosīja driskās savu amatbrāli, tiklīdz tas bija pagriezis muguru. Māksliniekam salīdzinājumā ar pārējiem, mirstīgajiem, ir tā priekšrocība, ka draugi viņa satīrai piedāvā ne tikai savu izskatu un raksturu, bet arī savu darbu. Likās bezcerīgi, ka es kādreiz spētu izteikties tik trāpīgi vai ar tādu lokanību. Tolaik runu vēl izkopa kā mākslu; laba, asprātīga atbilde tika augstāk vērtēta nekā vilkābeles pagaļu sprakšķi zem katliņa; un epigramma, kas vēl nebija kļuvusi par automātisku aparātu, ar kuru neattapīgais var panākt asprātības iespaidu, piešķīra mundrumu izsmalcināto ļaužu tērgavām. 2ēl, ka manā atmiņā izplēnējušas šo atjautību dzirkstis. Manuprāt, valoda šķiltin šķīlās, tiklīdz runas pievērsās tirdznieciskiem darījumiem — medaļas otrai pusei mākslā, ar ko mēs visi noņēmāmies. Kad bija apspriesta jaunākās grāmatas nozīme, likās gluži dabiski apjautāties, cik tad eksemplāru pārdots, cik autors saņēmis avansu un cik daudz vēl pienākas. Tad aprunājāmies par izdevējiem, salīdzinājām, cik viens bijis augstsirdīgs, cik otrs skops, un

spriedām, vai labāk iet pie tāda, kas. dod prāvus honorārus, vai pie tāda, kas reklamē grāmatu kā vien jaudādams. Cits mācēja reklamēt, citam nemaz tas nepadevās. Vieni saprata, kas šodien vajadzīgs, citi nemaz negāja kopsolī ar laika garu. Tad mūsu runas pievērsās starpniekiem un pasūtījumiem, kādus viņi mums izgādājuši, un redaktoriem un līdzdarbībai, kādu tie no mums sagaida, cik daudz maksā par tūkstoš vārdiem un vai kārtīgi samaksā vai tikai tā uz to pusi. Tas viss man likās bezgala romantiski. Radās gandrīz tāda sajūta, ka esmu iesaistījies kādā noslēpumainā brālībā.

4

Neviens pret mani tolaik neizturējās tik mīļi kā Roza Voterforda. Viņai piemita gan vīrieša saprāts, gan sievietes ietiepība, un romāni, ko viņa rakstīja, bija dīvaini un mulsinoši. Viņas mājās kādu dienu iepazinos ar Čārlza Striklenda dzīvesbiedri. Mis Voterforda bija ielūgusi viesus uz tēju, todien viņas mazajā istabā ļaužu bija vairāk nekā parasti. Likās, visi kaut ko pārsprieda, un es, klusu sēžot, jutos neveikli, jo vēl biju pārāk kautrīgs, lai piebiedrotos kādam pārrunās iegrimušu viesu pulciņam. Mis Voterforda bija laba namamāte un, manīdama manu apmulsumu, pienāca klāt.

—    Gribētu, lai jūs parunātos ar misis Striklendu, — viņa ieteicās. — Neprātīgi aizrāvusies ar jūsu grāmatu.

—    Ar ko viņa nodarbojas? — jautāju.

Jāatzistas, es par viņu nekā nebiju dzirdējis un, ja nu misis Striklenda ir plaši pazīstama rakstniece, domāju, tas man arī jāuzzina, pirms uzsāku sarunu.

Roza Voterforda liekujotā kautrībā nodūra acis, lai atbilde skanētu jo iespaidīgi.

—    Viņa rīko oficiālas brokastis. Ja mazliet pacentīsieties viņai iepatikties, ielūgums būs tikpat kā kabatā.

Roza Voterforda bija ciniķe. Viņa dzīvē redzēja tikai iespēju rakstīt romānus un cilvēkus uzskatīja par izejvielu šiem romāniem. Reizumis viņa ielūdza tos pie sevis mājas, ja tie prata novērtēt viņas talantu, un cienāja ar pienācīgu izšķērdību. Labsirdīgā nicinājumā viņa noraudzījās uz viņu vājību dzīties pakal slavenībām un pati godam notēloja ievērojamas rakstnieces lomu.

Mani pieveda pie misis Striklendas, kādas desmit minūtes abi sarunājāmies. Nekā īpaša viņā nemanīju, vienīgi to, ka viņai bija patīkama balss. Viņa īrēja dzīvokli Vestminsterā, ar skatu uz nepabeigto katedrāli, un, tā kā abi dzīvojām gandrīz vai kaimiņos, jutāmies draudzīgi noskaņoti viens pret otru. Armijas un flotes universālveikalā satikās visi, kas dzīvoja starp Temzu un Sentdžeimsa parku. Misis Striklenda palūdza manu adresi un pēc dažām dienām atsūtīja ielūgumu uz brokastīm.

Nebiju pārāk aizņemts un labprāt pie

ņēmu šo uzaicinājumu. Kad ierados ar nelielu nosebošanos, jo, baiļodamies aiziet par agru, biju apstaigājis trīs reizes apkārt katedrālei, visi jau bija sanākuši. Tur bija mis Voterforda un misis Džeja, Ričards Tvinings un Džordžs Rouds. Visi bijām literāti. Diena bija pagadījusies jauka, agrs pavasaris, paši ari labā noskaņā. Par ko gan toreiz nerunājām! Mis Voterforda todien bija uzlikusi jaunu cepuri, būdama ceļa jūtis starp agrās jaunības estētismu, kad viņa mēdza iet viesībās zaļganpelēkos tērpos, ar dzeltenu narcisi rokā, un brieduma gadu vīzdegunību, kas tiecās pēc augstiem papēžiem un Parīzes tērpiem. Jaunā cepure pacēla viņas omu. Nekad neesmu dzirdējis, ka viņa būtu bijusi vēl ļaunprātīgāka pret mūsu kopīgajiem draugiem. Misis Džeja, atskārtusi, ka nepieklājība ir visu asprātību sāls, izteica savus vērojumus un ne jau vairs čukstus, tur jau pat sniegbaltajai galdadrānai bija jānosarkst. Ričards Tvinings murmināja dīvaini pievilcīgas aplamības, un Džordžs Rouds, apzinādamies, ka nav lielas vajadzības parādīt savu aso prātu, kas jau kļuvis gandrīz vai leģendārs, atvēra muti tikai tad, kad iebāza tur uzkodu. Misis Striklenda nerunāja daudz, toties viņai piemita apskaužamais talants vērpt sarunas galveno pavedienu; un, tiklīdz iestājās klusums, viņa pateica īstos vārdus, lai pavediens šķetinātos tālāk. Viņai bija trīsdesmit septiņi gadi, augumā paslaika, apaļīga, taču ne tukla; viņu nevarēja saukt par skaistu, tomēr viņas seja bija piemīlīga,

varbūt maigo, brūno acu dēļ. Sejas āda bija diezgan bāla. Tumšie mati rūpīgi sakārtoti. No šīm trim sievietēm viņa vienīgā nebija izkrāsojusies, tāpēc blakus tām izskatījās tik vienkārša un dabiska.

Ēdamistaba bija iekārtota atbilstoši tālaika gaumei. Bez liekiem greznojumiem. Augsti, balti paneļi un uz zaļajām tapetēm Vislera asējumi glītos, melnos ietvaros. Iezaļie aizkari pāva rakstā krita taisnās ielocēs, un zaļganais paklājs, kura zīmējumā balti truši aizļipoja lapotos kokos, lika domāt par Viljama Morisa ietekmi. Uz kamīna dzegas zilais Delfas fajanss. Tolaik Londonā droši vien bija savas piecsimt ēdamistabas mats matā tāpat iekārtotas. Tas bija izturēti, mākslinieciski un nomācoši.

Atvadījos reizē ar mis Voterfordu, skaistā diena un viņas jaunā cepure skubināja vēl pastaigāties pa parku.

—    Ļoti jaukas viesības, — ieminējos.

—    Vai jums ir tāda sajūta, ka esat labi paēdis? Es jau teicu, ja viņa grib ielūgt rakstniekus, tie kārtīgi jāpamielo.

—    Brīnišķīgs padoms, — atbildēju. — Bet kāpēc viņai tie vajadzīgi?

Mis Voterforda paraustīja plecus.

—    Viņai tie liekas interesanti. Viņa grib allaž soļot līdzi laika garam. Man viņa šķiet diezgan naiva, nabadzīte, pati iedomājas, ka mēs visi esam burvīgi. Galu galā, ja viņa vēlas mūs ielūgt brokastīs, mums taču tāpēc netiek pāri nodarīts. Tādēļ viņa man arī patīk.

Ja es tagad visu pārdomāju, misis Striklenda laikam gan bija visnekaitīgākā no slavenību medniecēm, kas vajā savus upurus no Hempstedas izmeklētajiem augstumiem līdz pašām pieticīgākajām darbnīcām Ceinvokā. Jaunību viņa bija pavadījusi lauku klusumā, galvaspilsētas bibliotēkā paņemtās gramatas aizveda turp līdzi ne tikai pašas savu, bet arī Londonas romantiku. Viņa bija patiesi aizrāvusies ar lasīšanu (starp sievietēm reti sastopama parādība, parasti gan tās vairāk interesējas par autoru nekā par viņa grāmatu, vairāk par gleznotāju nekā par viņa gleznām), un pati iztēlē radījusi savu pasauli, kur dzīvoja tādā brīvībā, kādu nekad nebija baudījusi ikdienībā. Pēc iepazīšanās ar rakstniekiem viņu pārņēma tāda sajūta, it kā pati uzdrīkstējusies uzkāpt uz skatuves, ko bija vērojusi tikai no skatītāju zāles. Viņa iedomājās tos pavisam citādus un tiešām it kā dzīvoja daudz cildenāku dzīvi, ja bija tos pamielojusi vai apciemojusi viņu citadelēs. Viņa pieņēma likumus, pēc kuriem tiem jāpiedalās lielajā dzīves spēlē, bet ne mirkli neiedomājās ari pati dzīvot saskaņā ar tiem. Ekscentriskā morāle, tāpat apģērba dīvainības, juceklīgās teorijas un paradoksi uzjautrināja viņu, bet it nemaz neietekmēja viņas pārliecību.

—   Vai eksistē arī tāds misters Striklends? — reiz iejautājos.

—    Protams, viņš ar kaut ko nodarbojas Sitijā. Laikam biržas mākleris. Neiedomājami garlaicīgs.

—    Vai viņi dzīvo saticīgi?

—    Dievina viens otru. Jūs ar viņu iepazīsieties, kad pusdienosiet tur. Bet bieži viņa nelūdz pusdienās. Viņš ir gaužām lēns pēc dabas. Nepavisam neinteresējas par literatūru un mākslu.

—    Kāpēc jaukas sievietes vienmēr apprec garlaicīgus vīrus?

—    Tāpēc, ka gudri vīrieši neprec jaukas sievietes.

Nevarēju attapt asprātīgu atbildi, tāpēc apvaicājos, vai misis Striklendai ir bērni.

—    Jā, zēns un meitene. Abi iet skolā.

Tas nu bija izrunāts, un mēs pievērsāmies citiem jautājumiem.

5

Vasarā ar misis Striklendu satikāmies diezgan bieži. Šad tad ierados uz jaukajām, nelielajām brokastīm viņas dzīvoklī un pēcpusdienās uz svinīgām viesībām. Mēs viens otram iepatikamies. Es biju ļoti jauns, varbūt viņai glaimoja iedoma, ka viņa vadījusi manus pirmos soļus pa stingri nospraustajām literātu takām; man arī bija patīkami, ja bija kāds, pie kura varēju aiziet ar savām sīkajām raizēm, drošs, ka mani vērīgi uzklausīs un dos saprātīgu padomu. Misis Striklenda prata iejusties otra bēdās. Dievišķīga īpašība, kuru bieži vien ļaunprātīgi izmanto tie, kas apzinās, ka viņiem tāda piemīt, jo ir kaut kas vampīrisks šai alkatībā, ar kādu tie klūp

virsū savu draugu likstām, bezgala norūpējušies par sava talanta izkopšanu. Ši iejūtība izšļācas kā naftas strūkla, un līdzjutēji izlej savu līdzjūtību tik pārbagāti, ka dažreiz apmulsina savus upurus. Ir krūtis, pie kurām tik daudz asaru liets, ka nevaru tās aprasināt vēl ar savējām. Misis Striklenda savas spējas lika lietā ar taktu. Pats jūti, ka esi sagādājis viņai prieku, pieņemdams viņas līdzcietību. Kad savā jaunības jūsmā ieminējos par to Rozai Voterfordai, viņa sacīja:

—    Mīkstsirdība ir ļoti jauka lieta, tā uznāk mums jo bieži, kad iebaudīta lāse brendija. Tad pārpilnā sirds gaidīt gaida brīdi, lai kādam visu uzticētu. Tādas neizteiktas domas ir nomācošas.

Rozai Voterfordai mēle niezēt niezēja. Neviens cits nespētu pateikt tik rūgtus vārdus; tūlīt gan jāpiebilst, ka neviens cits arī nespētu paveikt tik apburošus darbus.

Bija vēl kaut kas cits, kas man patika misis Striklendā. Viņai viss bija elegants. Dzīvoklī allaž valdīja kārtība, netrūka saules, skaistu ziedu, viesistabā mēbeļdrānas, kaut ar vienkāršu zīmējumu, bija spilgtas un glītas. Mielasti stingri ieturētajā mazajā ēdamistabā bija patīkami: galds klāts pēc visiem noteikumiem, abas kalpones uzposušās un piemīlīgas, ēdiens nevainojami pagatavots. Nemaz nebija iespējams nepamanīt, ka misis Striklenda ir lieliska saimniece. Tāpat radās pārliecība, ka viņa ir brīnišķīga māte. Viesistabā stāvēja dēla un meitas fotogrāfijas.

Dēls — vārdā Roberts — bija sešpadsmit gadus vecs jauneklis, viņš mācījās Regbijā un fotoattēlos redzams gan vilnas flaneļa sporta uzvalkā, kriketista cepuri galvā, gan frakā ar stāvu apkaklīti. No mātes viņš mantojis atklāto seju un skaistās, domīgās acis. Viņš izskatījās labi noaudzis, veselīgs, parasts zēns.

—    Nezinu, vai viņš ir ļoti gudrs, — viņa kādu dienu ieminējās, kad es atkal nolūkojos fotoattēlā, — zinu tikai, ka viņš ir krietns. Viņam ir brīnišķīgs raksturs.

Meitai bija četrpadsmit gadu. Viņas tumšie, biezie mati, tādi paši kā mātei, smagās cirtās krita pāri pleciem, tā pati labsirdīgā seja un tās pašas rāmās, dzidrās acis.

—    Abi kā izlieti pēc jums, — vēl piebildu.

—    Jā, bērni vairāk līdzinās man nekā tēvam.

—   Kāpēc jūs vēl neesat mani iepazīstinājusi ar savu vīru? — jautāju.

—    Vai jūs to vēlētos?

Viņa pasmaidīja, viņas smaids tiešām bija apburošs, viņa pat nosarka mazliet; savādi, ka sievietes tajos gados tik viegli sarkst. Varbūt viņas naivums arī bija pats burvīgākais.

—    Ziniet, viņš itin nemaz nav literāri izglītots, — viņa sacīja. — īsts mietpilsonis.

Viņa to nepateica nievājoši, drīzāk gan sirsnīgi, itin kā pūlētos vīru pasaudzēt no draugu nopulgojumiem, atzīdama, ka viņas vīram patiesi piemīt arī kaut kas slikts.

—    Viņš strādā biržā. Tipisks mākleris. Man šķiet, jūs nobeigtos aiz garlaicības.

—    Vai jums arī ar viņu ir garlaicīgi? — pavaicāju.

—    Redziet, es esmu viņa sieva. Un viņam ļoti pieķērusies.

Viņa pasmaidīja, pūlēdamās neizrādīt mulsumu, šķita, viņa baidās — pēc šādas atzīšanās es varētu pazoboties, ka Rozas Voterfordas secinājums izrādījies gandrīz vai pareizs. Viņa mazliet vilcinājās. Acis raudzījās tik maigi.

—    Pats jau arī nav augstās domās par sevi. Viņš pat neprot daudz nopelnīt tai biržā. Toties ir brīnum labs un jauks.

—    Droši vien viņš man ļoti iepatiktos.

—    Ielūgšu jūs kādreiz uz klusām pusdienām, bet lieciet vērā — uz jūsu atbildību, vēlāk nepārmetiet man, ja vakars paies ļoti garlaicīgi.

6

Kad beidzot sastapos ar Čārlzu Striklendu, iznāca tā, ka nepaguvām neko citu kā vien iepazīties. Kādu rītu misis Striklenda atsūtīja man zīmīti, paziņodama, ka tovakar kāds no lūgtajiem viesiem nevarot ierasties, un lūdza mani aizpildīt šo tukšo vietu. Viņa rakstīja: «Jau iepriekš jābrīdina — Jūs šausmīgi garlaikosieties. Viesi būs gaužām neinteresanti, bet, ja atnāksiet, būšu bezgala pateicīga. Mēs paši varēsim mazliet patērzēt.»

Kā jau labs un atsaucīgs kaimiņš aizgāju.

Kad misis Striklenda mani iepazīstināja ar savu vīru, viņš diezgan vienaldzīgi sniedza man roku. Pagriezusies pret viņu, namamāte draiski atjāvās mazu joku:

—    Es viņu ielūdzu, lai parādītu, ka man tiešām ir vīrs. Viņš jau bija sācis tā kā šaubīties.

Striklends pieklājības dēļ iesmējās, kā mēdzam darīt, it kā atzīdami atjautību, kurā gan neatrodam nekā smieklīga, bet nebilda ne vārda. Tikko ieradušies viesi novērsa namatēva uzmanību, un mani pameta vienu. Kad beidzot visi bijām sapulcējušies un gaidījām, kad tiksim lūgti pie galda, es, tērzēdams ar sievieti, kuras dēļ biju šurp aicināts, lai pie galda viņai blakus nestāvētu tukšs krēsls, savā prātā apsvēru, kā gan labi audzināti cilvēki parāda tik dīvainu atjautību, nogurdinošās svinībās izšķiežot savu īso mūžu. Tās bija vienas no tām viesībām, kad jābrīnās, kāpēc gan namamāte pūlējusies un lūgusi viesus un kāpēc viesi savukārt papūlējušies ierasties. Pavisam viņu bija desmit. Sasveicinājās vienaldzīgi un atvadīsies, kā beidzot tikuši vaļā no mocībām. Tā, protams, bija tīri saviesīga sanākšana. Striklendi «palikuši parādā» pusdienas daudziem, par kuriem paši, taisnību sakot, nelikās ne zinis; taču parādi ir jānolīdzina, tāpēc jau viesi aicināti šurp; šiem ļaudīm nenāca prātā atteikt, un viņi ieradās. Kāpēc? Lai izvairītos no garlaicības, pusdienojot tēte-ā-tēte, lai ļautu kalponēm atvilkt elpu, jo galu galā neredzēja iemesla

atteikties, — Striklendi taču «palikuši parādā».

Ēdamistaba tomēr bija pārāk pieblīvēta. Tur bija kāds tieslietu padomnieks ar laulāto draudzeni, kāds valdības ierēdnis ar dzīves biedri, misis Striklendas māsa ar savu vīru pulkvedi Makendrū un kāda parlamenta locekļa sieva. Parlamenta loceklis bijis tādos ieskatos, ka nedrīkst tā ņemt un aiziet no palātas, tieši tāpēc jau es tiku aicināts šurp. Sīs sabiedrības respektablums bija neiedomājams. Sievietes bija pārāk smalkas, lai būtu labi ģērbušās, un pārāk drošas par savu stāvokli, lai būtu interesantas. Vīrieši bija ārkārtīgi nosvērti. Ap viņiem virmot virmoja pašapmierinātība un pārticība.

Katrs runāja mazliet skaļāk nekā parasti, neviļus noraizējies, lai tikai saruna neapsīktu, tāpēc istabā valdīja troksnis. Tomēr kopīga saruna nevedas. Katrs runāja ar savu blakussēdētāju, ar blakussēdētāju pa labi, kamēr iebaudīja viru, zivis un vieglas uzkodas, ar blakussēdētāju pa kreisi, kamēr mielojās ar cepeti, saldumiem un pikantām uzkodām. Parsprieda politisko stāvokli, runāja par golfu, par bērniem un jaunako lugu, par gleznām Karaliskajā akadēmijā, par laika prognozēm un iecerēm, kā pavadīt atvaļinājumu. Ne mirkli nebija klusums, troksnis arvien pieņēmās. Misis Striklenda varēja justies gandarīta — viesības bija izdevušās. Viņas laulātais draugs notēloja savu lomu pieklājīgi. Varbūt viņš nerunāja diez cik daudz, tā vien likās — abām viešņām, kas

nosēdinātas viņam pie sāniem, uz beigām jau bija samanāms gurdenums vaigā. Viņas atzina namatēvu par garlaicīgu. Pāris reižu misis Striklendas acis tādas kā nobažījušās pakavējās pie vīra.

Beidzot viņa piecēlās un izvadīja dāmas no istabas. Striklends aizvēra durvis un, dodamies uz galda viņu galu, apsēdās starp tieslietu padomnieku un valdības ierēdni. Namatēvs atkal lēja glāzēs vīnu un piedāvāja cigārus. Tieslietu padomnieks atzina vīnu par izcilu, un Striklends pastāstīja, kur tāds dabūjams. Tad sākām spriest par vīnogu ražu un tabaku. Tieslietu padomnieks izklāstīja par prāvu, ar ko viņš patlaban noņemas, un pulkvedis runāja par polo. Man nekā nebija ko teikt, sēdēju un klusēju, mēģinādams pieklājības pēc izrādīt interesi par sarunu; domāju, neviens par mani neliekas ne zinis, tāpēc nopētīju Striklendu pavisam atklāti. Viņš bija plecīgāks, nekā biju iztēlojies; nezin kāpēc biju iedomājies viņu kalsnu, ar necilu ārieni; patiesībā viņš bija drukns un smagnējs, ar lielām rokām un kājām un goda svārkos jutās gaužām lamzlgs. Gandrīz varētu domāt, ka viņš ir īpaši šim gadījumam saposts kučieris. Viņam varēja būt tā ap četrdesmit, viņš bija ne visai izskatīgs, tomēr arī par neglītu viņu nevarēja saukt, jo vaibsti diezgan pareizi veidoti, tikai viss itin kā mazliet par lielu padevies, tāpēc tāds neveikluma iespaids. Viņš bija gludi noskuvies, un platā seja izskatījās nepatīkami kaila. Mati bija rūsgani, ļoti īsi apgriezti, acis šauras, šauras,

zilas vai pelēkas. Nekā neparasta. Nemaz vairs nebrīnījos, ka misis Striklenda jūtas neērti viņa dēļ; diez vai tāds bija piemērots sievietei, kas centās ieņemt savu vietu mākslas un literatūras pasaulē. Skaidri redzams, ka viņam pietrūkst labāko aprindu manieru, lai gan bez tām jau vīrietis var iztikt, bet viņam pat nepiemita nekādas dīvainības, ar ko viņš atšķirtos no parastiem ļaudīm, viņš gluži vienkārši bija krietns, garlaicīgs, godīgs un ikdienišķs cilvēks. Var apjūsmot viņa lieliskās īpašības, bet no viņa sabiedrības jāvairās. Viņš bija nulle. Var jau būt, ka viņš bija cienījams sabiedrības loceklis, labs vīrs un tēvs, godīgs mākleris; taču viņa dēļ laiku nosist gan nebija vērts.

7

Sezona tuvojās neinteresantam noslēgumam, un visi mani paziņas posās ceļā. Misis Striklenda vedīs savu ģimeni uz Norfolkas piekrasti, tur bērni tiks pie jūras un vīrs pie golfa. Mēs teicām ardievas un norunājām redzēties rudenī. Bet pēdējā dienā, ko pavadīju Londonā, nākdams ārā no universālveikala, sastapu viņu kopā ar dēlu un meitu, tāpat kā es, viņa pirms aizbraukšanas no Londonas vēl šo to iepirkās, un mēs abi bijām sakarsuši un noguruši. Uzaicināju visus iegriezties parkā un apēst pa saldējumam.

Šķiet, misis Striklenda priecājās par izdevību parādīt savus bērnus un labprāt pieņēma uzaicinājumu. Bērni bija vēl jaukāki,

nekā varēja spriest pēc fotogrāfijām, viņai bija iemesls ar tiem lepoties. Pats biju vēl pietiekami jauns, lai viņi nejustu bikluma manā klātbūtnē, un abi jautri čaloja. Ārkārtīgi jauki un veselīgi bērni. Koku pavēnī jutām tīkamu atveldzi.

Kad pēc stundas visi sasēdās ormaņa ratos, lai brauktu mājās, rāmā garā vēl aizstaigāju līdz klubam. Laikam jutos mazliet vientuļš un ar tādu kā skaudību iedomājos jauko ģimenes dzīvi, kura man uz brīdi bija pavīdējusi. Viņi likās viens otram tā pieķērušies. Pašiem savi mazi joki, kurus svešinieks nesaprata, un tas viņus bezgala uzjautrināja. Varbūt Čārlzs Striklends tika aplam vērtēts pēc pastāvošajām sadzīves normām, kas pirmām kārtām prasīja spožas runas, toties viņa gara spējas atbilda viņa videi, un tas ir ieteikuma raksts ne tikai ceļā uz mēreniem panākumiem, bet vēl vairāk — ceļā uz laimi. Misis Striklenda bija apburoša sieviete, un viņa vīru mīlēja. Iztēlojos viņu dzīvi, ko nesatrauc neviens nelaimīgs atgadījums, — godīgu, pieklājīgu— un abas jaukās atvasītes, kam droši vien lemts turpināt dzimtas ierastās tradīcijas, un tam visam būs sava jēga. Pašiem nemanot, viņi novecos, vēros dēlu un meitu pieaugam, pienāks laiks, dēls apprecēs jauku meiteni, kas atkal kļūs māte veselīgiem bērniem, meita izies pie glīta, zaļoksna jaunekļa, droši vien pie karavīra; un, beidzot, dāsnās, cieņas pilnās vecumdienās, pēcnācēju mīlestības aprūpēti, pēc laimīga, ne velti nodzīvota mūža sirmā vecumā tiks guldīti kapā.

Tāds dzīves stāsts laikam ir daudziem laulātiem pāriem, un šim dzīves gājumam piemīt vienkārša pievilcība. Tas atsauc atmiņā gausu tērcīti, kas skaistu koku pavēnī lēnām līkumo cauri zaļām ganībām, līdz beidzot ietek plašajā jūrā; bet jūra ir tik rāma, tik klusa, tik vienaldzīga, ka pēkšņi mūs satrauc tikko jaušams nemiers. Varbūt tas ir vienīgi manas dabas untums, vēl patvēries pat tajās dienās, ka jutu — ja jau daudziem ir tā, tad kaut kam jābūt aplam. Es atzinu šādas dzīves sabiedrisko nozīmi, nojautu tās rimto laimi, un tomēr manas karstās asinis alka straujāka rituma. Man likās kaut kas biedējošs tik viegli gūstamos priekos. Mana sirds tiecās pēc dzīves, kur vismaz draudētu kādas briesmas. Biju gatavs pārvarēt šķautnainas klintis un bīstamus sēkļus, lai tikai nebūtu vienmuļības, lai būtu nejaušības, lai būtu kaut kas neparedzams.

8

Pārlasot visu, ko esmu uzrakstījis par Striklendiem, apzinos, ka radies diezgan miglains priekšstats. Es taču būtu varējis iztikt bez parastajiem raksturojumiem, kas grāmatu varoņiem liek dzīvot pašiem savu dzīvi, un, gudrodams, vai tā ir mana vaina, es lauzu galvu, lai atcerētos kādu krasu īpatnību — pārlieku bieži vai nevietā pateiktu vārdu vai ērmotu ieradumu, kas viņus padarītu par dzīviem cilvēkiem. Tā nu viņi stāv kā zīmējumi senos

gobelēnos; viņi neizcejas uz fona un, no tālienes skatoties, šķiet zaudējuši savu veidolu, tā ka maz ko ieraugām, tikai acij tīkamu krāsu triepumu. Mans vienīgais attaisnojums ir tas, ka iespaids, ko viņi atstāja, nebija citāds. Tieši tā mīklainā neskaidrība, kāda piemīt cilvēkiem, kuru dzīve nemaz nav iedomājama bez sabiedrības, tie pastāv tikai sabiedrībā un kopā ar sabiedrību. Viņi ir kā šūnas organismā, pati būtība, bet, kamēr tās ir veselas, mēs tās nemaz nemanām. Striklendi bija parasta vidusšķiras ģimene. Patīkama, viesmīlīga sieva, nekaitīgi aizrāvusies ar literātu zvaigznāja blāvākajiem spīdekļiem; diezgan garlaicīgs vīrs, kas dara savu darbu tajā dzīves jomā, ko žēlīgais liktenis viņam lēmis; divi jauki, veselīgi bērni. Kas var būt vēl parastāks? Diez vai viņu dzīvē atgadījās kaut kas tāds, kas varētu ziņkārīgajiem traucēt mieru.

Kad atceros, kas notika vēlāk, es pats sev vaicāju — vai tiešām biju tik akls un nemanīju, ka Čārlzam Striklendam piemīt vismaz kaut kas neparasts? Var jau būt. Šķiet, pa šiem gadiem esmu puslīdz iepazinis cilvēkus, un pat ja toreiz, kad sastapos ar Striklendiem, man būtu tā pieredze, kas patlaban, diez vai būtu spriedis par viņiem citādi. Esmu pārliecinājies, ka cilvēks nudien ir neaprēķināms, un tagad pēc tik daudziem gadiem mani nebūtu tā pārsteigusi vēsts, ko saņēmu toreiz, agrā rudenī atgriezies Londonā.

Tūlīt otrā dienā Džerminstrītā sastapu Rozu Voterfordu.

—    Jūs izskatāties ļoti priecīga un satraukta, — tūdaļ pamanīju. — Kas jums tāds atgadījies?

Viņa smaidīja, acīs zalgoja Jaunums, kuru biju jau iepazinis. Tas nozīmēja, ka viņa padzirdējusi tenkas par kādu no savām draudzenēm, literātes instinkts jau bija sacēlis trauksmi.

—    Jūs taču pazīstat Čārlzu Striklendu, vai ne?

Ne tikai sejā, visā viņas augumā jautās līksma rosme. Es pamāju. Kas gan būtu noticis — vai nabadziņš biržā sadauzīts vai arī pakļuvis zem autobusa?

—    Vai tas nav šausmīgi? Viņš aizbēdzis no sievas!

Mis Voterforda, protams, saprata, ka Džerminstrītas ietves malā neiespēs vispusīgi apgaismot šo jautājumu, un, kā jau māksliniecei piedienas, paziņoja vienīgi kailo faktu, piebilzdama, ka sīkāk neko nezinot. Es būtu viņai nodarījis lielu pārestību, iedomādamies, ka ielas kņada — tāds nieks varētu viņu traucēt visu pēc? kārtas izklāstīt, taču viņa ietiepās.

—    Kad es jums saku: nekā tuvāk nezinu,— viņa atbildēja uz manu izprašņāšanu un tad, viegli paraustījusi plecus, piebilda: — Dzird runājam, kāda naivule Sitijas tējnīcā arī esot pametusi darbu.

Viņa uzsmaidīja man un, paziņojusi, ka viņu gaida zobārsts, bezrūpīgi aizsoļoja. Biju vairāk ieinteresēts nekā noraizējies. Toreiz man pašam dzīves pieredze nebija nekāda

lielā, un mani satrauca, ka pazīstamiem cilvēkiem atgadījies kaut kas tāds, par ko biju lasījis vienīgi grāmatās. Jāatzīstas, ar laiku pieradu pie šādiem atgadījumiem ar saviem paziņām. Tomēr jutos arī tāds kā satriekts. Striklendam noteikti bija ap četrdesmit, un man likās riebīgi, ka vīrietis viņa gados vēl noņemas ar mīlas dēkām. īstā zaļknābja augstprātībā novilku galējo robežu aiz trīsdesmit pieci, kad vīrietis drīkst iemīlēties, nepadarīdams sevi smieklīgu. Šī ziņa mazliet samulsināja mani personīgi, jo no laukiem biju rakstījis misis Striklendai, paziņodams, kad atgriezīšos, un piebilzdams, ja, protams, viņai nebūs nekas pretī, ka tai pašā dienā ieradīšos uz tasi tējas. Šī jau bija tā diena, taču atbildi no misis Striklendas nesagaidīju. Vai viņa vēlējās mani sastapt vai nevēlējās? Ļoti iespējams, ka satraukumā pavisam aizmirsusi manu vēstuli. Varbūt prātīgāk būtu neiet. Bet, ja labi padomā, iespējams, ka viņa centīsies visu noklusēt, un būtu ārkārtīgi netaktiski, ja es liktu manīt, ka šī dīvainā vēsts nākusi man ausīs. Ilgi svārstījos — negribējās aizvainot jaukas sievietes jūtas un reizē baiļojos kļūt par traucēkli. Viņa droši vien smagi pārdzīvo, un es nevēlējos redzēt sāpes, kad neko nespēju palīdzēt; taču manā sirdī bija vēlme, par ko pats mazliet kaunējos, — vēlēšanās redzēt, kā viņa to izjūt. Nezināju, ko darīt.

Beidzot man ienāca prātā: aiziešu, it kā nekas nebūtu noticis, un ar kalponi iesūtīšu zīmīti, apvaicādamies, vai misis Striklendai

šis bridis būtu piemērots, lai tiktos ar mani. Tas dotu viņai iespēju mani aizraidīt. Es biju ļoti apmulsis, kad pateicu kalponei šo sadomāto frāzi, un, kamēr tumšajā gaiteni gaidīju atbildi, man vajadzēja saņemt visu gribas spēku, lai neaizmuktu. Kalpone nāca atpakaļ. Savā satrauktajā iztēlē pēc viņas izturēšanās noģidu, ka viņai itin viss zināms par šis mājas postu.

—    Nāciet, lūdzu, šeit! — viņa aicināja.

Iegāju līdzi viesistabā. Aizkari bija pa pusei nolaisti, lai istabā būtu tumšāks; misis Striklenda sēdēja ar muguru pret gaismu. Viņas svainis pulkvedis Makendrū stāvēja pie kamīna, sildīdams muguru pie neiekurtas uguns. Man pašam apciemojums likās pavisam nevietā. Iedomājos, ka ar savu ierašanos esmu viņu pārsteidzis un misis Striklenda likusi man ienākt tikai tāpēc, ka aizmirsusi aizraidīt mani prom. Varbūt pulkvedis vēl ņēmis ļaunā šo traucējumu.

—   Neesmu gluži pārliecināts, ka jūs gaidījāt mani, — ieminējos, mēģinādams izlikties vienaldzīgs.

—    Protams, gaidīju. Anna tūlīt ienesis tēju.

Pat krēslainajā istabā varēju pamanīt, ka misis Striklendas seja bija uztūkusi no raudāšanas. Viņas vienmēr bālā āda tobrīd izskatījās pelēka kā zeme.

—    Jūs taču atceraties manu svaini? Toreiz sapazināties pusdienās šeit tieši pirms atvaļinājuma.

Abi sarokojāmies. Jutos tik nedrošs, ka

nespēju iedomāt, ko lai saku, un misis Striklenda nāca man talkā. Izprašņāja, ko pa visu garo vasaru esmu darījis, un, kad biju šādi ievadīts sarunā, man izdevās tās pavedienu risināt tālāk, līdz ienesa tēju. Pulkvedis palūdza viskiju ar sodu.

—    Tev ari viens derētu, Eimij, — viņš teica.

—    Nē, es labāk tēju.

Tas bija pirmais mājiens, ka noticis kaut kas nelāgs. Nelikos to manām un darīju visu, lai misis Striklendu iesaistītu sarunā. Pulkvedis vēl arvien stāvēja kamīna priekšā, nebilzdams ne vārda. Diez vai drīz pieklājība ļautu man atvadīties, netiku gudrs, kāpēc gan misis Striklenda aicinājusi mani ienākt. Istabā nebija neviena zieda, dažādie nieciņi, kas pa vasaru bija novākti, vēl nebija atlikti atpakaļ, un šai mājā, kur vienmēr bijis tik omulīgi, tagad šķita drūmi un nomācoši; radās tāda savāda sajūta, it kā aiz sienas gulētu mironis. Iztukšoju tējas tasi.

—    Vēlaties cigareti? — misis Striklenda pajautāja.

Tad atskatījās, meklēdama kārbiņu, taču nevarēja ieraudzīt.

—    Mums laikam nevienas nav.

Pēkšņi viņa sāka gauži raudāt un izskrēja no istabas.

Es izbijos. Laikam gan cigaretes, kuras arvien bija pagādājis vīrs, lika atmiņām ielauzties šeit, un, sajūtot, ka nav vairs sīko, ierasto ērtību, viņai pēkšņi iesmeldzās sirds. Viņa atskārta, ka līdzšinējā dzīve beigusies uz vi

siem laikiem. Nebija vairs iespējams izlikties.

—    Laikam būs labāk, ja es iešu, — pieceldamies teicu pulkvedim.

—    Jūs droši vien būsiet dzirdējis, ka tas nelietis viņu pametis! — viņš pēkšņi kliedza.

Brīdi vilcinājos.

—    Jūs taču zināt, kā cilvēki tenko, — atbildēju. — Man stāstīja, kaut kas nelāgs esot atgadījies.

—    Viņš ir aizmucis. Aizlaidies uz Parīzi ar kādu sievišķi. Un atstājis Eimiju bez penija.

—    Cik tas ir sāpīgi, — sacīju, neatradis citus vārdus.

Pulkvedis izdzēra viskiju. Viņš bija slaids, kalsns, tā ap gadu piecdesmit, noļukušām ūsām un sirmiem matiem. Viņam bija bāli zilas acis un ļenganas lūpas. Atcerējos no iepriekšējās reizes, ka viņam bija stulba sejas izteiksme un viņš plātījās, ka pirms desmit gadiem, kad vēl bijis armijā, esot spēlējis polo trīs reizes nedēļā.

—    Diez vai man vajadzētu tagad misis Striklendu apgrūtināt, — iebildos. — Sakiet viņai, ka esmu ļoti apbēdināts. Ja kaut ko varu darīt viņas labā — darīšu ar lielāko prieku.

Viņš manī nemaz neklausījās.

—    Nezinu, kas ar viņu notiks. Turklāt vēl bērni. Vai viņi dzīvos no zila gaisa? Septiņpadsmit gadi!

—    Ko jūs ar to gribat teikt?

—   Viņi bija precējušies septiņpadsmit gadu! — viņš strupi pārtrauca mani. — Man

viņš nekad nav paticis. Protams, viņš bija mans svainis, un es ar to samierinājos. Vai jūs uzskatāt viņu par džentlmeni? Kāpēc gan viņai vajadzēja ar tādu apprecēties!

—    Vai tad nekas vairs nav grozāms?

—    Atliek tikai viens — šķirties. Tieši to es viņai teicu, kad pirmīt jūs ienācāt. «Ar steigu raksti iesniegumu, Eimij!» — tā es viņai teicu. «Tas tev jādara pašas un bērnu labad.» Un lai viņš nemēģina manās acīs rādīties. Tā samizošu, ka dzīvība kaulos neturēsies.

Neviļus nodomāju — pulkvedim Makendrū laikam gan būs pagrūti to izdarīt, jo Striklends man likās varen dūšīgs vīrs, tomēr neko neiebildu. Ikreiz ir skumji, kad aizvainotai tikumībai pietrūkst fiziskā spēka, lai izpildītu grēkdarim piespriesto sodu. Biju nolēmis vēlreiz celties kājās, bet tieši tai brīdī istabā ienāca misis Striklenda. Asaras bija noslaucītas, deguns nopūderēts.

—    Piedodiet manu nesavaldību, — viņa atvainojās. — Cik labi, ka neesat aizgājis.

Viņa apsēdās. Nemaz nezināju, ko teikt. Tā kā kautrējos runāt par lietām, kur neesmu iejaukts. Toreiz vēl nepazinu grūti izskaužamo netikumu, kas piemīt sievietei, — apspriest savu personisko dzīvi ar jebkuru, kurš tikai ir ar mieru uzklausīt. Misis Striklenda itin kā sevi pārvarēja.

—    Vai ļaudis par to runā? — viņa jautāja.

Mani apmulsināja pieņēmums, ka man viss

būtu zināms par viņas ģimenes likstām.

—    Es tikko atgriezos. Esmu sastapis vienīgi Rozu Voterfordu.

Misis Striklenda salika rokas kā lūgšanā.

—         Pastāstiet man vārdu pa vārdam, ko viņa sacīja. — Kad vēl vilcinājos, viņa uzstāja: — Gribu dzirdēt sīki jo sīki!

—        Vai nu pati nezināt, kā cilvēki mēdz tenkot. Viņai jau nevar daudz ticēt. Stāstīja, vīrs esot pametis jūs.

—    Un vairāk nekā neteica?

Negribējās atkārtot Rozas Voterfordas atvadu replikas par meiču no tējnīcas. Tāpēc samelojos.

—        Vai viņa nestāstīja, ka viņš aizbēdzis kopā ar kādu sievieti?

—    Nē.

—    Tas ir viss, ko es gribēju zināt.

Biju tā kā iedzīts sprukās, bet vismaz sapratu, ka tagad varu iet. Kad atvadījos no misis Striklendas, teicu, ja vien varu ko palīdzēt, vienmēr būšu viņas rīcībā. Vārs smaids paplaiksnīja viņas sejā.

—        Pateicos. Diez vai atradīsies cilvēks, kurš spētu manā labā ko darīt.

Kautrējos šādā situācijā izteikt līdzjūtību, pagriezos, lai atvadītos no pulkveža. Viņš nesniedza man pretī roku.

—        Es ari iešu. Ja jūs ejat pa Viktoriastrītu, tad mums taisni pa ceļam.

—    Labi. Iesim!

9

—         Drausmīgi! — viņš sacīja, tiklīdz bijām izgājuši uz ielas.

Nopratu, viņš nācis reizē ar mani, lai vēl

reiz pārrunātu to pašu, ko bija jau stundām ilgi pārrunājis ar savu svaini.

—    Redziet, mēs pat nezinām, kas ir šī sieviete, — viņš iesāka. — Zinām tikai, ka tas bezgodis aizlaidies uz Parīzi.

—    Man vienmēr likās — viņi tik labi saprotas.

—    Tā jau arī bija. Tieši pirms jūs ieradāties, Eimija stāstīja, ka pa visiem šiem gadiem viņi ne reizes neesot strīdējušies. Jūs pazīstat Eimiju. Grūti iedomāties vēl labāku sievu.

Tā kā man tika uzticēts tik daudz noslēpumu, neko Jaunu nedomādams, atļāvos arī es pāris jautājumu:

—    Vai gribat teikt, ka viņai nebija nekādu aizdomu?

—    Itin nekādu. Augustu viņš pavadīja kopā ar Eimiju un bērniem Norfolkā. Tāds pats kā vienmēr. Mēs aizbraucām tur uz pāris dienām abi ar sievu, spēlējām golfu. Viņš atbrauca atpakaļ uz pilsētu septembrī, lai kompanjons tiktu atvaļinājumā. Eimija vēl palika uz laukiem. Viņi bija noīrējuši mājiņu uz sešām nedēļām, un, kad nomas termiņš gāja uz beigām, viņa atrakstīja, lai pavēstītu, kurā dienā ieradīsies Londonā. Atbilde pienāca no Parīzes. Viņš paziņoja, ka nolēmis ar viņu vairs kopā nedzīvot.

—    Un kā viņš pats to paskaidro?

—    Ak, mans mīļais, bez kaut kādiem paskaidrojumiem! Pats savām acīm lasīju vēstuli. Desmit rindiņu, ne vairāk.

—    Kaut kas nedzirdēts!

Tai brīdi devāmies pāri ielai, un dzīvā satiksme pārtrauca mūsu sarunu. Tas, ko pastāstīja pulkvedis Makendrū, izklausījās pavisam neticami, man bija tādas aizdomas, ka misis Striklenda aiz zināmiem iemesliem noklusējusi dažus faktus. Skaidrs, ka pēc septiņpadsmit laulībā nodzīvotiem gadiem vīrs nepametīs sievu bez kaut kādiem starpgadījumiem, kas likuši viņai šaubīties, vai viņu kopdzīvē viss ir kārtībā. Pulkvedis pārtrauca manas pārdomas.

—    Protams, ko gan lai viņš paskaidrotu, vai to, ka aizmucis ar mīļāko? Man šķiet, viņš domā, ka viņa pati to var izdibināt. Tik veikli nostrādāts.

—    Un ko misis Striklenda domā iesākt?

—   Vispirms mums jādabū pierādījumi. Es pats braukšu uz Parīzi.

—    Un kas notiks ar viņa biržu?

—    Tur viņš izrīkojies viltīgi. Visu pēdējo gadu tam gatavojies.

—   Vai viņš ieminējies savam kompanjonam par aizbraukšanu?

—    Ne pušplēsta vārda.

Pulkvedim Makendrū bija gaužām paviršas zināšanas komercj autā jumos, es pats nesapratu ne tik, tāpēc man nebija gluži skaidrs, kādā stāvoklī Striklends atstājis savus darījumus. Tik daudz nopratu, ka pamestais kompanjons ir gaužām pikts un piedraud ar tiesu. Noskaidrojās, — lai viss tiktu nokārtots, viņam tas izmaksās kādas četrsimt piecsimt mārciņas.

—    Labi vēl, ka mēbeles dzīvokli ir uz Eimijas vārda. Lai vai kas, vismaz tās paliks.

—    Vai to jūs domājāt, kad teicāt, ka viņa atstāta bez šiliņa kabatā?

—    Protams. Viņai ir divsimt vai trīssimt mārciņu un mēbeles.

—    Bet kā viņa dzīvos?

—    To tikai dievs zina.

Jautājums kļuva arvien sarežģītāks, un pulkvedis ar saviem lāstiem un dusmu izvirdumiem drīzāk visu sarežģīja nekā palīdzēja tikt pie skaidrības. Biju laimīgs, kad, ieraudzījis pulksteni pie armijas un flotes universālveikala, viņš atcerējās, ka norunājis saspēlēt kārtis klubā, un pameta mani vienu ejam caur Sentdžeimsa parku.

10

Pēc pāris dienām misis Striklenda atsūtīja man zīmīti un apvaicājās, vai es nevarētu vakarā aiziet pie viņas. Sastapu viņu vienatnē. Viņas melnais tērps bija vienkāršs, pat askētisks, tas itin kā neļāva aizmirst, kāds posts šo namu piemeklējis. Es savā vientiesībā pabrīnījos: lai kādi bija viņas pārdzīvojumi, viņa prata iejusties lomā, kura, pēc pašas ieskatiem, pienācīgi jānotēlo.

—    Jūs teicāt, ja manis labā vajadzētu kaut ko darīt, jums nebūtu nekas pretī, — viņa atgādināja.

—    Tā tas arī ir.

—    Vai aizbrauksiet uz Parīzi un uzmeklēsiet Čārliju?

—    Es?

Biju pārsteigts. Ja mazliet padomā, es tikai vienu vienīgu reizi biju viņu redzējis. Nezināju, ko viņa no manis grib.

—    Freds taisās braukt. — Freds bija pulkvedis Makendrū. — Bet.esmu pārliecināta, viņš nav īstais, kam jābrauc. Viņš tikai visu saputros. Nezinu, kuru vēl varētu lūgt.

Viņas balss mazliet drebēja, un es justos kā necilvēks, ja vēl svārstītos.

—    Bet es pat desmit vārdu neesmu pārmijis ar jūsu vīru. Viņš mani nepazīst. Viņš droši vien man slkaidri un gaiši pateiks, lai vācos pie velna.

—    Tas jūs pārāk nesāpinās, — misis Striklenda smaidot atbildēja.

—    Ko jūs īsti gribat, lai daru?

Viņa atbildēja aplinkus:

—    Es domāju, tas ir taisni izdevīgi, ka viņš jūs nepazīst. Ziniet, Fredu viņš no laika gala neieredz, viņš to uzskata par muļķi; viņš nesaprata armijas cilvēkus. Freds aizsvilsies dusmās, strīds neizbēgams, un iznāks vairāk ļaunuma nekā labuma. Ja sacīsiet, ka runājat manā vārdā, viņš neatteiksies jūs uzklausīt.

—        Es jūs pazīstu neilgu laiku, — iebildos.

—   Nesaprotu, kā varētu ķerties pie šāda jautājuma kārtošanas, nezinot visu sīki un smalki. Nevēlos jaukties citu dzīvē. Kāpēc jūs pati nevarētu aizbraukt un izrunāties?

—    Jūs aizmirstat, ka viņš nav viens.

Neko neatbildēju. Iztēlojos, kā apciemošu

Čārlzu Striklendu un aizsūtīšu vizītkarti; iedomājos, kā viņš ienāks istabā, turēdams kartīti starp īkšķi un rādītājpirkstu.

«Ar ko man ir tas gods?»

«Esmu ieradies, lai parunātu par jūsu sievu.»

«Tiešām? Kad nāksiet mazliet gados, tad, bez šaubām, pārliecināsieties, ka visprātīgāk ir nemaisīties citu dzīvē. Ja būsiet tik laipns un pagriezīsiet galvu mazliet pa kreisi, jūs ieraudzīsiet durvis. Ardievu!»

Es paredzēju, ka būs grūti aiziet ar godu, kāpēc gan nevarēju atgriezties Londonā vēlāk, kad misis Striklenda būtu jau tikusi pāri visām šausmām. Slepus pametu skatienu sāņus. Viņa sēdēja, ieslīgusi pārdomās. Pēkšņi viņa pacēla acis uz mani, smagi nopūtās un pasmaidīja.

—    Tas viss nāca tik negaidīti, — viņa atsāka. — Bijām nodzīvojuši laulībā septiņpadsmit gadus. Man ne prātā nenāca, ka Čārlijs ir tas vīrietis, kas varētu ar kādu aizrauties. Mēs vienmēr tik lieliski sapratāmies. Protams, man bija ļoti daudz pašai savu interešu.

—   Vai jūs esat uzzinājusi, kas… — īsti nezināju, kā izteikties, — kas ir šī persona, ar kuru viņš kopā aizbraucis?

—    Nē. Nevienam, šķiet, nav ne jausmas. Tik savādi. Parasti, ja vīrietis aizraujas, kāds noteikti būtu abus manījis, kopā brokastojot vai citur, un draudzenes palaikam atnāk un

pamelš sievai. Mani neviens netika brīdinājis — nekādu aizdomu. Viņa vēstule nāca kā zibens no skaidrām debesīm. Un es iedomājos, ka viņš ir pavisam laimīgs.

Viņa vairs nevaldīja asaras, nabadzīte, un man viņas kjuva žēl. Bet drīz vien viņa nomierinājās.

—    Nedrīkst tik muļķīgi izturēties, — viņa noteica, izslaucīdama acis. — Pats galvenais ir izlemt, kā būtu visprātīgāk.

Viņa runāja juceklīgi — par neseno pagātni, tad par viņu pirmo sastapšanos, par kāzām; un drīz vien man pamazām skaidri atausa visa viņu dzīve, likās — mana nojauta nav bijusi maldīga. Misis Striklendas tēvs — kāda indiešu civilpersona — pēc aiziešanas pensijā bija apmeties uz dzīvi kaut kur vidienē un paradis katru gadu augustā aizvest ģimeni uz Istbornu gaisa pārmaiņas dēļ; tas notika tieši tur — viņai toreiz bija divdesmit gadu, — tieši tur viņa sapazinās ar Čārlzu Striklendu. Viņam bija divdesmit trīs. Abi kopā spēlēja tenisu, kopā pastaigājās gar liedagu, abi klausījās nēģeru dziedoņus; un jau nedēļu pirms bildinājuma viņa bija nolēmusi to neatraidīt. Viņi dzīvoja Londonā, sākumā Hempstedā, vēlāk, kad vīrs kļuva kaut cik turīgāks, pārcēlās uz centru. Viņiem piedzima meitenīte un zēns.

—    Viņš vienmēr, šķiet, mīlēja bērnus. Ja arī es būtu viņam apnikusi, nesaprotu, kā viņam pietika drosmes pamest bērnus. Tas viss ir tik neticami. Pat tagad vēl īsti neapjaušu, ka tā ir patiesība.

Beidzot viņa man parādīja vēstuli, ko viņš bija atsūtījis, sen jau biju vēlējies to izlasīt, tikai neiedrošinājos palūgt.

«Mana dārgā Eimij!

Domāju, dzīvoklī viss būs kārtībā. Pateicu Annai Tavus rīkojumus, pusdienas būs gatavas Tev un bērniem, kad Jūs ieradīsieties. Es nebūšu šeit un nesagaidīšu Jūs. Esmu nolēmis nedzīvot kopā ar Jums un šorīt aizbraucu uz Parīzi. Šo vēstuli nosūtīšu, tiklīdz būšu tur ieradies. Es neatgriezīšos. Mans lēmums ir negrozāms.

Vienmēr Tavs

Čārlzs Striklends.»

—    Un ne ar vārdu nepaskaidro, neko nenožēlo? Vai jums tas neliekas necilvēcīgi?

—    Pārāk ērmota vēstule šādos apstākļos, — atbildēju.

—    Ir tikai viens izskaidrojums — viņš vairs nav pie pilnas saprašanas. Es nezinu, kas ir šī sieviete, kura viņu dabūjusi savos valgos, bet viņa to ir pataisījusi par citu cilvēku. Droši vien tas velkas jau labu laiku.

—    Kā jūs nākat uz tādām domām?

—    Freds ir uzošņājis. Mans vīrs teicās ejam uz klubu trīs vai četrus vakarus nedēļā spēlēt bridžu. Freds pazīst kādu no kluba biedriem un tam kaut ko ieminējies, ka Čārlzs esot liels bridža spēlētājs. Tas cilvēks bijis gaužām pārsteigts. Teicis, ne reizes neesot manījis Čārlzu pie kāršu galda. Tas nu

ir pilnīgi skaidrs: kad es domāju, ka Čarlzs ir klubā, viņš bija pie viņas.

Brīdi klusēju. Tad iedomājos par bērniem.

—    Droši vien bija Joti smagi to paskaidrot Robertam, — ieminējos.

—    Ne dēlam, ne meitai neesmu ne vārda vēl bildusi. Redziet, mēs ieradāmies pilsētā tikai dienu pirms skolas sākuma. Tik daudz saprāta man bija, pateicu, ka tēvs ir aizsaukts sakarā ar darbu.

Laikam gan nemaz nebija tik viegli izlemt, kā būtu pareizāk, un bezrūpīgi ar šādu negaidītu noslēpumu sirdī gādāt par visu, kas bērniem vajadzīgs, sļkolas gaitas atsākot. Misis Striklendas balss atkal aizlūza.

—    Kas gan notiks ar maniem mīluļiem? Kā mēs dzīvosim?

Viņa pūlējās savaldīties, redzēju, kā viņas rokas krampjaini savilkās un atkal atlaidās vaļā. Bija neizsakāmi sāpīgi to noskatīties.

—    Protams, es braukšu uz Parīzi, ja jūs uzskatāt, ka es varētu ko līdzēt, bet jums skaidri jāpasaka, ko jūs gribat, lai panāku.

—    Es gribu, lai viņš atgriežas.

—    No pulkveža Makendrū vārdiem saprotu, ka jūs esat nolēmusi šķirties.

—    Es nemūžam no viņa nešķiršos! — viņa piepeši vairs nevaldīja pār sevi. — Tā arī viņam pasakiet! Viņš nekad nedabūs apprecēt to sievieti. Esmu tikpat iecirtīga kā viņš un nekad no viņa nešķiršos. Man ir jādomā par maniem bērniem.

Šķiet, viņa to piebilda, lai izskaidrotu savu izturēšanos, es gan domāju, šoreiz vairāk runāja dabiska greizsirdība, nevis mātes rūpes.

—    Vai arvien vēl viņu mīlat?

—    Nezinu. Es gribu, lai viņš atgriežas. Ja viņš atgriezīsies, tad, kas bijis, tas izbijis. Galu galā kopā nodzīvoti veseli septiņpadsmit gadi. Esmu sieviete ar plašu vērienu. Es neko vēl neteiktu par to, ko viņš nodarījis, lai tikai līdz manām ausīm nekas nenonāk. Viņam jāsaprot, ka šī neprātīgā aizraušanās nebūs ilgstoša. Ja tagad viņš atgriezīsies, visu var vēl vērst par labu, un neviens par to nekā nezinās.

Ka misis Striklenda uzklausa baumas, tas mani mazliet atvēsināja. Toreiz vēl nezināju, kāda nozīme sievietes dzīvē ir citu domām. Tas met liekulības ēnu uz pašām dziļākajām jūtām.

Striklenda apmešanās vieta bija zināma. Viņa kompanjons negantās dusmās nosūtījis vēstuli bankai un izteicis dzēlīgas piezīmes par to, ka viņš slēpj savas pēdas; tad Striklends izaicinošā un humora pilnā atbildē savam kompanjonam sīki un smalki aprakstījis, kur viņu var atrast. Viņš, acīm redzot, mitinājās viesnīcā.

—    Es nekad par tādu viesnīcu neesmu dzirdējusi, — teica misis Striklenda. — Bet Freds zina. Viņš saka, tā esot ļoti dārga.

Viņa stipri pietvīka. Iedomājos, ka viņa iztēlojas savu vīru apmetušos luksusa apartamentos un pusdienojam elegantos restorānos vai pavadām savas dienas rikšošanas sacīkstēs un vakaros izklaidējamies.

—    Viņa vecumā tas ilgi nevar vilkties, — jau kuro reizi viņa atkārtoja. — Nevajag aizmirst, ka viņam jau četrdesmit. Es vēl saprastu, ja viņš būtu jauns, bet, manuprāt, tas ir pretīgi viņa gados, kad bērni gandrīz pieauguši. Viņa veselība to neizturēs.

Viņas krūtīs niknums cīnījās ar bēdām.

—    Sakiet viņam, ka mājās viss viņu gaida. Viss ir tāpat, un tomēr viss ir citādi. Es nespēju dzīvot bez viņa. Tad jau drīzāk padarīšu sev galu. Parunājiet ar viņu par pagātni, par visu, ko esam kopā pārdzīvojuši. Ko lai saku bērniem, ja tie jautās pēc tēva? Viņa istabā viss tāpat kā aizbraukšanas dienā. Tā gaida viņu. Mēs visi viņu gaidām.

Tagad viņa bija pateikusi, kas man tieši jāsaka. Viņa deva man rūpīgi pārdomātas atbildes uz jebkuru iespējamo piezīmi.

—    Jūs darīsiet manis labā visu, ko spēsiet? — viņa žēli vaicāja. — Pastāstiet, kādā stāvoklī es atrodos.

Viņa nepārprotami gribēja, lai es ar visiem iespējamiem līdzekļiem lūkoju aizbēgušo vīru iežēlināt. Viņa vairs nevaldīja asaras. Biju ārkārtīgi saviļņots. Jutos sašutis par Striklenda salto cietsirdību un apsolīju darīt visu, kas manos spēkos, lai piespiestu viņu atgriezties. Apsolījos doties ceļā jau parīt un palikt Parīzē, kamēr būšu kaut ko panācis. Bija jau vēls, abi jutāmies pārguruši pēc visiem šiem uztraukumiem, tādēļ atvadījos.

Pa ceļam ar tādām kā bažām pārdomāju savu sūtību. Tagad, kad nebija vairs jānoskatās misis Striklendas ciešanās, varēju visu daudz mierīgāk savā prātā apsvērt. Mani mulsināja viņas ārišķības. Viņa jutās gaužām nelaimīga, bet, lai mani iežēlinātu, bija spējīga vēl īpaši izrādīt savas bēdas. Acīm redzot, viņa gatavojusies uz raudāšanu, jo bija parūpējusies par vairākiem kabatlakatiem; apbrīnoju viņas tālredzību, un, ja es tagad atskatos pagātnē, viņas asaras varbūt nemaz vairs neliekas tik aizkustinošas. Netiku gudrs, vai viņa vēlējās vīra atgriešanos tāpēc, ka mīlēja viņu, vai tāpēc, ka baidījās mēlnesības; mani tirdīja aizdomas, ka noniecinātas mīlas mokās viņas sāpju salauztajā sirdī iemājoja arī sava tiesa aizvainotas patmīlības; toreiz vēl biju naivs un tas man likās tik zemiski. Tolaik vēl nezināju, cik pretrunīga ir cilvēka daba, nezināju, ka vispatiesākie cilvēki prot izlikties, nezināju, cik daudz zemiskuma piemīt dižciltībai un cik daudz krietnuma nopulgotajam.

Tomēr šai braucienā bija arī kaut kas intriģējošs, un, kad tuvojos Parīzei, noskaņojums bija itin možs. Es paskatījos uz sevi no dramatiskā viedokļa un biju apmierināts ar savu lomu: uzticams draugs ved atpakaļ noklīdušo vīru pie sievas, kura spēj visu piedot. Nolēmu apciemot Striklendu nākamā vakarā, jo zemapziņā jutu, ka apmeklējuma laika izraudzīšanās ir kutelīgs jautājums. Diezin vai

pirms brokastīm izdotos apelēt pie jūtām. Manas paša domas tad parasti pievēršas mīlestībai, tomēr nevarēju iedomāties laulības lieglaimi, pirms nebija iebaudīta tēja.

Savā viesnīcā apjautājos par «Ilutel des Belges», kur bija apmeties Striklends. Biju mazliet pārsteigts, ka durvju sardze par tādu viesnīcu savu mūžu nebija dzirdējusi. Pēc misis Striklendas nostāstiem biju nopratis, ka tas ir liels un grezns hotelis, kaut kur aiz Rivoli ielas. Meklējām adrešu grāmatā. Vienīgā viesnīca ar tādu nosaukumu atradās Mūku ielā. Kvartāls nebija lepns; tam piedēvēta pat nelaba slava. Nogrozīju galvu.

—    Droši vien tā ir cita, — nospriedu.

Durvju sardze paraustīja plecus. Ar tādu nosaukumu citas viesnīcas Parīzē neesot. Man iešāvās prātā — Striklends būs galu galā noslēpis savas pēdas. Paziņodams kompanjonam šo adresi, viņš būs gribējis to iznerrot. Diez kāpēc man bija tāda nojauta, ka Striklends būs sadomājis izstrādāt joku — atvedināt saniknoto biržas mākleri šurp uz Parīzi, kur nekas nav nokārtojams, un aizvilināt viņu pie apšaubāmas mājas kaut kādā nomaļā ieliņā. Tomēr nolēmu aizbraukt un apskatīties. Otrā dienā ap sešiem paņēmu ormani un devos uz Mūku ielu, izkāpu uz stūra, jo gribēju iet kājām un apskatīt viesnīcu no ārpuses, pirms devos iekšā. Šai ielā bija mazi veikaliņi, kā radīti mazrocīgo ļaužu prasībām, un tā ap vidu, pa kreisi, kad es gāju lejup, arī atradās «Hotel des Belges». Pats arī biju apmeties diezgan viduvējā viesnīcā, tad

jau manējā bija krāšņa salīdzinājumā ar šo. Augsta, noplukusi ēka, gadiem ilgi krāsu nebija redzējusi un tik notašķīta, ka blakus mājas izskatījās gluži jaukas un tīras. Nemazgātie logi visi aizvērti. Nē, šī nebija tā vieta, kur Čārlzs Striklends noziedzīgā greznībā baudīja dzīvi kopā ar šo nezināmo burvi, kuras dēļ bija aizmirsts gods un pienākums. Aizsvilos dusmās, juzdams, ka esmu pataisīts par muļķi, un gandrīz jau devos projām, nemaz neapjautājies. Iegāju iekšā vienīgi tāpēc, lai varētu misis Striklendai teikt, ka esmu pūlējies cik spēdams.

Durvis atradās blakus kādam veikaliņam. Tās stāvēja vaļā, iekšpusē bija uzraksts: Bureau au premier*. Gāju augšā pa šaurajām kāpnēm, kāpņu laukumiņā ieraudzīju tādu kā stikla kabūzīti, kur atradās galds un pāris krēslu. Ārpusē nolikts sols, uz kura, cik noprotams, viesnīcas apkalpotājs pārvadīja savas tramīgās naktis. Nemanīja nevienas dzīvas dvēseles, blakus zvana podziņai uzraksts: GarĢon**. Piezvanīju — tūlīt ieradās viesmīlis. Tas bija jauns cilvēks ar glūņas acīm un īgnu seju. Kreklā izmeties, kājās mīkstas čības.

Nezinu, kāpēc pūlējos runāt nevērīgi:

—   Vai gadījumā šeit nav apmeties tāds misters Striklends?

—    Trīsdesmit otrais numurs. Sestais stāvs.

* Kantoris atrodas pirmajā stāvā. (Franc.)

** Viesmīlis. (Franc.)

Biju tik pārsteigts, ka labu brīdi stāvēju kā mēms.

—    Vai viņš ir mājās?

Viesmīlis paskatījās uz dēli kambarītī pie sienas.

—    Atslēgu nav atstājis. Ejiet augšā un apskatieties pats.

Iedomāju uzdot vēl vienu jautājumu:

—    Madame est la?*

—    Monsieur est seul.**

Viesmīlis tā aizdomīgi uz mani paskatījās, kad gāju augšā. Kāpnēs bija tumšs un smacīgs. Oda pēc pelējuma un mitruma. Trešajā kāpņu posmā sieviete rītasvārkos, pinkainiem matiem pavēra durvis un, ne vārda nebilzdama, noskatīja mani, kad gāju garām. Beidzot uzkāpis sestajā stāvā, pieklauvēju pie trīsdesmit otrā numura durvīm. Iekšā bija dzirdams troksnis, tūlīt arī pavērās durvju sprauga. Man pretī stāvēja Čārlzs Striklends. Viņš nesacīja nekā. Acīm redzot, nepazina mani.

Pateicu savu vārdu. Centos notēlot, ka esmu mundrā omā.

—    Jūs mani neatceraties. Man bija tas prieks kopā ar jums pusdienot pērnvasar jūlijā.

—    Lūdzu, nāciet iekšā! — viņš jautri sarosījās. — Ļoti priecājos jūs redzēt. Apsēdieties!

* Vai kundze mājās? (Franc.)

** Kungs dzīvo viens. (Franc.)

Es iegāju. Tā bija maza, maza istabiņa, pieblīvēta ar mēbelēm tā saucamajā Luija Filipa stilā. Tur bija liela koka gulta, pārklāta ar sarkanu, kunkuļainu dūnu segu, tikpat milzīgs drēbju skapis, apaļš galds, ļoti niecīgs mazgājamais galdiņš un divi polstēti, ar sarkanu ripsu apvilkti krēsli. Viss notraipīts un nobružāts. Ne vēsts no izlaidības un luksusa, kā pulkvedis Makendrū tik pārliecināts bija visu aprakstījis. Striklends nosvieda uz grīdas drēbes, kas bija uzmestas uz viena krēsla, un es apsēdos.

—    Ar ko varu pakalpot? — viņš vaicāja.

Šai mazajā istabā viņš izskatījās vēl lielāks, nekā man palicis prātā. Mugurā veca jaka ar jostu; rādījās, ka vairākas dienas nebūtu skuvies. Kad pēdējo reizi viņu redzēju, viņš bija diezgan uzposies un tomēr izskatījās neveikls; tagad, nevīžīgs un izspūris, viņš, acīm redzot, jutās lieliski. Nezināju, kā viņš uztvers vārdus, ko grasījos sacīt;

—    Esmu ieradies jūsu sievas uzdevumā.

—   Tikko gatavojos iziet un kaut ko iedzert pirms pusdienām. Nāciet līdzi. Vai jums garšo vērmeļu liķieris?

—    Var jau iedzert.

—    Tad iesim.

Viņš uzlika galvā katliņu, ko būtu gan derējis iztīrīt.

—   Mēs varam kopīgi paēst. Jūs taču palikāt man pusdienas parādā, atceraties?

—    Protams. Vai jās esat viens?

Priecājos, ka izdevās tik dabiski pievērsties šim būtiskajam jautājumam.

—   O jā! Patiesībā trīs dienas ne ar vienu dzīvu cilvēku neesmu ticies. Franču mēlē man runāšana nemaz tik spoži nevedas.

Viņam pa priekšu iedams lejā pa kāpnēm, prātoju, kas gan lēcies meičai no tējnīcas. Vai paguvuši saķildoties, vai arī neprātīgā kaisle jau atvēsusi? Gandrīz neticami, viņš taču vai veselu gadu gatavojās šim izmisīgajam solim. Aizstaigājām līdz Klišī avēnijai un apsēdāmies pie galdiņa turpat uz ietves blakus lielai kafejnīcai.

12

Klišī avēnijā tai laikā ļaužu, ka mudž, ja vien iztēle ir kaut cik spilgta, dažā labā garāmgājējā varēja sazīmēt negodīgu piedzīvojumu romānu personāžus. Tur bija kantoristi un pārdevējas, veci vīri, itin kā izniruši no Onorē Balzaka romānu lappusēm, vīrieši un sievietes, kas gūst savus ienākumus no cilvēku dzimuma morālās nelīdzsvarotības. Trūcīgāko Parīzes kvartālu ielās rosais ņudzeklis uzmutuļo asinis un ved mūs pretī pārsteigumiem.

—    Vai labi pazīstat Parīzi? — ievaicājos.

—    Nē. Mēs pavadījām šeit savu medus mēnesi. Kopš tiem gadiem neesmu te bijis.

—    Kā gan jūs uzurķējāt tādu pažobeli?

—    To man ieteica. Es meklēju kaut ko lētāku.

Atnesa vērmeļu liķieri, un mēs visā nopietnībā sākām pilināt šķidrumu uz kūstošā cukura.

—         Laikam labāk būs, ja tūlīt pateikšu, kāpēc esmu pie jums ieradies, — samulsis ieminējos.

Viņa acis pazibsnīja.

—        Tā jau domāju: agri vai vēlu kāds būs klāt kā likts. Esmu saņēmis daudz vēstuļu no Eimijas.

—        Tad jau jūs zināt pietiekami labi, kas man sakāms.

—    Neesmu tās lasījis.

Aizsmēķēju cigareti, lai apdomātu, ko teikt. Tagad īsti neatskārtu, kā uzsākt savu misiju. Daiļrunīgās frāzes, ko biju sagudrojis sašutumā vai aizkustinājumā, likās pilnīgi nevietā šeit Klišī avēnijā. Pēkšņi viņš nosmīnēja bārdā.

—    Kāds jums riebīgs uzdevums, vai ne?

—    Varbūt, — atbildēju.

—        Nu klājiet vien vaļā, un tad pavadīsim jautru vakaru.

Vēl vilcinājos.

—        Vai jums ne reizi nav ienācis prātā, ka jūsu sieva ir bezgala nelaimīga?

—    Gan jau tiks tam pāri.

Nav aprakstāms, ar kādu neiedomājamu cietsirdību viņš pateica šos vārdus. Tie mani samulsināja, taču centos to neizrādīt. Uzņēmu tādu toni, kādā runāja mans krusttēvs Henrijs, garīdznieks, kad lūdza vienam no saviem radagabaliem papildu iemaksu draudzes mācītāju palīgu apvienībā.

—        Jūs nedusmosieties, ja runāšu vaļsirdīgi?

Viņš smaidīdams papurināja galvu.

—        Vai viņa ir pelnījusi, ka jūs ar viņu tā apejaties?

—    Nē.

—    Vai jums ir kādas sūdzības par viņu?

—    Nekādu.

—         Vai tad nav nežēlīgi viņu tā pamest pēc septiņpadsmit laulībā nodzīvotiem gadiem, pat nepārmetot viņai nekā?

—    Ir nežēlīgi.

Kā apstulbis skatījos uz viņu. Viņš piekrita, ka visi mani pārmetumi ir pelnīti, un es vairs neattapu, ko darīt tālāk. Situācija kļuva sarežģīta, pat smieklīga. Biju domājis viņu pārliecināt, aizkustināt un pamudināt, brīdināt un draudzīgi pierunāt, ja vajadzīgs, pat nozākāt, skaisties un ņemt talkā zobgalības, bet — pie velna! — ko lai iesāk padomdevējs, ja grēkdaris nemaz nekautrējas atzīties savās apgrēcībās? Pietrūka pieredzes, jo pašam man vienmēr bija vajadzējis visu noliegt.

—    Un tālāk? — jautāja Striklends.

Mēģināju izrādīt sašutumu.

—         Nu, ja jūs to atzīstat, tad šķiet, nav vairs daudz ko piebilst.

—    Laikam jau nav gan.

Pats jutu, ka neesmu īsti sava uzdevuma augstumos. Tad no tiesas apskaitos.

—        Nolāpīts! Nedrīkst taču sievu tā pamest bez šiliņa!

—    Kāpēc ne?

—    No kā lai viņa dzīvo?

—    Esmu uzturējis viņu septiņpadsmit

gadu. Kāpēc gan pārmaiņas pēc viņa nevarētu pati sevi uzturēt?

—    Viņa nevar.

—    Lai pamēģina.

Protams, daudz ko es varētu atbildēt. Varētu runāt par sievietes ekonomisko stāvokli, par vārdos neizteiktu pienākumu, ko vīrietis uzņemas apprecoties, un vēl daudz ko citu, bet es jutu, ka palicis tikai viens apstāklis, kam bija nozīme.

—    Vai jūs viņu vairs nemīlat?

—    Itin nemaz, — skanēja atbilde.

Tie ir ārkārtīgi nopietni jautājumi ikvienam no mums, bet viņa atbildes tika pateiktas ar tādu pārdrošu nekaunību, ka man vajadzēja iekost lūpā, lai apvaldītu smieklus. Atgādināju sev, ka viņa izturēšanās ir pretīga. Centos runāt morālā sašutumā.

—    Nolāpīts! Jums taču ir bērni, par kuriem jādomā. Tie jums nekā Jauna nav nodarījuši. Tie paši nelūdzās, lai jūs tos laižat pasaulē. Ja jūs par viņiem nerūpēsieties, viņi tiks izmesti uz ielas.

—    Viņi daiidzus gadus dzīvojuši bez jebkādām raizēm. Ne visi bērni tā aug. Gan jau kāds par viņiem gādās. Kad tik tālu būs, gan jau Makendrū samaksās skolas naudu.

—    Bet vai tad jūs viņus nemīlat? Viņi ir tik neizsakāmi jauki. Vai gribat teikt, ka jums ar viņiem nekas vairs nav kopīgs?

—    Man viņi patika tīri labi, kad bija mazi, bet tagad jau paaugušies un man vairs nav nekādu jūtu pret viņiem.

—    Tas ir necilvēcīgi.

—      Droši vien.

—             Jūs neliekaties ne mazākā mērā nokaunējies.

—      Neesmu ari.

Tad mēģināju runāt citādi.

—      Visi jūs uzskatīs par nelieti.

—      Lai!

—            Vai jums tas neko nenozīmē, ka cilvēki jūs neieredz un nicina?

—      Nē.

Viņa strupā atbilde bija tik izsmejoša, ka padarīja manu jautājumu bezjēdzīgu, lai cik dabisks tas bija. Brīdi pārdomāju.

—             Brīnos, kā cilvēks var dzīvot pavisam mierīgi, apzinādamies, ka dara pāri saviem līdzcilvēkiem. Vai esat drošs, ka vēlāk sev neko nepārmetīsiet? Katram ir kaut kāda sirdsapziņa, agri vai vēlu tā jūs nodos. Padomājiet — ja nu jūsu sieva piepeši nomirst, vai jums nebūtu jānobeidzas aiz sirdēstiem?

Viņš neatbildēja, kādu brīdi gaidīju, kad viņš sāks runāt. Beidzot man pašam bija jāpārtrauc klusums.

—      Ko jūs teiksiet par to?

—      Tikai to, ka jūs esat sasodīts nelga.

—             Katra ziņā jūs var piespiest apgādāt sievu un bērnus, — aizkaitinājumā atcirtu.

—    Man šķiet, likums tos ņems savā aizgādībā.

—             No likuma nav žēlastības ko gaidīt. Naudas man nav nemaz. Tā ap simt mārciņu, ne vairāk.

Biju vēl lielākā nesaprašanā kā pirmīt. Tiesa gan, viesnīca, kur viņš apmeties, lika domāt par ārkārtīgi spaidīgiem apstākļiem.

—      Ko jūs iesāksiet, kad tās būs iztērētas?

—      Kaut kā nopelnīšu.

Viņš bija pavisam mierīgs, viņa acīs tāds ņirdzīgs smīns, kas visu, ko es teicu, padarīja diezgan muļķīgu. Brīdi klusēju, pārdomādams, ko tagad sacīt. Tad viņš ierunājās pirmais:

—      Kāpēc Eimija nevarētu ņemt un otrreiz apprecēties? Viņa vēl diezgan jauna un nemaz nav nesmuka. Varu viņu ieteikt kā lielisku sievu. Ja viņa grib šķiršanos, es ar mieru uzņemties visu vainu.

Tagad bija pienākusi mana kārta smīnēt. Cik viltīgi izdomāts. Skaidri redzams, kur viņš tēmē. Viņam bija savs iemesls neizpaust, ka aizbēdzis ar mīļāko, un viņš bija ārkārtīgi piesardzīgs, lai slēptu viņas pēdas. Tad es stingri pateicu:

—      Jūsu sieva saka, vienalga, ko jūs darītu, viņu neparko nepiespiedīs šķirties no jums. Tas ir negrozāmi izlemts. Tādas domas metiet ārā no galvas.

Viņš vērās manī ar izbrīnu, kas laikam gan nebija liekuļots. Smaids nozuda no viņa lūpām, un viņš teica pavisam nopietni:

—      Bet, mans mīļais, man taču gluži vienalga. Manis pēc viņa var šķirties vai nešķirties.

Es iesmējos.

—      Nu paklausieties, neuzskatiet mūs par galīgiem muļķiem. Izrādās, mums ir zināms, ka jūs aizlaidāties ar mīļāko.

Viņš tā kā mazliet sarāvās un tad pēkšņi sāka pilnā kaklā smieties. Viņš smējās tik

nevaldāmi, ka ļaudis, kas sēdēja mums tuvumā, atskatījās, daži pat saka smieties līdz.

—      Es te neredzu nekā smieklīga.

—      Nabaga Eimija, — viņš pavīpsnāja.

Tad viņa seja savilkās rūgti nicīga.

—             Cik nevarīgas gan ir sievietes! Mīlestība. Vienmēr tikai mīlestība. Viņas domā, vīri viņas pamet tikai tāpēc, ka iekārojuši kādu citu. Vai jūs domājat, ka esmu tāds nelga, lai visu to darītu sievietes dēļ?

—             Vai jūs gribat teikt, ka neesat sievu atstājis citas sievietes dē]?

—      Protams, ne.

—      Goda vārds?

Diez kāpēc to vēl pieprasīju. Tas bija no manis pārāk dumji.

—      Goda vārds.

—      Kādēļ tad viņu pametāt?

—      Es gribu gleznot.

Labu brīdi lūkojos uz viņu. Nekā nesapratu. Domāju, viņam prāts aptumšojies. Jāņem vērā, toreiz es biju pavisam jauns un skatījos uz viņu kā uz vīru jau pusmūžā. Biju tik apjucis, ka nekā vairs nesajēdzu.

—      Jums taču jau četrdesmit.

—             Tāpēc jau arī izlēmu, ka pēdējais laiks ķerties klāt.

—      Vai esat kādreiz ar to nodarbojies?

—             Jau zēna gados sapņoju kļūt par gleznotāju, bet tēvs bija sadomājis iztaisīt no manis veikalnieku, teica, ar mākslu neko nevarot nopelnīt. Sāku mazliet gleznot pirms gada. Pērn pa vakariem gāju kursos.

—             Un gājāt tur, kamēr misis Striklenda domāja, ka spēlējat bridžu klubā?

—      Tā iznāk.

—      Kāpēc viņai nekā neteicāt?

—      Domāju — tā būs prātīgāk.

—      Un vai jums veicas?

—             Vēl ne. Gan pagūšu. Tāpēc jau atbraucu šurp. Londonā nevarēju saņemt to, kas man vajadzīgs. Varbūt šeit izdosies.

—             Vai domājat, ka ir vērts sākt jūsu gados? Parasti to dara tā ap astoņpadsmit.

—             Tagad varu iemācīties ātrāk, nekā to būtu varējis astoņpadsmit gadu vecumā.

—             Kā jūs nācāt uz domām, ka jums ir talants?

Viņš neatbildēja tūlīt. Viņa skatiens maldījās garāmgājēju drūzmā, bet diez vai viņš tur ko redzēja. Viņa atbilde nebija nekāda atbilde.

—      Man ir jāglezno.

—      Vai risks nav pārāk liels?

Tad viņš uz mani paskatījās. Viņa acīs bija kaut kas dīvains, tā ka jutos diezgan neveikli.

—      Cik jums gadu? Divdesmit trīs?

Manuprāt, šis jautājums bija nevietā. Liktos gluži dabiski, ja es izmēģinātu laimi; viņam jaunība jau aiz kalniem, biržas mākleris ar cienījamu stāvokli, sieva un divi bērni. Ja es spertu šādu soli, tur nebūtu ko brīnīties, bet viņa gados tas izskatījās bezjēdzīgi. Centos būt pavisam vaļsirdīgs.

—             Protams, brīnumi var notikt, un jūs varat kļūt izcils gleznotājs, bet jums jāpiekrīt, ka izredžu gaužām maz: viens pret miljonu.

Tā būtu šausmīga vilšanās, ja beigu beigās jāatzīst, ka jāatkāpjas.

—      Man ir jāglezno, — viņš vēlreiz atkārtoja.

—      Pieņemsim, ka jūs kļūtu viduvējs gleznotājs, vai domājat — tādēļ bija vērts no visa atteikties? Galu galā citā profesijā nav tik svarīgi, ja arī esat tikai viduvējs, var dzīvot tīri ērti ar savu viduvējību, māksliniekam tomēr ir citādi.

—      Jūs esat pēdīgais muļķis, — viņš noteica.

—      Nesaprotu, kāpēc. Ja vien nav muļķība pateikt to, kas pārāk skaidri redzams.

—      Kad es jums saku, man ir jāglezno. Es tur neko nevaru līdzēt. Kad cilvēks iekrīt ūdenī, nav svarīgi, kā viņš peld — labi vai slikti, — viņam jāizķepurojas malā, citādi viņš noslīks.

Striklenda balsī jautās īsta kaisme, lai kā es turējos pretī, tā sagrāba arī mani. Itin kā sajutu kādu aizrautīgu spēku, kas plosījās viņā; tas lika man izjust kaut ko ļoti stipru, neatvairāmu, kas viņu turēja ciet pret paša gribu. Nespēju saprast. Viņš tiešām likās kā velna apsēsts, un es jutu, ka tas var pēkšņi uzklupt un sapluinlt viņu. Tomēr izskats viņam diezgan parasts. Manas acis vērās viņā ar ziņkāri, nespēdamas viņu samulsināt. Diez par ko svešinieks viņu noturētu, kad viņš te sēž savā vecajā jakā ar jostu, nospeķoto katliņu galvā, bikses platas kā maisi, rokas nebija mazgātas un seja izskatījās neizdibināma un rupja — rūsganie rugāji uz neskūtā zoda,

šaurās acis un prāvais, sparīgais deguns. Viņa mute bija liela, lūpas biezas un juteklīgas. Nē, es nevarētu pateikt, kas viņš par cilvēku.

—      Tātad jūs neatgriezīsieties pie sievas? — beidzot vēl pārvaicāju.

—      Nemūžam.

—      Viņa ir ar mieru aizmirst visu, kas noticis, un sākt dzīvi no jauna. Viņa nekad jums neko nepārmetīs.

—      Lai viņa brauc pie velna!

—      Vai jums vienalga, ka cilvēki jūs uzskata par pēdīgo nelieti? Jums vienalga, ja jūsu sievai un jūsu bērniem būs jāiet ubagot maizes kumosu?

—      Gluži vienalga.

Brīdi klusēju, lai nākošā piebilde izklausītos iespaidīgāka. Tad vārdu pa vārdam noskaldīju:

—      Jūs esat lielākais nekauņa, kādu jebkad esmu redzējis.

—      Nu, tagad būsiet sirdi izkratījis un varam iet vakariņās.

13

Laikam jau klātos šo uzaicinājumu noraidīt. Varbūt vajadzēja izrādīt sašutumu, kas manī tiešām vārījās, tad droši vien pulkvedis Makendrū vismaz būtu par mani augstās domās, ja spēju tik drosmīgi atteikties sēdēt pie viena galda ar cilvēku, kam tāds raksturs. Vienmēr esmu vairījies no tikumības sargātāja lomas, šaubīdamies, vai spēšu to godam

izturēt līdz galam, un šoreiz vēl radās cieša pārliecība, ka Striklendam manas domas bijušas nebijušas, tāpēc jo grūtāk tās pateikt. Tikai dzejnieks vai svētais spēj slacīt asfaltētu bruģi pārdrošās gaidās, ka lilijas zieds atalgos viņa pūliņus.

Samaksāju par izdzerto vērmeļu liķieri, un devāmies uz lētu, pārpildītu un jautru restorānu, kur kārtīgi paēdām vakariņas. Man bija ēstgriba kā zaļoksnim, turpretim viņam kā rūdītam bezkauņam. Tad iegriezāmies krodziņā vēl iedzert kafiju ar liķieri.

Biju pateicis visu, kas sakāms par nolūkiem, kuri atveduši mani Parīzē, un, kaut ari jutos gandrīz kā nodevējs pret misis Striklendu, jo bija pietrūcis neatlaidības, pret Striklenda vienaldzību es biju bezspēcīgs. Tur vajadzīgs sievietes temperaments, lai vienu un to pašu maltu trim lāgiem ar neatslābstošu degsmi. Kā derētu izdibināt, ko šis Striklends īsti domā. Tas man arī interesēja daudz vairāk. Bet tas nemaz nenācās tik viegli, jo Striklends nebija no runīgajiem. Šķita, viņam pat grūti izteikt savas domas, itin kā vārdi nebūtu vidutājs domām; viņa dziļāko būtību vajadzēja uzminēt no nodrāztām frāzēm, žargona un neskaidriem, aprautiem žestiem. Un, lai gan viņš nepateica nekā zīmīga, viņam piemita kaut kas tāds, kas neļāva kļūt garlaicīgam. Varbūt tā bija vaļsirdība. Viņš it kā nelikās daudz zinis par Parīzi, ko tagad ieraudzīja pirmoreiz (kopā ar sievu šeit vadītajām dienām nebija nozīmes), viņš bez jebkāda pārsteiguma apskatīja ievērojamākās vietas,

kuras viņam, jādomā, bijušas svešas. Pats esmu bijis Parīzē vairākiem lāgiem, un ikreiz pārdzīvoju priecīgu satraukumu, staigādams pa tās ielām, vienmēr jūtos itin kā iejaukts kādā dēkainā piedzīvojumā. Striklends palika nesatricināms. Šobrīd pārdomājot šķiet, ka viņš bija akls pret visu, viņš redzēja vienīgi savas dvēseles trauksmainos sapņu tēlus.

Mums gadījās diezgan muļķīgs piedzīvojums. Krodziņā bija vairākas naktsstaigules: dažas sēdēja kopā ar vīriešiem, dažas vienas pašas, pēkšņi pamanīju, ka viena uz mums noraugās. Uztvērusi Striklenda skatienu, viņa pasmaidīja. Viņš laikam to pat nemanīja. Drīz viņa izgāja laukā, bet tūlīt atgriezās un, iedama garām mūsu galdiņam, ļoti pieklājīgi palūdza, lai pasūtām viņai kaut ko dzeramu. Viņa apsēdās, un es sāku ar viņu mēļot, taču viņa nepārprotami interesējās vienīgi par Striklendu. Paskaidroju, ka viņš franciski zina tikai pāris vārdu. Meiča mēģināja uzsākt sarunu gan ar žestiem, gan lauzītā franču valodā — diez kāpēc domāja, ka tā būs viņam vairāk saprotama, — un pateica arī dažas frāzes angliski. Viņa lika man pārtulkot, ko prata pateikt tikai savā valodā, un neatlaidīgi pieprasīja paskaidrot viņa atbildes. Viņš bija tīri miermīlīgi noskaņots, mazliet uzjautrināts, taču viņa vienaldzība bija nepārprotama.

—     Šķiet, jūs esat iekarojis kādas sirdi, — iesmējos.

—      Tas man neglaimo.

Šādā situācijā es gan būtu vairāk apmulsis, ne tik rāms. Meičai bija smaidošas acis un

neparasti valdzinošas lūpas. Turklāt jauna. Diez ko viņa atradusi tik pievilcīgu Striklendā. Staigule neslēpa savas vēlmes un lika man tās pārtulkot.

—      Viņa grib, lai jūs ejat viņai līdzi uz mājām …

—     Es ar tādām nepinos! — Striklends nomurmuļoja.

So atbildi pārtulkoju pēc iespējas saudzīgi. Likās mazliet nelaipni noraidīt šādu uzaicinājumu, atteikumu izskaidroju vienīgi ar naudas trūkumu.

—     Bet man viņš patīk, — meiča neatlaidās. — Sakiet viņam, ka tikai sava prieka pēc.

Kad to pateicu, Striklends neiecietīgi noraustīja plecus.

—     Sakiet, lai viņa vācas uz elli! — viņš apskaitās.

Viņa izturēšanās bija tāda, ka atbilde nebija vairs jātulko, un meiča spēji atmeta galvu. Varbūt pat nosarka zem smiņķa. Tad piecēlās kājās.

—      Monsieur nest pas poli* — viņa sacīja un izgāja no krodziņa. Jutos mazliet īgns.

—      Cik noprotu, nebija taču nekādas vajadzības viņu aizvainot, — teicu. — Galu galā viņa jūs izraudzījās no daudziem.

—      Man viņas visas ir pretīgas, — atcirta Striklends.

Ar ziņkāri vēroju viņu. Viņa sejā patiešām jautās riebums, un tomēr tā bija rupja un

* Kungs nav pieklājīgs. (Franc.)

juteklīga cilvēka seja. Droši vien tieši šī brutalitāte bija savaldzinājusi naktstauriņu.

—      Ja vien būtu gribējis, būtu dabūjis jebkuru sievieti Londonā. Ne jau tāpēc šurp atbraucu.

14

Atceļā uz Angliju daudz domāju par Striklendu. Mēģināju apsvērt visu, kas būtu sakāms viņa sievai. Tas bija pārāk maz, un es nemaz necerēju, ka viņa būs apmierināta ar mani, arī pats nebiju apmierināts ar sevi. Striklends bija mani galīgi apmulsinājis. Nespēju saprast, kāpēc viņš to visu darījis. Kad jautāju, kā viņš nācis uz domām kjūt par gleznotāju, viņš pats nevarēja vai arī negribēja to pateikt. Nekā nesapratu. Mēģināju sev iestāstīt, ka pamazām un lēnām viņā bija rūdzis dumpības gars, bet šo pieņēmumu tūlīt apgāza neapstrīdamais fakts, ka viņš ne reizi nebija izrādījis neiecietību pret dzīves vienmuļību. Ja, neizturamas garlaicības pieveikts, viņš nolēmis kļūt par gleznotāju tikai lai sarautu šīs apnicīgās saites, tas būtu saprotami un diezgan banāli; taču, cik nopratu, lai nu kāda, bet banāla gan šī tieksme nebija. Beidzot, būdams romantiķis, izdomāju izskaidrojumu, kuru pats atradu pa aplinku līkločiem un kurš arī bija vienīgais kaut cik pieņemamais. Pats sev jautāju, vai dvēseles dzīlēs neslēpjas kāds dziļi iesakņojies radošs instinkts, ko dzīves apstākļi apslāpējuši, bet

kas nemitīgi dzen asnus, tāpat kā vēzis var augt dzīvos audos, līdz beidzot pārņem visu būtni un neglābjami pakļauj to sev. Dzeguze iedēj olas sveša putna ligzdā, un, kad dzeguzēns ir izperēts, tas izspiež laukā savus audžubrāļus un beigās vēl izārda ligzdu, kas devusi tam patvērumu.

Cik savādi, ka radošais instinkts būtu skāris šo garlaicīgo biržas mākleri, tas droši vien pazudinās viņu par postu tiem, kas viņa apgādībā, un tomēr tikpat savādi, kā reizēm svētais gars pievārē vīrus, varenus un bagātus, un vajā tos ar ietiepīgu modrību, līdz beidzot pieveikti tie pamet pasaulīgos priekus, pamet sievietes mīlu un dodas klostera mokošajā atturībā. Šī atgriešana ticībā var notikt dažādi, un to var izraisīt dažādi cēloņi. Pie citiem tā nāk ar tādiem plūdiem, ka nevaldāmā straume pat akmeni saskaldītu šķēpelēs; pie citiem tā piezogas mazpamazām, tāpat kā akmeni nodeldē nemitīgs ūdens lāses piliens. Striklendam piemita fanātiķa taisnums un apustuļa bardzība.

Bet mans praktiķa prāts teica: to vēl redzēsim, vai kaisle, kas viņu apsēdusi, tiks apliecināta darbos. Kad apvaicājos, ko par viņa gleznām domājuši pārējie, kas apmeklējuši vakara kursus Londonā, viņš pavīpsnāja.

—      Viņi domāja, ka es muļķojos.

—      Vai arī šeit apmeklējat kādu studiju?

—      Jā. Tas īgņa šorīt te iegriezās — es runāju par maestro; viņš paskatījās uz manu zīmējumu, sarauca uzacis un staigāja tālāk.

Striklends klusu iesmējās. Un nemaz nelikās sašļucis. Citu domas viņam daudz nenozīmēja.

Un tieši tas mani visvairāk mulsināja saskarsmē ar Striklendu. Ja kāds saka, viņam vienalga, ko citi par viņu domā, gandrīz vienmēr viņš pieviļas. Parasti viņš tikai grib teikt, ka darīs tā, kā pats vēlēsies, paļāvībā, ka neviens neuzzinās par viņa untumiem, un līdz pēdējai iespējai viņš labprāt rīkosies pretēji vispār pieņemtajiem uzskatiem, jo viņu atbalsta līdzcilvēku atsaucība. Nav grūti sabiedrības acīs būt brīvam no aizspriedumiem, ja šis brīvums no aizspriedumiem nav nekas cits kā mūsu aprindu paraža. Tas mums tad piešķir krietni daudz pašcieņas. Mēs esam apmierināti ar savu drosmi, un nekādas briesmas mums nesagādā neērtības. Tomēr alkas gūt atzīšanu laikam ir visdziļāk iesīkstējis instinkts civilizētā cilvēkā. Neviens tā nesteidz paslēpties sava cienījamā stāvokļa aizsegā kā no aizspriedumiem brīva sieviete, kas pakļāvusi sevi aizvainotu īpašuma tiesību cilpām un bultām. Es neticu tiem, kas saka, viņi neceļot ne ausu par citu cilvēku domām. Tā ir gara tumsības bramanība. Viņi grib teikt, ka nebaidās no pārmetumiem par sīkiem grēciņiem, kurus, pēc viņu pašu domām, neviens neizvilks dienas gaismā.

Bet šeit bija cilvēks, kas nudien nebēdāja, ko ļaudis par viņu domā; nekādām paražām nebija varas pār viņu, gluži kā cīkstoni, kurš savu miesu ieziedis ar eļļu, neviens viņu nevarēja ne satvert, ne noturēt; un tas viņam deva brīvību, kas izvērtās par varmācību. Atceros, es viņam teicu:

—       Padomājiet, ja katrs izturētos tāpat kā jūs, tad pasaule nevarētu pastāvēt.

—       Ir sasodīti muļķīgi tā runāt. Katrs nemaz nevēlas izturēties tā kā es. Vairumam tiešām pietiek ar parasto, ar ikdienišķo.

Reiz es pamēģināju ar satīru:

—      Jūs, acīm redzot, nepieņemat sentenci: dari tā, lai katru tavu soli varētu pārvērst par universālu likumu.

—      Pirmoreiz dzirdu. Kādas nejēdzīgas aplamības!

—      Starp citu, tie ir Kanta vārdi.

—       Vienalga, kurš teicis, tās ir un paliek nejēdzīgas aplamības.

No šāda cilvēka, arī apelējot pie sirdsapziņas, neko nepanāks. Tad jau tikpat labi var prasīt atspulgu bez spoguļa. Es uzskatu, ka sirdsapziņa cilvēkam ir aizbildnis varai, ko sabiedrība pati izveidojusi, lai sevi saglabātu. Tā ir kā postenī nolikts kārtības uzraugs mums katram sirdī, lai mēs nepārkāptu likumus. Tas ir mūsu «es» cietoksnī iesēdināts izspiegotājs. Vēlēšanās, lai līdzcilvēki mūs atzītu, ir tik stipra, bailes no viņu nosodījuma tik negantas, ka paši ielaižam savu ienaidnieku iekšpus vārtiem; un tas nu stāv pār mums nomodā, ik brīdi modrs par savu pavēlnieku, nomākdams kaut visniecīgāko vēlēšanos noklīst no ganāmpulka. Tas mūs piespiedīs sabiedrības labklājību stādīt augstāk par pašlabumu. Tas ir pats stiprākais

ķēdes loceklis, kas saista cilvēku ar sabiedrību. Un cilvēks, verdziski iztapdams tam, ko vērtē augstāk par pašlabumu, kā pats sev iestāstījis, beidzot kļūst par vergu savam uzraugam. Viņš sēdina to goda krēslā. Visbeidzot, kā galminieks lokās zem karaļa zižļa, kas nolikts uz viņa pleciem, tā viņš pats dižojas ar savas sirdsapziņas jūtīgumu. Tad viņam neviens vārds nav par skarbu, lai nopulgotu tos, kas neatzīst sirdsapziņas varu, jo tagad, kļuvis par sabiedrības locekli, viņš pietiekami pareizi saprot, ka pret tādiem viņš ir nevarīgs. Kad redzēju, ka Striklends patiešām ir vienaldzīgs pret nosodījumu, kādu viņa rīcībai vajadzēja izsaukt, es varēju tikai šausmās no viņa novērsties kā no briesmoņa, kurā nebija gandrīz nekā cilvēciska.

Kad novēlēju viņam labunakti, viņa pēdējie vārdi bija:

—      Pasakiet Eimijai, ka nav vērts braukt man pakaļ. Katrā ziņā pārvākšos uz citurieni, tā ka viņa nevarēs mani uziet.

—      Man paliek tāds iespaids, ka viņa var būt laimīga, tikusi no jums vaļā, — sacīju.

—      Mans mīļais, es ļoti ceru, ka jūs pratīsiet viņai to ieskaidrot. Lai gan sievietes ir gaužām neattapīgas.

15

Kad atgriezos Londonā, mani jau gaidīja vēstule, lai vakarā nekavējoties ierodos pie misis Striklendas. Tur bija atnācis arī pulk

vedis Makendrū ar laulāto draudzeni. Misis Striklendas māsa bija mazliet vecāka gados, līdzīga viņai, tikai vairāk novītusi, viņai bija tik cienīgs izskats, itin kā viņa nēsātu kabatā visu Britu impēriju… tādas parasti izskatās augstāko virsnieku sievas, apzinādamās savu piederību pie augstākas kastas. Viņa bija visai sprigana, un labās manieres tik tikko noslēpa pārliecību, ka vīrietis, kurš nav virsnieks, ir tikpat kā komijs aiz letes. Gvardus arī viņa neieredzēja, tie esot vīzdegunīgi, par viņu sievām nemaz runās neielaidās, tās esot tik kūtras uz viesību rīkošanu. Viņas tērps bija bezgaumīgs, toties dārgs.

Misis Striklenda acīm redzami nervozēja.

—      Nu stāstiet visu pēc kārtas, — viņa dega nepacietībā.

—      Sastapu jūsu vīru. Diemžēl viņš stingri nolēmis neatgriezties. — Brīdi klusēju. — Izšķīries par glezniecību.

—      Ko jūs ar to gribat teikt? — lielā izbrīnā iesaucās misis Striklenda.

—      Vai tikai tagad uzzināt par šo sirdsdegsmi?

—      Nu laikam ir galīgi -traks! — iesaucās pulkvedis.

Misis Striklenda mazliet sarauca pieri. Mēģināja kaut ko atcerēties.

—      Atminos, kad mēs vēl nebijām precējušies, viņš mēdza slaistīties apkārt ar krāsu kasti. Tā bija tikai tāda ķēpāšanās. Parasti mēs viņu vilkām uz zoba. Nekādu dotību viņam nebija.

—      Protams, tā ir tikai atrunāšanās, — misis Makendrū secināja.

Misis Striklenda uz bridi iegrima pārdomās. Skaidrs, viņa itin nekā nespēja saprast no atvestajām vēstīm. Mājasmātes instinkts jau bija pievārējis apmulsumu, viesistaba, daudzmaz sakārtota, vairs neizskatījās tik pamesta kā mēbelēta istaba, kas gaida jaunu īrnieku, kā todien, kad ierados pirmoreiz pēc visas šīs katastrofas. Bet tagad, kad biju redzējis Striklendu Parīzē, grūti iedomāties viņu šai istabā. Vai nekad nevienam nebija ienācis prātā, ka viņš šai atmosfērā nemaz neiederas?

—      Bet, ja viņš gribēja kļūt par mākslinieku, kāpēc tad nelika manīt? — beidzot misis Striklenda vaicāja. — Domāju, lai nu kur, bet pie manis viņš rastu atsaucību — šādas tieksmes es atbalstītu.

Misis Makendrū saknieba lūpas. Man šķiet, ka viņa nekad nav atzinusi māsas noslieksmi pēc mākslas pasaules iemītniekiem. Viņa mēdza ironiski izteikties par māsas «kulturālajiem» paziņām.

Misis Striklenda turpināja savu domu:

—      Galu galā, ja viņam būtu talants, es taču pirmā viņu pamudinātu. Daudz ko būtu upurējusi. Daudz labprātāk būtu izgājusi pie gleznotāja nekā pie biržas māklera. Ja nebūtu bērnu, es vēl nekā neteiktu. Justos tikpat laimīga kādā noplukušā Čelsijas darbnīcā kā šai dzīvoklī.

—      Mana dārgā, ar tevi vairs nav izturams! — iesaucās misis Makendrū. — Tu

taču nedomāsi teikt, ka tici kaut vārdam šais melos!

—             Bet es esmu pārliecināts, ka tā ir patiesība, — saudzīgi ieminējos.

Viņa paraudzījās manī ar iecietīgu izsmieklu.

—            Vīrietis četrdesmit gadu vecumā nepametīs savu kantori un neatstās sievu ar bērniem, lai kļūtu par gleznotāju, ja tur nebūtu iejaukta sieviete. Es domāju, tavs Čārlijs ir meties uz vienu roku ar kādu tavu draudzeni no mākslas pasaules un viņa tam sagrozījusi galvu.

Sārti lāsumi pēkšņi iesitās misis Striklendas bālajos vaigos.

—      Kāda viņa izskatās?

Mazliet vilcinājos. Zināju, mani vārdi būs kā bumbas sprādziens.

—      Tur nevienas sievietes nav.

Pulkvedis Makendrū un viņa dzīves biedre

klaji pauda savu neticību, misis Striklenda pielēca kājās.

—            Jūs gribat teikt, ka ne reizi viņu neredzējāt?

—             Tur nevienas nav ko redzēt. Viņš dzīvo gluži viens.

—             Kas par aplamībām! — iesaucās misis Makendrū.

—             Es jau teicu, man pašam vajadzēja braukt, — pulkvedis šķendējās. — Lieku savu galvu ķīlā, es viņu drīz vien dabūtu rokā.

—            Zēl gan, ka nebraucāt, — atbildēju mazliet dzēlīgi. — Tad redzētu, ka visas jūsu

aizdomas ir aplamas. Viņš nemitinās lepnā viesnīcā. Apmeties vienā mazā istabiņā galīgā trūkumā. Ja viņš aizgājis no mājām, tad ne jau lai zaļi padzīvotu. Viņam gandrīz nemaz nav naudas.

—      Vai jūs domājat, ka viņš pastrādājis kaut ko tādu, ko mēs nezinātu, un tagad slēpjas no policijas?

Sis mājiens raidīja cerību staru viņu krūtīs, bet es nemaz neklausījos.

—      Ja nu reiz tā, tad diez vai viņš būtu tāds muļķis un dotu savam kompanjonam adresi, — atcirtu. — Par vienu gan esmu drošs — viņš nav aizbēdzis ar sievieti. Viņš nav iemīlējies. Viņam pat prātā nenāk tādas domas.

Iestājās klusums, kamēr visi pārdomāja manus vārdus.

—      Ja tā ir patiesība, — misis Makendrū beidzot ierunājās, — tad jau nemaz nav tik ļauni, kā es domāju.

Misis Striklenda paskatījās uz māsu, bet neteica nekā. Viņa bija ārkārtīgi bāla, piere drūmi saraukta. Nesapratu viņas sejas izteiksmi. Misis Makendrū turpināja:

—      Ja tas ir tikai untums, tad ar laiku pāries.

—      Kāpēc tu pati nevarētu aizbraukt pie viņa, Eimij? — pulkvedis iedrošinājās pavaicāt. — Neredzu iemesla, kāpēc tu nevarētu kādu gadu padzīvot pie viņa Parīzē. Par bērniem mēs gādāsim. Cik ilgi nu viņš tā jaudās. Agri vai vēlu viņš būs ar mieru atgriezties Londonā, un nekas ļauns nebūs noticis.

—      Es to nedarītu, — misis Makendrū iejaucās. — Es viņam dotu brīvību, pēc kuras viņš tā dzenas. Viņš nāks atpakaļ kā izpērts suns, asti starp kājām iemiedzis, norimsies, un viss atkal ies pa vecam. — Misis Makendrū dzedri paskatījās uz māsu. — Varbūt tu kādreiz ari neprati ar viņu apieties. Vīrieši ir ērmoti radījumi, jāzina, kā ar viņiem tikt galā.

Misis Makendrū, kā lielākā tiesa sieviešu, uzskatīja, ka vīrs vienmēr ir nelietis, ja pamet sievu, kura viņam pieķērusies, un tomēr sieva pati ir vainīga, ja viņš tā izdarījis. Le coeur a ses raisons que la raison ne connaоt pas*

Misis Striklendas skatiens gausi slīdēja no viena pie otra.

—      Viņš vairs neatgriezīsies, — viņa sacīja.

—      Ak, mīļā, atceries, ko nupat dzirdējām. Viņš ir radis pie ērtībām, radis, ka vienmēr kāds viņu aprūpē. Cik ilgi tad vēl — kā tu domā? — un viņam apniks šī nožēlojamā istabele tai noplukušajā pažobelē. Turklāt bez naudas. Viņam jāatgriežas.

—      Kamēr biju tai pārliecībā, ka viņš aizmucis ar mīļāko, es vēl cerēju. Domāju, tas nevar vilkties ilgi. Viņa tam būtu galīgi apnikusi jau pēc trim mēnešiem. Bet, ja

* Sirds pati spriež, ar prātu tas nav aptverams. (Franc.)

bēgšanas iemesls nav mīlestība, tad nekas vairs nav glābjams.

—      Es gan domāju, tas ir gudri nostrādāts, — sacīja pulkvedis, ar šiem vārdiem pauzdams nicinājumu pret rīcību, kas bija tik sveša viņa aprindu vīriešiem. — Neticiet! Viņš, protams, atgriezīsies, un, kā Doroteja saka, man arī liekas, viņam nemaz nenāks par ļaunu, ka dabūs iztrakoties.

—      Bet es nevēlos, lai viņš atgrieztos! — misis Striklenda sacīja.

—      Eimij!

Misis Striklendu bija pārņēmušas dusmas, dzedrā, pēkšņā niknumā viņas seja nobāla. Viņa tagad runāja ātri, aizgūtnēm:

—      Vēl spētu piedot, ja viņš būtu neprātīgi iemīlējies un aizbēdzis ar savu izredzēto. Tas liktos dabiski. Es tiešām viņu nenosodītu. Es domātu, ka viņš ir aizvests ar varu. Vīrieši ir tik vāji, un sievietes ir tik negodīgas līdzekļu izvēlē. Bet te ir pavisam kas cits. Es viņu ienīstu. Tagad es viņam nemūžam nepiedošu.

Pulkvedis Makendrū un viņa dzīvesbiedre runāja abi reizē. Viņi bija vai beigti aiz brīnumiem. Teica, Eimija pati neapjēdzot, ko runājot. Tas gāja pāri viņu saprašanai. Misis Striklenda izmisumā pievērsās man.

—      Vai jūs to nesaprotat? — viņa iesaucās.

—      Neesmu īsti drošs. Vai jūs domājat, ka spētu piedot, ja viņš būtu jūs pametis mīļākās dēļ, bet nemūžam, ja to darījis kādas idejas vārdā. Jūs domājat, pirmajā gadījumā

jūs varētu cīnīties, bet pret to otru esat bezspēcīga?

Misis Striklenda uzmeta man mirkli, kurā nemanīju sevišķa draudzīguma, bet neatbildēja. Varbūt biju aizskāris kādu jūtīgu stīgu. Viņa turpināja klusā, drebošā balsī:

—      Nekad nedomāju, ka var otru cilvēku tā nīst, kā es ienīstu viņu. Vai zināt, es mierināju sevi ar domu: vienalga — cik ilgi tas vilksies, galu galā viņam pietrūks manis. Zināju, ka, gulēdams nāves gultā, viņš sūtīs pēc manis, un es ietu, es viņu koptu kā māte un pēdējā brīdī pateiktu, ka itin nekam nav bijis nozīmes, esmu vienmēr viņu mīlējusi un visu piedevusi.

Ik reizes esmu mulsis, vērojot, cik skaisti sievietes izturas pie nāves gultas, kur guldīts tas, ko viņas mīlējušas. Dažkārt liekas, viņas tam nenovēl ilgu mūžu, jo tā tiek atlikta uz vēlāku laiku iespēja piedalīties šai efektīvajā scēnā.

—      Bet tagad … tagad viss pagalam. Esmu pret viņu tik vienaldzīga, itin kā viņš būtu gluži svešs cilvēks. Kaut viņš nomirtu nabadzībā un badā, nelaimīgs, bez neviena drauga. Kaut viņš pūžņotu, kaut viņam piemestos kāda pretīga sērga. Man viņš ir tikpat kā miris.

Tad man šķita, ka būs vietā atgadināt Striklenda vārdus:

—     Ja jūs gribat šķirties, viņš darīs visu, lai nerastos nekādi šķēršļi.

—      Kāpēc man vajadzētu viņam dot šo brīvību?

—      Varat būt droša — viņam tā nav vajadzīga. Viņš tikai domāja, varbūt jums tā būs ērtāk.

Misis Striklenda neiecietīgi paraustīja plecus. Jutos mazliet vīlies. Biju iedomājies, ka cilvēki ir daudzmaz vienādi, tagad sen vairs tā nedomāju, toreiz jutos sāpināts, ieraudzīdams tik daudz atriebības tik daiļā būtnē. Toreiz nesapratu, cik daždažādas ir īpašības, kas veido cilvēka dzimumu. Tagad skaidri apzinos, ka sīkumainība un augstsirdība, ļaunprātība un žēlsirdība, naids un mīlestība it labi sadzīvo blakus viena cilvēka sirdī.

Vai bija tādi vārdi, kurus es varētu pateikt un kuri remdinātu rūgtā pazemojuma sajūtu, kas tobrīd mocīja misis Striklendu? Nolēmu pamēģināt.

—      Ziniet, es neesmu drošs, vai jūsu vīrs īsti atbild par savu rīcību. Šaubos, vai viņš ir vēl tas pats cilvēks. Tā vien šķiet, viņu pieveicis kāds spēks, tas nodara viņam pāri, un tā varā viņš ir tikpat bezpalīdzīgs kā muša tīmeklī. Gluži kā apburts. Nāk prātā kādreiz dzirdētie spoku stāsti, ka dažkārt kāds otrs «es» iekļūstot cilvēkā un izstumjot visu veco laukā. Dvēsele it kā vēl tveroties miesās, taču drīz vien sagaidāmas visvisādas noslēpumainas pārvērtības. Senos laikos teiktu — Čārlzu Striklendu apsēdis velns.

Misis Makendrū noglauda tērpa apakšmalu, un zelta aproces noslīdēja pāri roku locītavām.

—      Tas viss man liekas kā no gaisa grābts, — viņa žultaini noteica. — Es nenoliedzu,

varbūt Eimija bija pārāk droša par savu vtru. Ja viņa nebūtu bijusi tik aizņemta pati ar savām gaitām, diez vai nebūtu modušās aizdomas, ka lāgā vairs nav. Ja Aleks savā prātā ko perinātu gadu vai pat ilgāk, diez vai tā būtu, ka es nekā nemanītu.

Pulkvedis blenza kaut kur sānis, un es nospriedu: vai maz pasaulē ir vēl otrs tik tīrs no viltus, kāds tobrīd izskatījās viņš.

—      Lai kā nu tur būtu bijis, Čārlzs Striklends ir un paliek cilvēks bez sirds. — Viņa tā bargi uz mani paskatījās. — Es jums pateikšu, kāpēc viņš pameta savu sievu — aiz tīrās patmīlības, cita iemesla neredzu.

—      Tas patiešām ir pats vienkāršākais izskaidrojums, — piebildu. Bet klusībā nodomāju: tas taču neizskaidro itin neko. Kad piecēlos un, aizbildinādamies ar nogurumu, gāju projām, misis Striklenda nemēģināja mani aizkavēt.

16

Tālākie notikumi parādīja, ka misis Striklenda ir sieviete ar raksturu. Lai kādas bija viņas sāpes, viņa tās neizrādīja. Viņa ar prātu aptvēra, ka ļaudīm drīz vien apnīk uzklausīt šos bēdu stāstus, tie labprāt izvairās skatīt postu savām acīm. Kad viņa gāja sabiedrībā — juzdami līdzi viņas nelaimē, draugi centās viņu izklaidēt, — viņas izturēšanās bija nevainojama. Viņa bija uzposusies, taču ne pārāk uzkrītoši: jautra, taču ne izaicinoša; un likās, viņa labprātāk uzklausa citu raizes

nekā klāsta savējās. Par viru viņa vienmēr runāja ar tādu kā nožēlu. Sākumā tas mazliet mani mulsināja. Kādu dienu viņa man teica:

—      Ziniet, esmu pārliecināta, ka jūs maldāties, domādams, ka Čārlzs dzīvo viens. No drošiem avotiem, nevaru jums pateikt — kādiem, secinu, ka viņš no Anglijas nav aizbraucis viens.

—      Tādā gadījumā viņam piemīt īpašs talants slēpt savas pēdas.

Viegli pietvīkdama, viņa novērsās.

—      Ko es jums gribēju teikt — ja kāds jums to stāsta, lūdzu, nerunājiet pretī, ja saka — viņš aizbēdzis ar mīļāko.

—      Protams, ne.

Viņa pievērsās citām runām, itin kā šo jautājumu neuzskatītu par svarīgu. Nekavējoties darīju zināmu, ka savādas valodas klīst viņas draugu vidū. Tie stāsta, Čārlzu Striklendu esot savaldzinājusi kāda franču balerīna, kuru viņš pirmoreiz ieraudzījis Karaliskajā teātrī, un viņš aizlaidies tai līdzi uz Parīzi. Nevarēju izdibināt, kur tādas baumas cēlušās, tomēr savādi— tas izraisīja lielas simpātijas pret misis Striklendu un reizē cēla viņas prestižu. Tam bija arī sava nozīme darbā, kam viņa bija nolēmusi pievērsties. Pulkvedis Makendrū nebija pārspīlējis, teikdams, ka viņai nemaz nav naudas un jo drīz vajadzēs sākt pašai pelnīt iztiku. Viņa nolēma izmantot plašo pazīšanos rakstnieku aprindās un nekavējoties sāka apgūt stenogrāfiju un mācījās rakstīt uz mašīnas. Šķita, viņas izglītība palīdzēs viņai kļūt par mašīnrakstītāju, turklāt visai prasmīgu,

un viņas dzīves stāsts padarīja šo cenšanos pēc patstāvības jo pievilcīgu. Draugi un draudzenes solīja pagādāt darbu un ieteikt viņas biroju visiem paziņām.

Makendrū pāris, kam pašiem bērnu nebija un kas dzīvoja pārticībā, uzņēmās rūpes par bērniem, un misis Striklendai vajadzēja gādāt tikai pašai par sevi. Viņa izīrēja dzīvokli un pārdeva mēbeles. Pati apmetās divās nelielās istabiņās Vestminsterā un samierinājās ar dzīvi. Viņa tā centās, ka nebija iespējams apšaubīt šī diezgan riskantā pasākuma veiksmi

17

Pagāja gadi pieci, un es nolēmu kādu laiku padzīvot Parīzē. Londonā biju sācis jau iesūnot. Apnicis — katru dienu viens un tas pats. Mani draugi, vadīdami savas dienas vienmuļībā, ne ar ko mani vairs nespēja pārsteigt, viņus sastopot, jau zināju, ko viņi man sacīs; pat viņu mīlas dēkām piemita apnicīga pliekanība. Gluži kā tramvaja vagoni ripojām pa sliedēm no galapieturas līdz galapieturai, varēja gandrīz precīzi aprēķināt, cik pasažieru tie pārvadā. Dzīves plūdums bija pārlieku rāms. Nomāca kaut kāds vārdos neizsakāms nemiers. Uzteicu mazo dzīvoklīti, pārdevu savu pieticīgo mantību un apņēmos sākt visu no gala.

Pirms aizbraukšanas apciemoju misis Striklendu. Nebiju viņu kādu laiku sastapis un

tūlīt manīju, ka viņa pārvērtusies: ne tikai kļuvusi vecāka, kalsnāka un grumbaināka; man šķiet, viņas raksturs bija mainījies. Viņai bija paveicies, tagad pašai savs kantoris Čānserileinā, pati ļoti maz rakstīja, vienīgi pārlūkoja darbus četrām meitenēm, kas pie viņas strādāja. Viņa vēlējās, lai darbs tiktu padarīts ar eleganci, tāpēc neskopojās ar zilo un sarkano tinti; norakstu ietina šķiedrainā papīrā, kas izskatījās gandrīz kā aprasināts zīds dažādos blāvos toņos; viņa bija iemantojusi labu slavu ar savu gaumi un rūpību. Un nopelnīja arī. Viņa vēl arvien netika vaļā no domas, ka pelnīt pašai sev iztiku ir pazemojoši, un ik pa brīdim atgādināja, ka ir dzimusi dāma. Sarunās viņa bieži minēja ļaudis, kas varētu apliecināt, ka viņas stāvoklis sabiedrībā nav slīdējis lejup, tā kā mazliet kautrējās par savu uzņēmību un veikalnieces dotībām, toties dižojās, ka nākamajā vakarā ielūgta pie tieslietu padomnieka Dienvidkensingtonā. Viņa ar lepnumu stāstīja, ka dēls mācoties Kembridžā, ar smaidu vēl ieminējās, cik bieži viņas meita tiekot uzlūgta uz deju, turklāt tikko sākusi iet sabiedrībā. Ļoti muļķīgi laikam izdarīju, apjautādamies:

—      Vai viņa strādās jūsu kantorī?

—      Nē, nē, to es nepieļaušu! — misis Striklenda satraucās. — Viņa ir tik glīta. Nav divu domu — viņa labi apprecēsies.

—     Tas, cik noprotams, būtu jums liels atspaids.

—      Daudzi spriež, ka viņai vajadzētu kļūt par aktrisi, protams, es tam būtu pretī. Pazīstu

visus galvenos dramaturgus, es viņai dabūtu lomu kaut vai rīt, taču nevēlos, lai viņa nokļūtu šādos ļaudīs.

Misis Striklendas augstprātīgā izvēlība mani mazliet atvēsināja.

—             Vai esat kaut ko dzirdējusi par savu vīru?

—             Nē, itin neko. Varbūt nemaz nav starp dzīvajiem. Kas lai zina.

—             Var gadīties, ka nejauši satieku viņu Parīzē. Vai vēlaties, lai jums paziņoju?

Viņa brīdi vilcinājās.

—             Ja viņš tiešām dzīvo trūkumā, esmu ar mieru mazliet palīdzēt. Nosūtīšu jums nelielu naudas summu, un jūs to viņam pamazām izsniegsiet, kad vajadzēs.

—      Jūs esat ļoti augstsirdīga, — es sacīju.

Tomēr zināju, ne jau labsirdība mudināja

viņu piedāvāt šo palīdzību. Nav taisnība, ka ciešanas cilvēku padara cildenu, to dažkārt dara laime, ciešanas gan visbiežāk cilvēku padara mazisku un atriebīgu.

Un tiešām — nebija vēl ne divas nedēļas nodzīvotas Parīzē, kad sastapu Striklendu.

18

Drīz vien Dāmu ielā atradu sev mazu istabiņu piektajā stāvā, par pāris simtiem franku pie uzpirktu mantu tirgoņa iegādājos šādas tādas mēbeles un iekārtojos kaut cik mājīgi. Norunāju ar durvju sardzi, ka tā no rītiem man uzvārīs kafiju un uzkops istabu. Kad tas

bija nokārtots, gāju apraudzīt Dirku Strovu, savu draugu.

Dirks Strovs bija viens no tiem cilvēkiem, par kuru domājot mēs atkarībā no rakstura vai nu ironiski pasmīnam, vai mulsumā noraustām plecus. Daba viņu pataisījusi par ākstu. Viņš bija gleznotājs, bet gaužām nevarīgs, es ar viņu iepazinos Romā, un vēl arvien man neiziet no prāta viņa gleznas. Viņš no tiesas apjūsmoja visbanālākās lietas. Ik sirds puksts viņā stāstīja par mīlestību uz mākslu, bet pats viņš gleznoja modeļus, kas slaistījās turpat gar Bernini kāpnēm Spāņu laukumā, un nebaidījās viņu pārliecīgā krāšņuma; viņa darbnīca bija pieblīvēta ar audekliem, no kuriem platām acīm uz mums noraudzījās ūsaini zemnieki, naģenes atstūmuši pakausī, zeņķi nodriskātos kankaros un sievietes spilgtos brunčos. Dažkārt tie zvilnēja uz baznīcas kāpnēm, citreiz slamstījās cipresēs zem dzidrajām debesim, dažkārt mīlinājās turpat pie renesanses laiku strūklakām, citreiz aizsoļoja pāri Kampaņas laukiem blakus vēršu vilktajam furgonam. Tie visi tika rūpīgi uzzīmēti un rūpīgi uzgleznoti. Uz fotogrāfijas neiznāktu precīzāk. Viens no Mediču pils gleznotājiem bija viņu nosaucis par Le Maоtre de la Boоte а Chocolats*. Raugoties viņa gleznās, varētu domāt, ka Monē, Manē un pārējie impresionisti nekad nav eksistējuši.

—      Es jau nemaz neuzdodos par lielu māk

* Lietpratējs šokolādes kārbu izklāstīšana. (Franc.)

slinieku, — viņš mēdza teikt. — Neesmu nekāds Mikelandželo, nē, bet kaut kas manī tomēr ir. Es pārdodu savas gleznas. Un ienesu romantiku visdažādāko ļaužu mājokļos. Vai jums zināms, ka manas gleznas pērk ne tikai Holandē, bet arī Norvēģijā, Zviedrijā un Dānijā? Lielākoties tās nopērk tirgoņi un bagāti amatnieki. Jūs nevarat iedomāties, kāda tais zemēs ziema, tik gara, drūma un auksta. Viņiem patīk iztēloties, ka Itālija ir tāda kā manās gleznās. Tieši tādu viņi to iedomājas. Tādu arī es iedomājos Itāliju, pirms nebiju atbraucis šurp.

Man šķiet, ka šo sapņu tēlu viņš saglabājis visam mūžam, tas apžilbināja viņa acis, un viņš vairs nespēja saskatīt īstenību; lai cik nežēlīga bija šī īstenība, viņš arvien vēl gara acīm skatīja Itāliju ar romantiskiem laupītājiem un gleznainām drupām. Tas bija ideāls, ko viņš gleznoja, — nožēlojams, parasts un lēts, tomēr ideāls; tas piešķīra viņa raksturam nenoliedzamu pievilcību.

Tieši šīs sajūtas dēļ Dirks Strovs man nebija tikai izsmiekla objekts kā citiem. Amatbrāļi klaji nonievāja viņa gleznas, taču Dirks pelnīja glitu naudiņu, un draugi daudz nevilcinājās, kad jāpatukšo viņa maks. Viņš bija labsirdīgs, un trūkumā nonākušie, klusībā nosmiedamies par viņa vientiesību, ar kādu bija noticējis viņu bēdu stāstiem, nekautrēdamies aizņēmās no viņa. Viņš bija cilvēks ar ārkārtīgi jūtīgu dvēseli, tomēr viņa jūtās, kas tik viegli izraisāmas, slēpās savāda vientiesība, tā ka viņa laipnību gan pieņēma, taču

bez jebkādas pateicības. Paņemt no viņa naudu bija tas pats, kas aplaupīt bērnu, un ņēmējs viņu vēl nonievāja, ka viņš tik neapdomīgs. Varu iedomāties — arī kabatas zaglis, lepodamies ar saviem veiklajiem pirkstiem, laikam gan sajūt tādu kā sašutumu par izklaidīgu sievieti, kura atstājusi ormaņa ratos rokas somiņu ar visiem dārgakmeņiem. Daba bija radījusi Dirku Strovu citiem par izsmieklu, taču nebija notrulinājusi viņa jūtas. Viņš locījās aiz sāpēm, dzirdot zobgalības, brīžiem diezgan parupjas, kuras nepārtraukti bira pār viņu, un it kā tīšuprāt nekad nemēģināja vairīties no tām. Viņš bieži vien jutās aizvainots, tomēr viņa labsirdība bija neizsmeļama, viņš nespēja ilgi turēt ļaunu prātu: čūska varētu iedzelt, viss viens — viņš negūtu mācību, tiklīdz atžilbs no sāpēm, atkal maigi to pieglaudīs pie krūtīm. Viņa mūžs bija kā traģēdija, kas uzrakstīta skaļa farsa stilā. Es par viņu nesmējos, tāpēc viņš bija man pateicīgs un mēdza pie manas dzirdīgās auss ilgi jo ilgi čukstēt par savām rūpēm un raizēm. Un pats bēdīgākais — viņa nelaimes bija groteskas, un, jo patētiskāk viņš tās izsūdzēja, jo grūtāk bija valdīt smieklus.

Savādi, pats viņš gleznoja gaužām nevarīgi, kaut arī bija apveltīts ar ļoti izsmalcinātu mākslas darba uztveri; aiziet ar viņu kopā uz gleznu galeriju bija īsta bauda. Viņa sajūsma bija patiesa un kritika atjautīga. Viņš bija katolis. Viņš prata novērtēt ne tikai vecmeistarus, bet atzinīgi izteicās arī par mūsdienu mākslu. Tiklīdz viņa vērīgā acs pamanīja ta

lantu, viņš neskopojās ar cildinājumiem. Laikam gan neesmu sastapis otra cilvēka, kura spriedumi būtu tik droši un pareizi. Turklāt viņš bija baudījis labāku izglītību nekā lielākā tiesa gleznotāju. Arī citas mākslas nozares nebija viņam svešas, un viņa sliecība uz mūziku un literatūru palīdzēja dziļāk un daudzpusīgāk izprast glezniecību. Nav nemaz iespējams novērtēt, ko viņa spriedumi un padomi nozīmēja jauneklim, kāds tolaik biju es.

Aizbraucis no Romas, sarakstījos ar viņu un apmēram reizi pa diviem mēnešiem saņēmu garu vēstuli jocīgā angļu valodā, kas atsauca spilgtā atmiņā pacilājošo, žestiem bagāto stāstījumu — viņam runājot, siekalas vien pašķīda. Neilgi pirms manas ierašanās Parīzē viņš bija apprecējis anglieti un tagad iekārtojis darbnīcu kaut kur Monmartrā. Veselus četrus gadus nebijām tikušies, arī viņa sievu vēl nepazinu.

19

Nebiju Strovam ziņojis par savu ierašanos; kad paraustīju zvana auklu, viņš pats atvēra darbnīcas durvis un pirmajā brīdī nepazina mani. Tad priecīgā pārsteigumā iekliedzās un vilka mani pāri slieksnim. Apburoša sajūta, kad tevi tik silti sagaida. Viņa sieva ar šuvekli klēpī sēdēja pie krāsns; kad es iegāju, viņa piecēlās. Dirks mūs iepazīstināja.

—      Vai neatceries? — viņš pievērsās sievai.

—       Es tev bieži par viņu stāstīju. — Tad

pagriezās pret mani. — Bet kāpēc nepadevāt ziņu, ka brauksiet šurp? Kopš kura laika jau esat šeit? Cik ilgi domājat palikt? Kāpēc neatnācāt stundu agrāk, visi kopā būtu paēduši vakariņas.

Viņš apbēra mani ar jautājumiem. Nosēdināja krēslā, paglaudīja man plecu, itin kā es būtu spilvens, nemitīgi piedāvāja cigārus, cepumus, vīnu. Nevarēja un nevarēja rimties. Krita vai izmisumā, ka mājās nav viskija, gribēja uzvārīt kafiju, lauzīja galvu, ko gan varētu manis labā darīt, staroja laimē un smējās un šajos jūtu uzplūdos bija nosvīdis gluži slapjš.

—      Jūs nemaz neesat pārvērties, — sacīju, ar smaidu nolūkodamies viņā.

Tas pats muļķīgais izskats, kā man palicis atmiņā. Viņš bija apvēlies un drukns, īsām kājelēm, gados vēl jauns — viņam nevarēja būt vairāk par trīsdesmit, — taču neviena mata uz galvas, pāragri izkrituši. Seja pilnīgi apaja, apskaužama sejas krāsa, balta āda, sārti vaigi un sārtas lūpas. Acis zilas un arī apaļas, uz deguna lielas brillles zelta ietvaros, uzacis tik šauras, ka gandrīz nebija ieraugāmas. Viņš atgādināja iesviķojušos, izblīdušos tirgoņus, kādus tik labprāt mēdza gleznot Rūbenss.

Kad pastāstīju, ka esmu nolēmis Parīzē kādu laiku uzkavēties un noīrējis istabiņu, viņš ar rūgtumu pārmeta, kāpēc gan to visu neesmu paziņojis agrāk. Viņš pats man būtu sameklējis istabu, aizdevis mēbeles — vai viņš patiešām domāja, ka esmu atļāvies tādu greznību un pircis jaunas? — pats būtu palī

dzējis iekravāties. Viņš visā nopietnībā to uzskatīja par pārestību, ka esmu liedzis viņam šo iespēju pakalpot. Tikmēr misis Strova klusu sēdēja un lāpīja zeķes, nebilzdama ne vārda, un noklausījās vīra runas plūdos ar rāmu smaidu.

—      Kā redzat, esmu apprecējies, — viņš pēkšņi sacīja, — un ko jūs sakāt par manu sieviņu?

Dirks uzsmaidīja viņai, pabīdīdams brilles, — sviedri tās nemitīgi slidināja lejup.

—      Kādu gan atbildi jūs no manis sagaidāt? — smējos.

—      Tik tiešām, Dirk, — misis Strova smaidot man piebalsoja.

—      Vai tad viņa nav brīnišķīga? Es jums saku, mīļais draugs, ar skubu precieties un, jo drīzāk, jo labāk. Esmu pats laimīgākais cilvēks zemes virsū. Paraugieties, kā viņa tur sēž. Vai tā nav glezna? īsts Sardēns, patiesi. Esmu redzējis pašas skaistākās sievietes pasaulē, un neviena no tām Dirka Strova kundzei netiek ne tuvumā.

—      Ja tu nerimsies, Dirk, es aiziešu.

—      Mon pctit chou* — viņš attrauca.

Viņa mazliet pietvīka, samulsusi no kaisles,

kas jautās vīra balsī. Vēstulēs Dirks bija man rakstījis, cik ļoti iemīlējies, un tagad pats redzēju, ka viņš gandrīz nespēj acu no sievas novērst. Diez vai viņa vīru mīlēja. Nabaga nerrs, viņš nu nebija tas, kurš spētu iekveldēt jūtas, taču smaids sievas acīs bija maigs,

* Tu, mana maziņā. (Franc.)

iespējams, ka viņas atturība slēpj visai patiesas jūtas. Viņa nebija tā valdzinošā būtne, ko saredzēja mīlas izslāpušā Dirka iztēle, tomēr izskatījās nopietna, piemīlīga. Viņa bija diezgan slaida, un pelēkais tērps, vienkāršs un tīri labi piegriezts, nemaz nedomāja slēpt, ka viņas augums tik daiļš. Tāds augums vairāk piemērots tēlniekam, nevis kostīmu pārzinim. Brūnie, kuplie mati gludi pieglausti, seja ļoti bāla, tīkami vaibsti, kaut arī tajos nebija nekā īpatnēja. Mierīgas, pelēkas acis. Viņa pati itin kā vairījās būt skaista un, tā vairīdamās, nebija pat glita. Bet, kad Strovs runāja par Šardēnu — tam arī bija savs pamats, — savādi, viņa nudien man atgādināja patīkamo namamāti ar aubīti un priekšautu, ko lielais mākslinieks darījis nemirstīgu. Varēju iedomāties viņu mierīgi rosāmies starp podiem un pannām, veicot mājas soli, tā ka tas ieguva gandrīz vai rituāla nozīmi; nedomāju, ka viņa ir gudra vai spētu kādreiz būt interesanta, tomēr viņas nopietnajā rūpībā bija kaut kas tāds, kas saistīja manu interesi. Viņas atturība likās kā noslēpuma aizplīvurota. Diez kāpēc viņa apprecējusies ar Dirku StrovuV Lai gan viņa bija angliete, tomēr nespēju viņu tā īsti novērtēt, nebija nojaušams, no kādām aprindām nākusi, kādu audzināšanu baudījusi, kā dzīvojusi pirms kāzām. Viņa bija ļoti klusa, bet, kad runāja, balsī bija tīkami klausīties, arī viņas izturēšanās bija dabiska.

Apvaicājos Strovam, vai viņš strādā.

—     Vai strādāju? Es gleznoju tik labi kā vēl nekad.

Sēdējām darbnīcā, viņš pamāja ar roku uz molbertu, kur stāvēja nepabeigta glezna. Mazliet satrūkos. Viņš gleznoja grupu itāliešu zemnieku Kampaņas tērpos atzvilušus uz kātoju baznīcas kāpnēm.

—      Vai pie tā patlaban strādājat? — jautāju.

—      Jā. Seit modējus var dabūt tikpat viegli kā Romā,

—      Vai jūs to neatzīstat par Joti skaistu? — ievaicājās misis Strova.

—      Mana aušīgā sieviņa ieņēmusi galvā domu, ka esmu liels mākslinieks, — Dirks sacīja. Viņš iesmējās it kā aizbildinādamies, tomēr neslēpa prieku par šiem vārdiem. Viņa skatiens kavējās pie gleznas. Savādi, viņa vērīgā acs, kas bija tik asa un tik pareizi sprieda, vērtējot citu darbus, paša darbos samierinājās ar neticamu un vulgāru pliekanību.

—      Parādi vēl pārējās, — sieva ieminējās.

—      Vai vēlaties?

Kaut arī Dirks Strovs bija tik daudz cietis no draugu zobgalībām, tomēr, būdams slavas kārs un savā naivumā pašapmierināts, nekad nespēja atteikt, ja kāds lūdza parādīt viņa darbus. Viņš iznesa gleznu — tur divi cirtaini nerātņi aizrāvušies ar kauliņu spēli.

—      Vai tie nav jauki? — vaicāja misis Strova.

Un tad viņš parādīja vēl dažas. Tātad Parīzē viņš gleznojis tos pašus banālos, acīm tveramos krāšņumus, ap kuriem jau gadiem

ilgi bija noņēmies Romā. Cik viss bija samākslots, nepatiess, mazvērtīgs; un tomēr nezinu neviena godīgāka, patiesāka un atklātāka gleznotāja par Dirku Strovu. Kurš ņemsies izskaidrot šo pretrunu?

Pats nezinu, kā man ienāca prātā pajautāt:

—      Sakiet, vai jums nav nejauši gadījies sastapties ar tādu Čārlzu Striklendu, viņš ir gleznotājs.

—      Jūs taču negribat teikt, ka viņu pazīstat! — iesaucās Strovs.

—      Briesmonis! — piebilda viņa sieva.

Strovs iesmējās.

—      Ma pauvre cherie.* — Viņš piegāja pie sievas un noskūpstīja tai abas rokas. — Viņai viņš nepatīk. Savādi gan, ka jūs pazīstat Striklendu !

—      Man nepatīk nepieklājīgi cilvēki, — misis Strova apliecināja.

Dirks, vēl arvien smiedamies, pagriezās pret mani, lai paskaidrotu.

—       Redziet, kādu dienu es viņam palūdzu atnākt un apskatīt manas gleznas. Nu, viņš ieradās, un es parādīju visu, kas man bija. — Strovs samulsis brīdi vilcinājās — nezinu, kāpēc viņš to,. pats negribēdams, stasla, — un jutās pavisam neveikli. — Viņš paskatījās uz… uz manām gleznām un nebilda ne vārda. Domāju — pataupa savu spriedumu uz beigām. Beidzot es sacīju: «Tā, tas nu būtu viss!» — Un viņš: «Atnācu, lai no jums aizņemtos divdesmit franku.»

* Ak tu, mana nabadzīte. (Ftanc.)

—             Un Dirks patiešām iedeva! — sieva sašutusi piezīmēja.

—r Es biju tik apjucis. Negribējās atteikt. Viņš iebāza naudu kabatā, pamāja ar galvu, pateica paldies un izgāja pa durvīm.

Atceroties šo atgadījumu, Dirka Strova apaļajā, vientiesīgajā sejā bija tik truls izbrīns, ka gandrīz nevarēju valdīt smieklus.

—             Es vēl neko neteiktu, ja viņš būtu sacījis, ka manas gleznas nekur neder, bet viņš nebilda ne vārda — ne pušplēsta vārda.

—             Un tu vēl par to stāsti, Dirk, — sieva pārmeta.

Lai cik bēdīgi, es uzjautrinājos par smieklīgo situāciju, kādā holandietis bija sevi nostādījis, un nemaz nenosodīju Striklenda nekaunīgo izrīcību.

—             Ceru, ka nekad vairs ar viņu nesastapšos, — piebilda misis Strova.

Strovs smaidīja un paraustīja plecus. Viņš bija atkal labā omā.

—             Lai nu vai kā, viņš ir un paliek liels mākslinieks, ļoti liels mākslinieks.

—             Striklends?! — es iesaucos. — Tas droši vien ir kāds cits.

—             Varens vīrs ar rūsganu bārdu. Čārlzs Striklends. Anglis.

—             Kad es viņu pazinu, viņam nebija bārdas, bet, ja nu viņš tādu uzaudzējis, tā varētu gan būt ruda. Cilvēks, par kuru es runāju, sāka gleznot tikai pirms pieciem gadiem.

—      Tas ir tas pats. Viņš ir liels mākslinieks.

—      Neticami.

—      Vai es kādreiz esmu maldījies? — Dirks vaicāja man. — Kad es jums saku, viņš ir ģēnijs. Esmu pilnīgi pārliecināts. Pēc simt gadiem, ja jūs un mani vispār kāds atcerēsies, tad tikai tāpēc, ka pazinām Čārlzu Striklendu.

Biju pārsteigts un reizē arī ļoti ieinteresēts. Pēkšņi atcerējos savu pēdējo sarunu ar Striklendu.

—      Kur var apskatīt viņa darbus? — apvaicājos. — Vai viņš guvis atzinību? Kur viņš apmeties?

—      Nē, viņš nav guvis atzinību. Diez vai kaut vienu vienīgu gleznu būs pārdevis. Ja jūs kādam ieminaties par viņu, visi tikai smejas. Bet es zinu, ka viņš ir liels mākslinieks. Galu galā ari par Manē smējās. Koro savā mūžā nav pārdevis nevienu pašu gleznu. Nezinu, kur Striklends mitinās, bet varu aizvest pie viņa. Ik vakaru septiņos viņš ierodas kafejnīcā Klišī avēnijā. Ja gribat, varam rītdien turp aizstaigāt.

—      Neesmu pārliecināts, vai viņš vēlēsies ar mani runāt. Droši vien es viņam atsaukšu atmiņā laikus, ko viņš nolēmis aizmirst. Bet vienalga — es atnākšu. Vai ir kāda iespēja apskatīt viņa gleznas?

—       Pie viņa ne. Viņš jums nerādīs it neko. Pazīstu kādu sīktirgoni, kam ir divi vai trīs viņa audekli. Tikai neejiet bez manis — viens nekā nesapratīsiet. Man pašam jums tie jāparāda.

—      Dirk, manai pacietībai ir robeža! — iesaucās misis Strova. — Kā tu vari tā runāt

par viņa gleznām, kad viņš ar tevi tā apgājās! — Viņa pagriezās pret mani. — Ziniet, kad daži holandieši ieradās šeit pēc Dirka gleznām, viņš vaiga sviedriem ņēmās tiem iestāstīt, lai pērkot Striklenda gleznas. Viņš neatlaidās, kamēr tās atnesa šurp un parādīja.

—      Un kādas ir jūsu domas par tām? — ar smaidu apprasījos.

—      Gleznas bija šausmīgas!

—      Ak, mīļā, tu taču nesaproti.

—      Nu labi, bet tavi holandieši bija pikti uz tevi. Viņi domāja — tu gribi viņus izmuļķot.

Dirks Strovs noņēma brilles un noslaucīja stiklus. Viņa pietvīkusī seja spīdēja aiz uzbudinājuma.

—      Kāpēc gan tu domā, ka skaistums, kas ir pati lielākā vērtība zemes virsū, ir izmētāts kā oļi liedagā, lai katrs vieglprātīgs garāmgājējs tos nevērīgi paceltu? Skaistums ir kaut kas brīnišķīgs un netverams, ko mākslinieks dvēseles mokās veido no pasaules haosa. Un, kad viņš to ir izveidojis, tad ne jau katram lemts to saskatīt. Lai to iepazītu, jāpārdzīvo tas pats, ko pārdzīvojis mākslinieks. Tā ir kā melodija, ko viņš jums dzied, un, lai to atkal saklausītu paša sirdī, vajadzīgas zināšanas un iztēle, jāprot to uztvert.

—      Kāpēc man tavas gleznas vienmēr likušās skaistas, Dirk? Es apbrīnoju tās kopš pirmās reizes, kad redzēju.

Strova lūpas mazliet noraustījās.

—     Liecies gulēt, mana dārgā. Pavadīšu pāris soļu mūsu draugu.

Dirks Strovs bija ar mieru atnākt otrā vakarā un aizvest mani uz kafejnīcu, kur visdrīzāk Striklends būtu sastopams. Savādi, tā bija tā pati kafejnīca, kur abi ar Striklendu dzērām vērmeļu liķieri toreiz, kad ierados Parīzē, lai viņu uzmeklētu. Fakts, ka viņš arvien vēl nāca šurp, uzvedināja uz domām par kūtrumu un gausumu, kas šķita viņam tik raksturīgs.

—     Tur jau viņš ir, — sacīja Strovs, tiklīdz bijām pārkāpuši pār slieksni.

Lai gan jau oktobris, vakari pieturējās silti un ārā uz ietves pie galdiņiem sēdēja daudz ļaužu. Pārlaidu acis pūlim, bet Striklenda nemanīju.

—      Skatieties! Tur, kaktā. Spēlē šahu.

Ieraudzīju kādu pār šaha galdiņu noliekušos vīru, bet saskatīju tikai filca platmali un rūsganu bārdu. Spraucāmies gar galdiņiem, līdz atradāmies viņam blakus.

—      Striklend!

Viņš pacēla acis.

—      Sveiks, resnīt! Kas tev lēcies?

—     Atvedu vecu draugu pie tevis aprunāties.

Striklends uzmeta man mirkli, acīm redzot, nepazina. Tad atkal rūpīgi pētīja šaha galdiņu.

—     Apsēdieties un bez kādiem ļembastiem, — vēl piekodināja.

Viņš pabīdīja figūru un tūlīt iegrima spēlē. Nabaga Strovs norūpējies paskatījās uz mani,

bet es nebiju tik viegli samulsināms. Pasūtīju kaut ko dzeramu un klusītiņām gaidīju, līdz partija būs izspēlēta. Priecājos par izdevību pēc sirds patikas Striklendu nopētīt. Vai tiešām es šo cilvēku būtu kādreiz pazinis? Vispirms jau šī rudā bārda, savēlusies un izspūrusi, apslēpa gandrīz vai visu seju, un mati gari, bet vispārsteidzošākā pārvērtība bija viņa neiedomājamais kalsnums. Tas viņa prāvo degunu vēl spītīgāk izbīdīja uz priekšu, arī vaigu kauli izspiedušies, acis tādas kā platākas kļuvušas. Deniņos dziļi iedobumi. Viņš nemaz neizskatījās pēc dzīva cilvēka. Mugurā tie paši svārki, kurus viņš valkāja pirms pieciem gadiem, — apskranduši un notraipīti, nonēsāti līdz pēdējai vīlei, nemaz vairs nesēdēja, itin kā būtu šūdināti kādam citam. Ievēroju viņa rokas — lielas, spēcīgas un netīras, vieni kauli un cīpslas, nagi gari. Bija pavisam piemirsies, ka tās tik labi veidotas. Tāds neparasts iespaids, kad viņš tur tā sēdēja, spēlē iegrimis, kā varena spēka apdvests; diez kāpēc kalsenums vērla šo spēku vēl uzkrītošāku.

Izdarījis gājienu, viņš tūlīt atgāzās krēslā un dīvainā izklaidībā blenza uz savu sāncensi. Tas bija tukls, bārdains francūzis. Francūzis apsvēra savas pozīcijas, tad pēkšņi pa jokam nošķendējās un ar nepacietīgu žestu sabīdīja kopā figūras un iesvieda kastē. Piedevām vēl veltīja Striklendam pa apaļam vārdam, tad, pasaucis viesmīli, samaksāja par dzeramiem un aizgāja. Strovs pievilka krēslu tuvāk pie galda.

—     Tagad, es domāju, mēs varētu aprunāties, — viņš ieminējās.

Striklenda acis urbās viņā, tajās zalgoja ļaunums. Droši vien atkal mēģinās vilkt uz zoba, taču neko nemanīja, kur piesieties, tāpēc bija spiests klusēt.

—      Atvedu vecu draugu ar jums aprunāties, — atkārtoja Strovs, jautri smaidīdams.

Striklends domīgi gandrīz veselu minūti nopētīja mani. Es nebildu ne vārda. Beidzot viņš pateica:

—      Savu mūžu neesmu viņu redzējis.

Nezinu, kāpēc viņš tā sacīja. Pēc acīm

skaidri manīju, ka viņš mani pazinis. Taču nebiju vairs tik viegli samulsināms kā pirms pāris gadiem.

—            Nesen sastapu jūsu sievu, — ieminējos.

—     Biju pārliecināts, ka jūs vēlētos par viņu šo to uzzināt.

Viņš iespurcās. Acis vien pazibēja.

—      Mums tovakar gāja varen augsti, — viņš atcerējās gan. — Pirms cik gadiem tas bija?

—      Pirms pieciem.

Viņš vēlreiz pasūtija vērmeļu liķieri. Strovs ar savu lokano mēli paskaidroja, ka ar mani iepazinies un kā nejauši uzzinājām, ka abi pazīstam Striklendu. Diez vai Striklends maz klausījās. Viņš pāris reižu tā domīgi manī paskatījās, bet visu laiku šķita nogrimis pats savās domās: tiešām gan, bez Strova tērgavošanas runas mums diez kā nevestos. Pēc pusstundas holandietis, paskatījies pulkstenī, paziņoja, ka viņam laiks iet. Apjautājās, vai es arī nākšot līdzi. Domāju, varbūt divatā no

Striklenda izvilkšu kādu noslēpumu, tāpēc nolēmu vēl brīdi uzkavēties.

Tiklīdz tuklais vīrelis bija prom, tā ieminējos:

—             Dirks Strovs doma, ka jūs esat liels mākslinieks.

—      Pie velna, kāda man daja, ko viņš domā!

—      Vai atjausiet man apskatīt jūsu gleznas?

—      Kam tas vajadzīgs?

—             Iespējams, ka man gribēsies kādu nopirkt.

Iespējams, ka man negribēsies to pārdot.

—             Vai jūs labi nopelnāt? — apvaicājos ar smīnu.

Viņš atkal iespurcās.

—      Vai es pēc tāda izskatos?

—      Jūs izskatāties gandrīz badā nomērdēts.

—      Es arī esmu gandrīz badā nomērdēts.

—             Tad iesim un kaut ko iekodīsim vakariņās.

—      Kāpēc jūs mani uzaicināt?

—             Ne jau aiz žēlsirdības, — dzedri attraucu. — Man gan ne silts, ne auksts — vai nu jūs nomirstat badā vai nenomirstat.

Viņa acis atkal iezibsnījās.

—             Tad iesim, — viņš teica pieceldamies.

—     Nenāktu par ļaunu kārtīgi paēst.

21

Ļāvu, lai viņš pats izvēlas restorānu, pa ceļam nopirku laikrakstu. Kad viņš bija pasūtījis vakariņas, es, atbalstījis avīzi pret vīna

pudeli, sāku lasīt. Ēdām klusēdami. Jutu, ka brīžiem viņš uz mani noskatās, bet nelikos zinis. Biju nolēmis viņu piespiest vaļsirdīgi izrunāties.

—      Vai avīzē ir kaut kas interesants? — viņš apvaicājās, kad mūsu klusā maltīte gāja uz beigām.

Viņa balsī saklausīju tādu kā vieglu sapīkumu.

—      Man vienmēr paticis lasīt feļetonus par teātri, — atbildēju.

Salocīju avīzi un noliku sānis.

—      Nu gan kārtīgi pieēdos, — viņš piezīmēja.

—      Vai mēs tepat neiedzertu arī kafiju?

—      Var jau.

Aizkūpinājām cigārus. Es vilku dūmu klusēdams. Manīju, ka brīžiem viņa acis ar tikko jaušamu smīnu kavējas pie manis kā uzjautrinādamās. Pacietīgi gaidīju.

—      Ko jūs pa šiem gadiem darījāt, kopš pēdējoreiz tikāmies? — viņš beidzot iejautājās.

Man nebija pārāk daudz ko stāstīt. Tie bija memuāri par grūtu darbu un nenozīmīgiem piedzīvojumiem, kad izmēģinājos gan šur, gan tur, kad mazpamazām iemācījos pazīt grāmatas un cilvēkus. Novaldījos un ne ar vārdu neieprasījos Striklendam par viņa paša dzīvi un darbu. Neizrādīju ne mazāko interesi par viņu, un galu galā mana atturība tika gandarīta. Pats sāka stāstīt par sevi. Tā kā viņa runas dāvanas nebija diez ko izcilas, viņš skopiem vārdiem ļāva noskārst, ko nācies izciest, un klusuma brīžus man vajadzēja aizpildīt

pašam ar savu iztēli. Tā bija īsta spīdzināšana — saņemt tikai netiešus mājienus par cilvēku, kas mani tik ļoti interesēja. Tas bija tas pats, kas urbties cauri saplosītam manuskriptam. Tāds iespaids, ka visa dzīve viņam bijusi sūra cīņa ar daždažādām grūtībām; sapratu, ka daudz kas tāds, kas liktos briesmīgs gandrīz vai katram no mums, itin nemaz neskāra viņu. Atšķirībā no parasta angļa Striklends bija pilnīgi vienaldzīgs pret ērtībām; viņš nemaz negremzās, ka diendienā jāmitinās vienā noplukušā istabelē; viņš nejuta prasību, lai apkārt atrastos skaistas lietas. Nedomāju, ka viņš kādreiz būs pamanījis, cik nokvēpušas bija tapetes uz sienām, kur sastapu viņu, kad pirmoreiz ierados. Viņam nevajadzēja atzveltņa, kur atlaisties, viņš nudien daudz ērtāk jutās uz virtuves ķebļa. Ēstgriba bija laba, taču viņam gluži vienalga, ko viņš ēda; viņam tā bija tikai barība, kuru viņš kāri norija, lai remdētu izsalkuma mokas; un, kad nebija nekā, ko likt uz zoba, tīri labi iztika arī tā. Uzzināju, ka veselu pusgadu viņš izdzīvojis ar klaipiņu maizes un piena pudeli dienā. Viņš bija juteklīgs vīrietis, tomēr izturējās vienaldzīgi pret visu juteklisko. Trūkumu viņš neuzskatīja par grūtībām. Bija kaut kas aizkustinošs viņa dzīvē, kura pagāja, domājot vienīgi par garīgajām vērtībām.

Kad niecīgā naudas summa, ko viņš bija paņēmis līdzi no Londonas, pamazām izsīka, viņš nemaz neiztrūkās. Viņš nepārdeva gleznas; šķiet, viņš pat nemēģināja tās pārdot; viņš arvien kaut ko sagudroja, lai nopelnītu

kaut mazumiņu iztikai. Ar baismu humoru pats atcerējās, kā uzmeties par gidu angļu tūristiem, kuri kārojuši iepazīt Parīzes naktsdzīvi; šī nodarbe bija kā radīta viņa sardoniskajam raksturam; lai nu kā, viņš bija nodibinājis plašu pazīšanos pilsētas kvartālos ar visai apšaubāmu slavu. Pats stāstīja, kā stundām ilgi klimtis pa Magdalēnas bulvāri, medīdams angļus un vispirms jau ieskurbušos, kas tīkoja redzēt to, ko likums aizliedzis. Ja palaimējies, sanākusi tīri glīta summiņa; tomēr viņa noskrandušās drēbes beidzot aizbiedējušas ziņkārīgos tūristus, grūti bijis atrast tādus karstgalvjus, kas uzticētos viņam. Tad atkal pagadījies darbiņš — pārtulkot patentēto zāļu reklāmas, kuras kāda firma pārraidījusi pa radio angļu mediķiem. Streika dienās viņš strādājis par krāsotāju.

Pa šo laiku ne brīdi neesot pametis novārtā mākslu; bet drīz vien studijas apnikušas un viņš sācis strādāt uz savu roku. Nekad neesot bijis tik nabags, lai neatlicinātu grasi audeklam un krāsām, un patiesi — viņam nekā cita nevajadzēja. Kā nopratu, gleznošana viņam viegli nepadevās un, nevēlēdamies ne no viena pieņemt palīdzību, viņš daudz laika zaudēja, kamēr pats atrisināja tehnikas problēmas, ar kurām iepriekšējās paaudzes jau mazpamazām bija tikušas galā. Viņš tiecās pēc kaut kā, es nezinu — pēc kā, varbūt arī viņš pats īsti nezināja; manī arvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka šis cilvēks ir velna apsēsts. Viņš nelikās gluži prātīgs. Tāds iespaids, ka viņš nevēlas rādīt savas gleznas,

tāpēc ka tās viņu, nudien, neinteresē. Viņš dzīvoja kā sapnī, un īstenība viņam itin neko nenozīmēja. Tāda sajūta, ka viņš ar visu savu brāzmaino spēku iejūsmojās, strādādams pie audekla, un aizmirsa visu pasauli, pūlēdamies tvert tikai to, ko saskatījusi viņa iztēle; un tad pabeidzis, varbūt ne gleznu, jo man bija tāda nojausma, ka viņš reti kaut ko noved līdz galam, — kad kaisle, kas viņu sagrābusi, bija izplēnējusi, viņš nelikās par gleznu vairs ne zinis. Viņš nekad nebija apmierināts ar paveikto: tas viņam šķita nesvarīgs salīdzinājumā ar sapņu tēlu, kas mocīja viņu kā lietuvēns.

—      Kāpēc jūs nekad nesūtāt savus darbus uz izstādēm? — vaicāju. — Jums droši vien gribētos uzzināt, ko citi domā par tiem.

—      Jums tā liekas?

Grūti aprakstīt neizmērojamo nicinājumu, ko pauda šie trīs vārdi.

—      Vai jūs netiecaties pēc slavas? Pret to gandrīz neviens mākslinieks nepaliek vienaldzīgs.

—     Bērnišķīgi! Kā mani var interesēt pūļa domas, ja ne velna nedodu par atsevišķa cilvēka domām?

—     Visi jau neesam tik saprātīgi, — pasmējos.

—     Kas tad rada slavu? Kritiķi, rakstnieki, biržas mākleri, sievietes.

—     Vai tad jums nesagādātu patīkamus brīžus apziņa, ka cilvēkos, kurus jūs nepazīstat un nekad neesat redzējis, pamostas jūtas, netveramas un kvēlas jūtas, raugoties jūsu

darinātajā gleznā. Ikvienam patīk vara. Grūti iedomāties, kur rast tai vēl brīnišķīgāku izpausmi, kā izraisot cilvēka sirdī aizkustinājumu vai šausmas.

—      Melodrāma.

—      Bet jums taču nav vienalga, vai jūs gleznojat labi vai slikti?

—      Man vienalga. Es tikai vēlos gleznot to, ko redzu.

—      Diez vai es spētu ko uzrakstīt vientuļā salā, droši zinādams, ka neviena cita acs nepalūkosies, ko esmu uzrakstījis.

Striklends ilgi nebilda ne vārda, viņa acis tā savādi spīdēja, itin kā viņš būtu ieraudzījis kaut ko tādu, kas iemet dzirksti viņa dvēselē.

—      Dažu labu reizi esmu domājis par vientuļu salu bezgalīgā jūrā, kur varētu dzīvot dziļdziļi kādā ielejā starp svešzemju kokiem, klusumā. Tur laikam atrastu to, pēc kā tiecos.

Viņš nelietoja gluži šos vārdus. Viņš vairāk izlīdzējās ar žestiem, bieži aprāvās teikuma vidū. Pateicu pats saviem vārdiem to, ko, manuprāt, viņš vēlējās pasacīt.

—      Ja atskatās atpakaļ uz šiem pieciem gadiem, vai jums pašam liekas — tas bija to vērts?

Viņš palūkojās uz mani, redzēju — viņš īsti nesaprot, ko ar to domāju. Tad paskaidroju:

—      Jus pametat mājīgu pajumti, atteicaties no dzīves, ko pieņemts uzskatīt par laimīgu. Jūs bijāt diezgan pārticis. Kā rādās, Parīzē jums iet pavisam plāni. Ja varētu vēlreiz visu sākt no gala, vai jūs darītu tāpat?

—      Un kā vēl!

—             Vai zināt, jūs ne reizi neesat apvaicājies par savu sievu un bērniem. Vai jūs nekad par viņiem nedomājat?

—      Nē.

—             Kaut jūs neatbildetu tik sasodīti strupi! Vai ne brīdi neesat nožēlojis, padomājis par izmisumu, ko viņiem sagādājāt?

Viņa lūpas savilkās smīnā, un viņš pakratīja galvu.

—             Man šķiet, dažkārt jūs gluži vienkārši nespējat nedomāt par pagātni. Es nerunāju par pagātni pirms septiņiem vai astoņiem gadiem, bet vēl tālāku, kad iepazināties, mīlējāt viņu un apprecējāt. Vai sirdī vēl nav patvēries prieks, kādu jutāt, pirmo reizi viņu sev piekļaudams?

—             Es nedomāju par pagātni. Vienīgais, kam ir nozīme, — tā ir mūžīgā tagadne.

Brīdi apsvēru viņa atbildi. Tā varbūt bija neskaidra, tomēr šķita — kā pa miglu nojaušu tās jēgu.

—      Vai esat laimīgs? — jautāju.

—     Jā.

Tad apklusu. Domīgs raudzījos viņa. Viņš izturēja manu skatienu, un tūlīt sardoniska dzirksts uzšķīlās viņa acīs.

—     Jūs laikam mani nosodāt?

—             Blēņas, — nekavējos ar atbildi. — Es nenosodu žņaudzējčūsku; gluži vienkārši mani interesē tās psihiskie procesi.

—            Tātad jūs par mani izrādāt tīri profesionālu interesi?

—      Tā iznāk.

—             Tad jau taisnīgi vien būs, ka mani nenosodāt. Jums ir nejauks raksturs.

—             Varbūt tieši tāpēc jūs ar mani jūtaties tik brīvi, — atcirtu.

Viņš vēsi pasmaidīja un neteica nekā. Kaut es prastu aprakstīt viņa smaidu. Nezinu, vai tas bija pievilcīgs, bet tas apskaidroja viņa vaibstus, pārvērta sejas izteiksmi, kas parasti bija drūma, un piešķīra viņam ļaunprātību, kas nebija ļauna. Tas bija gurdens smaids, kas atplauka un dažkārt arī turpat acīs izdzisa; tas bija neparasti juteklīgs, nedz cietsirdīgs, nedz arī laipns, drīzāk gan atgādināja satīra nežēlīgo līksmi. Tas bija viņa smaids, kas urdīja mani pajautāt:

—             Un jūs ne reizi neesat šeit Parīzē iemīlējies?

—             Neatliek laika tādām blēņām. Mūžs nav tik garš, lai pietiktu mīlai un mākslai.

—             Jūsu āriene nevedina domāt, ka esat svēts vientulis.

—      Visa tā noņemšanās man ir pretīga.

—             Cilvēka daba tā nelāgi iekārtota, vai ne? — vēl piebildu.

—      Kāpēc jūs ap mani ķiķināties?

—      Tāpēc, ka neticu jums.

—      Tad jūs esat galīgi aptaurēts.

Vilcinājos ar atbildi, acu no viņa nenovērsdams.

—            Kāda jēga pūlēties mani apmānīt? — sacīju.

—      Nezinu, ko jūs ar to gribat teikt.

Es pasmaidīju.

—      Tūlīt paskaidrošu. Varu iedomāties, ka mēnešiem ilgi tas jums nemaz neienāk prātā un jūs spējat sevi pārliecināt — nu tas ir izbeigts reizi par visām reizēm. Jūs baudāt savu brīvību un jūtat, ka beidzot varat dzīvot pats savu dzīvi. Jums šķiet, ka pat zvaigznes jums aizsniedzamas. Un tad piepeši jūs vairs nevarat izturēt un pamanāt, ka visu laiku jūsu kājas bradājušas pa dubļiem. Jums iegribas pašam tur pavārtīties. Un tad uzmeklējat kādu sievišķi, rupju, piedauzīgu un vulgāru, kādu dzīvniecisku būtni, kurā viss šī dzimuma pretīgums ir tik kliedzošs, un jūs tai uzklūpat kā plēsīgs zvērs. Un baudāt, līdz apreibstat savā trakumā.

Viņš blenza manī, nemaz nepakustēdamies. Es arī nenolaidu acis. Runāju ļoti lēnām.

—      Un vēl kas man šķiet savādi — kad tas viss ir garām, pats jūtaties tik neiedomājami šķīsts. Jūs lidināties kā no miesas atbrīvojies gars, ticis vaļā no zemes smaguma; un jums šķiet, ka spējat pieskarties skaistumam, itin kā skaistums būtu rokām sataustāms; un jūtaties gandrīz vai rada vēsmai un kokiem, kuriem raisās pumpuri, un varavīksnes stīgojumam dzelmenī. Jūs jūtaties kā pats dievs. Vai varat to man izskaidrot?

Viņš neatlaidīgi raudzījās manī, kamēr visu to pateicu, tad novērsās. Viņa sejā bija dīvaina izteiksme, manuprāt, tāds izskats varētu būt cilvēkam, kurš nomiris pēc spīdzināšanas. Viņš nebilda ne vārda. Sapratu, ka mūsu saruna beigusies.

Apmetos uz dzīvi Parīzē un sāku rakstīt lugu. Kārtīgi iedalīju laiku: rīta pusē strādāju, pēcpusdienās klaiņāju pa Luksemburgas parku vai arī staigāju pa ielām. Ilgi kavējos Luvrā — no visām galerijām tā ir vispatīkamākā un visvairāk piemērota pārdomām — vai arī klīdu gar Sēnas krastmalu, pāršķirstīju lietotas grāmatas, kuras nekad nedomāju pirkt. Izlasīju šur tur pa lappusei un iepazinos ar daudziem autoriem, apmierināts, ka vismaz šo to par tiem uzzinu. Vakaros apciemoju draugus. Bieži iegriezos pie Stroviem un dažreiz pamielojos pie viņu pieticīgā azaida. Dirks Strovs lepojās ar savu prasmi itāliešu kulinārijā, un jāatzīst, viņa gatavotie makaroni bija daudz pārāki par viņa gleznām. Tās bija karaliskas vakariņas, kad viņš iestiepa milzīgu bļodu ar makaroniem, kam virsū uzlieta tomātu mērce, to visu mēs notiesājām, piekozdami klāt gardu pašceptu maizi un iztukšodami pudeli sarkanvīna. Tuvāk iepazinos ar Blānču Strovu, laikam tāpēc, ka es biju anglis un viņa šeit nepazina daudz angļu, viņa ikreiz priecājās par manu apciemojumu. Viņa bija laipna un vienkārša, bet allaž diezgan mazrunīga, diez kāpēc man radās iespaids, ka viņa kaut ko slēpj. Varbūt tas nebija nekas cits kā dabiska atturība, ko vēl pasvītroja laulātā drauga vaļsirdīgā pļāpība. Dirks neslēpa neko. Viņš pārrunāja visintīmākos jautājumus bez jebkādas kautrēšanās. Lāgiem sievai kļuva ne-

ērti, bet reiz pats redzēju viņu pagalam apmulsušu — tas bija todien, kad virs nerimās, kamēr nebija izstāstījis, kā viņš ieņēmis caurejas zāles, un sīki jo sīki visu izklāstīja. Apbrīnojamā nopietnība, ar kādu viņš runāja par savām likstām, lika man vai plīst aiz smiekliem, un tas misis Strovai vēl vairāk aizdeva dusmas.

—     Tev laikam patīk, ja par tevi smejas, — viņa teica.

Dirka apaļās acis iepletās vēl apaļākas, un viņa uzacs mulsumā saraucās, kad redzēja sievu tik piktu.

—      Mīļā, vai es tevi sadusmoju? Otrreiz vairs mutē neņemšu tādas zāles. Tas gadījās tikai tāpēc, ka biju īdzīgs. Es par maz kustos. Pārāk maz vingroju. Veselas trīs dienas man nebija …

—     Dieva dēļ, savaldi savu mēli! — Blānča iejaucās dusmu asarām acīs.

Dirks sadrūvējās un uzmeta lūpu kā norāts bērns. Kā glābiņu meklēdams, viņš paskatījās uz mani, lai lūkoju visu vērst par labu, taču nespēju novaldīties un smējos vai pie zemes krizdams.

Kādu dienu aizgājām pie gleznu tirgotāja, kura veikalā, kā Strovs domaja, varēšot man parādīt vismaz divus trīs Striklenda audeklus, bet ieradušies uzzinājām, ka Striklends tos paņēmis atpakaļ. Tirgotājs nezināja pateikt, kāpēc.

—     Tikai neiedomājieties, ka tāpēc mums radusies kāda nesaticība. Es tās paņēmu, izpa

tikdams mesjē Strovam, apsolīju, ka mēģināšu pārdot, ja izdosies. Bet tiešām… — Viņš paraustīja plecus. — Mani interesē jaunie mākslinieki, bet voyons*, jūs pats, mesjē Strov, jūs pats taču nedomājāt, ka tur ir diez kāds talants.

—      Dodu jums savu goda vārdu, mūsdienās nav otra tāda gleznotāja, par kura talantu es būtu vairāk pārliecināts. Pieminiet manus vārdus, jūs palaižat garām retu izdevību. Kādu dienu šīm gleznām būs lielāka vērtība nekā visam tam, kas ir jūsu bodītē. Atcerieties Monē, kurš nevarēja atrast nevienu pircēju, kas paņemtu viņa gleznu kaut vai par simt frankiem. Un ko tās šodien maksā?

—      Tiesa gan. Bet ir bijuši simtiem tikpat labu gleznotāju kā Monē, kuri tāpat nevarēja savā laikā pārdot gleznas, un viņu gleznām vēl šimbrīžam nav nekādas vērtības. Kā to var paredzēt? Vai pietiek ar talantu, lai gūtu atzinību? Neticiet tam. Du reste,** vēl ir jāpierāda, ka jūsu draugam ir talants. Neviens cits to neapgalvo, vienīgi mesjē Strovs.

—      Un kā tad jūs noteiksiet, kuram šis talants ir, kuram nav? — Dirks vaicāja, no dusmām vai plīsdams.

—      Ir tikai viena iespēja — panākumi.

—      Aprobežotais mietpilsonis! — iesaucās Dirks.

—      Bet padomājiet par lielajiem mākslinie

* Tā taču ir? (Franc.)

** Turklāt. (Franc.)

kiem pagātnē — par Rafaelu, Mikelandželo, Engru, Delakruā — viņi visi guva panākumus.

—      Iesim, — Strovs teica man, — citādi vēl nogalināšu šo cilvēku.

23

Satikos ar Striklendu diezgan bieži, šad tad izspēlējām pa šaha partijai. Viņam ātri mainījās garastāvoklis. Daždien viņš sēdēja kluss un domās nogrimis, nelikdamies zinis ne par vienu, citreiz, kad bija labā noskaņā, vienā laidā runāja, aprauti un gausi. Viņš nekad nepateica kādu gudrību, toties ik brīdi bija spējīgs pateikt kādu briesmonīgu dzēlību, kas nekjūdīgi trāpīja mērķī. Un vienmēr tā — kas uz sirds, tas uz mēles. Citu jūtas viņam bijušas nebijušas, vēl uzjautrinājās, ja izdevās tās aizskart. Viņš nemitīgi apvainoja Dirku Strovu tik nežēlīgi, ka reiz Dirks neizturēja, metās prom, nodievodamies nekad vairs ar viņu nerunāt; bet Striklendam piemita tāds spēks, kas vilktin vilka tuklo holandieti, lai kā viņš spurojās pretī, un viņš nāca atpakaļ, luncinādamies kā tāds nejēga suns, lai gan zināja, ka viņu sagaida tikai kājas spēriens, no kura pats baidījās.

Diez kāpēc Striklends pacieta mani. Mūsu attiecības bija īpatnējas. Kādu dienu viņš man palūdza, lai aizdodot piecdesmit franku.

—      Nenāk ne prātā, — atbildēju.

—      Kāpēc ne?

—      Tas man nesagādās nekāda prieka.

—      Briesmīgi spiež kurpe, pats zināt.

—      Kāda man tur daļa!

—      Jums nebūs daļa, ja es nomiršu badā?

—             Kāda velna pēc lai es par to bēdātu? — savukārt atjautāju.

Viņš lūkojās manī minūti vai divas, plucinādams pinkaino bārdu. Uzsmaidīju viņam.

—             Par ko jūs uzjautrināties? — viņš vaicāja ar dusmu atblāzmu acīs.

—             Jūs esat tik atklāts. Neatzīstat nekādus pienākumus pret citiem. Tad arī pret jums nevienam nav nekādu pienākumu.

—             Vai jūs nejustos neērti, ja es aizietu un pakārtos, tāpēc ka mani izmeta uz ielas, jo nebija ar ko samaksāt īri?

—      Itin nemaz.

Viņš iespurcās.

—             Jūs lielāties. Ja es tiešām to izdarītu, jūs sirdsapziņas mokās nobeigtos.

—             Pamēģiniet, tad redzēsim, — vienā mierā atbildēju.

Smaids paplaiksnīja viņa acīs, tad klusēdams viņš apmaisīja vērmeļu liķieri.

—             Vai jums patiktu uzspēlēt šahu? — vai’ cāj u.

—      Var jau.

Novietojām figūras, un, kad galdiņš bija sakārtots, viņš to nopētīja ar mierīgu aci. Ir tāda gandarījuma sajūta, vērojot, ka ikviens tavs bandinieks stāv gatavībā, lai mestos uz priekšu cīniņā.

—             Vai tiešām jūs iedomājāties, ka es jums aizdošu naudu? — jautāju.

—             Neredzu iemesla, kāpēc lai jūs to nedarītu.

—      Jus mani pārsteidzāt.

—      Kā?

j— Kāda vilšanās uzzināt, ka savā sirdī jus esat sentimentāls. Jūs man būtu labāk paticis, ja nebūtu izteicis šo vaļsirdīgo lūgumu pēc manas žēlastības.

—             Es jūs nicinātu, ja tas būtu spējis jūs aizkustināt, — viņš atbildēja.

—      Tas jau skan labāk, — pasmējos.

Sākām partiju. Abi bijām iegrimuši spēlē.

Kad pabeidzām, es viņam teicu:

—             Klausieties, ja jau kurpe tā spiež, tad ļaujiet man apskatīt gleznas. Ja man kaut kas iepatiksies, es nopirkšu.

—      Vācieties pie velna! — viņš aizsvilās.

Tad piecēlās un grasījās iet prom. Es viņu

atturēju.

—             Vēl neesat samaksājis par savu vērmeļu liķieri, — smaidīdams aizrādīju.

Viņš nolādējās, nosvieda naudu uz galda un aizgāja.

Pēc tam vairākas dienas viņu nesastapu, te kādu vakaru, kad sēdēju kafejnīcā un lasīju avīzi, viņš pienāca pie mana galdiņa un apsēdās līdzās.

—      Un tomēr neesat pakāries, — konstatēju.

—             Nē. Dabūju pasūtījumu. Gleznošu kāda pensionēta skārdnieka portretu par divsimt frankiem*.

* Sī glezna, kas sākumā piederēja kādam bagātam Lilles fabrikantam, kurš aizbēga no pilsētas, kad tuvojās vācieši, tagad atrodas Stokholmas nacionālajā galerijā. Zviedri ir veikli makšķernieki duļķainos ūdeņos. (Autora piezīme.)

—      Ka jums izdevās to dabūt?

—      Sieviete, pie kuras pērku maizi, ieteikusi mani. Stāstījis, ka meklējot kādu, kas varētu viņu uzgleznot. Par to man viņai jādod divdesmit franku.

—      Kāds viņš izskatās?

—      Lielisks. Plats, sarkans ģīmis gluži kā jēra ciska, uz labā vaiga šausmīga dzimumzīme, kurai cauri vēl izlīdušas garu garās spalvas.

Striklends bija labā omā, un, kad pienāca Dirks Strovs un apsēdās pie mums, viņš klupa tam virsū, nežēlīgi ķircinādamies. Ar tādu izmanību, kādu nekad nebūtu no viņa gaidījis, viņš aizskāra nabaga holandietim pašas jūtīgākās stīgas. Striklends nemaz nelika lietā sarkasma rapieri, izlīdzējās tāpat ar lamu vārdu rungu. Uzbrukums sākās bez izaicinājuma, spēji, tā ka Strovs, pēkšņi pārsteigts, nekādi neattapa ķepuroties pretī. Gluži kā satrūcināts auns viņš tekalēja šurpu turpu. Pārbiedēts un apjucis. Beidzot asaras sāka ritēt pār viņa vaigiem. Un pats ļaunākais — kaut arī ienīdu Striklendu par šo nekrietno izrīcību, nebija iespējams apvaldīt smieklus. Dirks Strovs bija viens no tiem nelaimīgajiem, kura vispatiesākās jūtas izraisa visskaļākos smieklus.

Vēlāk, atceroties šo ziemu Parīzē, manas jaukākās atmiņas saistījās tieši ar Dirku Strovu. Viņa mazajai ģimenes ligzdiņai piemita kaut kas apburošs. Domās labprāt tur pakavējos, un viņa bezgala vientiesīgās jūtas

pret sievu apdvesa rimta piemīlība. Viņš bija un palika pārlieku naivs, taču viņa patiesā aizrautība modināja simpātijas. Sāku saprast viņa sievas jūtas un biju laimīgs, ka viņas sirsnība ir tik maiga. Ja viņai būtu kaut cik humora izjūtas, viņa uzjautrinātos, tāpēc ka vīrs uzcēlis viņu uz pjedestāla un dievina, klaji pielūdz kā elku, un arī tad, kad pati smējās, laikam jutās iepriecināta un saviļņota. Viņš bija mūžīgais mīlētājs, un, lai gan sieva ar gadiem kļuva vecāka, zaudēja apaļīgumu un piemīlību, viņa acīs tā vienmēr palika tāda pati. Viņam sieva vienmēr būs visburvīgākā sieviete pasaulē. Viņu dzīves rāmajā plūdumā jautās kaut kas neizsakāmi jauks. Viņiem bija tikai darbnīca, guļamistaba un neliela virtuvīte. Misis Strova apkopa mājas soli pati; un, kamēr Dirks gleznoja sliktas gleznas, viņa gāja uz tirgu iepirkties, gatavoja brokastis, šuva, tekāja kā čakla skudra visu cauru dienu un vakarā apsēdās darbnīcā ar šuvekli klēpī, klausīties ka Dirks muzicē, un mūziku, es esmu pārliecināts, viņa nesaprata itin nemaz. Dirkam muzicēšana sagādāja prieku, viņš spēlēja ar daudz lielāku izjūtu, nekā būtu attaisnojams, mūzikā ielikdams visu savu godīgo, sentimentālo, pāri plūstošo dvēseli.

Viņu dzīve savā ziņā bija idile, kur netrūka savdabīga skaistuma. Un muļķīgums, kas pielipa visam, kam vien radās saskare ar Dirku Strovu, bija kā dīvains piesitiens gluži kā neizlīdzināta disonanse un kaut kā padarīja šo dzīvi saprotamāku, cilvēciskāku, gluži

ka parupjš joks nopietnā epizodē vēl saasinādams rūgtumu, kas piemīt jebkuram skaistumam.

24

īsi pirms ziemassvētkiem Dirks Strovs ieradās un ielūdza mani svētvakaru pavadīt kopā ar viņu. Sais dienās viņš bija jo sevišķi jūtīgs un vēlējās svētkus atzīmēt draugu pulkā pēc visiem pienācīgiem rituāliem. Ne viņš, ne es nebijām manījuši Striklendu divas vai trīs nedēļas — es tāpēc, ka biju aizņemts ar draugiem, kas ciemojās Parīzē, Strovs tāpēc, ka šoreiz saplēsies pamatīgāk nekā parasti un nolēmis nelikties par Striklendu vairs ne zinis. Striklends tiešām bija neciešams, un Dirks nozvērējās nekad vairs ar viņu nerunāt. Taču svētku noskaņa uzvilnīja maigas jūtas, viņš pat nespēja piejaut domu, ka Striklends svētku vakarā būs pamests gluži viens; un vēl iztēlojās, ka tādas pašas jūtas kremt Striklenda sirdi, tas nebija paciešams, jo brīdis kā radīts draugu izlīgšanai un nevar vientuļo gleznotāju atstāt vienatnē ar grūtsirdību. Strovs bija ienesis darbnīcā svētku eglīti, radās stipras aizdomas, ka izpušķotajos zaros paslēpts pa asprātīgam nieciņam mums abiem; taču Dirks kautrējās pirmais iet pie Striklenda; bija mazliet pazemojoši tik viegli piedot tik ļaunas pārestības, un viņš vēlējās, lai es būtu klāt, kad notiks šī samierināšanās, kā pats bija izlēmis.

Gājām abi lejup pa Klišī avēniju, bet Striklenda kafejnīcā nemanījām. Bija pārāk vēss, lai sēdētu ārpusē, tāpēc apsēdāmies telpās ādas krēslos. Tur bija karsts un smacīgs, zili dūmi vien griezās. Striklends neatnāca, toties drīz vien ieraudzījām franču gleznotāju, kurš parasti spēlēja ar viņu šahu. Nejauši bijām iepazinušies, un viņš apsēdās pie mūsu galda. Strovs apvaicājās, vai neesot manīts Striklends.

—            Viņš ir slims, — francūzis atbildēja.

—      Jūs nemaz nezinājāt?

—      Vai nopietni?

—      Ļoti nopietni, cik saprotu.

Strovs nobāla.

—     Kāpēc viņš man nerakstīja un nepadeva ziņu? Cik muļķīgi, ka es ar viņu ķīvējos! Mums tūlīt jādodas turp. Droši vien nav neviena, kas par viņu rūpētos. Kur viņš dzīvo?

—      Nav ne jausmas, — atbildēja francūzis.

Izrādījās, neviens no mums nezināja, kur

viņu meklēt. Strovs arvien vairāk un vairāk uztraucās.

—      Viņš var nomirt, un neviena dzīva dvēsele par to nekā nezinās. Cik briesmīgi! Es pat iedomāties nespēju. Mums viņš tūlīt jāatrod.

Pūlējos Strovu pārliecināt, ka ir bezjēdzīgi tā uz zila gaisa meklēt pa visu Parīzi. Vispirms mums jāizlemj, kā rīkoties.

—      Jā, bet pa šo laiku viņš varbūt jau guļ uz nāves gultas, un, kad mēs ieradīsimies, būs jau par vēlu, lai kaut ko glābtu.

—     Sēdiet klusu un ļaujiet padomāt, — jau kļuvu neiecietīgs.

Vienīgā adrese, ko zināju, bija «Hotel dos Belges», bet Striklends sen no turienes izvācies, un tur droši vien neviens neatcerēsies viņu. Viņam bija tāds ērmots paradums slēpt savu atrašanos vietu, un diez vai aizejot būs pateicis, uz kurieni pārceļas. Bez tam aizritējuši vairāk nekā pieci gadi. Man bija tāda nojauta, ka tālu viņš nebūs pārkravājies. Ja viņš joprojām iegriežas tai pašā kafejnīcā, kur mēdza nākt, kad dzīvoja viesnīcā, tad droši vien tāpēc, ka tā bija vistuvāk. Pēkšņi atcerējos, ka maizniece, pie kuras viņš pērk maizi, izgādājusi viņam pasūtījumu uzgleznot portretu, un man ienāca prātā, ka tur varētu dabūt arī adresi. Paprasīju izziņu grāmatu un sameklēju visus maizniekus. Tuvākā apkaimē bija veseli pieci, vienīgais, ko varēja iesākt — apstaigāt visus piecus. Strovs nelabprāt nāca līdzi. Viņš pats ieteica izstaigāt visas ielas, kas nogriezās uz Klišī avēniju, un katrā mājā apjautāties, vai tur nedzīvo Striklends. Mans vienkāršais paņēmiens galu galā izrādījās derīgs, jau otrajā veikalā, kur apvaicājāmies, sieviete aiz letes atzinās, ka pazīstot Striklendu. Viņa gan īsti nemācēja teikt, kurā no trim mājām pāri ielai viņš mitinoties, taču liktenis bija mums žēlīgs — jau pirmajā namā, pie kura durvīm klaudzinājām, durvju sardze pateica, ka mēs viņu atradīšot augšstāvā.

—      Viņš laikam ir slims, — ieminējās Strovs.

—      Iespējams, — vienaldzīgi atbildēja

durvju sardze. En eilet,* neesmu viņu manījusi vairākas dienas.

Strovs skriešus uzskrēja augšā pa kāpnēm man pa priekšu, un, kad es uzgāju augšā, sastapu viņu runājamies ar vestē izmetušos strādnieku, kurš bija pavēris durvis, pie kurām Strovs klaudzinājis. Viņš rādīja uz citām durvīm. Liekoties — tās istabas iemītnieks esot gleznotājs. Neesot gan manīts kādu nedēļu. Strovs jau grasījās klauvēt, tad pēkšņi pagriezās pret mani gluži bezpalīdzīgs. Redzēju, ka viņš pārbijies.

—      Un ja nu viņš ir miris?

—      Lai nu kurš, bet viņš nu gan ne! — attraucu.

Es pieklauvēju. Nekādas atbildes. Pakustināju rokturi, izrādījās, durvis nebija aizslēgtas. Gāju iekšā, Strovs man pa pēdām. Istaba tumsa. Varēju tikai nojaust, ka tie ir bēniņi ar slīpiem griestiem; blāvs atspīdums, tik tikko gaišāks par nakts tumsu, ielauzās pa jumta lodziņu.

—      Striklend! — es saucu.

Neviens neatsaucās. Nudien, savādi. Man likās, ka Strovs, stāvēdams man aiz muguras, dreb kā drudzī. Brīdi vilcinājos iedegt gaismu. Kā pa miglu saskatīju gultu stūrī un nodomāju: diez ko gan ieraudzīsim, iededzot gaismu, — dzīvu cilvēku vai mironi.

—      Vai jums sērkociņu nav, muļķi tādi?

Striklenda skarbā balss, iznirstot no tumsas, lika man bailēs nodrebēt.

* Patiesi. (Franc.)

Strovs iekliedzās:

—      Ak mans dievs, es jau domāju, ka esat miris!

Uzrāvu sērkociņu un skatījos apkārt, meklēdams sveci. Aši pārskrēju ar acīm mazajai telpai, pa pusei dzīvojamai istabai, pa pusei darbnīcai, kur nekā cita nebija kā gulta un pret sienu pagriezti audekli, molberts, galds un krēsls. Uz grīdas neviena paklāja. Nebija arī kamīna. Uz galda, kurš apkrauts ar krāsām, paletes lāpstiņām un visādiem krāmiem piesvaidīts, atradās sveces gals. Aizdedzu to. Striklends gulēja, neērti atlaidies gultā, jo tā viņam bija daudz par īsu, uzkrāvis sev virsū visas drēbes, lai kaut cik sasildītos. Jau uzmetot acis, bija redzams, ka viņam augsta temperatūra. Strovam satraukumā aizlūza balss, kad viņš piegāja pie gultas.

—      Ak, mans nabaga draugs, kas jums kaiš? Man nebija ne jausmas, ka esat nolicies slīpi. Kāpēc nepadevāt man ziņu? Jūs taču zināt, jūsu dēļ es būtu gatavs uz visu. Vēl arvien neesat aizmirsis, ko toreiz sacīju? Nemaz tik ļauni nedomāju. Man nebija taisnība. Cik dumji, ka es to ņēmu pie sirds.

—      Ejiet ratā! — Striklends apskaitās.

—      Esiet taču prātīgs! Sakārtošu ērtāk gultu. Vai jums nav neviena, kas par jums parūpētos?

Viņš samulsis skatījās apkārt netīrajā jumtistabelē. Lūkoja sakārtot gultas veļu. Striklends, smagi elsdams, pikts neteica ne vārda. Lāgiem uzmeta man špetnu mirkli. Stāvēju pavisam mierīgs un vēroju viņu.

—      Ja gribat kaut ko manis labā izdarīt, tad ejiet un atnesiet pienu, — viņš beidzot teica.

—     Divas dienas neesmu soli spēris ārpus mājas.

Gultas malā stāvēja tukša pudele, kur bijis piens, un avīzes strēmelē kriksītis maizes.

—      Ko jūs ēdāt pa šo laiku? — apvaicājos.

—      Neko.

—      Cik ilgi? — iesaucās Strovs. — Vai gribat teikt, ka divas dienas jums nekā nebija ko ēst un dzert? Šausmīgi!

—      Man bija ūdens.

Viņa acis brīdi kavējās pie lielas kannas, ko varēja aizsniegt, izstiepjot roku.

—      Es tūlīt iešu, — Strovs sarosījās. — Vai ir kaut kas, pēc kā jūs kārotu?

Ieteicu sadabūt termometru, vīnogas un maizi. Strovs, laimīgs, ka var būt noderīgs, noskrēja lejā pa kāpnēm, ka noklaudzēja vien.

—      Nu galīgi aptaurēts, — Striklends vēl nopurpināja.

Sataustīju viņa pulsu. Tas sita ātri un vāji. Uzdevu pāris jautājumu, bet viņš neatbildēja un, kad vēl uzstāju, nīgri pagrieza seju pret sienu. Atlika tikai klusēt un gaidīt. Necik ilgi — un Strovs elsdams pūzdams joņoja atpakaļ. Sadabūjis visu, ko es ieteicu, un piedevām vēl sveces, buljonu un spirta lampiņu. Viņš bija pieredzējis vīrs un nevilcinoties uzlika vārīties pienu, tad iedrupināja tajā maizi. Izmērīju Striklendam temperatūru. Četrdesmit un četras svītriņas. Viņš tiešām bija nopietni slims.

Drīz mēs aizgājām. Dirks posās mājup vakariņās, un es nolēmu sadabūt ārstu un aizvest pie Striklenda; bet, kad izgājām uz ielas, svaigā gaisā, kas likās tik dzestrs pēc sasmakušajiem bēniņiem, holandietis lūdza mani tūlīt doties līdzi uz viņa darbnīcu. Viņam bija kaut kas padomā, man viņš gan nekā neteica, tikai vienā laidā apgalvoja, ka esot ārkārtīgi nepieciešami, lai es viņu pavadu. Nedomāju, ka ārsts tobrīd varētu kaut ko vairāk palīdzēt, kā jau bijām darījuši, tāpēc nekā neiebildu. Blānča Strova patlaban klāja vakariņu galdu. Dirks piegāja sievai klāt un satvēra viņas rokas.

—      Dārgā, es vēlos no tevis kaut ko izlūgties, — viņš iesāka.

Blānča palūkojās uz vīru ar to nopietno jautrību, kas bija viena no viņas burvīgākajām īpašībām. Dirka sasārtusī seja, sviedriem pārplūdusi, spīdēja, viņš izskatījās smieklīgi uzbudināts, bet apaļajās, izbrīna pilnajās acīs samanāma pārvarīga apņēmība.

—     Slriklends ir ļoti slims. Viņš var kuru katru brīdi nomirt. Viņš guļ viens pats sapelējušos bēniņos, un nav nevienas dzīvas dvēseles, kas par viņu parūpētos. Ļauj man viņu atvest šurp!

Blānča aši atrāva rokas — nekad nebiju viņu redzējis izdarām tik strauju kustību, — viņas vaigos iesitās sārtums.

—      Nē, nē!

—      Ak, mana dārgā, jel neatsaki. Es nespēju

viņu atstāt tur, kur viņš ir patlaban. Cauru nakti ne acu neaizvēršu, domādams par viņu.

—            Man nav nekas pretī, tu vari iet un kopt viņu.

Viņas balss skanēja vēsi un atturīgi.

—      Bet viņš nomirs!

—      Lai mirst!

Strovam elpa mazliet aizrāvās. Viņš noslaucīja seju. Tad pagriezās pret mani, kā atbalstu meklējot, bet es arī nezināju, ko sacīt.

—      Viņš ir liels mākslinieks.

—      Kāda man dala? Es viņu ienīstu!

—             Ak, mana mīlā, mana dārgā, tu pati nedomā, ko runā. Es tevi lūdzu, ļauj viņu vest šurp. Mēs varam viņu ērti iekārtot. Varbūt izdosies vēl glābt. Viņš tevi nemaz neapgrūtinās. Es pats visu padarīšu. Uzklāsim viņam gultu darbnīcā. Mēs nedrīkstam ļaut viņam nomirt kā sunim. Tas būtu necilvēcīgi.

—      Kāpēc viņu nevar vest uz slimnīcu?

—             Uz slimnīcu! Viņam vajadzīgas mīlas, gādīgas rokas. Pret viņu jāizturas ar bezgala lielu taktu.

Biju pārsteigts, redzot, cik aizskarta jutās Blānča. Arvien vēl klājot galdu, viņas rokas drebēja.

—             Man pietrūkst pacietības ar tevi noņemties. Ja tu saslimtu, vai domā, viņš kaut pirkstiņu pakustinātu, lai palīdzētu?

—             Bet kāda tam nozīme? Man taču būtu tu, kas mani aprūpētu. Tas nemaz nebūtu vajadzīgs. Turklāt ar mani ir citādi — es esmu nenozīmīgs cilvēks.

—      Tu esi kā tāds plušķa kucēns. Pats nogulies smiltīs un gaidi, lai cilvēki tevi bradā kājām.

Strovs iesmējās. Viņš domāja, ka saprot, kāpēc sieva tā izturas.

—      Ak, mana mija, dārgā, tu vēl arvien atceries dienu, kad viņš ieradās apskatīt manas gleznas. Kāda tam nozīme, ja viņš neatrada laba varda, ko par tām pateikt. Pats arī redzu — nav jau diez cik izdevušās.

Strovs skumji parslidināja acis pāri darbnīcai. Uz molberta stāvēja nepabeigta glezna: smaidošs itāliešu zemnieks ar vīnogu ķekaru kārdina melnaci meiteni.

—      Pat ja viņam tās nepatiktu, tomēr vajadzētu ievērot pieklājību. KādēJ viņš tevi vēl apvainoja, klaji izrādīdams savu nicinājumu, un tagad tu laizi viņam rokas. Ka es viņu ienīstu!

—      Dārgais bērns, Striklends ir ģēnijs. Tu taču nedomāsi — es būtu ieņēmis galvā, ka pats esmu liels gleznotājs. Kaut es tāds būtu! Tiklidz redzu īstu mākslās darbu, ta visu saprotu un godbijība noliecu galvu. Talants ir pats brīnišķīgākais pasaulē. Un reizē liels slogs tiem, kuriem tas dāvāts. Mums vajadzētu būt ļoti iecietīgiem pret tiem un tikpat pacietīgiem.

Es stāvēju sānis, mazliet samulsis, vērojot šo ģimenes scēnu, un gudroju, kāpēc gan Strovs uzstāja, lai es nāku līdzi. Redzēju, ka Blānča ir tuvu asarām.

—      Bet ne jau tikai tapcc, ka viņš ir ģeniāls

mākslinieks, es lūdzu, lai tu Jauj viņu vest šurp; gluži vienkārši tāpēc, ka viņš ir cilvēks, slims un nabags.

—      Viņu nemūžam nelaidīšu pāri savam slieksnim, nekad!

Strovs pagriezās pret mani.

—      Sakiet viņai, ka tas ir dzīvības un nāves jautājums. Nedrīkst cilvēku pamest tai nožēlojamā ūķī.

—      Skaidri redzams, šeit būtu daudz vieglāk viņu apkopt, — lūkoju ieminēties. — Protams, tas sagādātu neērtības. Es domāju, pie viņa kādam jāsēž klāt dienu un nakti.

—      Mana mijā, tu taču neesi tā, kura vairās no nelielām grūtībām.

—      Ja viņu te atvedīs, tad aiziešu es, — misis Strova stingri noteica.

—      Es tevi vairs nepazīstu. Tu arvien esi tik laba un laipna.

—      Dieva dēj, ļauj man tādai būt! Tu mani pataisīsi traku!

Beidzot asaras vairs nebija valdāmas. Viņa ieslīga krēslā un paslēpa seju plaukstās. Pleci drudžaini raustījās. Viens mirklis — un Dirks nokrita ceļos blakus sievai, apskāva, skūpstīja, sauca to visādos mīlināmos vārdiņos, un atvieglojuma asaras ritēja lejup par viņa vaigiem. Tad Blānča atraisījās no vīra skavām un izslaucīja acis.

—      Liec mani mierā, — viņa sacīja, vairs ne tik nelaipni, tad pievērsās man, pūlēdamās pasmaidīt: — Ko jūs par mani tagad domāsiet?

Strovs, neziņā raudzīdamies uz sievu, vilcinājās. Viņa piere bija saraukta vienās grumbās un sārtās lūpas sašķiebtas. Savādi, viņš man atgādināja satramdītu jūras cūciņu.

—      Tātad tomēr ne, mīļā? — beidzot viņš noteica.

Viņa gurdi atmeta ar roku. Nebija vairs spēka.

—      Darbnīca pieder tev. Itin viss pieder tev. Ja vēlies viņu vest šurp, kā es varu to aizliegt?

Piepeši smaids paplaiksnīja Dirka apaļajā sejā.

—      Tatad tu piekrīti? Zināju — tā bus! Ak, mana dārgā!

Pēkšņi viņa saņēmās. Iekritušām acīm paskatījās uz vīru un spieda plaukstas pie sirds, itin kā tās puksti būtu nevaldāmi.

—      Ak, Dirk, savu mūžu tev nekad neko neesmu lūgusi.

—      Tu taču zini, nav nekā tāda, ko es nedarītu tevis dēļ.

—      Es tevi lūdzu, neved šurp Striklendu. Jebkuru citu, tikai ne viņu. Atved zagli, žūpu, jebkuru bezpajumtnieku no ielas, un es apsolu darīt visu viņa labā, visu, kas manos spēkos. Tikai lūdzu tevi, neved šurp Striklendu!

—      Bet kāpēc gan?

—      Man bail no viņa. Nezinu, kāpēc, bet viņā ir kaut kas tāds, kas man iedveš šausmas. Viņš mums nodarīs lielu ļaunumu. Es zinu. Es to jūtu. Ja tu atvedīsi viņu šurp, tas labi nebeigsies.

—      Kāds neprāts!

—      Nē, nē. Es zinu, man ir taisnība. Kaut kas briesmīgs mums atgadīsies.

—      Tāpēc, ka mēs darām labu darbu?

Blānča smagi elsoja, sejā jautās neizdibināmās baismas. Diez kādās domās viņa mocījās, kā neizprotamu baiļu varā zaudējusi apvaldu. Citkārt viņa taču bija tik mierīga, šis piepešais jūtu uzbangojums likās pārsteidzošs. Strovs kā sastindzis aiz šausmām brīdi lūkojās viņā.

—      Tu esi mana sieva, tu man esi dārgāka nekā jebkurš cits cilvēks pasaulē. Neviens te nenāks, ja tu nepiekritīsi.

Uz brīdi viņa pievēra plakstus, man likās — tūlīt kritīs ģībonī. Es jau kļuvu mazliet neiecietīgs. Man nebija ne jausmas, ka viņa ir tik histēriska. Tad atkal izdzirdēju Strova balsi tā dīvaini ielaužamies klusumā.

—      Vai pati neesi kādreiz bijusi lielā postā un bēdās, kad tev pretī sniedzās palīdzīga roka? Tu zini, cik daudz tas nozīmē. Vai tiešām tu spētu liegt atspaidu, kad cilvēkam pienācis tik grūts brīdis.

Tie bija visparastākie vārdi un, man šķiet, skanēja tik naivi pamudinoši, ka es gandrīz pasmaidīju. Biju pārsteigts, vērojot, kādu iespaidu tie atstāja uz Blānču Strovu. Viņa mazliet satrūkās, tad ilgi vērās vīra. Dirka acis neatlaidīgi raudzījās grīdā. Nezinu, kāpēc viņš likās samulsis. Viegls sārtums iesitās viņas vaigos, tad viņas seja kļuva balta, vēl vairak nekā balta — spokaini bāla; varēja just, ka pēdējais asins piliens aizplūdis no

viņas ādas; pat rokas bija bālas. Blānčai pārskrēja šermuļi. Klusums darbnīcā likās gandrīz vai rokām tverams. Biju galīgi apmulsis.

—      Ved šurp Striklendu, Dirk. Es darīšu visu, ko spēšu.

—      Mana mīļā, — viņš atplauka smaidā.

Strovs dzīrās sievu apkampt, bet viņa izvairījās.

—       Neesi tik maigs svešu klātbūtnē, Dirk, — viņa teica. — Tad es jūtos tik muļķīgi.

Viņa atkal bija tāda pati kā allaž, neviens nevarētu pateikt, ka nupat vēl viņa pārdzīvojusi tik lielu satraukumu.

26

Nākamajā dienā atvedām Striklendu. Vajadzēja diezgan daudz uzstājības un vēl vairāk pacietības, kamēr piespiedām viņu braukt līdzi, bet viņš nudien bija pārāk vārgs, lai izrādītu kaut cik vērā ņemamu pretestību Strova lūgšanām un maniem rīkojumiem. Apģērbām viņu, kamēr viņš ar visu nespēku mūs vēl izlamāja, novedām lejā pa kāpnēm, iesēdinājām ormaņa ratos un galu galā nokļuvām Strova darbnīcā. Kad ieradāmies, viņš bija tik pārguris, ka ļāva sevi noguldīt gultā un ne vārda nebilda pretī. Tā viņš nogulēja sešas nedēļas. Reiz jau šķita, ka vairs tikai pāris stundu atlicis ko dzīvot; pavisam droši varu apgalvot — ja Striklends izķepurojās, tad par to jāpateicas vienīgi holandieša pacietībai. Nekad neesmu redzējis vēl tiepīgāku slimnieku. Nevarētu teikt, ka viņš būtu īgns

vai uzstādītu pārāk augstas prasības; gluži otrādi, viņš nekad nesūkstījās, nekā neprasīja, gulēja pavisam kluss; viņu it kā aizvainoja šī aprūpēšana un gādība; jebkuru apjautāšanos, kā viņš jūtas, vai kaut kā netrūkst, viņš uzņēma ar izsmieklu, nicīgu vīpsnu vai lādēšanos. Man viņš likās pretīgs, un, tiklīdz briesmas vairs nedraudēja, bez vilcināšanās viņam pašam to pateicu.

—      Vācieties pie velna! — viņš strupi atcirta.

Dirks Strovs, pametis gluži novārtā savu darbu, kopa Striklendu ar maigumu un iejūtību. yi>?š prata visu izkārtot, lai tikai slimajam būtu ērtāk, pat viltu lika lietā; nekad nebūtu domājis, ka viņš spēs piespiest sirdzēju ieņemt ārsta parakstītās zāles. Nekas viņam nebija par grūtu. Līdzekļu tik tikko pietika viņam pašam un sievai, ar naudu tiešām nevarēja mētāties, tomēr tai laikā viņš atļāvās neprātīgu izšķērdību, pirkdams visvisādus grūti sadabūjamus, dārgus gardumus, lai kaut kā iekairinātu Striklenda untumaino ēstgribu.

Nekad neaizmirsīšu taktu un pacietību, ar kādu viņš pūlējās slimajam iegalvot, ka jāēd. Striklenda rupjības nekad viņu nenokaitināja; ja tas bija tikai īgnums, viņš nelikās manām; ja tas bija jau uzbrukums, viņš tikai nokurnēja bārdā. Kad Striklends, mazliet atkopies, bija labā omā un uzjautrinādamies vilka uz zoba savu kopēju, Dirks tīšuprāt strādāja visādas aplamības, lai tikai smīdinātu slimo. Tad viņš man uzmeta ašu, laimīgu skatienu,

lai ari es redzu, cik Joti slimnieks atžirdzis. Strovs bija lielisks.

Tomēr visvairāk mani pārsteidza Blānča. Viņa pierādīja, ka ir ne tikai prasmīga, bet arī rūpīga slimnieku kopēja. Ne prātā nebūtu nācis, ka viņa tik sparīgi noraidījusi vīra nodomu vest Striklendu šurp uz darbnīcu. Blānča paziņoja, ka pati darīs visu, kas jādara slimnieku kopējai. Viņa saklāja gultu tā, lai varētu apmainīt palagus, gulētāju daudz netraucējot. Un apmazgāja viņu. Kad atzinīgi novērtēju viņas prasmi, viņa ar savu piemīlīgo, jauko smaidu pastāstīja, ka esot kādu laiku strādājusi slimnīcā. Nemaz nelika manīt, ka tik izmisīgi nīstu Striklendu. Viņa nerunāja ar viņu daudz, bet no acīm nolasīja katru vēlēšanos. Pāris nedēļu kādam vajadzēja cauru nakti palikt pie sirdzēja gultas, un viņa to darīja pārmaiņus ar vīru. Diez par ko viņa domāja garās naktis, pustumsā sēdēdama pie slimā gultas. Striklends izskatījās tāds savāds, kad viņš tur gulēja, vēl kalsnāks nekā parasti, pinkainu, rudu bārdu, iekritušās acis drudžaini raudzījās tālē; slimība tās itin kā padarījusi vēl platākas un iedegusi tajās nedabisku spīdumu.

—      Vai viņš kādreiz naktī runā ar jums? — reiz ievaicājos.

—      Nekad.

—      Vai viņu vēl tāpat nicināt?

—      Vēl vairāk, ja tas maz iespējams.

Viņa raudzījās manī mierīgām, pelēkām

acīm. Viņas sejas izteiksme bija tik lēnīga, gandrīz negribējās ticēt, ka viņa spējīga uz

tādām jutu brāzmām, kadas pats savam acīm biju vērojis.

—      Vai viņš kādreiz pateicis paldies par visām jūsu pūlēm?

—      Nē, — viņa pasmaidīja.

—      Viņš ir necilvēcīgs.

—      Viņš ir riebīgs.

Strovs, protams, nevarēja vien sievu apjūsmot. Kā mācēdams viņš izrādīja pateicību par šo ziedošanos un padevību, ar kādu sieva bija uzņēmusies nastu, ko viņš tai uzvēlis. Bet viņu mazliet, mulsināja Blānčas un Striklenda izturēšanās vienam pret otru.

—      Vai zināt, esmu vērojis viņus abus stundām ilgi sēžam kopā un nebilstam ne vārda.

Reiz, kad Striklends bija jau tik tālu atveseļojies, ka pēc pāris dienām varēja celties no gultas, visi sēdējām kopā darbnīcā. Mēs ar Dirku sarunājāmies. Misis Strova šuva, un man likās, ka krekls, ko viņa lāpa, pieder Striklendam. Viņš gulēja uz muguras, nerunāja ne vārda. Reiz manīju, ka viņa acis kavējas pie Blānčas Strovas un tajās lasāma tāda savāda ironija. Juzdama sev pievērstu skatienu, viņa pacēla acis, un brīdi viņi cieši vērās viens otrā. Tāda neizdibināma izteiksme Blānčas sejā. Acīs tāda dīvaina mulsa un varbūt — diez kāpēc? — trauksme. Striklends tūlīt novērsās un nevērīgi apskatīja griestus, kamēr Blānča joprojām cieši raudzījās viņā, un tagad viņas skatiens bija pavisam neizprotams.

Pēc pāris dienām Striklends sāka staigāt. No viņa bija palikuši pāri kauli un āda. Drēbes karājās kā skrandas uz putnu biedēkļa. Pinkainu bārdu, gariem matiem, jau tā platos sejas vaibstus slimība vēl asāk iezīmējusi; un savādi — tos gluži nevarēja saukt par neglītiem. Viņa lempīgumā jautās pat kaut kas cēls. Neprotu vārdos izteikt iespaidu, ko viņš uz mani atstāja. Kaut arī miesas aizsegs šķita gandrīz caurspīdīgs, tā varbūt tieši nebija tik nepārprotami saskatāma apgarotība, jo seja pauda izaicinošu juteklību, un laikam gan izklausīsies bezjēdzīgi, ja teikšu — man šķita, ka viņa juteklība dīvainā kārtā ir apgarota. Viņā iemājoja kaut kas pirmatnējs. Viņš šķita iemantojis kaut ko no tumšajiem dabas spēkiem, ko grieķi personificēja pa daļai cilvēka, pa daļai zvēra apveidos — kā satīrus un faunus. Man ienāca prātā Marsijs, kuram dievs licis samaksāt ar savu ādu, tāpēc ka viņš uzdrīkstējies sacensties ar dievu dziedāšanā. Striklenda sirds pukstēja it kā dīvainā saskaņā, lolodama neiedomājamus tēlus; es pareģoju, ka viņš savu dzīvi beigs mokās un izmisumā. Un atkal uzmācās sajūta, ka viņu apsēdis velns; grūti pateikt, vai šis velns tiešām bija ļaunuma iemiesojums, jo tas bija kāds sākotnējs spēks, kas pastāvējis jau pirms labā un ļaunā.

Viņš vēl jutās pārāk vārgs, lai gleznotu, sēdēja darbnīcā kluss, sazin kādos sapņos nogrimis, vai arī lasīja. Izbrīnu radīja grāmatu izvēle; dažreiz vēroju viņu iedziļināmies Malarmē dzejoļos, viņš tos lasīja tā, kā lasa

bērni — lūpas līdzi kustinādams; gudroju, kādas ērmotas jūtoņas viņā varētu mosties no šiem pārsmalcinātajiem ritmiem un nesaprotamajām frāzēm; citreiz atradu viņu iegrimušu Gaborio kriminālromānos. Jocīgi — izvēlēdamies grāmatas, viņš lieliski parādīja sava fantastiskā rakstura nesamierināmās iezīmes. Bija tā savādi vērot, ka, arī juzdamies vārgs, viņš nedomāja par ērtībām. Strovs turpretim cienīja ērtības — darbnīcā nolikti pāris pamatīgi polstētu atzveltņu un liels dīvāns. Striklends negāja tiem ne tuvumā, ne jau aiz liekuļota stoicisma, gluži vienkārši tie viņam nepatika, — reiz, iegājis darbnīcā, ieraudzīju viņu tur vienatnē balansējam uz krēsla ar trim kājām. Pārmaiņas pēc viņš mēdza apsēsties uz virtuves ķebļa. Šādas izdarības bieži vien izveda mani no pacietības. Nezināju otra cilvēka, kurš būtu tik vienaldzīgs pret savu apkārtni.

27

Pagāja divas trīs nedēļas. Kādu rītu, pārtraucis darbu, nolēmu piešķirt sev brīvdienu un aizgāju uz Luvru. Ik pēc soļa apstājos un vēros tik daudzreiz skatītajās gleznās, ļaudamies to uzbangoto jūtu glāstiem. Tā lēnām staigādams pa galeriju, pēkšņi ieraudzīju Strovu. Pasmaidīju, jo viņa āriene — viņš izskatījās tik apaļīgs un tāds kā izbiedēts — vienmēr izraisīja smaidu, taču, piegājis tuvāk, manīju, ka viņš ir neparasti satraukts.

Likās tāds kā nobēdājies un reizē smieklīgs, kā cilvēks, kurš iekritis ūdenī ar visām drēbēm un, izglābts no nāves, vēl nav attapies no pārbīļa, tomēr atskārš, cik smieklīgs pats izskatās. Pagriezies viņš blenza manī, skaidri jutu, ka viņš mani nemaz neredz. Viņa apaļās, zilās acis aiz briļļu stikliem izskatījās izmocītas.

—      Strov! — es viņu uzrunāju.

Viņš mazliet saskurinājās, tad pasmaidīja, taču arī smaids bija samocīts.

—      Kāpēc jūs te slaistāties tik apkaunojošā kārtā? — mēģināju jokot.

—      Sen nebiju bijis Luvrā. Domāju, jānāk apskatīties, vai nav kas jauns.

—      Pats taču stāstījāt, ka šonedēļ jāpabeidz glezna.

—      Striklends strādā manā darbnīcā.

—      Un tad?

—      Es pats viņu uzvedināju uz tādām domām. Viņš vēl nejūtas tik stiprs, lai pārvāktos atpakaļ uz savu pažobeli. Domāju, mums abiem vietas diezgan. Daudzi šeit strādā vienā darbnīcā. Tas būtu interesanti. Bieži esmu nodomājis — cik jauki būtu ar kādu parunāties, kad apnīk strādāt.

Viņš to pateica lēnām, atdalīdams teikumu no teikuma, tad sekoja neveikls klusums, un viņa laipnās nelgas acis visu laiku kavējās pie manis. Tās bija pierietušas asarām.

—      Es jūs laikam nesaprotu, — sacīju.

—      Striklends nespēj strādāt, ja vēl kāds cits atrodas darbnīcā.

—             Nolāpīts! Ta taču ir jusu darbnīca! Tad jau lai viņš vācas laukā!

Dirks žēli paskatījās uz mani. Viņa lūpas drebēja.

—      Kas noticis? — jautāju diezgan asi.

Viņš sastostījās un nosarka. Nelaimīgs vērās kādā gleznā pie sienas.

—             Viņš man nejauj vairs gleznot. Teica, lai pazūdot no turienes.

—      Kāpēc tad netriecāt viņu ratā?

—             Mani pašu viņš izdzina ārā. Kur nu man ar viņu cīkstēties. Izlidināja vēl cepuri nopakaj un aizslēdza durvis.

Pārskaitos uz Striklendu un sašutu pats par sevi. Dirks Strovs bija nostādījis sevi pārāk mujķīgā stāvoklī, gribot negribot jāsmejas.

—      Un ko par to teica jūsu sieva?

—      Viņa bija izgājusi iepirkties.

—      Vai viņš laidīs to iekšā?

—      Nezinu.

Nesaprašanā cieši skatījos uz Strovu. Viņš tur stāvēja kā norāts skolas puika.

—             Vai gribat, lai es eju un izdzenu Striklendu laukā? — jautāju.

Viņš tā kā satrūkās, viņa spīdīgā seja pietvīka gluži sarkana.

—      Nē. Jums labāk tur nejaukties.

Tad viņš pamāja un gāja prom. Skaidri redzams — kaut kāda iemesla dēj viņš nevēlas par to runāt. Es nekā nesapratu.

Pēc nedēļas viss noskaidrojās. Nāca jau tā ap desmitiem, vienatnē paēdis restorānā vakariņas un atgriezies savā mazajā dzīvoklīti, sēdēju viesistabā un lasīju. Izdzirdis saraustītu zvana šķindoņu, izgāju gaitenī atvērt durvis. Strovs stāvēja man pretī.

—      Vai drīkstu ienākt? — viņš vaicāja.

Kāpņu laukumiņa krēslā nevarēju viņa

seju visai skaidri saskatīt, bet balsij bija tāda savāda pieskaņa, kas mani pārsteidza. Zināju, ka viņš ir zvērināts atturībnieks, citādi būtu jādomā, ka drusku iesilis. Ievedu viņu dzīvojamā istabā un lūdzu piesēst.

—        Paldies dievam, ka sastapu jūs mājās, — viņš ierunājās.

—       Kas noticis? — vaicāju neizpratnē par viņa satraukumu.

Tagad varēju viņu pamatīgi nopētīt. Viņš drēbes vienmēr turēja kārtībā, bet šoreiz apģērbies kaut kā nevīžīgi. Pēkšņi viss viņam izskatījās kā novazāts. Nevarēja būt divu domu — būs mazliet iekampis. Pasmaidīju. Daudz netrūka — un būtu sācis vēl vilkt uz zoba.

—             Nezināju, kur iet, — viņš izdvesa.

—      Atnācu jau pirmīt, bet jūs bijāt izgājis.

—      Vēlu ēdu vakariņas, — atbildēju.

Tagad skaidri redzēju: viņa satraukumā

skurbulis nebija vainojams. Sejā, kas parasti bija sārta, izsitušies savādi plankumi. Rokas trīcēja.

—      Vai kaut kas noticis? — atkal vaicāju.

—      Sieva mani pametusi.

Viņš tik tikko dabūja šos vārdus pār lūpām. Viņam gandrīz elpa aizrāvās, un asaras saka slīdēt lejup pa apaļajiem vaigiem. Nezināju, ko teikt. Pirmā doma bija: nu reiz pienākušas beigas Blānčas lēnprātībai — viņa vairs nesamierināsies ar vīra neprātīgo pieķeršanos šim bezkauņam un, vēl Striklenda izturēšanās paskubināta, pieprasījusi, lai to padzen no mājas. Zināju, ka viņa dažbrīd nevalda pār sevi, lai cik lēnīga bija pēc dabas; un, ja Strovs vēl spurojies pretī, viņa droši vien pēkšņi izdrāzusies no darbnīcas, nozvērēdamās tur savu kāju vairs nespert. Taču mazais vīrelis bija tik izmisis, ka smaids manās lūpās apdzisa.

—      Mīļais draugs, nebēdājieties tik daudz. Gan jau atnāks atpakaļ. Nav jāņem tūlīt pie sirds — ko visu sievietes dusmās nesarunā.

—      Jūs nekā nesaprotat. Viņa iemīlējusies Striklendā!

—      Ko! — to dzirdot, satrūkos, bet nebiju vēl lāgā aptvēris šo domu, kad jau atskārtu, cik tā aplama. — Kā nu var tik muļķīgi runāt? Jūs taču nedomājat teikt, ka esat greizsirdīgs uz Striklendu? — es gandrīz iesmējos. — Pats pārāk labi zināt, ka viņa to ne acu galā neieredz.

—      Jūs nekā nesaprotat, — viņš iekunkstējās.

—      Jūs esat viens histērisks muļķis, — kļuvu jau nepacietīgs. — Iedzersim viskiju ar sodu, tūlīt kļūs vieglāk.

Manuprāt, kaut kāda iemesla dēļ — dievs

vien zina, ko visu cilvēki nesagudro, lai sevi spīdzinātu, — Dirks ieņēmies galvā domu, ka viņa sieva iemīlējusies Striklendā, un ar savām izcilajām spējām kļūdīties droši vien sievu tā aizvainojis, ka viņa varbūt, vīru kaitinādama, papūlējusies modināt aizdomas.

—      Paklausieties, — teicu, — aizstaigāsim abi līdz darbnīcai. Ja pats esat sevi nostādījis tik muļķīgā stāvoklī, tad tas krupis arī jānorij. Jūsu sieva neizskatās pēc tādas, kas ilgi turētu ļaunu prātu.

—      Kā es varu iet atpakaļ uz darbnīcu? — viņš bezpalīdzīgi attrauca. — Viņi abi ir tur. Pats to viņiem atstāju.

—      Tad jau nevis sieva jūs pametusi, bet jūs esat pametis sievu.

—      Dieva dēļ, nerunājiet ar mani tā!

Vēl es viņa teikto neuztvēru īsti nopietni. Ne uz bridi nespēju noticēt tam, ko viņš stāstīja. Bet viņš patiešām bija gaužām nobēdājies.

—      Ja reiz esat nācis pie manis aprunāties, tad izstāstiet visu.

—      Šo pēcpusdienu manai pacietībai mērs bija pilns. Aizgāju pie Striklendā un pateicu, — rādās, viņš jau būs tiktāl atkopies, ka varēs posties atpakaļ uz savu paspārni. Man pašam arī vajadzīga darbnīca.

—      Un Striklends bija tieši tas, kam vajadzēja to ieskaidrot. Ko viņš uz to atbildēja?

—      Viņš iesmējās; jūs taču zināt, kā viņš prot smieties, nevis tā, ka priecātos, bet itin kā otrs būtu pēdējais nelga, viņš solījās tūdaļ iet un to pašu brīdi sāka kravāties. Atceraties, mēs paņēmām no viņa istabas šo to līdzi, ko uzskatījām par nepieciešamu, un viņš palūdza Blānčai papīru un auklu, ar ko apsiet saini.

Strovs apklusa, viņam aizrāvās elpa, es jau domāju — kritīs ģībonī. Tas, ko viņš man pastāstīja, tiešām bija kaut kas negaidīts.

—      Viņa bija ļoti bāla, tomēr atnesa papīru un auklu. Viņš nebilda ne vārda. Sasēja saini, vēl klusiņām uzsvilpoja. Nelikās par mums abiem ne zinis. Bet acīs tāds ironisks smīns. Sirds man tik smaga kā akmens. Baidījos, ka tikai kaut kas nenotiek, un jau nožēloju — kam man vajadzēja to teikt. Pameta acis apkārt, meklēdams cepuri. Tad ierunājās viņa: «Es iešu Striklendam līdzi, Dirk,» viņa paziņoja. «Nevaru vairs palikt pie tevis.» Mēģināju kaut ko bilst, bet mēle kā sasieta. Striklends neteica nekā. Vēl arvien svilpoja, itin kā viņam tur nekādas daļas.

Strovs atkal apklusa un noslaucīja seju. Klausījos, nebilzdams ne vārda. Tagad beidzot ticēju un sēdēju kā ar āmuru pa pieri dabūjis. Un tomēr vēl arvien nespēju aptvert.

Tad drebošā balsī, asarām līstot pār vaigiem, viņš man pastāstīja, kā piegājis sievai klāt, mēģinājis apskaut, bet viņa rāvusies atpakaļ — lai viņai nepieskaroties. Viņš gauži lūdzies, lai viņu neatstājot. Stāstījis, cik kvēli mīlot, apliecinājis savu padevību. Lūkojis atsaukt atmiņā viņu laimes dienas.

Nemaz neesot dusmojies uz sievu. Itin neko neesot pārmetis.

—      Lūdzu, ļauj man mierīgi aiziet, Dirk, — viņa beidzot teica. — Vai tu nesaproti, ka es mīlu Striklendu? Kurp viņš ies, turp arī es.

—       Bet apdomā — pie viņa tu nekad neatradīsi laimi. Sevis pašas dēļ paliec. Tu vēl nezini, kas tevi sagaida.

—      Tava paša vaina. Tu nelikies mierā, kamēr viņš nebija atvests šurp.

Dirks pagriezās pret Striklendu.

—             Apžēlojieties par viņu! — Dirks lūdzās.

—     Jūs nedrīkstat ļaut viņai spert tik neprātīgu soli.

—      Viņa var darīt, kā pati vēlas, — atbildēja Striklends. — Viņu neviens nespiež.

—      Esmu izšķīrusies, — Blānča paziņoja ar tādu kā vienaldzību.

Izaicinošais Striklenda miers laupīja Strovam pēdējo savaldību. Aklās dusmās, pats neapjēgdams, ko dara, viņš metās Striklendam virsū. Striklends to nebija gaidījis un sagrīļojās, bet spēka viņam pārpārēm, kaut arī pārcietis slimību, jau nākošajā mirklī, pats neatskārzdams, kā gadījās kā ne, Strovs gulēja uz grīdas.

—      Tu ērmīgais, sīkais vīreli! — Striklends vēl noteica.

Strovs, piesvempies kājās, pamanīja, ka sieva stāv pavisam mierīga un ka viņš pataisīts par apsmieklu viņas acīs, tādā kārtā pazemojums vērtās vēl skaudrāks. Dirkam cīkstoties bija nokritušas brilles, viņš nevarēja tās tūlīt ieraudzīt. Blānča tās pacēla un

klusām pasniedza. Tad pēkšņi viņš it kā apjauta savu nevarību un, kaut ari zināja, ka liks sevi vēl lielākā apsmieklā, ļāva asarām vaļu. Viņš paslēpa seju plaukstās. Abi noskatījās, nebilzdami ne vārda. Pat nepakustējās, stāvēja kur stāvējuši.

—      Ak, mana dārgā, — Dirks beidzot iestenējās, — kā tu vari būt tik cietsirdīga?

—     Tur vairs nekas nav līdzams, Dirk, — viņa atbildēja.

—      Es tevi dievināju, kā neviena cita sieviete pasaulē nav dievināta. Ja darīju kaut ko tādu, kas tev nebija īsti pa prātam, kāpēc tūlīt neteici, es būtu kļuvis citāds. Tevis dēļ pūlējos cik spēdams.

Viņa neatbildēja. Viņas seja bija kā sastingusi. Dirks skaidri redzēja — viņai apnicis klausīties. Viņa uzģērba mēteli, uzlika cepuri. Tad pavirzījās uz durvju pusi. Dirks saprata: vēl brīdis — un viņa būs prom. Viņš aši piesteidzās klāt un nokrita ceļos sievai pie kājām, satverdams viņas rokas — ne vēsts vairs no pašcieņas.

—     Ak, neaizej, mana mīļā! Nespēju dzīvot bez tevis, padarīšu sev galu. Ja esmu darījis kaut ko tādu, kas tevi aizskar, lūdzu, piedod. Piedod vēl šoreiz. Darīšu visu, visu, lai tu būtu laimīga!

—      Piecelies, Dirk. Tu jau kļūsti par pēdējo ģeķi.

Grīļodamies viņš pietrausās kājās, bet vēl arvien nelaida viņu projām.

—      Kur tu iesi? — viņš runāja aizgūtnēm.

—     Tu nezini, kāda izskatās Striklenda istaba. Tu nevari tur dzīvot. Tas būtu šausmīgi.

—            Ja pati par to nebēdāju, kāpēc gan tev bēdāties?

—             Paliec vēl brīdi. Man viss jāpasaka. Galu galā tik daudz taču vari man atvēlēt.

—             Kāda tam nozīme? Esmu izlēmusi. Vienalga, ko tu sacītu, nekas nespēs grozīt manu lēmumu.

Viņš norīstījās un uzlika roku uz sirds, lai apvaldītu tās mokošos pukstus.

—             Es nelūdzos, lai tu grozi savu lēmumu, tikai vēlos, lai tu brīdi mani uzklausītu. Tas ir pēdējais, ko no tevis jebkad izlūgšos. Neliedz man to.

Viņa apstājās, noraudzīdamās uz vīru ar savām domīgajām acīm, kas tagad lūkojās tik vienaldzīgi. Blānča, ienākusi atpakaļ darbnīcā, atspiedās pret galdu.

—      Nu, ko teiksi?

Strovs ar lielu piepūli sakopoja domas.

—            Tev vajadzētu mazliet ar prātu padomāt. Nevar taču dzīvot no zila gaisa, pati zini. Striklendam nav ne penija pie dvēseles.

—      Zinu.

—             Tev būs jācieš šausmīgs trūkums. Tu saproti, kāpēc pagāja tik ilgs laiks, kamēr viņš atžirga. Viņš bija gandrīz badā nomērdēts.

—      Es varu nopelnīt naudu priekš viņa.

—      Kā?

—      Nezinu. Kaut ko sagudrošu.

Baismīga doma iešāvās prātā holandietim,

un viņam pārskrēja šermuļi.

—             Man liekas, tu neesi pie pilnas saprašanas. Nezinu, kas tev uznācis.

Viņa paraustīja plecus.

—      Vai tagad varu iet?

—      Pagaidi vēl brīdi.

Noguris viņš pārlaida acis pār darbnīcu; viņam te bija paticis, jo Blānča ar savu klātbūtni bija ienesusi gaismu un mājīgumu; viņš uz brīdi pievēra plakstus, tad ilgi, ilgi nolūkojās sievā, itin kā vēlēdamies sirdī saglabāt viņas tēlu. Dirks piecēlās un paņēma cepuri.

—      Nē, es iešu.

—      Tu?

Viņa izbijās. Nesaprata, ko viņš ar to grib teikt.

—             Nespēju pieļaut domu, ka tu mitināsies tai riebīgajā, netīrajā pažobelē. Galu galā šīs ir tavas mājas tikpat labi kā manējās. Tev šeit būs ērti. Vismaz paglābsies no paša Jaunākā posta.

Viņš piegāja pie atvilktnes, kur glabāja naudu, un paņēma dažas naudas zīmes.

—      Došu tev pusi no sava ietaupījuma.

Viņš nolika naudu uz galda. Ne Striklends,

ne Blānča nebilda ne vārda.

Tad viņš atcerējās vēl kaut ko.

—             Vai iesaiņosi manas drēbes un atstāsi lejā pie durvju sardzes? Rīt atnākšu un paņemšu. — Dirks vēl mēģināja pasmaidīt.

—     Ardievu, mana mījā. Paldies par laimi, ko man kādreiz dāvāji.

Tad izgāja ārā un aizvēra durvis. Iztēlojos, kā Striklends uzmeta platmali uz galda, apsēdās un aizsmēķēja cigareti.

29

Brīdi klusēju, pārdomādams, ko Strovs nupat bija pastāstījis. Nespēju samierināties ar viņa gļēvulību, viņš pats arī saprata, ka es to nosodu.

—             Jūs tikpat labi zināt, kā Striklends dzīvoja, — viņš drebelīgā balsī taisnojās. — Es nespēju ļaut viņai dzīvot tādos apstākļos, gluži vienkārši nespēju.

—      Kā nu pats redzat, — atbildēju.

—             Ko jūs būtu darījis manā vietā? — Dirks jautāja.

—             Viņa zināja, kas viņu sagaida. Ja viņai jāsamierinās ar dažām neērtībām, lai tad pati tiek ar tām galā.

—      Jā, bet, redziet, jūs jau viņu nemīlat.

—      Un jūs vēl mīlat?

—             Vairāk nekā jebkad. Striklends nav tas vīrietis, kurš spētu sievieti darīt laimīgu. Tas nevar ilgi turpināties. Gribu, lai viņa zinātu, ka es nekad viņu nepievilšu.

—             Vai tas nozīmē, ka gatavojaties ņemt viņu atpakaļ?

—             Ne brīdi nevilcinātos. Un viņa tad man pieķertos tā kā vēl nekad. Kad viņa ir viena un pazemota, un salauzta, būtu briesmīgi, ja viņai nebūtu kur patverties.

Viņš nemaz nelikās aizvainots. Un nav ko

brīnīties, ja es jutos mazliet aizkaitināts, — viņam taču it nemaz nebija pašcieņas. Varbūt viņš bija uzminējis manas domas, jo sacīja:

—      Nevarēju cerēt, ka viņa iemīlēs mani tāpat kā es viņu. Es esmu āksts. Nepiederu pie tiem vīriešiem, ko sievietes mīl. To vienmēr esmu licis vērā. Nedrīkstu viņu nosodīt, ka viņa iemīlējusi Striklendu.

—      No visiem vīriešiem, ko es pazīstu, jums tiešām iedomības piemīt vismazāk, — teicu.

—      Es mīlu viņu daudz vairāk nekā pats sevi. Man šķiet, tiklīdz iedomība iezogas mīlestībā, tūlīt skaidrs, ka par visu vairāk mīlam paši sevi. Gal\i galā vienmēr iznāk tā: līdzko vīrietis apprecas, tūlīt iemīlas citā, kad viņš tiek tam pāri, atgriežas pie sievas, un viņa ņem to atpakaj, un visiem tas liekas gluži dabiski. Kāpēc gan ar sievietēm lai būtu citādi?

—      Katrā ziņā tur ir sava loģika, — es pasmaidīju, — bet visi vīrieši tā nedomā un arī nevar domāt.

Kamēr tā runājos ar Strovu, vēl arvien nespēju izprast, kā tik pēkšņi tas noticis. Vai tiešām līdz tam neko nebija manījis? Atminējos dīvaino skatienu, ko ievēroju Blānčas Strovas acīs; varbūt tas izskaidrojams ar to, ka viņa itin kā apzinājās, kādas jūtas mostas viņas sirdī, pārsteigdamas un satraukdamas viņu pašu.

—      Vai jums līdz pat šai dienai nebija nekādu aizdomu, ka starp viņiem kaut kas sācies? — jautāju.

Viņš bridi vilcinājās ar atbildi. Uz galda bija zīmulis, nevilšus viņš uz dzēšlapas uzzīmēja galvu.

—      Lūdzu, pasakiet, ja jums nepatīk mana izprašņāšana, — teicu.

—      Nē, tad man vieglāk runāt. Ja jūs zinātu, kādas briesmīgas sāpes plosa manu sirdi. — Viņš nosvieda zīmuli. — Jā, jau divas nedēļas to zināju. Zināju agrāk, nekā viņa pati to apjauta.

—      Kāpēc gan netriecāt Striklendu prom?

—      Gluži vienkārši neticēju. Tas likās tik neiespējami. Viņa taču negribēja viņu ne acīs redzēt. Tas bija vairāk nekā neiespējami, tas bija neticami. Domāju, tā ir tikai mana greizsirdība. Redziet, no laika gala esmu bijis greizsirdīgs, bet pūlējos to nekad neizrādīt, biju greizsirdīgs uz katru vīrieti, ko viņa pazina; biju greizsirdīgs uz jums. Zināju, ka viņa nemīl mani tā, kā es mīlu viņu. Tas taču gluži dabiski, vai ne? Bet viņa ļāva, lai es mīlu viņu, un ar to pietika, lai es būtu laimīgs. Piespiedu sevi palikt ārpus mājas stundām ilgi, lai atstātu abus divatā; gribēju pats sevi sodīt par aizdomām, kas nebija manis cienīgas; kad atgriezos, manīju, ka viņi nevēlas mani, ne jau Striklends, viņš necēla ne ausu, vai es tur esmu vai neesmu, bet Blānča. Viņa nodrebinājās, ja kādreiz grasījos viņu noskūpstīt. Kad beidzot biju par to pārliecināts, nezināju, ko darīt; noģidu — abi mani tikai vēl izsmies, ja taisīšu traci. Domāju, ja turēšu muti un izlikšos, ka neko neredzu, viss var vēl vērsties par labu. Nolēmu dabūt viņu

projām pa godam, bez kādiem ķīviņiem. Ja jūs zinātu, ko esmu pārcietis!

Tad atkal ņēmās stāstīt, kā lūdzies Striklendu, lai tas iet projām. Viņš, notrāpījis īsto brīdi, mēģinājis izteikt savu lūgumu itin kā starp citu, tomēr nav spējis apvaldīt balss trīsas, jutis, ka vārdiem, ko viņš gribēja pateikt jautrā noskaņā un pa draugam, piezogas klāt greizsirdības sūrme. Neesot cerējis, ka Striklends bez vārda runas paklausīs un tūdaļ posīsies ceļā, taču, izdzirdis sievas lēmumu doties līdzi, kļuvis vai mēms aiz pārsteiguma. Tagad redzēju, ka viņš no sirds nožēlo, kāpēc gan vajadzējis vērt muti valci. Viņš drīzāk būtu pacietis greizsirdības mokas nekā šķiršanā^ sāpes.

—     Es gribēju Striklendu nogalināt un tikai pataisīju pats sevi par muļķi.

Labu brīdi klusējis, viņš pateica vārdus, kādus varēja no viņa sagaidīt.

—      Ja es mazliet paciestos, varbūt viss atkal ietu pa vecam. Vajadzēja vairāk pacietības. Ak, nabaga bērns, kādā postā es tevi iegrūdu!

Paraustīju plecus un neteicu neko. Nejutu ne kripatiņas žēluma pret Blānču Strovu, taču zināju, ka gaužām sāpinātu Dirku, ja klaji pateiktu savas domas par viņa sievu.

Dirks bija tiktāl nomocījies, ka vairs nespēja apturēt runas plūdus. Vēl un vēlreiz pārstāstīja vārdu pa vārdam visu šo scēnu. Te viņam ienāca prātā kaut kas tāds, ko pirmīt vēl nebija izstāstījis, tagad viņš pārsprieda, ka varbūt neesot izraudzījies īstos

vārdus, tad vaimanāja pats par savu aklumu. Un gaudās — kam viņam vajadzējis tā darīt, tad atkal sodījās par savu aizmāršību. Bija jau krietni vēls, es jutos tikpat noguris kā viņš.

—      Un ko jūs tagad domājat darīt? — beidzot noprasīju.

—      Ko es varu darīt? Gaidīšu, kamēr viņa sūtīs kadu man pakaļ.

—      Kāpēc jūs nevarētu aizbraukt uz kādu laiku?

—      Nē, nē; man jābūt tuvumā, ja viņai manis ievajadzētos.

Tobrīd viņš šķita beigts un pagalam. Viņš nebija neko izlēmis. Kad ieminējos, ka tagad derētu likties uz auss un kārtīgi izgulēties, viņš atrunājās — miegs nenākot — un grasījās jau iet laukā un klaiņāt pa ielām līdz rīta gaismai. Skaidri redzams — viņu nedrīkstēja atstāt vienu. Pierunāju palikt tepat pa nakti un noguldīju viņu savā gultā. Man dzīvojamā istabā bija dīvāns, pats varēju it labi tur pārnakšņot. Dirks bija tik pārguris, ka nemaz nespēja spuroties pretī, kad stingri uzstāju. Iedevu viņam pietiekami daudz veronāla, lai viņš cieši aizmigtu vismaz uz dažām stundām. Manuprāt, tas bija pats labākais pakalpojums, ko varēju izdarīt.

30

Gulta, ko sev uzklāju, bija pietiekami neērta, lai līdz pašai ausmai novalstītos nomodā, tonakt es daudz domāju par to, ko

nelaimīgais holandietis bija man pastāstījis. Nebiju tik daudz pārsteigts par Blānču Strovu, jo viņas rīcībā saskatīju tikai fiziska spēka pievilcību. Nedomāju, ka viņa kādreiz būtu patiesi mīlējusi savu vīru, un tas, ko biju noturējis par mīlestību, nebija nekas vairāk kā sievišķīga atsaucība uz glāstiem un apmierinājums, ko vairums sieviešu savā prātā uzskata par mīlestību. Tās ir pasīvas jūtas, tās spēj iegailēties pret jebkuru objektu, tāpat kā tīteņi var apvīt savas stīgas ap jebkuru koku; vecu vecā patiesība arī novērtē šo jūtu spēku, kad tā spiež meiteni iziet pie vīra, kurš iekārojis to paļāvībā, ka mīlestība nāks pati no sevis. Tās ir jūtas, ko atlīdzina gandarījums par stāvokļa drošību, tāpat lepnums par īpašumu, sievietes prieks, apzinoties, ka pēc viņas kāds tvīkst, atalgojums par paveikto mājas soli, un tikai sievietes pašas savās tukšajās iedomās piedēvē tām garīgas vērtības. Šīs jūtas ir pilnīgi nevarīgas pret kaislību. Man bija tādas aizdomas, ka Blānčas Strovas brāzmainajā niknumā pret Striklendu no paša sākuma jautās tāda nenosakāma fiziska tieksme. Kādas gan man tiesības atknibināt dzimuma attiecību neatšķetināmos mudžekļus? Varbūt Strova kvēlē viņas asinis nesmēla atveldzi, varbūt viņa nīda Striklendu tāpēc, ka sajuta viņā spēku sniegt tieši to, kā viņai pietrūka? Domāju, viņa izturējās pavisam godīgi, pretodamās vīra gribai vest Striklendu viņu dzīvoklī, man šķiet, Blānča baidījās no viņa, kaut arī nezināja, kāpēc; atceros, kā viņa

pati pareģoja nelaimi. Manuprāt, kaut kā dīvainā kārtā riebums, ko viņa izjuta pret Striklendu, pamazām pārgāja riebumā pašai pret sevi, tāpēc ka viņš tik savādi satrauca viņu. Viņa izskats bija mežonīgs un lempīgs; viņa acis itin kā raudzījās kaut kur sānis, lūpās juteklība; viņš bija liels un stiprs; likās, viņš savās kaislībās bija neremdināms; varbūt Blānča arī sajuta to draudīgo spēku, kas atsauca atmiņā mežonīgās būtnes pasaules pašos pirmsākumos, kad matērijā, kas saglabājusi savu agrāko saikni ar zemi, itin kā iemita pašas zemes gars. Ja viņam vispār bija uz viņu kāda ietekme, tad neizbēgami viņai vai nu jāmīl, vai jānīst. Un viņa nīda.

Vēl es iztēlojos, ka, dienu no dienas atrodoties tuvumā šim slimajam vīrietim, nemanot viss kļuva citādi. Viņa pacēla viņa galvu, kad baroja, un viņas plaukstai bija grūti to noturēt; kad viņš bija paēdis, viņa noslaucīja juteklīgās lūpas un rūsgano bārdu. Apmazgāja viņu, krūtis bija noaugušas bieziem matiem, un, kad viņa noslaucīja viņa rokas, pat nespēkā tās bija stipras un stiegrainas. Viņa pirksti bija slaidi; tie spēja daudz, šie mākslinieka veidotāja pirksti; un es nezinu, kādas mokošas domas tie raisīja viņas sirdī. Viņš gulēja Joti mierīgi, nemaz nepakustēdamies, itin kā būtu miris, un izskatījās kā tramīga, no meža iznākusi dzīva radība, kas atpūšas pēc ilgas vajāšanas; viņa lūkoja uzminēt, kādi sapņu tēli gan viņam rādās pa miegam. Vai viņš sapņoja par nimfu, kas bēguļo Grieķijas mežos, un satīru, kurš seko tai pa

pēdām? Nimfa aizbēga veiklām kājām, baiļu nesta, bet satlrs viņu panāca soli pa solim, līdz viņa sajuta tā karsto elpu uz sava vaiga; un vēl arvien klusiņām bēga, un klusiņām viņš dzinās paka], un, kad beidzot bija satvēris, vai tās bija šausmas, kas satrauca viņas sirdi, vai tā bija vārdos netverama jūsma?

Blānča Strova bija neglābjama šās iegribas varā. Varbūt viņa vēl arvien nicināja Striklendu, taču alka pēc viņa un savā līdzšinējā dzīvē neredzēja vairs nekādas jēgas. Viņa vairs nebija tā pati sieviete, kas iepriekš — sarežģīta rakstura, gan laipna un untumaina, gan piesardzīga un neapdomīga; viņa bija Menāda. Viņa bija vienas vienīgas alkas.

Varbūt tas viss izklausās pārāk fantastiski; iespējams, ka viņai gluži vienkārši apnicis pašas vīrs un viņa aizgājusi līdzi Striklendam aiz tīri trulas ziņkāres. Varbūt viņai nav pret Striklendu dziļāku jūtu un viņa kritusi par upuri sveša vīrieša iekārei vienīgi aiz gara laika vai tādēļ, ka diendienā atradās tā tuvumā, lai pēc tam uzzinātu, ka ir nevarīga savas pašas iedomu lamatās. Kā es varēju noģist, kādas domas un kādas jūtas mīt aiz šis rāmas pieres un aiz šīm mierīgajām, pelēkajām acīm?

Ja arī ne par ko nevaram būt droši saskarē ar tik neaprēķināmiem radījumiem, kādi ir cilvēki, Blānčas Strovas uzvedībai tomēr bija izskaidrojums un katrā ziņā pārliecinošs. Bet par Striklendu gan jāsaka — viņu es nesa

pratu itin nemaz. Lauzīju galvu, bet nekādi nespēju atrast izskaidrojumu rīcībai, kas bija tādā pretrunā ar manu priekšstatu par viņu. Nebija ko brīnīties, ka viņš tik cietsirdīgi pievīlis drauga uzticību vai, daudz nedomādams, apmierināja savas iekāres uz citu nelaimes rēķina. Tas bija viņa dabā. Viņš bija cilvēks, kam nebija nekādas saprasmes par pateicību. Viņš ne par vienu neiežēlojās. Jūtas, pie kādām esam raduši, gluži vienkārši viņam neeksistēja, un pārmest, ka viņš tādas nepārdzīvo, būtu tikpat muļķīgi kā pārmest tīģerim mežonību un plēsoņas dabu. Bet tieši šo iegribu es nevarēju saprast.

Nespēju noticēt, ka Striklends iemīlējies Blānčā Strovā. Neticēju, ka viņš vispār spējīgs iemīlēties. Tās ir jūtas, kas nav iedomājamas bez maiguma, un Striklendam nebija maiguma ne pašam pret sevi, ne pret citiem; mīlestība ir vājuma sajūta, vēlēšanās aizstāvēt, cenšanās darīt labu un sagādāt prieku — ja nu ne tieši nesavtība, tad katrā ziņā savtība, kas apbrīnojami prot paslēpties; tai piemīt arī tāda kā bikla neuzticība. Tās visas ir īpašības, kuras nekādi nebija piedēvējamas Striklendam. Mīlestība ir aizraušanās, tā liek cilvēkam aizmirst pašam sevi, pats tālredzīgākais, lai gan saprot, tomēr nespēj noticēt, ka arī viņa milestībai kādreiz pienāks beigas, un piešķir tai reālus apveidus, skaidri zinādams, ka tās ir ilūzijas, un par spīti saprātam tomēr mīl šīs ilūzijas vairāk par īstenību. Mīlestība cilvēku dara bagātāku un reizē nabadzīgāku. Tas vairs nav tas pats cilvēks. Vēl vairāk —

viņš nemaz vairs nav cilvēks, bet lieta, līdzeklis kāda mērķa sasniegšanai, kas viņam pašam svešs. Mīlestība nekad neiztiek gluži bez sentimentalitātes, taču Striklends mazāk nekā jebkurš cits sliecās uz šo vājību. Šaubos, vai viņš jelkad būtu zaudējis varu pār sevi, kā palaikam gadās mīlētājiem, — viņš nemūžam nebūtu varējis paciest svešu jūgu. Zināju, ka viņš ir spējīgs kaut ko izraut no sirds ar visām saknēm, lai arī varbūt izmisīga cīņā, tā ka pats palika satriekts un asinīm aptraipīts, — spējīgs izraut visu, kas ielauzās starp viņu un šīm neaptveramajām dziņām, kuras viņu nemitīgi trenca, viņš pats nezināja, kurp. Ja man ir izdevies attēlot šo sarežģīto iespaidu, ko Striklends atstāja uz mani, nemaz neliksies briesmīgi, ja teikšu: man bija tada sajūta, ka viņš ir par lielu un reizē arī par mazu, lai mīlētu.

Taču man šķiet, priekšstatu par jūtu uzliesmojumu veido katra indivīda savdabīgā jūtu pasaule, katrs to uztver citādi. Tāds vīrietis kā Striklends mīl pēc savas saprašanas. Veltigi būtu meklet izskaidrojumu viņa jūtam.

31

Nākošajā dienā Strovs aizgāja, veltas bija manas pūles pierunāt viņu, lai vēl paliek. Piesolījos atgādāt šurp viņa mantību no darbnīcas, bet viņš nebija pārliecināms, aizgaja pats, laikam vēl cerēja, ka tie abi nemaz

nedomā vākt kopā viņa mantas un tā viņam rastos izdevība vēlreiz sastapt sievu, varbūt pierunāt, lai nāk atpakaļ. Bet tukšas cerības — divriči gaidīja lejā pie durvju sardzes, kura paziņoja, ka Blānča esot izgājusi. Diez vai Dirks turējās pretī kārdinājumam izkratīt sirdi. Biju novērojis, ka viņš savas bēdas izsūdz kuram katram, viņš cerēja uz līdzcietību, taču sagaidīja tikai ņirgas.

Viņš izturējās pavisam muļķīgi. Zinādams, kurā laikā sieva iepērkas, kādu dienu, nevarēdams vairs izturēt, viņu neredzējis, uzglūnēja viņai uz ielas. Blanča nevēlējās runāt, bet viņš neatlaidās, teica, gribot izrunāties. Viņš nenoguris buldurēja, atvainojās un taisnojās par jebkuru pārestību, ko būtu viņai nodarījis, dievojās, cik padevīgi mīlot, lūdzās sievu, lai nāk atpakaļ. Viņa neatbildēja un, seju novērsusi, aši steidzās tālāk. Iedomājos Dirku ar tuklajām, īsajām kājelēm tipinām nopakaļ. Steigā mazliet aizelsies, viņš stāstīja, cik nelaimīgs esot, un lūdza apžēloties, solījās darīt visu pēc viņas prāta, ja vien viņa piedotu. Piedāvāja doties ar viņu ceļojumā. Brīdināja — Striklendam viņa drīz apnikšot. Kad viņš man atstāstīja šo pazemojošo scēnu, nudien, sašutu. Tas nu vairs nebija prāta darbs — ne kripatiņas no pašcieņas. Viņš bija darījis visu, lai sieva viņu nicinātu. Nav lielākas cietsirdības par to, ko sieviete izjūt pret vīrieti, kurš viņu mīl un kuru viņa nemīl; ne vēsts no labsirdības, pat ne iecietības, viņā plosās tikai neprātīgs naids. Blānča Slrova pēkšņi apstājās un no

visa spēka iecirta vīram pliķi. Tad, izmantodama viņa apjukumu, aizbēga un uzskrēja augšā pa kāpnēm darbnīcā. Ne vārds nebija nācis pār viņas lūpām.

To visu pārstāstīdams, Dirks piespieda plaukstu pie vaiga, it kā vēl justu pļaukas sūrsti, acīs jautās sirdi plosošas sāpes un jocīgs izbrīns. Viņš izskatījās kā nosiksnots skolas puika, un, kaut ari man bija viņa žēl, tik tikko valdīju smieklus.

Tad viņš sāka staigāt pa ielu, pa kuru viņai jādodas uz veikaliem, un nostājās pretējā stūrī, kad viņa gāja garam. Viņš neuzdrošinājās vairs Blānču uzrunāt, bet mēģināja ar savām apaļajām acīm izteikt aicinājumu, ko loloja sirdi. Pašam laikam bija tāda cerība, ka, ieraugot viņu tik nelaimīgu, sieva iežēlosies. Taču Blānča nekad pat nelikās viņu manām. Nemainīja ari iepirkšanās stundas un nemeklēja līčloču ceļus. Man bija tāda sajūta, ka viņas vienaldzībai piemīt kaut kas nežēlīgs. Varbūt viņa vēl tīksminās par mokām, ko lika vīram izciest. Nespēju saprast, kāpēc gan viņa to tik ļoti ienīst.

Aizrādīju Strovam, lai taču nāk pie prāta. Un no tiesas apskaitos — kā nu vīrietis var tik zemu nolaisties.

—      Tā jūs nekā nepanāksiet, — sacīju,

—       man šķiet, prātīgāk būtu, ja jūs viņai iebelztu ar spieķi pa galvu. Tad viņa jūs tā nenievātu kā tagad.

Ieteicu viņam uz kādu laiku aizceļot uz dzimto pusi. Viņš bieži bija man stāstījis par kluso pilsētiņu kaut kur Holandes ziemeļos,

kur vēl dzīvi viņa tēvs un māte. Tie bija mazturīgi ļaudis. Tēvs strādāja par namdari, mitinājās gausi plūstoša kanāla malā, mazā, vecā sarkanu ķieģeļu mājiņā, kur valdīja tīrība un kārtība. Ielas bija platas un tukšas; jau divsimt gadu šī vieta kā izmirusi, toties nami vēl kopš sendienām saglabājuši staltumu. Bagāti tirgoņi, kas sūtīja savas preces uz tālo Indiju, tur dzīvojuši klusumā un pārticībā, un, kad šos namus tomēr bija sagrauzis laika zobs, arī tad vēl tanīs juta spožās pagātnes elpu. Varēja aizstaigāt gar kanālmalu līdz plašajiem, zaļajiem tīrumiem, šur tur manīja vējdzirnavas, kuru pavēnī laiski ganījās melnraibās govis. Es domāju — tur, kavēdamies bērnības atmiņās, Dirks Strovs drīz vien aizmirstu savu nelaimi. Bet viņš par braukšanu negribēja ne dzirdēt.

—      Man jābūt šeit, kad viņai manis ievajadzēsies, — viņš nemitējās skandināt.

—     Būtu briesmīgi, ja kaut kas drausmīgs atgadītos un manis nebūtu klāt.

—     Kā jūs domājat — kas gan varētu notikt? — vaicāju.

—      Nezinu. Bet es baidos.

Paraustīju plecus.

Lai kādas sāpes Dirkam Strovam jāpārcieš, viņš tomēr bija un palika smieklīgs. Varbūt viņš izraisītu līdzcietību, ja būtu pārguris un izkristos miesās. Bet ne uz to pusi. Tāds pats apvēlies, apaļie, sārtie vaigi spīdēja kā piebrieduši āboli. Viņš ļoti kārtīgi ģērbās un vēl joprojām nēsāja smalko, melno mēteli un katliņu, kas vienmēr bija mazliet par šauru

viņa pakausim, un izskatījās bezrūpīgs un uzcirties. Arī uzblīdušo vēderiņu bēdām neizdevās kaut cik pieplacināt. Vairāk nekā jebkad viņš izskatījās pēc turīga, ceļojoša tirgoņa. Slikti, ka dažkārt no cilvēka ārienes tik maz noprotam, kas notiek viņa dvēselē. Itin kā Romeo kvēle iemājotu sera Tobija Belča miesās. Pēc dabas viņš bija jauks un labsirdīgs, tomēr ik brīdi pastrādāja kādu aplamību; viņš dziļi izjuta skaistumu, bet pats spēja radīt tikai kaut ko banālu; neparasts jūtu smalkums un piedauzīga izturēšanās. Viņš spēja būt ļoti taktisks, kārtojot citu darījumus, un rīkoties gluži bez jebkādas takta izjūtas, kad runa bija par viņu pašu. Kādu nežēlīgu, parupju joku daba ar viņu izspēlējusi, samezdama kopā tik daudz pretrunu un atstādama cilvēku vaigu vaigā ar pasaules mulsinošo bezjūtlbu.

32

Nebiju saticis Striklendu vairākas nedēļas. Izjutu riebumu pret viņu un pie izdevības labprāt viņam to pateiktu, tomēr tāpēc vien viņu uzmeklēt nevēlējos. Jutos mazliet nedroši, kad jāuzstājas morāla soģa lomā. Tādās reizēs vienmēr jaušams tāds kā paštaisnums, kas liek sajusties neērti ikvienam, kurš kaut cik apveltīts ar humora izjūtu. Jābūt īstai, lielai aizrautībai, lai nebaidītos kļūt smieklīgs pats savās acīs. Striklends prata būt dzēlīgi vaļsirdīgs, tādēļ piesargājos no jebkuras izlikšanās.

Te kādu vakaru, iedams pa Klišī avēniju garām kafejnīcai, kuru mēdza apmeklēt Striklends un kur pats vairs neiegriezos, ieskrēju viņam taisni krūtīs. Viņš bija kopā ar Blānču Strovu, abi grasījās apsēsties Striklenda ierastajā stūrītī.

—      Kur, nolāpīts, jūs visu šo laiku bijāt pazudis? — viņš iesaucās. — Domāju, ka esat aizbraucis.

Šī sirsnība skaidri pierādīja, ka viņš zina — es nevēlos ar viņu runāt. Viņš nebija tas cilvēks, ar ko būtu vērts velti tērēt pieklājīgus vārdus.

—      Nē, — sacīju, — nebiju nekur aizbraucis.

—      Kāpēc tad šeit neiegriezāties?

—      Parīzē jau šī nav vienīgā kafejnīca, kur nosist brīvo laiku.

Tad Blānča izstiepa roku un sasveicinājās ar mani. Diez kāpēc biju iedomājies, ka viņa būs pārvērtusies; mugurā tas pats pelēkais tērps, ko viņa tik bieži valkāja, vienkāršs un glīts, skatiens tikpat atklāts, acis tikpat dzidras — tādu viņu mēdzu vērot veicam mājas soli darbnīcā.

—      Iesim uzspēlēsim šahu, — aicināja Striklends.

Nezinu, kāpēc tobrīd nepratu atrunāties. Diezgan sabozies sekoju viņiem pie galda, kur Striklends parasti mēdza sēdēt. Viņš lika atnest šaha galdiņu un figūras. Viņi abi uzskatīja šo situāciju kā pašu par sevi saprotamu, tāpēc jutu — būtu pavisam muļķīgi rīkoties citādi. Misis Strova vēroja spēli ar

neizdibināmu sejas izteiksmi. Viņa bija klusa, viņa gan vienmēr bijusi klusa. Meklēju viņas lūpu izliekumā zīmes, kas palīdzētu uzminēt viņas jūtas; gaidīju, kad viņas acīs pavīdēs kaut kas nodevīgs, kāda netieša nojausma par izbailēm vai sarūgtinājumu; vērīgi aplūkoju viņas pieri, kur varētu būt iegulusi kāda pārejoša rieva, kas vēstītu par norēķiniem jūtās. Viņas seja bija maska, tā neizpauda itin nekā. Rokas nekustīgi saliktas klēpi.

Biju dzirdējis, ka Blānča ir sieviete ar brāzmainām jūtām; un netaisnais pliķis, ko viņa bija cirtusi Dirkam, cilvēkam, kurš viņu tik uzticīgi mīlējis, lika domāt, ka viņai ir nevaldāms raksturs un viņa spēj būt šausmīgi nežēlīga. Viņa bija pametusi drošo patvērumu vīra aizgādībā un bezrūpju dzīves omulīgās ērtības un to visu darījusi kaut kādas miglā tītas nākotnes vārdā, viņa pati arī to saprata. Sādi apliecinātā piedzīvojuma kāre un samierināšanās ar trūkumu mani jo vairāk pārsteidza tāpēc, ka zināju, kā Blānča rūpējās par savu māju un kā prata saimniekot. Šās sievietes raksturs laikam bija neizdibināms — kaut kas traģisks piemita šim krasajam pretstatam ar viņas liekuļoti kautrīgo ārieni.

Mani satrauca šī nejaušā sastapšanās, ko gan visu neizdomājos, kamēr mēģināju koncentrēties spēlei, kuru biju uzsācis. Arvien pacentos pieveikt Striklendu, jo viņš bija spēlētājs, kurš nonievāja sakauto pretinieku, viņa uzvaras triumfs zaudētāja sagrāvi vērta

jo smagāku. Turpretī pats savu satrieksmi uzņēma ar neviltotu labsirdību. Viņš neprata uzvarēt, toties prata zaudēt. Tie, kuri uzskata, ka cilvēka raksturs nekur neizpaužas tik skaidri kā pie spēļu galda, var izdarīt ačgārnus secinājumus.

Kad beidzām, pasaucu viesmīli, samaksāju tēriņu un gāju prom. Sastapšanās bija norisusi bez jebkādiem starpgadījumiem. Ne vārds netika bilsts, kas mani vedinātu uz kādām domām, un neviens no minējumiem, kādus varētu pieņemt, neattaisnojās. Biju ieintriģēts. Nemācēju pateikt, kā viņi sadzīvo. Es daudz ko dotu, ja spētu gluži kā neredzams gars ielidināties darbnīcā un klusatnē pavērot un noklausīties, par ko viņi abi tur sarunājas. Nebija ne mazākās nojausmas.

33

Pēc pāris dienām Dirks Strovs ieradās pie manis,.

—     Dzirdēju, ka jūs esot sastapis Blānču, — viņš sacīja.

—      Kā jūs to uzzinājāt?

—     Man stāstīja kāds, kurš redzējis jūs sēžam kopā. Kāpēc man nekā neteicāt?

—      Domāju, tas jūs tikai sāpinās.

—      Kas par to, ja arī tā būtu? Iegaumējiet — es vēlos dzirdēt par viņu visniecīgāko sīkumu.

Gaidīju, kad viņš sāks izprašņāt.

—      Kā viņa izskatās? — viņš tūdaļ arī iesāka.

—      Tāpat kā agrāk.

—      Vai viņa liekas laimīga?

Paraustīju plecus.

—      Kā es varu zināt? Mēs sēdējām kafejnīcā, spēlējām šahu, nekādas izdevības aprunāties.

—      Vai pēc sejas nebija noprotams?

Nogrozīju galvu. Varēju tikai atkārtot, ka

ne ar vārdu, ne ar niecīgāko žestu viņa neizpauda savas jūtas. Viņam pašam jau labāk jāzina, cik ļoti viņa prot savaldīties. Dirks aizkustinoši salika rokas.

—      Ak, esmu tā noraizējies. Zinu, kaut kam jānotiek, kaut kam briesmīgam, un nekā nespēju darīt, lai to novērstu.

—      Kas gan varētu notikt? — jautāju.

—      Ak, pats nezinu, — viņš kunkstēja, saķerdams galvu rokās. — Paredzu šausmīgu katastrofu.

Strovs no laika gala bijis viegli uzbudināms, bet tagad viņš izturējās gluži kā bez prāta. Gandrīz noticēju, ka Blānča Strova ilgi necietīs dzīvi kopā ar Striklendu, bet viens no visačgārnākajiem sakāmvārdiem paredz: ko sēsi, to pļausi. Dzīves pieredze rāda, ka cilvēki nemitīgi pastrādā darbus, kuriem vajadzētu tos novest postā, un tomēr kaut kā tiem izdodas izlocīties no sava neprāta sekām. Ja Blānča saķildotos ar Striklendu, viņai vajadzētu tikai aiziet — un vīrs to saņemtu atplestām rokām, gatavs visu piedot un aizmirst. Nepavisam nebiju tādā

noskaņā, lai pret šo sievieti sajustu diez kādu žēlumu.

—             Redziet, jūs viņu nemīlat, — iebilda Strovs.

—             Galu galā kas gan pierāda, ka viņa ir nelaimīga? Pēc visa spriežot, viņi var sev savīt īsti siltu ligzdiņu.

Strovs skumjām acīm palūkojās manī.

—             Protams, jums par to maza bēda, bet man tas ir tik nopietni, tik bezgala nopietni.

2ēl, ja es būtu licies neiecietīgs vai vīzdegunīgs.

—             Vai jūs manis labā kaut ko izdarītu? — vaicāja Strovs.

—      Labprāt.

—      Vai aizrakstīsiet Blānčai manā vārdā?

—      Kāpēc nevarat rakstīt pats?

—             Esmu rakstījis neskaitāmas reizes. Neceru uz viņas atbildi. Nedomāju, ka viņa vispār izlasa manas vēstules.

—            Tad jums nav priekšstata par sieviešu ziņkārību. Vai tiešām domājat, ka viņa spētu novaldīties?

—      Spētu gan … ja rakstītājs esmu es.

Aši paskatījos uz Strovu. Viņš nodūra acis.

Sī viņa atbilde man likās savādi pazemojoša. Viņš apzinājās — sieva izturas pret viņu ar tādu vienaldzību, ka, ieraudzījusi viņa rokrakstu, neliktos par vēstuli vairs ne zinis.

—            Vai tiešām ticat, ka viņa kādreiz atgriezīsies pie jums? — jautāju.

—             Es gribu, lai viņa zina: kaut arī notiktu pats ļaunākais, viņa var paļauties uz mani. Gribu, lai jūs to viņai pavēstītu.

Paņēmu papīra lapu.

—      Kā tieši vēlaties, lai rakstu?

Tad es uzrakstīju:

«Dārgā misis Strova,

Dirks lūdz, lai es Jums atgādinu: ja kādreiz tomēr pienāktu brīdis, ka Jums viņa pietrūkst, viņš būs priecīgs par iespēju pakalpot Jums. Viņš netur uz Jums ļaunu prātu par to, kas noticis. Viņa jūtas pret Jums paliek nemainīgas. Jūs viņu jebkurā brīdī atradīsiet pēc šādas adreses…»

34

Lai gan biju tikpat pārliecināts kā Strovs, ka Striklenda un Blānčas attiecības labu galu neņems, tomēr nedomāju, ka tās beigsies tik traģiski. Pienāca vasara, svelmaina, spiedīga, pat naktī nejuta dzestruma, kas veldzētu pārmocītos nervus. Saules versmes pielietās ielas itin kā iztvaikoja sveili, ko pa dienu uzsūkušas, cilvēki aiz gurduma tik tikko kājas vilka. Nedēļām ilgi nebiju sastapis Striklendu. Pašam pietika savu rūpju, vairs nedomāju par viņu un viņa likstām. Dirks ar savām veltīgajām žēlabām sāka man apnikt, un es vairījos no viņa sabiedrības. Tas viss bija tik nepatīkami, tāpēc nolēmu par to vairs nedomāt.

Kādu rītu sēdēju tāpat pidžamā un strādāju. Manas domas aizklīda tālu, tālu līdz Bretaņas saulainajiem krastiem, kur uzpūš jūras spirgtais vējš. Blakus man tukšs trauks,

kurā durvju sardze bija uznesusi ca/e au lait*, un iekosts radziņš. Dzirdēju, kā durvju sardze vannas istabā izlaiž no vannas ūdeni. Iešķiņdējās zvans, un es gaidīju, lai viņa atver durvis. Tūlīt izdzirdu Strova balsi vaicājam pēc manis. Paliku tāpat sēžam un uzsaucu, lai nāk vien iekšā. Pa galvu pa kaklu viņš iemetās istabā un apstājās pie galda, kur sēdēju.

—      Viņa ir padarījusi sev galu, — viņš pavēstīja aizsmakušā balsī.

—      Ko jūs gribat teikt? — izbiedēts iekliedzos.

Viņš kustināja lūpas, it kā runātu, bet ne skaņa nenāca pār tām. Viņš kaut ko neskaidri buldurēja kā neprātīgs. Sirds man sāka ātri dauzīties, un diez kāpēc vēl nopukojos.

—             Dieva dēļ, savaldieties taču! — sacīju.

—     Par ko jūs īsti runājat?

Viņš izmisumā iepleta rokas, bet vēl joprojām ne vārda nedabūja pār lūpām. Gluži kā valodu zaudējis. Nezinu, kas man uznāca, es saņēmu viņu aiz pleciem un sāku purināt. Tagad par to domājot, pašam kauns, ka tik muļķīgi toreiz uzvedos. Laikam pēdējās bezmiega naktis bija pārāk satraukušas manus nervus.

—      Ļaujiet man apsēsties, — viņš beidzot noelsa.

Ielēju vīnu un pasniedzu. Turēju glāzi viņam pie mutes, it kā viņš būtu mazs bērns.

* Kafija ar pienu. (Franc.)

Viņš norija malku, nedaudz vēl uzpilēja uz vestes.

—      Kurš ir padarījis sev galu?

Kāpēc gan to jautāju, taču skaidri zināju, par ko viņš runā. Dirks pūlējās savaldīties.

—             Vakar vakarā abi saķīvējušies. Viņš aizgājis prom.

—      Vai viņa mirusi?

—      Nē, aizvesta uz slimnīcu.

—             Par ko tad jūs runājat? — nepacietībā iekliedzos. — Kāpēc tad sakāt — padarījusi sev galu?

—            Neskaistieties uz mani. Nespēju neko pasacīt, ja runā ar mani tādā tonī.

Sažņaudzu rokas dūrēs, pūlēdamies apslāpēt dusmas. Mēģināju pasmaidīt.

—             Piedodiet. Nav kur steigties. Izstāstiet visu pēc kārtas. Lēnām un mierīgi.

Viņa apaļajās, zilajās acīs jautās šausmas, aiz biezajiem briļļu stikliem acis izskatījās vēl vairāk pārbiedētas.

—             Kad sardze šorīt uznesusi augšā vēstuli, neviens nav nācis pie durvīm. Tad izdzirdējusi vaidus. Durvis nebijušas aizslēgtas, un viņa iegājusi istabā. Blānča gulējusi gultā. Viņai bijusi briesmīgi nelaba dūša. Uz galda stāvējusi skābeņskābes pudele.

Strovs paslēpa seju plaukstās un kunkstēdams šūpojās uz priekšu un atpakaļ.

—      Vai viņa bija pie samaņas?

—            Jā. Ja viens cilvēks zinātu, kā viņa mocījās. Es to neizturēšu! Es to neizturēšu!

Viņš skaļi iebrēcās.

—      Pie velna, jums tas nemaz ari nav jāiztur! — nepacietībā iekliedzos. — Lai viņa pati to iztur!

—      Kā jūs varat būt tik nežēlīgs?

—      Un ko jūs izdarījāt?

—      Viņi sūtīja pēc ārsta un pēc manis un paziņoja policijai. Biju iedevis durvju sardzei divdesmit franku un lūdzis, lai tūlīt sauc mani šurp, ja kaut kas notiktu.

Viņš mirkli vilcinājās, redzēju — viņam ļoti grūti pateikt to, kas bija sakāms.

—      Kad es aizgāju, viņa nevēlējās ar mani runāt. Teica, lai dzenot mani ārā. Zvērēju, ka viss ir piedots, bet viņa nemaz neklausījās. Viņa mēģināja dauzīt galvu pret sienu. Ārsts teica, labāk tomēr būšot, ja es iešot projām. Viņa nemitīgi atkārtoja: «Dzeniet viņu ārā!» Iegāju darbnīcā un gaidīju tur. Kad ieradās ātrās palīdzības mašīna un viņu uzcēla uz nestuvēm, mani izraidīja virtuvē, lai viņa nemanītu, ka esmu vēl tur.

Kamēr apģērbos — Strovs lūdza, lai tūlīt dodos viņam līdzi uz slimnīcu, — viņš paguva vēl pastāstīt, ka sarunājis sievai atsevišķu istabu, lai vismaz paglābtos no palātas nepatīkamās burzmas. Pa ceļam vēl paskaidroja, kāpēc vajagot, lai es braucu līdzi: ja Blānča vēl arvien atteiktos runāt ar viņu, varbūt viņa būtu uz mieru uzklausīt mani. Dirks lūdzās, lai sievai atgādinu, ka joprojām viņu mīlot, nekā nepārmetot, vēloties tikai palīdzēt, nekādas prasības neizvirzot, kad atlabšot, ar varītēm neviens viņu nespiedīšot nākt atpakaļ, — kā pati izlemšot, tā arī būšot.

Kad ieradāmies slimnīcā, drūmā un masīvā ēkā, kuru ieraugot vien kļuva nelāgi ap sirdi, mūs sūtīja no viena pie otra, augšā pa nebeidzamām kāpnēm un cauri gariem, tukšiem gaiteņiem, līdz beidzot atradam ārstējošo ārstu, kurš mums pateica — slimniece jūtoties pārāk vārga, lai runātu ar kādu. Ārsts bija sīks, bārdains vīrs baltā virsvalkā, ar nepiespiestu izturēšanos. Viņam tas, acīm redzot, bija parasts saslimšanas gadījums, uzbudinātie radinieki apnikuši un pret tiem jāizturas ar stingrību. Vēl vairāk — viņam šis gadījums likās pat banāls; gluži vienkārši kāds histērisks sievišķis saķildojies ar mīļāko un ieņēmis indi, tas atgadījās nepārtraukti. Sākumā ārsts domāja, ka Dirks ir visa šī posta cēlonis, un pret viņu izturējās ar nepelnītu skarbumu. Kad paskaidroju, ka viņš ir vīrs un ļoti vēlas piedot, ārsts pēkšņi pameta uz viņu savādu pētīgu skatienu. Šķiet, ārsta acīs es samanīju izsmieklu; tiesa, Strovs gan izskatījās mats matā pēc ragneša prototipa. Ārsts mazliet paraustīja plecus.

—     Šimbrīžam nekādas briesmas nedraud, — viņš sacīja, atbildēdams uz mūsu izprašņāšanu. — Nevar jau zināt, cik daudz viņa iedzērusi. Iespējams, ka izspruks sveikā tikai ar izbīli. Sievietes nereti mēģina izdarīt pašnāvību mīlestības dēļ, bet vienmēr piesargās, lai tas viņām neizdotos. Parastais žests, ar kuru tās lūko iežēlināt vai šausmināt savu pielūdzēju.

Viņa balsī ieskanējās ledains nicinājums. Skaidri redzams — viņam Blānča Strova bija

tikai viena vienība, ko ierakstīt statistikā par pašnāvības mēģinājumiem Parīzē tai gadā. Viņš bija aizņemts, tāpēc nevarēja mums atvēlēt daudz laika. Vēl piebilda — ja mēs rīt ieradīšoties noteiktā stundā un ja Blānča jutīšoties spirgtāka, iespējams, ka vīrs drīkstēšot viņu apciemot.

35

Pats gandrīz nezinu, kā pagāja šī diena. Strovs nespēja paciest vientulību, un es sevi pagalam nomocīju, pūlēdamies viņu izklaidēt. Aizvedu viņu uz Luvru, viņš izlikās apskatām gleznas, bet manīju, ka viņa domas nemitīgi kavējas pie sievas. Piespiedu viņu kaut ko ieēst un pēc brokastīm pierunāju atgulties, taču Dirks nevarēja aizmigt. Viņš labprāt pieņēma uzaicinājumu dažas dienas apmesties manā dzīvoklī. Devu viņam lasīt grāmatas, bet pēc pāris lappusēm viņš nolika grāmatu sānis un izmisis raudzījās tālumā. Vakarā izspēlējām neskaitāmas piketa partijas, un, lai nenonievātu manus pūliņus, viņš mēģināja izlikties iegrimis spēlē. Beidzot iedevu viņam zāles un viņš ieslīga nemierīgā snaudā.

Kad atkal ieradāmies slimnīcā, sastapām nodaļas māsu. Viņa pastāstīja, ka Blānča jūtoties itin kā mazliet labāk, un iegāja apvaicāties, vai viņa vēlētos runāt ar vīru. Saklausījām balsis istabā, kur viņa gulēja, tūlīt arī iznāca māsa ar vēsti, ka slimniece negribot

nevienu redzēt. Mēs vēl teicām — ja viņa atsakās runāt ar Dirku, lai pavaicā, vai viņa nebūtu ar mieru pāris vārdu parunāt ar mani, — ari no tā viņa atteicās. Dirkam trīcēja lūpas.

—             Es neuzdrīkstos uzstāt, — māsa sacīja.

—     Viņa ir pārāk vārga. Varbūt pēc pāris dienām pati pārdomās.

—      Vai ir kāds cits, ko viņa vēlas redzēt? — jautāja Dirks pavisam klusu, gandrīz vai čukstus.

—     Viņa saka — vienīgais, ko viņa vēloties, lai viņu netraucē.

Dirka rokas dīvaini sakustējās, itin kā tam nebūtu nekā kopīga ar ķermeni un tās kustētos pašas no sevis.

—      Vai jūs nepateiktu viņai: ja ir kāds cits, ar ko viņa labprāt parunātu, es atvedīšu. Mana vienīgā vēlēšanās, lai viņa justos laimīga.

Māsa paraudzījās uz Dirku rāmām, laipnām acīm, kas redzējušas visas pasaules šausmas un mokas, šīs acis lūkojās mierīgi, jo nesaskatīja nekāda pārkāpuma.

—      Pateikšu, kad viņa būs mazliet nomierinājusies.

Dirks žēlabās lūdzās, lai tūlīt viņai to paziņojot.

—      Tas varbūt palīdzēs viņu izdziedināt. Ļoti lūdzu, pavaicājiet tūlīt.

Ar vāru līdzjūtības smaidu māsa iegāja atpakaļ istabā. Saklausījām viņas zemo balsi un tad kādu svešu balsi atbildam:

—      Nē! Nē! Nē!

Māsa atkal iznaca gaitenī un pakratīja galvu.

—      Vai tā bija viņa, kas atbildēja? — vaicāju. — Viņas balss skanēja tik svešādi.

—      Izrādās, skābe izplaucējusi balss saites.

Dirks izmisumā klusu iekliedzās. Palūdzu,

lai viņš iet un pagaida mani pie ieejas, jo gribēju māsai kaut ko vēl pateikt. Viņš nejautāja, kāpēc, un lēnām aizgāja, šķita zaudējis pēdējo gribas spēku un izturējās kā paklausīgs bērns.

—     Vai viņa jums stāstīja, kādēj tā darījusi? — jautāju.

—      Nē. Viņa negrib runāt. Viņa guļ gultā pavisam nekustīgi. Dažkārt stundām ilgi nepakustas. Nemitīgi raud. Spilvens gluži slapjš. Viņa ir pārāk vārga, lai paņemtu kabatlakatiņu, un asaras rit lejup pa vaigiem.

Pēkšņi man krūtīs kaut kas sažņaudzās. Tobrīd spētu nonāvēt Striklendu, sapratu, ka mana balss dreb, kad atvadījos no māsas.

Strovs gaidīja pie kāpnēm. Viņš šķita itin nekā neredzam un nemanīja, ka biju pienācis klāt, līdz pieskāros viņa rokai. Gājām prom klusēdami. Mēģināju iedomāties, kas gan atgadījies, ka nabaga sieviete bijusi spiesta spert šādu drausmīgu soli. Man bija tāda nojauta, ka Striklendam zināms, kas noticis, jo droši vien kāds no policijas bijis viņu nopratināt. Nezināju, kur viņš mitinās. Domāju, aizgājis atpakaļ uz saviem netīrajiem bēniņiem, kas viņam noderēja reizē arī par studiju. Savādi gan, Blānča nevēlējās viņu redzēt. Varbūt negribēja, lai sūta viņam

paka], jo zināja — viņš tā kā tā nenāks. Cik bezcerīgam jābūt izmisumam, lai šausmās atteiktos no dzīves.

36

Nākamā nedēļa bija briesmīga. Strovs divreiz dienā gāja uz slimnīcu apvaicāties par sievu, kura vēl joprojām atteicās ar viņu tikties; sākumā pārradās atvieglots, ar jaunām cerībām, jo teikuši — liekoties, ka atlabs, tad atkal izmisis, jo radušās komplikācijas, par kurām ārsts baidījies, un tagad izveseļošanās neesot iespējama. Māsa juta līdzi viņa bēdās, bet gaužām maz bija ko teikt, lai viņu mierinātu. Nabaga sieviete gulēja pavisam klusu, atteicās runāt un lūkojās nopietnām acīm, itin kā pacietīgi gaidītu nāves tuvošanos. Tagad tas varēja būt tikai pāris dienu jautājums; un, kad reiz vēlu vakarā Strovs ieradās pie manis, zināju — viņš atnesis nāves vēsti. Strova spēki bija galā. Ne miņas vairs no runīguma, pavisam slābans viņš atslīga uz dīvāna. Jūtu, jebkuri līdzjūtības vārdi būtu nevietā, tāpēc atstāju viņu tur mierīgi guļam. Baidījos, ka viņš uzskatīs to par nežēlību, ja es lasīšu, tāpēc apsēdos pie loga un pakšķināju pīpi, līdz viņš atguvās un pats sāka runāt.

—     Jūs esat bijis ļoti labs pret mani, — viņš beidzot sacīja, — visi ir bijuši tik labi.

—      Blēņas, — mazliet apjucis teicu.

—      Slimnīcā sacīja, lai pagaidot. Pasniedza

man krēslu, un es apsēdos ārpusē pie durvīm. Kad viņa krita nesamaņā, teica, es drīkstot ieiet. Skābe applaucējusi visu muti un zodu. Šausmīgi redzēt viņas maigo ādu vienās vātīs. Viņa aizgāja pavisam klusu, tā ka es nemaz nezināju, ka viņa mirusi, līdz māsa man pateica.

Dirks bija pārāk noguris, lai raudātu. Viņš gulēja, ļengani atlaidies uz muguras, itin kā pēdējie spēki būtu viņu atstājuši, un pēkšņi ieraudzīju, ka viņš iemidzis. Tas viņam bija pirmais dabiskais miegs tonedēļ. Daba, dažkārt tik cietsirdīga, reizēm arī apžēlojas. Apsedzu viņu un nogriezu gaismu. Kad no rīta pamodos, viņš vēl gulēja. Nebija pat pakustējies. Brilles zelta ietvaros tāpat vēl turējās uz deguna.

37

Blānčas Strovas nāves apstākļu noskaidrošana prasīja visādas nepatīkamas formalitātes, līdz beidzot Jāva viņu guldīt kapā. Abi ar Dirku vienīgie sekojām līķratiem līdz pašam kapukalniņam. Gājām soļos, bet atpakaļceļā palaidām rikšiem, manuprāt, tas bija tik neizsakāmi briesmīgi, kad līķratu vedējs vēl uzšāva zirgam ar pātagu. Itin kā steigtos pat atmiņas par mirušo aizgaiņāt prom. Sad tad pamanīju līķratus šūpojamies mums pa priekšu, mūsu vedējs paraustīja grožus, lai nepaliekam iepakaļ. Pašam arī bija tāda vēlēšanās, lai drīzāk viss būtu galā, kaut drī

zāk varētu visu aizmirst. Sāka jau apnikt traģēdija, kur man pašam nebija nekādas līdzdalības, un, iedomādamies, ka pūlos izklaidēt Strovu, kā atvieglots pievērsos citām runām.

—        Vai nedomājat, ka jums derētu uz kādu laiku aizceļot? — ieminējos. — Tagad vairs nav nekāda iemesla palikt Parīzē.

Viņš neatbildēja, un es cietsirdīgi turpināju:

—      Vai esat ko izlēmis tuvākajā nākotnē?

—      Nē.

—        Jums jāmēģina atgriezties dzīvē. Kapec jūs nevarētu aizbraukt uz Itāliju un ķerties atkal pie darba?

Arī šoreiz viņš neatbildēja, tad ekipāžas vadītājs nāca man palīgos. Uz brīdi palaidis grožus vaļīgāk, viņš atliecās atpakaļ un kaut ko teica. Nevarēju sadzirdēt, ko viņš saka, tāpēc izbāzu galvu laukā pa logu, — viņš apvaicājās, kur lai mūs izsēdina. Lūdzu bridi pagaidīt.

—         Jūs varētu uznākt pie manis, abi kopā paēstu pusdienas, — sacīju Dirkam. — Teikšu, lai viņš aizved mūs līdz Pigales laukumam.

—         Lai šoreiz paliek. Labāk aizstaigāšu līdz darbnīcai.

Mirkli vilcinājos.

—         Vai jums patiktu, ja es ietu līdzi? — pajautāju.

—      Nē, gribu pabūt viens.

—      Labi.

Devu ormanim vajadzīgos norādījumus, atkal iestājās klusums, un braucām tālāk. Dirks nebija bijis darbnīcā kopš tā liktenīgā rīta,

kad Blānču aizveda uz slimnīcu. Biju laimīgs, ka viņš nevēlas, lai eju līdzi, un, atstājis viņu pie durvīm, gāju prom ar vieglu sirdi. Ar prieku atkal vēroju Parīzes ielas, ar smaidošām acīm lūkojos gājējos, kas steidzās man garām. Diena bija jauka un saulaina, sajutu sevī vēl skaudrāku dzīves prieku. Es tur nekā nevarēju līdzēt, aizmirsu Strovu un viņa bēdas, Man gribējās priecāties.

38

Atkal nebiju viņu redzējis gandrīz veselu nedēļu. Tad kādu vakaru viņš ieradās drīz pēc septiņiem un aicināja mani vakariņās. Viņš bija ģērbies dziļās sērās, ap katliņu plata, melna lente. Pat mutautiņš apmalots ar melnu. Viņa sēru tērps vedināja uz domām, ka vienā katastrofā reizē gājuši bojā visi viņa radagabali, pat brālēni un māsīcas trešajā augumā. Viņa tuklums un sārtie, apaļie vaigi nemaz nesaderējās ar sēru ģērbu. Cik nežēlīgi, pat viņa lielākajai nelaimei piemita kaut kas ākstīgs.

Viņš stāstīja, esot nolēmis aizceļot, nevis uz Itāliju, kā es biju ieteicis, bet uz Holandi.

—      Došos ceļā rīt. Sī varbūt ir pēdējā reize, kad vispār tiekamies.

Izteicu iebildumus, kā jau tādās reizēs pieņemts, un viņš tikko manāmi pasmaidīja.

—      Neesmu bijis mājās veselus piecus gadus. Tā vien liekas, viss tur aizmirsies; tik tālu aizklīdis no tēva mājām, ka pat neuz

drīkstējos domāt par apciemojumu, bet tagad jūtu — tur man būs vienīgais patvērums.

Viņš bija grūtsirdīgs un salauzts, un viņa domas kavējās pie mātes mīlestības maiguma. Izsmiekls, ko viņš gadiem ilgi bija pacietis, tagad likās viņu nomācam, un Blānčas nodevības pēdējais trieciens bija laupījis viņam dzīves prieku, kas bija palīdzējis visu atvairīt ar smaidu. Viņš vairs nespēja smieties līdzi saviem apsmējējiem. Viņš bija kā izstumtais. Viņš atsauca atmiņā bērnu dienas spodrajā ķieģeļu namiņā, atcerējās mātes lielo kārtības mīlestību. Viņas virtuvē viss spīdēja un laistījās. Viss vienmēr nolikts savā vietā, nekur nemanīja ne puteklīša. Tīrība tiešām viņai bija tāda kā apsēstība. Iedomājos jauku, sīku, vecu sieviņu, kurai vaigi kā ābolīši, sūri grūti strādājam no rīta līdz vakaram visus šos ilgos gadus, lai uzturētu mājās kārtību un tīrību. Tēvs bija kalsens večuks, rokas tam sarepējušas, visu mūžu darbus laužot, kluss un taisnīgs; vakaros viņš mēdza skaļi lasīt priekšā avīzi, kamēr sieva un meita (tagad izprecināta vienmasta zvejas kuģa kapteinim), negribēdamas dīkā sēdēt, klausījās, noliekušās pār šuvekli. Nekas nekad neatgadījās šai mazajā pilsētiņā, kam aizsteidzies garām civilizācijas progress, un tā gads pēc gada, līdz pienāca nāve, gluži kā draugs, lai dotu atpūtu tiem, kas tik čakli darbojušies.

—     Tēvs vēlējās, lai es kļūstu par namdari, lai eju viņa pēdās. Veselas piecas paaudzes esam turējušies pie šī amata, ko dēls manto

no tēva. Varbūt tā ir dzīves gudrība — iet sava tēva pēdās un neskatīties ne pa labi, ne pa kreisi. Kad es biju mazs zēns, solījos precēt seglinieka meitu turpat kaimiņos. Tāda sīciņa meitene bija, zilām acīm un peļasti linu baltumā. Arī viņa manu māju būtu turējusi spodru jo spodru, man droši vien būtu bijis dēls, kas pēc manas nāves atkal ietu manās pēdās.

Strovs viegli nopūtās un apklusa. Viņš domās iztēlojās, kas viss vēl varētu būt noticis, un drošā dzīve, no kuras viņš bija atteicies, uzjundīja sirdī ilgas.

—      Pasaule ir barga un nežēlīga. Neviens nezina, kāpēc mēs šeit esam, neviens arī nezina, kurp mēs dosimies. Mums jābūt ļoti pazemīgiem. Jāprot cienīt rimtās dzīves skaistums. Mums jāiziet cauri dzīvei tik klusi, lai liktenis mūs nepamana. Un meklēsim mīlestību vienkāršos, neskolotos ļaudīs. Viņu nezināšana ir labāka par visām mūsu zinībām. Būsim klusi, apmierināti savā mazajā kaktiņā, lēnprātīgi un pacietīgi kā viņi. Tur ir visa dzīves gudrība.

Es šais vārdos saklausīju viņa salauzto garu un sadumpojos pret šādu atteikšanos. Taču neteicu neko.

—      Kā jūs nācāt uz domām kļūt par gleznotāju? — jautāju.

Viņš paraustīja plecus.

—      Izrādījās, ka man ir nags uz zīmēšanu. Skolā paņēmu visas godalgas. Nabaga māte ļoti lepojās ar manu talantu un uzdāvināja man kasti ar ūdenskrāsām. Viņa manus uz

metumus aiznesa parādīt mācītājam un ārstam, arī tiesnesim. Tie mani sūtīja uz Amsterdamu, lai piedalos konkursā par stipendiju, un es to dabūju. Nabaga cilvēks, cik lepna viņa bija toreiz, un, kaut pašai gandrīz vai sirds pušu lūza, ka jāšķiras no dēla, viņa smaidīja un neizrādīja savas bēdas. Viņa bija apmierināta, ka dēls dienās būs mākslinieks. Vecīši skopojās un badinājās, lai tikai man būtu iztikšana, un, kad tika izstādīta mana pirmā glezna, visi brauca uz Amsterdamu to skatīt, tēvs un māte un māsa, un mātei bira asaras, kad viņa lūkojās tajā. — Dirka laipnās acis iemirdzējās. — Un tagad vecajā mājiņā pie katras sienas stāv pa gleznai skaistā zeltītā ietvarā.

Viņš staroja laimīgā smaidā. Gribot negribot atkal jādomā par viņa pliekanajām ainavām ar cipresēm, olīvkokiem un zemniekiem visā to krāšņumā. Tās droši vien izskatās ērmoti košajos ietvaros pie zemnieku istabas sienām.

—      Lāga dvēsele, domā, ka brīnišķīgu darbu paveikusi manis labā, iztaisīdama no manis mākslinieku, bet varbūt galu galā būtu bijis prātīgāk, ja tēva griba guvusi virsroku un šodien es būtu tikai godīgs namdaris.

—      Tagad, kad zināt, ko māksla spēj dot, vai jūs mainītu savu dzīvi? Vai nepietrūktu visu to prieku, ko māksla jums sniegusi?

—      Māksla stāv pāri visam pasaulē, — viņš atbildēja pēc brīža.

Viņš domīgi raudzījās manī kādu mirkli, likās vēl svārstāmies, tad pateica:

—     Vai zināt, ka es biju aizgājis pie Striklenda?

—      Jūs?

Tas bija pārsteigums. Drīzāk domātu, ka viņš to negrib ne savās acīs redzēt. Strovs mazliet pasmaidīja.

—     Jūs jau zināt, ka man nav sava lepnuma.

—      Ko jūs domājāt, turp iedams?

Tad viņš man pastāstīja kaut ko pavisam dīvainu.

39

Kad abi bijām apglabājuši nabaga Blānču, mēs atvadījāmies un Strovs smagu sirdi iegāja mājā. Kaut kas viņu mudināja doties uz darbnīcu, kaut kāda neizprotama tieksme pēc pašmocībām, un tomēr viņš baidījās no sāpīgiem pārdzīvojumiem, ko tur paredzēja. Viņš gausi vilkās augšā pa kāpnēm — kājas it kā neklausīja vairs, ārpusē pie durvīm vēl ilgi vilcinājās, pirms sadūšojās un vēra tās vaļā. Pēdējie spēki bija izsīkuši. Viņš jau dzīrās skriet lejā pa kāpnēm man pakaļ un lūgt, lai eju līdzi, — viņam bija tāda sajūta, ka darbnīcā kāds atrodas. Tad atcerējās, cik bieži bija tā brītiņu stāvējis kāpņu laukumiņā, lai atvilktu elpu pēc kāpiena, un cik muļķīgi satraucies nepacietībā drīzāk viņu ieraudzīt. Blānču ieraudzīt bija prieks, kurš nekad neapnika, un, kaut arī viņš nebūtu bijis prom pat ne stundu, vienalga, satrau

kums par gaidāmo tikšanos bija tikpat liels, itin kā nebūtu redzējušies vismaz mēnesi Pēkšņi viņš nespēja aptvert, ka Blānčas vairs nav. Tas laikam bija sapnis, ļauns murgs; vajag tikai pagriezt atslēgu, pavērt durvis — un viņš ieraudzīs to tikpat graciozi mazliet noliekušos pār azaidu kā sieviete Sardēna «Galda lūgšanā», kas allaž viņam šķitusi tik brīnišķa. Steigšus viņš izvilka atslēgu no kabatas, atslēdza durvis un iegāja iekšā.

Nekas šeit neatgādināja pamestu dzīvokli. Tīrība bija viena no sievas īpašībām, kas viņam tik ļoti patika, arī viņš pats, no mazām dienām tā audzināts, prata priecāties par tīrību un kārtību mājās, un ikreiz, kad vēroja sievu nevilšus kādu lietu noliekam savā vietā, sirdi ielija kluss, silts prieks. Guļamistaba izskatījās tā, it kā nupat, nupat viņa būtu te ienākusi. Sukas kārtīgi noliktas uz tualetes galdiņa, katra savā pusē ķemmei, kāds bija saklājis gultu, kur viņa pavadījusi savu pēdējo nakti darbnīcā, naktskrekls salocīts mazā kastītē un nolikts uz spilvena. Nebija iespējams ticēt, ka vina nekad vairs neienāks šai istabā.

Dirkam slāpa, un viņš iegāja virtuvē pēc ūdens. Seit tāpat visur kārtība. Uz plaukta šķīvji, no kuriem viņa bija ēdusi tai vakarā, kad izcēlās ķīviņš ar Striklendu, — visi rūpīgi nomazgāti. Naži un dakšiņas ielikti atvilktnē. Zem stikla kupola siera drupačas, skārda kārbā maizes doniņa. Viņa gāja iepirkties ik dienas un pirka tikai to, ko nevarēja pieciest, tā ka nekas nepalika pāri nākamai

dienai. Pēc policijas izmeklēšanas Strovs uzzināja, ka Striklends izgājis no mājām tūlīt pēc pusdienām; iedomājoties, ka Blānča kā parasti vēl nokopusi traukus, baismās Dirkam pārskrēja šermuļi. Sī kārtība lika nojaust, ka iepriekš viss pārdomāts. Viņas pašsavaldība bija biedējoša. Pēkšņi Dirku sagrāba skaudra smeldze, ceļgalos tāds slābanums, ka viņš gandrīz saļima. Tad iegāja atpakaļ guļamistabā un atslīga gultā. Viņš sauca viņas vārdu:

—      Blānča! Blānča!

Domas par sievas ciešanām bija nepanesamas. Piepeši viņa acu priekšā iznira vīzija — Blānča stāv virtuvē, kas nebija diez ko lielāka par trauku skapi, skalo šķīvjus un glāzes, dakšiņas un karotes un knaši spodrina nažus uz dēlīša, tad visu noliek, izberž izlietni un uzkarina trauku dvieli žāvēties — tas vēl turpat karājas, pelēka, izdilusi skranda. Tad pamet acis apkārt — vai viss ir tīrs un kārtībā. Redzēja, kā sieva norotī piedurknes un atsien priekšautu — priekšauts uzkarināts uz āķa aizdurvē, — tad paņem pudeli ar skābeņskābi un ieiet guļamistabā.

Nespēdams ilgāk to paciest, Dirks uzlēca kājās un izskrēja no istabas. Iegāja darbnīcā. Tumšs, aizkari pievilkti priekšā platajam logam, viņš tos žigli parāva sānis, iešņukstējās, aši pārslidinādams skatienu pāri istabai, kur kādreiz mitusi viņa laime. Seit arī viss tāpat. Striklends bija vienaldzīgs pret apkārtni, strādājot svešā darbnīcā, viņam ne prātā nebija nācis tur kaut ko pārkārtot. Pats Dirks allaž bijis tais ieskatos, ka māksliniekam jāgādā piemēroti apstākļi, un arī parūpējies par tiem. Pie sienām vecā brokāta gabali, klavieres apsegtas ar skaistu, blāvu zīdu; vienā stūrī Milosas Venēras, otrā — Mediči Venēras kopija. Sur tur kāda ar Delfas fajansu klāta itāliešu kārbiņa, šur tur kāds bareljefs. Glītā zeltītā ietvarā Velaskēza Inokentija Desmitā reprodukcija, ko Strovs pats pagatavojis Romā, neskaitāmas Strova paša gleznas, visas lieliskos ietvaros un novietotas tā, lai izskatītos pēc iespējas dekoratīvi. Strovs allaž lepojies ar savu gaumi. Vienmēr pratis novērtēt romantisku atmosfēru studijā, un, kaut arī patlaban, to ieraugot, viņam kā ar nazi iedūra sirdī, nedomādams, ko dara, viņš mazliet pabīdīja Luija Piecpadsmitā galdiņu, vienu no saviem dārgumiem. Tad pēkšņi pamanīja pret sienu pagrieztu audeklu. Tas bija daudz lielāks nekā viņa paša gleznas. Vēl nobrīnījās — kur tāds šeit gadījies? Tad, piegājis klāt, noliecās pār to, tā ka varēja saskatīt gleznojumu. Akts. Sirds strauji iepukstējās, jo viņš tūdaļ noprata — tā ir kāda no Striklenda gleznām. Dusmās viņš atmeta to pret sienu — ko Striklends gan iedomājies, atstādams to šeit? Dirks bija pastūmis audeklu tik strauji, ka tas nokrita uz grīdas ar virspusi uz leju. Vienalga, kurš gleznojis, nedrīkstēja tā atstāt putekļos, viņš pacēla to — un tūdaļ ziņkārība guva virsroku. Nolēmis kārtīgi apskatīt, viņš to aiznesa un novietoja

uz molberta. Tad pāris soļu atkāpās, lai labāk redzētu.

Viņam aizrāvās elpa. Uz dīvāna guļoša sieviete, viena roka zem galvas, otra izstiepta gar sāniem, viens celis pacelts, otra kāja iztaisnota. Klasiskā poza. Strovam raibs sagriezās gar acīm. Blānča! Izmisums un greizsirdība, un niknums plosīja viņu; izlauzās aizsmacis kliedziens — un tad vairs ne skaņa nenāca pār viņa lūpām; viņš sažņaudza dūres un pacēla tās, draudēdams neredzamam ienaidniekam. Tad spalgi iebrēcās. Kā prātu zaudējis. Tas vairs nebija izturams. Tas bija par daudz. Mežonīgā niknumā viņš skatījās apkārt, meklēdams kādu rīku, ar ko sakapāt gleznu gabalos. Tā nedrīkstēja palikt vesela vairs ne brīdi. Taču nevarēja ieraudzīt neko tādu, kas noderētu šim nolūkam; parakņājās gleznošanas piederumos; nekas negadījās pa rokai. Viņš bija kā ārprātā. Beidzot atrada, ko meklēja — neasu paletes nazi, ar uzvaras saucienu Dirks metās tam klāt. Viņš tvēra to, it kā tas būtu duncis, un pieskrēja pie gleznas.

Kad Strovs to man stāstīja, viņš bija tikpat satraukts kā notikuma brīdī un, pakampis turpat no galda nazi, savicināja gaisā. Atvēzējās, kā grasīdamies durt, tad atlaida vaļā plaukstu un ļāva nazim nokrist uz grīdas, ka noskanēja vien. Viņš raudzījās manī ar biklu smaidu. Un neteica ne vārda.

—      Klājiet vaļā! — mudināju.

—      Nezinu, kas ar mani notika. Grasījos jau izdurt pamatīgu caurumu gleznā, roka

jau bija pacelta triecienam, kad pēkšņi to itin kā ieraudzīju.

—      Ko tad ieraudzījāt?

—      Gleznu. Tas bija mākslas darbs. Neuzdrīkstējos tam pieskarties. Man bija bail.

Strovs atkal apklusa un blenza manī — mute vajā, apaļās, zilās acis spiedās vai no pieres laukā.

—      Tā bija lieliska, brīnišķīga glezna. Tā man iedvesa bijību. Daudz netrūka — un būtu pastrādājis briesmīgu noziegumu. Mazliet atkāpos, lai varētu to labāk apskatīt, un mana kāja atdūrās pret nomesto nazi. Šermuļi pārskrēja pār kauliem.

Patiesi, arī noklausoties, sajutu kaut ko no viņa pārdzīvojuma. Tāds dīvains aizkustinājums. Itin kā pēkšņi būtu pārcēlies pasaulē, kur vērtības tiek pārvērtētas. Stāvēju apmulsis kā svešinieks zemē, kur cilvēki izturas pret gluži parastām lietām pavisam citādi, nekā viņš radis. Strovs mēģināja stāstīt par gleznu, taču runāja nesakarīgi, man vajadzēja uzminēt, ko viņš grib teikt. Striklends bija sarāvis važas, kas viņu līdz tam savaldījušas. Viņš bija atradis nevis pats sevi, kā mēdz teikt, bet jaunu dvēseli ar necerētu spēku. Tā nebija tikai zīmējuma pārdrošā vienkāršība, kur izpaudās tik spilgta un savdabīga personība; tās nebija tikai krāsas, lai arī miesa uzgleznota ar kvēlu izjūtu un apbrīnojami dzīva; tā nebija tikai viengabalainība, kas skatītājam lika sajust gandrīz vai gleznotā ķermeņa svaru; tur bija arī satraucoša un neparasta apgarotība, kas iztēli

vadāja pa jaunām, nestaigātām takām un vilināja miglainās, tukšās tāles, kur vienīgi mūžīgās zvaigznes mirguļoja, kur dvēsele, pilnīgi kaila, bailēs klaidoja, jaunus noslēpumus meklēdama.

Ja esmu kļuvis tik daiļrunīgs, tad vienīgi tāpēc, ka Strovs bija daiļrunīgs. (Vai nu nezinām, ka cilvēks saviļņojuma brīžos parasti izsakās noveletes stilā?) Strovs mēģināja ietērpt vārdos jūtas, kuras līdz šim nebija pazinis, un nemācēja tās izteikt parastā valodā. Gluži kā mistiķis, kurš cenšas aprakstīt vārdos neizsakāmo. Bet vienu gan viņš man palīdzēja saprast: cilvēki par skaistumu spriež pārāk nenopietni un, nespēdami izprast vārda jēgu, to lieto, kā pagadās, tāpēc vārdam tiek atņemts spēks; ja kādu vārdu piedēvē neskaitāmām ikdienišķām parādībām, tad jēdziens, ko šis vārds patiešām apzīmē, zaudē savu nozīmi. Par skaistu sauc gan tērpu, gan suni, gan sprediķi, — bet, nonācis vaigu vaigā ar Skaistumu, cilvēks to nepazīst. Neīstā jūsma, ar kādu tas pūlas aizsegt savas sīkās domas, notrulina jūtību. Kā šarlatāns, kurš izliekas kādreiz jutis garīgu iedvesmu, viņš zaudē varu, ko lietojis nevietā. Bet Strovs, šis nelabojamais āksts, mīlēja un izprata skaistumu, un šī mīlestība un šī izpratne bija tikpat godīga un patiesa kā viņa godīgā un patiesā dvēsele. Skaistums viņam bija tas pats, kas ticīgajam dievs, un, kad viņš to ieraudzīja, viņu pārņēma bijība.

—      Ko jūs teicat Striklendam?

—      Uzaicināju viņu braukt līdzi uz Holandi.

Aiz pārsteiguma kļuvu vai mēms. Raudzījos uz Strovu kā apstulbis.

—      Mēs abi mīlējām Blānču. Mātes mājās atrastos arī viņam vieta. Domāju, pieticīgos, vienkāršos Jaudīs viņa sirds rastu mieru. Domāju, tur viņš varētu daudz ko sev derīgu pamācīties.

—      Un ko viņš atbildēja?

—      Mazliet pasmaidīja. Laikam nosprieda, ka esmu pagalam vientiesīgs. Teica, esot svarīgāki darbi padomā.

Gandrīz vēlējos, lai Striklends būtu izraudzījies citus vārdus noraidījuma izteikšanai.

—      Viņš man iedeva Blānčas portretu.

Nesapratu, kāpēc gan Striklends to darījis.

Savas šaubas neizteicu, un atkal brīdi klusējām.

—      Ko iesākāt ar savu mantību? — beidzot apvaicājos.

—      Paaicināju ebreju uzpircēju, viņš man par visu kārtīgi samaksāja. Savas gleznas ņemšu līdzi uz mājām. Tas ir vienīgais, kas man palicis, vēl gan kaste ar drēbēm un dažas grāmatas.

—      Man prieks, ka braucat uz mājām, — sacīju.

Jutu, vienīgais glābiņš viņam ir aizmirst pagātni. Cerēju, ka bēdas, kas patlaban šķita nepanesamas, ar laiku norims un visžēlīgā aizmirstība palīdzēs viņam vēlreiz uzvelt plecos dzīves slogu. Dirks vēl bija jauns, paies pāris gadu, un viņš noraudzīsies uz šo

postu ar skumjām, kurās jautīsies arī sava tiesa tīksmes. Agri vai vēlu Holandē viņš apprecēs godīgu sievu, biju pārliecināts, ka viņi dzīvos laimīgi. Pasmaidīju, iedomādamies, cik vēl bezgala daudz sliktu gleznu viņš uzgleznos līdz mūža galam.

Nākamajā dienā es viņu pavadīju uz Amsterdamu.

40

Noņēmies pats ar saviem darbiem, gandrīz mēnesi nesastapu nevienu, kas kaut kādi atgādinātu šo bēdu stāstu, un pamazām tas man izgāja no prāta. Te kādu dienu nejauši pagāju garām Striklendam. Šī sastapšanās atsauca atmiņā visas šausmas, kuras tik labprāt būtu aizmirsis, es sajutu pēkšņu riebumu pret to vaininieku. Pamājis ar galvu — būtu taču bērnišķīgi izlikties viņu neredzam, — aši soļoju tālāk un jau pēc brīža jutu smagu plaukstu uzgulstam uz pleca.

—      Jūs ļoti steidzaties, — viņš draudzīgi teica.

Tā viņš mēdza darīt: izplūda laipnībā pret ikvienu, kurš izrādīja nevēlēšanos sastapties, — mans atturīgais sveiciens laikam gan nelika par to šaubīties.

—      Jā gan, — strupi atbildēju.

—      Es jūs pavadīšu, — viņš piedāvājās.

—      Kāpēc? — jautāju.

—      Lai papriecātos par jūsu sabiedrību.

Es neatbildēju, viņš nāca man blakus klu

sēdams. Tā nosoļojām apmēram ceturtdaļu jūdzes. Kļuva jau mazliet smieklīgi. Beidzot pagājām garām rakstāmlietu veikalam, un man iešāvās prātā — kāpēc gan nenopirkt mazliet papīra. Tas būtu iegansts tikt no viņa vaļā.

—            Man šeit jāiegriežas, — sacīju. — Uz redzēšanos.

—      Es jūs pagaidīšu.

Paraustījis plecus, iegāju veikalā. Tad iedomājos, ka franču papīrs nekur neder, un tā šis nodoms bija jāatmet un nevajadzēja sevi apgrūtināt ar liekiem pirkumiem. Palūdzu kaut ko tādu, ko skaidri zināju — nevarēja dabūt, un tūlīt iznācu ārā uz ielas.

—             Vai nopirkāt, kas jums bija vajadzīgs? — viņš apjautājās.

—      Nē.

Gājām tālāk klusēdami, tad nonācām laukumā, kur krustojas vairākas ielas. Apstājos ietves malā.

—      Pa kuru ceļu jums jāiet? — ievaicājos.

—      Pa jūsējo, — viņš pasmaidīja.

—      Es dodos mājup.

—      Uziešu pie jums izkurināt pīpi.

—             Derētu gan pagaidīt uzaicinājumu, — vēsi atteicu.

—             Es arī gaidītu, ja būtu kādas izredzes sagaidīt.

—             Vai redzat to mūri sev priekšā? — vaicāju, norādīdams uz tuvākā nama sienu.

—      Jā.

—             Tādā gadījumā, šķiet, jums vajadzētu saprast, ka nevēlos uzturēties jūsu sabiedrībā.

•— Jāatzīstas, man jau bija gandrīz tādas aizdomas.

Nenovaldījos un iespurcos. Tā ir viena no mana rakstura vājībām — nevaru izjust nepatiku pret cilvēku, kurš spējīgs mani sasmīdināt. Tomēr saņēmos.

—             Manuprāt, jūs esat riebīgs. Jūs esat vispretīgākais kustonis, kādu man diemžēl gadījies sastapt. Kāpēc jūs meklējat tāda cilvēka sabiedrību, kurš ienīst un nicina jūs?

—             Mīļais draugs, kāda velna pēc jūs iedomājaties, ka es daudz bēdāju, ko jūs par mani domājat?

—             Nolādēts! — izvēlējos mazliet stiprāku vārdu, pašam bija tāda nojauta, ka atrunas nav diez cik trāpīgas. — Nevēlos jūs pazīt.

—      Vai baidāties, ka es jūs samaitāšu?

Viņa tonis lika man sajusties diezgan

dumji. Zināju, ka viņš mani no sāniem vēro ar dzēlīgu smīnu.

—             Kā rādās, jums atkal kurpe spiež, — nekaunīgi piezīmēju.

—            Es būtu nožēlojams nelga, ja lolotu cerības, ka jūs man ko patapināsiet.

—            Laikam esat pavisam zemu kritis, ja spējat sevi piespiest tā luncināties.

Viņš pavīpsnāja.

—             Jūs nekad neizjutīsiet pret mani īstu nepatiku, kamēr vien došu jums iespēju šad tad kļūt asprātīgam.

Atkal jāiekož lūpā, lai apvaldītu smieklus. Viņa vārdos izskanēja rūgta patiesība. Otra mana rakstura vājība ir tā, ka man patīk atrasties tādos, kaut arī samaitātos cilvēkos,

kuriem pēc atbildes kabatā nav jāmeklē. Tik tālu jau nonācis — man bija krietni vien jāpiepūlas, lai saglabātu riebumu pret Striklendu. Apzinājies savu morālo nevarību, šai nosodījumā saskatīju kaut ko mākslotu; zināju — ja jau pats to sāku just, tad viņa asajam prātam tas nebūs gājis secen. Droši vien par mani viņš jau smīnēja bārdā. Lai viņam arī paliktu pēdējais vārds — paraustījis plecus, es klusējot izvairījos no atbildes.

41

Pienācām pie mājas, kur dzīvoju. Neaicināju viņu līdz, gāju augšā pa kāpnēm, nebilzdams ne vārda. Viņš man pa pēdām sekoja un ienāca dzīvoklī. Viņš te nekad agrāk nebija bijis, taču nepārlaida skatienu pāri istabai, ko tā biju pūlējies padarīt acij tīkamu. Uz galda atradās skārda kārbiņa ar tabaku, izņēmis no tās šņaucienu, viņš sāka piebāzt pīpi. Tad apsēdās uz vienīgā krēsla, kuram nebija roku balstu, un šūpojās uz krēsla kājām.

—     Ja esat nolēmis justies kā mājās, kāpēc gan neatlaidāties atzveltnī? — aizkaitināts apvaicājos.

—      Kādēļ gan jūs tā rūpējaties par manām ērtībām?

—      To es nedaru, — atcirtu, — rūpējos tikai par savējām. Man neērti noskatīties, ja kāds sēž neērtā krēslā.

Viņš atkal iespurcās, taču nekustēja no

vietas. Sūca pīpi tāpat klusējot, nelikdamies vairs par mani ne zinis, — acīm redzot, iegrimis savās domās. Diez kāpēc gan viņš nāca man līdzi?

Kamēr gadu gaitā vēl nav notrulinājusies uztvere, rakstniekam nav miera, viņš arvien tiecas iedziļināties cilvēka rakstura savdabības, tas ir tik aizraujoši, ka viņš nespēj tam pretoties. Viņš kā mākslinieks sajūt gandarījumu, vērodams ļaunumu, kas pašu mazliet biedē; taču patiesības mīlestība piespiež viņu atzīties, ka reizēm nosodījums gandrīz nav tik liels kā ziņkāre izdibināt pārkāpuma cēloņus. Nelieša raksturs, ko autors veidojis ar tādu loģiku un konsekvenci, valdzina pašu autoru kā likumam un kārtībai mests izaicinājums. Manuprāt, Šekspīrs radīja Jago ar tādu aizrautību, kas bija pagalam izplēnējusi, kad, mēnesstīgas ar savas fantāzijas metiem kopā audinādams, viņš iedomājās Dezdemonu. Varbūt savā draiskulībā rakstnieks dod vaļu instinktiem, kas kaut kur dziļi iesīkstējuši un ko civilizētās pasaules ierašas un paradumi atspieduši atpakaļ zemapziņas noslēpumainajās dzelmēs. Piešķirdams savam izdomātajam tēlam miesu un asinis, viņš Jauj ieskanēties tai balsij, kas nerod cita ceja izpausmei. Tad gandarījumu sniedz atbrīvošanās sajūta.

Rakstniekam vairāk rūp izzināt, nevis tiesāt.

Manā sirdi iemājoja neviltotas šausmas par Striklendu un turpat cieši tām blakus apslēpta ziņkāre izdibināt — kāpēc viņš tāds? Biju galīgā nesaprašanā, Joti vēlējos uzzināt,

kā viņš raugās uz traģēdiju, kuru pats sagādājis cilvēkiem, kas pret viņu izturējušies ar tādu sirsnību. Drosmīgi tvēru rokās skalpeli.

—             Strovs man stāstīja — viņa sievas portrets, ko uzgleznojāt, esot pats labākais, ko jūs jebkad esat paveicis.

Striklends izņēma pīpi no mutes, smaids pazibsnīja viņa acīs.

—      Es to gleznoju ar lielu prieku.

—      Kāpēc jūs to atdevāt viņam?

—      Biju pabeidzis. Kam tas man vairs?

—            Vai zināt, ka Strovs to gandrīz iznīcināja?

—      Nemaz jau nebija tik padevies.

Uz bridi viņš apklusa, tad atkal izņēma pīpi no mutes un nospurcās.

—             Vai jums zināms, ka šis mazais vīrelis bija atnācis pie manis ciemos?

—             Vai tad jūs nemaz nesatrauca tas, ko viņš pastāstīja?

—            Nē, tas man šķita sasodīti vientiesīgi un sentimentāli.

—             Laikam esat jau aizmirsis, ka izpostījāt viņa dzīvi? — piezīmēju.

Viņš domīgi paberzēja saraino zodu.

—      Viņš ir gauži vājš gleznotājs.

—      Toties gauži labs cilvēks.

—             Un lielisks pavārs, — Striklends pairgojās.

Viņa cietsirdība bija necilveciga, sašutis nolēmu runāt bez aplinkiem.

—             Aiz tīras ziņkāres vēlētos no jums dzirdēt: vai jūtat kaut niecīgāko sirdsapziņas pārmetumu par Blānčas Strovas nāvi?

Vēroju viņa seju — vai nepakustēsies kāds vaibsts, bet tā palika tikpat nejūtīga.

—      Kāpēc man vajadzētu just pārmetumus? — viņš atjautāja.

—      Ļaujiet, es jums atsaukšu atmiņā dažus faktus. Jūs gulējāt uz nāves gultas, kad Dirks Strovs ņēma jūs savā paspārnē. Viņš jūs kopa kā savējo. Upurēja visu — savu laiku un ērtības, un naudu. Viņš izrāva jūs nāvei no nagiem.

Striklends paraustīja plecus.

—      Tam mazajam muļķa vīrelim patīk nopūlēties citu labā. Tur ir visa viņa dzīves jēga.

—      Pieņemsim, jus neesat viņam pateicību parādā, bet kāds nelabais jūs dīdīja iet un atņemt viņam sievu? Pirms jūs parādījāties, viņi bija laimīgi. Kāpēc nevarējāt likt viņus mierā?

—      Pēc kā jūs spriežat, ka viņi dzīvoja laimīgi?

—      Tas bija katram redzams.

—      Jūs esat saprātīgs vīrs. Vai domājat, ka viņa jebkad spētu piedot, ko Dirks viņas dēļ darījis?

—      Ko jūs ar to gribat teikt?

—      Vai tad nezināt, kāpēc viņš to apprecēja?

Papurināju galvu.

—      Viņa bija guvernante kādā romiešu augstmaņu ģimenē, tur kunga dēls viņu noveda no ceļa. Viņa domāja — tas viņu apprecēs. Bet nekā — parādīja durvis un izsvieda uz ielas. Viņa gaidīja bērnu un mēģi

nāja padarīt sev galu. Tad Strovs viņu atrada un apprecēja.

—     Tas tieši pēc viņa izskatās. Nezinu otra cilvēka, kam būtu tik mīksta sirds.

Bieži esmu brīnījies, kāpēc gan šis nesaderīgais pāris sagājis kopā, bet šāds izskaidrojums ne reizi nebija ienācis prātā. Varbūt tāpēc Dirkam tā neparastā mīlestība pret sievu. Sais jūtās es pamanīju kaut ko vairāk nekā aizraušanos. Atceros, arvien biju iztēlojies, ka aiz Blānčas atturības kaut kas slēpjas, bet tagad saskatīju tajā vairāk nekā vēlēšanos paglabāt apkaunojošu noslēpumu. Viņas miers bija kā drūms rāmums salā, kurai pāri brāzies orkāns. Viņas jautrība bija izmisuma jautrība. Sīs pārdomas pārtrauca Striklenda piezīme, ar savu neiedomājamo cinismu nobiedēdama mani.

—      Sieviete vīrietim spēj piedot pārestības, ko tas viņai nodarījis, — viņš sacīja, — bet nemūžam nespēs piedot viņas dēļ nestos upurus.

—      Jūs droši vien nomierina apziņa, ka jūs patiešām neriskējat sagaidīt dusmas no sievietēm, ar kurām nākat saskarē, — es vairs nevaldījos.

Vārs smaids atplauka viņa lūpās.

—     Jūs ik brīdi esat gatavs upurēt savus principus asprātīgas atbildes dēļ, — viņš attrauca.

—      Kas notika ar bērnu?

—     Ak, tas nāca pasaulē nedzīvs trīs vai četrus mēnešus pēc viņu salaulāšanās.

Tad bija pienākusi kārta jautājumam, kurš man bija licies pats mīklainākais.

—            Vai varat man pateikt, kāpēc jūs vispār noņēmāties ar Blānču Strovu?

Viņš tik ilgi neatbildēja, ka es jau grasījos jautājumu atkārtot.

—             Kā lai es to zinu? — beidzot viņš pateica. — Viņa mani negribēja ne acīs redzēt. Un tas mani uzjautrināja.

—      Saprotu.

Viņš pēkšņi aizsvilās dusmās.

—      Nolādēts! Es viņu gribēju.

Bet tūlīt savaldījās un ar smaidu lūkojās manī.

—      Sākumā viņa bija šausmās.

—      Vai jūs uzstājāt?

—             Nebija vajadzības. Pati saprata. Ne reizi netiku bildis ne vārda. Tā kā baidījās no manis. Beidzot es viņu paņēmu.

Pēc tā, kā viņš to pateica, nopratu, cik stipra bijusi šī iekāre. Mulsinoša un diezgan pretīga. Savādi, viņa mūžs bija it kā atraisīts no materiālās pasaules un miesa dažkārt itin kā šausmīgi atriebās savam garam. Piepeši viņā ierunājās satīrs, un viņš bija bezspēcīgs instinkta varā, kuram piemita dabas pirmatnējo spēku stiprums. Tā bija tāda apsēstība, ka viņa dvēselē vairs neatlika vietas ne apdomam, ne pateicības jūtām.

—            Bet kāpēc vēl gribējāt viņu ņemt sev līdzi? — jautāju.

—            Vai tad es gribēju? — viņš atbildēja, saraukdams pieri. — Kad viņa teica, ka nāk

šot līdzi, biju gandrīz tikpat izbrīnījies kā Strovs. Es viņai sacīju, tiklīdz viņa man apniks, tā viņai būs jāaiziet, un viņa bija ar mieru riskēt, — Striklends uz brīdi apklusa.

—      Viņai bija skaists augums, un es vēlējos gleznot aktu. Kad glezna bija pabeigta, nelikos par viņu pašu vairs ne zinis.

—      Un viņa jūs mīlēja no visas sirds.

Viņš pielēca kājās un sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ pa mazo istabiņu.

—      Mīlestība man nav vajadzīga. Neatliek laika mīlestībai. Tā ir vājība. Esmu vīrietis, un dažreiz man vajadzīga sieviete. Tiklīdz esmu apmierinājis savu iekāri, tūlīt prātā citas domas. Nespēju pārvarēt šo iekāri, pats to ienīstu, tā saistia važās manu garu; ar ilgošanos gaidu dienas, kad tikšu brīvs no visām iekārēm un bez kādiem šķēršļiem varēšu ziedoties tikai darbam. Sievietes nudien ne uz ko citu nav spējīgas kā tikai mīlēt, tādēļ arī piešķīrušas mīlestībai tik smieklīgi lielu nozīmi. Kā viņas nopūlas, lai mūs pārliecinātu, ka dzīvē mīlestība ir pats galvenais. Tas tikai tā starp citu. Es pazīstu baudu. Tas viss ir dabiski un veselīgi. Mīlestība ir vājība. Sievietes radītas mūsu izpriecai, mani kaitina viņu piedāvāšanās būt par palīgiem, draugiem un biedriem.

Nekad nebiju dzirdējis Striklendu vienā laidā tik daudz runājam. Viņš runāja ar sašutumu. Taču ne šeit, ne arī citur es nepretendēju atstāstīt visu vārdu pa vārdam; viņa vārdu krājums bija skops, viņam nemaz nepadevās teikumu veidošana, tā ka viņa

domas vajadzēja salāpīt kopā no starpsaucieniem, sejas izteiksmes, žestiem un nodrāztām frāzēm.

—      Jums vajadzētu dzīvot tais laikos, kad sievietes bija kustams īpašums un vīrieši noteicēji par verdzenēm, — ieminējos.

—      Nē, es esmu pavisam normāls vīrietis, tur tā vaina!

Gribot negribot atkal jāpasmejas par šo visā nopietnībā izteikto piezīmi; bet viņš runāja tālāk, kā zvērs krātiņā šaudīdamies pa istabu, nolēmis pasacīt visu, kas uz sirds, taču gaužām grūti viņam vedās kaut ko sakarīgi pateikt.

—      Kad sieviete mīl, viņa nerimsies, kamēr nebūs dabūjusi mūsu dvēseli savā ziņā. Tieši tāpēc, ka viņa ir vāja, viņa kā traka dzenas pēc varas, ar mazumiņu vēl neliksies mierā. Saprašanas viņai pamaz, viņu kaitina abstrakti jēdzieni, ko pati nespēj aptvert. Viņa noņemas ar ikdienas sīkumiem un jūt greizsirdību pret visu nereālo. Vīrieša dvēsele klīst pa kosmosa plašumiem, bet viņa pūlas to iesprostot savā ieņēmumu un izdevumu burtnīcā. Vai atceraties manu sievu? Vēroju, ka Blānča mazpamazām izmēģina visus viņas trikus. Bezgalīgā pacietībā viņa gatavojās ievilināt mani slazdā un tad pieraut cilpu. Gribēja mani novilkt lejā vienā līmenī ar sevi; mīlēt viņa mani nemīlēja, vienīgais, pēc kā tīkoja, — lai es piederu viņai. Viņa bija gatava darīt visu manis dēļ, tikai ne to, ko vēlējos es; lai liek mani mierā.

Brīdi klusēju.

—      Kā jūs iedomājāties, ko gan viņa iesāks, kad bijāt viņu pametis?

—      Viņa būtu varējusi iet atpakaļ pie Strova, — viņš uzbudinājumā pateica. — Viņš to atplestām rokām ņemtu pretī.

—      Jūs esat nežēlīgs, — atbildēju. — Runāt ar jums par šiem jautājumiem ir tikpat veltīgi kā aprakstīt krāsas cilvēkam, kurš piedzimis akls.

Viņš apstājās iepretī manam krēslam un stāvēja, raudzīdamies lejup uz mani, seja pauda nievājošu izbrīnu.

—      Vai tiešām jums nav gluži vienalga, vai Blānča Strova ir dzīva vai mirusi?

Pārdomāju viņā jautājumu, jo gribēju uz to atbildēt patiesi, katrā ziņā godīgi.

—      Manī droši vien nav daudz līdzcietības, jo nejūtu diez kādu pārmaiņu, tāpēc ka viņa mirusi. Dzīve viņai pašai daudz ko vēl dāvātu. Manuprāt, briesmīgi, ka viņai vajadzēja aiziet ar tik smagiem pārdzīvojumiem, un man kauns, jo, nudien, man ir vienalga.

—      Jūs neesat pietiekami drosmīgs, lai aizstāvētu savu pārliecību. Dzīvei nav nekādas vērtības. Blānča Strova neizdarīja pašnāvību tāpēc, ka es viņu atstāju, bet tāpēc, ka viņa bija neapdomīga un aušīga sieviete. Bet diezgan jau esam par viņu runājuši, — viņa bija pavisam nenozīmīgs cilvēks. Nāciet, es jums parādīšu savas gleznas.

Viņš runāja tā, it kā es būtu bērns, kura uzmanība no kaut kā jānovērš. Biju sarūgtināts ne tik daudz par viņu kā pats par sevi.

Domāju par laimīgajām dienām, ko Strovs ar sievu aizvadījuši omulīgajā darbnīcā Monmartrā, domāju par viņu vienkāršību, sirsnību un viesmīlību; likās nežēlīgi, ka cietsirdīgais liktenis to izpostījis, un pats briesmīgākais — tas viss neko daudz negrozīja. Dzīve gāja tālāk, un no šī posta nevienam ne par matu nekļuva ļaunāk. Man bija tāda nojauta, ka Dirks, kurš bija tik viegli aizkustināms, kaut arī viņa jūtas nebija pārlieku dziļas, drīz vien visu aizmirsīs; un Blānčas mūžs, sācies ar diezin kādām spožām cerībām un diezin kādiem sapņiem, tikpat labi varētu būt arī nemaz nedzīvots. Tas viss šķita veltīgi un bezjēdzīgi.

Striklends bija atradis savu cepuri un stāvēja, skatīdamies uz mani.

—      Vai jūs nāksiet?

—      Kāpēc jūs pūlaties saglabāt pazīšanos ar mani? — es viņam jautāju. — Jūs taču zināt, ka es jūs ienīstu un nicinu.

Viņš labsirdīgi pasmīnēja.

—      Jūs skaišaties uz mani vienīgi tāpēc, ka man ne silts, ne auksts, ko jūs par mani domājat.

Jutu, ka spējās dusmās kaist vaigi. Nebija iespējams panākt, lai viņš beidzot saprastu, ka viņa bezjūtīgā patmīlība var jebkuru aizvainot. Kaut spētu sadurstīt viņa nesatricināmās vienaldzības bruņas. Zināju arī, ka galu galā viņa vārdos ir sava taisnība. Zemapziņā varbūt augsti vērtējam varu, kāda mums ir pār savai ietekmei pakļaujamajiem

cilvēkiem, un ienīstam tos, pār kuriem mums nav tādas ietekmes. Manuprāt, tas visdziļāk ievaino cilvēka lepnumu. Bet es viņam neierādīšu, ka esmu izsists no sliedēm.

—      Vai tad iespējams pārējos galīgi ignorēt? — vaicāju vairāk gan sev nekā viņam.

—      Ik uz soļa mēs esam atkarīgi cits no cita. Tas ir neprātīgs mēģinājums censties dzīvot tikai sevis labad un vienatnē. Agri vai vēlu jūs saslimsiet un pagursiet, novecosiet un tad līdīsiet atpakaļ ganāmpulkā, no kura aizklīdāt. Vai tad jums nebūs kauns, kad sirdī iesmelgs ilgas pēc mierinājuma un līdzjūtības? Jūs cenšaties pēc neiespējamā. Agri vai vēlu dzīvais cilvēks jūsos tieksies pēc cilvēces kopējām saiknēm.

—      Nāciet un apskatiet manas gleznas.

—      Vai esat kādreiz domājis par nāvi?

—      Kāpēc lai es to darītu? Nav vērts.

Cieši vēros viņā. Viņš stāvēja man iepretī

kā sastindzis, ņirdzīgu smīnu acīs; un tomēr uz brīdi man pavīdēja nojausma par trauksmaino izmocīto garu, kurš tiecās pēc kaut kā augstāka, nekā to spētu iecerēt jebkurš no zemes pīšļiem. Mirkli pazibēja doma: viņš cenšas pēc kaut kā vārdos netverama. Lūkojos šai vīrā, kurš stāvēja man iepretī — drēbes apskrandušas, prāvs deguns un mirdzošas acis, ruda bārda un pinkaini mati, — un man radās dīvaina sajūta, ka tā ir tikai ārējā čaula un turpat man blakus lidinās no zemes saitēm atraisījies gars.

—      Iesim apskatīsim jūsu gleznas, — sacīju.

42

Diez kāpēc Striklends pēkšņi piesolījās tās man parādīt. Priecājos par šo izdevību. Labāko liecību par cilvēku dod viņa darbs. Sabiedrībā cilvēks cenšas izlikties tāds, kāds citu acīs vēlas būt, tā īsti par viņu varam spriest tikai pēc sīkiem darbiem, kurus dažreiz pats nemaz neapzinās, tāpat pēc acumirkļa vaibstiem, kad tie neviļus slīd pāri sejai. Dažkārt cilvēki tik lieliski prot nēsāt masku, ko paši sev uzlikuši, ka beidzot tiešām kļūst tādi, par kādiem cenšas izlikties. Bet grāmatā vai gleznā cilvēks neizbēgami nodod sevi. Liekulīgā dižmanība tikai parādīs viņa domu nabadzību. Līste, kas uzgleznota tā, lai izskatītos pēc dzelzs, tomēr ir un paliek līste. Nekādas tīšuprāt piedēvētas rakstura īpašības nenoslēps gluži pelēcīgu dvēseli. Atjautīgam vērotājam arī paviršs uzmetums atslēgs pašus dziļākos slēpņus tā veidotāja sirdī.

Iedams augšā pa bezgalīgajām kāpnēm mājā, kur Striklends dzīvoja, jāatzīstas, biju mazliet satraukts. Tāda sajūta, ka tūlīt piedzīvošu kaut ko negaidītu. Ar ziņkāri pametu skatienu istabā. Tā likās pat vēl šaurāka, vēl kailāka, nekā man palicis atmiņā. Diez ko gan teiktu mani draugi, kuri pieprasīja plašas studijas un dievojās, ka nespētu strādāt, līdz nebūtu sagādāti piemēroti apstākļi.

—     Nostājieties, re, tur, — viņš norādīja man vietu, no kuras, kā viņam pašam šķita,

es vislabāk varētu apskatīt to, kas viņam bija man rādāms.

—      Laikam gan negribēsiet, ka izsaku savas domas, — ieminējos.

—      Nē, sasodīts! — vēlos, lai jūs turētu muti!

Viņš novietoja gleznu uz molberta un ļāva man pāris mirkļu apskatīt, tad noņēma to un uzlika citu. Liekas, viņš parādīja kādus trīsdesmit audeklus. Tas bija paveikts sešos gados, kopš viņš pievērsies glezniecībai. Ne vienu vienīgu gleznu viņš nav pārdevis. Audekli bija dažāda izmēra. Mazākie — klusās dabas, lielākie — ainavas. Un vēl kāds pusducis portretu.

—      Tas ir viss, — viņš beidzot pateica.

Kaut es būtu spējis apgalvot, ka tūlīt saskatīju to īsto skaistumu un oriģinalitāti. Tagad, kad daudzas no tām esmu atkal un atkal skatījis un pārējās pazīstu pēc reprodukcijām, pats brīnos, ka, pirmoreiz tās ieraugot, biju rūgti vīlies. Nejutu savādo satraukumu, ko mākslas darbs parasti rada. Pirmais iespaids par Striklenda gleznām bija mulsinošs; tā nu iznāca, vēlāk nevarēju vien sev pārmest — kā man pat prātā neienāca kādu no tām nopirkt. Vienreizēja izdevība palaista garām. Lielākā daļa no gleznām atradušas ceļu uz muzejiem, pārējās kā dārgumu glabā turīgi diletanti. Mēģinu rast sev kādu attaisnojumu. Domāju, gaume man nav slikta, tomēr jāatzīst — pietrūkst oriģinalitātes. Pārāk maz ko sajēdzu no gleznām, vienīgi izstaigāju takas, ko citi pirms manis

jau iemīdījuši. Tolaik visvairāk jūsmoju par impresionistiem. Ilgojos iegūt kādu Sisleja vai Degā darbu un dievināju Manē. Viņa «Olimpija» man šķita pati lieliskākā glezna mūsu laikos, un «Azaids zālājā» mani vai apbūra. Ar šiem darbiem, man šķita, glezniecībā jau pateikts pēdējais vārds.

Es neaprakstīšu gleznas, ko Striklends man rādija. Gleznu apraksti vienmēr ir garlaicīgi, turklāt tie jau zināmi katram, kurš par to interesējas. Tagad, kad ar viņu tik ļoti aizrāvušies mūsdienu gleznotāji, kad citi jau iezīmējuši kartē apvidu, kur viņš bija viens no pirmajiem izlūkiem, pirmoreiz ieraugot Striklenda gleznas, esam jau noskaņoti izteikt par tām spriedumu, tāpēc jāņem vērā — savu mūžu kaut ko tādu nebiju redzējis. Vispirms mani samulsināja, kā pašam toreiz likās, viņa neizkoptā tehnika. Pieradis pie vecmeistaru zīmējumiem un pārliecināts, ka Engrs ir pats izcilākais zīmētājs jaunākos laikos, domāju, ka Striklends zīmē gaužām vāji. Man nebija ne jausmas par vienkāršošanu, pēc kuras viņš tiecās. Atminos kluso dabu ar apelsīniem uz šķīvja, un mani traucēja tas, ka šķīvis nebija apaļš un apelsīni likās plakani. Portretu apmēri mazliet pārsniedza dabisko lielumu, tāpēc šķita tādi kā neveikli. Manās acīs šis sejas izskatījās kā karikatūras. Tās bija gleznotas man pavisam svešā manierē. Ainavas pārsteidza pat vēl vairāk. Tur bija divas trīs gleznas ar Fonteneblo mežu un daži Parīzes ielu skati: pirmais iespaids — tādus varētu uzpindzelēt kāds dūšu uztaisījis ku

čieris. Biju galīgā nesaprašanā. Krāsas man šķila ārkārtīgi kliedzošas. Kā dīvains, neizprotams farss — man iešāvās prātā. Tagad pārdomājot mani vairāk nekā jebkad pārsteidz Slrova asais prāts. Viņš pašā sākumā pareģoja, ka Striklends ienes revolūciju mākslā, un pašā sākumā atzina viņa ģenialitāti, kā tagad to atzīst visa pasaule.

Ja šīs gleznas arī pārsteidza un mulsināja, tās tomēr atstāja iespaidu. Pat es, tāds kolosāls nepraša, nojautu tajās īstu spēku, kas cenšas lauzties uz āru. Biju satraukts un aizgrābts. Jutu — šīm gleznām ir man kas sakāms, ko man svarīgi zināt, bet pats nevarēju pateikt, kas īsti. Tās man likās neglītas, tomēr skaidri sajutu — tur patvēries kāds liels noslēpums. Tās mani tā savādi spīdzināja. Sīs gleznas izraisīja manī jūtas, ko pats nespēju izprast. Tās kaut ko stāstīja, kaut ko vārdos netveramu. Iedomājos, ka Striklends materiālās lietās neskaidri saskatījis kādu garīgu vērtību, kas bija tik neizprotama, vienīgi simbolos tverama. Tas bija tā, it kā viņš visuma haosā būtu atklājis jaunu sistēmu un dvēseles mokās pūlējies to noteikt. Redzēju nomocītu garu, kas cīnās, lai rastu sev izpausmi. Pagriezos pret viņu.

—     Diez vai jūs esat izvēlējies īstos izteiksmes līdzekļus, — ieminējos.

—      Velns parāvis, ko jūs ar to gribat teikt?

—      Man šķiet, jūs cenšaties kaut ko pateikt, īsti nezinu, ko, bet neesmu pārliecināts, ka gleznā tas ir vislabāk pasakāms.

Ja biju iedomājies, ka, apskatījis viņa gleznas, spēšu labāk izprast viņa dīvaino raksturu, tad maldījos. Manī radās vēl lielāks izbrīns. Vēl lielāka neziņa. Vienīgais, ko skaidri redzēju, — un varbūt arī tās ir tikai iedomas, — viņš neatlaidīgi pūlējās tikt vaļā no kāda spēka, kas viņu turēja ciet. Bet, kas bija šis spēks un kā notika šī atsvabināšana, tas palika nezināms. Jebkurš no mums ir pasaulē vientuļš. Ieslēgts kā vara tornī. Mums ļauts sazināties ar saviem līdzcilvēkiem tikai ar zīmēm, un šīs zīmes nav visiem kopīgas, tāpēc to jēga tik neskaidra un apšaubāma. Cik nožēlojami mēs pūlamies uzticēt savus sirds dārgumus citiem, bet tie nespēj tos paņemt pretī, un tā mēs ejam vientuļi blakus un tomēr neesam kopā, nespēdami iepazīt mūsu līdzcilvēkus, tāpat kā paliekam sveši viņiem. Mēs esam it kā apmetušies uz dzīvi zemē, kuras valodu protam tik maz, ka, vienalga, cik skaistas un dziļas domas būtu pasakāmas, mums lemta tikai žestu valodas banalitāte. Smadzenēs mutuļo domas, un mēs spējam pateikt vienīgi to, ka dārznieka krustmātes lietussargs palicis mājās.

Galīgais iespaids, ko guvu, bija apbrīnojama cenšanās izpaust kādu dvēseles stāvokli, un, manuprāt, šeit arī jāmeklē izskaidrojums, kāpēc biju tik ļoti samulsis. Acīm redzami Striklendam bija pašam sava izpratne par krāsām un formu. Viņš juta neatliekamu prasību izteikt krāsās pārdzīvojumus un radīja gleznas tikai šai nolūkā. Viņš, daudz nesvārstīdamies, vienkāršoja un sa

grozīja, ja varēja tikt tuvāk nezināmajam, ko meklēja. Fakti viņam itin nekā nenozīmēja, jo bieži pavisam sīkās epizodēs viņš lūkoja saskatīt to, kas pašam svarīgs. Itin kā būtu sapratis visuma dvēseli un gribētu tai rast izpausmi. Lai arī gleznas jauca prātus un mulsināja mani, nespēju palikt vienaldzīgs pret saviļņojumu, kas bija nenoliedzams, un pats nezinu, kāpēc manī raisījās jūtas, ko pret Striklendu nekad nebiju domājis izjust. Manī uzvilnīja nepārvarams žēlums.

—      Domāju, tagad saprotu, kāpēc ļāvāties jūtām pret Blānču Strovu, — sacīja viņam.

—      Nu, kāpēc?

—      Manuprāt, jums nepietika vīrišķības. Miesas vājība padeva ziņu sirdij. Nezinu, kādas bezgalīgas ilgas jūs pārņēmušas un dzen bīstamos, vientulīgos ceļos pretī mērķim, kur cerat rast galīgo atbrīvošanos no parādībām, kas jūs nomoka. Redzu jūs kā mūžīgo svētceļnieku uz svētnīcu, kas varbūt nemaz nepastāv. Nezinu, kādu neizdibināmu nirvānu cenšaties sasniegt. Vai jūs pats to zināt? Varbūt tā ir Taisnība un Brīvība, ko meklējat, un uz brīdi iedomājāties, ka spētu remdēties Mīlestībā. Man šķiet, jūsu pagurusī dvēsele meklēja mieru sievietes glāstos, un, neatradis tur miera, jūs viņu ienīdāt. Nejutāt žēlumu pret viņu, jo nejūtat žēlumu pats pret sevi. Un nogalinājāt viņu aiz bailēm, jo trīcējāt, vēl iedomādamies briesmas, no kurām tik tikko paglābāties.

Viņš dzedri pasmaidīja un paplūkāja bārdu.

—     Jūs esat briesmīgi sentimentāls, mans nabaga draugs.

Pēc nedējas nejauši uzzināju, ka Striklends aizbraucis uz Maršēju. Nekad vairs viņu netiku redzējis.

43

Tagad pats saprotu: viss, ko esmu uzrakstījis par Čārlzu Striklendu, droši vien ir gaužām maz. Pastāstīju par notikumiem, par kuriem uzzināju, bet arī tie paliek miglā tīti, jo nezinu iemesla, kas pamudinājis uz tiem. Pats dīvainākais — Striklenda apņēmība kļūt par gleznotāju šķiet kā untums, un, kaut arī iemesli laikam meklējami viņa dzīves apstākļos, tie man nav zināmi. Sarunās ar viņu pašu visai lielu skaidrību neguvu. Ja es būtu rakstījis romānu, nevis tikai pārstāstītu man zināmus faktus par savdabīgu personību, būtu daudz ko piegudrojis klāt par viņa dvēseles pavērsieniem. Droši vien būtu stāstījis par neapslāpējamām dziņām zēna gados, ko salauza tēva griba vai arī kas tika upurētas, lai sagādātu iztiku; es viņu parādītu neiecietīgu pret dzīves žņaugiem, un, notēlodams materiālo grūtību un pienākumu sadursmi ar kvēlo slieksmi pēc mākslas, es būtu modinājis lasītāju līdzjūtību. Tā es būtu Striklendu parādījis iespaidīgāku. Varbūt pat saskatītu viņā Prometeja vaibstus. Tā pavērtos iespēja modernākai versijai par varoni, kurš cilvēces labā uzņemas nolādētā mocības. Tas mūždien spēs aizkustināt.

Varbūt es meklētu izskaidrojumu laulāto draugu attiecībās. Tik bezgala daudz iespēju, kā visu to pavērst. Viņa apslēptais talants varbūt pamodās, tiklīdz nāca saskarē ar gleznotājiem un rakstniekiem, pēc kuru sabiedrības tā tiecās viņa laulātā draudzene; varbūt tāpēc, ka viņš īsti labi nejutās ģimenes ligzdā, jo dziļāk ieskatījās pats sevī; mīlas dēka droši vien uzpūta spilgtās liesmās ugunskuru, kas varbūt manā attēlojumā sen jau blāvi gruzdētu viņa sirdī. Manuprāt, tad es misis Striklendu būtu pavisam citādi ieskicējis. Es atteiktos no patiesības un padarītu viņu par sīkumainu īgņu, apnicīgu sievieti vai manis pēc par svētuli, kurai nepiemīt ne mazākā sliecība pēc garīgām vērtībām. Striklenda ģimenes dzīvi es padarītu par nebeidzamām mocībām, no kurām vienīgais glābiņš ir bēgšana. Es uzsvērtu viņa iecietību pret nepiemēroto laulāto draudzeni un žēlumu, kas lika viņam vilcināties, pirms nometa jūgu, kas viņu slāpēja vai nost. Par bērniem es droši vien nemaz neieminētos.

Tāpat iespaidīgāk iznāktu, ja savestu viņu kopā ar kādu no vecajiem gleznotājiem, kuri, trūkuma spiesti vai arī dzīdamies pēc naudas, kļuvuši neuzticīgi jaunības dienu ideāliem, tie, saskatīdami Striklendā iespējas, ko paši bija palaiduši vējā, pierunātu viņu pamest visu un pakļauties mākslas dievišķai tirānijai. Laikam gan ar ironisku pieskaņu notēlotu šo veco vīru, kuram dzīvē paveicies, kurš ticis pie bagātības, iemantojis cieņu un godu un tagad cenšas līdz ar jauno draugu

vēlreiz pārdzīvot to, kam pašam pietrūcis spēka, kaut arī atzinis, ka māksla ir pats labākais, kas cilvēkam mūžā lemts.

Fakti ir daudz sausāki. Striklends, tikko no skolas sola nācis jauneklis, iestājās darbā biržā par mākleri un nejuta nekāda pretīguma pret šo darbu. Pirms apprecēšanās viņš dzīvoja kā jau visi jauni puiši — mazliet paspekulēja biržā, iemantoja pāris soverēnu derbijā vai Oksfordas un Kembridžas zirgu skriešanas sacīkstēs. Šķiet, brīvajā laikā šad tad paboksējās. Uz kamīna dzegas sarindotas misis Lengtrijas un Mērijas Andersonas fotogrāfijas. Viņš lasīja satīrisko Londonas laikrakstu un sporta vēstis. Apmeklēja deju vakarus Hempstedā.

Un nav nemaz tik liela nelaime, ka ilgi biju pazaudējis viņu no redzes loka. Vienmuļi pagāja gadi, kamēr viņš vaiga sviedros pūlējās apgūt grūto mākslu, un diez vai atgadījās kaut kas ievērības cienīgs tolaik, kad viņš bija spiests izmēģināt roku visādos darbos, lai kaut kā savilktu galus kopā. Atcerēties tos gadus nozīmētu pārstāstīt, ko viņš vērojis citu dzīvē. Gan jāšaubās, vai šie vērojumi daudzmaz būtu ietekmējuši viņa paša raksturu. Viņam droši vien rastos tādi piedzīvojumi, kas dotu bagātīgu vielu dēku romānam par mūsdienu Parīzi, bet viņš turējās savrup, un, spriežot pēc paša izteicieniem, tajos gados nekas tāds nav atgadījies, kas viņu būtu sevišķi ietekmējis. Kad ieradās Parīzē, varbūt viņš arī bija par vecu, lai kristu par upuri apkārtnes vilinājumiem.

Lai cik savādi, viņš man allaž likās ne tikai parupjš, bet ārkārtīgi ikdienišķs. Domāju, šis viņa dzīves posms tomēr bijis romantisks, lai arī viņš pats tur nekā romantiska nesaskatīja. Var jau būt, ka tā ir — lai aptvertu dzīves romantiku, jābūt gandrīz vai aktierim; tad, uz sevi no malas noraugoties, cilvēks vēros savu rīcību ar objektīvu un reizē patiesu interesi. Taču nezinu otra cilvēka, kurš būtu tik vaļsirdīgs kā Striklends. Nav gadījies sastapt otra, kurš tik maz domātu par sevi. Žēl, ka nevaru aprakstīt, cik spraigi — soli pa solim — viņš rāpās augšup pašā mākslas virsotnē un sasniedza tādu meistarību; ja spētu parādīt viņa bezbailību neveiksmē, neatslābstošo drosmi, pēdējiem spēkiem turoties pretī izmisumam, stūrgalvīgo neatlaidību, šaubas pašam par sevi, kas māksliniekam ir pats sīvākais pretinieks, — ja visu to spētu parādīt, varbūt tad mostos līdzjūtība pret cilvēku, kuram — to es pārāk labi apzinos — piemīt tik neparasti maz pievilcības. Bet man pietrūkst materiāla šādam turpinājumam. Ne reizi neesmu pavērojis Striklendu darbā, nezinu arī, vai kāds cits to būtu darījis. Visus cīniņus viņš izcīnīja pats sevī. Ja studijas vientulībā viņš izmisumā pievārēja dieva lemto apsēstību, viņš nevienam nekad nelika nojaust savas mokas.

Tiklīdz nonāku līdz viņa attiecībām ar Blānču Strovu, es satraucos, jo man zināmie fakti ir pārāk saraustīti. Lai padarītu manu stāstījumu sakarīgu, es aprakstītu, kā pamazām viņu kopdzīve kļūst traģiska, bet es

nekā nezinu par tiem trim mēnešiem, ko abi pavadīja kopā. Nezinu, kā viņi sapratās un par ko sarunājās. Galu galā katrā diennaktī ir divdesmit četras stundas un jūtas spēj uzvilnīt tikai retos mirkļos. Varu vienīgi iztēloties, kā viņi pavadīja pārējo laiku. Kamēr bija gaišs un Blānča nebija pagurusi, tikmēr, šķiet, Striklends gleznoja un viņa droši vien pukojās, vērojot, kā viņš iegrimis darbā. Tādos brīžos viņa neeksistēja viņam kā mīļākā, bet tikai kā modelis, un tad garās stundas, ko abi pavadīja blakus klusējot. Tās droši vien biedēja Blānču. Iedomādamies, ka Blānčas atdošanās nozīmē triumfu pār Dirku Strovu, tāpēc ka viņš tai sniedzis pretī roku izmisuma brīdī, Striklends deva ieganstu dažam labam netīram minējumam. Ceru tomēr, ka īstenībā tā nebija. Tas būtu pārāk riebīgi. Bet kurš gan izdibinās cilvēka sirds viltību? Protams, ne tie, kuri sagaida no sirds vienīgi pieklājīgas jūtas un normālus pārdzīvojumus. Kad Blānča apjauta, ka par spīti Striklenda kaisles uzliesmojumiem viņš bija un palika viņai tāls, viņu laikam gan pārņēma izbīlis, pat tais mirkļos, man šķiet, viņa saprata, ka Striklendam viņa nemaz nav dzīvs cilvēks, tikai izpriecas līdzeklis; viņš vēl arvien bija kā mājās ienācis svešinieks, kuru viņa aizkustinošā viltībā pūlējās saistīt. Blānča centās ar ērtībām ievilināt viņu slazdā un nemaz neatskārta, ka ērtības Striklendam bijušas nebijušas. Viņa nopūlējās, ar ēdieniem izdabādama viņam, un nemaz nemanīja viņa pilnīgo vienaldzību pret barību. Baidī

jās Striklendu atstāt vienatnē un nomocīja ar saviem uzmanības pierādījumiem; kad viņa kaisle bija aprimusi, centās to atkal uzkurināt, jo tādos brīžos vismaz loloja ilūzijas, ka spēs viņu noturēt pie sevis. Varbūt Blānča ar prātu arī aptvēra, ka važas, ko viņa kaldināja, Striklendā varētu modināt vienīgi postīšanas instinktu, tāpat kā, ieraugot spoguļstikla logu, nagi niezēt niez tvert pusķieģeli; bet vai nu viņas sirds uzklausīs prāta balsi, tā skubināt skubināja traukties tālāk, un pati zināja, ka tiks iegrūsta postā. Viņa droši vien bija bezgala nelaimīga. Taču aklā mīlestībā noticēja iedomātai patiesībai, viņas jūtas bija tik kvēlas, tāpēc viņai šķita neiespējami, ka tās nespētu rast atbalsi otra sirdī, izraisot tādas pašas jūtas.

Taču manām pārdomām par Striklendā raksturu piemīt vēl lielāks trūkums nekā daudzu faktu nezināšana. Rakstīju par viņa izturēšanos pret sievietēm, jo tā bija nepārprotama un neparasta, un tomēr sievietēm bijusi gaužām niecīga nozīme viņa dzīvē. Likteņa ironija — šī izturēšanās tik traģiski skāra citus. Viņa īstā dzīve bija sapņi un pārcilvēcīgs darbs.

Un tieši šeit literatūra kļūst melīga. Vīrietim parasti mīlestība ir tikai epizode, kurai ierādīta sava vieta ikdienas notikumos, pārlieku nozīmīgā loma, kas mīlestībai piešķirta romānos, tai īstenībā nemaz nav. Nebūs daudz tādu vīriešu, kuri mīlestību uzskatītu par vissvarīgāko pasaulē, un nekādā ziņā tie nav paši interesantākie vīrieši, arī sievietes,

kurām mīlestība taču ir galvenais dzīvē, tādus nicina. Viņi mums glaimo, satrauc mūs, bet nebūt nenovērš nepatīkamo nojausmu, ka vīrietis ir kaut kāds nožēlojams radījums. Un pat tais īsajos mirkļos, kad vīrietis iemīlas, viņš nepamet novārtā arī citas nodarbības, kas novērš viņa domas; darbs, ar kuru nopelna dienišķo maizi, saista viņa prātus; viņš aizraujas ar sportu, spēj interesēties par mākslu. Vīrietim kārtojami visi iespējamie darījumi, īsu, īsu brīdi viņš kādu no tiem atstās savā vaļā. Viņš spēj veltīt uzmanību tam, kas viņu nodarbina šobrīd, un errojas, tiklīdz kaut kam neatliek laika. Kā mīlētājs vīrietis no sievietes atšķiras ar to, ka sieviete spēj mīlēt augu dienu, bet vīrietis tikai brīžiem.

Striklends seksuālajām tieksmēm veltīja ļoti maz vērības. Tikai tā starp citu. Tās viņam likās apnicīgas. Viņa dvēsele tiecās kaut kur citur. Jūtas uzbrāzmoja spēji, tādās reizēs iekāre pārņēma miesu un ierāva kaisles orģijā, tomēr viņš nonievāja instinktus, kas laupīja viņam apvaldu. Man šķiet, viņš pat nicināja savu partneri šai skurbumā. Tiklīdz atkal bija noteicējs pār jūtām, viņš pretīgumā noskurinājās, skatoties uz sievieti, kas viņam tikko piederējusi. Viņa domas tad mierīgi lidinājās debesu augstumos un viņš izjuta pret viņu riebumu, kādu varbūt tauriņš, laidelēdamies ap ziedu, jūt pret notašķītu kūniņu, no kuras pats uzvaras triumfā izkūņojies. Man šķiet, māksla ir seksuālā instinkta izpausme. Tas ir tās pašas jūtas, kas raisas

cilvēka sirdī, ieraugot daiļu sievieti, Neapoles līci zem dzeltenā mēness sirpja un Ticiāna «Guldīšanu kapā». Iespējams, ka Striklends ienīda dzimumtieksmes normālo izpausmi, jo tā viņam šķita brutāla salīdzinājumā ar mierinājumu, ko sniedz radošais darbs mākslā. Arī man pašam liekas dīvaini — esmu notēlojis cilvēku, kurš bija nežēlīgs, savtīgs, rupjš un juteklīgs, lai pateiktu, ka viņš bija liels ideālists. Bet tas nav noliedzams.

Viņš dzīvoja daudz lielākā nabadzībā nekā jebkurš amatnieks. Un strādāja smagāk. Viņam nerūpēja tādi sīkumi, ar kuriem vairums laužu padara dzīvi tīkamu un skaistu. Pret naudu viņš bija vienaldzīgs. Tāpat slava viņam bijusi nebijusi. Neredzu iemesla viņu cildināt, tāpēc ka viņš būtu turējies pretī kārdinājumam ielaisties ar sabiedrību kompromisos, kuriem mēs gandrīz visi piekāpjamies. Viņš gluži vienkārši nejuta tādu kārdinājumu. Viņam pat prātā nenāca, ka kompromiss būtu iespējams. Parīzē viņš dzīvoja daudz vientuļāk nekā anahorets Tēbu tuksnesī. Viņš nekā neprasīja no saviem līdzcilvēkiem, vienīgi lai tie liek viņu mierā. Viņš bija atklāts savos nolūkos un, lai tos sasniegtu, bija gatavs ziedot ne tikai pats sevi — to daudzi spēj izdarīt, — bet arī citus. Viņam bija sava vīzija.

Striklends bija pretīgs kā cilvēks, un tomēr palieku pie savām domām: tas bija dižens cilvēks,

44

Zināma nozīme tiek piešķirta gleznotāju uzskatiem par mākslu, un patlaban ir īstā reize piebilst, ko es zinu, kādas ir Striklenda domas par pagātnes lielajiem māksliniekiem. Baidos, ka zinu pārāk maz, par ko būtu vērts ieminēties. Striklends nebija interesants sarunu biedrs, viņš neprata domas ietērpt spilgtos vārdos, tā, lai klausītājs tos iegaumētu. Ari asprātīgs viņš nebija. Kā jau būsiet manījuši, ja man kaut cik izdevies attēlot viņa runas veidu, viņa humors bija ļoti dzēlīgs. Viņa atjautība nežēlīga. Viņš dažu labu reizi sasmīdināja, pateikdams taisnību acis, bet šāds humors gūst ievērību tikai ar savu neparastumu, — tas vairs neliktos uzjautrinošs, ja būtu jāklausās diendienā.

Striklends nebija, tā teikt, cilvēks ar lielu intelektu, un viņa domas par glezniecību maz atšķīrās no parastajiem uzskatiem. Nekad netiku dzirdējis viņu runājam par tiem māksliniekiem, kuru gleznās saskatāma zināma līdzība ar viņa paša darbiem, — nerunāja, piemēram, par Sezannu vai par Van Gogu; es pat stipri šaubos, vai viņš jebkad redzējis viņu gleznas. Viņš daudz neinteresējās par impresionistiem. Viņu tehnika Striklendu ietekmēja, bet man šķiet, viņu maniere viņam likās pārāk parasta. Kad Strovs gari un plaši spriedelēja par Monē pārākumu, Striklends teica: «Es gan augstāk vērtēju Vinterhalteru.» Taču man liekas, viņš to teica ķircinādamies, un tas viņam allaž padevās.

žēl, ka nezinu pastāstīt ne par vienu ekstravaganci viņa uzskatos par vecmeistariem. Striklenda raksturam piemīt tik daudz dīvainību, ka šķiet, tas viņa portretā būtu zīmīgs vilciens, ja viņa uzskati kaut kādā ziņā būtu neparasti. Tā vien gribētos piedēvēt viņam fantastiskas teorijas par saviem priekšgājējiem, un gandrīz vai ar vilšanos jāatzīst: viņš domāja par tiem gandrīz tāpat kā visi citi. Diez vai viņš pazina E1 Grēko. Pret Velaskēzu viņš izjuta lielu, itin kā neiecietīgu apbrīnu. Šardēns viņu sajūsmināja, un Rembrants aizkustināja līdz pacilātībai. Iespaidu, ko Rembrants uz viņu atstājis, viņš aprakstīja tik rupjiem vārdiem, ka neiedrošinos tos atkārtot. Cik savādi, vienīgais gleznotājs, kas viņu interesēja, bija Breigels, seniors. Toreiz ļoti maz par viņu zināja, un Striklends neprata pienācīgi izteikt savas domas. Atceros, ko viņš par Breigelu teica, — tas bija tik gaužām maz.

—      Viņš ir labs, — sacīja Striklends.

—      Varu saderēt: viņš rāvās melnās miesās.

Kad vēlāk Vīnē redzēju dažas Pītera Breigela gleznas, laikam noskārtu, ar ko viņš saistījis Striklenda uzmanību. Arī šeit bija cilvēks ar savu īpatnējo skatienu uz pasauli. Toreiz daudz ko atzīmēju, nolēmis uzrakstīt par viņu, bet piezīmes kaut kur noklīdušas, palikušas vairs tikai atmiņas par kopīgo noskaņu. Likās, viņš savus līdzcilvēkus redz groteskus un dusmojas uz tiem, tāpēc ka tie ir groteski; dzīve bija kā jokainu, zemisku atgadījumu juceklis, kā radīta, lai par to pasmietos, un

tomēr cik rūgti, ka par to skumji jāpasmln. Man Breigels atstāja tādu iespaidu, ka viņš par varēm grib izteikt savas jūtas, taču izpausmes līdzekļi nav izraudzīti īstie, varbūt Striklendu tieši satrauca šī neskaidrā nojausma. Varbūt viņi abi centās ar krāsām paust domas, kas vairāk padotos literārās izteiksmes līdzekļiem.

Striklendam tolaik varēja būt ap četrdesmit septiņiem gadiem.

45

Jau sākumā ieminējos — nebūtu es nejauši aizbraucis uz Tahiti, droši vien šī grāmata paliktu neuzrakstīta. Tieši tur pēc daudziem klejojumiem nokļuva Čārlzs Striklends, un tieši tur viņš radīja gleznas, kas padarīja viņu pasaulslavenu. Laikam jau neviens mākslinieks visā pilnībā nepieredz piepildījumu sapnim, kas viņu vilinājis, un Striklends bija nomocījies, nemitīgi cīnīdamies ar tehniku, tāpēc viņam varbūt mazāk nekā dažam labam izdevās attēlot to, ko skatīja savām gara acīm, toties Tahiti salā viss it kā nāca viņam pretī; te ik uz soļa atgadījās kaut kas, kur smelties iedvesmu; viņa pēdējās gleznas vismaz ļauj noskārst, pēc kā viņš centies. Tās iztēlei atklāj kaut ko neparastu un svešu. Itin kā šai tālajā salā viņa gars, ilgi lidinājies atrauti no zemes pīšļiem, meklēdams sev mājokli, beidzot spējis atkal iekļauties miesā. Ja lieto

jam nodrāzto teicienu, — tur viņš atrada pats sevi.

Liktos gluži dabiski, ka reizē ar piestāšanu tālās salas krastā atkal pamostos mana interese par Striklendu, taču visas domas saistīja darbs, nekas cits vairs nebija prātā; kad bija tur aizvadītas jau vairākas dienas, tikai tad atcerējos, ka Striklendam ir kāds sakars ar šo salu. Galu galā nebiju viņu redzējis veselus piecpadsmit gadus, jau deviņi gadi aizritējuši kopš viņa nāves. Gan šķiet, ka iespaidi, ierodoties Tahiti salā, spētu nogremdēt aizmirstībā vēl daudz, daudz svarīgākas lietas, pagāja nedēja — un vēl arvien nebiju tā īsti attapies. Atceros, pirmajā rītā pamodos agri un, izgājis uz viesnīcas terases, nemanīju ne dzīvas dvēseles. Aizgāju līdz virtuvei, durvis vēl aizslēgtas, ārpusē uz sola snauduļoja iezemiešu zēns. Pagaidām itin kā nebija nekādu izredžu uz brokastīm, tāpēc aizstaigāju lejā līdz liedagam. Ķīnieši jau rosījās savos veikaliņos. Debesīs vēl balgoja rītausma, virs lagūnas spokojās klusums. Desmit jūdžu tālāk Eimeo sala kā svētā Grāla augstā citadele glabāja savu noslēpumu.

Pats savām acīm neticēju. Dienas, kuras pagājušas, kopš atstāju Velingtonu, likās sevišķas un neparastas. Velingtona ir uzposta un kārtīga, un angliska — kā jebkura jūras ostas pilsēta Anglijas dienvidpiekrastē. Veselas trīs dienas pēc tam jūrā plosījās vētra. Pelēki mākoņi trenkāja cits citu pāri debesīm. Tad vējš pierima, jūra atkal rama un zilga. Klusais okeāns ir vientulīgāks nekā citas jūras,

tā plašumi šķiet vel klajāki, un visparastākais ceļojums liek sajust kaut ko dēkainu. Gaiss, ko tur ieelpojam, ir kā eliksīrs, kas sagatavo mūs pārsteigumam. Nevienam dzīvam cilvēkam nav arī lemts kaut ko izdibināt, — drīzāk jaušama zelta sapņu valsts lieglaime, nevis tuvošanās Tahiti salai. Eimeo, blakus sala, paveras skatienam klinšu varenumā, nez kāpēc iznirusi no vienmuļās jūras dzīlēm kā sapņu pils pēc burvju zižļa mājiena. Ar savām robainajām aprisēm tā atgādina Monseratu Klusajā okeānā, un varat iztēloties, ka polinēziešu bruņinieki ar ērmotiem rituāliem tur sargā biedīgos noslēpumus, lai tikai kāds svešzemnieks tos neuzzina. Šīs salas skaistumu neklāj šķidrauts, piebraucot tuvāk, tā vēl skaidrāk atsedz savas reibinošās smailes, ja buriniekā slīdam tai garām, arī tad sala neizpauž mums savu noslēpumu, skarba un nepieejama tā it kā sabožas stingās, neatvairāmās baismās. Un nemaz nejūtamies pārsteigti, kad, pieīrušies tuvāk, meklēdami zemūdens klintī aizu, tā pēkšņi pagaist skatienam un acs vēro vairs tikai Klusā okeāna zilgo vientulību.

Tahiti ir zaļzaļa sala ar dziļiem ielokiem, kur zaļums vēl sulīgāks, kur pārņem nojausma par klusām ielejām; to drūmās dzelmes glabā noslēpumu, tur nečaukst ne lapiņa un neurdz veldzoši strauti, tāda sajūta, ka tās ēnainajos stūrīšos kopš neatminamiem laikiem dzīve ritējusi pēc mūžseniem likumiem. Pat tur jaušams kaut kas skumjš un drausms. Bet šī noskaņa pagaist, vēršot vēl skaudrāku prieku par šo mirkli. Tāpat ka skumjas klauna acīs,

kad jautri viesi pasmejas par viņa asprātībām; viņa lūpas smaida, un viņa joki šķiet vēl jautrāki, jo, dzirdot smieklus, klauns vēl smeldzīgāk izjūt savu vientulību. Tahiti smaida pretī un draudzīgi aicina, gluži kā piemīlīga sieviete, kas žēlsirdībā izšķērdē savu burvību un skaistumu; un kur gan vēl citur rast tādu mieru, ka iebraucot Papeetes ostā. Krastā pietauvotie šoneri ir glīti un spodri, mazā pilsētiņa stiepjas visgarām jomai, viss gaišs un tīrs, košie tamarindi spilgti sārtojas pret zilo apvārsni, lepni plivina savu krāsaino ietērpu, itin kā pati kaisle tur kliegtu. Tas viss nekaunīgā uzbāzībā pauž juteklību un liek elpai aizrauties. Un pūlis, kas drūzmējas pie kuģu piestātnes, kad tvaikonis tuvojas cieši gar krastu, ir jautrs un izlaidīgs, trokšņains, līksms un virmojošs. Melnīgsnējas sejas cita pie citas. Koša ņirboņa zem debesu spilgtās zilgmes. Viss tiek darīts lielā skubā — bagāžas izkraušana, muitas pārbaude, un šķiet, ikviens tur ceļiniekam smaida pretī. Ir ļoti karsts. Spilgto krāsu jūklis žilbina acis.

46

Dažas dienas pēc ierašanās Tahiti sastapu kapteini Nikolsu. Kādu rītu, kad ieturēju brokastis viesnīcas terasē, viņš ienāca un pats stādījās priekšā. Esot padzirdējis, ka es interesējoties par Čārlzu Striklendu, un ieradies aprunāties. Tahiti salā baumas ir tādā pašā cieņā kā jebkurā angļu ciematā, pāris reižu

tiku apjautājies par Striklenda gleznām — un ar to pietika. Apvaicājos svešajam, vai viņš jau paēdis brokastis.

—      Jā, es agri dzeru kafiju, — viņš atbildēja, — bet man nebūtu nekas iebilstams pret malku viskija.

Pasaucu ķīniešu boju.

—     Varbūt iedzeršanai vēl pārāk agrs, — šaubījās kapteinis.

—     Jums un jūsu aknām pašiem tas jāizšķir, — atbildēju.

—      Es būtībā esmu atturībnieks, — viņš vēl paskaidroja, ieliedams sev pamatīgu mēriņu kanādiešu viskija.

Smaidot viņš atieza apdrupušus, brūnganus zobus. Viņš bija neiedomājami kalsns, augumā pasīks, sirmiem, īsi apgrieztiem matiem un palsiem ūsu rugājiem. Pāris dienu viņš nebija skuvies. Viņa sejā dziļas rievas, dienvidu saulē tā iedegusi brūna jo brūna, un mazās, zilās acis apbrīnojami šaudīgas. Tās kustējās ātri, sekodamas manam visniecīgākajam žestam, un piešķīra kapteinim rūdīta blēža izskatu. Bet tobrīd viņš bija pati sirsnība un tik draudzīgs. Mugurā viņam novazāts haki krāsas uzvalks, rokas prasīt prasījās pēc ūdens un ziepēm.

—      Es labi pazinu Striklendu, — viņš iesāka, atgāzdamies krēslā un aizkūpinādams cigāru, ko biju viņam piedāvājis. — Ar manu gādību viņš nokļuva šais salās.

—      Kur jūs ar viņu sapazināties? — jautāju.

—      Marseļā.

—      Ko tad tur darījāt?

Viņš tā pieglaimīgi man uzsmaidīja.

—      Laikam toreiz biju galīgi uz sēkļa.

Mana jaunā paziņas āriene vedināja uz domām, ka patlaban viņš nonācis tikpat kļūmīgā stāvoklī, un jau grasījos noslēgt patīkamu draudzību. Klaidoņu sabiedrība vienmēr uzvijām atalgo nelielās neērtības, ko prasa uzturēšanās viņu sabiedribā. Ar tādiem viegli uzsākt sarunu, tie ik brīdi gatavi pakalpot. Viņi reti ir augstprātīgi, un piedāvājums iebaudīt pa malkam ir drošākais ceļš uz viņu sirdīm. Bez liekiem pūliņiem tie kļūst familiāri, un jūs iemantojat ne tikai uzticību, bet piedevām vēl pateicību, vērīgi tos uzklausīdams. Aprunāšanos viņi uzskata par lieliskāko laika kavēkli, tādējādi pierādīdami, cik nevainojamu audzināšanu baudījuši, viņi visi lielākoties ir interesanti sarunu biedri. Ja reizumis arī pietrūkst dzīves pieredzes, tad izlīdzas ar savu raženo iztēli. Nevar teikt, ka viņi būtu bez viltus, tomēr jūt iecietīgu respektu pret likumu, ja šā likuma pusē ir spēks. Ielaisties pokerā ar viņiem ir bīstami, toties viņu atjautība piešķir dīvainu valdzinājumu šai spēlei — pašai labākajai pasaulē. Man izdevās pamatīgi iepazīt kapteini Nikolsu, pirms aizbraucu no Tahiti, un ar šo pazīšanos pats jūtos jo bagātāks. Ar to es nedomāju teikt, ka cigāri un viskijs, ko viņš izsūca uz mana rēķina (viņš vienmēr atteicās no kokteiļiem, jo īstenībā bija atturībnieks), un tie pāris dolāri, ko viņš ar tādu pieklājību aizņēmās, itin kā mani pagodinādams, pārvietojot tos no manas kabatas savējā, — tie katrā ziņā bija līdzvērtīgi

patīkamajiem brīžiem, ko viņš man sagādāja. Paliku viņam vēl parādnieks. Būtu ļoti žēl, ja mana sirdsapziņa, kas neatlaidīgi prasīja pievērsties galvenajam jautājumam, piespiestu mani veltīt viņam tikai pāris rindu.

Nezinu, kāpēc kapteinis Nikolss bija aizbraucis no Anglijas. Par šo jautājumu viņš izvairījās runāt, un šādiem vīriem uzdot atklātu jautājumu nekad nebūs visai piesardzīgi. Viņš kaut ko ieminējās par nepelnītām likstām, un nav šaubu — viņš pats bija pārliecināts, ka kritis netaisnībai par upuri. Drīzāk gan gribējās domāt par visādām krāpšanām un vardarbībām, un biju ar viņu pilnīgi vienis prātis, kad viņš izteica savus spriedumus, ka varasvīri viņa dzimtenē esot sasodīti birokrāti. Toties patīkami vērot, ka nekādas nepatikšanas, ko nācies paciest dzimtajā zemē, nebija atvēsinājušas viņa kvēlo patriotismu. Viņš ik pa brīdim apliecināja, ka Anglija, redziet, kungs, ir pati skaistākā zeme pasaulē, un pats arī jutās krietni pārāks par amerikāņiem, koloniju iedzīvotājiem, itāliešiem, spāņiem, portugāļiem, holandiešiem un kanakiem.

Un tomēr man šķiet — kapteinis nebija laimīgs. Viņš mocījās ar dispepsiju, bieži varēja manīt, ka viņš sūkā pepsīna tableti, no rītiem viņam pavisam nebija ēstgribas, taču diezin vai šī nelaime vien spētu tā sabojāt viņa omu. Neapmierinātībai ar dzīvi bija daudz nopietnāks iemesls. Pirms astoņiem gadiem viņš bija pārsteidzīgi apprecējies. Ir tādi vīrieši, kuriem visžēlīgais liktenis

negrozāmi lēmis nodzīvot vecpuisī, bet kuri savā stūrgalvībā vai arī apstākļu spiesti met izaicinājumu dabas likumiem. Kas gan var būt vēl nožēlojamāks par precētu vecpuisi? Un tieši tāds bija kapteinis Nikolss. Es iepazinos ar viņa sievu. Viņai varēja dot tā ap divdesmit astoņi, kaut gan viņa bija no tām sievietēm, par kuru gadiem nekad nevar īsti tikt skaidrībā, — viņa droši vien izskatījās tāda pati ap divdesmit, un, kad pienāks četrdesmit, neizskatīsies nenieka vecāka. Tāds iespaids, ka viņai itin viss ir ārkārtīgi cieši savilkts. Viņas gludā seja ar cieši sakniebtajām lūpām bija savilkta, āda cieši pārvilkta pāri kauliem, lūpas savilktas smaida, mati pieglausti, tērps pieguļošs, pat baltais audekls, no kura tas šūdināts, izskatījās kā melns, iestīvināts parķis. Nespēju iedomāties, kāpēc gan kapteinis Nikolss viņu apprecējis, un, ja nu reiz apprecējis, tad kāpēc nav viņu atstājis. Varbūt viņš to arī ir izdarījis un bieži ieslīgst grūtsirdībā, tādēļ ka allaž bijis kā tāds nelaimes putns. Lai cik tālu viņš aizkuģotu, lai kādā slēpnī ielīstu, man bija tāda pārliecība, ka misis Nikolsa, nepielūdzama kā pats liktenis un nežēlīga kā sirdsapziņa, drīz vien uzostu viņa pēdas. Viņš nespēja no viņas izvairīties, tāpat kā cēlonis nespēj izvairīties no sekām.

Klaidonis, tāpat kā mākslinieks un varbūt arī džentlmenis, nepieder ne pie vienas šķiras. Viņu nesamulsinās ne padibeņu vaļības, ne arī galma etiķete. Toties misis Nikolsa naca no labi zināmām aprindām, kuras nesen

pacēla savu balsi un kuras pazīstamas ar vārdu «sīkburžuāzija». Viņas tēvs patiesībā bija policists. Un droši vien no manīgajiem. Nezinu, ar ko viņa bija saistījusi kapteini, taču nedomāju, ka tie bijuši mīlestības valgi. Nekad netiku dzirdējis kundzi runājam, bet varbūt intīmā dzīvē viņas valoda šķiltin šķīlās. Katrā ziņā kapteinis Nikolss briesmīgi baidījās no viņas. Dažkārt, sēdēdams ar mani viesnīcas terasē, viņš pēkšņi it kā nojauta, ka sieva ārā pa ielu staigā. Viņa to nesauca, nekādi nelika manīt, ka viņu ieraudzījusi, tikai vienā mierā soļoja šurpu turpu. Savāda neomulība pārņēma kapteini, tad viņš paskatījās pulksteni un nopūtās.

—      Nu, man laiks iet, — viņš sarosījās.

Ne zobgalības, ne viskijs nespēja viņu tādos brīžos atturēt. Un tas taču bija vīrs, kurš bezbailīgi griezis krūti pretī viesuļvētrām un, ne mirkli nevilcinoties, ar pliku revolveri rokā mestos cīniņā pret duci neapbruņotu melnādaino. Citreiz misis Nikolsa atsūtīja uz viesnīcu meiteni, bālu, pūcīgu septiņus gadus vecu bērnu.

—     Tevi māte sauc, — mazā gaudulīgā balsi pavēstīja.

—      Iešu jau, iešu, meitiņ, — atbildēja kapteinis Nikolss.

Un tūdaļ piecēlās kājās un gāja meitai līdzi. Šķiet, tas bija gaužām uzskatāms piemērs, ka gars valda pār matēriju, un manai sāņu novirzei vismaz radās kāds attaisnojums.

47

Mēģināju kaut kā sasaistīt kopā dažnedažādās epizodes, ko kapteinis Nikolss bija man pastāstījis par Striklendu, visu pierakstīju, cik vien secīgi mācēdams. Abi iepazinušies ziemas otrā pusē pēc mūsu pēdējās sastapšanās Parīzē. Kā Striklends pavadījis tos pāris mēnešus līdz tam brīdim, nezinu, bet laikam gan grūti klājies, jo kapteinis Nikolss viņu pirmoreiz sastapis klostera naktspatversmē. Tolaik Marseļas strādnieki streikoja, Striklends, nonācis galīgā bezizejā, acīm redzot, neatrada nekādu iespēju nopelnīt to pašu mazumiņu, lai kaut kā vilktu garu.

Naktspatversme bija liela akmens māja, kur ubagi un klaidoņi var dabūt guļvietu uz nedēļu, ja vien dokumenti kārtībā un izdodas pārliecināt patversmes uzraugus — mūkus, ka viņi ir bez darba palikuši strādnieki. Kapteinis Nikolss burzmā ievērojis Striklendu viņa auguma un neparastā izskata dēļ, pūlis gaidījis pie vārtiem, līdz tie atvērsies, pārgurumā tur nīkuši, dažs nemitīgi staigājis šurpu turpu, cils atslējies pret mūri, cits nometies turpat ietves malā, kājas ielicis renstelē; un, kad visi kolonnā iesoļojuši kantorī, viņš dzirdējis, ka mūks, kurš pārbauda dokumentus, Striklendu uzrunā angliski. Taču viņam neradās izdevība aprunāties, jo, tiklīdz visi bija iegājuši kopējā telpā, ienāca mūks ar milzīgu bībeli padusē, uzkāpa katedrā istabas viņā galā un sāka dievvārdus, kas nožēlojamajiem bezpajumtniekiem bija

pacietīgi jānoklausās par atlīdzību, ka jumts virs galvas. Viņš un Striklends ievietoti dažādās istabās, un, kad piecos no rīta plecīgs mūks bija izrāvis viņus no migas, guļvieta sakārtota un pats nomazgājies, Striklends jau bijis gabalā. Kapteinis Nikolss klaiņojis veselu stundu pa ielām, aukstums ņēmis cauri līdz pat kaulam, tad devies uz Gela laukumu, kur matroži paraduši lasīties kopā. Tur viņš arī ieraudzījis Striklendu snauduļojam pie kādas statujas pjedestāla. Kapteinis viņu pabukņījis ar kāju, lai mostas augšā.

—      Nāc, iekodīsim kaut ko brokastīs, kuģiniek! — viņš aicināja.

—      Ej ratā! — noburkšķēja Striklends.

Pazinu sava drauga diezgan ierobežoto

vārdu krājumu, tāpēc jau gandrīz atzinu kapteini Nikolsu par drošu aculiecinieku.

—      Esi galīgi sausā? — vaicāja kapteinis.

—      Lasies prom! — Striklends atņurdēja.

—      Nāc līdzi. Sagrabināsim kaut kur brokastis.

Brīdi vilcinājies, Striklends uzslējās kājas un abi kopā aizgāja uz «Bouchйe de Pain», kur izsalkušajiem izsniedz maizes ņuku, kas jāapēd turpat uz vietas, projām nest nebija atļauts. Tad abi devās uz «Cuillиre de Soupe», kur jau veselu nedēļu vienpadsmitos un četros var saņemt bļodu plānas, sālītas zupas. Sie iestādījumi atrodas pašā nomalē, tā ka tikai bada cietējs mēros tik tālu ceļu. Tā abi ieturēja brokastis, tā arī iesākās Čārlza Striklenda un kapteiņa Nikolsa savādā draudzība.

Marseļā viņi kopā pavadīja mēnešus četrus. Viņu dzīvē neatgadījās neparastas dēkas, ja par dēkām saucam negaidītus vai aizraujošus notikumus. Augas dienas pagāja, kamēr sagrabināja ubaga grašus, ar ko samaksāt par naktsguju un ēdienu, kas kaut cik remdētu izsalkuma mokas. Kaut spētu uzburt krāšņās un sulīgās ainavas, ko kapteiņa Nikolsa raitais stāstījums pavēra manai iztēlei. Ko gan abi nebija pieredzējuši ostas pilsētas padibenēs, ja visu to pārstāstītu, iznāktu aizraujoša grāmata; pēc sarunām ar dažādiem tipiem, ko abi satikuši ceļā, pētnieks bez liekām grūtībām varētu sastādīt visai pilnīgu klaidoņu žargona vārdnīcu. Taču man jāsamierinās ar dažām epizodēm. Katrā ziņā šī dzīve bija spraiga un nežēlīga, kaut kā mežonīga, raiba un strauja. Pati Marseļa, ko līdz tam biju pazinis kā virmojošu, saulainu pilsētu ar ērtām viesnīcām un restorāniem, kur drūzmējas pārtikuši ļaudis, — pati pilsēta pēkšņi kļuva banāla un pelēcīga. Un tomēr apskaudu ikvienu, kurš pats savām acīm vērojis visu to, ko kapteinis Nikolss man pastāstīja.

Kad klostera naktspatversmes durvis abiem tika aizvērtas, Striklends un kapteinis Nikolss izmantoja Sīkstā Billa viesmīlību. Tas bija matrožu pansijas saimnieks, varena auguma mulats ar smagu dūri, uz sēkļa izmestam jūrniekam viņš deva ēdienu un pajumti, līdz atrada kādu vietu, kur to noenkurot. Abi draugi tur nodzīvoja veselu mēnesi, gulēja kopā ar daudziem tādiem pašiem — zvied

riem, nēģeriem, brazīliešiem — uz grīdas divās tukšās istabās, par šādu naktsmītni saimnieks uzprasīja tik, cik ienāca prātā; ik dienas abi aizstaigāja līdz Gela laukumam apvaicāties, vai kuģu kapteiņi nemeklē darba rokas. Sīkstais Bills bija apprecējis tuklu un nevīžīgu amerikānieti, kas sazin kāpēc tik zemu grimusi, nokļūdama tik nožēlojamā stāvoklī; ik dienas pansijas iemītnieki katrs savā reizē palīdzēja viņai apdarīt mājas darbus. Kapteinis Nikolss uzskatīja, ka Striklends gaužām attapīgi izlocījies no šiem darbiem — sācis gleznot Sīkstā Billa portretu. Sīkstais Bills ne tikai atlīdzināja par audeklu, krāsām un sarenēm, bet vēl pa virsu Striklendam piešķīra mārciņu kontrabandas tabakas. Cik man zināms, šī glezna vēl šobaltdien grezno istabu pussagruvušā, zemā mājiņā kaut kur Zolietas krastmalas tuvumā; tā vien šķiet, tagad to varētu pārdot vismaz par tūkstoš piecsimt mārciņām. Striklends bija nolēmis salīgt uz kāda kuģa, kas dodas uz Austrāliju vai Jaunzēlandi, un no turienes nokļūt Samoa salās vai Tahiti. Nezinu, kā viņš sadomājis doties uz Dienvidjūru, kaut gan atceros, viņš jau sen bija ieņēmis galvā domu par tādu salu, kur nebūtu nekā cita, tikai daba un saule un pret krastiem skalojas jūra — daudz, daudz zilāka nekā ziemeļu platumgrādos. Man šķiet, viņš turējās kopā ar kapteini Nikolsu, tāpēc ka tas pazina šīs vietas; kapteinis Nikolss bija tieši tas, kurš Striklendu pārliecināja, ka Tahiti viņam būs īstā miera osta.

—      Redziet, Tahiti pieder frančiem, — viņš

man paskaidroja. — Un franči nav tik sasodīti birokrāti.

Sapratu, ko viņš ar to domā.

Striklendam nebija dokumentu, bet vai nu tādi sīkumi mulsinās prātus Sīkstajam Billam, kad viņš redzēja, ka te atlēks savs labums (viņš paņēma pirmā mēneša algu no jūrnieka, kuram pats atrada vietu); Bills pagādāja Striklendam kāda angļu kurinātāja papīrus, kurš viņa mājoklī liktenīgā kārtā bija pārcēlies uz viņpasauli. Taču kapteinis Nikolss un Striklends bija nolēmuši doties uz austrumiem, un sagadījās tā, ka vienīgā iespēja bija salīgt uz kuģiem, kas brauca rietumu virzienā. Divreiz Striklends atteicās no nogurdinošā ceļojuma preču kuģī uz Savienotajām Valstīm un reizi atteicās doties līdz ogļu kuģim uz Ņūkāslu. Tā kā Sīkstais Bills nepiēļāva ietiepību, kas pašam varētu nest tikai zaudējumus, tad pēdējā reizē bez liekas runāšanas parādīja Striklendam un kapteinim Nikolsam durvis. Un atkal abi bija atstāti likteņa varā.

Lai arī Sīkstā Billa ēdienu kartē reti manīja izšķērdību un no viņa galda cēlās augšā gandrīz tikpat izsalkuši, kā sēdās klāt, tomēr pāris dienu abiem bija pietiekams pamats sūkāt pirkstus. Viņi uzzināja, kas ir bads. Gan «Cuillиre de Soupe», gan naktspatversmes durvis viņiem bija slēgtas, vajadzēja iztikt ar to, ko izsniedza «Bouchйe de Pain». Viņi gulēja, kur pagadījās, dažreiz tukšā preču vagonā uz rezerves sliedēm netālu no stacijas, citreiz turpat ratos aiz kādas

noliktavas, bet sals koda kaulā, un, pāris stundu kaut kā nosnauduši, abi atkal cēlās augšā un gāja klaiņot pa ielām, lai sasildītos. Visskaudrāk viņi izjuta tabakas trūkumu, kapteinis Nikolss jau nu nekādi nevarēja bez tās iztikt un devās papirosu galu medībās uz «Alus mucu», kur uzlasīja cigāru resnos galus, ko viņnakt staigātāji tur nosvieduši.

—      Ir nobaudīts vēl čābiskāks mistrojums pīpē, — viņš piebilda, filozofiskā mierā paraustīdams plecus, paņemdams pāris cigāru no etvijas, kuru es viņam sniedzu pretī, iesprauzdams vienu mutē, otru iebāzdams kabatā.

Sad tad viņi nopelnīja pa grasim. Dažreiz ostā ienāca kāds pasta tvaikonis, un kapteinis Nikolss, pacenties iepazīties ar bocmani, sarunāja, lai pieņem viņus abus par krāvējiem. Ja tas bija angļu kuģis, viņi ielavījās bakā un no apkalpes ļaudīm izdiedelēja kārtīgas brokastis. Turklāt riskēja uzskriet virsū kuģa virsniekam, kurš tos ar zābaka purngalu pastumtu lejā pa trapu, lai pazūd uz līdzenas vietas.

—      Neko daudz nekaitē tāds spēriens pa sēžamvietu, kad vēders ir pilns, — sacīja kapteinis Nikolss, — un es personīgi nekad arī neņēmu ļaunā. Virsniekam taču jāgādā par disciplīnu.

Varēju iedomāties, kā kapteinis Nikolss ar galvu pa priekšu lido lejā pa šauro laipu zem sadusmotā stūrmaņa izslietās kājas un, kā jau īstam anglim pieklājas, vēl nopriecājas par garu, kāds valda tirdzniecības flotē.

Lāgiem trāpījās kāds gadījuma darbs zivju tirgū. Reiz katrs nopelnīja pa frankam, iekraujot automašīnā neskaitāmas apelsīnu kastes, kas bija sasviestas krastmalā. Kādudien abiem uzsmaidīja laime: kāds no pansiju saimniekiem noslēdza līgumu par kuģa pārkrāsošanu, kurš bija ieradies no Madagaskaras apkārt Labās Cerības ragam, un viņi pavadīja vairākas dienas uz šaura dēļa, kas pārkārās pāri malai, noklādami aprūsējušo korpusu ar krāsu. Situācija droši vien bija kā radīta Striklenda dzēlīgajam humoram. Apvaicājos kapteinim Nikolsam, kā Striklends izturējās šādos grūtos brīžos.

—      Ja kaut reizi būtu dzirdējis īgnu vārdu, — atbildēja kapteinis. — Dažkārt bija tāds paskarbs, bet, kad kopš paša rīta nebijām ne kumosa mutē bāzuši un pat nebija ar ko samaksāt šķībacim par guļvietu, viņš nekad nenokāra degunu.

Es nemaz nebrīnījos. Striklends prata pacelties pāri tādām likstām, un bieži pat tad, kad cilvēku varēja novest jau līdz izmisumam, vai nu tas izskaidrojams ar viņa dvēseles mieru, vai ar pretrunīgo raksturu — grūti pateikt.

Šķībacainā štābs — tā klaidoņi bija iesaukuši nožēlojamo krodziņu Buterī ielā, ko turēja vienacis ķīnietis, kur par sešiem sū dabūja izgulēties kojā un par trim uz grīdas. Šeit viņi sadraudzējās ar citiem bēdu brāļiem, un, kad nebija ne graša kabatā un naktī stipri sala, viņi bija laimīgi, ja izdevās aizņemties no kāda, kam todien palaimējies

nopelnīt lieku franku, un samaksāt par jumtu virs galvas. Viņi jau nebija skopuļi, šie klaidoņi, un, ja kādam turējās nauda, tas bez garas domāšanas dalījās ar pārējiem. Viņi šeit uzradušies no visām pasaules malām, bet tas nebija šķērslis biedriskumam, viņi jutās kā brlvcilvēki zemē, kuras robežas aptver viņus visus, — kā Leiputrijas valstībā.

—      Bet laikam gan Striklends bija nepatīkams klients, kad bija saniknots, — domīgi sacīja kapteinis Nikolss. — Kādu dienu mēs iegriezāmies pie Sīkstā Billa, un viņš atprasīja Čārlijam dokumentus, ko pats bija iedevis. «Nu tad nāc un paņem, ja tev vajag,» atbild Čārlijs. īsts spēkamitriķis bija šis Sīkstais Bills, bet viņam lāgā nepatika Čārlija skatiens, tāpēc sāka viņu zākāt. Kādiem vārdiem viņš tikai neatļāvās ķengāties. Kad Sīkstais Bills saka lamāties, tad tik bija ko paklausīties. Cārlijs izslējās, paspēra soli uz priekšu un skaidri pateica: «Vācies prom, riebīgais purns!» Ne jau vārdi, ko viņš pateica, bet kā viņš tos pateica.

Sīkstais Bills gari nerunāja, tūlīt redzams, ka pārskaities, — viņš izmetās laukā kā plēsts, pēkšņi it kā atcerējies kādu norunu.

Cik kapteinis Nikolss atminas, Striklends nav lietojis tieši tādus vārdus, bet, tā kā šī grāmata ir domāta tuviniekiem lasīšanai, atzinu par labāku, lai arī patiesība tiek sagrozīta, likt viņa mutē vārdus, kas vairāk piemēroti lasīšanai ģimenē.

Nu bet Sīkstais Bills nebija tas vīrs, kurš samierinātos ar tādu pazemojumu no vien-

kārsa matroža. Viņa vara bija atkarīga no prestiža; jūrnieki, kuri mitinājās viņa patversmē, vispirms viens, tad otrs pačukstēja, ka Bills esot nozvērējies Striklendu nomušit.

Reiz pievakarē kapteinis Nikolss un Striklends sēdēja kādā krodziņā Buterī ielā. Tā ir šaura ieliņa ar vienstāva mājām, katrā mājā viena vienīga istaba, gluži kā tirgus būdas vai zvēru krātiņi cirkā. Pie katrām durvīm sieviete. Daža laiski atslējusies pret stenderi, savā nodabā dungodama vai aizsmakušā balsī uzrunādama garāmgājējus, cita apātiski kaut ko lasa. Tās ir francūzietes, itālietes, spānietes, japānietes, melnādainās, citas apaļas, citas kalsnas; zem biezā smiņķa, zem biezās uzacu krāsas un zem lūpu košā sarkanuma manāmas vītuma grumbas un izlaidīgas dzīves pēdas. Dažas valkā melnas drēbes un zeķes miesas krāsā, citām sprogainie mati izbalināti dzelteni, ģērbušās kā mazas meitenes — īsos muslīna bruncīšos. Pa atvērtajām durvīm redzama sārtiem ķieģeļiem izklāta grīda, plata koka gulta un uz priedes koka galda ūdens krūka un bļoda. Pa ielām rosās raiba drūzma — indiešu flotes apakšvirsnieki, gaišmatainie ziemeļeiropieši no kāda zviedru tvaikoņa, japāņi no kara kuģa, angļu matroži, spānieši, glīti puiši no kāda franču kreisera, nēģeri no kāda amerikāņu transportkuģa. Dienā iela ir netīra, bet naktī, kad tur atblāzmo vienīgi gaismekļi zemajās mājelēs, ielai piemīt draudīgs skaistums. Pretīgā iekāre, kas iesūkusies ik vēja dvesmā, ir nomācoša un atbaidoša, tomēr te

ir kaut kas neizprotams, kas vajā un satrauc. Sajūtams kāds pirmatnējs spēks, ko atgainām un kas tomēr valdzina. Šeit nepastāv nekādas civilizētās pasaules pieklājības normas, te jūtams, ka cilvēks atrodas vaigu vaigā ar drūmo īstenību. Atmosfēra ir reizē sasprindzināta un traģiska.

Krodziņā, kur sēdēja Striklends un kapteinis Nikolss, automātiskās klavieres skaļi plinkšķināja deju mūziku. Apkārt telpai viesi sasēdušies pie galdiem, daži matroži dzērumā ālējās, tālāk bariņš karavīru, pašā vidū burzmā griezās pāri. Bārdaini jūrnieki vēja appūstām sejām un platām, tulznainām plaukstām apķēruši savas meičas cieši ap vidu. Sievietēm mugurā vienīgi krekls. Sad tad divi matroži piecēlās un dejoja pārī. Troksnis bija apdullinošs. Cits caur citu dziedāja, kliedza, smējās; un, ja kāds pārlieku ilgi skūpstīja klēpī iesēdušos skuķi, angļu jūrnieku svilpieni troksni vērta neizturamu. Gaiss bija biezs no putekļiem, kurus uzvandīja vīru smagie zābaki, un gluži zils no dūmiem. Neciešams karstums. Aiz letes sēdēja sieviete ar zīdaini klēpī. Viesmīlis, strupulis ar platu, pūtainu seju, tekalēja šurpu turpu, stiepdams ar alus glāzēm apkrautu paplāti.

Drīz vien divu milzīgu nēģeru pavadībā ienāca Sīkstais Bills, tūlīt redzams — jau piesūcies kā zeķe. Viņš meklēja kašķi. Atzvēlās pret galdu, kur sēdēja trīs karavīri, un apgāza alus glāzi. Izcēlās asa vārdu maiņa, krodziņa īpašnieks panācās dažus soļus tuvāk un pavēlēja Sīkstajam Billam atstāt šīs telpas.

Tas arī bija stiprinieks, necieta, ja viesi strādā aplamības, taču Sīkstais Bills vēl vilcinājās. Viesnīcnieks nebija tas vīrs, kam viņš gribētu ķerties klāt, jo policija stāvēja viesnīcnieka pusē, tāpēc nolamājies pagriezās un aizgāja. Tad pēkšņi ieraudzīja Striklendu. Aizklunkuroja līdz viņa galdiņam. Nebilda ne vārda. Sakrāja mutē siekalas un iešļāca Striklendam tieši sejā. Striklends satvēra glāzi un meta ar to. Dejotāji pēkšņi apstājās. Uz brīdi iestājās spriegs klusums, bet, tiklīdz Sīkstais Bills metās virsū Striklendam, tā visiem dūres saka niezēt, un vienā mirklī izcēlās neiedomājama jezga un kautiņš. Galdi tika apgāzti, glāzes sašķaidītas drumslās. Ellišķīga kņada. Sievietes muka uz durvīm un slēpās aiz letes. Garāmgājēji bariem vien spiedās iekšā no ielas. Dzirdami lamu vārdi visās valodās, sitieni, bļaušana, un pašā vidū kāds ducis vīru cīkstējās, spēkus netaupīdami. Piepeši iedrāzās policisti, un katrs, kas vien varēja, kā dzelts metās uz durvīm. Kad krodziņā kļuva puslīdz klajāks, izrādījās — Sīkstais Bills bez samaņas guļ uz grīdas ar dziļu brūci galvā. Kapteinis Nikolss izvilka ārā uz ielas Striklendu, kuram asiņoja pārsistā roka un drēbes bija saplosītas driskās. Arī kapteiņa seja notašķīta asinīm no belziena pa degunu.

—     Tā vien rādās, prātīgāk būs, ja pazudīsi no Marsejas, kamēr Sīkstais Bills nav izlaists no slimnīcas, — viņš deva padomu Striklendam, kad abi, pārradušies šķībača mītnē, apmazgājās.

—      Gaiļu plūkšanās pret to ir tīrais nieks, — noteica Striklends.

Varēju iedomāties Striklenda indīgo smīnu.

Kapteinis Nikolss bija nobažījies. Viņš zināja, cik atriebīgs ir Sīkstais Bills. Striklends bija nosviedis mulatu divreiz pie zemes, un skaidrā prātā mulats bija vīrs, ar kuru jārēķinās. Viņš slepus nogaidīs izdevīgu brīdi. To viņš nostrādās ar vēsu prātu, kādu nakti Striklends dabūs dunci mugurā, un pēc pāris dienām nezināma klaidoņa līķi izķeksēs no ostas netīrajiem ūdeņiem. Nikolss nākošajā vakarā devās uz Sīkstā Billa mājām ievākt ziņas. Bills vēl gulēja slimnīcā, sieva bijusi vīru apraudzīt un stāstīja, ka tas nodievojies Striklendu nožmiegt, tiklīdz tikšot uz pekām.

Pagāja nedēļa.

—      To es vienmēr saku, — kapteinis Nikolss pārdomāja, — ja tu kādam sit, tad zvel pamatīgi. Tā iznāk daudzmaz laika apskatīties un apdomāt, kas tālāk darāms.

Toreiz Striklendam mazliet palaimējās. Kuģim, kas dosies uz Austrāliju, bija vajadzīgs kurinātājs, iepriekšējais dzēruma trakumā pie Gibraltāra bija meties pāri bortam.

—      Diedz vien žigli lejā uz ostu, jaunekli, — kapteinis skubināja Striklendu,

—     un piesakies. Papīri tev kārtībā.

Striklends tūlīt joza prom, un tā kapteinis Nikolss tika no viņa vaļā. Kuģis piestāja ostā tikai uz sešām stundām, un vakarā kapteinis Nikolss vēroja austrumu pamalē izkūpam

dūmu mutulīti, kuģim šķeļot vēsos okeāna ūdeņus.

To visu pastāstīju kā mācēdams, jo man patīk šo epizodu kontrasti ar dzīvi, kādu vēroju Striklenda mājoklī Ešligārdenā, kad viņš noņēmās ar akcijām un pajām, taču es saprotu — kapteinis Nikolss bija briesmīgs melis, uzdrošinos pat teikt: viņa vārdos nav ne kripatiņas patiesības. Es nemaz nebrīnītos, ja uzzinātu, ka viņš nekad savā mūžā nav sastapies ar Striklendu un visu, ko zināja stāstīt par Marseļu, vārdu pa vārdam izlasījis kāda žurnāla lappusēs.

48

Šeit arī biju nolēmis pielikt savai grāmatai punktu. Vispirms biju to iecerējis sākt ar pēdējiem gadiem Tahiti salā un drausmīgās nāves aprakstu, tad pārlēkt šim posmam pāri un pastāstīt, kas man zināms par viņa pirmajiem soļiem mākslā. Cita nolūka man nebija, vienīgi gribēju pavadīt ceļā Striklendu ar visiem viņa neizdibināmajiem sapņiem vientuļajā dvēselē, kad viņš brauca uz nezināmām salām, kas tā bija iejūsminājušas viņa iztēli. Man patika viņu iedomāties — uz pleciem jau četrdesmit septiņi un vēl pietika uzņēmības doties pretī pavisam jaunai nezināmai pasaulei, kad parasti cilvēks jau dzīvē ērti iekārtojies. Iztēlojos šo ainu: okeāns mistrālā nosirmojis, baltos putu cekulus saslējis; Striklends stāv un vēro, kā

pamazām aizslīd Francijas krasti, kurus viņam nekad vairs nebija lemts ieraudzīt; man šķiet, viņa stājā pat jautās kaut kas no cēluma un sirdī bezbailība. Vēlējos pabeigt ar šo cerības ieskaņu. Tas izskanētu kā cildinājums cilvēka nesalaužamajam garam. Tomēr neizdevās. Nepratu iejusties šādi iecerētā finālā un, pāris reižu izmēģinājies, atmetu ar roku; sāku atkal no paša sākuma kā jau parasti, nolēmis, ka varu tikai pastāstīt, ko zinu par Striklenda dzīvi, tādā secībā, kā šie fakti man kļuvuši zināmi.

Bet manā rīcībā ir tikai saraustīti fakti. Man iet tāpat kā tam biologam, kuram no viena vienīga kaula ne tikai jārekonstruē izmiruša dzīvnieka ārējais izskats, bet arī jāraksturo tā ierašas. Striklends nav atstājis sevišķu iespaidu uz ļaudīm, kuri ar viņu nākuši saskarē Tahili salā. Tiem viņš nebija nekas vairāk kā apkārtstaigulis, kam nemitīgi pietrūkst naudas, ievērojams tikai ar to, ka zīmēja gleznas, kuras tiem likās muļķīgas; pagāja vairāki gadi pēc viņa nāves, kad sāka ierasties cits pēc cita Parīzes un Berlīnes tirgotāju aģenti apjautāties, vai salā vēl nav palikušas kādas gleznas, iekāms vietējie atskārta, ka viņu vidū dzīvojis ievērojams cilvēks. Tad arī attapās, ka par smiekla naudu būtu varējuši no viņa nopirkt audeklus, kuriem tagad tāda vērtība, un nespēja vien nosūkstīties par garām palaisto izdevību. Tur bija ebreju tirgonis, vārdā Koens, kurš neparastā kārtā bija iemantojis vienu no Striklenda gleznām. Tas bija mazs, vecs

francūzis rāmām, laipnām acīm un mīlīgu smaidu, pa pusei tirgonis, pa pusei kuģinieks, vipam piederēja kuteris, kurā viņš drosmīgi īrās no Paumotu uz Marķīza salām, piegādādams tirgotājiem preces, un atpakaļ brauca ar kopru, gliemežnīcām un pērlēm. Aizgāju pie viņa, jo man bija stāstīts, ka viņam esot liela, melna pērle, ko viņš labprāt pārdotu par lētu naudu; uzzinājis, ka cena tomēr nav man pa kabatai, ieminējos par Striklendu. Koens bija viņu labi pazinis.

—      Saprotiet, es interesējos par viņu, tāpēc ka viņš bija gleznotājs, — Koens pastāstīja.

—     Mums jau te salās nav daudz mākslinieku, un man bija viņa žēl, jo viņam nepavisam neveicās. Es viņam izgādāju pirmo darbu. Pussalā man piederēja plantācija, un man bija vajadzīgs uzraugs. Nav nemaz ko domāt iedzimtos piedabūt pie darba, ja nav baltā, kas viņus pieskata. Es viņam sacīju: «Jums atliks daudz laika gleznošanai, un jūs varēsiet mazliet nopelnīt.» Zināju, ka viņš dzīvo pusbadā, un piesolīju pieklājīgu atalgojumu.

—      Grūti viņu iedomāties piemērota uzrauga lomā, — smaidīdams piezīmēju.

—      Ar to es biju rēķinājies. Vienmēr esmu jutis simpātijas pret māksliniekiem. Tas mums ir asinīs, ziniet. Taču viņš noturējās tikai pāris mēnešu. Tiklīdz sanāca nauda, ar ko nopirkt krāsas un audeklus, tā prom bija. Šejienes daba bija paspējusi viņu jau apburt, viņš nevarēja vien sagaidīt, kad tiks prom dziļāk biezoknī. Sad tad paretam arī sastapāmies. Viņš mēdza ik pēc pāris mēnešiem

iegriezties Papeetē un bridi uzkavēties, sadabūja no kāda naudu un atkal nozuda. Vienā no šādiem apmeklējumiem viņš ieradās pie manis un lūdza, lai patapinu divsimt franku, un izskats viņam tāds, itin kā veselu nedēļu nebūtu kumosa mutē bāzis, es nespēju viņu atraidīt. Protams, necerēju jebkad šo naudu dabūt atpakaļ, Pagāja gads — viņš ieradās atkal un atnesa līdzi gleznu. Nemaz neieminējās par naudu, ko palicis man parādā, tikai noteica: «Šeit es jums uzgleznoju jūsu plantāciju.» Paskatījos. Nezināju, ko atbildēt, protams, tencināju un, kad viņš bija aizgājis, parādīju gleznu sievai.

—    Kāda tā izskatījās? — ieprasījos.

—    Labāk nejautājiet. Es tur nekādi netiku gudrs. Savu mūžu neko tādu nebiju redzējis. «Ko mēs ar to iesāksim?» vaicāju sievai. «Pie sienas taču nevaram tādu likt,» viņa attrauca. «Sāks par mums vēl smieties.» Tad viņa uzstiepa to bēniņos un nolika pie citām grabažām, jo mana sieva gluži vienkārši nespēj kaut ko izmest ārā. Tā viņai tāda kā apsēstība. Un tad — padomājiet pats — tieši pirms kara mans brālis atrakstīja no Parīzes un apvaicājās: «Vai esi dzirdējis par tādu angļu gleznotāju, kurš dzīvojis Tahiti? Izrādās, viņš ir ģēnijs, un par viņa gleznām maksā pasakainu naudu. Apskaties, vai tur nav kas sadabūjams, un sūti tūdaļ šurp. Tā ir dzīva nauda.» Tad es teicu sievai: «Kas ir ar to bildi, ko Striklends man atnesa? Vai tiešām vēl mētājas bēniņos?» — «Bez šaubām,» sieva atbildēja, «tu taču zini, ka es neko nesviežu ārā.

Tā man ir tāda mānija.» Uzkāpām bēniņos, un starp visvisādām drazām, kas krājušās veselus trīsdesmit gadus, kamēr mitinājāmies šai mājā, tur šī glezna arī atradās. Atkal paskatījos uz to un sacīju: «Kas to būtu domājis, ka mans plantācijas uzraugs, kam aizlienēju divsimt franku, bijis ģeniāls gleznotājs? Vai tu kaut ko saskati šai gleznā?» — «Nē,» sieva atbildēja, «ne mazākās līdzības ar plantāciju, savu mūžu neesmu redzējusi kokospalmas ar zilām lapām, taču Parīzē visi esot kā traki, un varbūt tavs brālis to varēs pārdot par tiem divsimt frankiem, ko tu Striklendam aizdevi.» Un tā mēs gleznu iesaiņojām un aizsūtījām brālim. Beidzot sagaidījām arī atbildi. Kā jūs domājat — ko viņš rakstīja? «Saņēmu jūsu gleznu,» viņš pavēstīja, «un, jāatzīstas, domāju, ka esat mani iznerrojuši. Es nemaksātu ne pasta izdevumus par tādu ķēpājumu. Gandrīz baidījos to rādīt džentlmenim, kas bija ar mani ievadījis sarunas. Vari iedomāties, ka paliku vaļēju muti, kad viņš deva savu novērtējumu — tas esot meistardarbs, un piedāvāja man trīsdesmit tūkstošu franku. Katrā ziņā viņš būtu maksājis vēl vairāk, bet, atklāti sakot, es biju tik pārsteigts, gluži kā apstulbis, devu savu piekrišanu, pirms vēl biju paguvis atjēgties.»

Tad mesjē Koens pateica kādu brīnišķu domu:

—    Kaut nabaga Striklends būtu to pieredzējis. Diez ko viņš sacītu, ja es par šo gleznu pasniegtu viņam divdesmit deviņus tūkstošus astoņsimt franku.

49

Biju apmeties «Hotel de la Fleur», un viesnīcas īpašniece misis Džonsone pastāstīja man bēdīgo atgadījumu, ka arī viņa palaidusi garām retu izdevību. Pēc Striklenda nāves šis tas no viņa mantības ticis pārdots vairāksolīšanā Papeetes tirgus laukumā, un viņa pati ieradusies ūtrupē, jo starp šiem krāmiem bijusi kāda amerikāņu plīts, kuras viņai ievajadzējies. Viņa par to atdevusi divdesmit septiņus frankus.

—    Tur bija vesels lēvenis gleznu, — viņa stāstīja, — bet bez rāmjiem, un neviens pēc tām nekāroja. Dažas tika atdotas par desmit frankiem, bet lielākoties par pieciem vai sešiem. Padomājiet tikai, ja es būtu tās nopirkusi, tagad būtu stāvus bagāta.

Tiāre Džonsone gan nebija tā sieviete, kas jebkad būtu tikusi pie bagātības. Nemaz neprata naudu glabāt. Viņa bija iezemietes un kāda angļu kuģa kapteiņa meita, kurš noenkurojies uz dzīvi Tahiti salā; kad iepazinos ar Tiāri, viņai varēja būt tā ap piecdesmit, bet izskatījās vecāka un šausmīgi izplūdusi miesās. Izstiepusies varen gara, neiedomājami spēcīga, viņa izskatītos iespaidīga, ja pēc sejas nebūtu tik pārāk skaidri noprotams, ka šī lāga dvēsele noskaņota gaužām labvēlīgi. Rokas viņai gluži kā auna stilbi, krūtis kā milzu kāpostgalvas; platā, gaļīgā seja lika domāt gandrīz vai par nepiedienīgu kailumu, aiz milzīgā zoda nojucis vēl otrs tikpat milzīgs zods. Nezinu, cik tur pavisam to zodu

sanāca. Tie visi nokarājās ļengani uz viņas raženajām krūtīm. Parasti viņa ģērbās rožainā virssvārcī un visu cauru dienu galvā turēja platu salmenīcu. Bet, kad atlaida vajā matus, ko viņa šad tad mēdza darīt, jo lepojās ar tiem, atklājās, ka tie ir gari, tumši un viļņaini, un acīs vēl joprojām jaunība un spriganums. Smieties viņa prata tā kā neviens cits — vispirms smiekli klusu noguldza kaut kur kaklā, tad kļuva skaļāki un skaļāki, līdz tricinājās viss brangais augums. Viņai patika trīs lietas — labi joki, glāze vīna un glīts vīrietis. Pazīšanās ar viņu sagādāja īstu baudu.

Otras tādas virējas visā salā neatrast, arī pašai patika labi paēst. No rīta līdz vakaram viņa sēdēja virtuvē uz zema soliņa, kam apkārt rosījās ķīniešu pavārs un divas trīs iezemiešu meičas, kurus viņa izrīkoja, ar visiem draudzīgi patērzēja un nogaršoja pašas izdomātos vircotos ēdienus. Ja viņa vēlējās kādam draugam parādīt cieņu, tad pati savām rokām gatavoja mielastu. Viesmīlība bija viņas vājība, salā nebija tāda cilvēka, kam būtu jāaiziet neēdušam, ja vien «Hotel de la Fleur» bija kas ceļams galdā. Viņa nekad neraidīja viesus prom, tāpēc ka tie nebija samaksājuši rēķinu. Viņa vienmēr cerēja — viss tiks nokārtots, tiklīdz iespēs. Kādam vīram, kam dzīvē nebija veicies, viņa bija devusi pajumti un uzturu vairākus mēnešus. Kad ķīnieša veļas mazgātavā atteicās pieņemt viņa veļu bez maksas, Tiāre sūtīja viņa drēbes izmazgāt kopā ar savējām. Neesot varējusi pieļaut, ka nabaga vīrs staigā apkārt netīrā kreklā, kā

pati izteicās, un, tā kā viņš bija vīrietis un vīrietim ir jāsmēķē, tad atvēlēja viņam vēl franku dienā cigaretēm. Viņa pakalpoja viņam tieši tāpat kā tiem klientiem, kas reizi nedēļā kārtīgi nolīdzināja savus tēriņus.

Viņa vairs nederēja mīlestībai, tur vainojami gadi un korpulence, tomēr izrādīja dzīvu interesi par jauno ļaužu mīlas dēkām. Seksuālo iegribu apmierināšanu viņa uzskatīja par vīriešu un sieviešu dabisku nodarbību un ik brīdi bija gatava izlīdzēt ar padomu no savas bagātīgās pieredzes.

—    Man vēl nebija piecpadsmit gadu, kad tēvs pieķēra, ka man ir mīļākais, — pati atzinās. — Viņš bija otrais stūrmanis uz «Tropiskā putna». Izskatīgs puisis.

Viņa viegli nopūtās. Stāsta, sieviete savu pirmo mīļāko vienmēr atceroties ar siltām jūtām, tikai varbūt ne vienmēr atceras, kurš bijis pirmais.

—    Mans tēvs bija saprātīgs vīrs.

—    Un ko viņš darīja? — ievaicājos.

—    Viņš mani tā notēsa, ka biju par matu no nāves, un tad piespieda apprecēties ar kapteini Džonsonu. Es nespurojos pretī. Viņš gan bija vecāks, protams, bet arī izskatīgs.

Tiāre — tēvs viņu bija nosaucis baltās, smaržīgās puķes vārdā, stāsta, ja to kāds pasmaržojot, tad viņu vilktin velkot un beidzot atvelkot atpakaļ uz Tahiti, lai cik tālu būtu aizklīdis prom, — Tiāre ļoti labi atcerējās Striklendu.

—    Viņš mēdza šeit dažkārt iegriezties, un es viņu bieži redzēju klaiņājam pa Papeeti.

Man bija viņa žēl, viņš bija tik izdēdējis, un nekad viņam neturējās nauda. Tiklīdz uzzināju, ka viņš ir pilsētā, tūlīt sūtīju zēnu, lai sameklē viņu un ved šurp pusdienās. Pāris reižu izgādāju viņam darbu, bet viņš nekur ilgi neturējās. Drīz vien klaidoņa gaitas atkal vilināt vilināja, un kādu rītu prom bija.

Striklends nokļuva Tahiti salā apmēram sešus mēnešus pēc Marseļas atstāšanas. Braukšanas maksu viņš atstrādāja uz burinieka, kurš devās no Oklendas uz Sanfrancisko, un izkāpa tur krastā ar krāsu kasti, molbertu un kādu duci audeklu. Viņam bija dažas mārciņas kabatā, jo Sidnejā bija pagadījies darbs, viņš noīrēja nelielu istabu pie iezemiešiem ārpus pilsētas. Man šķiet, brīdī, kad viņa pēdas skāra Tahiti zemi, viņš jutās kā mājās pārradies. Tiāre atcerējās, pats kādreiz esot stāstījis.

—   Es berzu klāju, te pēkšņi kāds puisis man saka: «Nu klāt jau būsim!» Pacēlu acis un vēroju salas aprises. Tūlīt sapratu: šī ir tā vieta, ko visu mūžu esmu meklējis. Piebraucām pavisam tuvu, tāda sajūta — šeit viss jau pazīstams. Dažkārt klaiņojot viss liekas tik labi zināms. Ticat vai neticat, it kā būtu šeit jau kādreiz dzīvojis.

—    Dažkārt ar viņiem tā gadās, — Tiāre stāstīja, — es pazīstu cilvēkus, kas izkāpuši krastā uz dažām stundām, kamēr kuģis uzņem kravu, un nekad vairs nav atgriezušies. Pazīstu arī tādus, kas atbraukuši šurp darbā uz gadu un šo vietu nolādējuši, prom braukdami, vēl nozvērējušies drīzāk mest cilpu kaklā

nekā otrreiz braukt šurp; paiet seši mēneši — un atkal tie piestāj krastā, stāsta, nekur citur vairs nespējot dzīvot.

50

Šķiet, ne jau katrs cilvēks piedzimst savā īstajā vietā. Nejaušība tos kaut kur aizved, bet tie nepārstāj ilgoties pēc tēva mājām, un paši nezina, kur tās atrodas. Tie jūtas kā svešinieki dzimtajā pusē, un no bērnu dienām staigātās ēnainās takas vai arī trokšņainās ielas, kur kādreiz skraidelējuši, tiem nav nekas cits kā braucamais ceļš. Tā visu mūžu var nostāvēt pie ģimenes pavarda kā svešinieks un palikt nomaļus, lai notiktu kas notikdams. Varbūt tieši šī svešuma sajūta ir tā, kas mudina doties tālumā un meklēt kaut ko paliekošu, kam pieķerties ar visu sirdi. Varbūt kāds dziļi iesakņojies atavisms skubina ceļinieku atpakaļ uz zemēm, ko viņa senči pametuši miglainajos vēstures pirmsākumos. Dažkārt cilvēks nokļūst kādā vietā, un pašam diez kāpēc tāda sajūta, ka viņš te piederīgs. Seit ir mājas, ko viņš meklējis, un viņš apmetīsies te, šai zemes malā, kur nekad agrāk nav kāju spēris, apmetīsies starp cilvēkiem, ko nekad nav pazinis, itin kā tie būtu viņam tuvi kopš mazām dienām. Šeit viņš beidzot atrod mieru.

Pastāstīju Tiārei par cilvēku, ar ko iepazinos svējtā Tomasa hospitālī. Viņš bija ebrejs, vārdā Ābrahams, gaišmatis, diezgan drukns

jauneklis, bikls un ārkārtīgi pieticīgs, toties ļoti apdāvināts. Viņš atnāca uz hospitāli ar stipendiju un piecos mācību gados par izcilību pārbaudījumos ieguva visas balvas, kādās vien bija pieejamas. Viņu nozīmēja par slimnīcas ārstu un ķirurgu. Par viņa neparastajām spējām neviens nešaubījās. Beidzot viņu uzņēma štatā — un viņa karjera bija nodrošināta. Cik nu cilvēka dzīvi var pareģot, tik daudz bija skaidrs — viņš gan savā specialitātē pacelsies pašās virsotnēs. Viņu gaidīja slava un bagātība. Pirms stāšanās jaunā darbā viņš nolēma izmantot atvaļinājumu, un, tā kā viņam pašam nebija līdzekļu, viņš brauca par ķirjurgu uz transportkuģa, kas devās uz Tuvajiem Austrumiem. Parasti uz šī kuģa ārstu nealgoja, bet kāds no hospitāļa vecākajiem ķirurgiem pazina šīs līnijas pārvaldnieku un ar šādu protekciju Ābrahams tika pieņemts.

Pēc dažām nedēļām slimnīcas vadība saņēma viņa vēstuli ar atlūgumu no kārotā posteņa. Tas radīja ārkārtīgu izbrīnu, klīda visneiedomājamākās baumas. Ikreiz, kad cilvēks izdara kaut ko neparedzētu, viņa kolēģi piedēvē tam gaužām apkaunojošus iemeslus. Tūlīt^atradās vīrs, kas stājās Ābrahama vietā, un Ābrahams tika aizmirsts. Nekādas ziņas par viņu vairs nepienāca. Pazudis bez vēsts.

Tas notika varbūt pēc gadiem desmit: kādu rītu uz klāja kuģī, kas gatavojās piestāt krastā Aleksandri jā, man lika nostāties rindā kopā ar pārējiem pasažieriem, lai izietu ārsta pārbaudi. Ārsts bija brangs vīrs noplukušās

drēbēs, un, kad viņš noņēma platmali, pamanīju, ka viņam gandrīz neviena mata nav uz galvas. Likās tāds kā kaut kur redzēts. Pēkšņi attapos.

—    Ābraham, — es sacīju.

Viņš apmulsis pagriezās pret mani un tad pazinis satvēra manu roku. Kad abi bijām izteikuši savu pārsteigumu, izdzirdis, ka esmu nolēmis nakti pavadīt Aleksandrijā, viņš ielūdza mani vakariņās angļu klubā. Kad tur aizgājām, atkal nevarēju un nevarēju nobrīnīties par šādu sastapšanos. Tas bija gaužām pieticīgs postenis, ko viņš ieņēma, viņa āriene liecināja, ka viņš dzīvo spaidīgos apstākļos. Tad viņš man visu pastāstīja. Kad devies atvaļinājumā uz Vidusjūru, ne prātā neesot nācis, ka vairs neatgriezīšoties Londonā norunātā darbā svētā Tomasa hospitālī. Kādu rītu transportkuģim iebraucot dokā Aleksandrijā, viņš no klāja vērojis pilsētu, saules mirdzā baltu, baltu, vērojis burzmu piestātnē, redzējis iezemiešus apdilušās drēbēs, Sudānas melnādainos, grieķu un itāliešu trokšņaino pūli, drūmos turkus feskās, skatījies žilbinošā saulē un zilos debešos, un pēkšņi kaut kas ar viņu noticis. Pats neprata vārdos izstāstīt. Tas bijis gluži kā pērkona grandiens, viņš teica, nē, tas tomēr neesot īstais vārds, tā bijusi kā atklāsme. Itin kā sirdī kaut kas samezglojies — un pēkšņi tāda līksme, brīnišķa brīvības sajūtai Viņš juties kā mājās pārradies un tūlīt uz līdzenas vietas vienā mirklī izlēmis, ka atlikušās mūža dienas aizvadīs Aleksandrijā. Nokāpšana no kuģa nav sagādājusi nekādus

sarežģījumus — un divdesmit četru stundu laikā ar visu savu mantību viņš jau bijis krastā.

—    Kapteinis droši vien domāja, ka esat galīgi traks, — es pasmaidīju.

—    Man bija vienalga, ko citi domā. Tas vairs nebiju es pats, bet kaut kāds spēks, stiprāks par mani. Domāju apmesties kādā nelielā grieķu viesnīcā, skatījos apkārt, tāda sajūta, ka pats pratīšu to atrast. Un varat iedomāties — gāju tieši tur un, tiklīdz to ieraudzīju, tūlīt pazinu.

—    Vai kādreiz jau bijāt bijis Aleksandrijā?

—    Nē, savu mūžu nebiju bijis ārpus Anglijas robežām.

Drīz viņš stājies valsts dienestā, kur strādā vēl joprojām.

—    Un nekad neesat nožēlojis?

—    Nekad, ne mirkli. Nopelnu diezgan, lai iztiktu, un esmu apmierināts. Nekā cita neprasu, lai tikai varētu tepat palikt līdz savai pēdējai stundiņai. Esmu nodzīvojis brīnum skaistu dzīvi.

Nākošajā dienā aizbraucu no Aleksandrijas un aizmirsu Ābrahamu, atcerējos tikai nupat nesen, kad pusdienoju kopā ar kādu citu vecu kolēģi, Aleku Kārmaiklu, kurš bija ieradies Anglijā neilgā atvaļinājumā. Es viņu nejauši satiku uz ielas un apsveicu ar baroneta titulu, kas viņam piešķirts par izciliem nopelniem kara laikā. Norunājām pavadīt kopā vakaru seno dienu vārdā, un, kad es piekritu paēst ar viņu vakariņas, viņš nolēma nevienu citu neielūgt, lai mēs abi varētu netraucēti patērzēt.

Viņam piederēja skaists, vecs nams Karalienes Annas ielā, un, kā jau cilvēks ar gaumi, viņš bija to brīnišķīgi iekārtojis. Pie ēdamistabas sienas ieraudzīju lielisku Beloto, tur bija arī pāris Zofaniju, kuru dēļ viņu apskaudu. Kad viņa sieva, slaida, piemīlīga būtne zelta brokātā, atstāja mūs divatā, ar smaidu salīdzināju viņa pašreizējos apstākļus ar tiem laikiem, kad abi bijām medicīnas studenti. Toreiz mēs uzlūkojām par izšķērdību paēst pusdienas nožēlojamā itāliešu krodziņā Vestminsterbridžroudā. Tagad Aleks Kārmaikls bija vairāku hospitāļu štatos. Jādomā, savus desmit tūkstošus gadā nopelna, un baroneta tituls viņam bija tikai pirmais pagodinājums, kam neizbēgami sekos daudzi citi.

—        Man klājas tīri labi, — viņš sacīja,

—   bet pats dīvainākais — tā bija laimīga sagadīšanās, kam par visu jāpateicas.

—    Ko tu ar to gribi sacīt?

—    Nu, vai atceries Ābrahamu? Tas bija cilvēks ar nākotni. Studenta gados viņš mani visur un vienmēr pārspēja. Viņš saņēma visas godalgas un stipendijas, pēc kurām es ilgojos. Es vienmēr spēlēju otro vijoli. Ja viņš būtu tā turpinājis, viņš būtu tur, kur šodien esmu es. Tas puisis bija dzimis ķirurgs. Ar viņu neviens nevarēja mēroties. Kad viņš tika nozīmēts uzņemšanas nodaļā Tomasa hospitālī, man nebija nekādu izredžu iekļūt štatos. Man būtu bijis jākļūst par iecirkņa ārstu, un pats zini, kādas iespējas iecirkņa ārstam kādreiz izsisties uz augšu. Taču Abra-

hams izgāja no ierindas, un es dabūju šo vietu. Tā man palaimējās.

—    Laikam jau taisnība būs.

_ — Jā, laimīga sagadīšanās. Manuprāt, Ābrahamam uznāca tāds untums. Nabadziņš galīgi noklīdis. Strādā par nožēlojamiem grašiem kaut kur Aleksandrijā — sanitārā dienestā vai kaut kur tamlīdzīgi. Dzirdēju, sameties kopā ar kādu neglītu vecu grieķieti un pagādājis pusduci skrofulozu knēveļu. Laikam jau ar galvu uz pleciemvien nepietiek. Vajadzīgs arī raksturs. Un Ābrahams bija cilvēks bez rakstura.

Raksturs? Es gan domāju — tur vajadzīgs diezgan stingrs raksturs, lai pusstundā izlemtu un atteiktos no karjeras, tāpēc ka citā dzīves veidā saskatīta lielāka jēga. Un vēl jo vairāk bija vajadzīgs raksturs, lai vēlāk šo pēkšņo soli nenožēlotu. Taču neteicu nekā, un Aleks Kārmaikls domīgi turpināja:

—    Protams, būtu liekulīgi izlikties, ka gremžos — kāpēc gan Ābrahamam vajadzēja tā darīt? Galu galā tā arī tiku uz zaļa zara. — Viņš ar baudu izpūta dūmus no dārgās cigaretes, ko smēķēja. — Ja es nebūtu personīgi ieinteresēts, tiešām žēl, ka aiziet postā tāds talants. Cik nejēdzīgi, ka cilvēks pats sev sagandē dzīvi.

Diezin vai Ābrahams bija sev sagandējis dzīvi. Vai darīt to, ko viskarstāk vēlas, dzīvot tur, kur patīk, pats ar sevi apmierināts, — vai tas nozīmē sagandēt dzīvi; un vai tad tā ir veiksme — būt izcilam ķirurgam ar desmit tūkstošiem gadā un skaistu sievu? Manuprāt,

viss atkarīgs no tā, kur mēs saskatām dzīves jēgu, ko mēs prasām no citiem un paši no sevis. Bet arī šoreiz nevēru muti vaļā, jo kas gan es tāds esmu, lai ietu strīdēties ar baronetu?

51

Kad to pastāstīju Tiārei, viņa cildināja manu saprātu un kādu brīdi abi klusēdami strādājām — mēs lobījām zirņus. Tad viņas acis, allaž nomodā, vai tikai virtuvē kas netiek darīts aplam, pievērsās ķīniešu pavāram. Un nosunīja to pēdējiem vārdiem. Šķībacis arī nebija uz mutes kritis un deva pretī; izcēlās pamatīgs ķīviņš. Viņi runāja iezemiešu valodā, tikai atsevišķus vārdus sapratu, izklausījās tā, ka drīz jau pastardiena klāt; tūlīt arī salīga mieru un Tiāre pasniedza pavāram cigareti. Abi omulīgi sasmēķēja.

—   Vai zināt, ka es biju tā, kas apgādāja viņam sievu? — pēkšņi ierunājās Tiāre ar smaidu, kas pārslīdēja pār viņas plato seju.

—    Kam? Pavāram?

—    Nē, Striklendam.

—    Viņam jau sieva bija.

—   Tā arī pats apgalvoja, bet es iestāstīju, ka tā ir Anglijā un Anglija atrodas pasaules otrā malā.

—    Tiesa gan, — piekritu.

—   Viņš ieradās Papeetē ik pa diviem trim mēnešiem, kad pietrūka krāsu vai tabakas, vai naudas, un tad viņš staigāja apkārt kā noklīdis suns. Palika žēl viņa. Man tolaik bija kalpone, vārdā Ata, istabu uzkopšanai, viņa

bija man tāda kā attāla radiniece, tēvs un māte viņai miruši, un tā viņa apmetās pie manis, Striklends mēdza šad tad te iegriezties krietni paēst vai saspēlēt šahu ar vienu no zēniem. Biju manījusi, ka meiča arvien tā noskatās uz Striklendu, kad viņš te ienāk; reiz noprasīju, vai viņš tai patīk. Teica — patīkot tīri labi. Jūs gan pats zināt, kādas ir šīs meitenes, — tās bez vārda runas aizies līdzi katram baltajam vīrietim.

—    Vai viņa bija vietējā? — vaicāju.

—    Jā, viņā nebija ne piliena balto asiņu. Kad bijām ar Atu aprunājušās, liku atsaukt Striklendu un teicu: «Striklend, ir laiks nokārtot savu dzīvi. Vīrietim jūsu gados tas ne pēc kā neizskatās — kacināties ar meitenēm lejā krastmalā. Tie ir slikti skuķi, ar tādiem pinoties, labu galu neņemsiet. Jums nav naudas, un jūs nevarat noturēties darbā ilgāk par mēnesi, visaugstākais divus. Neviens jūs tagad neņems darbā. Jūs sakāt — jūs vienmēr varat dzīvot brikšķos ar kādu no iezemietēm, tās vēl laimīgas, tāpēc ka jums balta āda, un tomēr tas nav baltā cilvēka cienīgi. Paklausieties, ko es jums teikšu, Striklend.» — Tiāre runājot jauca gan franču, gan angļu vārdus, jo abas valodas viņai padevās vienlīdz raiti. Viņas izrunā ieskanējās tāds dziedošs akcents, ausij gluži tīkams. Droši vien putns, ja vien prastu angļu valodu, čivinātu tieši tāpat. — «Nu ko jūs teiktu, ja ņemtu un apprecētu Atu? Viņa ir krietna meitene, nupat palika septiņpadsmit. Viņa nekad nav bijusi izlaidīga kā dažas no šīm meičām — ja

nu kapteinis vai stūrmanis, tad gan, bet iezemietis viņai nav ne pirksta piedūris. Elle se iespecte, vois-tu.1 «Oahu» ekonoms vēl viņreiz teica — velti salā meklēt otru tik jauku meiču. Atai ari pienācis laiks nokārtot dzīvi, turklāt kapteiņiem un stūrmaņiem šad tad patīk pārmaiņas. Es neturu savas kalpones pārāk ilgi. Atai pašai ir mazs īpašums tur lejā Taravao tuvumā, taisni tur, kur sākas pussala, un pie pašreizējām kopras cenām jūs ar to iztiktu itin lepni. Tur ir māja, tur jūs varētu izgleznoties pēc sirds patikšanas. Ko jūs par to teiktu?»

Tiāre apklusa, lai ievilktu elpu.

—    Toreiz viņš arī pastāstīja man par savu sievu Anglijā. «Mans nabaga Striklend,» es viņam saku, «viņiem visiem kaut kur ir sievas, un parasti tieši tādēļ viņi brauc šurp uz salām. Ata ir saprātīga meitene, viņa nemaz necer uz kādu oficiālu ceremoniju pie mēra. Viņa ir protestante, pats zināt, tie neskatās uz šīm lietām tik stingri kā katoļi.»

Tad viņš teica: «Bet ko par to saka pati Ata?» — «Šķiet, viņa uz jums jau metusi aci,» atbildēju. «Viņa ir ar mieru, ja vien jums nav nekas pretī. Vai pasaukt viņu?» Striklends atkal nospurcās tā ērmoti, kā jau parasti, un es paaicināju šurp Atu. Viņa, blēde, zināja, par ko bijām runājuši, tādas aizdomas jau radās, ka viņa klausās abām ausīm, kamēr izlikās gludinām manu blūzi, ko biju viņai iedevusi izmazgāt. Ata atnāca. Viņa

smējās, taču manīju, ka meiča jūtas tāda kā apmulsusi, Striklends lūkojās viņā, nebilzdams ne vārda.

—    Vai viņa bija skaista? — ievaicājos.

—    Tīri glīta. Droši vien esat viņu redzējis gleznās. Viņš gleznoja viņu neskaitāmas reizes, dažkārt ar pareo, citreiz pavisam bez nekā. Jā, viņa bija itin skaista. Un prata ēst vārīt. To es viņai pati iemācīju. Redzēdama, ka Striklends vēl pārdomā, pateicu: «Es Atai maksāju labu algu, un viņa to ir sataupījusi, kapteiņi un stūrmaņi, ar kuriem viņa pazinās, arī reizēm šo to atstāja. Viņai ir iekrāti vairāki simti franku.»

Paburzījis kuplo, rudo bārdu, Striklends pasmaidīja.

«Nu, Ata,» viņš sacīja, «vai vari mani iedomāties kā savu vīru?»

Viņa neatbildēja nekā, tikai ķiķināja.

«Mans nabaga Striklend, vai tad es neteicu, — meiča jūs sen noskatījusi,» iebildos.

«Es tevi sitīšu,» viņš teica, lūkodamies uz Atu.

«Kā gan citādi lai es zinātu, ka tu mani mīli?» skanēja atbilde.

Tiāre pēkšņi aprāva savu stāstāmo un domīgi uzrunāja mani.

—    Mans pirmais vīrs, kapteinis Džonsons, mani pa īstam pēra. Tas tik bija vīrietis. Skaists, slaids — sešas pēdas, trīs collas, un, kad viņš bija iedzēris, nekur vairs nebija valdāms. Dažkārt vairākas dienas staigaju zili melna sadauzīta. Kā es raudāju, kad viņš nomira. Domāju, nemūžam to nepārcietīšu.

Un tikai tad, kad aizgāju pie Džordža Reinija, tā īsti sapratu, ko esmu zaudējusi. Neko nevar zināt, kāds ir vīrietis, kamēr nav nodzīvoti gadi kopā. Nekad neesmu vēl nevienā vīrietī tā vīlusies kā Džordžā Reinijā. Viņš arī bija glīts, brašs puisis. Gandrīz tikpat liels kā kapteinis Džonsons, un izskatījās diezgan spēcīgs. Bet tikai izskatījās. Viņš nekad nedzēra. Nekad nepacēla roku pret mani. Tāds derētu par misionāru. Izmīlinājos ar visiem jūras virsniekiem, tiklīdz kāds kuģis piestāja krastā, un Džordžs Reinijs nekad neko nemanīja. Beidzot viņš man tā apriebās, ka ņēmu un izšķīros. Kāda jēga ar tādu vīru? Taisni briesmas, kā daži vīrieši izturas pret sievietēm.

Izteicu Tiārei līdzjūtību un satraukts piezīmēju, ka vīrieši nekad neattaisno uz viņiem liktās cerības, tad lūdzu, lai viņa stāsta tālāk, kas ar Striklendu noticis.

—    «Nu,» es teicu viņam, «nav jau kur traukties. Vienā mierā visu pārdomājiet. Atai iekārtots ļoti jauks kaktiņš piebūvē. Padzīvojiet ar viņu kādu mēnesi, tad redzēsiet, kā jums patiks. Jūs varat šeit paēst. Un mēneša beigās, ja esat izlēmis viņu precēt, brauciet un apmetieties viņas mājā.»

Viņš bija ar mieru. Ata joprojām apkopa mājas soli, un es devu viņam ēst, kā biju solījusi. Pamācīju vēl Atai, kā pagatavot dažus ēdienus, kas Striklendam vairāk gāja pie dūšas. Viņš negleznoja daudz. Bieži klaiņāja pa kalniem un peldējās strautā. Brīžiem nosēdās krastmalā un vēroja lagūnu, saulrietā

viņš mēdza nokāpt lejā un nolūkoties uz Eimeo salu. Bieži brauca pazvejot pie rifa. Viņam patika klaiņāt tāpat bez mērķa pa ostu, aprunāties ar iezemiešiem. Tāds patīkams, kluss vīrs bija. Un ikreiz pēc vakariņām abi ar Atu iegāja piebūvē. Redzēju — viņš nevar vien sagaidīt, kad tiks atpakaļ dziļoksnī, un mēneša beigās es pavaicāju, ko viņš nolēmis darīt. Viņš teica, ja Ata esot ar mieru nākt līdzi, tad arī viņš esot ar mieru iet viņai līdzi. Un tā es cēlu galdā kāzu mielastu. Pati savām rokām to gatavoju. Pamieloju viņus ar zirņu viru un omāru ā la portugaise*, un vircotu gaļas ēdienu un kokosriekstu salātiem — vai nekad neesat nogaršojis manis gatavotos kokosriekstu salātus? Man tie jāpagatavo, pirms jūs pošaties ceļā, — un tad vēl uzcienāju ar saldējumu. Un dzērām šampanieti bez sava gala un virsū vēl liķieri. Ak, es biju nolēmusi, lai iet gods godam. Un vēlāk dejojām ēdamistabā. Toreiz nebiju tik apaļa, un dejot man no laika gala paticies.

Ēdamistaba viesnīcā «De la Fleur» ir maza telpa ar nelielu pianīnu un sarkankoka garnitūru, mēbeles pārvilktas ar rievotu plīšu, glīti izvietotas gar sienām. Uz apaļajiem galdiem atradās fotoalbumi, pie sienām palielināti Tiāres un viņas pirmā vīra kapteiņa Džonsona uzņēmumi. Un, lai arī Tiāre bija apvītusi un izblīdusi, reizēm mēs saritinājām Briseles paklāju, paaicinājām kalpones

un dažas Tiāres draudzenes un dejojām, skanot tai pašai aizsmakušai gramofona platei. Verandā uzvēdīja tiāres zieda reibinošā smarža, augstu dzidrajās debesīs margoja Dienvidu Krusts.

Tiāre labpatikā pasmaidīja, atcerēdamās seno dienu jautrību.

—    Un tā mēs nodejojām līdz pat trim, un, kad likāmies gulēt, diez vai kādam no mums bija pārāk skaidra galva. Es atļāvu viņiem izmantot manus divričus, cik tālu vien ceļš ved, jo pēc tam viņiem vēl bija garš gabals, ko iet. Atas zemes īpašums atradās turpat ielejā starp kalna kupriem. Gaismai svīstot, viņi devās ceļā, zēns, ko sūtīju līdzi par pavadoni, pārradās tikai otrā dienā.

—    Jā, tā Striklends apņēma sievu.

52

Droši vien nākošie trīs gadi bija paši laimīgākie Striklenda mūžā. Atas māja atradās apmēram astoņus kilometrus no ceļa, kas apjož visu salu, tur varēja nokļūt pa līkumainu taku, ko aizēnoja krāšņie tropu koki. Tas bija nekrāsota koka bungalo, divas mazas istabiņas, ārpusē neliela nojume, kur ierīkot virtuvi. Nebija nekādu mēbeļu, tikai pīti paklāji, kas noderēja gulēšanai, un verandā šūpuļkrēsls. Banānu koki ar savām lielajām, robainajām lapām, kas izskatījās gluži kā trimdā izraidītas valdnieces skrandainais tērps, auga līdz pašām durvīm. Turpat aiz mājas nogatavojušies milzu bumbieri, visās

malās kokosrieksti, kas deva galvenos ienākumus. Atas tēvs bija iestādījis krotonkrūmus visapkārt zemes gabalam, kur tie saauguši biezos brikšņos, spilgti un koši, ieskaudami zemes gabalu it kā liesmās. Mājas priekšā auga mango koks un izcirtuma malā divi kopā saauguši tamarindu koki, ar saviem purpura ziediem itin kā izaicinādami kokosriekstu zeltījumu.

Šeit Striklends dzīvoja, reti atnāca uz Papeeti, pārtika no zemes augļiem. Garām aizčaloja un turpat netālu izsīkdams apklusa neliels strauts, kur viņš gāja mazgāties; reizumis lejup pa straumi aizšāvās zivju bars. Tad iezemieši pulcējās kopā ar žebērkļiem un kliegdami brēkdami dūra lielos, izbiedētos radījumus, kad tie steidza atpakaļ uz jūru. Dažkārt Striklends aizīries līdz rifam, atgriezās ar pilnu grozu sīku, raibu zivtiņu, ko Ata cepa kokosriekstu eļļā, lāgiem patrāpījās arī pa omāram; reizumis viņa pagatavoja gardu gardo mielastu no lielajiem sauszemes krabjiem, kas ložņāja turpat ap kājām. Augšā kalnā savā vaļā auga apelsīni, palaikam Ata kopā ar pāris ciema sievām mēdza tur uzkāpt, un ikreiz atgriezās, apkrāvusies ar negataviem, saldiem, smaržīgiem augļiem. Tad arī kokosrieksti drīz nāca gatavi, un brālēni un māsīcas (kā jau visiem iezemiešiem, Atai bija vesela armija radu) rāpās kokos un svieda zemē lielos, nobriedušos riekstus. Tos pāršķēla un lika saulē kaltēt. Tad izgrieza kopru un sabāza maisos, ko sievietes stiepa lejā uz ciematu pie lagūnas, kur tirgotājs

pretī deva rīsu, ziepes, konservētu gaļu un mazliet naudas. Savā reizē svinēja arī svētkus, tad tika nokauts sivēns. Visi sanāca kopā, negausīgi pieēdās, dejoja un dziedāja slavas dziesmas.

Taču māja atradās tālu no ciema, un Tahiti salas iemītnieki ir slinki gājēji. Tiem patīk ceļot, tiem patīk arī patenkot, bet tie negrib iet kājām, un nedēļām ilgi Striklends un Ata pavadīja divvientulībā. Viņš gleznoja un lasīja, vakarā, kad satumsa, abi sēdēja verandā, kūpināja pīpi un raudzījās naktī. Tad piedzima mazulis, un veča, kas bija atnākusi palīgos, kamēr Ata pati jutās vārga, uzkavējās vēl pāris dienu. Drīz vien ieradās arī večas mazmeita un apmetās uz dzīvi, tad uzradās kāds jauneklis — neviens īsti nezināja, no kurienes viņš atnācis un vai viņš ir šejienietis, — viņš te apmetās, daudz nebēdādams, un tā viņi visi sāka dzīvot kopā.

53

—    Tenez, voilа le Capitaine Bruņot,* — kādu dienu teica Tiāre, kad pārdomāju visu, ko viņa man bija varējusi pastāstīt par Striklendu. — Kapteinis labi pazina Striklendu, gāja pie viņa mājās.

Ieraudzīju pusmūža francūzi ar kuplu, melnu, iesirmu bārdu, saulē iedegušu seju un platām, mirdzošām acīm. Viņš bija ģērbies glītā buru audekla uzvalkā. Biju viņu

ievērojis jau brokastis, un A Lins, ķīniešu zēns, man pastāstīja, ka viņa kuģis todien ieradies no Paumotu salām. Tiāre mūs iepazīstināja, un viņš pasniedza man savu vizītkarti, lielo, kur bija nodrukāts: Renй Bruņot un apakšā Capitaine au Long Cours*. Sēdējām mazā nojumē blakus virtuvei, kamēr Tiāre piegrieza tērpu, kuru pati šūdināja kādai no kalponēm. Viņš apsēdās pie mums.

—    Jā, labi pazinu Striklendu, — viņš iesāka. — Esmu liels šaha draugs, un viņš vienmēr labprāt saspēlēja. Darba lietās trīs vai četras reizes gadā iznāca iegriezties Tahiti, un, kad viņš bija Papeetē, viņš nāca šurp, un abi spēlējām. Kad viņš apprecējās, — kapteinis Brino pasmaidīja un paraustīja plecus, — enfin**, kad viņš aizgāja dzīvot pie meitenes, ko Tiāre viņam atdeva, viņš uzaicināja mani ciemos. Es biju viens no viņa kāzu viesiem. — Atkal paskatījās uz Tiāri, un abi nosmējās. — Vēlāk viņš reti rādījās Papeetē, un apmēram pēc gada sagadījās tā, ka man vajadzēja doties uz to pusi, vairs neatceros, kādā nolūkā, un, kad visu biju nokārtojis, nolēmu: «Kāpēc gan neaiziet un neapraudzīt to nabaga Striklendu?» Apvaicājos pāris iezemiešiem, vai tie kaut ko nezina par viņu, un izrādījās, viņa mājoklis nevarēja būt tālāk par pieciem kilometriem no vietas, kur atrados. Tā es aizgāju. Sis apciemojums nav aizmirstams.

* Renē Brino, tālbraucējs kapteinis. (Franc.)

** Tas ir, vārdu sakot. (Fran.)

Tolaik pats dzīvoju koraļļu salā, patiesībā tā ir kā zemes strēle, kas apjož lagūnu, tās skaistums ir jūras un debess skaistums, lagūnas nokrāsu palete un kokospalmu liegā vēsma, taču Striklends dzīvoja īstā paradīzes dārzā. Kaut es varētu palīdzēt jums saskatīt šīs vietas burvību, tāds paslēpts stūrītis tālu prom no visas pasaules — augšā zilā debess velve, krāšņi, koši koki visapkārt. It kā krāsas tur svinētu dzīres. Turklāt smaržas un vēsums. Sī paradīze nav vārdiem aprakstāma. Un tur viņš dzīvoja, aizmirsis visu pasauli, tāpat kā pasaule bija aizmirsusi viņu. Šķiet, eiropieša acs tur saskatītu vienīgi pārsteidzošu postu. Māja pussagruvusi, ne pārlieku tīra. Jau pa gabalu pamanīju trīs vai četrus iezemiešus izstiepušos verandā. Pats zināt, kā tiem patīk lasīties baros. Kāds jauneklis, atlaidies garšļaukus, smēķēja cigareti, tam mugurā tikai pareo.

Pareo ir gara kokvilnas auduma strēmele, sarkana vai zila katūna ar baltiem rakstiem. To aptin ap vidukli, un tā nokarājas lejup līdz ceļgaliem.

—    Meitene, varbūt tā ap gadu piecpadsmit, ielocīja pandāna lapu, lai izpītu cepuri, kāda veča, turpat sakņupusi, sūca pīpi. Tad es ieraudzīju Atu. Viņa deva krūti mazulim, otrs bērns gluži kails rotaļājas viņai pie kājām. Tiklīdz mani pamanīja, tā sauca Striklendu, un viņš iznāca durvīs. Arī viņam tikai pareo ap gurniem. Viņa izskatā bija kaut kas neparasts — rūsganā bārda un savēlušies mati, un platās, spalvām noaugušās krū

tis. Pēdas viņam vienās tulznās un rētās, tūlīt redzams, ka vienmēr staigā basām kājām. Kļuvis par īstu iezemieti. Viņš šķita iepriecināts, mani ieraugot, un lika Atai nokaut pusdienām cāli. Tad ieveda mani istabā un rādīja gleznu, pie kuras nupat strādājis. Vienā istabas kaktā stāvēja gulta, vidū molberts ar audeklu. Aiz žēluma pret viņu biju par smiekla naudu nopircis no viņa dažas gleznas, citas aizsūtīju draugiem uz Franciju. Un, kaut arī paņēmu tās aiz līdzjūtības, pamazām apradu ar tām, un man sāka iepatikties. Nudien, tur bija savs skaistums, lai arī savāds. Visi domāja, ka esmu traks, bet izrādās, ka man bijusi taisnība. No salas iemītniekiem es biju pats pirmais viņa mākslas cienītājs.

Viņš tā viltīgi uzsmaidīja Tiārei, un atkal sākās vecu vecās žēlabas — kā Striklenda mantības ūtrupē palaidusi garām visas gleznas un nopirkusi amerikāņu plīti par divdesmit septiņiem frankiem.

—    Vai jums vēl ir tas gleznas? — ievaicājos.

—    Ja, es tās glabāšu, līdz meita nāks precību gados, tad pārdošu. Tā viņai būs pūra nauda.

Tad viņš stāstīja tālāk par savu apciemojumu.

—    Nekad neaizmirsīšu tur pavadīto vakaru. Biju nolēmis ilgāk par stundu neuzkavēties, bet viņš neatlaidās — lai paliekot pa nakti. Vilcinājos, jo, jāatzīst, man diez ko nepatika pīto paklāju izskats, uz kuriem

viņš bija nodomājis mani guldināt, neziņā paraustīju plecus. Kad es būvēju savu māju Paumotu salā, tad nedēļām ilgi iztiku ar daudz cietāku guļvietu, toreiz virs galvas man bija tikai tropu krūmi; un, runājot par kukaiņiem, jāsaka, gan mana cietā āda pasargātu no to ļaunprātībām.

Nokāpām lejā līdz strautam noskaloties, kamēr Ata gatavoja vakariņas, un, kad bijām pamielojušies, vēl ilgi sēdējām nojumē. Smēķējām un tērzējām. Jaunajam puisim bija koncertina, un viņš spēlēja dziesmiņas, kuras bija populāras varietē teātros pirms daudziem gadiem. Tās skanēja ērmoti tropu naktī tūkstošiem jūdžu prom no civilizētās pasaules. Pavaicāju Striklendam, vai viņam neapnīk šai biezoknī. Nē, neapnīkot, — viņam patīkot, ka modeļi turpat pa rokai. Drīz vien, skaļi žāvādamies, iezemieši devās pie miera, mēs ar Striklendu palikām divi vien. Grūti aprakstīt šīs nakts zuzošo klusumu. Manā salā Paumotā naktī nekad neiestājās tāds spriegs klusums kā šeit. Tur liedagā čabinās neskaitāmi zvēriņi, visi šie sīkie, bruņām klātie rāpuļi, kas nemitīgi kaut kur lien, sauszemes krabji šaudās šurpu turpu. Ik pa brīdim tur lagūnā noplunkšķ ūdens, lecot zivij, citreiz steidzīga, skaļa šļakata, kad brūnganā haizivs aiztramda visas pārējās zivis, kuras bēg, ko māk, lai glābtu dzīvību. Un pāri visam nemitīga kā laika plūsma atskan bangu gausā dārdoņa virs rifa. Bet šeit ne skaņas, gaisā vēdī nakts balto puķu smaržas. Tā bija tik skaista nakts, ka sirds gandrīz

nespēja paciest gūstu krūtis. Tāda sajūta — tūlīt, tūlīt tā aizspurgs šai rēnajā gaisā, pat nāve šeit ieradās kā mīļš draugs.

Tiāre nopūtās.

—    Ak, kaut man vēlreiz būtu piecpadsmit!

Tad viņa pamanīja kaķi, kurš mēģināja

pielavīties garneļu bļodai uz virtuves galda, un ar veiklu žestu un sulīgiem vārdiem laida ar grāmatu pa tā lunkano asti.

—      Es viņam vaicāju, vai viņš ir laimīgs ar Atu. «Viņa liek mani mierā,» viņš atbildēja. «Viņa vāra man ēst un pieskata mazos. Viņa dara to, ko es lieku. Viņa dod man visu, ko no sievietes vēlos.»

«Un vai jums nekad nav žēl Eiropas? Vai dažbrīd neilgojaties pēc Parīzes vai Londonas ielu ugunīm, pēc draugu sabiedrības un sev līdzīgajiem, que sais-je* pēc teātriem un laikrakstiem, un autoriepu švīkoņas pa akmens bruģi?»

Viņš ilgi klusēja. Tad teica:

«Šeit es palikšu līdz mūža galam.»

«Bet vai jums nekad nav garlaicīgi, vai nekad nejūtaties vientuļš?» vaicāju.

Viņš nosmējās.

«Mon pauvre ami,»** viņš sacīja, «skaidri redzams, ka jūs nezināt, ko nozīmē būt māksliniekam.»

Kapteinis Brino pagriezās pret mani ar rāmu smaidu, un viņa tumšajām, labsirdīgajām acīm bija tik brīnumaina izteiksme.

* Un daudz kā cita. (Franc.)

** Mans nabaga draugs. (Franc.)

—    Tas bija netaisni pret mani, jo ari es it labi zinu, ko nozīmē, ja cilvēkam ir sapņi. Tāpat loloju savus sapņu tēlus. Savā ziņā arī es esmu mākslinieks.

Bridi klusējām, un Tiāre no savas ietilpīgās kabatas izvilka sauju cigarešu. Viņa pasniedza mums katram pa vienai, un visi trīs aizsmēķējām. Beidzot viņa ierunājās:

—    Tā kā monsieur tā interesējas par Striklendu, kāpēc tad jūs neaizvedat viņu ciemos pie daktera Kūtras? Tas zinās kaut ko vairāk pastāstīt par viņa slimību un nāvi.

—    Volontiers,* — atbildēja kapteinis, palūkodamies manī.

Es viņam pateicos, un viņš pameta acis pulkstenī.

—    Jau pāri sešiem. Mēs viņu vēl sastapsim mājās, ja nekavēsimies un dosimies ceļā.

Tūlīt cēlos kājās, un soļojām prom pa ceļu, kas veda uz ārsta mājokli. Viņš dzīvoja ārpus pilsētas, bet arī «Hotel de la Fleur» atradās nomalē, un tā drīz vien jau bijām laukos. Pār plato lielceļu meta ēnu piparkoki, abpus ceļam pletās kokospalmu un vaniļas plantācijas. Plēsīgie putni griezīgi ķērca palmu lapās. Nonākuši pie akmens tilta, kas. veda pāri seklai upītei, brīdi apstājāmies un pavērojām, kā iezemiešu bērni plunčājas. Tie trenkāja cits citu klaigādami un smiedamies, brūnie, slapjie augumi saulē spīdēja vien.

Iedams vēl daudz prātoju par visu, ko pēdējā laikā biju uzzinājis, un atkal un atkal manas domas pievērsās vienam apstāklim. Šeit, šai vientuļajā salā, Striklends nevienā cilvēkā nebija pamodinājis pretīgumu, ar kādu mājās savējie uz viņu noskatījās, tad jau drīzāk žēlumu, — uz viņa dīvainībām noraudzījās ar iecietību. Šejieniešu — gan vietējo, gan eiropiešu acīs viņš bija savādnieks, taču te visi pieraduši pie savādniekiem un to uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu; pasaule pilna ar ērmotiem cilvēkiem, kas strādā ērmotus darbus; varbūt arī šeit ļaudis saprata, ka cilvēks nav tāds, kāds viņš gribētu būt, bet tāds, kādam ir jābūt. Anglijā un Francijā viņš pats savās mājās jutās kā svešinieks; šeit varēja pilnu krūti elpot, te itin kā nebija jāpakļaujas tik stingrai mērauklai. Nedomāju, ka viņš šeit būtu kļuvis diez ko pieklājīgāks, mazāk patmīlīgs vai mazāk rupjš, vienīgi apstākļi viņam šeit bija kā radīti. Ja visu mūžu būtu nodzīvojis šai vidē, varbūt nemaz neliktos ļaunāks par citiem. Šeit viņš iemantoja to, ko necerēja un negaidīja savējo vidū, — iemantoja labvēlību.

Mēģināju ieminēties kapteinim Brino par manu izbrīnu, ko šīs pārdomas radīja, — viņš bridi vilcinājās ar atbildi.

—    Nav nekā dīvaina, ja es par spīti visam izturējos pret viņu labvēlīgi, — viņš beidzot sacīja, — jo, lai gan ne viņš, ne es to it kā

neapzinājāmies, mes abi tiecamies pēc viena un tā paša.

—    Kas gan tas varētu būt, pēc kā tiektos divi tik atšķirīgi cilvēki kā jūs un Striklends? — vaicāju ar smaidu.

—   Skaistums.

—    Plašs jēdziens, — nomurmināju.

—    Vai jūs zināt, ka mīlestība cilvēku tā var apmāt, ka tas kļūst kurls un akls pret visu pārējo pasaulē? Tad tas ir tāds pats noteicējs pār sevi kā ķēdēs piekalts galeru vergs. Kaisle, kas bija sagrābusi Striklendu savā varā, bija tikpat tirāniska kā mīlestība.

—    Savādi, ka jūs tā runājat! — atbildēju.

—    Sen atpakaļ es domāju, ka viņu apsēdis pats nelabais.

—    Un kaisle, kas bija sagrābusi Striklendu, bija dziņa radīt skaistumu. Tā nemitīgi tirdīja viņu. Mudināja traukties gan šurp, gan turp. Kā mūžīgais svētceļnieks, kam nedod miera dievišķās ilgas pēc dzimtenes, un dēmons, kas iemājoja viņā, nepazina žēlastības. Ir tādi cilvēki, kuru alkas pēc patiesības ir tik lielas, ka viņi gatavi sagraut vai visu pasaules ēku, lai to sasniegtu. Tāds bija Striklends, tikai patiesības vietā viņam bija skaistums. No visas sirds jutu viņam līdzi.

—    Arī tas ir savādi. Kāds cilvēks, kuram viņš reiz tik ļoti nodarījis pāri, stāstīja, ka jūtot pret viņu lielu žēlumu. — Brīdi klusēju.

—    Diez vai šeit meklējams izskaidrojums raksturam, kas man allaž licies neizprotams. Kā jūs nācāt uz tādām domām?

Viņš ar smaidu pagriežas pret mani.

—    Vai tad es jums nestāstīju, ka manī pašā iemīt kaut kas no mākslinieka? Nojautu sevī to pašu vēlmi, kas iekveldēja viņu. Tikai viņa izteiksmes līdzeklis bija krāsas, manējais — pati dzīve.

Tad kapteinis Brino atminējās kādu atgadījumu, kas noteikti arī šeit jāpastāsta, tas ar saviem pretmetiem vien papildina manus iespaidus par Striklendu. Šai atgadījumā, pēc manām domām, arī ir savs skaistums.

Kapteinis Brino bija dzimis bretonis, dienējis franču flotē. Pēc apprecēšanās aizgājis no dienesta un apmeties nelielā mājiņā netālu no Kemperas, lai atlikušās mūža dienas aizvadītu lauku klusumā un mierā, te pēkšņi kāda advokāta kantoris bankrotējis, un viņš palicis bez graša kabatā, taču ne viņš pats, ne sieva nevēlējās dzīvot trūkumā, jo bija raduši pie stāvokļa sabiedrībā. Savās kuģinieka gaitās viņš bija kreisējis pa Dienvidjūru un jau toreiz nolēmis savu laimi meklēt tieši tur. Viņš pavadīja dažus mēnešus Papeetē, lai apskatītos un iejustos, tad par naudu, ko bija aizņēmies no kāda drauga Francijā, nopirka nelielu saliņu Paumotu arhipelāgā. Tas bija zemes loks apkārt dziļai lagūnai, neapdzīvots, vieni vienīgi brikšņi un savvaļas guava. Plecu pie pleca ar bezbailīgo sievieti, kāda bija viņa sieva, un dažiem iezemiešiem viņš izsēdās tur krastā un sāka celt māju un izcirst brikšņus, lai būtu kur iestādīt kokospalmas. Nu jau divdesmit gadi apritējuši. Kur kādreiz bija kaila, neauglīga sala, tagad ziedēja dārzs.

—   Sākumā tas bija smags un nogurdinošs darbs, ne mazumu sviedru prasīja mums abiem. Ik ritu līdz ar gaismu biju kājās, lauzu celmus, dēstīju, būvējos, vakarā kā iekritu gultā, tā nogulēju līdz pat rītam kā nosists. Sieva rāvās ar darbiem vai pušu, tāpat kā es. Tad mums piedzima bērni, vispirms dēls, tad meita. Sieva un es — mēs iemācījām viņiem visu, ko viņi patlaban prot. Mums bija no Francijas atsūtīts pianīns, viņa bērniem iemācīja spēlēt klavieres un runāt angliski, es savukārt abus ielauzīju latiņu valodā un matemātikā, un visi kopā lasījām vēsturi. Viņi prot zēģelēt. Abi prot peldēt tikpat labi kā kurš katrs iezemietis. Seit nav nekā tāda, ko viņi nemācētu. Mūsu koki saplaukuši, un manas zemūdens klintis klāj gliemežnīcas. Tagad esmu ieradies Tahiti, lai nopirktu šoneri. Varu dabūt pietiekami daudz gliemežnīcu, lai zvejošana atmaksātos, un ko var zināt — varbūt kādudien atrodu pērli. Esmu kaut ko panācis tur, kur nebija itin nekā. Arī es esmu radījis skaistumu. Jūs nevarat iedomāties, kā ir ap sirdi, raugoties uz visiem šiem smuidrajiem, spēcīgajiem kokiem un apzinoties, ka ikviens no tiem ir dēstīts paša rokām.

—    Atļaujiet man jums pajautāt to, ko jūs jautājāt Striklendam: «Vai jums nekad nekļūst žēl Francijas un dzimtās mājas Bretaņā?»

—   Kādreiz, kad meita būs apprecējusies un manam dēlam būs sieva un viņš spēs stā

ties manā vietā šeit salā, mēs, vecie, brauksim atpakaļ un mūža pēdējās dienas pavadīsim vecajā mājā, kur esmu piedzimis.

—   Un atskatīsieties uz laimīgi nodzīvotu mūžu, — piebildu.

—    Evidemmenl* nav jau nekā īpaša pie manis salā, dzīvojam atšķirti tālu prom no pasaules — padomājiet, četras dienas paiet ceļā, kamēr tieku līdz Tahiti, — toties tur mēs esam laimīgi. Tikai retajam ir lemts ķerties pie tāda darba un novest to līdz galam. Mūsu dzīvē viss ir patiess, nemākslots. Mūs neskar godkāre, un, ja mēs ar kaut ko lepojamies, tad tikai vērojot to, ko paši savām rokām esam paveikuši. Ļaunprātība mūs nevar skart, arī nenovīdība mums netiek klāt. Ak, mon chei monsieur**, bieži mēdz runāt par darbā rastu laimi, tā ir tukša frāze, tomēr mana dzīvē darbam bijusi ārkārtīgi liela nozīme. Es esmu laimīgs cilvēks.

—   Esmu pārliecināts, ka jūs to esat pelnījis, — pasmaidīju.

—    Kaut es varētu ta domāt. Nezinu, ar ko esmu izpelnījies tādu sievu, kas man ir īsts draugs un palīgs, lieliska saimniece un lieliska māte.

Brīdi iegrimu pārdomās par dzīvi, ko kapteinis bija uzbūris manā iztēlē.

—   Acīm redzami, lai nodzīvotu tādu mūžu un tik daudz ko sasniegtu, jums abiem bija vajadzīga stipra griba un stingrs raksturs.

* Protams. (Franc.)

** Mans dārgais kungs. (Franc.)

—    Varbūt, bet ir vēl kaut kas cits, bez tā mēs itin nekur nebūtu tikuši.

—    Un kas tas būtu?

Viņš apklusa un mazliet teatrāli izstiepa roku.

—    Ticība dievam. Bez tās mēs būtu pazuduši.

Bijām jau arī nonākuši pie ārsta Kūtras mājas.

55

Ārsts Kūtra bija vecs francūzis, varens augumā un pār mēru aptūcis. Viņa augums izskatījās kā milzīga pīles ola, un acis, asas, zilas un labsirdīgas, pašapmierinātībā ik pa brīdim kavējās pie apaļā viduča. Viņa sejas krāsa bija ziedoša un mati balti. Viņu ieraugot, tūlīt radās simpātijas. Viņš mūs uzņēma istabā, kādu varētu atrast jebkurā Francijas provincē, pavisam ērmoti šai apkārtnē izskatījās nedaudzie polinēziešu mākslas retumi. Francūzis saņēma manu roku abās plaukstās — tās bija varen platas — un sirsnīgi paskatījās manī neparasti vērīgām acīm. Sarokodamies ar kapteini Brino, viņš laipni apvaicājās par madame et Ies enlants*. Labu brīdi abi apmainījās ar laipnībām, pārsprieda dažas vietējās baumas un kādas rādās izredzes uz kopras un vaniļas ražu, tad pievērsāmies runām, kuru dēļ es biju mērojis ceļu šurp.

Ārsta atmiņas pārstāstīšu pats saviem vārdiem, jo šaubos, vai spēšu attēlot viņa sparīgo runas veidu. Viņam bija dobja, skanīga balss, īsti piemērota staltajam stāvam, turklāt viņš bija apveltīts ar aktiera dotībām. Klausīties viņā, kā mēdz teikt, bija īsta bauda, pat vēl vairāk.

Izrādās, ārsts Kūtra kādu dienu devies uz Taravao pie cilts virsaiša vecās, slimās sievas, — francūzis spilgtās krāsās attēloja tuklo, veco dāmu atlaidušos milzīgā gultā, kūpinām cigareti un izrīkojam melnādainos vasaļus, kas bariem vien rosījās ap viņas gultu. Kad sirdzēja bijusi izklaušināta, ārstu ieveduši blakus telpā un pacienājuši ar vakariņām — jēlu zivi, ceptiem banāniem un cāli — que sais-je* — tas bija iecienīts iezemiešu ēdiens — un, kamēr viņš mielojies, pamanījis, ka no durvju priekšas tiek raidīta prom raudoša meitene. Viņš nodomājis — nekas sevišķs jau nav noticis, bet, kad izgājis laukā, lai sēstos divričos un brauktu mājup, atkal ieraudzījis to pašu meiteni stāvam gabaliņu nostāk; viņa lūkojusies uz ārstu nobēdājusies, un asaras ritējušas viņai pār vaigiem. Apvaicājies, kas meitenei kaiš, ārsts uzzinājis, ka viņa nokāpusi lejā no kalniem un lūdzot apmeklēt kādu slimnieku, balto cilvēku. Iezemieši teikuši, ka ārstu nedrīkstot apgrūtināt. Tad viņš pasaucis meiteni un pats izprašņājis. Viņa stāstījusi, ka nākot no Atas, tās, kura parasti uzturējusies «Hфtel de la

Fleur», — Rudmatis esot tāds sanīcis. Meitene iebāzusi ārstam saujā saņurcītu avīzes vīstoklīti, un, kad viņš to attinis, atradis tur ievīstītu simtfranku zirni.

—    Kurš ir tas Rudmatis? — ārsts pajautājis kādam no blakus stāvētājiem.

Tad viņam paskaidrots, ka tā viņi saucot angli, gleznotāju, kurš dzīvojot pie Atas ielejā septiņus kilometrus tālāk. Pēc apraksta ārsts nopratis, ka tas ir Striklends. Bet līdz turienei var nokļūt tikai kājām. Krietns gabals, ko iet, tāpēc jau raidījuši meiteni prom.

—    Atzīstos, — sacīja ārsts, pagriezdamies pret mani, — es brīdi vilcinājos. Kāds tur prieks kātot veselus četrpadsmit kilometrus pa sliktu taku, un vēl nekādu izredžu tai pašā vakarā tikt atpakaļ Papeetē. Turklāt nejutu pret Striklendu ne mazāko simpātiju. Viņš bija slinks, nekam nederīgs cilvēks, kurš atzina par labāku dzīvot ar iezemiešu sievieti nekā godīgi strādāt un pelnīt sev maizi tāpat kā mēs visi. Mon Dieu* kā man bij zināt, ka reiz kādā jaukā dienā pasaule attapsies, ka viņš bijis ģēnijs? Pavaicāju meitenei, vai viņš nejūtas pietiekami stiprs, lai atnāktu šurp pats. Jautāju, kā viņai pašai liekas, kas tā būtu par kaiti. Meitene neatbildēja. Es apskaitos, tādā brīdī laikam gan tas bija pārāk bargi. Meitene nodūra acis un iešņukstējās. Tad paraustīju plecus, galu galā varbūt mans pienākums bija iet, — pagalam sabozies, pavēlēju viņai doties pa priekšu un rādīt ceļu.

Ārsta noskaņojums droši vien nebija diez ko labāks, kad viņš tur ieradās, sviedros izmircis un izslāpis. Ata jau gaidīja viņu un panācās gabaliņu pretī pa taciņu.

—    Pirms eju pie sirdzēja, iedodiet man kaut ko nodzerties, citādi nomiršu aiz slāpēm! — iesaucos. — Poui I'amour de Dieu* dabūjiet man kokosriekstu!

Ata iesaucās, un tūlīt atsteidzās zēns. Viens mirklis — zēns bija augšā kokā un nosvieda nobriedušu riekstu. Ata izurba tajā caurumu, un ārsts veldzējās ar spirdzinošo sulu. Tad, uztinis sev papirosu, jutās jau krietni mundrāks.

—    Kur tad Rudmatis? — ārsts vaicāja.

—    Iekšā istabā glezno. Pašam nemaz nestāstīju, ka jūs nāksiet. Ejiet un apskatiet viņu.

—    Bet par ko viņš sūdzas? Ja viņš ir tik vesels, ka spēj gleznot, tad tikpat labi būtu varējis pats atnākt uz Taravao un aiztaupīt man šo sasodīto nācienu. Es domāju, mans laiks ir tikpat dārgs kā viņējais.

Ata neteica nekā, abi ar zēnu iegāja viņam nopakaļ istabā. Meitene, kas bija viņu šurp atvedusi, tagad sēdēja nojumē, turpat knūpus nometusies veča, atspiedusi muguru pret sienu, tina iezemiešu papirosus. Ata rādīja uz durvīm. Ārsts bija sakaitināts un netika gudrs, kāpēc visi izturas tik ērmoti, iegājis istabā, viņš ieraudzīja Striklendu tīrām paleti. Uz molberta uzlikta glezna. Ap gurniem

Striklendam pareo, viņš stāvēja ar muguru pret durvīm un apgriezās, tiklīdz izdzirda zābaku klaudzoņu. Saīdzis paskatījās uz ārstu. Jutās pārsteigts, to ieraugot, un ņēma gandrīz vai Jaunā šādu traucējumu. Tad ārstam elpa aizrāvās, viņš stāvēja kā pienaglots un skatījās, acis iepletis. Vienalga, ko, bet to viņš nebija gaidījis. Viņu pārņēma šausmas.

—    Jūs ienākat bez jebkāda pieteikuma, — aizrādīja Striklends. — Ar ko varu pakalpot?

Ārsts attapās. Vēl labs brīdis pagāja, kamēr viņš atguva valodu. Ne vēsts vairs no aizkaitinājuma, viņš juta — eh bien, oui, je ne le nie pas*, — viņš sajuta nepārvaramu žēlumu.

—    Es esmu ārsts Kūtra. Biju atbraucis lejā Taravao pie virsaiša sievas, un Ata atsūtīja man pakaļ, lai nāku arī jūs izmeklēt.

—   Viņa ir gatavā muļķe. Pēdējā laikā man šur tur iesāpas un iedur un drusku sakāpj temperatūra, bet kas tur liels — gan pāries. Kad nākošreiz kāds dosies uz Papeeti, paprasīšu, lai atnes hinīnu.

—    Paskatieties spogulī.

Striklends uzmeta ārstam mirkli, pasmaidīja un piegāja pie lēta spoguļa šaurā koka ietvarā pie sienas.

—    Nu?

—    Vai nemanāt savādu pārmaiņu sejā? Vai nemanāt, ka seja kļuvusi it kā biezāka un skatiens — kā lai to pasaku? — grāmatās to sauc par lauvas ģīmi. Mon pauvre ami,**

* Un es to nemaz nenoliedzu. (Franc.)

** Mans nabaga draugs. (Franc.)

vai lai pasaku, ka jums ir šausmīga slimība?

—■ Man?

—        Kad jūs skatāties uz sevi spogulī, jūs redzat lepras slimnieka tipisko seju.

—    Jūs jokojat, — teica Striklends.

—    Kā es vēlētos, lai tā būtu.

—    Vai gribat teikt, ka man ir lepra?

—    Lai cik bēdīgi, par to nevar būt šaubu.

Ārsts Kūtra bija daudziem pasludinājis nāves spriedumu, un nekad viņš netika pāri šausmām, kas viņu pārņēma tādās reizēs. Viņš vienmēr juta pret sevi nevaldāmu naidu, kāds droši vien pārņem nāvei nolemto, kad tas salīdzina sevi ar ārstu, normālu un veselīgu cilvēku, kuram dota nenovērtējamā priekšrocība dzīvot. Striklends raudzījās uz viņu un nebilda ne vārda. Ne miņas no satraukuma sejā, ko jau bija izķēmojusi briesmīgā sērga.

—        Vai viņi zina? — beidzot viņš jautāja, pamādams uz verandu, kur ļaudis sēdēja tādā dīvainā, stindzinošā klusumā.

—        Te vietējie pārāk labi zina slimības pazīmes, — sacīja ārsts. — Tikai baidās paši jums to pavēstīt.

Striklends piegāja pie durvīm un palūkojās ārā. Viņa seja laikam pauda kaut ko briesmīgu, jo pēkšņi visi sāka skaļi kliegt un vaimanāt. Viņi pacēla balsis, viņi raudāja. Striklends neteica nekā. Brīdi viņus pavērojis, ienāca atpakaļ istabā.

—        Kā jūs domājat, cik ilgi tas var vēl vilkties?

—    Grūti pateikt. Dažkart slimība ilgst

divdesmit gadu. Laime, ja tā iet uz priekšu strauji.

Striklends piegaja pie molberta un domīgi apskatīja gleznu, kas tur bija uzlikta.

—    Jums bija tāls ceļš jāmēro. Svarīgu ziņu nesēju pieklājas atalgot. Ņemiet šo gleznu. Šimbrīžam tā jums neko nenozīmē, bet varbūt kādu dienu būsiet laimīgs, ka jums tāda ir.

Ārsts Kūtra iebilda, ka viņam nevajagot nekādas atlīdzības par šā ceļa mērošanu; viņš jau bija atdevis Atai atpakaļ arī to simtfranku naudas zīmi, taču Striklends neatlaidās — lai ņemot gleznu. Tad abi izgāja nojumē. Iezemiešu gaužās asaras nebija mitējušās.

—    Esi mierīga, siev. Izslauki acis, — Striklends pievērsās Atai. — Nav nekāda lielā bēda. Ļoti drīz es tevi pametīšu.

—    Tevi taču nevedīs projām? — viņa šņukstēja.

Tolaik salās nebija stingras sekvestrācijas un lepras slimnieki, ja vien paši vēlējās, drīkstēja brīvi staigāt apkārt.

—    Es došos augšā kalnos, — Striklends sacīja.

Tad Ata piecēlās un nostājās viņam iepretī.

—    Lai iet citi, ja tiem patik, bet tevi es nelaidīšu. Tu esi mans virs, un es esmu tava sieva. Ja tu mani atstāsi, es pakāršos tepat kokā aiz mājas. Zvēru pie dieva.

Sos vārdus viņa pateica ar negrozāmu pārliecību. Tā vairs nebija lēnprātīgā, maigā iezemiešu meitene, tā bija apņēmīga sieviete. Pārvērtusies līdz nepazīšanai.

—    Kāpēc gan tev palikt pie manis? Tu vari doties atkal uz Papeeti un drīz atradīsi sev citu balto vīrieti. Veča var pieskatīt bērnus, un Tiāre mīļu prātu ņems tevi atpakaļ.

—   Tu esi mans vīrs, un es esmu tava sieva. Kur iesi tu, tur arī es.

Uz brīdi Striklenda nelokāmais raksturs sašķobījās, katrā acī sariesās pa asarai un gausi slīdēja lejup pa vaigiem. Tad atkal savilkās sardoniskais smīns.

—    Sievietes ir savādi zvērēni, — viņš pievērsās ārstam Kūtram. — Ar tām var apieties kā ar suņiem, tās var sist un dauzīt, līdz pašam roka sāk sāpēt, un tomēr tās mūs mīl. — Viņš paraustīja plecus. — Protams, viena no kristietības visaplamākajām ilūzijām ir iedoma, ka sievietēm esot dvēsele.

—   Ko tu tur teici ārsta kungam? — Ata aizdomīgi jautāja. — Ka neiesi?

—   Nabaga bērns, ja jau tu tā gribi, tad palikšu ar.

Ata noslīga ceļos viņam priekšā, apķērās ap kājām un skūpstīja tās. Striklends lūkojās uz ārstu ar vāru smaidu.

—    Galu galā viņas tevi dabū, un tu esi bezpalīdzīgs viņu rokās. Baltas vai brūnas, viņas visas ir vienādas.

Ārsts juta — jebkuri mierinājuma vārdi būtu nevietā, kad izmisums tik satriecošs, tāpēc atvadījās. Striklends lika Tenē, zēnam, pavadīt viņu līdz ciematam.

Ārsts brīdi klusēja, tad uzrunāja mani:

—   Man viņš nepatika, es jau teicu, nejutu pret viņu ne mazāko simpātiju, bet, lēnām

soļodams lejup uz Taravao, gribot negribot apbrīnoju stoisko drosmi, kas palīdzēja viņam paciest varbūt pašu drausmīgāko no cilvēka nelaimēm. Kad Tenē devās atceļā, es apsolīju aizsūtīt kādas zāles, kas varētu palīdzēt, lai arī cerības bija gaužām vājas, ka Striklends būs ar mieru tās lietot, un vēl jo mazākas, ja ari viņš tās lietotu, vai tam būtu kāds labums. Liku zēnam, lai pasaka Atai, ka nākšu, kad vien viņa atsūtīs man pakaļ. Dzīve ir nežēlīga, un daba dažkārt ļaunā priekā moka savus bērnus. Smagu sirdi braucu atpakaļ uz savu ērto mājokli Papeetē.

Ilgi neviens no mums nebilda ne vārda.

—    Ata tā arī nepadeva man ziņu, — ārsts beidzot atsāka savu stāstu. — Labu laiku ari pašam neiznāca iegriezties tai pusē. Nekādas vēstis no Striklenda. Paretam dzirdēju, ka Ata gan esot manīta Papeetē, atnākusi nopirkt gleznošanas piederumus, bet man negadījās viņu sastapt. Vairāk nekā divi gadi pagāja, iekams atkal devos uz Taravao, tā bija otrā reize, kad apmeklēju veco virsaiša sievu. Apjautājos, vai viņi ko dzirdējuši par Striklendu. Bet tad jau malu malās bija zināms, ka viņam lepra. Vispirms Tenē bija aizgājis no mājām, drīz pēc tam arī veča ar savu mazbērnu. Striklends un Ata atstāti divi vien ar saviem mazuļiem. Neviens nespēra soli plantācijas tuvumā, jo, kā pats zināt, iezemieši jūt dziļu riebumu pret šo sērgu, senos laikos, tiklīdz parādījās slimības pazīmes, tā sirdzēju uz vietas nogalināja, dažkārt ciemata puišeļi, kāpelēdami pa kalniem, bija

gan manījuši baltu vīrieti ar kuplu, rudu bārdu savā nodabā klaiņājam. Un tūlīt šausmās metušies bēgt. Dažkārt Ata nonāca lejā uz ciematu naktī un uztramdīja no miega bodnieku, lai tas cejas augšā un pārdod viņai vajadzīgās preces. Viņa zināja, ka iezemieši uz viņu raugās ar tādu pašu šausminošu pretīgumu, kā raudzījās uz Striklendu, tāpēc nerādījās tiem acīs. Reiz dažas sievas, uzdrošinādamās pieiet plantācijai tuvāk nekā parasti, redzēja viņu strautā skalojam veļu un apmētāja ar akmeņiem. Pēc tam tirgotājam tika piekodināts, lai viņai paziņo — ja vēl reizi viņa domā mazgāties strautā, tad vīri ieradīsies un nosvilinās viņas būdu.

—    Necilvēki, —1 es teicu.

—   Mais non, mon cher monsieur* cilvēki vienmēr tādi bijuši. Bailes padara tos cietsirdīgus … Nolēmu apciemot Striklendu un, kad biju izklaušinājis virsaiša sievu, palūdzu, lai dod man kādu zēnu par ceļvedi. Bet neviens negribēja mani pavadīt, bija jādodas ceļā vienam.

Kad ārsts Kūtra ierādās plantācijā, viņu pārņēma savāda neomulības sajūta. Kaut arī viņš nākot bija sakarsis, viņu kratīja drebuļi. Viņš nojauta kaut ko naidīgu, kas lika brīdi vilcināties, it kā neredzami spēki aizšķērsoja viņam ceļu. Neredzamas rokas viņu itin kā vilkšus vilka atpakaļ. Neviens tur negāja ne tuvumā salasīt kokosriekstus, tie turpat zemē sabiruši puva. Visur postaža. Viss aizaudzis

* Itin nemaz ne, mans dārgais. (Fianc.)

krūmiem, izskatījās tā, ka ļoti drīz mūžamežs atgūs varu pār zemes strēmeli, kura tam nolaupīta ar tādiem pūliņiem. It kā visas pasaules sāpes šo vietu būtu izraudzījušās sev par mājokli. Kad viņš pienāca vēl tuvāk, viņu apmulsināja pārdabiskais klusums, sākumā viņš domāja, ka tur neviens vairs nedzīvo. Tad ieraudzīja Atu. Viņa bija pietupusies nojumē, savā virtuvē, uzraudzīdama ēdienu, kas vārījās podā. Turpat blakus zemē mazs zēns klusu rušinājās smiltīs. Pamanījusi nācēju, viņa pat nepasmaidīja.

—    Atnācu apraudzīt Striklendu, — ārsts teica.

—    Iešu un pateikšu viņam.

Ata, uzkāpusi augšā pa nedaudziem pakāpieniem verandā, iegāja istabā. Ārsts Kūtra sekoja, bet pagaidīja ārpusē, paklausīdams viņas mājienam. Tiklīdz Ata atvēra durvis, viņš sajuta pretīgi salkanu smaku, kas lepras slimniekā tuvumā liek apšķebināties dūšai. Viņš dzirdēja Atu runājam un tad saklausīja Striklenda atbildi, taču viņa balsi vairs nepazina. Tā bija piesmakusi un kļuvusi neskaidra. Ārsts Kūtra sarauca uzacis. Nosprieda — slimība jau skārusi balss saites. Tad Ata iznāca laukā.

—    Viņš nevēlas jūs redzēt. Jums jāiet projām.

Ārsts uzstāja, bet Ata nelaida viņu garām. Tad, paraustījis plecus un brīdi pārdomājis, ārsts novērsās. Ata gāja viņu pavadīt. Ārsts juta, ka arī Ata grib drīzāk tikt no viņa vaļā.

—        Vai tiešām es itin nekā nevaru palīdzēt? — ārsts vaicāja.

—        Jūs varat viņam atsūtīt krāsas, — skanēja atbilde. — Nekā cita viņš nevēlas.

—    Vai viņš vēl spēj gleznot?

—    Viņš apglezno istabas sienas.

—    Briesmīga dzīve jums, nabaga bērnam.

Tad beidzot Ata pasmaidīja, un viņas acīs

ārsts saskatīja pārcilvēcisku mīlestību. Tā reizē izbiedēja un pārsteidza. Tā iedvesa godbijību. Ārsts neattapa vārdu, ko teikt.

—    Viņš ir mans vīrs, — Ata sacīja.

—        Kur ir jūsu otrs bērns? — ārsts jautāja.

—   Kad pēdējoreiz šeit biju, jums bija divi.

—        Jā, bija, bet nomira. Aprakam tepat zem mango koka.

Kad Ata ārstu bija gabaliņu pavadījusi, viņa teicās griezties atpakaļ. Ārsts Kūtra noprata: viņa baidās nākt tālāk, lai nesastaptu kādu no ciema ļaudīm. Ārsts vēlreiz atkārtoja, ja vajadzīga palīdzība, lai tikai padodot ziņu — viņš tūlīt būšot klāt.

56

Pagāja vēl divi gadi, varbūt trīs, jo Tahiti laiks skrien nemanāmi un grūti skaitīt dienas un mēnešus; beidzot ārsts Kūtra saņēma ziņu, ka Striklends mirst. Ata bija apturējusi ratus, kas ved pastu uz Papeeti, un palugusi pasta vedēju nekavējoties aiziet pēc ārsta. Taču ārsts nebija mājās brīdī, kad pienāca šis izsaukums, un, kad viņš to saņēma, bija jau

vakars. Nebija iespējams tur nokļūt tik vēlā stundā, un tā tikai nākošā dienā līdz ar gaismu ārsts Kūtra posās ceļā. Viņš ieradās Taravao un pēdējo reizi nosoļoja tos septiņus kilometrus, kas veda uz Atas mājokli. Taka bija aizaugusi, skaidri redzams — gadiem ilgi te neviens nav kāju spēris. Nebija viegli atrast ceļu. Brižiem viņš tupus rāpus līda pa upes gultni, brīžiem vajadzēja lauzties cauri biezam, dzelkšņainam čūkslājam, vairākiem lāgiem bija jārāpjas pāri klintīm, lai izvairītos no sirseņu pūžņiem, kas iekārušies kokos turpat virs galvas. Tāds savāds klusums.

Ar atvieglojuma nopūtu viņš beidzot pienāca pie mazās nekrāsotās mājiņas, kas tagad izskatījās jo sevišķi notašķīta un nekopta, — arī šeit valdīja tas pats nepanesamais klusums. Viņš piegāja klāt, un mazais zēns, kurš saulītē bezrūpīgi bija delverējis, sabijās, kad viņš nāca tuvāk, un tūlīt aizmuka: puisēna izpratnē katrs svešinieks ir ienaidnieks. Ārstam radās tādas aizdomas, ka zēns viņu zagšus, aiz koka paslēpies, novēro. Durvis stavēja plaši vaļā. Viņš iesaucās, bet neviens neatbildēja. Tad gāja iekšā. Pieklauvēja, atkal nekādas atbildes. Nospiedis rokturi, ārsts iegāja istabā. Nāsīs iesitās tik briesmīga smaka, ka viņam apšķebinājās dūša. Turēdams kabatlakatiņu pie deguna, viņš piespieda sevi doties uz priekšu. Pēc āra spožās saules mājiņā valdīja krēsla. Kādu brīdi viņš neredzēja itin nekā. Tad pēkšņi satrūkās. Nespēja attapt, kur atrodas. Kā burvju valstībā piepeši nokļuvis. Itin kā iebridis lielā mūža

mežā, kur kaili cilvēki pastaigājas zem kokiem. Beidzot viņš saprata: tie ir gleznojumi uz sienām.

—    Мол Dieu, vai tiešām būšu dabūjis saules dūrienu, — viņš nomurmināja.

Vāra kustība piesaistīja viņa uzmanību, un viņš ieraudzīja, ka Ata guļ uz grīdas un klusu šņukst.

—    Ata! — viņš sauca. — Ata!

Viņa nelikās dzirdam. Atkal šausmīgā smaka gāza viņu vai no kājām nost, un viņš aizkūpināja cigāru. Pamazām acis aprada ar tumsu, kad, cieši veroties apgleznotajās sienās, viņu pārņēma neaprakstāms satraukums. Ārsts diez ko nesaprata no gleznām, bet šais gleznojumos bija kaut kas tāds, kas viņu ārkārtīgi saviļņoja. No grīdas līdz pat griestiem sienas klāja neparastas, rūpīgi izstrādātas kompozīcijas. Kaut kas neizsakāmi brīnišķīgs un noslēpumains. Viņam aizrāvās elpa. Sirdī viesās jūtas, kuras pats nespēja ne saprast, ne izskaidrot. Kā bijība un prieks, kādu varbūt reizē jutis cilvēks, kurš pats savām acīm vērojis pasaules radīšanu. Tas bija kaut kas varens, juteklīgs, aizraujošs, un tomēr tur jautās arī kaut kas briesmīgs, kaut kas tāds, kas lika bailēs nodrebēt. Šo darbu paveicis cilvēks, kurš, pats ienirdams dabas dzelmainajās dzīlēs, izdibinājis tās noslēpumus, reizē skaistus un baismīgus. Šo darbu paveicis cilvēks, kurš zināja to, ko cilvēkam zināt nav pieļaujams. Tur bija kaut kas pirmatnējs un drausmīgs. Cilvēka prātam tas nebija aptverams. Jau uzvilnīja neskaidras domas par

ļaunām burvestībām. Kaut kas skaists un neķītrs.

—   Mon Dieu, tas ir ģēnijs. — Šie vārdi izlauzās par viņa lūpām, viņš pats nemaz neapzinājās tos izrunājis.

Tad viņa skatiens apstājās pie pīto paklāju guļvietas kaktā, piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja kaut ko baigu, izkropļotu, drausmonīgu. Un tas kādreiz bijis Striklends — dzīvs_ cilvēks. Šīszemes gaitas viņam beigušās. Ārsts Kūtra saņēma visus gribas spēkus un noliecās pār nežēlīgi izķēmoto ķermeni. Tad strauji atrāvās, sirds viņam šausmās nodrebēja, viņš juta, ka aiz muguras kāds stāv. Tā bija Ata. Nemaz nebija dzirdējis viņu pieceļamies. Viņa stāvēja pavisam tuvu, lūkodamās turpat, kur lūkojās ārsts.

—    Dievs debesīs .. . esmu kā prātu zaudējis, — viņš teica. — Jūs mani gandrīz līdz nāvei pārbiedējāt.

Ārsts vēlreiz paskatījās uz aizgājēju, kas nupat vēl bijis dzīvs cilvēks, tad izbīlī atlēca atpakaļ.

—    Bet viņš bija akls.

—    Jā, viņš bija akls gandrīz veselu gadu.

57

Tai brīdī mūsu sarunu pārtrauca Kūtras kundze, pārrazdamās pēc kārtējās ciemošanās. Viņa iepeldēja gluži kā kuģis pilnās burās, iespaidīga būtne, gara un apaļa, kuplām krūtīm, viņas korpulence jau radīja bažas,

tādēļ bija iežņaugusies ciešā korsetē. Viņai bija lepni izliekts deguns un trīs zodi. Turklāt cēla gaita. Viņa ne bridi nebija ļāvusies tropu nogurdinošajai burvībai, drīzāk otrādi — viņa bija rosīgāka, darbīgāka, enerģiskāka nekā jebkura cita dāma būtu iedomājama mērenā klimata joslā. Viņa, acīin redzot, bija liela runātāja un tagad aizgūdamās pārstāstīja veselu birumu anekdošu un jaunumu, mūsu nule notikušo sarunu itin kā padarīdama par tālu un nebijušu.

Drīz vien ārsts Kūtra pagriezās pret mani.

—    Vēl tagad manā darbistabā karājas glezna, iko Striklends toreiz man iedeva, — viņš sacīja. — Vai jūs vēlētos to apskatīt?

—    Ar lielāko prieku.

Mēs piecēlāmies, un viņš mani izveda verandā, kas visapkārt apjoza māju. Brīdi uzkavējāmies, vērodami nevaldāmā košumā saplaukušās puķes viņa dārziņā.

—    Ilgi man no prāta neizgāja dīvainie zīmējumi, ar kuriem Striklends bija noklājis savas mājas sienas, — viņš tā domīgi teica.

Manas domas kavējās turpat. Man bija tāda pārliecība, ka tur Striklends beidzot izpaudis visu savu būtību. Klusu strādādams un apzinādamies, ka tā viņam ir pēdējā iespēja, man šķiet, šeit viņš droši vien pateicis visu, ko zināja par dzīvi, un visu, ko nojauta. Vēl iedomājos — varbūt šeit viņš beidzot atradis mieru. Nelabais, kas viņu bija apsēdis, tika beidzot izdzīts, un, kad bija paveikts darbs, kam viņš visu mūžu tādās mokās gatavojies, trauksmainajā, izmocītajā dvēselē nolaidās

miers. Viņš labprātīgi aizgāja no šīs pasaules, kad viņa sūtība bija paveikta.

—    Kas tur bija attēlots? — vaicāju.

—    Lāgā nezinu. Kaut kas tāds ērmots un fantastisks. Tas bija pasaules radīšanas skats, paradīzes dārzs ar Ādamu un Ievu — c/ue sais-je?* — ta bija slavas dziesma cilvēka — vīrieša un sievietes auguma skaistumam un cildinājums Dabai, cēlai un vienaldzīgai, piemīlīgai un cietsirdīgai. Tā iedvesa baismu kosmiskās telpas bezgalības un laika nebeidzamības izjūtu. Viņš bija gleznojis kokus, ko ik uz so|a diendienā redzu, — kokospalmas, banānkokus, tamarindu ugunīgos ziedus, milzu bumbieres, kopš tās reizes es tos skatu pavisam citādām acīm — it kā tajos iemājotu kāds gars, kāds noslēpums, kuru vienmēr grasījos notvert un kurš nekad nedevās rokās. Krāsas bija tās pašas man pazīstamās un tomēr citādas. Tās bija ieguvušas pavisam īpatnēju nozīmi. Un šie kailie vīrieši un sievietes. Tā bija zeme un pīšļi, no kuriem tie tikuši radīti, un tomēr it kā atraisījušies no tiem, kaut kas dievišķīgs. Tur bija redzams cilvēks savu pirmatnējo instinktu kailumā, — to vērojot, pamodās bailes, jo cilvēks ieraudzīja pats sevi.

Ārsts Kūtra paraustīja plecus un pasmaidīja.

—    Jūs varbūt smiesieties par mani. Esmu materiālists, pie tam tukls un brangs vīrs — Falstafs, vai ne? — tātad lirika man nepie-

stāv, Ar to es sevi padaru smieklīgu. Bet nekad neesmu redzējis gleznu, kas atstātu uz mani tik spēcīgu iespaidu. Tenez* tāda pati sajūta mani pārņēma, ieejot Siksta kapelā Romā. Arī tur man iedvesa godbijību dižums, kas piemitis cilvēkam, kurš apgleznojis griestus. Tas bija ģēnijs, tas bija kaut kas pārsteidzošs un nepārvarams. Pats jutos mazs un niecīgs. Bet tagad mēs jau esam sagatavoti skatīt Mikelandželo dižumu. Taču nekas mani nebija sagatavojis neaprakstāmajam pārsteigumam, ko izjutu, ieraugot šādas gleznas iezemiešu būdā, tālu prom no civilizētās pasaules, kalnu kuprī virs Taravao. Un Mikelandželo bija saprātīgs un vesels cilvēks. Viņa dižos darbus apgaro cildenuma miers, bet šeit, šai skaistumā, jautās kaut kas satraucošs. Nemāku pateikt, kas īsti. Tas lika man justies neveikli. Tāds iespaids rodas, kad sēžam blakus istabas durvīm un zinām, ka istaba ir tukša, un diez kāpēc tādas dīvainas bailes, ka tomēr tur kāds ir. Jūs pats sevi izrājat, jūs zināt, ka tie ir tikai jūsu nervi — un tomēr, un tomēr… Drīz vairs nav iespējams pretoties šausmām, kas jūs sagrābj, un jūs kļūstat bezspēcīgs neredzamo briesmu varā. Jā, jāatzīst, man nepavisam nebija žēl, kad uzzināju, ka šie ērmotie šedevri tikuši iznīcināti.

—    Iznīcināti? — es iekliedzos.

—    Mais ouj,**vai tad jūs nezinājāt?

—    Kā lai es to zinātu? Tiesa, nekad par

* Tiesa gan. fFrunc.)

** Nu jā. (Fianc.)

šīm gleznām netiku dzirdējis, bet domāju, varbūt tās nonākušas kāda privāta kolekcionāra rokās. Vēl šodien nav īsta saraksta Striklenda gleznām.

—    Zaudējis acu gaismu, viņš stundām ilgi sēdējis tais divās istabās, ko bija izgleznojis, vēries savos darbos tukšām acīm un saskatījis varbūt vairāk, nekā jebkad bija saskatījis visā mūžā. Ata stāstīja — kaut vai reizi viņš būtu sūrojies par likteni, nekad neesot zaudējis drosmi. Līdz pašai pēdējai stundai saglabājis šo mieru un bijis pie skaidras saprašanas. Viņš licis Atai apsolīt, ka, tiklīdz būs viņu apbedījusi — vai es jums stāstīju, ka pats savām rokām izraku viņam kapu, jo neviens no iezemiešiem negribēja nākt tuvumā sērgas apsēstajam mājoklim, tā mēs viņu ietinām trīs kopā sašūtos pareo un guldījām kapā turpat zem mango koka, — viņš licis Atai apsolīt, ka viņa pielaidīs mājai uguni un neaizies prom, iekams tā nebūs nodegusi līdz pamatiem un tai vietā palikusi tikai pelnu čupiņa.

Brīdi klusēju, domās iegrimis. Tad sacīju:

—   Tātad tāds viņš palicis līdz pašai mūžīgajai dusai.

—   Vai jūs saprotat? Man jums jāatzīstas — es uzskatīju par savu pienākumu Atu atrunāt.

—    Pat pēc visa tā, ko nupat teicāt?

—   Jā, jo zināju, ka tur glabājas ģēnija darbs, un es nedomāju, ka mums ir tiesības pasaulei to nolaupīt. Taču Ata manī nemaz neklausījās. Viņa bija devusi solījumu. Es

ilgāk neuzkavējos, lai savām acīm nebūtu jānoskatās šai barbariskajā izrīcībā, un tikai vēlāk uzzināju, ko Ata izdarījusi. Uzlējusi petroleju uz sausās grīdas un šķiedru paklājiem un tad pielaidusi uguni. Drīz vien pāri bija palikušas tikai gruzdošas ogles un kūpoši pelni, — un Lielā meistardarba vairs nebija.

—    Man šķiet, Striklends pats apzinājās, ka tas ir meistardarbs. Bija piepildījies viņa sapņojums. Viņa mūžs bija nodzīvots. Viņš bija radījis pasauli un saprata, ka tā ir laba. Tad lepnumā un nicinājumā pats to sagrāva.

—   Bet man jums jāparāda mana glezna, — ārsts Kūtra sarosījās, iedams pa priekšu.

—    Kas notika ar Atu un bērnu?

—    Aizbrauca uz Marķīza salām. Tur viņai dzīvoja radi. Esmu dzirdējis, ka zēns strādājot uz kāda šonera Kamerūnā. Stāsta, pēc skata esot mats matā tēvs.

Pie durvīm, kas no verandas veda ārsta pieņemamajā istabā, viņš apstājās un pasmaidīja.

—    Tā ir klusā daba ar augļiem. Jūs domāsiet, glezna nav visai piemērota ārsta darba telpām, bet sieva neļāva to novietot viesistabā. Viņa saka, tā esot nepārprotami neķītra.

—   Klusā daba neķītra? — pārsteigts iesaucos.

Iegājām istabā, manas acis tūlīt pievērsās gleznai. Raudzījos tajā ilgi, ilgi.

Tā bija mango, banānu un apelsīnu grēda un sazin vēl kas; pirmajā acu uzmetienā likās gluži nekaitīga glezna. Kāds paviršs vērotājs

varētu to novietot vēlīno impresionistu izstādē kā lielisku, bet ne sevišķas ievērības cienīgu šās skolas paraugu, varbūt vēlāk viņam bieži būtu par šo gleznu jādomā un pats viņš nezinātu — kāpēc. Bet diezin vai kādreiz to būtu pavisam aizmirsis.

Krāsas bija tik savādas, nav vārdiem pasakāms, cik mokošas izjūtas tās raisīja. Tur bija drūmi zilie toņi, necaurredzami kā smalki slīpēti pokāli lazurītā, un tomēr trīsošais spīdums vedināt vedināja saklausīt kādas noslēpumainas dzīvības pulsējumu; tur bija sarkani violetā nokrāsa, riebīgākā jēla, sapuvusi gaļa, un tomēr tur jautās kvēloša juteklība, uzjundīdama neskaidras nojausmas par Romas ampīru; tur bija sarkanie toņi, spilgti kā aslapainās palmas sēklas — tūlīt jādomā par ziemsvētkiem Anglijā, par sniegu, gardiem cienastiem un bērnu priekiem, un tomēr kāda burvju vara tos vērta remdējoši maigus, tik maigus kā dūjas krūts; tur bija koši dzeltenie tonējumi, kas izdzisa nedabiskā aizrautībā un kļuva zaļi, tik smaržojoši zaļi kā pats pavasaris, tik dzidri kā dzirkstošs ūdens kalna strautā. Kurš pateiks, kādās dvēseles mokās iztēle radījusi šos augļus? Tie bija plūkti Polinēzijas Hesperīdu dārzā. Tiem piemita tāds savāds dzīvīgums, itin kā tie būtu briedināti miglas aizplīvurotajā, tāltālajā senatnē, kad zemes virsū nekas vēl nebija guvis savu galīgo veidolu. Tie bija pārlieku izšķērdīgi savā krāšņumā. Tropu smaržām piesūkušies. Likās, tur mitusi kāda drūma kaislība. Tie bija apburti augļi, tos nogaršojot, droši vien pa

veras vārti uz diezin kādiem dvēseles noslēpumiem, uz diezin kādām mistiskām fantāzijas pilīm. Tos nomāca drūmums par negaidītajām briesmām, tos apēdot, cilvēks varētu pārvērsties par zvēru vai par dievu. Viss, kas bija dziedinošs un dabisks, viss, kas piederējās vienkāršo ļaužu laimīgajām attiecībām un pieticīgajiem priekiem, mulsumā novērsās no tiem; un tomēr tiem piemita baismīgs valdzinājums, un, tāpat kā augļi labā un ļaunā atziņas kokā, tie iedvesa šausmas, kādas modina viss nepazīstamais.

Beidzot es novērsos. Jutu, ka Striklends savu noslēpumu bija glabājis līdz pat kapa malai.

—    Voyons, Renй, mon ami,* — atskanēja spalgā, možā Kūtras kundzes balss, — kur jūs abi tik ilgi paliekat? Jūs gaida aperitīvi. Apjautājies monsieur, vai viņš neiedzertu glāzīti hinhona.

—    Volontiers, madame,** — atbildēju, ieiedams verandā.

Burvība bija pagaisusi.

58

Pienāca diena, kad jāteic ardievas Tahiti. Sai salā ir jauks paradums — aizbraucēju apbērt ar dāvanām, tad katrs, ar ko vien

* Paklausies, Renē, mans draugs. (Franc.)

** Labprāt, kundze. (Franc.)

viesim iznācis sapazīties, stiepj šurp savas veltes — gan no kokospalmu lapām pītus grozus, gan šķiedru paklājiņus, gan vēdekļus; Tiāre uzdāvināja man trīs mazas pērles un piedevām vēl trīs krūkas ar guavas želeju, ko gatavojušas viņas pašas tuklās rokas. Kad pasta tvaikonis, ceļā no Velingtonas uz Sanfrancisko, piestājis krastā uz divdesmit četrām stundām, nosvilpa, brīdinot pasažierus, ka laiks kāpt uz kuģa, un Tiāre piekļāva mani pie savām kuplajām krūtīm, man bija tāda sajūta, ka nogrimstu jūras bangās, tad viņa piespieda savas sārtās lūpas pie manējām. Asaras iemirdzējās viņas acīs. Un, kad lēnām slīdējām prom no lagūnas, gausi lavierēdami cauri rifa vārtiem, un izbraucām atklātā jūrā, man uznāca tāda kā grūtsirdība. Vieglā brīze vēl uzvēdīja sauszemes jaukās smaržas. Tahiti ir tālu, tālu prom, pats zinu — nekad vairs to neredzēšu. Viens posms manā mūžā bija noslēdzies, pats jutos par soli tuvāk nenovēršamajai mūžīgajai dusai.

Ceļā pagāja vairāk nekā mēnesis, iekams ierados Londonā; tiklīdz biju nokārtojis dažus neatliekamus darbus, tā iedomājos — misis Striklenda droši vien vēlēsies dzirdēt, ko esmu uzzinājis par viņas vīra pēdējiem mūža gadiem, un tūlīt aizrakstīju. Labi sen nebiju viņu redzējis, toreiz vēl pirms kara, tādēļ adresi vajadzēja meklēt telefonu grāmatā. Viņa noteica satikšanās dienu, un es devos uz glītu nelielu mājiņu Kempdenhilā, kur viņa tagad apmetusies. Toreiz viņa jau nāca pie sešdesmit, bet izskatījās jaunāka par sa

viem gadiem, neviens viņai nedotu vairāk par piecdesmit. Viņas seja, vāja un ne pārāk grumbaina, bija viena no tām, kas novecojot kļūst glītākas, varēja nodomāt — jaunībā viņa bijusi daudz skaistāka, nekā patiesībā bija. Viņas mati, vēl ne pārāk sirmi, bija glīti sakārtoti, un melnais tērps šūts pēc modes. Atcerējos dzirdējis, ka viņas māsa misis Makendrū nodzīvojusi tikai pāris gadu pēc vira nāves un atstājusi visu naudu misis Striklendai; pēc mājas izskata un uzpostās kalpones, kura atvēra durvis, nospriedu, ka šī summa nodrošina atraitnei pieticīgas ērtības.

Kad mani ieveda viesistabā, ieraudzīju, ka misis Striklendai ir viesis, uzzinājis, kas viņš tāds, nopratu, ka neesmu nejauši lūgts ierasties šai laikā. Tas bija misters van Bušs Teilors, amerikānis, un misis Striklenda man tūlīt sniedza tuvākas ziņas, ar apburošu smaidu atvainodamās ciemiņam.

—    Redziet, mēs, angļi, tik šausmīgi maz ko zinām. Piedodiet, bet man jāpaskaidro. — Viņa pievērsās man. — Misters van Bušs Teilors ir ievērojams amerikāņu kritiķis. Ja neesat lasījis viņa grāmatu, tad jūsu izglītībā, ar kaunu jāatzīst, palicis prāvs robs; tūlīt uz līdzenas vietas šis trūkums jānovērš. Viņš raksta kaut ko par dārgo Čārliju un ieradies lūgt, lai sniedzu palīdzīgu roku.

Misters van Bušs Teilors bija ļoti kalsns vīrs ar lielu, pliku, stūrainu un spīdīgu galvvidu; zem pieres plašās velves viņu

dzeltenīgā seja ar dziļajām rievām izskatījās gaužām sīka. Viņš bija gauss un ārkārtīgi pieklājīgs. Viņš runāja ar «jaunās pasaules» akcentu, un visa viņa izturēšanās pauda tik trulu vienaldzību, ka gribot negribot jājautā — kāpēc gan viņa prātus nodarbina Čārlzs Striklends? Mani mazliet uzjautrināja maigums, ar kādu misis Striklenda izrunāja laulātā drauga vārdu, un, kamēr viņi abi tērzēja, ar kritisku aci aplūkoju istabu, kur sēdējām. Misis Striklenda bija gājusi līdzi laika garam. Pazudušas Morisa tapetes, noņemti drūmie kretoni, noņemtas Erendela gravīras, kas bija greznojušas viesistabas sienas Ešligārdenā; istaba mirdzēja fantastiskā krāsā, un diez vai misis Striklenda zināja, ka šīs savādās nokrāsas, ko mode bija viņai uztiepusi, izraisījuši kāda nabaga gleznotāja sapņi Dienvidjūras salā. Drīz viņa pati deva atbildi.

—   Cik jums brīnišķīgi spilveni, — ieminējās misters van Bušs Teilors.

—   Jums patik? — viņa attrauca smaidīdama. — Tas ir Baksts.

Un tomēr pie sienām bija dažas krāsainas Striklenda labāko gleznu reprodukcijas, par ko gan japateicas Berlīnes izdevēja uzņēmībai.

—   Jūs aplūkojat manas gleznas, — viņa teica, sekodama manam skatienam. — Protams, oriģināli nav man pieejami, bet arī šie man sagādā prieku. Pats izdevējs atsūtīja. Tas man ir liels mierinājums.

—    Laikam gan ir ļoti patīkami, ja tādas ir dzīvokli, — piebalsoja misters van Bušs Teilors.

—    Jā, tās patiesībā tik dekoratīvas.

—    Tā ir viena no manām dziļākajām purliecībām, — apliecināja misters van Bušs Teilors. — Liela māksla allaž ir dekoratīva.

Viņu acis kavējās pie kailas sievietes ar zīdaini klēpī, meitene notupusies turpat blakus un izstieptā rokā sniedz mazulim pretī ziedu. Viņus it kā nemaz nemanot, pāri noraugās krunkaina, izdēdējusi veča. Tā bija svētā ģimene Striklenda versijā. Man bija aizdomas, ka viņam pozējuši paša saimes ļaudis tur augšā Taravao, sieviete ar bērnu bija Ata un viņas pirmdzimtais. Diez vai misis Striklenda kaut ko nojauš?

Saruna vērpās tālāk, un es apbrīnoju taktu, ar kādu misters van Bušs Teilors izvairījās pieskarties faktiem, kas varētu kaut mazākā mērā traucēt patīkamo noskaņu, tāpat apbrīnoju attapību, ar kādu misis Striklenda, nebilzdama neviena nepatiesa vārda, lika noprast, ka viņas attiecības ar vīru allaž bijušas nevainojamas. Beidzot misters van Bušs Teilors piecēlās un atvadījās. Satvēris namamātes roku, viņš laipni, varbūt pārāk izmekletiem vārdiem pateicās un aizgāja.

—    Ceru, jums ar viņu nebija garlaicīgi, namamāte ierunājās, tiklīdz durvis bi ja aizvērušās. — Protams, lāgiem viņš kļūst apnicīgs, bet man šķiet, ir labi, ja varu sniegt

kādas ziņas par Čārliju. Ģēnija sievai tiek uzlikta zināma atbildība.

Viņa vērās manī ar savām maigajām acīm, kas bija palikušas tikpat laipnas un tikpat piemīlīgas kā pirms vairāk nekā divdesmit gadiem. Vai viņa mani tikai nemuļķo?

—    Jūs laikam atteicāties no biroja, — ieminējos.

—    Jā, jā! — viņa nevērīgi atsaucās. — Ar to es noņēmos vairāk iedomas pēc, nevis aiz kāda cita apsvēruma, bērni mani pārliecināja, un es to pārdevu. Viņi teica — es pārvērtējot savus spēkus.

Redzēju, misis Striklenda ir aizmirsusi, ka jebkad darījusi kaut ko tik apkaunojošu — pelnījusi pati sev iztiku. Viņai piemita glītām sievietēm raksturīgs instinkts, ka dzīvot uz citu cilvēku rēķina, nudien, ir pieklājīgi-

—        Abi patlaban ir šeit, — viņa sacīja.

—   Domāju, viņi labprāt paklausītos, kas jums stāstāms par viņu tēvu. Jūs taču atceraties Robertu? Esmu priecīga pavēstīt, ka viņš ir rekomendēts apbalvošanai ar kara krustu.

Viņa piegāja pie durvīm un pasauca dēlu un meitu. Ienāca slaids vīrietis haki krāsas ietērpā, ar armijas draudzes mācītāja apkaklīti, glīts un mazliet neveikls, toties atklātu skatienu, kāds, cik atceros, viņam bija jau zēna gados. Viņam aiz muguras nāca māsa. Laikam bija tais pašos gados kā viņas māte, kad pirmoreiz to ieraudzīju, un tik apbrīno

jami līdzīga. Arī viņa atstāja iespaidu, ka meitenes gados bijusi glītāka, nekā patiesībā bija.

—    Jūs laikam viņus nemaz neatminaties, — smaidīdama misis Striklenda lepni teica. — Mana meita tagad ir misis Ronaldsona. Viņas vīrs ir artilērijas majors.

—    Ziniet, viņš, starp citu, ir īsts karavīrs, — misis Ronaldsona jautri piebilda.

—   Tāpēc jau tālāk par majoru nav ticis.

Atceros, jau toreiz pirms daudziem gadiem paredzēju, ka viņa apprecēsies ar virsnieku. Tas bija neizbēgami. Viņa bija apveltīta ar īstu virsnieka sievas pievilcību. Labi audzināta, laipna un gandrīz nespēja noslēpt savu ciešo pārliecību, ka nav gluži tāda kā citas. Roberts bija labā omā.

—    Man palaimējās būt Londonā tieši tad, kad jūs ieradāties, — viņš sacīja. — Dabūju tikai trīs dienas atvaļinājuma.

—    Viņš nevar vien sagaidīt, kad tiks atpakaļ, — ieminējās māte.

—    Jā, nemaz nedomāju noliegt — tur frontē es lieliski pavadu laiku. Man ir daudz labu draugu. Tā ir īsta dzīve. Protams, karš ir drausmīgs un tā tālāk, un tā joprojām; toties ieaudzina vīrietim visas labākās īpašības, tas nu nav noliedzams.

Tad es viņiem pastāstīju, ko Tahiti salā biju dzirdējis par Čārlzu Striklendu. Uzskatīju par nevajadzīgu kaut ko bilst par Atu un viņas zēnu, taču pārējo izstāstīju pēc

labākās sirdsapziņas. Kad biju attēlojis viņa nožēlojamo nāvi, es apklusu. Pāris mirkļu visi klusējām. Tad Roberts Striklends uzrāva sērkociņu un aizsmēķēja cigareti.

—    Tā kunga dzirnavas maļ lēnām, toties samaļ pamatīgi, — viņš noteica diezgan iespaidīgi.

Misis Striklenda un misis Ronaldsona nodūra acis ar mazliet svētulīgu sejas izteiksmi, kas norādīja — par to biju pārliecināts, — abas nodomāja, ka citāts ņemts no svētajiem rakstiem. Nudien, nebiju īsti pārliecināts, vai Roberts Striklends nelolo tās pašas ilūzijas. Nezinu, kāpēc man pēkšņi ienāca prātā Striklenda otrs dēls — no Atas. Man stāstīja, viņš esot jautrs, dzīvespriecīgs puisis. Gara acīm redzēju viņu uz šonera. Uz plikas miesas uzvilkts vienīgi kombinezons. Diena pagāja darbā, toties vakarā, kad kuģis lēnām slīdēja pirms vieglas brīzes, matroži sapulcējušies uz augšējā klāja, kamēr kapteinis un kravas uzraugs zvilnēja guļamkrēslos, pakšķinādami savas pīpes, es redzēju viņu dejojam ar kādu citu puisi, nevaldāmi dejojam aizsmakušas koncertinas pavadībā. Augšā zilā debess un zvaigznes, cik tālu vien acis rāda, plešas Klusā okeāna vienmuļība.

Kāds bībeles teiciens jau bija mēles galā, tomēr atturējos, jo zinu: dieva kalpi to uzskata gandrīz vai par zaimiem, ja laji mēģina bradāt viņu druvā. Mans tēvocis Henrijs, kurš pirms divdesmit septiņiem gadiem bija Vaitsteblas vikārs, šādās reizēs mēdza aizrādīt, ka savtīgos nolūkos velns ik mīļu bridi esot gatavs atsaukties uz bibeli. Viņš vēl atcerējās tos laikus, kad par šiliņu varēja nopirkt veselas trīspadsmit visizcilākās austeres.

Somerset Maugham

THE MOON AND SIXPENCE

Penguin Books 1958

Сомерсет Моэм ЛУНА И ГРОШ

Государственное издательство художественной литературы Москва 1960

Издательство «Лиесма»

Па латышском языке Художник Гунар Клява

Redaktore V. Poikāne. Māksi, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore A. Pētersone. Korektore Kf Rumbēna.

Nodota salikšanai 1909. g. 26. septembrī. Parakstīta iespiešanai 19G9. g. 12. decembrī. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 70x90/32. 9,66 fix. iespiedi.; 11,30 uzsk. iespiedi.; 11,25 izdevn. I. Metiens 60 000 eks. Maksā 66 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 23017/D-190. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 2797.

Content

Moems Somersets Mēness un penijs

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

12

13

14

15

16

17

18

19

21

23

24

26

27

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

55

56

57

58