Šulcs Maksis Valters

Mēs neesam putekļi vējā

Maksis Valters Šulcs

Mēs neesam putekļi vējā

.

PIRMĀ DAĻA. PIRMO GAIĻU DZIESMA

..

Pirmā nodaļa

Tai dzidrajā aprīļa rītā kara pēdējā pavasarī kāds prettanku artilērijas unteroficieris klumburoja gluži viens pa plato, bruģēto ceļu, kas aizstiepās taisni kā novilkts diegs septiņarpus kilometru no Eberštetes līdz krustcelēm, kur tas nogriezās uz Rainu. Vakar viņš kopā ar veselu ešelonu pusmiroņu bija izrakstīts no rezerves lazaretes, un, lai gan ievainojums gurnā vēl suloja, viņš tika sūtīts uz smagās zenītartilērijas vienību, kura atradās aiz Rainas miesta, lai tur vīriem, pareizāk sakot, aviācijas izpalīgiem, iemācītu visu to, ko pats bija iemācījies piecos frontē pavadītos gados. Tēvzeme Lielvācija, kas skolas atlantos pletās kā liels aveņkrāsas traips no Mūsas līdz Mēmelei, nu bija saspiesta kā par grasi pirkts saldējums starp vafelēm — gluži plakana. Krievu vilnis jau pārvēlies pāri Oderai, bet amerikāņi, ja vien virzīsies uz priekšu tādā pašā tempā kā pagājušā nedēja, ar pirmajām tanku vienībām ieradīsies šeit — Vidusvācijas brūnogļu un rūpniecības apvidus rietumu malā — pēc dienām divām.

Unteroficierim, robusta izskata puisim, divos pēdējos kara gados pamazām bija kļuvis arvien vienaldzīgāk, uz kuru debess pusi un uz kādu vienību viņu aiztransportē. Sīkstā, gumijai līdzīgā desa, kausētais siers tūbiņās un mākslīgais medus galu galā visur bija vienāds, tāpat vienādas visur bija lodes, kas ietriecās ribās nabaga zēniem, kuri tām pagadījās ceļā.

Krievijā šim unteroficierim uz pašbraucēja lielgabala par lielgabalnieku bija padzīvojis oberjefreitors, maza auguma sīksts vīrelis iekritušām krūtīm, pēc amata metiens; tas bija liels dabas mīļotājs, pieticīgs kā

eremlts; zem bruņu cepures viņam spīguļoja lentītē piestiprinātas brilles niķeļa ietvaros, un zods allaž bija apaudzis ar bārdas rugājiem; viņš izskatījās pēc meža gara. Šo savādnieku sauca Oto Zibelts, un ar savu stoiķa mieru viņš vai nu izraisīja priekšniekos negantu niknumu, vai ari lika tiem izbrīnā paraustīt plecus. Un tomēr arī viņa stunda pienāca. Tas notika atkāpšanās ceļā Brjanskas mežos, saulainā izcirtumā, kur auga milzum daudz kazeņu. Viņš gulēja līdzās lielgabala vrakam, kuru pats bija iesaucis par «dieva pērkonu», un lēnām noasiņoja.

—     Oto, draugs, kāpēc? — unteroficieris toreiz, rīklei aizžņaudzoties, jautāja. — Par ko, kādēļ tas viss? — Ievainotais bija viņam kļuvis tuvs kā tēvs. Pirmoreiz visa šā kara laikā unteroficieris juta sevī mostamies dzēlīgas šausmas par nāves bezjēdzību.

Nāvīgi ievainotais kareivis palūkojās viņā ar aizmiglotu skatienu.

—     Ko tu vēl nesāksi man uz vecumdienām penterēt! Turi muti, Hāgedorn. Reiz dzīvoja kāds vīrs, Angelus Sileziuss vārdā, un tas ir sacījis: «Roze zied un nozied, nejautājot — kālab.» Tā ir visas dzīves jēga. Noņem man brilles no acīm, Rūdij, esmu redzējis diezgan. Un lasies projām, citādi vēl Ivans trāpīs arī tev …

Roze zied un nozied, nejautājot — kālab, un karavīrs soļo un nosprāgst, nejautājot — kālab. Vai patiesi tā ir visas dzīves jēga? Lai arī cik domu unteroficieris Rūdijs Hāgedorns izdomājās par šo «kālab», tās visas nevarīgi saplaka kā putni bez spārniem, kas tup ligzdās uz tukšām olām. Kurrū-kurrū — dūdo meža balodis un metas uz koka dūju šķūņa jumta čukurā; tai mugurā iedzīta sarūsējusi nagla. Tā ieduras meža balodim pašā sirdī.

Rīts solīja brlnum skaistu pavasara dienu. Agrīnās miglas plīvuri saira virs tīrumiem un atraisījās arī no ceļmalas koku zariem, kad spožā saule pakāpās debesīs. Tādā saule: varēja skatīties likai tad, ja aizsedza acis ar plaukstu un turklāt samiedza vēl gluži šauras. Hāgedorns to ik pa brīdim arī darīja, jo Eberštetē viņš bija brīdināts no amerikāņu bumbvedējiem un pikē-

jošām lidmašīnām, kuras vislabprātāk piķēja tieši uz saules apspīdēta taisna ceļa. «Un tur pēc tam vairs zāle neaug . . .» Gar ceļa malām mētājās skaidri pierādījumi: sadeguši, grāvi ietriekušies automobiļi, apsviesti ar apdegušajām riepu atliekām uz augšu, sadauzīti rati, kuros iejūgtie zirgi droši vien bija sākuši trakot. Tukšums un klusums uz platā ceļa šķita gandrīz spokains. Nekur, arī tīrumos, nemanīja ne dzīvas dvēseles, un vienīgā skaņa klusumā bija kāds aprauts cīruļa trellis kaut kur augstu zilajās debesīs.

Gājējam šķita, ka viņam skaustā uzklupis lietuvēns. Trulo domu nemieru, kuras allaž atkal noslāpa pašas sevī, no jauna bija uzjundījis kāds īpašs apstāklis. Liktenis kā ļauna ragana izmantojis nejaušību, lai izspēlētu ar viņu nelāgu joku. Saskaņā ar norīkojumu viņš pašreiz atradās ceļā uz bateriju, kuras komandieri sauca par hauptmani Zāligeru. Frontes sadales punktā kāds resns majors, kuram bija labpaticis personīgi paziņot Hāgedornam jaunā norīkojuma vietu, bija izmetis šo vārdu tīri neviļus, rādīdams kartē: «… Baterija atrodas tur — pie tā draņķīgā miesteļa Rainas, kaujas pozīcijās, galvenajā gaidāmā uzbrukuma virzienā. Es pazīstu komandieri hauptmani Zāligeru, viņam tajā bērnudārzā tāda veca frontes cūka kā jūs lieti noderēs. Uzdodu jums aiznest viņam no manis sveicienus. Viņš man ir vecs paziņa, nu, labi. . .»

«Man arī,» pārsteigtais Hāgedorns gribēja piebilst, taču vēl laikus apvaldīja nemilitāro izlēcienu. Galu galā —1 un, cerams, tā arī būs — tas izrādīsies pavisam cits Zāligers, nevis senais bērnības draugs, kuru viņš, desmit gadu vecs zēns, bija izglābis no noslīkšanas zivju dīķī, ar kuru Kacenšteinas dziļajā alā bija noslēdzis asinsbrālību, ar kuru kopā bērnišķīgi negudrajos pusaudža gados apjūsmojis vienu meiteni — Leu, daiļo, skaidro, gudro, nesasniedzamo, dievišķīgo. Taču, kad viņš apjautājās sīkāk sadales punkta rakstvedim, cerība, ka šis varētu būt cils Zāligers, sabruka. Zāligers bija Zāligers, viņu sauca Armīns, tas pats nekrietnelis, kas pirmajā pārbaudījumā bija nodevis viņu draudzību, bija ar viltu iemantojis Leas uzticību, tad viņas mīlestību, bet vēlāk, kad šķita apdraudēta viņa

karjera virsnieku skolā, pametis meiteni kā pēdīgs, nožēlojams nelietis.

Toreiz, kad tas viss notika, Hāgedorns, drebēdams aiz kauna un nicinājuma, aizskrēja uz to vietu, kur viņi zēna gados bija iegriezuši katrs sev mazajā pirkstiņā un baudījuši trīs pilienus viens otra asiņu. Tur, Kacenšteinas alā, viņš bija devis drausmīgu, bērnišķīgu zvērestu; taču zvērests neizdziedēja brūci, ko viņam bija cirtis Zāligers, bet kļuva par riksti, kura viņa paša dvēseli allaž no jauna šaustīja līdz asinīm. Proti, viņš bija zvērējis nogalināt Zāligeru, bet viņam pietrūka drosmes to izdarīt, pietrūka naida kvēles un, visbeidzot, pietrūka ari humora izjūtas, lai aizmirstu jaunības muļķībā doto zvērestu. Būtu jel viņš, ielu uzrauga dēls, spējis pārvarēt savas dvēseles neskaitāmos kompleksus, būtu jel aizgājis pie Leas, sava dziļi cienītā skolotāja Dr. Fīslera krustmeitas un audžumeitas, un pateicis: «Ļauj man vērst par labu to, ko tev nodarījis Zāligers. Esmu tevi vienmēr mīlējis.» Jā, reiz viņš tomēr bija saņēmies to izdarīt, toreiz — pēc Oto nāves, kad pašam bija laimējies palikt dzīvam, kad viņi, frontei atkāpjoties, īsu brīdi atpūtās pie Vislas. Tad viņš beidzot uzrakstīja Leai vēstuli un atklāja sirdi. Taču par vēlu. Leu Fīsleri bija aizveduši gestapovieši, un kopš tā laika viņa bija pazudusi bez vēsts. Māte viņam to atrakstīja tajās dienās, kad viņš Leai rakstīto vēstuli vēl glabāja savā karavīra grāmatiņā. Tā jauko, labo vēstuli aprija uguns, bet nelāgā zīmīte palika kulītē uz krūtīm kopā ar pazīšanas zīmi. Hāgedorns pat visdziļākajā miegā būtu varējis noskaitīt, kas zīmītē rakstīts: «Zvēru pie savas dzīvības un visa, kas man svēts, — pie Vācijas, pie saulgriežu ugunskura spožās liesmas, pie mežiem, kas naktī šalc, un pie klintīm tīreli, pie Leas mirdzošajām acīm, pie viņas mātes klēpja, — tevi, armīn zāliger (rakstīts ar mazajiem sākuma burtiem), nogalināt, tiklīdz sastapšu. Nodevējam jāmirst.» Zem teksta ar paša asinīm parakstīts viņa vārds visā pilnībā: «Rudijs Pauls Kristiāns Hāgedorns.»

Un nu viņš devās pie tā, kura vārds zīmītē rakstīts .11 mazajiem sākuma burtiem — lai simboliski parātu

dītu, ka šis cilvēks uzskatāms par mirušu. Un nu kaut kam jānotiek. Vēl šodien viņš sastapsies ar Zāligeru aci pret aci un Zāligers — jā, Zāligers — rādīsies priecīgi pārsteigts, izliksies, it kā nekas, it kā gluži nekas viņus nešķirtu, pat laiks ne, vienīgi varbūt dažas dienesta pakāpes. «Cilvēkbērns! Rūdij, vecais puika, ļauj tevi pamatīgi apskatīt! Drusku apvēlies, bet citādi — īsts skaistulis, īpaši klasiskais deguntiņš…» Hāgedorna paprāvās nāsis jau no laika gala ierosinājušas Zāligeru uz zobgalībām. Ek, Zāligers prata būt piemīlīgs kā tāda veca staigule. Un no tā Hāgedornam bija bail. Kaut jel šis hauptmaņa kungs saņemtu viņu dzedrā pieklājībā, kaut tas aizstumtu visu bijušo pie malas kā izdzertu trauku. Bet varbūt tam ienāks pat prātā uzrunāt viņu senajā, sirsnīgajā iesaukā — par Amosu. w

Hāgedornam vēl tagad kļuva karsti aiz kauna, atceroties, kā viņš tika pie šīs iesaukas. Aptieķnieka dēls Zāligers, kas bija divus gadus vecāks par viņu pašu, 1930. gadā iestājās Reifenbergas ģimnāzijā. Kopš tā laika viņš mēdza eksaminēt Rūdiju pat tad, kad viņi sēdēja savā zaru cietoksnī vecajā kastaņā, kas auga pie ielu uzrauga mājiņas.

—     Kādus romiešu dievus tu zini?

Rūdijs nezināja neviena paša.

—    Vismaz mīlestības dievs tev jāzina, sīkais! Nu — tas sākas ar A-A-M-Am …

Pārlieku laimīgs, ka to viņš tompr zina, Rūdijs iesaucās:

—     Amoss!

Viņa dievbijīgā māte, gribēdama pierādīt zināšanas bībelstāstos, kā arī savu labo atmiņu, lāgiem skaitīja pēc kārtas visu praviešu vārdus: «… Ozeja, Joels, Amoss, Obadja, Jona, Mikus, Nākums, Abakuks …» No šīs skaitīšanas viņam, tos laikus deviņus gadus vecam zēnam, Amosa vārds bija patvēries atmiņā. Zāligers smējās locīdamies. Kopš tā brīža viņš sāka draugu saukt par Amosu. Bet to zināja tikai viņi abi vien, jo citādi būtu izcēlies kautiņš, kurā cietējs būtu bijis Armīns.

Un tagad kaut kam vajadzēja notikt. Bija jātiek

skaidrībā par visu. Bet kā? Hāgcdorns prātoja: taisnības man vajag, ne atriebības. Bībelē stāv rakstīts: «Man pieder tā atriebšana, saka tas kungs.» Šos vārdus māte bieži mēdza sacīt, kad salīkušu muguru un sūrstošām acīm piecēlās no piņķerīgajiem pozamentu darbiem. Zāligers varbūt kļuvis pavisam citāds cilvēks. Varbūt viņu plosījusi nožēla, varbūt nolādētais posta karš pārvērtis arī viņa riebīgo, plātīgo dabu. Mēs taču visi esam pārvērtušies. Arī es vairs neesmu toreizējais biklais, iemīlējies antiņš, esmu ar dažu labu skaistuli noskaitījis miesas kārību pātarus no visas sirds. Taču nevienu no viņām neesmu mīlējis. Ja runājam par vainu, tad visi esam krietni savas sirdsapziņas parādnieki. Ja gribam būt taisnīgi, tad mums tagad vairāk jādomā par to, kas būs, nevis par to, kas bijis . . .

Ap Leu Fīsleri audās valdzinošs noslēpums jau ar pirmo dienu, kopš viņa ieradās Reifenbergā. Viņai bija piecpadsmitarpus gadu, kad viņas tēvocis Dr. Teo Fīslers, vecpuisis, Gētes skolas direktors, pieņēma viņu par audžumeitu. Meitene ar zilganmelnajiem matiem, slaido augumu, šaurajiem gurniem, brūnajām, mandelēm līdzīgajām acīm un pilnīgajām lūpām šķīstajā madonnas sejā neapšaubāmi bija skaistākā visā pilsētā. Jau pašā pirmajā reizē, kad viņa kopā ar tēvoci parādījās pilsētiņā, ejot no stacijas uz mājām, zēniem un puišiem aizrāvās elpa, vīri prāta gados sveicināja doktoru ārkārtīgi godbijīgi un viņa pavadoni — pazemīgi, bet jaunās meičas piepeši sāka ejot izaicinoši šūpoties gurnos un izlikties dzēlīgi dzedras; padzīvojušas sievas pasmaidīja, atcerēdamās jaunību, bet večiņas nekautrēdamās apstājās un nogrozīja galvu: «Pavei, cik uzkrītoša! Kur tad tāds skuķis te uzgadījies? Un kanāriņu krāsas mētelis — vai tāds nu cilvēkam mugurā redzēts! …» Bet kāda maza meitenīte, kas bija pa ielu dzenājusi stīpu, aizdrāzās uz mājām pie mātes un, gluži sasarkusi aiz uztraukuma, stāstīja: «Es nupat redzēju Sniegbaltīti…»

Neviens īsti nezināja pateikt, no kurienes Lea Fīslere uzradusies. Daži atcerējās, ka senos tēvutēvu laikos Fīsleru ģimenē ieprecējies kāds itāliešu arhitekts, skaists vīrietis ar dedzīgām acīm un piķa melnām cir

tām. «Varbūt viņa atbraukusi no turienes, mēs jau tagad ar itāļiem esam lielos draugos. Varbūt viņa runā tikai svešā mēlē …» Bet Lea runāja gandrīz vai skatuviski literārā vācu valodā, ar pavisam niecīgu un turklāt — to nemaz citādi nevar nosaukt — ļoti piemīlīgu reinzemiešu izloksnes niansīti. Un arī tā neizpaudās vis vārdu izvēlē, bet tikai runas ritmā. Kad viņa sacīja: «Lūdzu, dodiet trīs cigārus manam tēvocim,» — tas skanēja pavisam citādi nekā tad, ja to pašu teica kāda Reifenbergas meiča.

Taču drīz vien kļuva zināms, ka daiļās meitenes māte, Dr. Fīslera jaunākā māsa, bijusi aktrise, bet jau labu laiku kā aizgājusi no teātra, paturējusi savu aktrises vārdu, dzīvojusi Diseldorfā un nesen nomirusi ar diloni. Par Leas tēvu nebija zināms nekas. «Ticiet man — tas bērns ir lielas, kaislīgas mīlestības auglis. Kā lai mēs zinām, varbūt kāds no augstiem kungiem bijis meitenes tēvs — kas zin, kāda firsta vai kāda miljonāra dēls, kurš nevarēja precēties ar māti tāpēc, ka viņa bija tikai aktrise. Tā jau tai pasaulē iet. ..»

Tādas un līdzīgas valodas un tenkas pavadīja meiteni ik uz soļa, bet Lea nelikās tās dzirdam, laipni un kautri sveicināja ikvienu, pamāja sveicienu pat pret logiem, ja aizkari aiz tiem sakustējās; izaicinoši bieži — tā sprieda reifenberģieši — viņa mainīja ne vien tērpus, bet arī frizūras: vienu dienu sapina matus bizēs, citreiz saritināja bizes uz ausīm kā gliemežus, citreiz apvija vainagā ap galvu, tad izveidoja pakausī mezglu, bet dažu labu dienu padarīja zēnus un puišus vai trakus, valkādama vaļā atlaistus matus, ko saturēja vienīgi gaiša lente.

Tomēr, lai arī cik daudz bija prinču, kuri viņas dēļ mīļu prātu būtu metušies uz asākajiem ērkšķiem, viņa jau pašā sākumā atvairīja tādus neprātīgus upurus ar laipnu, nevainīgu atturību, kuru pat nevarēja nosaukt par saltumu. Pārdrošie mīlnieki juta gan, ka cietuši neveiksmi, taču neviens par to nedusmojās, jo skaistule nebija tos aizvainojusi. Tādējādi Lea iekaroja arī to sieviešu — māšu un sievu — sirdis, kurām mājās bija kāds jaunāks vai vecāks princis.

Jau bija ticis zināms, ka pēc vasaras brīvdienām Lea

sāks mācīties Gētes skolas trešajā klasē. Šai pirmajā skolas dienā visi ģimnāzisti nospodrināja kurpes, iztīrīja nagus un nolaizījās gludi kā runči pavasarī. Hitlera jauniešu grupa, kas tonedē) dežurēja internātā, drasēja apkārt lieliski izgludinātās īsās, brūnās bikšelēs; mati bija ieziesti ar pomādi, bet celiņi izšķirti taisni kā diegs; visi centās izskatīties pārlieku varonīgi. Kad beidzot Lea, pasitusi ādas somu padusē, brīnum jaukā samulsumā nāca augšup pa portāla kāpnēm un iegāja skolā, vecā mūra māja nodrebēja no zēnu sirdspukstiem. Sīks puišelis no trešās klases pačukstēja blakus stāvētājam: «Paklau, ja viņa gribētu; lai es nositu skolas apkopēju, es to izdarītu!» Skolas apkopējs bija rupjš tēvainis, no kura visi baidījās, uzkalpojies SA bifelis, kas šeit dzīvoja vieglu dienu, nemaksādams nekā ne par apkuri, ne par ēdienu. Viņš mitinājās skolas pagraba stāvā un bez apkopēja pienākumiem pārzināja arī internāta virtuvi; nelikdamies ne zinis par šā nama garīgo atmosfēru, viņš bija jau dažam labam zēnam sadauzījis asiņainu degunu, ja tas iedrošinājās sūdzēties par slikto ēdienu, īpaši vēl pēc tam, kad viņam sāka apsprāgt vistas, kas bija saēdušās saindētus kviešu graudus.

Leu iedalīja Rūdija Hāgedorna klasē. Ne jau apdāvinātības dēj Rūdijs Hāgedorns varēja mācīties ģimnāzijā, te savs nopelns vispirms gan aptieķniekam Zāligera kungam, kurš bija augstsirdīgi apņēmies zēnam līdz skolas beigšanai maksāt ik mēnesi piecpadsmit mārku pateicībā par dzīvības izglābšanu šā dēlam Armīnam. Skolas nauda bija divdesmit mārku mēnesī. Desmit mārku Rūdijam atlaida par labu mācīšanos, jo Dr. Fīslers zēnu ieredzēja. Tā viņam palika piecas markas mēnesī grāmatām, rakstāmpiederumiem, pazolēm un ekskursiju kasei. Tas bija sasodīti maz. Māte lāgiem pat sūkstījās, ka viņš tai nedodot iztikas naudu. Tā kā viņš bija pilsētnieks, viņš nedzīvoja internātā, bet mājās, arī ēda mājās, turklāt ēstgriba viņam bija lieliska. Māte gan labprāt vēlējās, lai viņas vecākais dienās kļūtu par ievērojamu vīru, taču nespēja pierast, ka zēns, kas jau pirms gada iesvētīts, vēl dzīvo uz veco rēķina un dzīvos tā vēl gadiem ilgi. Viņā jo

projām sīksti turējās vecu vecais likums, pēc kura strādnieku ģimenēs no laika gala rīkojās ar bērniem, — kā skola pabeigta, tā no mājām ārā. Skola parasti tiek pabeigta četrpadsmit gadu vecumā, tad arī meklē sev citur pajumti vai maksā mātei iztikas naudu.

Pauls Hāgedorns, Rūdija tēvs, dižojās uz visām pusēm: «Es savam lielajam ļaušu studēt. Tas gan maksā milzu naudu. Bet lai nu bērni dabū pieredzēt labākas dienas nekā mēs. Un kaut man vai ar pliku ūdeni jāiztiek, kamēr viņš beigs skolu.»

Tēvs, strādādams pilsētas komunālajā dienestā, joprojām nopelnīja ubaga grašus. Māte piepelnījās mājās, taisīdama bārkstis abažūriem, tamborēdama cepurītes no aukliņām, piestiprinādama lampu abažūrus pie karkasiem. Un saņēma par to nieka feniņus. Bet vajadzēja piebarot četras izsalkušu bērnu mutes. Viņiem bija Rūdijs, Kēte, Kristofs un Bārbele. Pēc amata tēvs bija zeķu adītājs un ilgus gadus nostrādājis Hēneļa fabrikā, lāgiem ar pilnu, lāgiem ar nepilnu slodzi, kā nu kuro reizi gadījās; viņš bija fabrikā arī arodbiedrības kasieris. Un tad sākās bezdarbs. Niecīgais krīzes pabalsts drīz vien izsīka, un viņam vajadzēja strādāt visus darbus, ko uzdeva pilsētas valde, lai tiktu pie bezdarbnieku pabalsta. Un beidzot viņš arī pavisam pārgāja pilsētas valdes dienestā. Viņš bija pratis tur kļūt neaizstājams — gājis pārbaudīt ūdens mērierīces, skaldījis šķembas akmeņlauztuvēs, aizstājis gan pilsētas valdes kurjeru, gan kapraci. Tēvs darīja visu, lai tikai atkal nekļūtu par bezdarbnieku. Bez darba viņš bija nevarīgs, izmisis, degvīnam padevies cilvēks. Tagad tēvs bija no komunāla palīgstrādnieka uzrausies līdz aptīrīšanas kantora darbiniekam. Ar nacistu kliķi viņš nespēja iet vienu ceļu. Taču viņš cieta klusu, kad aptīrīšanas kantorī runāja par politiku, darbu veica apzinīgi, laikā nomaksāja darba frontes nodevu un nepretojās, kad viņu iesaistīja «valsts daudzbērnu ģimeņu apvienībā». Par atlīdzību krietnajam strādniekam atļāva dzīvot vecajā sarga mājiņā pilsētas nomalē, aprēķinot par mājiņu un dārzu visai niecīgu īres maksu. Par to priecājās arī māte, kurai vēl mazāk bija

pa cejam ar nacistiem un kura dvēseles pestīšanu meklēja baznīcā.

Tā kā Rūdijs ļoti mīlēja māti, viņš pēc iespējas izvairījās no Hitlera jaunatnes pasākumiem. Un, lai neatrautu brālim un māsām lieku kumosu, viņš četrreiz nedēļā pēcpusdienās strādāja Alberta Vinšmaņa — juniora automobiļu, motociklu un velosipēdu remonta darbnīcā dažādus darbus. Par to viņš nedēļā saņēma trīs markas. Divarpus markas viņš atdeva mātei, kura savukārt naudu labprāt būtu atstājusi zēnam, taču nekad nespēja to pieciest. Pusmarkas un dažkārt kāda sīka dzeramnaudiņa palika Rūdijam pašam. Bet līdz ar Leas parādīšanos skolā viņa budžetam bija uzgūlusi jauna nasta. Viņš slepus sāka pirkt dārgu, grumbuļainu papīru, uz kura vārsmās vai augsta stila prozā lūkoja paust savu kvēlo pielūgsmi. Proti, arī viņš bija iemīlējies Leā, tāpat kā desmitiem citu zēnu. Bet viņš neizpauda savu vārdu. Epistulas parakstīja ar šādu samākslotu frāzi: «Jūsu līdz sirds dziļumiem uzticamais Hiperions, kas atklās savu vārdu tad, kad laiks būs nobriedis». Taču katrs viņas skatiens, katrs nenozīmīgs vārds no viņas lūpām Rūdijam šķita saistām viņus abus slepenām saitēm. Viņš bija cieši pārliecināts, ka Lea zina, kurš slēpjas aiz Hiperiona vārda, un ka viņa klusēdama un ar gandarījumu atšķir viņa atturību no pārējo zēnu uzmācības. Viņam ne sapnī nerādījās, ka arī citi atturīgie izmanto šā klasiskā mīlnieka vārdu vēstuļu parakstīšanai. Galu galā nevienam nebija noslēpums, cik jauneklīgā jūsmā direktors, kurš taču bija Leas tēvocis, pieķēries Helderlina Hiperionam. Varbūt Leai rakstītās vēstules nonāca viņa rokās, un viņš varbūt pat ieteica brīnum daiļajai krustmeitai veltīt uzmanību Hiperionam. Ak, diez vai vēl kādu reizi vēstures gaitā tik daudz siržu poēzijas ticis izliets tik īsā laika sprīdī, tik nelielā platībā un tādā nevainībā! Bet Lea, visa nemiera vaininiece, palika gluži vienaldzīga. Ģimnāzisti dēvēja viņu par «pasauli» — tas bija dīvains, maģiski lietišķīgs apzīmējums, kuram vajadzēja paust viņu viscēlākās jūtas: ilgas tālumā, skumjas tuvienē. Lai arī cik tuva šķita noslēpumainā tāle, tā izgaisa, līdzko tai gribēja pieiet

klāt, to nebija iespējams apskaut ar rokām, tai nebija iespējams pieskarties ar lūpām. Bet tieši tādu būtni tīksmā smeldzē visvairāk meklē romantiski mīlnieki. Kur soli bija spērusi Leas kāja, tur uz Reifenbergas nekalto akmeņu bruģa uzplauka zilas puķes, un, kas šīs puķes redzēja, tas izdvesa: «Ai, redzēt pasauli un mirt…»

Bet tad nākamajā pavasarī pēc vasarsvētkiem uznāca pērkona brāziens no gluži skaidrām debesīm, pēc kura gandrīz visi Zilās puķes bruņinieki aizliedza savu ģerboni. Lea Fīslere vairākas dienas no vietas neieradās skolā. Un šai pašā laikā viņas tēvoci un audžutēvu atcēla no direktora amata un, kaut gan viņš bija vēl pašos spēka gados, piespieda aiziet pensijā, piešķirot puspensijas. Piepeši un negaidot viņš kopā ar meiteni aizbrauca ārstēties uz Karlsbādi, kaut gan pilsētiņā visi bija nikni uz čehiem, kuri vācu tautiešiem Sudetijā — kā rakstīja avīzēs — padarot dzīvi par īstu elli.

Fīslera vietā stājās bijušais vingrošanas skolotājs, kas bija augsts partijas darbonis. Šis atlētiskais stulbenis tad arī aulā, stāvēdams uz kāša krustiem rotātas katedras, sapulcinātajiem skolotājiem un skolēniem pavēstīja cēloņus, kuru dēļ no skolas aizraidīts bijušais direktors un viņa audžumeita. Ar niknumā pietūkušām dzīslām deniņos jaunais direktors, kuru skolēni saukāja par Musolini, atklāja šausmīgo faktu, ka «šī Fīslere» (viņš tiešām sacīja — «šī Fīslere») esot pusebrejiete, kāda ebreju inteliģenta van Boudena meita, kurš šo pašu brīdi atrodoties Anglijā un aprejot nacionālsociālistisko Vācijas reihu kā krancis mēnesi. Un Fīslera kungs esot mēģinājis noslēpt šos viņam gauži labi zināmos faktus. Pēc šā paziņojuma no priekšējām rindām, kur sēdēja skolotāji, atskanēja demonstratīvi sašutuma izsaucieni, kas tūdaļ atbalsojās arī skolēnu rindās, līdz runātājs ar augstprātīgu rokas mājienu saucējus apklusināja.

—     Bez tam mēs esam dzirdējuši, — kā skaldīt noskaldīja orators augstajā katedrā, kas stāvēja zem lielas gleznas, kurā bija attēlota piecu tūkstošu izsalkušo paēdināšana pie Ģenecaretes ezera, — un esam to

dzirdējuši no dziļi sašutušiem jauniešiem, ka pusebrejietei Fīslerei ticis rakstīts vesels birums vēstuļu un mīlestības rīmju un ka to darījuši mūsu skolas audzēkņi, gan nezinādami minētos faktus. Mēs, — nu runātājs nikni pacēla balsi, žvadzinādams vārdus milzīgajā mutē kā stikla šķembas skārda vācelē, — mēs šoreiz to vēl uzlūkosim kā nelietīgi izmantotu neziņu un būsim iecietīgi. Bet, ja vēlreiz, jaunie draugi, ja vēl rīt kādam ienāks prātā nodoties tādai jūtelībai, tad mēs šim mīkstčaulīgajam Jēpītim tā parādīsim, ko domājam par asins skaidrību un godu, ka viņš savu jūtelību aizmirsīs uz visieni' laikiem. Neģēļiem mūsu valstī tiek kauna zīme iededzināta pierē.

Šai brīdī Rūdijs Hāgedorns centās notvert sava drauga Armīna Zāligera skatienu. Viņam tas izdevās tikai uz īsu mirkli. Bet tajā viņš pamanīja to pašu niknumu, to pašu pretestību, kas arī viņu dedzināja kā uguns liesma. Arī Zāligers bija rakstījis Leai vēstules. Visi rakstītāji bija zināmi. Rūdijs Hāgedorns nedzirdēja gandrīz nekā vairs no svinīgā akta, kurā Gētes skola lika pārdēvēta par Dītriha Ekarla skolu.

Pievakarē Armīns aizgāja viņam pretī pie Vinšmaņa. Viņi gāja pa šauro celiņu gar veco pilsētas mūri, pār kuru slīga jasmīni.

—     Es tam nekad nepiekritīšu, Rūdij. Man šķiet, ka es neesmu peļams vācietis. Par fīreru es ietu caur uguni un ūdeni, un likumi par ebrejiem arī ir pareizi. Bet vajag taču ievērot atsevišķus gadījumus. Vispirms, Lea ir tikai pusebrejiete, otrkārt, viņa savu tēvu nav nekad pat redzējusi. To es zinu no sava vecā džentlmeņa, viņš vienmēr bijis labās attiecībās ar Dr. Fīsleru. Ir robeža, pie kuras paklausība beidzas, citādi cilvēks kļūst par mailu. Bet viss, ko tev teicu, lai paliek starp mums. Es tev to pasacīju tādēļ, ka esi mans draugs.

Kā Rūdijs toreiz lepojās ar savu draugu! Armīns bija sabiedrotais, un tāpēc Rūdijam bija vieglāk, neievērojot nekādus draudus, arī turpmāk smalkajam, grubuļainajam vēstuļpapīram uzticēt savas aizkustinoši maigās jūtas: «.. .Un kādu dienu, daiļākā, es no

stāšos Jums blakus kā vīrs, tāds vīrs, kuru cienīs visa pasaule, kurš konstruēs un būvēs tādus automobiļus, kas sajūsminās cilvēci. Taču skaistākos vārdus man teiksiet Jūs! Kā sapnī mēs brauksim pa ziedošu koku pakrēsli projām uz Itāliju, aiziesim pie Romeo un Džuljetas kapa. Bet mana mīla grib svinēt uzvaru pār dzīvi, nevis pār nāvi. Mani no Jums nešķir nekas cits kā vienīgi telpa un laiks. Bet ko gan telpa un laiks nozīmē manai mīlai! Es būšu stiprs. Gaidiet mani, līdz būšu kļuvis par īstu vīru . . .»

Arī Zāligers joprojām rakstīja Leai. Rūdijs to zināja, bet nejuta ne mazākās greizsirdības, tik padevīgi viņš savu likteni nodeva Leas rokās, bija ar mieru pakļauties viņas spriedumam pazemīgi kā vergs. Zāligers savā draugā Rūdijā nesaskatīja nopietnu sāncensi. Viņš pat iedeva Rūdījām Fīsleru Karlsbādes adresi.

Oktobrī, kad vācu armija bija okupējusi Sudetiju, Lea un Dr. Fīslers atgriezās Reifenbergā. Viņu draugs Karlsbādē, kurš devis viņiem patvērumu uz neierobežotu laiku, bijis spiests lauzt solījumu. Viņš pārdevis māju un pārcēlies uz Prāgu.

Atgriezušies Reifenbergā, Fīsleri turpmāk dzīvoja pavisam vientuļi. Lea izgāja uz ielas tikai tad, kad vajadzēja iepirkties, bet doktors pilnīgi iegremdējās mūzikas, filozofijas un klasiskās literatūras pasaulē. Lea laipni atņēma to cilvēku sveicienus, kuri viņu vēl sveicināja, taču nevienam nepamāja, nevienam neuzsmaidīja. Viņas skatiens allaž kavējās kaut kur tālumā, un, lai arī viņa centās izskatīties jautra, tomēr nespēja apspiest skumjas, kas bija iegulušas ap pilnīgajām lūpām. Arī Rūdija Hāgedorna sveicienu viņa neatņēma laipnāk kā citu paziņu sveicienus. Un tā meitene gan atradās viņa tuvumā, bet īstenībā bija tālāka nekā jebkad.

Zāligeram pietika drosmes un naudas, lai sāktu mācīties pie Dr. Fīslera klavieru spēli. Taču viņu turp nedzina mīlestība uz mūziku. Viņš jau pirms tam spēlēja diezgan ciešami, un muzikālā aicinājuma viņam bija tieši tik daudz, cik vajadzēja, lai pietiekami raiti nospēlētu valšus vecākām dāmām, pietiekami satraucoši dažas noktirnes pusaugu skuķēm, pietiekami braši

maršus par labpatikšanu kungiem un pietiekami nekaunīgi pāris kapričo jebkuram klausītājam. No briesmām, ka viņam kāda oficiāla persona varētu pārmest klavierstundu īsto iemeslu, viņš sevišķi nebaidījās. Viņš bija vienis prātis ar saviem godājamiem vecākiem, ka pilnīgi pietiekot ar to, ka «Bohēmijas jefreitors» uzlabojis valsts saimnieciskos apstākļus, vairāk no tāda neesot ko prasīt. Bet šos «reālpolitiskos» uzskatus viņš pat draugam nekad neizpauda, to tēvs bija jo stingri aizliedzis.

Rūdijs apskauda ir drauga iespējas, ir viņa drosmi. Bet arī tagad viņš vēl nekļuva greizsirdīgs; viņam tikai uzmācās vieglas skumjas, redzot Armīnu ar nošu mapi padusē pazūdam augstajā namā Triju Brāļu ielas galā. Zāligers viņam pastāstīja, kā Dr. Fīslers reaģējis uz vecās Gētes skolas pārkristīšanu. Pavisam rāmā garā viņš noklausījies šīs vēstis, bet, pieminēdams jauno direktoru, jokodamies noskandējis Gētes vārsmas:

Rau, mīļā, — skolots aprēķinu mākā,

Šis uguņotājs liekas visu protam,

Un aplam pārgudri viņš ierok minas;

Bet elementu vara diženāka:

Sprāgst lādiņš, pēkšņi gaisā uzlidodams,

Un ari gudrinieku nogalina.

—     Nu, Rūdij, Fīslers, protams, ir ģeniāls caurcaurēm. Šo teicienu viņš varēja tēmēt tiklab uz savu godājamo pēcteci, kā uz pašu fīreru. Bet es negribu viņam laupīt pēdējo, un tu taču nevienam to neizpļāpāsi, vai ne?

—     Vai tu sastopi arī Leu? Vai tev gadās ar viņu parunāties?

—     Jaukais bērniņš ir kā ūdenī iekritis.

Rūdijs Hāgedorns tam noticēja. Viņš neparko nebūtu spējis iedomāties, ka draugs varētu viņu tik nekrietni apmelot. Īstenībā Zāligers stundām sarunājās ar Leu un ļoti centās viņai iepatikties, kamēr Fīslers spēlēja. Lea jau sāka iecietīgi smaidīt par sava pēdējā Hiperiona naivo jūtu atklāsmi, gluži pareizi uzminēdama, kas ir rakstītājs. Zāligers arī no savas puses cen-

tas draugu notēlot par bērnišķīgu muļķīti. Vēl nebija ne ziemsvētki pienākuši, kad Zāligers panāca, ko gribēja, — Lea ļāvās viņa skūpstiem, turklāt visai dedzīgi.

—     Uzskati to par mūsu saderināšanos, Lea. Martā es pabeigšu skolu. Centīšos tūliņ iekļūt universitātē. Medicīnas studentiem karadienesta laiku saīsina par pusi. Iedomājies, pēc sešiem gadiem tu būsi mana mazā sieviņa. Lai būt' to velnu diez cik daudz . . . Ļauj, es aizslēgšu durvis, Lea, mana mīļā … lūdzu … — Mūzikas istabā Dr. Fīslers uz iemīļotā čella spēlēja kādu prelūdiju . . .

Bet Rūdijam iznāca citādi: reiz, kad tika pārbaudītas skolas somas — ar ieganstu, ka diezin kam esot nozagta pildspalva, — viņa somā atrada Leai Fīslerei adresētu vēstuli. (Protams, meklēja taču tieši šādas vēstules.) Nu bija velns murdā. Jaunais direktors gribēja neģēli nekavējoties ar pātagu iztriekt no skolas. Taču, paklausot augstāku iestāžu mājienam, viņš tikai izteica Hāgedornam Consilium abeundi*. Protams, augstajiem kungiem ne prātā nebūtu nācis darīt kaut ko ģimnāzista Hēgedorna labā. Tie rēķinājās vienīgi ar to, ka Fīsleram bija daudz draugu Reifenbergā, bet vēl jo vairāk augstākajās pedagogu aprindās. Fīslers taču sarakstījās ar daudzām pedagoģiskām iestādēm visā pasaulē.

Direktors, kas pret šādu diplomātisku iecietību izjuta dziļu nicināšanu un visiem spēkiem un līdzekļiem centās izkļūt no ēnas, ko uz viņu meta dižā priekšteča slava, deva mājienu arī no savas puses. Proti, viņš to deva Hitlera jaunatnes Dītriha Ekarta vienības vadītājam, abiturientu klases audzēknim, kas lieliski sapratās ar jauno direktoru. Vienības vadītājs sasauca trīs kopniekus uz konfidenciālu apspriedi un pieprasīja, lai Hāgedornu nododot goda tiesai, kura gan oficiāli bija aizliegta un par kuras sasaukšanu vecais direktors mēdza bargi sodīt; to sauca arī par «augsto garu tiesu». Augsto garu tiesa bija mūžsena skolas tradīcija, kuras sākums droši vien meklējams

* Brīdinājums, ka gaidāma izslēgšana no skolas.

pirmsreformacijas laika klosteru skolās. Mocības, kas bija jāizcieš «apsūdzētajam», šķiet, bija pārņemtas no viduslaiku inkvizīcijas, un vienīgā starpība bija tā, ka piespriestos nežēlīgos sodus izpildīja tikai simboliski. Neviens no trim kopniekiem sevišķi nepretojās vienības vadītāja prasībai. Viens no viņiem bija Armīns Zāligers.

Nākamajā rītā, priekšpēdējā dienā pirms ziemsvētku brīvlaika, Rūdijs Hāgedorns zem sava sola atvāžamā aizvirtņa atrada ar septiņiem zīmogiem aizzīmogotu aploksni. Ar lielajiem latīņu burtiem uz aploksnes bija uzrakstīts viņa vārds un aicinājums latīņu valodā, kājās stāvot, atlauzt zīmogus. Hāgedorns uzreiz saprata, kas viņu sagaida. Viņam nemaz nevajadzēja mācēt latīniski, lai saprastu, kas būs rakfetīts vēstulē aiz septiņiem zīmogiem, — tur būs stingrs norādījums ad discipulum Hagedornum šodien septima hora stāties tribunāli spirituum — augsto garu tiesas priekšā, sed quod totum volunlarium esi, — kas, protams, ir jādara no pilnīgi brīva prāta . . .

Septiņos vakarā, tieši tai mirklī, kad elektriskā pulksteņa rādītājs virs portāla uzlēca uz divpadsmitiem, skolnieks Hāgedorns pilnīgi brīvprātīgi pieklauvēja pie skolas masīvajām ozolkoka durvīm. Iekšpusē noskrapstēja atslēga. Viena durvju puse pavērās. Divi baltos palagos ietinušies «tiesas kalpi» ar smailām, sarkanām cepurēm galvā tūliņ sagrieza ienācējam rokas uz muguras un grūda viņu uz priekšu, lejup pa kāpnēm pagraba ejā. Ik pa trim metriem garo, tumšo gaiteni apgaismoja dīvaini kandelabri. Tie bija «sargi» — no galvas līdz kājām baltās drānās ietinušies tēli, kas turēja rokās aizdedzinātas vaska sveces. Tiklīdz tiesas kalpi ar apsūdzēto pagāja garām kādam sargam, tas pievienojās zosu gājienam, tāpat darīja ikviens nākamais postenis. Tiesas kalpi iegrūda Hāgedornu telpā, kur skolas kurinātājs mēdza iztukšot papīrgrozus. Telpā bija salkana sastāvējušos sviestmaižu papīru un pūstošu augļu palieku smaka. Sargu sveču gaismas lokā tiesas kalpi norāva Hāgedornam no muguras mēteli, svārkus un visus pārējos drēbju gabalus, līdz viņš palika gluži kails. Hāgedorns ļāvās

labprātīgi, mazliet tiem pat piepalīdzēdams, lai nesaplēstu drēbes un māte nekā nepamanītu. Tad viņam uzmauca galvā ogļu maisu, kura dibenā šuve bija kādu gabalu atārdīta, lai pa caurumu varētu izbāzt galvu. Viss notika mēmā klusumā. Tiesas kalpiem un sargiem vajadzēja izturēties tā, it kā viņiem būtu izrautas mēles; viņi bija zemākie gari — kalpotāji. Viens uzbēra Hāgedornam no puķu poda uz galvas sauju pelnu.

Kad tiesas kalpi un sargi, ieņēmuši apsūdzēto vidū, atkal izgāja pagraba ejā, tumšajos kaktos atskanēja drausma, dobja mūzika. Muzicēja citi zemie gari — «stabulnieki». Viņi pūta četrstūrainas koka stabules, kuras bija izņemtas no skolas harmonija, ko Dr. Fīslers pirms daudziem gadiem bija nopircis. Kāds uz karavīru bangām sita mūžseno marša takti: viens, divi — viens, divi, trīs . . . Hāgedornam šī velnišķīgā ērmošanās nebija sveša, jo pats bija kādreiz piedalījies par stabulnieku augsto garu tiesā. Un tomēr viņam pārskrēja šermuļi pār kauliem.

So otro cēlienu sauca par procesiju. Stabulnieki, tāpat kā sargi, ietinušies baltos autos, un bundzinieks, kuram bez tam vēl pārvilkta melna lente pār krūtīm, pūzdami un bungas dārdinādami iznāca no tumšajiem kaktiem un pievienojās baram. Un tad piepeši no kādas patrepes nišas izlēca divi «ārsti» ar «šamani». Ārstiem galvā nebija smailās kapuces, bet mazas, apaļas micītes, kādas parasti mēdz valkāt ķirurgi; tās bija apkarinātas ar sīkiem zvārgulīšiem. Viņi pūta īsas stabulītes un neprātīgā līksmībā lēkāja apkārt šamanim — no bioloģijas kabineta atstieptam, ar stieplēm kopā sastiprinātam cilvēka ģindenim. īpašs «kaulu turētājs», kurš bija ietinies tāpat kā visi citi, tikai piedevām vēl uzmaucis galvā melnu kaprača trīsstūreni, ar kārti stūma ģindeni sev pa priekšu, to visādi izgrozīdams, tā ka kaulaiņa rokas un kājas grabēdamas svaidījās šurp un turp.

Procesija virzījās lejup, lidz sasniedza «katakombu» ieeju. Par katakombām sauca zemas, apaļīgi izmūrētas ejas vēl zem pagraba, pa kurām aizstiepās izolētās centrālapkures caurules. Nonākuši pie šā cauruma, visi, izņemot tiesas kalpus un apsūdzēto, atkāpās.

Drausmīgais troksnis, ko sacēla palicēji, šeit lejā izklausījās vēl drausmāks, jo skaņas dobji un spokaini atbalsojās, atsizdamās pret ķieģeļu sienām.

Tiesas kalpi nospieda Rūdiju Hāgedornu uz ceļiem, un pēdējo posmu — apmēram desmit metrus līdz tai vietai, kur sēdēja augstie gari, — viņam vajadzēja norāpot uz ceļgaliem, turot rokas sakrustotas aiz muguras. Klons bija nobārstīts ar ķieģeļu drumslām un granti. Kas gribēja augstos garus jau no paša sākuma noskaņot sev labvēlīgi, tam vajadzēja, pa grēku nožēlnieka sāpju ceļu rāpojot, visu laiku nenovērst skatienu no tiem, turklāt nesavelkot ne vaibsta. Augstie gari tad pētīja šo seju un centās nolasīt no tās, cik dziļi satriekta ir apsūdzētā sirds un gars. Arī Hāgedorns pacieta sāpes ar paceltu galvu. Viņš bija apņēmies panest šos nožēlojamos kumēdiņus bez domu, bez jūtu, kā akmens, vērst skatienu pats savā sirdī un neredzēt nekā cita kā Leas attēlu. Kā mehāniski uzgriezta lelle viņš.rāpus tuvojās augstajiem gariem, kas sēdēja uz ādas spilveniem uz grīdas aiz liesas galda kā statujas, kā palagos ievīstīti elku dievi ar papīra kroņiem galvā; sejas aizsegtas melniem, trīsslūrainiem lakatiem, kuros iešķelti caurumi ap to vietu, kur jāatrodas acīm; pa labi sēdēja «prefekts», pa kreisi — trīs «zvērinātie». No izceltām durvīm izveidotais galds apklāts ar skolotāju istabas zaļo galdautu. Uz galda dega trīs sveces, kuru gaisma apspīdēja dažādus šausminošus krāmus — četrus augsto garu Hitlera jaunatnes dunčus bez makstīm, ar smailēm pavērstus pret apsūdzēto un iededzināto uzrakstu «Asinis un gods» pagrieztu uz augšu, nomizotu skābarža klūdziņu iepretim prefektam, sarūsējušus roku dzelžus, kakla dzelžus un biezus foliantus appelējušos cūkādas vākos. Sākās nopratināšana. Prefekts paņēma vienu no biezajiem sējumiem un minūtes desmit lasīja kādu viduslaikos latīņu valodā sacerētu kakla tiesas reglamentu. Stabuļu dobjie dūcieni un bungu rīboņa pavadīja viņa muļķīgo skandēšanu kā raganu sabata mūzika. Pret paša gribu Leas vaigs izgaisa no Rūdija Hāgedorna iztēles. Viņš bija ieraudzījis uz zaļā galdauta šauru roku ar tieviem pirkstiem, kuras gredzenpirksts pa pusei

uzgūla mazajam pirkstiņam. Šo roku viņš pazina tikpat labi kā pats savējo. No šā mazā pirkstiņa viņš reiz bija iebaudījis trīs pilienus asiņu. Piepeši viņu pārņēma riebums, šo roku uzlūkojot. Viņš mēģināja tam pretoties. Viņš taču zināja, ka Zāligers ir viens no zvērinātajiem. No piedalīšanās augsto garu tiesā nedrīkstēja atteikties ne viena, nedz otra puse, ja negribēja iemantot gļēvuļa slavu un piedzīvot boikotu. Hāgedorns bija baidījies no mirkļa, kad ieraudzīs draugu. Par pārējām mūmijām viņam nebija nekādas daļas. Bet nu viņš zināja, aiz kuras mūmijas maskas slēpjas draugs.

Mūzika pārtrūka. Prefekts, nolasījis apsūdzību, tūliņ vērsās ar pirmo tiešo jautājumu pret apsūdzēto, kas tupēja uz ceļiem viņam pie kājām.

—     Vai apsūdzētais atzīstas par vainīgu miesīgos vai garīgos asinsgrēka sakaros ar kādu nešķīstu radījumu? Jā vai nē?

Hāgedorns centās pa melnā mūmijas pārvalka spraugām uztvert drauga skatienu. Kaut jel šai mirkli būtu sabiedrotais, lai varēm uzspiestais apvainojums, kuru es neatzīstu, nebūtu jāuzņemas vienam pašam.. . Viņš nesastapa drauga skatienu. Un tāpēc neatbildēja uz jautājumu, klusēja, spītējot spēles noteikumiem, kas lika uz visu atbildēt «jā». Viņš nespēja parunāt. Kaut kas aizžņaudza kaklu. Viņš neredzēja vairs Leas tēlu. Aizvēris acis, viņš pie katra sirdspuksta redzēja uzšaujamies sarkanu vilni — citu aiz cita; viņš redzēja savu asiņu kaskādes. Un asinīs kā glumas gļotas pludoja riebums, viņa paša riebums pret šo nejēdzību, pret tādu draugu.

Prefekts sāka nervozēt, kliegšus izkliedza jautājumu vēl otru un trešo reizi. Hāgedorns, ar acīm klonā urbdamies, klusēja. Viens no tiesas kalpiem sakampa viņu aiz matiem, lai viņš būtu spiests uzlūkot prefektu. Viņš palūkojās prefektā, un tad pēkšņi Leas tēls atkal parādījās acu priekšā.

Hāgedorns vāri pasmaidīja, līdz izdzirda prefekta roku smagi noklaudzam uz galda un redzēja, ka prefekts satvēra skābarža nūjiņu un, pacēlis to gaisā, visiem redzot, salauza, sacīdams:

—     / ad graecum pi! * — Kad šis spriedums bija atskanējis, tiesa piecēlās. Kāds izstīdzējis zvērinātais atdūrās ar galvu zemajos griestos, spraudīte, ar kuru bija sastiprināta viņa papīra kroņa slīpa, atsprāga vaļā. Arā, atkal sāka trakot raganu sabata mūzika pilnā spēkā.

Nu vajadzēja sākties eksekūcijai. Gļēvās izturēšanās dēļ apsūdzētajam bija piespriestas «visas trejas nāves». Tiesas kalpi novāca no galda šausminošās grabažas, norāva zaļo galdautu un piesēja Hāgedornu ar virvēm pie galda, kas īstenībā bija no eņģēm izceltas durvis. Tad apsūdzēto aiznesa uz «soda vietu» — proti, uz veļas mazgātavu. Gājienam pa priekšu grozījās šamanis, taču tagad ārsti vairs nelēkāja apkārt šamanim, bet tikpat ķēmīgi māžojās ap nestuvēm ar notiesāto.

Kad procesija bija nonākusi veļas mazgātavā, sākās pirmā nāves soda procedūra. Tiesas kalpi nolika durvis ar piesieto zēnu uz diviem krāģiem. Tikai tagad parādījās «bende». Arī viņš bija tērpies maisā, bet tas bija nokrāsots sarkans; galvā viņam bija sarkana kapuce un pat roku dilbi notriepti sarkani.

—     Dari savu darbu! — prefekts pavēlēja. Pirmā nāve nozīmēja izdzert «indes kausu» — pusglāzes rīcineļļas. Hāgedorns to izdarīja nepretodamies. Viņš jau bija uz to sagatavojies: mājās pateicis, ka viņam esot caureja, un izēdis veselu katliņu biezas rudzu miltu putras. Ja viņš būtu pretojies, eļļu viņam būtu ielējuši ar varu — būtu ieķīlējuši zobos koka klucīti. Kad tas bija padarīts un ārsti konstatējuši «mortuus esi», stabules sacēla tik negantu brēku, ka «mirušais» pamodās no miroņiem, lai izciestu otru nāvi — «nāvi no skaudrā stara».

Šim holūkam tiesas kalpi atraisīja Rūdija rokas, novilka ogļu maisu no muguras, pēc tam rokas atkal sasēja un nostatīja viņu gluži kailu pret aklu sienu ar visām durvīm, kuras viņš pats tagad ar atplestajām rokām pieturēja. Spokainajā sveču gaismā viņš atgādināja milzu sikspārni. Viens no tiesas kalpiem pie-

' Vācies pie karātavām! (Lat.) Šāds teiciens radies tāpēc, ka grieķu burts n atgādina karātavas uz diviem stabiem.

slēdza dārza šļūteni ar uzmavu pie ūdens krāna, bet otrs pasniedza bendem šļūtenes galu, kuram bija vēl uzmaukts misiņa uzgalis. Prefekts piegāja pie notiesātā un ar soļiem nomērīja trīs metrus, kā to mēdz darīt futbola tiesnesis, nomērīdams distanci vienpadsmit metru soda sitienam. Nomērīto trīs metru attālumā nostājās bende. Prefekts pamāja, lai atgriež krānu. Spēcīgā strūkla atsitās Rūdijam prкt krūtīm. Aizelsies viņš pūlējās ievilkt elpu. Stabules kauca, bungas dārdēja. Prefekts_pastiepa roku un norādīja šļūteni pavirzīt zemāk. Ūdens šļakatas atsitās pret upura vēderu un gurniem un šķīda uz visām pusēm. Iečūkstēdamās vairākiem sargiem rokās nodzisa sveces. Hāgedorns smagi elsa. Prefekta paceltā roka pavirzījās augstāk. Ūdens strūkla iešļāca Rūdijam sejā. Dažiem stabulniekiem pēkšņi aptrūka elpas. Viņi redzēja, kā Rūdijs groza galvu no vienas puses uz otru pusi, jo bende mērķēja viņam uz lūpām.

—     Mūziku! — iebrēcās prefekts un lēni laida roku lejāk. Ūdens strūkla sekoja rokas kustībai, līdz sāka šaustīt upura kaunumu. Hāgedorns no visa spēka piespieda pakausi pie durvju šķērša. Viens no stabulniekiem, tas pats puišelis, kurš toreiz tika solījies nokaut skolas apkopēju, ja vien viņa to pavēlētu, skaļi atraugādamies, pievēma savu stabuli. Šajā mirklī iestājās klusums. Nedzirdēja nevienas citas skaņas kā vien ūdens spalgo šņākoņu.

. . . Tagad vismaz paskaties uz mani, Armīn . . . palīdzi jel. . . Viņš nesastapa neviena skatiena. Tad pār Hāgedorna lūpām izlauzās mežonīgi, dzīvnieciski rēcieni. Tā nebija viņa balss, tā nebija viņa griba, tās nebija viņa sāpes. Tur kliedza mirstošais homo sapiens, līdz nāvei ievainots ar saprātu un jūtām apveltīts cilvēcisks radījums. Bet kāds cits iesmējās: grūdieniem, kā garā kāsa lēkmē, arī ne savā balsī, bet nejaukiem guldzieniem — kā mežonīgs cilvēkveida izdzimtenis, pārāk gļēvs, pārāk egoistisks un kūtrs, lai justu līdzi sava brāļa elementārām sāpēm, izdzimtenis, kas tīšuprāt apspiež neviļus pamodušās sirdsapziņas balsi līdz tam nedzīvajam punktam, kur tā pārvēršas par cinisku intelektu. Tas bija Zāligers. Rūdijs nedzirdēja

īso, aizsmakušo iesmiešanos. Kliedziens tikpat pēkšņi, kā izlauzies viņam pār lūpām, atkal apklusa. Galva noslīdēja uz krūtīm. Viņš sāka raustīties šņukstos kā bērns, kas ilgi raudājis.

Prefekts pamāja ar roku. Tiesas kalpi satvēra durvis un kopā ar sasieto Hāgedornu novietoja tās atpakaļ uz krāģiem. Viens no ākstīgajiem ārstiem uzlika kailajam, šļauganajam upurim roku uz neganti pukstošās sirds, papurināja galvu tā, ka zvārguļi nošķindēja, un noteica: «Mors non gerit.» Nāve nav iestājusies. Pēc šā konstatējuma mocības tika izbeigtas kā eksāmens, kurā pārbaudāmais atklājis pārāk apkaunojošus robus zināšanās. Hāgedornam atlaida trešo nāvi — «tikt dzīvam apraktam», kuru parasti mēdza izpildīt katlu mājā, apberot upuri ar koksu; pēc trešās nāves būtu sekojis jautājums, vai sodītais nožēlojot grēkus, un, ja tas atbildētu — «jā», tad viņa «vecais Ādams», maiss, kas viņam mugurā, tiktu sadedzināts krāsnī. Tas viss šoreiz gāja secen. Tiesas kalpi atraisīja Hāgedornu un pasvieda viņam maisa skrandu. Tajā pašā mirklī viss rēgu bars, aurodams un bungas dārdinādams, pazuda no mazgātavas. Hāgedorns taustījās pa tumsu, jo elektrības drošinātāji bija izgriezti, atpakaļ uz salkani smirdošo telpu, kur bija pamestas viņa drēbes. Ģērbjoties viņam aiz aukstuma klabēja zobi. Kad viņš bija aiztaustījies līdz izejai un vēra vaļā smagās durvis, kāds viņam negaidot spēcīgi iespēra pa dibenu, tā ka viņš velšus novēlās pa portāla kāpnēm. Pagriezies atpakaļ, viņš ieraudzīja augšā pie durvīm stāvam skolas apkopēju lielās filca tupelēs, galifē biksēs un adītā kamzolī.

—     Strempulis! — Aiz muguras atskanēja nicīgs sauciens.

Kā piedzēris Rūdijs Hāgedorns meimuroja uz mājām. Daudzos logos dega adventes zvaigznes. Klusi, lielām pārslām lidinājās sniegs. Labi, ka sniga, jaunais sniegs apklāja raupjo, slideno vecā sniega segu uz ietvēm un bruģa. Stāvajā, šaurajā Klaušu ieliņā pierīkotas dzelzs margas, kur pieturēties vecajiem un vārgajiem. Šovakar, pie tām turēdamies, vilkās septiņpadsmit gadus vecais zēns.

Rūdijs cerēja, ka vecāki jau būs aizgājuši gulēt. Pulkstenis rādija gandrīz pusdesmit. Taču virtuves logos vēl spīdēja gaisma, un, iegājis iekšā, viņš ieraudzīja vecākus sēžam, it kā tie būtu viņu gaidījuši. Māte sēdēja, rokas klēpī salikusi, uz sola pie rokdarbu galdiņa; tēvs kvernēja uz ķebļa trīsstāvu čuguna krāsns priekšā un ar kabatas nazi drāza skaidas. Uz rokdarbu galdiņa nolikta zila aploksne. Rūdijs saprata: pienākusi zilā vēstule, kurā vecākiem tika paziņots par Consilium abeundi, ko viņam bija izteicis skolas direktors. Paulam un Dorai Hāgedorniem likās, ka aiz vēstulē minētā un tuvāk nepaskaidrotā latīņu izteiciena slēpjas kaut kas briesmīgs. Māte sērīgi paraudzījās dēlā.

—    Vai tu esi izdarījis kādas negantības, Rūdij? Izstāsti!

—     Blēņas! — tēvs iejaucās. — Viņš būs izmuldējies, sarunājis visādas nejēdzības vai… — Pauls Hāgedorns piecēlās un paņēma zābaku kalpiņu no aizkrāsnes. — Vai varbūt tu esi palaidis nagus, draudziņ? Es tevi pataisīšu par kropli! Tu mani pazīsti. Runā taisnību !

Rūdijs neteica nekā, neviena vārda. Bet, kad tēvs atvēzējās, lai sistu, tas ieraudzīja zēna acis pazibam tik mežonīgi, ka samulsa.

—     Nu, ko tu esi savārījis, vai esi mūs apkaunojis? Runā!

Rūdijam pāris reižu balss aizķērās kaklā, kad viņš sāka runāt:

—     Es vairs skolā neiešu. Ar desmit zirgiem mani neviens vairs neaizvilks uz to cietumu, uz to katorgu . . . Iestāšos pie Vinšmaņa par mācekli, pēc pusotra gada būšu izmācījies un varēšu dot jums pienācīgu iztikas naudu.

Tēvs nikni ietrieca zābaku kalpiņu kaktā.

—     Atkal esi ko jaunu izgudrojis! Domā — es tev atļaušu ar mani velnu dzīt. ..

—     Pastāsti taču, Rūdij, kas noticis, — māte lūdzās.

Rūdijs viņiem izstāstīja daļu patiesības: viņš esot

aizrakstījis Leai vēstuli, lai pārāk neraizējoties, gan jau atkal viss būšot labi. Šī vēstule tad ari atrasta viņa

somā, un par to viņu esot strostējuši kā nez kādu noziedznieku.

—     Tas ir viss. Man pietiek. Es uzspļauju tādai skolai. Neesmu nekāds noziedznieks un neesmu ari tik neaptēsts, ka nevarētu strādāt. Iešu pie Vinšmaņa, lai jūs sacītu ko sacīdami. . .

Māte klusēja. Viņa izņēma maizi no lādītes, zēns taču nebija ēdis nekā vairāk kā tikai rudzu miltu biezputru pēcpusdienā. Tēvs šķendējās:

—     Nabaga ļaudīm vienmēr kaut kas saiet grīstē. Kāda tev daļa gar to smalko Fīslera jaunkundzi! Tu taču pats redzi, ka mums klājas labāk, kopš ebrejiem vairs nav nekādas teikšanas … — viņš pamāja uz liesās desas galu, ko māte uzlika galdā. — Vai senāk mēs tādu ēdām, ko? Labi, ja par visiem bija viena siļķes aste, ko paskrubināt! Bet dari vien, kā gribi, tu jau pārgudrs esi bijis no laika gala . . .

Starp ziemsvētkiem un jaungadu tēvs aizgāja Rādijam līdzi pie Vinšmaņa un parakstīja līgumu, kas stājās spēkā ar pirmo janvāri. Dītriha Ekarta skolas direktors nelika nekādus šķēršļus ceļā ģimnāzista Hāgedorna aiziešanai no skolas.

Jaungada dienā Armīns Zāligers atnāca uz ielu uzrauga māju.

—     Nemuļķojies, Rūdij, tu taču pats sev nodari Jaunu!

Rūdijs raudzījās ārā pa logu un nebilda ne vārda.

—     Protams, Rūdij, es rīkojos nelietīgi, piedalīdamies «augsto garu tiesā». Bet ko man bija iesākt? Tu zini, ka reizēm jākauc vilkiem līdzi, ja esi viņu barā … Paklau, nu neesi jel ietiepīgs kā tāds ēzelis!

Neatskatījies uz Zāligeru, Rādijs noteica:

—     Neraizējies par mani. Katram pašam jāzina, ko dara …

Zāligers sapīcis gāja projām. Rūdijs pa logu noskatījās viņam pakaļ, redzēja viņu paejam garām vecajai kastaņai, kurā viņi kādreiz bija ierīkojuši zaru cietoksni, redzēja drauga plecus, līgano gaitu, bērnišķīgi tievo kaklu, kailo galvu ar zīdainajiem, gaišajiem matiem. Viņš izcieta lielas mokas, redzot Armīnu tā aiz-

ojam — uz visiem laikiem. Bet galu galā Zāligers taču pats bija sarāvis viņu senās draudzības saites.

Rūdija Hāgedorna biklo, dziļo mīlu uz Leu šie notikumi nebija salauzuši. Bet viņš vairs nespēja rakstīt meitenei vēstules. Nespēja. Naivie, nevainīgie atklāsmes vārdi, kurus tik vieglu roku vedās uzraksLīt Rūdijam — Hiperionam, atslēdznieka māceklim pēkšņi šķita kaut kā smieklīgi. Vairākkārt viņš lūkoja uzrunāt Leu uz ielas. Arī tas neizdevās. Lea pagāja viņam garām — laipna, bet tālumā vērstu skatienu. «Gan es savu laiku reiz sagaidīšu,» nodomāja Rūdijs . ..

Martā Zāligers nolika abitūrijas eksāmenus, un drīz pēc tam viņu iesauca armijā. Visa abiturientu klase jaunā direktora vadībā tūliņ pēc pēdējā eksāmena bija ieradusies pie kara apriņķa pārvaldes priekšnieka, un visi kā viens bija lūguši atļauju iestāties kara skolā, lai kļūtu par aktīviem vai rezerves virsniekiem. Kad pirmajā septembrī sākās karš, Zāligers jau bija fēnrihs.

Drīz pēc tam Hāgedorns sastapa Dr. Fīsleru tirgus laukumā pie skaļruņa, toreiz, kad paziņoja, ka Anglija un Francija pieteikušas karu. Dr. Fīslers pavilka Rūdiju sānis, un, Bādenveilas maršam dārdot, viņi kopā aizgāja uz zivju dīķa apstādījumiem.

—     Es gribēju jums pateikties, mīļo Hāgedorn. Jūs cīnījāties godam. Jā, jā, nemaz neliedzieties. Es zinu, ko runāju… — To pateicis, Fīslers aši mainīja tematu un sāka runāt par karu: — … Mūsu tautu atkal piemeklējis nolādēts liktenis. — Tačti Hāgedorns juta, ka vecajam kungam sirdi spiež pavisam kas cits. Tikai pašās beigās, sniedzot Rūdijam roku atvadām, viņš sadūšojās:

—     Gribu jums dot draudzīgu un tēvišķīgu padomu, manu mīļo, uzticamo Hiperion, īsti sirsnīgu tēva padomu: metiet pie malas domas par manu krustmeitu. Nabaga bērns, mājās dzīvodams, gandrīz vai sajucis. Armīns Zāligers — to jūs nevarējāt zināt — nu jā, bija ar meiteni tikpat kā saderinājies. Arī viņš gribēja ar varu pieveikt likteni. Bet ar varu neko nav iespējams izdarīt. Kā nākamajam virsniekam, viņam vajadzēja pārtraukt visas attiecības ar Leu. Es to saprotu,

vismaz cenšos saprast. Un es jūs lūdzu, Hāgedorn, netuvojieties Leai. Labākajā gadījumā jūs meiteni padarīsiet otrreiz nelaimīgu — un pats sevi arī. Mums jābūt saprātīgiem .. . Dzīvojiet vesels!

Kamēr Fīslers runāja, Hāgedornam likās, ka viņš turpat uz līdzenas vietas tiek pilnīgi iznīcināts. Viņš aizstreipuļoja līdz tuvākajam solam, kurš tāpat kā visi citi soli zivju dīķa apstādījumos bija sētiņ nosēts ar bultu caururbtu siržu graizījumiem.

Nākamajā svētdienā viņš Kacenšteinas alā deva aušīgo atriebības zvērestu, ka nogalinās Zāligeru. Bet, kad Zāligers oktobra sākumā pēc Varšavas krišanas ieradās uz dažām dienām atvaļinājumā, Rūdijs vairījās no viņa kā zaglis no apzagtā.

Un vēl pēc laiciņa, decembra sākumā, viņš aizgāja uz kara apriņķa pārvaldi, lai pieteiktos brīvprātīgajos. Jau pirms ziemsvētkiem viņu iesauca.

Māte slaucīja acis priekšautā un nolādēja karu, kad vecākais dēls teica ardievas. Tēvs pavadīja brīvprātīgo karavīru uz staciju. Stāvot uz perona, tēvs vēlreiz ierunājās par Rūdija aiziešanu no skolas — tas viņam joprojām nedeva mieru.

—     Man ļoti ķērās pie dūšas, Rūdij, ka tu neizturēji skolā līdz galam. Bet, kas bijis, bijis. Tagad tev ir astoņpadsmit. Kad atgriezīsies no kara un būsi kļuvis par varoni, es kaušu tītaru, un tam jāsver tieši tik daudz mārciņu, cik tev tad būs gadu. Savas deviņpadsmit, divdesmit mārciņas, man domāt. . .

Tēvs nepalika līdz vilciena atiešanai. Viņš iegriezās traktierī, atstūma zili melno ielu uzrauga cepuri pakausī un piedzērās līdz nemaņai.

Kad vilciens izbrauca no stacijas halles un ripoja pāri tiltam un Rūdijs vēlreiz noraudzījās uz dzimto veco kalnu pilsētiņu, uz mājām, kas piespiedušās pie Reifenas kalna kraujā kūkuma, uz masīvo klinšakmens baznīcu, uz garo, apsnigušo rātsnama jumtu, uz veco skolu ar daudzajiem logiem, uz šķūņiem ar platajām iebrauktuvēm netālu no kapsētas, uz mākoņiem, kas slīdēja pāri pilsētai un kalnam, un domāja par mīļoto meiteni, kura palika šeit, viņš vientiesīgi nosolījās: es izcīnīšu tev brīvību, Lea …

~ Mums jābūt saprātīgiem, — sacīja Dr. Teo FisIntN un pēc Staļingradas katastrofas pierunāja Leu ieni.iin■. Reifenbergas rezerves lazaretē par sanitāri.

r.iilijas kungiem sameties jau krietni bail. Un baiļu HVlcdi i liek noslīdēt vissmalkākajām maskām. Mums 1 Jflpnsteidzas viņiem pa priekšu. Līdz šim viņi tevi ig[ horfi, viņi tev piešķīruši pat normālo pārtikas kartīti, luupilāju nagi nedrīkst mūs sakampt. Piesakies. Māsu li par maz. Strādā vismelnāko darbu. Kalpošana cilvē( il).ū tevi pasargās. Pagaidām viņi tomēr vēl cik necik Ievēro Sarkanā krusta konvenciju … Es pats pieteikļos par pamatskolas skolotāju. Sāksim bēgt uz priekšu, l.oa…

Lea darīja, kā viņai lika. Viņu norīkoja darbā lazaretes veļas mazgātavā. Kādu pēcpusdienu, kad viņa pašreiz izkāra uz auklas žāvēties kareivju apakšbikses, Iris jauni varoņi, kas veseļojās lazaretē un sauļojās dārzā, gribēja meiteni izjokot. Kamēr Lea aizsteidzās pēc jaunas veļas nastas, puiši sasēja visai slapjo apakšbikšu falangai galus mezglos, bet paši noslēpās aiz krūmiem. Lea, atgriezusies ar smagu veļas grozu dārzā, ieraudzīja, kas izdarīts. īstenībā viņai gribējās par šo Makša un Morica nedarbu no sirds pasmieties. Viņa nepavisam nedusmojās uz trim puišiem, kuri jau šad tad viņu bija uzrunājuši un pakacinājuši par dzestro atturību un nerunīgumu. Bet — «mums jābūt saprātīgiem» … Tāpēc viņa izlikās sapīkusi un sāka likvidēt nedarba sekas. Tas nemaz nenācās viegli, slapjie mezgli bija cieši savilkti. Tad visi trīs negantnieki izlēca kā mežoņi no paslēptuves.

—     Skaistulīt, maksā izpirkšanas naudu!

—     Katram pa bučai uz degungala!

—    Ko nu! Labāk atnāc vienreiz uz kino ar mums, trim lāga zēniem!

—    Labāk uz Steibes kafejnīcu, mēs maksāsim karaliski, ja tev būs kūku taloni…

—    Mēs izlozēsim, kurš tevi pavadīs līdz namdurvīm . ..

Leas seja joprojām palika sapīkusi.

—    Slimniekiem šajā dārza daļā nav atļauts uzturēties. Lūdzu, ejiet projām …

Viņas balss skanēja tā, ka nevarēja rasties ne mazākās šaubas — viņa runā tieši to, ko domā.

—     Muļķa zoss, — viens noteica aiziedams.

Lai arī šis atgadījums bija pavisam nenozīmīgs, tas tomēr nepalika bez sekām. Puiši viņu nosūdzēja feldfēbelim: — Vai mēs tādēļ frontē lejam asinis, lai dzimtenē šādas kazas mums parādītu garu degunu? — Leu bez kāda pamata pārcēla uz infekcijas nodaļu. Tur četrdesmit ceturtā gada maijā ievietoja Dītriha Ekarta skolas direktoru, to pašu vēršapauri ar iesauku «Musolini», kas jau bija uzdienējies līdz majora pakāpei un saslimis ar Volīnijas drudzi. Leas pienākumos ietilpa divreiz dienā infekcijas slimību nodaļā uzslaucīt grīdas ar dezinficējošu šķīdinājumu. Ieraudzījusi jauno pacientu, viņa iztrūkās. Taču viņas bailes izrādījās bez pamata. Direktora kungs — tagad majora kungs — izturējās pret viņu necerēti pieklājīgi, lai neteiktu — lipīgi laipni.

—     Dzirdēju, ka jūs šeit strādājot brīvprātīgi, Fīslera jaunkundz?

Lea ar pūlēm pamāja.

—     Izsaku jums savu dziļāko cieņu.

Šo cilvēku viņa ienīda vairāk par jebko pasaulē: licis jel viņš mani mierā, neglūnējis manī ar savām mundiera pogām līdzīgajām acīm, kas tagad spīd vēlīgā laipnībā, kaut gan viņš negrib nekā cita kā nodrošināt sev aizmuguri. Tagad kundziņš atceras visus savus grēkus. Viņš gan apgalvo, ka invāzija Normandijā un Sicīlijā esot tīrais sīkums, bet šausmas, ka līdz ar Pleskavu ir zaudēta pēdējā krievu pilsēta, viņu vajā pat drudža murgos. Nesen viņš brēca: «Turieties, vīri! Nelaidiet tos sarkanos suņus tālāk … Ko jums vajag no manis … Es nebiju vainīgs … Es ne . . .»

Atguvis samaņu, viņš nākamajā dienā sacīja:

—     Mēs tagad rīkojamies pēc «gumijas frontes» taktikas. Kad būsim to pienācīgi izstiepuši, palaidīsim galu vaļā. Tad Ivani aizsprāgs pāri Urāliem. Tur tie varēs grauzt un spļaudīt saulpuķu sēklas, kamēr izbeigsies krājumi. Ģermāņu mūžīgie karagājieni vienmēr vērsušies uz austrumiem. Skaidrs, Fīslera jaunkundz?

Droši vien, majora kungs …

—     Ko nozīmē — droši vien? Tas ir neapgāžams vēsinies likums, kuru fīrers tagad, tūkstoš gadu pēc mūsu l/niekotās vēstures, ir izpratis un īstenos. Vai jūs tam ik ticat?

Kā nu ne, majora kungs … »

I ra, ģērbusies sanitāres gaišzilajā svītrainajā kleilii.ia, pašreiz ar slotu izslaucīja vēršapaura pagulti un noliecās, lai paslēptu seju. Viņš mēģināja satvert viņiis kailo rokas dilbu. Meitenē uzjundīja dusmas. Viņa iļ indrīz iekliedzās. Kliedziens jau teju teju lauzās uz .iru. Bet viņa savaldījās. «Mums jābūt saprātīgiem…» Taču kliedza viņas mēmās lūpas, niknais skatiens un loka, ar kuru viņa atgrūda uzmācīgo vīrieti.

Vēršapauris saprata.

Uztraukumā Leai misējās: viņa iebāza piecas trušādas vestes nevis aukstās dezinfekcijas skapī, bet atutošanas krāsnī. Kad ādas vestes izvilka no tvaicētavas, tās bija sarāvušās maziņas kā zīdaiņu krekliņi. Brūno māsu priekšniece aizsvilās negantās dusmās:

—     Jūs taisāt sabotāžu . ..

Nākamajā dienā agri no rīta Leu Fīsleri tēvoča dzīvoklī apcietināja. Šausmās pavisam sajēgu zaudējis, Dr. Fīslers pieprasīja geslapoviešiem apcietināšanas orderi. Viņam piegrūda pie deguna kādu papīreli, bet tikai uz mirkli. Viņš nespēja nekā izlasīt. Viņš sāka protestēt. Tad viņam pie deguna piegrūda kaut ko citu — revolvera stobru. Fīslers atslīga mīkstajā atzveltnī, kas stāvēja pie grāmatu plaukta, un, kad meiteni veda projām, tikko jaudāja gurdi un nespēcīgi pamāt ar roku. Bet ar to vien nepietika. Ieradās vēl citi vīri, kas dzīvoklī visu apgrieza otrādi. Kratīšana. Tad viņš vairs neprasīja, lai uzrāda orderi. Vispamatīgāk gestapovieši izokšķerēja viņa rūpīgi sakārtoto korespondenci. Fīslers tagad nojauta gan, ko viņi meklē, — viņa saraksti ar divām privātpersonām, kuras pirms dažām dienām apcietinātas sakarā ar atentātu pret Hitleru. Bet to viņi meklēja velti. Visas vēstules bija iznīcinātas. «Mums jābūt saprātīgiem …»

Leu bez tiesāšanas aizveda uz vienu no sieviešu koncentrācijas nometnēm. Aktos ierakstīja: «Tēvs ebrejs,

Londonas radiofona Vācijas nodaļas līdzstrādnieks,» — un turklāt vēl to, ko, sļimības gultā gulēdams, bija liecinājis majora kungs: «. . .Maskētā veidā grāvusi kaujas morāli .. .»

«Es tev izcīnīšu brīvību, Lea!» . . . Pēc pieciem kara īstenībā pavadītiem gadiem Rūdījām Hāgedornam šī apņemšanās pašam šķita tik muļķīga un vientiesīga, ka viņš aiz kauna to visiem spēkiem gribēja izdzēst no atmiņas. Taču cilvēka griba un vēlēšanās nav noteicēja par to, ko aizmirst un ko atcerēties. Kopš Hāgedorns bija uzzinājis, ka Lea apcietināta, viņa griba un vēlēšanās bezspēcīgi kliboja pa pasīvas cerības ceļu. Viņš cerēja, ka Leai tomēr būs radusies kāda iespēja paglābties, Kāda — to viņš nemācēja pateikt. Viņš zināja, ka Lea nav fiziski pārāk spēcīga, turklāt notikums ar Zāligeru un viss pārējais, kas tika nodarīts viņai un tēvocim, droši vien satriecis viņu arī psihiski. Un vēl turklāt — ja arī viņa izturētu dvēseles mokas, ko līdz drosmīga sirds, kad draud bads vai pat lode… Cik bieži austrumos Hāgedorns bija dzirdējis par speciālajām vienībām, kuras ebrejus un pusebrejus sadzinušas baros kā lopus un kaut kur, kāda tanku grāvja malā apšāvušas. Viņš -to gan nekad nebija redzējis un nebija arī tam īsti ticējis. Drīzāk viņš ticēja baumām, kas tika izplatītas, lai apslāpētu nostāstus par briesmu darbiem. Bet, kopš māte bija atrakstījusi: «…Tagad viņi aizveda arī Leu Fīsleri, un par Ernstu Rotlufu līdz šim brīdim neviens nekā noteikta nezina. Bet par Albertu Polu, kurš kādu laiku bija skolotājs Rašbahā, bija izkārts sarkans plakāts. Viņam Brandenburgā nocirsta galva. Tas viss ir briesmīgi…» — kopš māte to bija atrakstījusi, viņš vairs neticēja palaistajām baumām. Kopš tā laika viņš ticību un cerību dibināja vairs tikai uz to, ka noliks varbūt kāds neticams izņēmums, kā cilvēks, kas tic, ka velns pēkšņi varētu kļūt dievbijīgs.

Un tagad viņš gāja pie Zāligera. Pašreiz viņš domāja: Zāligeram jāzina vairāk, nekā zinu es. Viņa tēvs vēl droši vien satiekas ar Leas tēvoci. Gan jau Dr. Fīsleram būs kādas vēstis. Es vaicāšu Zāligeram, ko viņš zina par Leu, Hāgedorns pagaidām nolēma. Tas, ko

'/.īligers sacīs, ies lielajā rēķinā. Bet, kā viņš to pali -iks, tiks ieskaitīts viņa personīgajā kontā, un par to viņam būs man jāatbild …

Un tomēr — dažas dienas pirms šā saulainā aprīļa nla angļu karaspēks bija Leu Fīsleri atbrīvojis no Koncentrācijas nometnes. Viņa pašreiz gulēja slimnīcā smagi slima. Bet to brašais soļotājs, kas gribēja vairāk domāt par nākotni nekā par pagātni, vēl nevarēja zināt, to nevarēja zināt ne viņš, ne Dr. Fīslers, ne hauptmanis Zāligers.

Otra nodaļa

Vēl bija palikuši ap trīsarpus kilometru, ko soļot pa taisno lielceļu līdz pagriezienam uz Rainu. Gājējs varēja pilsētiņu jau saredzēt. Tā atradās pa labi šai līdzenumā, kas ir gandrīz tik gluds kā galds un kur tikai vietumis paceļas kāds kumpains paugurs. Brūnogļu virszemes raktuves nosaka apvidus vaibstus. Paceļas milzīgas kāpas pelēkbrūno izrakteņu, kaili, ģeometriski, industrijas radīti kalni. No tālienes izskatījās, it kā pauguri nogrūtu pie pašas Rainas, gandrīz vai pilsētmāju pagalmos. Bālgandzeltenas dūmu svēdras laiski aizstiepās pār kalnu mugurām. Ja man palaimēsies, nodomāja Hāgedorns, pēc kādas stundas jau būšu pozīcijās. Ja palaimēsies, viņš domās vēlreiz piemetināja, jo viņam bija nelāgas atmiņas par tik taisniem ceļiem. Uz tāda paša taisna ceļa, piemēram, viņam reiz bija nosalušas kājas, kļuvušas baltas kā krīts un nejutīgas kā ledus bluķi, cērt vai gabalos. Kopš tā laika viņam nebija vairs īstā soļa, kaut gan viņš zem zaļajām, pārkrītošajām biksēm valkāja mīkstus teļādas zābakus, kurus pie Oderas bija novilcis kādam leitnantam, kam to vairs nevajadzēja.

Šādi ceļi gurdina gan kājas, gan acis, tie samaitā omu un modina atmiņas… Pa šādiem ceļiem ejot, vienmēr ir jādomā, jādomā… Šoseja no Smoļenskas uz Maskavu arī bija tikpat taisna. Tā mūs velnišķīgi izjokoja. Tai nebija mērķa. Mērķis visu laiku skrēja

mums pa priekšu kā gara ēna launaglaikā. Vienīgi ētera viļņi, kuri alka pēc mērķa un bija apreibuši no uzvarām un kurus mums nopakaļ sūtīja dzimtene, lēkāja pāri mūsu ēnām, tanku un vilcēju, lielgabalu un cisternu, munīcijas mašīnu un kājnieku kolonu ēnām. Tie meta pārgalvīgus lokus jau ap Spaska torni, sadalīja mums jau ziemas mājokļus.

Un tad piepeši lauska tēvs laida vaļā savus dārdošos spērienus. Ložmetēji frontes viņā pusē sāka tarkšķēt līksmāk, lielgabali un mīnmetēji, šie tēraudā izlietie pilnības ragi, sāka dāsnāk bērt šrapneļu svētību, un 122 milimetru lielgabalu baterijas aizvien biežāk grandīja basa ārijas uz taisnās šosejas. Kā izbiedētu pīļu bari ētera vilnīši apjukuši aizplīvoja atpakaļ, aizšalca pāri mūsu galvām un aiznesa uz dzimteni varoņvēstis par daudzajiem brašajiem karavīriem, kas plānos šinelīšos cīnās un salst līdz nāvei. Tūkstošiem un desmitiem tūkstošu piedzīvoja galu uz tā taisnā lielceļa, bet mērķi nesasniedza neviens.

Nedrīkst domāt par pagātni!

Bet no domām nav glābiņa. Domāšana ir kareivja necienīgs netikums, kultūras slimība. Jādzīvo tikai tagadnē, par rītdienu nedomājot. Galvenais ir remdināt izsalkumu: ēdot, guļot, dzerot, šaujot, pie meitenēm — visur. Un to vajag pēc iespējas darīt ar baudu. Mūsu dzīves normālais vilcienu saraksts nu jau kopš sešiem gadiem kļuvis nederīgs; pēdējā stundiņa ikvienam var pienākt jebkurā brīdī — vienalga, vai viņš ir vecs vai jauns, vienalga, vai viņam patīk saule vai mēnesnīca, vai viņš lādas vai dievu lūdz, vai nododas izdzīvei vai jūsmībai, vienalga, vai viņš ir laimīgs vai nelaimīgs, gudrs vai muļķis. Spindzošā lode nepazīst izšķirības, tā ir vēl stulbāka par karalauka žandarmu. Tāpēc arī es saku sev: tev ir tikai divdesmit četri'gadi, ņem, kas ņemams, izbaudi ik mirkli, jo varbūt tas ir tavas dzīves pēdējais mirklis.

Augstu virs zarainajiem koku vainagiem zilgmo debesis, blāvas un tukšas. Mazi mākonīši kā eņģelīšu krekliņi rāmi balo augstajā dzidrumā. Varbūt, Hagedorns domā, tie izkārti tur, lai arī eņģeļu kreklos izsalst utis, jo tur augšā taču ir nežēlīgi auksts. Nav

likai zināms, vai mazajiem eņģelēniem ir utis. Patiesībā vajadzētu gan būt, jo ir taču karš un eņģelīšiem lāapkopj kareivju mītnes debesīs. Uz katru kareivi trīs eņģelīši — lai būtu izturēts trīsvienības princips. Un kādi tiem mazajiem, mīļajiem eņģelīšiem ir diben(iņi — sārti kā ziemas rīta blāzma Krievzemē. Jā, jā, draugi, cilvēkam vajadzīga iejūta un nākotnes perspektīvas . ..

Vai šo romantisko joku netika izteicis resnais Bauornfelts, kuru viņiem ap pusdienas laiku vajadzēja Aleksandrovā ar kasīšanu nokasīt no lafetes? Bet varbūt teicējs bija Bloms, kārnais, jukušais Bloms, kas naktī, posteni stāvēdams, nošāvis vezumnieku zirgu, ar šautenes durkli uzšķērdis tam vēderu, iebāzis siltajā vēdera dobumā kājas, bet turpat arī aizmidzis un nosalis? Vai viņš būtu bijis teicējs? Hāgedorns vairs neatcerējās. Tajā neganti saltajā ziemā, lai cik skumji par to domāt, pārlieku daudzi palika sniegā guļam.

Viņš arī nemaz negribēja atcerēties. Laiks, viņš domāja, nozīmē — pašreiz, un pašreiz, mākoņos skatoties, ir jādomā par ko citu. Proti, par to, ka bālganajām svītrām tur tālumā virs terrikoniem ir sudraba galviņas, bet sudraba galviņām tik redzīgas acis kā vanagiem, un, tuvāk pienākot, tām ir pat balss, jo tie ir amerikāņu izlūki, tie ir divmotorīgie lightnings, kas izlūko vietu citiem; pēc tiem nāk bumbvedēji un ielu slaucītāji — spitfires un thunderbolts — lidojošie suņi, kas izšauj garas, sarkanas ugunsmēles un bez mazākās kautrēšanās nolaiza visu drazu no ceļiem, galvenokārt cilvēkus — gan braucējus, gan gājējus. Vislabāk šiem lidojošiem suņiem patīk aplaizīt tieši šādus pavisam taisnus ceļus. Un neviens nespēj tos aiztriekt. Tā nu tas ir. Kalendārs rāda tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada aprīli.

Šodien lidojošie suņi vēl nav parādījušies. Tāpēc arī pa taisno lielceļu neredz kustam nevienu dzīvu radību. Bet gan jau tie būs klāt. Resnais majors sadales punktā, pēc kartes stāstīdams Hāgedornam ceļu no stacijas uz pozīcijām, bija piezīmējis, ka viņi uznākot tikpat pēkšņi kā lietus gāze debesbraukšanas dienā. Neviens nezina, kad tie parādīsies. Resnais, kura

plānie matiņi smaržoja pēc vijolīšu pomādes, bija pat uzsācis sarunu. Tā bija pavisam jauna parādība. Līdz šim Hāgedornam vēl nekad nebija gadījies sastapt majoru, kas vēlētos patērzēt ar unteroficieri. Vai augstākajiem virsniekiem šķita, ka viņiem jākjūst cilvē4 ciskākiem tagad, kad karš kļuva arvien necilvēciskāks, kad tas plosījās tepat pašu mājās un ierāva savā virpuli mūsu sievietes un bērnus? Varbūt tā domāja daži — bailīgākie. Citi turpretim tagad iemācījās izsaukuma zīmi savām pavēlēm pievilkt ar pistoli vai kara tiesas spriedumiem, ja kareivji vairs neizrādīja tādu paklausību kā senajās dienās. Kuri ir vairāk nobijušies?

—     Viņi būs gan priecīgi, Zāligers un jaunie karotāji, — teica resnais majors, — būs gan priecīgi, ka pastiprinājumam ieradīsies tāda veca frontes cūka. Parādiet viņiem, kā nākas, ko ar astoņdesmit astoņu milimetru zenītartilērijas lielgabalu var izdarīt gan gaisā, gan uz zemes. Jums ir bagātīga kaujas pieredze, to jau katrs redz.

Droši vien ordeņi un medaļas pie Hāgedorna krūtīm bija parfimēto aizmugures ērzeli tā iedvesmojuši, ka viņš nolēma unteroficierim piedēvēt augstāko morālo dienesta pakāpi — frontes cūka. Arī tā ir perspektīva. Ja atļaujas ķecerību aizdomāties tālāk par pašreizējo mirkli, iztēloties, ka izcīnīta uzvara un miers, tad jācer, ka tēvzemes pateicība mums, frontes cūkām, ir nodrošināta. Tad varbūt pavērsies izredzes bez maksas pabeigt skolu un bez maksas izstudēt par inženieri. ..

Un Hāgedorna iztēlē atkal uzaust tās dzīves dienas, par kuru viņš vienmēr sapņojis, — stāvēt pie rasēšanas dēļa, konstruēt skaistus, lētus automobiļus, baltā virssvārcl ar logaritmu lineālu un bīdmēru krūšu kabatā staigāt pa montāžas halli; garderobes skapītī līdzās baltajam virssvārcim karātos mehāniķa kombinezons, jo pirmās nulles sērijas mašīnas viņš pats palīdzētu samontēt un iebraukt. Viņam piederētu mājiņa ar garāžu un akmensdārzu, turklāt viņam būtu skaista, gudra sieva, ar kuru kopā vakaros pēc darba varētu palasīt Helderlinu un Rilki, Hofmaņa spoku stāstus un

Kolbenheieru, muzikālā sieva, kas viņam spēlētu Bētiziedātu Šūberta dziesmas … Taču

kiem — skaistās, gudrās sievas tēls, kurai bija Leas Fisleres vaibsti. Vai tad Lea maz vairs dzīva? Un arī pārējās ainas, kas reiz bija lāsmojušas spožās krāsās, viņš vairs nespēja iztēloties skaidri un tieši. Gadu gaitā tās bija izbalējušas un kļuvušas miglainas, tāpat ka miglaina un vārga kļuvusi cerība, ka viņa tēvzeme šai karā uzvarēs.

Viss ir nejēdzīgi. Neceri un nevaicā, kā viss beigsies. Resnais majors ari nejautāja nekā par nākotni. Viņš bija uzaicinājis \mteroficieri pastāstīt, kā šis ticis pie apbalvojumiem — pie pirmās pakāpes dzelzs krusta un pārējām goda zīmēm. Un Hāgedorns stāstīja gari un plaši, jo varēja pa to laiku smēķēt grieķu cigaretes, pacienāja majoru ar tādu piparotu stāstu, ka tam treknajos vaigos iegrimušās ačeles sāka zibēt kā prūšu zobeni. Turklāt stāsts vēl bija tīri svaigs. Tas sākās tā: «Kad mēs janvāra beigās ar tanku iznīcinātāju komandu nonācām Vartas tuvumā, otrpus ezera ieraudzījām vientuļu muižu ar baltu fasādi un skaistu portālu.. . Mums tā šķita kā apburta pasaku pils.» Stāsta īsto puanti, kas viņam izvērtās visai rūgta, Hāgedorns tomēr "noklusēja. Tā majoram ari nebūtu likusies pietiekami kutelīga. Hāgedorns nenojauta, ka viņam ļoti drīz vajadzēs šo pašu stāstu atkārtot kādam citam klausītājam tieši šīs rūgtās puantes dēļ. Par baltsarkano lentīti pogcaurumā, ar kuru Hāgedorns patiesi lepojās, majors ir neapvaicājās. Hāgedorns zināja: neviens to vairs nesauca par austrumu medaļu, visi to dēvēja vienīgi par «saldētās gaļas ordeni». Melnbaltā svītriņa vidū, majora kungs, zināt, ir taisnā šoseja, nostiepta kā diegs, bet sārtā svītriņa abās malās ir sasalusi varoņu gaļa. To, protams, nedrīkstēja stāstīt tādam lādzīgam majoram, kas smaržoja pēc vijolīšu pomādes, to varēja pastāstīt vienīgi kadam labam biedram vai kādai meičai, kura vēlējās, lai kareivja mīlestība to ne vien sakarsē līdz trakumam, bet arī sašausmina tā, ka miesa pārklājas ar zosādu.

No cilainajiem arumiem cēlās svaigas zemes smarža, piemīlīgā un tomēr skarbā zemes mātes pavasara smarža. Hāgedorns dziļi to ievilka plaušās. Paņemt līdzi, izbaudīt visu, kas ir skaists! Arī svaigas zemes smarža ir skaista. Bet tā jāieelpo tieši no tīruma. Arī ierakumā svaigi smaržo zeme. Bet tur ir citādi. Tur vienmēr degunā līdzi iesitas arī tāda kā līķu smaka. Var jau, ja labi grib, piespiesties un aizmirst šo nejēdzīgo smaku, jo tā ir tikai iedoma. Bet vai to patiesi var? Jā, — ja nedomā. Domāt ir nehigiēniski. Nedomā!

Un tomēr nekas nelīdz. Ir jādomā — jādomā par pagātni un vēl jo vairāk par nākotni. Ko mēs esam izdarījuši? Kas ar mums notiks? Krievi jau tuvojas Elbai un Berlīnei. Amerikāņi jau aizgājuši garām Kaselei. Pamazām jāsāk domāt par dzeloņstiepļu žogiem, par gūstekņu nometnēm, par koncentrācijas nometnēm — varbūt tepat kādā nostūrī, varbūt Nevadā, varbūt Sibīrijā, bet varbūt divus metrus zem zemes ar pēdējo raportu karā kritušo kapu aprūpētāju valsts apvienībai …

Bet, ja nebūs vairs pašas valsts, nebūs ari valsts apvienību. Visas apvienības Vācijā izirs, varbūt pat siržu apvienības. Ir tāds dievbijīgs teiciens: mīlestība nekad nebeidzas. Pienāks gals reiham, pienāks gals visam. Kāpēc Ādolfs nelaiž darbā slepeno brīnumieroci, par kuru visi runā? Bet gan jau viņš zina, kāpēc to nedara. Viņš to iedarbinās tad, kad pretinieki domās, ka nu viņiem uzvara jau pilnīgi droša, kad tie kļūs pārgalvīgi. Mums jāiztur! Vecais Fricis turējās septiņus gadus, lai uzvarētu. Un arī toreiz pa Berlīnes ielu bruģi jau klaudzēja kazaku zirgu pakavi. Bet varbūt taisnība jaunākajām baumām, kuras gāja no mutes mutē kā parole, — amerikāņi un angļi jau izcēlušies Dancigā, lai kopā ar mums mestos virsū krieviem?

Mēs tomēr izcīnīsim galīgo uzvaru. Vācija nevar aiziet bojā.

—     Vācija, tavs svētais vārds, bezgalīgs un mūžīgs tas … — Hāgedorns sāka svilpot korālim līdzīgo Hitlera jaunatnes dziesmu. Tā viņam vienmēr bija patikusi. Tā viņam šķita tik skaidra, pilna ticības un paļāvības. Kādu brīdi viņam sagādāja perversu baudu slavināt dzeloni, kas viņu dzalkstīja, — zaudēto ticību reiham.

Pēkšņi domās nogrimušajam Hāgedornam aiz muguras atskan spēcīga motoru rēkoņa. Piķējošie!

Instinktīva reakcija liek Hāgedornam īsti mērkaķigā ātrumā ielēkt pusmetru dziļajā ceļmalas grāvī, kurš, par laimi, ir sauss. Taču viņš nemetas vis tūliņ uz vēdera, bet pieliecies skrien uz grēdā sakrautiem sniega aizsargiem, kas metrus divdesmit trīsdesmit no viņa uz mietiem salikti pāri grāvim. Uguns mēles prot izlaizīt arī grāvi, bet tādā paslēptuvē tām grūtāk iekļūt. Tagad viņš tomēr nometas garšļaukus un rāpjas uz priekšu. No tālienes tēmēta ložu krusa nosprakst koku zaros. Pret bruģi atsitušās lodes uzšķil liesmiņas, dažas nosīc rikošetā. Trīs Thunderbolt lidmašīnas piedrāžas klāt no mugurpuses, gandrīz skardamas koku galotnes, trīs strupi korpusi kā cigāri ar nogrieztiem galiem, trīs vizuļojoši propelleri, trīs stikla kabīnes, kurās sēž trīs gludi noskūti Džimiji, kas ar divdesmit četriem ložmetējiem rīko medības uz vienu pašu cilvēku; tie noņirdzas, redzot, kā džermens tur, grāvī, pieplok pie zemes plakans kā uts; bet viņi ņirdz par agru, jo nav vēl sašāvuši vācu uti, nav tai pat trāpījuši ne ar vienu šāvienu. Viņi to tikai pamatīgi nobiedējuši, vairāk nekā. Bet bailes samērā ātri izgaist. Tajā pašā mirklī, kad lidmašīnas pārdrāzušās pāri, bailes pagaist. «Jums laikam nav benzīnu kur likt,» nodomā Hāgedorns, bet Džimiji šai brīdī varbūt domā: atkal par vienu no divdesmit miljoniem džermenu mazāk, viņu pasaulē ir par daudz. God be praised! Lai slavēts dievs! Ne sūda, kungi!

Hāgedorns pieceļas, nolūkojas viņiem pakaļ un novīpsnā. Tagad tie demonstrē savu šaušanas mākslu Rainā, šauj pa logiem virtuvēs, kambaros, guļamistabās un atejās. Suņi, ne cilvēki! Zenītartilērija nevar viņus apšaudīt. Viņi lido pārāk zemu. Tad pirmā mašīna apmet loku. Tās pagriežas. Lido atpakaļ!

Nu Hāgedorns skriešus metas dažus atlikušos metrus uz slēpni, grib palīst apakšā. Bet slēpnis jau aizņemts, liekas, tur ir kāda sievišķīga būtne. Viņš ierauga smagu kurpju pāri, zajas īsās zeķītes, brūnas zīda zeķes. Pēc stilbiem spriežot, turpinājumam jābūt pieklājīgam. Hāgedorns ielien slēpnī un rāpjas uz priekšu. Stilbi saraujas, kad viņš tiem pieskaras, bet nekust no vietas. Šai brīdī visas trīs mašīnas dārdot aiztrauc pāri dēļu grēdai.

—     Piedodiet, vai šī vietiņa brīva?

Unteroficieris savelk seju grimasē. Sievišķīgā būtne

uzlūko viņu bailēs plaši ieplestām acīm. Viņa nepavisam nav neglīta, nav gan arī nekāda skaistule — vidēja auguma spēcīga meitene. Viņas svaigajai sejai ir paskarbi, zemnieciski vaibsti, pēc kuriem grūti noteikt vecumu. Droši vien viņai jau vairāk par divdesmit.

—     No manis tev nav ko baidīties, meiten. Es nekožu.

Viņa nekā neatbild. Bet acis lūdzas: liec mani mierā!

Gaiss iedrebas citādā, bīstamākā dunoņā. Tagad rēkoņa tuvojas no pauguru puses. Tie nāk ķēdēs. Bumbvedēji. Cik pēc skaņas var spriest, tur būs savi pāris duči. Tās lido augstāk par ielu slaucītājiem, apmet loku, griežas apkārt kā karuselī. Sāk rībēt borta lielgabali.

—     Viņi sašķaidīs zenītartilēriju putrā, — Hāgedorns ierunājas. — Tad drīz gaidāmi tanki. Varbūt jau rīt. Tanki baidās no zenītartilērijas. Tāpēc viņi tagad uzdod zenītnieku pozīcijām.

Meitene uzmet viņam nelaimīgu skatienu. Asinis rotājas zem maigās ādas viņas vaigos, kuros aiz trakām bailēm uzzied sarkani plankumi, apdzēšot vienmērīgo, gaiši brūno vasaras iedegumu, kas laikam nenozūd visu gadu. Pār deniņiem noris mirdzošu riekstu brūnuma matu šķipsna, kas izlīdusi no zaļā lakatiņa. Hāgedorns pievirzās meitenei tuvāk. Viņš redz balto ādas sirpīti uz kakla zem matiem, redz pakausī sprogojamies mīkstas cirtas. Viņš tās redz pavisam skaidri, jo ir nogūlies cieši meitenei blakus, saslējis elkoņus, cik vien augstu iespējams. Meitene guļ tieši tādā pašā pozā. Viņa izvairās uzlūkot karavīru. Viņa nodūrusi acis, ierāvusi galvu plecos, skatiens vēl arvien nemiera un baiļu pilns. Tā droši vien ir kāda no darba dienesta meitenēm, jo viņai mugurā sieviešu darba dienesta formas svārki un jaciņa. Hāgedorns grib iegūt meitenes uzticību un tādēļ saka, lai tā nomierinoties. No viņa tai nekādas briesmas nedraudot.

Cita pēc citas piķēja mašīnas no dārdošā karuseļa. Bija skaidri sadzirdams. Kaukdamas tās drāzās lejup, nometa bumbas un kaukdamas atkal traucās augšup. Tad sprāga bumbas. Iepriekšējo ķēdi nomainīja nākamā, rēkdamas, šaudamas, piķēdamas un atkal augšup paceldamās, tās griezās īstā velna ritenī. Nedzirdēja neviena zenītartilērijas šāviena. Hāgedorns sacīja:

—     Zenītnieki nevar šaut. Šāda uzbrukuma laikā stāvēt pie lielgabaliem būtu tīrā pašnāvība. Bet tikpat jau dažs labs norausies.

Pēc šiem viņa vārdiem meitene patrausās mazliet uz priekšu un izbāza galvu no slēpņa, it kā gribēdama tādējādi saredzēt pozīcijas un Rainu. Taču nekā vairāk par grāvja malu un dūmu mākuļiem debesīs viņa nespēja no šāda leņķa saskatīt. Kad viņa parāpās vēl tālāk uz priekšu, Hāgedorns uzsauca:

—     Sargies!

Viņa paklausīgi atrāpās atpakaļ. Svaigā seja kļuvusi gluži bāla. Meitene izskatījās pavisam vāja aiz bailēm. Jāpamēģina citādi, nosprieda Hāgedorns. Jātuvojas viņai cilvēciski, ar līdzjūtību un tamlīdzīgi.

Pēkšņi meitene aizklāja seju ar plaukstām un apmetās uz sāniem, uzgriezdama viņam muguru. Viss viņas augums raustījās elsās. Viņš, paslējies mazliet augstāk, pārliecās pār meiteni, līdz viņa lūpas gandrīz pieskārās tās ausij. Meitenei vajadzēja sajust viņa elpu.

—     Reinhard … — meitene piepeši iekunkstējās. Tas sajauca Hāgedornam visu taktiku. Viņa tātad bija iemīlējusies kādā Reinhardā. Un šis Reinhards pašreiz tupēja bedrē zenītartilērijas pozīcijās, un tam virs galvas, nāvi spļaudams, plosījās kaucošais karuselis. Meitene baidījās par viņu. Bet kāda man daļa gar šo Reinhardu, domāja Hāgedorns. Es spēlēšu godīgu spēli, nekad viņam nestāstīšu, ka esmu viņa meiteni… Nē. Es klusēšu. Vai tu saproti, meiten, ka šī siluācija spiestin spiež uz tuvību! Mēs neradījām situāciju, tā radīja mūs. Tā karā mēdz notikt. Tu esi vāja, es esmu stiprs. Turies pie manis. Gan es tevi izvadīšu no

briesmām, ja gribi, aizvedīšu pat pie tava Reinharda, vēlāk, kad briesmas būs garām, ne pašlaik. Sis ir tāds mirklis, kad tev jāuzticas man.

Tāpēc viņš ierunājās: — Paklau, meiten, no tavas pinkšķēšanas viņam labāk netiks. Gan tu viņu atkal sastapsi, savu mīļo Reinhardu. Katra lode jau netrāpa.

Viņa tiešām nomierinājās. Hāgedorns pievirzījās viņai vēl tuvāk.

—     Reinhards ir mans brālis, — meitene bikli ierunājās, — viņam ir tikai sešpadsmit gadu, un viņš vēl ir tāds muļķītis un tik labs …

—     Tavs brālis?

—     Jā.

Tātad brālis nebija nekāds šķērslis. Bet arī brālim viņš nekā neteiks. Arī brālim tas nav jāzina.

—     Tev ir laba sirds, — Hāgedorns sacīja un draiski uzpūta mīkstajām sprodziņām pakausī. Viņa klusēja. Viņš nopūta viņai asaru no degungala. Viņa klusēja. Viņš maigi pagrieza meiteni uz muguras. Viņa klusēja. Tikai skatījās Hāgedornā. Viņas skatienā kvēloja sievietes lielās bailes. Tad viņa atkal aizklāja seju ar rokām. Viņai sāp sirds par zēnu, Hāgedorns domāja. Lai nu kā, viņa ir zēna vecākā māsa. Bet gluži neviļus viņam iešāvās prātā, ka meitene ir arī tā zēna māte, viņa leļļu māmiņa. Samulsusi, apjukusi doma. Viņš pūlējās to nomākt — velti. Viņš gluži labi zināja, ka nespēs to nomākt. Šī doma saistījās ar atmiņām — cieši, kā ar stipru virvi sasieta. Ikreiz, kad Hāgedorns pamanīja kādā meitenē šādas mātes jūtas, viņam sametās ap sirdi kaut kā žēli, viņam tad bija jādomā pašam par savām māšelēm: kā tās spēlējās ar lellēm, kā mazākā — Bārbele — reiz lietū ieskrēja istabā pavisam samirkusi un šņukstēja tā, ka vai akmenim jāiežēlojas, — viņas lellis, nabadziņš, bija salijis. Tādas atmiņas ietetovē žēlumu ne tikai smadzenēs, bet, iespējams, arī sirdsapziņā.

Par to Hāgedorns bija kādreiz runājis arī ar Zāligeru, vēl tajos laikos, kad visi skolas zēni locīja ceļus Leas — «pasaules» priekšā.

—     Tur tu nekā nespēj līdzēt, — toreiz sacīja Zāligers. — Ja sastop kādu meiteni un tev šķiet, ka mīli viņu, tad pirmām kārtām tu mīli viņā tieši šīs mātes jūtās. Ar to jāsamierinās. Un tas ir labi. Pliekanās lellītes, kam šo mātes jūtu nav, gan parasti ir juteklīgākas, bet tās arī izsūks tev sirdi no krūtīm. Piesargies no tādām! Īstenībā tās ir aukstas kā vardes. Viņas gan mēģina iluminēt savas nožēlojamās mīlas svētkus ar nepiepildāmu alkatību, bet īstenībā cieš no hroniska apetītes trūkuma. Vai tu saproti, mazulīt?

Priekšpēdējās klases ģimnāzists Zāligers, pabeidzis šo pamācību, uzsita trešās klases ģimnāzistam Hāgedornam ar knipi pa degungalu, jo šis blenza viņā kā muļķītis.

Bet meitene, gulēdama līdzās Hāgedornam, raudāja, kā bija raudājusi toreiz viņa mazā māšele, jo viņas lellis atradās pozīcijās un lija ložu lietus. Viņa bailīgi palūkojās Hāgedornā ar lielām, asarās miklām acīm. Šo stirnas skatienu viņš nespēja izturēt, velns parāvis! Viņš novērsa acis no meitenes. Un viņam šķita, ka nosarkst pār visu seju.

—     Tie suņi lasās projām, — viņš teica. — Nāc ārā!

Viņi izlīda no paslēptuves, kaut gan dārdi vēl grandīja ne visai tālu. Bet mašīnas bija pacēlušās augstāk. Hāgedorns sakārtoja uzkabi, piesprādzēja to stingrāk. Viņam ienāca prātā: varbūt es varētu šo meiteni īsti iemīlēt kā toreiz Leu. Bet tam vairs nav nekādas nozīmes. Mīlestība ir pagalam un mātes maigums arī. Mums visiem ir netīras rokas. Būtu es labāk meties viņai virsū kā vērsis. Mēs taču visi esam lopi. Cilvēciskums ir tikai rafinēta izlikšanās. Meitene itin kā gribēja viņam kaut ko sacīt, sakārtoja zaļo lakatiņu, iesprauda matos sprādzīti un sāka pat mazliet koķetēt. Viņa bija pateicīga šim kareivim, kura vārdu pat nezināja. Paskat vien, kā viņa uzplaukst, nodomāja Hāgedorns. Viņa kļūst pat skaista, jo jūtas atpestīta. Tagad vajadzētu pateikt viņai kaut ko labu. Bet ko? Man nav neviena laba vārda.

—     Vai jūs arī esat no Rainas zenītartilērisliem? — meitene beidzot ievaicājās.

—     Es pašreiz dodos turp. Nāc līdzi, paskatīsimies, vai brālītis vēl dzīvs.

Tā bija rupjība. Viņš gribēja būt rupjš. Viņš tā

runāja tāpēc, lai atstumtu meiteni no sevis, lai paglābtos no mirušām jūtām.

—          Nē, tagad es nevaru iet jums līdzi. Man jāstrādā. Pēcpusdienā saimnieks taisās apart tīrumu. Mans saimnieks neceļ ne ausu nedz par uzlidojumiem, nedz par Reinhardu.

Viņa pamāja uz rugaini, kur vienmērīgos atstatumos bija samestas mēslu kaudzītes. Daļa jau bija izārdīta.

—     Vai tu esi norīkota pie saimnieka?

—     Jūs domājat tāpēc, ka man tādas drēbes?

—     Jā, domāju, ka esi darba dienestā.

—          Nē, vairs ne. Es tagad strādāju te pie viena saimnieka Rorenā, — viņa ar galvu pamāja pāri ceļam, kur netālu nelielā ielejā slējās ciema māju netīri sarkanie jumti.

—          Nu tad atā, atā! Un nepiemini ar ļaunu! — Hāgedorns parupji noteica un grasījās iet projām.

—     Paklausieties, unteroficiera kungs . . .

—     Ko ta vēl?

—          Vai jūs nevarētu drusciņ pamest aci uz to puiku? Viņu sauc Reinhards Paničs, un viņš ir pie sestā lielgabala.

Aizkustinoša māsiņa. Hāgedornam uznāca vēlēšanās atcirst viņai kaut ko nešpetnu, nodarīt viņai pāri vismaz ar vārdiem. Viņš sacīja:

—         Mīļo bērniņ, mūsu laikos vairs nav iespējams cilvēku noglabāt glāžu skapī.

Meitenes sārtā seja, to dzirdot, atkal nobāla.

—          Mūsu māte, — viņa ierunājās, — aizgāja bojā Drēzdenē. Tēvs kritis. Brālis man ir vienīgais. Es arī atbraucu uz šejieni tikai tādēļ, lai pieskatīju viņu.

Tas jau izklausās kā sākums pasakai, domāja Hāgedorns. Pasakai par brālīti un māsiņu četrdesmit piektajā gadā. Diemžēl pārāk ikdienīgs stāsts. Diemžēl pašlaik ir pārāk daudz cilvēku, kas stāsta šo skumjo pasaciņu. Beigas katram jāpiegudro pašam. Turpinādams šo domu, viņš sacīja:

—         Vai tu varbūt zini burvju vārdus, kas pasargā no bumbu šķembām un zilajām pupām? Es tādus nezinu. Tikpat viegli tās var ķert arī mani.

—     Nē, — viņa nopietni atteica. — Jūs ne!

Hagedorns pārsteigts iesmējās.

—     Mani ne? Vai tāpēc, ka man zaļas acis, vai?

Meitene palūkojās viņā kā veca zīlniece.

—     Nē, tāpēc ka jums nav si^ds …

To pateikusi, viņa uzgrieza Hāgedornam muguru un pāri brūnajiem rugājiem devās pie mēslu kaudzēm.

Neesot sirds! Pasaku vācele! Padod tikai tādam skuķim mazo pirkstiņu, šis tūliņ sāk gvelzt par sirdīm. Sirds ir senlieta.

—     Hei, tu! …

Meitene neatskatījās. Hāgedorns arī otrreiz viņu vairs nesauca, jo nezināja, ko lai viņai atbildētu. Viņam šķita, ka varbūt meitenes vārdos ir sava patiesība. Bet es tomēr esmu gudrāks. Es labāk nedomāju par to. Punkts. Beigas.

Un bruņukalps Hāgedorns tiešām vairs nedomāja par to. Viņš nokomandēja: — Brīvi soļos, marš! — un devās tālāk pa lielceļu, kas bija taisns kā nostiepts diegs.

Bet, ko cilvēkam aizmirst, ko atcerēties, to nespēj noteikt viņa paša vēlēšanās un griba.

Trešā nodaļa

Lielceļš drīz vien atdzīvojās. Hilda Paniča, meitene, kas spēcīgiem vēzieniem dūra uz dakšām mēslus un izārdīja tos pa tīrumu, redzēja padrāžamies garām divas ugunsdzēsēju mašīnu kolonas no Eberštetes. Tās aizbrauca uz Rainu. Pēc uzlidojuma pāri pilsētai auga pelēkmelns dūmu mākulis, kura pietūkušos sānus iekrāsoja sarkani lāsumi no ugunsgrēka atblāzmas, un laiski pletās plašumā.

Tīrumā nejuta gandrīz ne vēsmiņas. Un tomēr mēslu smakai un pavasarīgās, svaigās zemes smaržai pamazām piejaucās ugunsgrēka dūmu sūrums. Meitenei, to ieelpojot, šķita, it kā tas celtos augšup no satrunējušajiem, brūnajiem rugājiem, it kā uguns kvēle un svelme spiestos cauri zemei, tīrumiem un pļavām un sistos viņai sejā. Un no augstajām, palsajām debesīm piepeši pār viņu nobira smalks sadegušu papīru vai salmu pelnu lietutiņš.

Tas nāk ir no debesīm, ir no elles, meitenei iešāvās prātā, taču viņa negribēja «to» saukt vārdā, negribēja piesaukt pati savas drausmīgās bailes un neparko negribēja tām pieļaut nākt tuvāk. Bailes šķita līdzīgas lielam, riebīgam zvēram, kas, lēcienam sagatavojies, uzglūn.

Hilda Paniča no jauna apsēja lakatiņu ap galvu, novilkdama to stingri pār pieri un pakausī sasiedama ciešā mezglā, tā ka tas pilnīgi nosedza matus un ietvēra seju kā mūķenes galvassega. Zaļo lakatiņu viņai uzdāvināja Reinhards pirms divām nedēļām — viņas divdesmitajā dzimšanas dienā. Tas bija skaists, paprāvs tīras vilnas lakats, viegls un silts, un tik spožā zaļumā kā zāle ap lieldienām.

—     Še, māšuk, — viņš sacīja, — to es priekš tevis noorganizēju. Sīkums. Vai tev patīk? Ceru, ka patīk.

Šai mirklī viņai pavisam skaidri ieskanējās ausīs brāļa vārdi un balss. Viņas dzimšanas dienas vakarā Reinhards bija atskrējis stundas gājiena garo ceļa gabalu no pozīcijām līdz Rorenai bez atvaļinājuma zīmes. Viņš bija saticis Hildu lopu virtuvē, kur viņa pašreiz sagatavoja cūkām barību, izvilcis no krūšu kabatas lakatiņu, kas nebija pat ievīstīts, izpletis to viņai acu priekšā, paturējis pret nespodro lampas gaismu un beidzot, — tā kā māsai rokas bija aplipušas ar klijām un sašķaidītiem kartupeļiem, — apsējis to viņai ap galvu, gaužām neveikli gan, ar mezglu zem zoda.

Un tad, redzēdams, ka Hilda aiz prieka gluži samulsusi un ļoti vēlas palūkoties spogulī, viņš to noskūpstīja uz degungala. Gadiem brālis, kuram pašam arī nāca jau septiņpadsmitais, nebija viņu skūpstījis. Un viņa nevarēja tobrīd Reinhardu pat apskaut. Viņa kaunējās par to, ka bija tā nojaukusies ar klijām un kartupeļu mizām.

Nosmējies par viņas nevarīgo prieku un samulsumu, zēns tūdaļ skrēja atkal projām, nepateicis saimniekiem pat labvakaru. Kopš tās reizes meitene nebija viņu vairs redzējusi.

Saimnieki viņai dzimšanas dienā uzdāvināja smagu, melnu gumijas priekšautu. No rīta tas bija pakārts pie viņas kūtsdrēbēm priekšnamā uz āķa. Laimes viņai neviens nenovēlēja. Tas saimniekiem šķita nevajadzīgi. Saimnieks bija varen lielmanīgs, bet pati šķendējās un paļāja, kur vien kas gadījās paļājams.

Dzīvojamā istabā zem iestiklotās dzimtsmāju īpašnieka apliecības tāpat iestiklota un ielogota lepojās partijas darboņa un zemnieku vecākā Martina Henškes devīze:

«Esi sīksts darbā! Esi sīksts pret ienaidnieku! Esi mūžam uzticīgs fīreram!»

Meitene zināja gan, kur saimniekam gadījies šāds priekšauts, kādu veikalos sen vairs nevarēja dabūt. Henške to bija saņēmis no berlīnietes Līzbetes Kāles, kura bija pilnīgi izbombardēta, evakuēta un nomitināta Henškes sētā. Kopā ar savu septiņus gadus veco meitenīti viņa dzīvoja kādreizējā salmu pūnē zirgu stajļaugšā, nolaistā pažobelē, kurai uz ceļa pusi bija zems lodziņš, bet uz pagalma pusi divas mūrī izcirstas lūkas, kam priekšā saslieti dēji. Sākumā saimnieks pat liedzās kambarī ielikt krāsniņu — neatbilstot ugunsdrošības noteikumiem. Henške gribēja atbraucēju piespiest strādāt saimniecībā, jo kara gūstekņus, kurus viņš kā vislētāko darbaspēku līdz tam bija cienājis ar ūdeņainām virām un kājas spērieniem, nu jau labu laiku vairs nelaida ārā no nometnēm — pa daļai aiz apsardzes trūkuma, pa daļai tādēļ, ka gūstekņi arvien biežāk sāka bēgt.

Līzbete nebija ne uz mutes kritusi, nedz arī kāda bēdule. Kad Henške piedāvāja viņai darbu mājās un tīrumā, piesolīdams padomāt par labāku mitekli, viņa atteica, ka karā neesot neko citu iemācījusies kā vienīgi strādāt par tramvaja konduktori un rīkoties pēc principa: kā tu man, tā es tev. No jauna viņa vairāk neko nekārojot klāt mācīties. Naudas viņai arī netrūkstot — no simtmarku banknotēm viņa varot taisīt mušu sitamās pletnes. Heil Hitler! — To pateikusi, viņa uzgrieza saimniekam muguru. Henške nojauta gan, kādu ļaužu pilsētniece viņam pagadījusies, taču neuzdrošinājās tomēr par tādu demoralizējošu valodu

vien vīt šai sievietei valgu, kaut arī tā viņai tik raiti ritēja pār lūpām un kaut viņa turklāt rādīja visnevainīgāko seju. Henške zināja, ka Līzbetes vīrs ir oberleldfēbelis un apbalvots ar Vācu krustu zeltā. Toties viņš parūpējās, lai stūrgalvīgo īrnieci iesaista darbā kādā no Eberštetes ieroču rūpnīcām, kur viņai vajadzēja, stāvot pie lieliem izmūrētiem skābes toveriem, attīrīt vecu trofeju šauteņu stobrus un durkļus no rūsas.

Kad Henške redzēja, kā sievietei no veselībai kaitīgā darba parādījās zili loki zem acīm, viņu pārņēma dziļa gandarījuma sajūta. Tā kā viņš no pirmā pasaules kara bija pārnācis ar stīvu kāju, viņu armijā neiesauca. Kā jau partijas darbonis un apkārtnes zemnieku vecākais, viņš par savu galveno uzdevumu uzskatīja izcīnīt kaujas pārtikas sagādes frontē un izspiest no ciema ļaudīm pēdējo sulu. Izmantodams Henškes kaislīgo uzticību partijai un viņa varen kareivīgo runas veidu, partijas kreisleiters kopš marta sāka sūtīt viņu pa ciemiem, lai viņš ar runām palīdzētu uzturēt iedzīvotājos kareivīgu noskaņojumu. Sajās sanāksmēs viņš pātaroja un, siekalas šķiezdams, tarkšķēja par tematu «Uzvara vai Sibīrija» kā jezuīts, kas sprediķo par dvēseles mūžīgo svētlaimi un elles ugunīm.

Henške kulstīja savu sakāmo vārda vistiešākajā nozīmē. Ar spieķi, bez kura nespēra ne soli, viņš ik pēc pāris teikumiem uzbelza pa kroga galdu tā, ka šķita norībam pistoles šāviens. Tā kā viņš kulstīja un kūla visu, kas vien viņam šķita kūlienu pelnījis, — kaķus, suņus, govis, zirgus, kara gūstekņus, saimes ļaudis un pat sievu, tad ciemā viņu bija iesaukuši par Kūlējhenški.

Ap marta vidu sieviete, kas ar bērnu mitinājās staļļaugšā, saņēma sēru vēsti — viņas vīrs kritis varoņa nāvē par tēvzemi. No šīs vēsts gluži prātu zaudējusi, sieviete brēca tik skaļi, ka pa atvērtajām lūkām skanēja viss pagalms un bija dzirdams pat kaimiņu sētā:

—     Lai viss putēdams izput, viss, viss, viss …

Taču, kad viņa bija mazliet nomierinājusies, viņai uznāca bailes, ka Henške var viņu nosūdzēt gestapo par izmisuma kliedzieniem, kurus viegli iespējams iz

tulkot par demoralizējošiem vārdiem. Tāpēc viņa ieskrēja pie Henškes un nolūdzās, runāja par atraitnes sāpēm, kuras viņa pacietīšot drosmīgi un lepni, kā jau vācu sievietei pieklājas. Viņa bija paņēmusi līdzi arī smago, melno priekšautu saimniecei, glīti nostrādātu priekšautu ar spožām cilpām un linu saitēm; viņai bija izdevies to paglābt mājās veļas mazgātavā, un darbā ar skābēm priekšauts viņai gauži noderēja. Gaisu necaurlaidīgajos, līdz kaklam noslēgtajos brezenta aizsargtērpos, ko rūpnīca izsniedza sievietēm, kuras strādāja pie skābēm, nabaga sievas izsvīda pēdējo taukumiņu no miesām, turklāt vēl dabūja kašķi, angīnu un citas indeves.

Henške žēlīgi uzklausīja viņas nolūgšanos, «ņemot vērā», kā viņš sacīja, «jūsu drosmīgā vīra, Vācu krusta kavaliera, varoņa nāvi», un paņēma arī priekšautu kā pienācīgu piemaksu pie īres. Bet, lai neviens viņu nevarētu turēt aizdomās par kukuļu ņemšanu, viņš samaksāja par priekšautu divas markas. Saimniecei tas tomēr nešķita pietiekami labs. Un tā priekšauts tika meitenei.

Reinhards par zaļo lakatiņu bija desmit dienas no vietas atdevis savu desas un sviesta porciju kādam pavecam, mūžam izsalkušam jefreitoram, kurš privātajā dzīvē bija osteoloģijas un rasu zinātnes profesors, turklāt zēns viņam bija solījies ik dienas «līdz pēdējiem ķeizara manevriem», kā mēdza izteikties jefreitors, atdot arī savas cigaretes.

Bet par to meitene nekā nezināja. «Tīrais sīkums!» brālis toreiz pasmējās. Izcelsmi viņa zināja vienīgi priekšautam. Meitene nesaprata, kādēļ berlīniete, kad viņa to nākamajā dienā apciemoja staļļaugšas istabiņā, ar rokām un kājām spurojās pretim un negribēja ņemt atpakaļ priekšautu, kas tai darbā tik ļoti noderētu.

Pa ceļu tagad cita aiz citas traucās sanitārās mašīnas un kravas automobiļi. Šoferu pavadoņi turēja kabīņu durtiņas vaļā, ik pa brīdim ar visu ķermeņa augšdaļu liecās ārā no mašīnām un, galvas snaikstīdami, lūkojās visapkārt, baidīdamies, ka lidotāji varētu atgriezties.

Kad meitene ieraudzīja mašīnas ar sarkanajiem

krustiem, viņai pēkšņi pagura rokas. Bailes, lielais, riebīgais zvērs, kuru viņa negribēja laist sev tuvumā, ar atvērtu rīkli metās viņai virsū, tā ka viņa glābdamās aizsedza seju ar rokām, ieķērās ar nagiem vaigos un kā neprātīga murmināja vienus un tos pašus lūgsnas vārdus:

—     Mīļais dievs debesīs, paglāb manu brāli, neatņem man pēdējo! Mīļais dievs debesīs …

Meitene aizskrēja līdz ceļam, pagaidīja, līdz nāks kāda aviācijas daļas mašīna, pamāja un lūdza, lai paņemot viņu līdzi uz zenītartilērijas pozīcijām, tur atrodoties viņas brālis. Viņai palaimējās. Automašīna, vecs reno, kuram aiz kabīnes piemontēts smieklīgs, augsts gāzes ģenerators, veda munīciju tieši uz pozīcijām un paņēma viņu līdzi. Sēdēdama starp šoferi un pavadoni, rokas piespiedusi pie sāniem tik cieši, it kā viņai saltu, meitene, acu nepacēlusi, blenza uz plato bruģētā ceļa lenti, kas nesteigdamās vijās pretī drebošajam motora pārvalkam. Viņai likās, ka mašīna nemitīgi ceļas kalnup un slīgst lejup.

Abi kareivji kabīnē, viens padzīvojis, vairākas dienas neskuvies vīrs iekaisušiem plakstiem, kurš sēdēja pie stūres, un pavadonis, lempīgs puika ar pakausī atstumtu bruņu cepuri, kas viņam bija krietni par lielu, vēl nebija samierinājušies ar domu, ka neizdevās ar šo meiteni uzsākt nevienu no piedauzīgajām sarunām, kuras tie — cik tālu nu katra braucēja ar tiem ielaidās — kopā ar piedevām naturālijās uzskatīja par parasto veduma maksu no sieviešu kārtas pasažieriem, īpaši jaunais lempis, kas, izliekdamies pa durtiņām un lūkodamies apkārt, vai netuvojas lidmašīnas, tēloja drošprāti, svilpoja «Toreodor, trauc cīņā drošs!», klāja vaļā visu, kas bija sakrājies viņa piedzīvojušā donžuāna sirdī, un beidzot, lai drīzāk atkausētu ledu, laida pat rokas darbā, noguldīdams plaukstu «madonnai» uz ceļgala. Vecākais, kurš redzēja, ka meitene nesēž vis aiz klīrības kā ragā sasalusi, un atcerējās, ka tā gribēja nokļūt pozīcijās pie brāļa, pēdīgi norāja uzmācīgo bruņinieku, lai jel šis meklējot ērkšķrozītes tur, kur tās augot savā vaļā. Kavalieris tad atstājās no meitenes un viņai par apsmieklu, bet pats sev par mierinājumu uzsvilpoja: «Meitenes sirsniņa kā vējiņš maigais . . .»

Toreiz februārī, kad nodega Drēzdene un māte aizgāja bojā, toreiz arī divi kareivji paņēma meiteni līdzi mašīnā. Toreiz ceļš veda no kāda Sudetijas nostūra, kur viņa, kalpodama darba dienestā, strādāja lazaretes virtuvē, pāri Erca kalniem uz Drēzdeni. Bet toreiz, jau iedomājoties vien, kāpēc viņa brauc, atskāršot telegrammas saturu, kuru Reinhards bija sacerējis un viņai nosūtījis: «Māte kritusi uzlidojumā. Dzīvoklis, viss sadedzis. Brauc mājās,» — viņai šķita, ka pie pašas auss ierēcas fanfara — neganti skaļi, spiedzoši un spalgi. Sī asociācija droši vien radās zemapziņā, jo Reinhards kādu laiku bija fanfārists Hitlera jaunatnē un ikreiz, kolīdz viņš virtuvē sāka vingrināties, Milda skrēja uz guļamistabu un pabāza galvu zem spilvena. Tēvs arī to nebūtu cietis. Tēvs ap to laiku jau bija iesaukts armijā un rakstīja no Beļģijas, ka viņam klājoties labi, bet mājās gan klātos labāk. Pirms kara viņš bija pats ar savu zirgu un ratiem strādājis par maizes izvadātāju lielā ceptuvē. Nacisti viņam, cik meitene spēja atcerēties, nebija pa prātam. Vismaz viņš nekad neļāva saviem bērniem piedalīties Hitlera jaunatnes un Vācu meiteņu apvienības nedēļas nogales un brīvdienu ekskursijās. Reinhardam jau astoņu gadu vecumā tika uzdāvināts divritenis, lai katram ģimenes loceklim būtu velosipēds. Un, ja vien iekrita vaļas brīdis un laiks bija jauks, Paniču ģimene devās izbraukumā ar velosipēdiem. Tēvs jūsmīgi apcerēja savus klaiņojumu gadus. Viņam ļoti patika dziedāt. Dažu labu reizi, pošoties ceļam, viņš iebāza ģitāru Reinharda mugursomā. Četrdesmit ceturtā gada jūlijā tēvs, toreiz oberjefreitors vezumnieks, bija Dienvidslāvijā kritis. Viņa hauptmanis un rotas komandieris atrakstīja mātei: «… Uzticīgi izpildīdams pienākumu pret fīreru un Lielvāciju . . .» Hauptmaņa kungs nerakstīja, ka pats tika sūtījis oberjefreitoru Paniču, lai tas ar velosipēdu aizbrauc atpakaļ uz mītni, kuru viņi bija pametuši, un atved skujamo aparātu, ko hauptmaņa kungs tur bija aizmirsis, un ka šajā gaitā Paniču trāpījusi partizāņu lode.

Toreiz, braucot cauri piesnigušajiem mežiem, meitene kareivjiem izstāstīja savu bārabērna likteni. Viens no tiem, glīts, jauns cilvēks rimtu dabu, sirsnīgi viņu uzklausīja, mīļi par viņu rūpējās, pārnakšņoja kopā ar viņu kādā viesnīcā pie Cinvaldes, kur viņi apmetās paši uz savu roku, un, lai pierādītu savu godīgumu, iedeva viņai vecāku adresi Jiteborgā. Vēstule, kuru meitene nedaudz vēlāk aizrakstīja uz turieni, tika atsūtīta atpakaļ ar atzīmi — «adresāts nav zināms». Tāpat arī otra vēstule.

Brālim Hilda par šo briesmīgo vilšanos neteica ne vārda. Tajās dienās arī būtu bijis nepiedienīgi par to stāstīt. Reinhards viņai šajās divās «bumbu atvaļinājuma» nedēļās palīdzēja pārvarēt pirmos, visgrūtākos brīžus. Hilda nevienu vienīgu reizi neredzēja brāli raudam. Viņš izturējās tik saprātīgi kā piedzīvojis, vecs vīrs. Uz vienīgās uguns un ložu sagrauztās sienas, kas bija atlikusi no nama, kur dzīvoja viņu vecāki, Reinhards ar krītu bija uzšņāpis: «Hilda Paniča var apmesties pie Šmīdeļa kundzes.» Tā bija vecāku paziņa, kas dzīvoja Drēzdenes Neištatē. Pats viņš bija iesaukts uz īslaicīgām apmācībām kazarmās pie Hellera. Labāk būtu bijis, ja viņš būtu palicis par mēbeļu galdnieku. Bet, no otras puses, zēns šķita padodamies liktenim gluži pasīvi.

Tikai vienu vienīgu reizi brālis ar māsu divatā aizgāja pa sagrauto ielu līdz nama drupām, zem kurām nu uz mūžu mūžiem bija aprakta viņu bērnība un jaunība. Paņēmis sauju slapju cementa gružu, Reinhards noslaucīja uzrakstu. Nu vairs no šā pagātnes posma nebija palicis pāri nekas cits kā tikai salts svešums, kas dvesa no nama gruvekļiem.

Lai sadegušo māti, kuru viņi identificēja pēc laulības gredzena, vismaz apbedītu atsevišķā kapā, Reinhards no kāda virtuves bifeļa iemainīja pret māsas' sudraba ķēdīti gabaliņu speķa un mazliet pupiņu kafijas. Hildai vajadzēja ar šo mantu piekukuļot kuprainu kapsētas uzraugu. Tas labprāt pieņēma šādu preci un tiešām nosolījās parūpēties par atsevišķu kapvietu. Taču lāga vīrs nepaspēja izpildīt solījumu. Apbedīšanas komandas, kas strādāja kā uz akordu, bija jau ap

rakušas Elzu Paniča kundzi vienā no lielajiem kapu grāvjiem kopā ar visām citām cilvēka izskatu zaudējušajām fosforescētajām mūmijām. Hildai pastāstīja, ka vecais kuprainis esot piepeši sācis lēkāt uz vienas kājas un dziedāt zaimu korāļus.

«Bumbu atvaļinājuma» pēdējā vakarā Reinhards atnāca pie Šmīdeļa kundzes ar ģitāru. Kopā ar saimnieci viņi dziedāja senās dziesmas, kuras bieži bija dziedājuši arī ar tēvu un māti:

Jauni esam, solī brašā

Ejam cauri pasaulei…

Kad Hildai tomēr uzmācās skumjas un balss noslāpa un saimniece, kura pati arī bija zaudējusi vīru un vecāko dēlu, mātes sirsnībā pieglauda viņu sev pie krūtīm un sāka runāt par izturību, par to, ka šim laikam jāturas pretī ar paša sirds stiprumu, Reinhards īgni pārķēra citu akordu un noteica, ka sirdis šajos laikos vislabāk nocietināt, ja tās noliekot uz ledus. Un pats savā nodabā sāka dobjā zēna balsī dziedāt: «Kas gan var satriekt vecu jūras vilku .. .»

Nākamajā dienā Hilda devās atpakaļ uz nomaļo Sudetijas nostūri. Kad viņa tur nonāca, nometni pašreiz pilnīgi izformēja. Tā kā viņa obligāto dienesta laiku bija nokalpojusi, bet par vadītāju nebija iecelta, viņu no valsts darba dienesta atlaida. Nu viņa pavisam vairs nezināja, kurp doties. Dažas dienas vēlāk Reinhardam beidzās militārās apmācības un viņš aizrakstīja māsai, ka nosūtīts uz zenītartilērijas pozīcijām pie Rainas pilsētiņas. Tad arī Hilda devās meklēt darbu un pajumti šai apvidū. Viņai bija vienalga, vai darbs gadīsies laukos pie saimnieka vai citur. Viņa nebija izlutināta. Tūliņ pēc skolas beigšanas trīsdesmit devītā gada lieldienās viņai vajadzēja nokalpot obligāto darba gadu. Viņa nokļuva kāda Drēzdenes pamatskolas skolotāja daudzbērnu ģimenē, kurš pats piederēja pie SS; tur pret meiteni izturējās kā pret kalponi, kam jādara itin visi darbi, un baroja viņu vairāk ar augsta stila saukļiem nekā ar maizi. Reiz viņai gadījās sasist dzeltena Bohēmijas dūmainā kristāla trauku … Kad viņa atbrīvojās no daudzajiem pienākumiem šai

mājā, bija jau sācies karš. Hilda aizgāja mācīties par piegriezēju uzņēmumā, kur šuva dāmu veļu, bet drīz vien vajadzēja piegriezt vienīgi formas tērpus. Nebija pagājuši vēl ne trīs gadi un Hilda nebija paspējusi nolikt eksāmenus savā amatā, kad viņu iesauca darba dienestā, kur sākumā Pozenes apvidū, vēlāk Sudetijā viņu stumdīja un grūstīja no viena netīra darba pie cita gan zemnieku sētās, gan kungu muižās, gan lazaretēs.

Hilda Paniča divdesmit gadu vecumā bija sastapusi jau daudzus vīriešus, kas pievērsa viņai uzmanību un nepacietīgi un nekautri viņu iekāroja. Raženais augums, zemnieciskais skarbums svaigajā sejā piešķīra viņai pāragri nobriedušu, sievišķīgu izskatu, zināmu līdzību ar Magdalēnu, kas satracinātajiem tēviņiem, kuri viņu aplidoja, izvilināja riesta dziesmu pārāk ātri, un tā bija pārāk aizsmakusi, lai spētu meiteni apreibināt.

Ar nekautrīgajiem mīlniekiem viņa tika galā viegli, turpretim daudz grūtāk klājās ar nepacietīgajiem. Iedomājoties, ka glītajam, jaunajam velnēnam, kas viņai šodien uzmācās ar nopūtām un lūgumiem, varbūt jau rīt vai parīt vajadzēs nejaukā detonācijas mākulī aizlidot no skaistās, mīļās pasaules, viņai kļuva tā žēl. Un tāpēc šad tad bija atgadījies, ka viņa ļāvās tādam nepacietīgam lūdzējam, neprasot uzticības solījuma.

Bet kareivi, kas viņu ceļā uz Drēzdēni paņēma pie sevis gultā, viņa bija no tiesas iemīļojusi. Tas izturējās tik līdzjūtīgi, uzklausīja viņas bēdas un tā mierināja . .. Un tāpēc Hilda aizvien vairāk izjuta to kā taisnīgu izlīdzinājumu, ka svešais bija viņu piekrāpis. Viņa sev sacīja: līdz šim vienmēr tu visus krāpi. Mīlestības vietā dot līdzjūtību nozīmē krāpšanu.

Taču par visu to viņa Reinhardam nespēja pastāstīt, jo kaunējās no brāļa. Bet tagad viņa domāja: es izturos netaisnīgi, viņš man arī visu izstāsta. Un viņš nekaunas pateikt, ka šajos laikos sirdi vajag nolikt uz ledus. Viņš taču nemaz tāds nav. Es arī dažkārt rīkojos citādi nekā domāju. Ir karš. Visiem bail no nāves un bail citam no cita. Bet, lai varētu dzīvot, vajag taču vismaz viena cilvēka, no kura nav bail, kuram visu var pateikt, kurš palīdzēs … Izstāstīšu Reinhardam, kā iepazinos ar to unteroficieri, kas aizgāja uz viņa pozīcijām. Jā, izstāstīšu, jo es nezinu, kāds viņš ir, tas unteroficieris. Reinhards man to pasacīs, visu pasacīs …

Platā bruģa lente zem drebošā motora bija nozudusi. Meitene redzēja, kā automobilis iebrauca dubļainās riteņu grambās, un dzirdēja mašīnu iekaucamies un grabam. Tā kā kravā bija munīcija, šoferis nebrauca pa īsāko ceļu cauri degošajai Rainai. Viņš nogriezās pa lauku ceļu, kas, neskardams pilsētiņu, tomēr noveda tieši pie pozīcijām. Tad mašīna apstājās pie tieva, gluži balta, nomizota staba.

—     Gala stacija, — noteica pavadonis. Viņi bija nonākuši pozīcijās. Meitene pateicās un izkāpa.

Pie tievā, gluži baltā, nomizotā staba, līdz pašai zemei nostiepušās, karājās saraustītas telefona stieples. Pļavā lielgabalu priekšā rēgojās plakanas, bumbu izrautas bedres, bet ap tām lielām šļakatām eksplozijas fontānos izšķaidītas dzeltenu smilšu un merģeļa pikas. Izskatījās, it kā zaļajā pļavā būtu sakritušas sašautas zvaigznes.

Meitenei nebija tālu jāiet. Ne simt metru no tā paša lauku ceļa, tur, kur kaudzē sakrauti tumši munīcijas grozi, viņai pretī panācās kāds puišelis, kas stāvēja sardzē pie lielgabala, un, pametis bailīgu skatienu uz nelīdzeno, stingo brezenta klājienu aiz groziem, sacīja, ka labāk būšot, ja viņa neiešot vēlreiz uz brāli palūkoties . . . Drīz atbraukšot zemnieku paj ūgs, ratos būšot ieklāts mazliet salmu, un aizvedīšot kritušos biedrus uz Rainas kapsētu .. . Puišelis, kas pazina Reinharda Paniča māsu, runāja pārliecībā, ka viņai pa tālruni viss pateikts. Viņš gaužām iztrūkās, redzēdams, ka meitenes acis nesamanīgā izbrīnā iepletās, meitene pacēla rokas, bet tad aizsita tās sejai priekšā un, žēli iekunkstēdamās, kā to laikam sāpēs mēdz darīt mēmie, uz mutes nokrita uz munīcijas grozu kaudzes.

Pozīcijās, kur katrs skraidīja uz savu pusi kā skudras iztramdītā pūzni, kur tika stiepti smilšu maisi un maskēšanās pinumi, pārkrauta munīcija un rakti jauni ierakumi, dažs labs ievēroja meiteni. Taču neviens

nepienāca viņai klāt. Tikai tas pats puišelis, sastindzis kā ģipša statuja, gluži dzeltens vaigā, stāvēja līdzās viņai un mirušajiem, cieši turēdamies pie plecā pakārtās pārāk garās šautenes siksnas, it kā uzskatīdams to par vienīgo drošo atbalstu šinī pasaulē.

Unteroficieris Hāgedorns, ko bija atvedusi sanitārā mašīna, arī pašreiz atradās pozīcijās. Kancelejā, kas bija iekārtota kādā evakuētā mājā pašā Rainas nomalē, viņam bija atņēmuši tikai norīkojuma dokumentus un tūliņ nosūtījuši pie lielgabalu vada komandiera oberfēnriha fon Kortas. Hāgedorns viņu satika tai brīdī, kad Korta, uz uzbēruma stāvēdams, vadīja kāda astoņdesmit astoņu milimetru lielgabala piekabināšanu vilcējam un aizvākšanu, jo ienaidnieka lidmašīnu borta lielgabali bija tam sabojājuši elektriskās tēmēšanas ierīces un kastes ar trāpījumu rādītājiem. Oberfēnrihs, loti kalsns, melnīgsnējs puisis, jaunāks par Hāgedornu, bija ģērbies pēc virsnieku formas parauga šūtā cieši pieguļošā kareivja blūzē, bet naga cepuri pārgalvīgi atstūmis uz eļļainā melno matu cekula un iekniebis tā, kā to mēdza darīt ierakumu virsnieki. Taču pogcaurumā tam bija tikai otrās pakāpes dzelzs krusta un kara nopelnu krusta lentītes.

Parasto komandu «Rei-zē!» un «Kreiso-divi! Kreisodivi!» viņš apkalpei, kas sastāvēja galvenokārt no zenitartilērijas izpalīgiem, brēca aizsmakušā, izkliegtā balsī, pats šūpodamies ceļos un piesizdams saviem saucieniem takti ar zamšādas cimdiem, kurus bija novilcis un, labajā rokā turēdams, cirta pret kreisās rokas plaukstu. Apkalpi, kura tomēr nespēja izstiknīt smago lielgabalu no pozīcijas grāvja un pārvilkt pāri uzbērumam, viņš visu laiku lamāja par vanckariem. Šis tēvainis izskatījās pēc dienviditālieša. Kareivji savā starpā viņu saukāja par Paganini. Hāgedorns ziņoja, ka ieradies «norīkošanai pēc vajadzības», tīši neizrādīdams militāru brašumu ne stājā, ne valodā. Šis aizmugures žurka, šis bļauris, viņš nodomāja, šis trofeju ģermānis, stulbais lielgabalu stobru slauķis var man mierīgi… kaut arī viņa vārdam piekabināts «fon». Pāris mirkļu fon Korta nomērīja Hāgedornu no galvas līdz papēžiem, savilka lūpas un augstprātīgi uz

meta degunu. Hāgedorns mēmajai pārbaudei atbildēja ar skatienu, kas puslīdz skaidri pauda viņa domas. Viņu dīdīja pats nelabais saēsties ar šo tipu jau no paša sākuma. Tādas attieksmes kādreiz īsina laiku garlaicīgajā karā. Un reizēm tās ir nepieciešamas. Arī pretinieks, ja vien nav galīgs memļa, var tādā veidā lieliski uzjautrināties. Protams, šādā boksa mačā lam, kuram ir zemāka dienesta pakāpe, labi jāpārzina saidstepi, jāprot viegli palēkt sāņus, kad otrs bokseris triecas virsū ar dūri. Jāprot izmantot Augusta Pifkes taktiku — notēlot muļķi tik meistarīgi, lai otrs noticētu. Un jāpacieš viens otrs pazemojums.

Hāgedorns redzēja, ka oberfēnrihs, uz uzbēruma stāvēdams, mazliet grīļojas.

—    Pārņemiet komandu! — oberfēnrihs pēkšņi iebrēcās tik skaļi, it kā Hāgedorns būtu puskurls. Hāgedorns pasmīknēja un atbildēja tik laipni kā kaklasaišu pārdevējs pircējam:

—    Tieši tā, oberfēnriha kungs!

Korta apgriezās uz papēža, nokāpa no uzbēruma un taisns kā svece soļoja projām, tikai ceļos mazliet par dziļu iešūpodamies.

Hāgedorns nomainīja kādu lielgabalnieku pie piekabes dīsteles.

—    Nu, puiši! — viņš iesaucās. — Rei-zē!

Viņš nemaz nejutās pārsteigts, kad zēni ķērās pie darba daudz sparīgāk. Lielgabals iekustējās, un apkalpe to aizvilka līdz bruģētajam lielceļam, kas veda uz Rainu. Tur kāds lielgabalnieks sacīja savam kaimiņam pietiekami skaļi, lai arī Hāgedorns dzirdētu:

—    Paganini ir īstais sūdabrālis. .

—   Kas ir Paganini? — unteroficieris noprasīja, kaut gan saprata gluži labi.

—   Oberfēnrihs, — lielgabalnieks nekautrēdamies atteica.

—   Oberfēnriha kungs, — Hāgedorns pārlaboja un tūliņ bargi uzkliedza zēnam: — Ja jūs manā klātbūtnē vēlreiz lietosiet šo vārdu, es par jums ziņošu.

Zēns stāvēja, kā ar ūdeni apliets, un nespēja noslēpt ne vilšanos, ne izbīli. Gan arī tu vēl kļūsi par Augustu Pīfki, nodomāja Hāgedorns.

Kad vioi devās atpakaļ, viens no zēniem pamāja, un Hāgedorns ieraudzīja meiteni, kuru bija sastapis grāvī, uzknupušu uz munīcijas groziem, it kā viņa būtu beigta.

—   Tā ir māsa vienam, kuru šodien nosita, — kāds paskaidroja. — Viņa šad tad atnāca uz pozīcijām. Jā-ā, cik tur trūka, lai kurš katrs no mums gulētu tur zem brezenta …

Kāds cits, ar piedurkni sviedrus no sejas slaucīdams, piebilda:

—    Es nu gan nebūtu kā Reinhards Paničs tāpēc vien skrējis ārā no aizsega, ka oberfēnrihs uzbrēca: kurš eksemplārs tad esot pametis panorāmas tālskati uz sestā lielgabala. Bet Reinhards iedomājās, ka šim par katru cenu tas jāpaglābj, jo mums uz divdesmit vienu lielgabalu divi tālskati vien vairs palikuši. ..

Meitenei aiz muguras stāvēja oberfēnrihs un, papēžos un pirkstgalos šūpodamies, īkšķi aiz blūzes pogas aizkabinājis, runāja. Tas izskatās kā pats nelabais četrdesmit piektajā gadā, — domāja Hāgedorns, tā nešķīstā tiešs pēctecis, kas baznīcā stāvēja aiz muguras nabaga Grietiņai. Bet meitene šķita nemaz nedzirdam, ko melnais viņai saka. Tad fon Korta uzvilka rokā zamšādas cimdu un ar pirkstu pieskārās meitenei pie pleca. Hāgedorns devās turp. Viņš zināja, ka rīkojas aplam muļķīgi, pašreiz iedams turp un iztraucēdams oberfēnrihu tādā brīdī. Šoreiz Pīfkes taktika nederēs. Un tomēr viņš gāja. Viņam bija jāiet, itin kā viņu kāda spēcīga roka stumšus stumtu turp.

Paganini viņu nemaz neievēroja. Viņš pašreiz čīgāja meitenei ausīs stakato uz brūnās varoņvijoles:

—   Jaunkundzi Ei, jūs! Lūdzu, celieties taču augšā! Tas ir rūgti, bezgala rūgti. Bet mums nepiederas šajā laikā apraudāt savus kritušos. Ir kaut kas, jauniete, kas dzīvos mūžīgi, — kritušā varoņa darbu slava … — oberfēnrihs turpināja vēl labu brīdi tādā pašā garā. Meitene nereaģēja. Viņa bija norāvusi no galvas zaļo lakatiņu, sažņaugusi to dūrē un spieda pie mutes. Kad melnajam sāka zust pacietība un pietrūka teicamā un viņš īdzīgi ieklepojās, Hāgedorns aši piegāja pie meitenes, pieliecās viņai klāt un sacīja:

—    Celies augšā, meitēn. Kas lai zina, no kā tavs brālis paglābies. Celies augšā un ej uz mājām … — Atkal viņam acu priekšā pazibēja maigo, cirtaino matu sirpitis meitenes pakausī. Bet šoreiz viņam, to redzot, prātā iešāvās, smeldzīga doma. Kurp tad viņai iet — uz mājām? Uz kurieni? Un piepeši jau viņam bija mēles galā pateikt: ej uz mājām pie manas mātes. Man arī ir divas māšeles, gan tevi tur pieņems. Tur ir meži. Tur nav kara. Tur pašreiz pļavās uzziedējuši krokusi. . . Viņš aprāvās. Nepateica. Meitene piecēlās, paraudzījās uz viņu ar nesapratīgu skatienu, palūkojās uz stingo, ciļņaino brezenta klājienu, pavēra muti, gribēdama kaut ko sacīt, taču nespēja izrunāt ne skaņas un tad, it kā viņai kāds būtu iecirtis ar pātagu, aizskrēja pa lauku ceļu. Zaļais lakatiņš noplīvoja viņai rokā, vilkdamies līdzi pa dubļiem.

Puisēnam ar dzeltenbālo seju izlauzās vaids, it kā šautene plecā, bruņu cepure galvā un šinelis mugurā pēkšņi viņam būtu kļuvuši pārlieku smagi.

—        Memmes dēliņ! — oberfēnrihs viņam uzbrēca.

—    Saņemieties, te nav nekāda jaunavu apvienība!

—    Tieši tā, oberfēnriha kungs! — puišelis nomurmināja, puiciskā kareivīgumā sasizdams papēžus.

Un Hāgedorns sacīja:

—   Oberfēnriha kungs, atļaujiet paskriet pakaļ tai meitenei. Ka viņa neizdara kādu muļķību.

Fon Korta, to dzirdēdams, sāka dimdoši smieties un uzjautrināts ierēcās:

—   Tā tikai trūka! Tas jums patiktu gan!

Smiekli pēkšņi aprāvās. Un, tā kā šim cilvēkam nebija pakāpeniskas pārejas no vienas omas uz citu, viņš paveda Hāgedornu sāņus un draudīgi čukstēja:

—    Jūs laikam piederat pie dvēseļu lāpītāju sektas, kas dažiem tautiešiem, tādiem, kam acis ierīkotas mitrā vietā, cenšas iestāstīt, ka varoņa nāve vēl nav pats lielākais ļaunums, kas var atgadīties. «Kas lai zina, no kā tavs brālis paglābies!» Paklau, unteroficieri! Vai jūs maz saprotat, uz kādu pusi tas velk?

Kopā ar melnā elpu Hāgedornam sejā iesitās stipra fūzeļa smaka. Viņš jau sen zināja, ka izdarījis kļūdu. Šis tēviņš piederēja pie tās sugas, kas dzerdami

atskurba un šai atskurbumā kļuva neaprēķināmi. Ka viņš guvis virsroku, mierinot meiteni, tur nebija nekas ļauns. Taču ļauni tas varēja beigties, tāpēc ka viņš to bija darījis tādiem vārdiem un nebija palēcis sāņus, bet pat noņēmis aizsargmasku.

Hāgedorns, juzdams no padusēm ritam sviedrus un bez pavēles pieņemdams pamatstāju, visiem spēkiem centās piešķirt sejai, cik vien iespējams, padevīgu un muļķīgu izteiksmi. Melnais, it kā domādams pavisam par kaut ko citu, staipīja pirkstus, līdz locītavas sāka knaukšķēt. Tad, it kā sajuzdams riebumu, noteica:

—    Jūsu labā pieņemsim, ka tam esat par naivu. Nu, gan jau redzēsim.

Hāgedorns gribēja stalti sasist papēžus un sacīt: lūdzu, oberfēnriha kungs, atļausiet iet, bet paspēja vienīgi pateikt: — Lūdzu, oberfēnriha kungs … — kad tas viņu pārtrauca un norīkoja:

—    Nāciet tūliņ līdzi!

Kad viņi bija nogājuši pusceļu līdz lielgabaliem, oberfēnrihs apstājās un negaidot skaļi uzbrēca Hāgedornam: — Tā ir kaujas spēku respektīvi civilās cīņas morāles graušana. Smaga bumba. Neblenziet tik stulbi! Tādi ir fakti.

—    Es domāju, oberfēnriha kungs . ..

—    Ak tā — jūs domājāt! Domāt ir bīstami. Ko tad jūs tā domājāt?

—   Es domāju, ka būtu varbūt cilvēciskāk, oberfēnriha kungs…

—    Cilvēciskāk?

Oberfēnrihs fon Korta sāka atkal dimdoši smieties un atkal tikpat pēkšņi aprāvās. Nolūkodamies pakaļ meitenei, kas bija jau aizklumburojusi lielu gabalu, viņš piebilda:

—    Jūsu labā pieņemsim, ka tiešām domājāt par kaut ko cilvēcisku. Gribējāt nomedīt un pasaudzēt stirniņu. Saprotu. Jums nevajadzēja kļūt par karavīru, bet par atraitņu un bāriņu žēlnieku.

Viņš palūkojās uz Hāgedornu šauri samiegtām acīm. Hāgedorns zināja: ja viņš tagad nepakļausies šīm ciniskajām zobgalībām un neatmetīs pēdējās lepnuma paliekas, riņķa deja sāksies no jauna un galu galā

beigsies ar raportu. Tāpēc viņš, pazemīgi ieņirgdamies, atteica:

—    Tieši tā, oberfēnriha kungs.

Korta ar zābaka purnu aizspēra akmentiņu. Vienu mirkli Hāgedornam uzmācās kārdinājums aizskriet pakaļ akmenim un aportēt to kā sunim.

Melnais apgriezās uz papēža un taisns kā svece, vienīgi ceļgalos mazliet par dziļu ielīcis, aizsoļoja pie četriem astoņdesmit astoņu milimetru lielgabaliem, kas bija aizvilkti tālu priekšpozīcijās un ierakti ta, lai varētu tēmēt un šaut uz tankiem.

Hāgedorns, paklausīgi steberēdams oberfēnriham aiz muguras, vislabprātāk būtu uzspļāvis pats sev. Ja es, ar Zāligeru runājot, tāpat iemiegšu asti, viņš domāja, tad es patiesi esmu gļēvs suns …

Kad viņi nonāca lielgabalu tuvumā, oberfēnrihs, pa priekšu snādams, noteica:

—    Šefs ir pie «Doras». Ejiet un piesakieties, nogurušais karotāj. — Viņš to pateica, galvu atpakaļ nepagriezis un neapstādamies, atkabināja Hāgedornu, ka vilcējs automātiski atkabina piekabi. Hāgedorns apstājās un padomāja: lielgabals «Dora» bija vai nu pēdējais kreisajā malā pie paša ceļa, kas veda no Rainas uz rietumiem, vai arī malējais pa labi tīrumā. Ugunslīnijā četrus lielgabalus aizvien novieto A, B, C, D secībā vienu otram līdzās, nekad citādi.

Tā kā melnais nogriezās pa labi, Hāgedorns devās pie lielgabala, kas stāvēja ceļa malā. Pienācis tuvāk, viņš gan varēja pārliecināties par sava pieņēmuma pareizību un uz lafetes salasīt uzrakstu «Dora», taču Zāligera nekur neredzēja. Apkalpe raka jaunas tranšejas līdzās apaļajai pozīciju bedrei un meta zemes uz uzbēruma, lai to nostiprinātu. Auna galvas, kādus uzbērumus viņi te ceļ — apaļus un biezus kā smilšu pilis jūrmalā.

—    Ej, jūs, jaunie gultu taisītāji, vai gribat paši sevi iemūrēt? Aizmugurē taču vajadzīga izeja, pa kuru izsprukt ārā, kad gaiss kļūst biezs un infantērija ņem kājas pār pleciem …

Aviācijas izpalīgi neuzticīgi pablenza uz svešo unleroficieri.

—   Te neviens netaisās ņemt kājas pār pleciem, — dusmīgi atcirta zēns ar vāju sejiņu.

—    Protams, ne, — Hāgedorns atbildēja tikai tādēj, lai izlīgtu ar zēniem. Tie vēl nebija izbaudījuši pietiekamu sutu, lai saprastu, ka galīgai uzvarai vajadzīgs kaut kas vairāk nekā droša dūša un krietns aizsegs.

Hāgedorns pakāpās uz uzbēruma paplašinājuma, zem kura droši vien atradās munīcijas bunkurs.

—    Es meklēju jūsu šefu. Viņš esot kaut kur šeit.

—   Tieši tā, unteroficiera kungs, jūs stāvat hauptmaņa kungam taisni uz galvas! — atbildēja kāds apaļvaidzis, un visi pārējie, gandarīti sāka smieties. Hāgedorns viegli nolēca no uzbēruma.

—    Va vellos, te tātad tiek būvēti īsti cietokšņi ar kazemātiem un visādiem viltīgiem izgudrojumiem.

Zēni atkusa.

—    Tā ir īsta zemnīca, unteroficiera kungs. Mums te jāiztur vislielākais spiediens, jo atrodamies pie paša ceļa …

Hāgedorns izklaidīgi pamāja. Viņš izdzirda zemnīcā klusinātas balsis. Un tad ieraudzīja iznākam Zāligeru, ieraudzīja vēl arvien šmaugo muguru, vēl arvien zēniski tievo kaklu, zīdainos, gaišos matus zem cepures. Šai mirklī viņam pāršalca karsts prieka vilnis. Tagad tikai nesagrīļoties, tikai noturēties un parādīt, kurš kuram ir parādā, — tu no manis vari prasīt padotā respektu pret priekšnieku, es no tevis — vispirms patiesību.

Zāligeram kājās bija pieguļošas galifē bikses ar platām vadmalas «ausīm» un zamšādas bikšdibenu. Aiz viņa no zemnīcas izlīda kāds oberjefreitors ar putnam līdzīgu galvu. Abi izrāpās no zemnīcas pa reti spraišļotām redeļu kāpnēm.

—    Karā aizvien jāierlko kāds slēpnītis, kur var justies kā dieva ausī, — Hāgedorns dzirdēja Zāligeru jokojam. Viņš devās apkārt uzbērumam pie Zāligera, kas vēl arvien stāvēja, viņam muguru uzgriezis.

Hauptmanis nopurināja smilšu graudiņus no pedantiski tīrās karavīra blūzes. Un, kad viņš bija noņēmis cepuri, lai nopurinātu arī to, viņš izdzirda sev līdzās balsi, kas lika apstāties paceltajai rokai ar visu cepuri:

—   Unteroficieris Hāgedorns piesakās hauptmaņa kungam izvietošanai pēc vajadzības.

Gadās tādi brīži, kad, atplaiksnījot atmiņām, visi smadzeņu nervi spontāni savelkas vienā mezglā, kurš pēc tam atraisīdamies rada negantas galvas sāpes. Šādu brīdi Zāligers pārdzīvoja pašreiz. Viņš uz visas pēdas pagriezās pret Hāgedornu, pārvilka ar plaukstu pār acīm un lēni uzlika cepuri galvā. Tad mirkļa šoks pagaisa. Zāligers ierunājās senajā, zobgalīgajā noskaņā:

—   Saki, mazais, kopš kura laika priekšniecību uzrunā no sāniem? .. .

Hāgedorns stāvēja viņam pretī kā statuja.

—   Nu atlaidini taču locekļus, Rūdij .,.

Hāgedorns palika pamatstājā.

—   Man hauptmaņa kungam jānodod sveiciens no frontes komandpunkta šefa . ..

Pielicis divus pirkstus pie cepures naga, Zāligers sacīja:

—    Hauptmaņa kungs pateicas. — Viņš smaidīja, taču starp uzacīm ievilkās vertikāla rieva. — Labāk paiesimies kādu gabaliņu, ko …

—   Tieši tā, hauptmaņa kungs …

Abi gāja līdzās pa kājceliņu, kas vijās pa pļavu, un abi klusēja. Zāligers meklēja pavedienu sarunai. Tāds pats kā toreiz, domāja hauptmariis. Vēl arvien tikpat apmāts un liek man saprast, ka mums abiem vairs nav nekā kopīga. Tā sasodītā padarīšana ar Leu . .. Ko tad viņš sajēdz, naivulis tāds … Bet ar cilvēkiem jāsadzīvo. Agri vai vēlu — mani atkal iesprostos Reifenbergas aplokā. Jau pagājušo reizi, kad biju atvaļinājumā, man bija jāpacieš viens otrs greizs skatiens. Būs labāk, ja viņš tad aizmetīs draudzīgu vārdu par mani. ..

Zāligers apstājās un ar plašu rokas vēzienu norādīja uz pozīcijām — kā muižas īpašnieks, savu valstibu rādīdams.

—    Ja es būtu vecais Polikrāts, tad teiktu: tas viss ir manā varā dots. Runāsim godīgi. Es neesmu vecais Polikrāts, un tu neesi vecais Ēģiptes ķēniņš. Atzīstos, ka neesmu laimīgs …

—   Hauptmaņa kungs grib sacīt, ka sapnis izsapņots . ..

—    Kāds sapnis?

—   Sapnis par galīgo uzvaru.

—    Ak tā — tu domā bezpersoniski, politiski… Tas vairs nav manā kompetencē. Un runā manis dēļ, ko vien gribi, bet nemālē velnu uz sienas. Sienām ir acis un ausis …

—   Oberfēnrihs laikam rakstīs par mani raportu, hauptmaņa kungs. Tāpēc …

—   Vai tu esi jucis! Tu domā, ka varu tev palīdzēt? Trakais! Ko tu samuldēji?

—    Gandrīz nekā. Redzēju pozīcijās meiteni. Tā pinkšķēja pie sava kritušā brāļa līķa. Tēvs pagalam, māte pagalam. Tad es sacīju: neraudi, kas zina, no kā tavs brālis paglābies.

—    Un tas tiešām bija viss?

—    Viss, hauptmaņa kungs.

Zāligers uzelpoja. — To es ar Kortu nokārtošu. Diezgan ķerts tips šis oberfēnrihs. No tā labāk piesargies!

—    Pateicos, hauptmaņa kungs …

—   Tad tur tev kurpe spieda. Bet tagad esi tik laipns un neniekojies. Un vispār — beidz lauzties, saproti!

Hāgedorns atmeta stīvo manieri, tieši un uzticīgi pavērās Zāligeram acīs.

—   Man jājautā tev kaut kas gluži personisks, Armīn. Tavs tēvs taču saietas ar Dr. Fīsleru. Kā klājas Leai?

—    Nāc, — Zāligers teica. — Ejot ir vieglāk runāt … Lūdzu, tici man, es Leu mīlēju ne mazāk kā tu. Mēs arī neizšķīrāmies ļaunā prātā, mēs, ja tā var izteikties, izšķīrāmies pavisam saprātīgi. Mēs būtu viens otru padarījuši nelaimīgu. Jā, es biju godkārīgs, negribēju kā morāls varonis klibot nopakaļus tā sauktajai nācijas augšupejai. Mans tēvs bija liels vīrs militāristu apvienībā, tāpat kā vectēvs, vecais Hēnelis. Māte jau sāka meklēt pa veikaliem visaugstākās kvalitātes negumzīgu vadmalu manai parādes uniformai. Un trīsdesmit devītajā un četrdesmitajā gadā mēs taču vēl bijām lieliskā militārā formā . ..

Pie saplūkāta bērziņa viņi atkal apstājās. Zāligers

noplēsa plānu saplaisājušas tāss plēksnlti un saberza to pirkstos.

Beidzot Hāgedorns ierunājās:

—    Esmu par to domājis, Armīn, — par visu, kas noticis, esam vainojami mēs, vainīgs ir ikviens no mums. Nav nekādas nozīmes domāt par pagātni un apmētāt citam cilu ar dubļiem. Mums jādomā par nākotni…

Cik priecīgi Zāligers nu sarosījās!

—    Pareizi, Rūdij, ļoti pareizi! Cilvēciskam jābūt saprātīgi, nevis patētiski…

Hāgedorns nesteidzās piekrist. Viņam Zāligera prieka uzplūds nezin kādēļ īsti nepatika. Tāpēc viņš vēlreiz negaidot iejautājās:

—    Kā klājas Leai?

Uzrunātais pagrieza galvu sānis un ļāva tāss plēksnītei nokrist zemē.

—    Lea ir mirusi. — Zāligers gribēja izbeigt sarunu par Leu, tāpēc viņš savu paša pieņēmumu izteica kā faklu. Viņš meloja un ari nemeloja. Klusībā viņš bija pārliecināts, ka Lea ir mirusi. Uz pēdējās atklātnes, ko saņēmis Fīslers, ar svešu roku bijis uzrakstīts: «Esmu ļoti slima, bet gan atveseļošos.» Nē, Lea nebija stipras gribas cilvēks, viņa bija mimoza un pēc dabas cietēja. Un šādi tipi nometnēs dziestot kā sveces vējā. Zāligers .pazina kādu SS ārstu, kas viņam bija daudz stāstījis par cietumnieku tipiem.

—   Vai tu to noteikti zini? — Hāgedorns dobji jautāja.

—    Pārāk noteikti.

Rūdijs stingi skatījās cauri sapluinītā bērziņa zariem uz pakalnu aiz Rainas netīri sarkanajiem jumtiem. Spožā gaisma pār pakalnu smagnējām, brūnajām rozām piešķīra mālainajai, uzbērtajai zemei šļūdoņa kroku izskatu. Rūdijam atmiņā atausa kāda aina: senāk ielu uzrauga namiņa priekštelpā karājās bilde, apdrukāts kartona gabals ietvarā zem stikla, kurā attēlotas majestātiski vientuļas, šļūdoņiem klātas Alpu virsotnes pret rieta debesim, kas bija sarkanas kā tomātu mērce. Pašu augstāko virsotni rotāja krusts. Un zem ainavas astainiem gotu burtiem rēgojās paraksts: «Ak, mūžība kā pērkons grauj!» Laikam no

mitruma lakotais koka ietvars kādu dienu izjuka, un bilde ar visu stiklu nokrita zemē. Tēvs ar brango, stingro kartonu aiznagloja tītaru kūtī caurumu, pa kuru vilka vējš. Tagad tītaru gailis ar savām sievām varēja, cik uziet, apbrīnot pērkonīgo brīdinājumu par mūžību. Bet laikam tomātu krāsas rieta debesis ierosināja spārnaiņus uz pārlieku buldurēšanu, kas tēvam sagādāja lielu prieku, jo citādi viņš nekādi nespēja cīnīties pret mātes dievbijību. Par šo bildi nu Rūdijam piepeši bija jādomā, stingi raugoties pāri pakalnam gaišajās debesīs. Šāds priekšstats tieši šajā mirklī viņam šķita gaužām nepiemērots. Viņš kaunējās par to un arī tādēļ, ka, dzirdot vēstis par Leas nāvi, neredzēja nevienu citu ainu un ka dvēselē līdz pašiem dziļumiem neuzjundīja sāpes.

—    Ja iznāks, — Zāligers ieminējās, — tu varēsi kādreiz apciemot to meiteni, kuru mierināji. Ja iznāks, tas nozīmē: ja amerikāņi tikmēr vēl nebūs klāt . ..

Hāgedorns sacīja: — Manī viss ir kā izdedzis un izkaltis. Tie, kas palikuši guļam kaujas laukā, tomēr ir laimīgāki…

Ar ašu, īgnu kustību Zāligers satvēra bērza zaru un tad palaida vaļā, tā ka tas nošvīkstēja Hāgedornam gar pašu seju.

—    He, he, vecais draugs, paliec vi«n pakaļkājās! Dzīve rit tālāk. Tev jāatnāk uz manu bungalo, ja mums vēl atliks laika. Manā mājas bārā vēl saglabājies kāds malciņš šāda tāda matūdens …

Tad Zāligers kļuva oficiāls, nozīmēja Hāgedornu par lielgabala «Dora» komandieri un apvaicājās, vai unteroficiera kungs esot tā ar mieru. Rādijs atļāvās jautājumu arī no savas puses: vai pirms stāšanās pie dienesta pienākumiem nevarot dabūt divas stundas atvaļinājuma. Viņam vēl jāpasakot kaut kas tai meitenei, tikai daži vārdi . . .

Paskat, kāds nekauņa, nodomāja Zāligers. Kuru katru citu es pamatīgi nostrostētu. Bet pateica:

—    Tai meitenei var līdzēt. Oficiāli tu aizvedīsi kurjera pastu uz štābu. Tas atrodas nākamajā ciematā aiz Rorenas. Paņem divriteni. Mani kancelejas varoņi pēdējā laikā baidās doties ekskursijās . ..

Hāgedorns neteica paldies. Viņš tikai pamāja ar galvu. Bet, palicis viens, izņēma no kulītes, kas glabājās viņam uz krūtīm, apdzeltējušo, sadilušo zīmīti, uz kuras bija uzrakstīts aušīgais atriebības zvērests, saplēsa, saņurcīja un ieraka papīra plūksnas bedrītē, kuru izdoba un pēc tam atkal aizraka ar zābaka purnu.

Ceturtā nodaļa

Hilda sēdēja pie Līzbetes Kāles, pie tās pašas, kas dzīvoja staļļaugšas kambarītī, sēdēja pie ļodzīga galdiņa starp abiem jumta balstiem, galvu rokās paslēpusi, un raudāja, raudāja …

Līzbete skārda spainī tāpat rokās berza veļu, otru kārtu, vairāk pašai un bērnam nebija. Šodien viņa vairs nebija gājusi uz darbu, lai notiktu kas notikdams. Kopš vakardienas autobuss kursēja vairs tikai naktī. Varēja gadīties, ka strādnieces atstātu turpat rūpnīcā pa nakti un vēl iespiestu tām rokā tanku dūri. Ne velti Gebelss brēca: «Vācu sievas, vācu mātes! Trieciet ienaidnieku ar grīdas lupatām prom no sava sliekšņa!» Kārnais āzis! Tā jau galu galā var iznākt, ka manam skuķēnam, mazajai Gitai, arī vēl jānoblandās pa pasauli tikpat pamestai kā tai nabadzītei, kura sēž tur pie galda un kurai sirds trūkst pušu no sāpēm un žēlabām. Un manai Gitai vēl nav ne septiņi gadiņi; Hilda mācēs viena izkulties, arī prāta viņai gana. Bet ko tagad palīdz prāts! Jo tā ir vairāk, jo ļaunāk …

—    Izraudies vien no visas sirds, Hilda. Izraudāties ir vislabākais, ko tādās reizēs var darīt. Un tad, kad tev pēkšņi asaras vairs nebirs, tad varēsi sākt ko apjēgt. Zinu, kā man pašai gāja.

Arā uz koka kāpnēm atskanēja viegli solīši. Ienāca Gita, nesdama māla podu.

—   Henškes kundze man iedāvināja pienu, sacīja, lai izvārot pudiņu.

—    Vai tu Hilda dzirdi — tā maita Henškiene iedāvina skuķēnam podu vājpiena. Viņai tikai nepatīk, ka

bērns rotaļājas pagalmā. Ek, vajadzētu viņai to dieva dāvanu uzgāzt uz galvas.

Meitenīte lūdzās, lai māte iedodot katliņu, krūzīti un pudiņa pulveri. Visu viņa gribēja* darīt pati — sev un māmiņai izvārīt vienu bļodiņu, bet Hildas tantei pilnu lielu bļodu; Līzbete parakājās pa balti nokrāsotu kumodi, ko izmantoja par trauku skapi, un ļāva bērnam vaļu.

—    Tikai neiznieko par daudz cukura un nenašķē, kamēr nav gatavs! — Ejot atpakaļ pie spaiņa, Ljzbete apstājās Hildai līdzās un aplika roku viņai ap pleciem.

—    Viss būs atkal labi, Hilda. Un tiem, kas vainīgi Reinharda un mana vīra nāvē, tiem pašiem dienas jau skaitītas.

Meitenes pleci noraustījās. Līzbete atstāja Hildu mierā, izgrieza veļu no sārma un aizgāja ar spaini pēc skalojamā ūdens.

Gita atnāca ar krūzīti pie galda un iekūla pudiņu.

—    Tev jau pavisam slapji vaigi, Hildas tante …

—   Jā, Gitiņ.

—    Še noslauki, Hildas tante … — Bērns izvilka no priekšautiņa kabalas mutautu. Hilda to paņēma un piespieda pie karstajiem vaigiem. — Māmiņa arī tāpat raudāja kā tu. Paskaties, vai nu jau diezgan kults?

—    Vēl ir kunkullši, Gitiņ …

Līzbete atgriezās.

—    Ak tu rakari, liec taču Hildas tanti mierā! — Bet īstenībā Līzbete priecājās, ka Gita nabadzīti vismaz uzvedinājusi uz citām domām un piedabūjusi pateikt kādu vārdu.

—    Ja man toreiz nebūtu bijis bērna, — viņa ierunājās, — tad gan nezinu … — Hilda no jauna sāka raudāt — klusi, nevaldāmi klusi, ar sāpēs saviebtu muti. Nebija iespējams to noskatīties. Ak es stulbā aita, Līzbete pati sevi norāja. Vēl stāstu viņai, ka man bija bērns ar ko mierināt sirdi. Bet kas tad ir viņai?

—    Beidz jel kult, Gita, nu jau būs labi! — Jāuzvedina nabaga skuķis uz citām domām.

—    Un, kad tavu durvju priekšā reiz stāvēs izredzētais, Hilda, tad prieku un rūpju atkal būs aumaļām.

Mums, sievietēm, taču īstenībā visa dzīve paiet vienās rūpēs par saviem mīļajiem …

Šķērsām pāri atvērtajam pusapaļajam lodziņam uz ceļa pusi Līzbete izvilka auklu veļas žāvēšanai. Šodien viņa bija novākusi lejā pagalmā salmus, ar kuriem aizbāztas staļļaugšas lūkas uz sētas pusi, un izcēlusi no lūkām dēļus.

—    Mūsu viesistabā nu pūš spirgts pavasara vējiņš. Vai tu jūti, Hilda? Kad būsim nokrāsojušas tavas drēbes, tās drīz vien izžūs . . .

Aiz muguras atkal atskanēja Hildas šņuksti. Meitenei sāpēja sirds. Es taču padaru visu vēl ļaunāku. Līzbete domāja. It kā nezinātu, ka arī mīlestībā viņa nekrietni piekrāpta. Ievilināja meiteni gultā un pēc tam iedeva aplamu adresi. Labi vēl, ka viņa toreiz nekā nesaķēra. Ja tas būtu noticis, viņa gan tagad noslīcinātos… Līzbete ieraudzīja uz ceļa vīrieti zilā jakā un zilu cepuri galvā stumjam divriteni. Viņa to pazina, un tas nāca kā saukts. Tas bija Herberts Folmers. Viņš strādāja ogļraktuvē. Līzbete ar viņu iepazinusies autobusā; viņš bija rāms cilvēks un zināja, ko grib. Viņam droši vien daudz netrūka no piecdesmit. Sieva pirms kāda laika bija nomirusi ar vēzi. Toreiz viņš pats atradās koncentrācijas nometnē. Viņa vecā māte pieskatīja Gitu, kamēr Līzbete bija darbā. Bet Folmers pats bija uzstādījis Līzbetes kambarī krāsniņu un izvilcis dūmvadu cauri logam. Viņš bija vienīgais cilvēks ciemā, kuram Līzbete uzticējās un pret kuru juta pateicību — ne tikai par krāsni, bet arī par dažu labu, atklātu vārdu.

—    Folmera kungs! — Līzbete uzsauca, galvu pa logu izbāzusi, — mēs jums gribētu atkal kaut ko palūgt.

Folmers apstājās. Seja viņam bija nogurusi un gluži kaila. Līzbete mazliet satrūkās.

—    Tūdaļ atbultēšu vārtus! — viņa sauca. Vingri kā jauna meitene viņa noskrēja lejā un pārtecēja pāri pagalmam. Pie vārtiem viņa ieraudzīja, ka Folmeram nosvilušas uzacis un skropstas. Taču pašreiz viņa nejautāja, kā tas gadījies, bet steidzās pastāstīt, kas noticis ar Hildu, ar meiteni, kura strādā šai pašā sētā.

•— Vai lai brēcu viņai līdzi? Man pietrūkst padoma.

Folmers pieslēja riteni pie zirgu stajļa sienas.

—    Es viņu pazīstu, — Folmers sacīja, — esmu šad tad uzcēlis viņai piena kannas no rokas ratiņiem uz rampas. Liekas kārtīgs meitēns. Jā, tas ir kā uguns pie dzīvas miesas . .. Nolādētais ārprāts . ..

Sētas suņi, trīs melni špici, raustīja ķēdes un rēja kā negudri. Otrpus pagalma nojumē pie dzīvojamās mājas saimniece berza piena kannas. Viņa ir acu nepameta uz to pusi un izlikās nedzirdējusi Folmera «Labdien!». Tie saderas kopā kā puņķis ar krēpām, saimniece indīgi nodomāja, redzēdama Līzbeti kopā ar Folmeru uzkāpjam staļjaugšas istabiņā.

Gita iesaucās:

—    Folmera tēvocis nāk! Viņš ir mīļš . . .

Hilda piecēlās, lai dotos projām, tikko Līzbete ar Folmeru nāks iekšā. Esmu viņai apnikusi ar savu raudāšanu, viņa domāja, un neviens cilvēks nespēj otra bēdas izbēdāt. Bet Līzbete un Folmers par promiešanu negribēja ne dzirdēt.

—    Nāc tik, meiten, pasēdi vēl, — Folmers rimti runāja, mazliet stiepdams vārdus, — cilvēkiem jāaprunājas citam ar citu. Vairāk par drusciņu drosmes tev neviens iedot nespēj. — Viņš satvēra pie pleca Hildu, kas lāgā nezināja, ko iesākt, un lūkoja viņu apsēdināt. Taču Hilda palika stāvam. Gita ar mielurīti rokā nostājās pie galda un izbrīnījusies sacīja:

—   Tev taču pavisam plika seja, Folmera tēvocīt!

Herberts Folmers noglāstīja bērnam vaidziņu.

—    Par to es jums kaut ko atnesu. — Tas skanēja rūgti. Viņš izvilka no jakas slīpās kabatas kartona kārbiņu un nosvieda uz galda. — Speciāla šokolādes deva nervu stiprināšanai. Šodien mūs atkal no bagara aizsauca dzēst ugunsgrēku un aizvākt līķus. Un iedeva šoka-kolu nerviem. Uzvara būs mūsu . ..

Līzbete satraukumā satvēra kartona kārbu.

—    Es to draņķi iemetīšu krāsnī. — Bet Folmers viņai nejāva to darīt.

—    Nekas netiks mests krāsnī, tā tiks sadalīta. Lai Hilda sadala. — Viņš pasniedza Hildai nazi un apsēdās uz otra krēsla pie galda. — Pārgriez līmlenti…

Hilda nepieskārās ne kārbai, ne nazim. Taisni iz-

slējusies, sastingusi viņa stāvēja pie galda, lūkojās pāri Folmeram ārā, kur pa lūku viedās pavasara debesu četrstūrītis.

Pūkainie mākonīši vizēja kā opāls pret sauli, kas jau slīdēja uz vakara pusi, it kā tie būtu apkaisīti ar spožu svinu un sēru. Hildai likās: mākonīši izskatās tādi paši kā dzeltenā, dūmakainā kristāla bļoda, kuru es sasitu, kad strādāju skolotāja ģimenē Drēzdenē. Par sodu kundze man vairs nedeva ne feniņa kabatas naudas, veselus septiņus mēnešus ne feniņa. Tēvs gan lādējās, taču zaudējumu atlīdzināt arī viņš nespēja … Man šķiet, ka gaišie, dzeltenie mākoņi uztrieksies cits citam virsū un tad sašķīdīs. Un stikla mākoņu šķembas kaukdamas trieksies lejup kā bumbas, tās sprāgs uz dzelzceļa dambja, tur aiz vītoliem pļavās, Kapelas strautā … Debesis iegrūs, pār visu zemi nolīs stikla šķembu lietus … Pats dieviņš nogāzies lejā, un viņu apseguši ar cietu, zaļu brezentu. Bet kāda seja, dzeltenbāla kā siers, man saka: labāk būs, ja jūs uz viņu neskatīsieties …

Folmers skaļā ērģeļu balsī teic, lai es pārgriežot papīra lenti ap kārbu, tur esot šokolāde nervu stiprināšanai. Lai es ēdot. Ņem un ēd, saka arī beigtais mīļais dieviņš zem zaļā brezenta, ņem un ēd, jo, raugi, tā ir mana miesa …

Līzbete kliedz uz mani, lai es neblenžot tik stingi. Kad stikla mākoņi trieksies iekšā pa lūku, manas acis sašķīdīs. Tās sāp, tā sāp …

Folmers maļ atkal:

—    Kad es biju tik jauns kā tu, es skatījos debesīs citādām acīm arī tad, kad man klājās čābiski. Atceros, kā mēs martā divdesmit pirmajā gadā sēdējām Lihtenburgā. E, ko es runāju . . .

Jā, ko viņš runā? Viņš aizsedz seju ar rokām. Viņam arī nav klājies viegli, to jau var redzēt…

Folmers mulsi aprāva savu stāstu. Nupat viņš bija gribējis pastāstīt, kā vecajā Lihtenburgas cietumā pēc marta sacelšanās divdesmit pirmajā gadā, protestējot pret teroristiskajiem tiesas spriedumiem, viņš kopā ar biedriem bija uzsācis bada streiku, kā aiz nespēka nebija kamerā vairs varējis noturēties kājās, kā aicināt

aicināja līksmās, zilās pavasara debesis ārā aiz restotajiem logiem, cik skaistas, cik burvīgas viņam bija šķitušas šīs debesis, bet kā viņš tomēr nebija padevies divkārt izsalkušās jaunības kārdinājumam, kā turpināja badoties, kaut arī cietumsargi bāza viņam kūpošas bļodas pie paša deguna, kā viņi visi, viņš un biedri, toreiz izturēja un panāca, ka atsūtīja komisijas.

Bet nekā no tā visa viņš nepastāstīja. Negribēja ļauties mirkļa noskaņai un, šai meitenei dzirdot, runāt tik atklāti, tik pārāk atklāti. Tāpēc viņš klusēja un, galvu rokās satvēris, nogrima pats savās atmiņās, it kā vēlēdamies sacīt: kādas muļķības es te gvelžu! Taču tad viņš nolaida rokas, smaidīdams palūkojās stiklaini zeltainajā gaismā un turpināja stāstu:

—    Toreiz mēs ar Elzu vēl nebijām precējušies. Pavasara debesis bija gluži tādas pašas — gaišas un zīdainas. Gribējās tās noglaust ar plaukstu, lai dzirdētu, kā tās čaukst. Un Elza — tāda pati meitene kā tu, tik skaidra, tik veselīga … Ak dzīvīte, dzīvīte … Nu neblenz taču tik stingi, meiten . ..

Līzbete saka — es biedējot bērnu. Kāpēc gan arī tā blenžu dzeltenajās stikla debesīs kā tāds telēns? Māte arī nekad nevarēja paciest, kad es sēdēju un blenzu sienā. Viņa tad mani pamatīgi sapurināja. Savus bērnus arī purināšu, ja tie sāks tā blenzt. Būs tomēr jānorauj tā papīra lente. Gita skatās tik kārām acīm. Viņa laikam domā, ka esmu sajukusi…

Noraudama līmlenti, Hilda ierunājās:

—    Kas zina, no kā Reinhards paglābies. — Viņa bija apsēdusies pie galda un sadalīja staniolā iesaiņotās plāksnītes četrās daļās. Folmers pastūma viņai tuvāk arī savu tiesu. Līzbete iebāza priekšauta kabatā savu daļu un vēl pusi no Gitas porcijas. Bērns ar dārgo guvumu aizskrēja projām, apsēdās uz gultas malas un sāka ar lielu baudu grauzt.

—    Es gan tā nedomāju, — sacīja Folmers, — ka viņš no daudz kā paglābies. No kā tad? Vai tev liekas, ka būs vēl ļaunāk — pēc kara?

Par šo «pēc kara» Hilda līdz šim bija domājusi tikai nomoda sapņos: vakaros atkal būs apgaismoti skatlogi. Es staigāšu pa ielām ar kādu, kam nevajadzēs

tūliņ doties projām. Mēs iepirksimies — bez taloniem, bez kartītēm… Un kāds mani aizvedīs nostāk no skatlogu un spuldžu gaismas un teiks: «Nāc te, kur krēslaināks . . .» Bet šodien visas cerības bija mirušas.

Tagad viņa sacīja:

—r Mums taču būs jāsamaksā par visu karu.

Folmers nopietni viņā palūkojās:

—    Jā, tev taisnība, būs jāsamaksā. Visi, kas tajā piedalījušies, ir vainīgi. Es domāju — tā sacīs citi, tie, kas būs karā uzvarējuši. Vai tu zini, ka man bija divi puikas — Kārlis un Hanss, arī tie aizgāja karā un turpat palika, nolika galvas par… Es nebiju mājās, kad viņi aizgāja, un arī tad ne, kad pienāca vēstis; viens palika Polijā, otrs kaut kur Krievijā. Tas Elzu nobeidza pavisam. Un es saku: ari pats esmu vainīgs. Muļķības, ko izdara bērni, krīt uz veco galvas … — Folmers nobraucīja pieri ar plaukstu, it kā noslaucīdams sviedrus. Līzbete vēlreiz izgrieza kreklu, kas jau sen bija izgriezts.

—    Varbūt mēs vēl visi nomirsim badā, — viņa ieminējās.

—    Kad kungi plītē, kalpi mirst badā, — sacīja Folmers. — Bet kas tagad notiks ar kungiem? Vai, piemēram, Kūlējhenške paliks par saimnieku savā sētā? Vai Hitleram arī piešķirs kādu posteni?

—    Ādolfam? — Līzbete satraukti iesaucās. — To es pati palīdzēšu uzvilkt pie kāķa!

Folmers ar rokas mājienu viņu apklusināja un sacīja:

—    Ja uzvarētāji būs taisnīgi, viņi atdos kalpiem to, kas kungiem būs palicis pāri. Ja es būtu uzvarētājs, es ļautu Vācijā reiz pasaimniekot kalpiem. Piemēram, tev, Hilda, un arī tev, Līzbet. ..

Līzbete paņēma mutē divas spīlītes un izžāva kreklu. Hilda domāja: viņš grib mani mierināt, arī LIzbeti viņš grib mierināt. Labi vārdi nomierina sirdi. . . Bet dzeltenās stikla debesis tomēr nobruks pār mums.

—    Varbūt krievi, — Līzbete ierunājās, — tā rīkosies ar kalpiem. Bet vispapriekš būs sukas, pamatīgas sukas visiem…

Folmers nopurpināja:

—        Var jau būt, bet… — Viņš paņēma rokā mieturīti, ko Gita bija pametusi uz galda, un jautāja:

—    Kas notiks, ja kungi mums atstās tikai mieturi un tukšu katlu, un ūdeni akā, bet ne miltumiņa, ko piejaukt virai?

—        Tad varēsim kult ūdeni, līdz būsim pagalam, — Līzbete atteica.

Foimers atbildēja apcerīgi, it kā lasīdams no grāmatas:

—        Vismaz graudi mums būs vajadzīgi. Graudus mums uzvarētāji iedos. Ir vieni, ir otri. Mums taču ir ko par tiem samaksāt — mūsu darbs. Tad iesēsim graudus un raža, ko izaudzēsim, būs mūsu, tikai mūsu — ir raža, ir tīrums. Man domāt, tā kalpi sāks saimniekot paši savā labā.

Hilda risināja tālāk Folmera tīšām ļoti vienkāršoto, simboliski attēloto domu, un viņai likās, ka tajā gan ir sava daļa taisnības, bet par daudz ko vēl jāšaubās. Viņa sacīja:

—        Iekams varēs novākt ražu, paies vesels gads. Ar to pietiek, lai nomirtu badā.

Bet Foimers priecājās, ka stingums Hildas skatienā pagaisis, ka viņa ar saprātīgām domām sāka apvaldīt mežonīgās sāpes, kas viņā plosījās. Raizēties par nākotni tomēr ir labāk nekā blenzt pasaulē ar žēlabās sastingušu skatienu.

—    Kas bija tavs tēvs? — Foimers ievaicājās.

—    Maizes izvadātājs, — Hilda atbildēja.

—    Un māte?

—   Šuvēja.

—    Un tavs brālis?

—    Reinhards bija mēbeļu galdnieks.

—    Un tu? Kas esi tu pali?

—        Es? Es mācījos šūt, bet neizmācījos līdz galam. Nu, un tad es biju darba dienesta meitene . ..

—        Darba dienesta meitene, — Foimers atkārtoja. Viņš brītiņu klusēja. — Un, ja nu viņi tevi būtu saukuši par darba biti vai par darba padauzu, vai būtu bijusi kāda starpība? Es domāju — vai būtu bijusi kāda starpība darbā?

Līzbete rušināja pavardā starp restītēm pelnus. Va

jadzēja iekurt uguni. Hildas drēbes vēl jāpārkrāso melnā krāsā un jāizžāvē. Darba padauza! Kā Folmeram varēja ienākt prātā tāds vārds? Bet kas gan viņa bija tramvajniekos un tagad rūpnīcā, strādājot pie skābēm? Raustāms ķipars, nekas vairāk. Hilda, protams, raugās Folmerā kā apstulbusi. Nekas, lai viņš to drusku paskrubina. Hildai vēl doma par darba dienesta meiteni pārāk dziļi iesēdusies apziņā. Ja Henške liek: ej.uz tīrumu un ārdi mēslus, lai lidotāji mums iepūš, — tad viņa paklausīgi iet turp. Tagad viņa sāk uztraukties …

—   Es strādāju godīgi, Folmera kungs, —• Hilda sacīja.

—    Te tev nu bija! — domāja Folmers. Tā ar viņu nedrīkst runāt. Viņa vēl par to uztraucas. Man pašam reiz gāja tāpat.

—    Protams, — Folmers atteica, — protams, tu strādāji godīgi.

Viņam jau bija mēles galā piebilde — «kā godīgs muļķis». Taču apvaldījās. Llzbetei gan to būtu pateicis. Tā līdz trīsdesmit trešajam gadam bija sastāvējusi Sociālistiskajā jaunatnē. Viņš sacīja:

—    Visi tavā ģimenē strādāja godīgi. Nu esi palikusi tikai tu viena pali. Tev vienai viss jāizpērk „ .

Hilda vairs Folmeru nesaprata. Kas tad jāizpērk — godīgais darbs? Vai viņš grib mani izprovocēt? Kas viņš īsti ir par cilvēku? Viņš man gluži svešs, tikpat svešs kā jebkurš cits. Tas unteroficieris bija pret mani labs. Folmers negrib būt labs . . .

Arī Folmers sajuta viņas protestu. Pārāk aizrāvos, viņš sprieda. Nobiedēju viņu. Ko nu tāda meiča daudz saprot! Tagad man jārunā ar viņu tik skaidra valoda, kādu šobrīd vēl nemaz nedrīkstētu runāt.

—    Vai tev, Hilda, liekas, ka ir pietiekami godīgi strādāt negodīgu saimnieku labā? Es gribu teikt: ja kalpi izturas labi pret tiem, kuri tos izmanto, tad kalpi nerīkojas pietiekami godīgi. Viņi tad nav pietiekami godigi paši pret sevi. Cilvēkam taču nepatīk, ja viņu izmanto un turklāt vēl izsunī. Tev varbūt patīk? Hilda, nesaki nekad vairs: es biju darba dienesta meitene. Saki — esmu strādnieku meitene. Tā ir pareizi. Un es tev teikšu, ka tur ir milzu atšķirība …

—    Es nezinu, — Hilda atteica. Viņa atkal skatījās ārā pa lūku pavasara debesīs. Gaišie mākoņi ar opāla mirdzumu tagad atgādināja papīra pūķus. Senāk viņai tik ļoti bija paticis kopā ar Reinhardu Elbas pļavās laist pūķus gaisā.

Līzbete Kāle nebija māņticīga sieva. Bet viņai uzmācās dīvaina liktenības nojausma, kad, izdzirdusi lejā uz ceļa runājam un taujājam pēc Paniča jaunkundzes, palūkojās ārā pa logu un ieraudzīja jaunu, spēcīgu vīrieti, unteroficieri, kas bija nokāpis no divriteņa, un viņa jokodama uzsauca Hildai: — Teci nu lejā, tur jau stāv tavs izredzētais!

Hilda pietrūkās no krēsla un, kaklu izstiepusi, palūkojās Līzbetei pār plecu. Piepeši viņai sejā iesitās uguns sārtums.

—   Kas tas tāds ir? — jautāja Folmers.

Hilda atbildēja, ka tas esot cilvēks, kas viņu šodien mierinājis labiem vārdiem. Folmers iesmējās.

—    Tad ej vien lejā, tad jau būs tas īstais …

Līzbete pa logu uzsauca:

—   Hei, unteroficieri! Jūs esat atradis pareizās namdurvis. Pagaidiet mirklīti. . .

Hildai taču vajadzēja vismaz izskalot acis ar aukstu ūdeni un sasukāt izpūrušos matus.

Kad Hilda Paniča lejā pie vārtiem tuvojās Rūdijam Hāgedornam, viņai bija lielas, negudras, spožas acis, kādas mēdz būt visām meitenēm, kas zina, ka tiek gaidītas. Iziedama viņa pievēra pagalma vārtus, jo juta, ka pakausi dzalksta saimnieces skatiens, un zināja, ko saimniece domā: paskat, grēka gabals, izliekas, it kā pēdējā stundiņa būtu klāt, bet aiziet uz amizieri. Tad viņa itin labi var arī strādāt. . .

Tā nu viņa stāvēja ar Rūdiju uz ceļa. Viņš izskatījās gandrīz kā pastnieks, kas atnesis telegrammu. Tikai acis viņam šaudījās nemierīgāk nekā pastniekam, tās pārslīdēja pār Hildas seju, aizklīda kaut kur projām, sastapās ar viņas skatienu un atkal atrāvās no tā. Viņš sāka runāt pirmais:

—    Es tikai gribēju jums pateikt. ..

—    Nepaliksim šeit stāvam, — Hilda viņu pārtrauca. Viņi pagājās pāris soļu uz priekšu un pagriezās aiz

zirgu staļļa stūra. Starp zirgu staļļa dibensienu un ratnlcu tam līdzās un kaimiņu dārza augsto žogu bija šaura eja, aiza divu olekšu platumā starp abu īpašnieku ķieģeļu kalniem, kura aiz ratnīcas mazliet nosliecās sānis. Un aiz šā līkuma, kur viņus vairs nevarēja redzēt, Hilda apstājās.

—    Visi uz mani tā skatās, — viņa sacīja. Rūdijs turēja divriteni pie stūres un pie sēdekļa. Viņš bija nodūris acis, redzēja Hildas brūnos svārkus, zaļās zeķītes un slēgtās, smagās kurpes.

—    … Es tikai gribēju jums pateikt: ja nezināt, kurp iet, Paniča jaunkundz, — te pie tā draņķa saimnieka jums nevajadzētu palikt, — tad mūsu mājā jums atrastos vieta. Mans tēvs ir ielu uzraugs, un mums tur ir mājiņa — Reifenbergā, tas ir kalnos, tur patlaban pļavās zied krokusi. ..

Tagad viņa skatiens atkal pārslīdēja pār meitenes seju. Šaurā mūru sprauga neļāva skatienam nekur aizbēgt, tam aizvien vajadzēja atgriezties pie meitenes. Rūdijs redzēja, ka Hilda pieskārās stūrei, viņas plauksta bija pavisam tuvu viņa rokai, un viņš dzirdēja Hildu sakām:

—    Jūs taču man vēl nemaz neesat pateicis, kā jūs sauc …

—    Ak tā — mans vārds ir Hāgedorns, Rūdijs Hāgedorns.

—    Mani sauc Hilda Paniča.

—    Nevar tikai zināt, Hildas jaunkundz, kad es reiz atgriezīšos mājās. Mums viss smagums vēl priekšā. Mūs varbūt aiztransportēs uz Nevadu vai Sibīriju . .. Man gribētos, lai jums būtu drošs patvērums …

—    Paklausieties… — Hilda aprāvās. Asinis atkal sāka rotāties ap deniņiem un veselīgajos vaigos. Viņa patiesi ir skaista, nodomāja Rūdijs. Un ražena. Jaciņa Hildai nebija aizpogāta. Pulovers cieši piegula krūtīm un vienā vietā bija izlīdis no svārkiem.

—    Paklausieties, Rūdij … — Hilda pavirzīja roku tālāk pa stūri, līdz tā vieglītēm pieskārās Rūdija rokai. — Neejiet vairs atpakaļ uz pozīcijām, neejiet atpakaļ … — Hilda vairs nespēja valdīt pār savu balsi.

Balss no ilgās raudāšanas bija aizsērējusi, kļuvusi neskanīga. Rūdijs ar plaukstu apsedza viņas roku.

—    Kā tu varēji tā iedomāties… tas taču nav iespējams …

—    Paslēpies, Rūdij! Es tev palīdzēšu. Citi ari tev palīdzēs. Varbūt tevi var paslēpt dārzeņu bedrēs… Neej vairs atpakaļ . . .

Hilda iespieda savus pirkstus starp viņa pirkstiem, tā ka tie savijās un izskatījās kā lūgsnā savīti, tikai ačgārni. Nupat sākas, Rūdijs nodomāja. Viņa jau līp klāt kā dadzis. Tā nav pirmā reize. Cik muļķīgi! Tikko parādi meitenēm mazliet maiguma, viņas visas uzreiz domā vienu un to pašu: tagad mana dzīve ir tava dzīve un tava dzīve ir mana dzīve. Viņas neizprot laikmetu. Mana dzīve taču nepavisam nav mana dzīve. Tā ir iznomāta. Man tačū nav itin nekādas noteikšanas pār savu dzīvi.

—    Tas nav iespējams, Hilda. Un to arī nemaz nevēlos. Negribu laisties lapās tad, kad nu vajadzēs sākt putru izstrēbt. Ko tad lai dara tie, kas ir precējušies, kam ir bērni. ..

Hilda pavilka roku atpakaļ.

—    Viena es uz tavām mājām nebraukšu. Palikšu tepat. Arī šeit esmu atradusi labus cilvēkus.

Cik viņa smalkjūtīga! Tūliņ pamanīja, ka es atsalstu. Tā ir mana vaina. Viņa jau domāja labi, pārlieku labi… Bet es vairs nespēju panest labas jūtas. Tas ir drausmīgi. Ek, blēņas .. .

—    Man jābrauc tālāk, — sacīja Rūdijs kā pastnieks, kas pa ceļam aizpļāpājies. Viņš pacēla riteni un apgrieza to šaurajā ejā. Tagad Rūdijs un Hilda blakus gāja atpakaļ pa šauro taku, abi līdz sirds dziļumiem vīlušies. Pirms taka savienojās ar ceļu, Hilda vēlreiz apstājās.

—    Es biju tik priecīga par to, ko tu man pateici pozīcijās. Tā īsti to aptvēru, tikai mājās nākot. Un tagad saprotu vēl labāk. Reinhards bija apmēram tāds pats kā tu, tikai mazliet bērnišķīgāks. Sirdi šajos laikos vajag nolikt uz ledus, viņš sacīja. Ai, cik jūs esat nežēlīgi. ..

—   Varbūt tev taisnība. Nezinu. Ardievu, Hilda …

—    Saki — uz redzēšanos, Rūdij! Tici, daudz kas vēl var vērsties par labul Rūdij s Hāgedorns nepateica — uz redzēšanos. Viņš pateica tikai: — Man vēl jāaizved kurjera pasts uz štābu … — To sacījis, viņš uzlēca ritenim mugurā un aizbrauca. Hilda atkal stāvēja pie pagalma vārtiem. Ilgi viņa noskatījās Rūdijam nopakaļus, līdz viņš pazuda, kur ciema ceļš pie baznīcas sazarojās. Meitenei bija tāda sajūta, it kā viņai no rokām būtu izkritis bērns un neglābjami nogāzies bezdibenī.

Piektā nodaļa

Hauptmanis Armīns Zāligers piekodināja, lai viņu dažas stundas netraucējot. Viņš uzkāpa savā privātdzīvoklī, kas atradās mansardā virs kancelejas, lai uzrakstītu līdzjūtības vēstules kritušo piederīgajiem.

Šāsdienas uzlidojumu viņš bija pārlaidis, atrazdamies drošībā ugunsvādības bunkurā pozīciju centrā, pēc tam norīkojis, lai pēc iespējas novāc postījumus, ko bija nodarījušas bumbu eksplozijas un borta lielgabalu šāviņi, pa telefonu nodevis ziņojumu nodaļas komandiera adjutantam, uzmundrinājis aizvešanai sagatavotos ievainotos, uzsaukdams: «Galvu augšā, zēni! Līdz kāzām jau sadzīs!» — pēc iespējas izvairījies skatīties uz kritušajiem un pēc tam devies pie lielgabaliem, kas bija pavilkti tālāk uz priekšu …

Zāligers gan sēdēja pie rakstāmgalda, taču nerakstīja, bet vēroja lielos sarkanos un dzeltenos magoņu ziedus tapešu košajā rakstā. Viņš domāja par sastapšanos, ko tam šodien bija sagādājusi nejaušība. Piecdesmit devītajā minūtē uz bateriju bija atsūtīts Rūdijs Hāgedorns, jaunības draugs no dzimtās puses, kopā ar kuru viņi dažu labu reizi bija spēlējuši laupītājus un ķērājus, izdauzījuši dažu labu logu, pa ielu bumbu trenkādami, dažu labu kilometru kopā nosoļojuši, bungām rībot, un kuram viņš bija izskaidrojis dažu labu pierādījumu matemātikā. Hāgedorns, kas bija turpat divus gadus par viņu jaunāks un skolā mācījās par

divām klasēm zemāk, dzīvoja pastāvīgā kara stāvoklī ar matemātikas loģiku. Rūdijs bija jūsmotājs, ļoti jauks jūsmotājs, kaut arī augumā izstiepies līdz metram astoņdesmit centimetriem, — turklāt labs vieglatlēts un viens no spēcīgākajiem bokseriem skolas komandā. Sajā ziņā viņš pats salīdzinājumā ar Rūdiju bija īsts iesācējs, vārgs puišelis. Deviņus gadus vecs zēns, Rūdijs viņu izvilka no zivju dīķa — metās ledainajā ūdenī, kaut arī pats neprata peldēt, ar mežonīgu izmisuma spēku noturējās pats un noturēja viņu virs ūdens, līdz piesteidzās cilvēki ar garām redeļu kāpnēm. Bet viņš par to tika arī krietni atalgots. Tad nāca notikumi ar Leu, pēc tam augsto garu tiesa. Tādas ēverģēlības taču nevarēja ņemt par pilnu. Nebūtu jel Rūdijs toreiz brēcis, kā iesmā uzdurts, būtu jel ļāvies, lai viņu apber ar koksu, un nodevis zvērestu. Kas tad nu tur liels būtu noticis! Pats Svētās Romas ķeizarvalsts valdnieks kailām kājām aizgāja pa sniegu līdz Kanosai un piespieda svēto velnu noņemt lāsta bullu. Kas grib pastāvēt, tam lāgiem jāpakļaujas arī nepatīkamiem spēles noteikumiem. Svarīgi ir vienīgi panākumi.

Šķiet, pa šo laiku viņš kaut cik ir sācis izprast spēles noteikumus. Korta teicās piedabūjis šo «pārgudro, iedomīgo unteroficiera kungu» tiktāl, ka tas bijis ar mieru laizīt šim zābaku zoles. Un tomēr Korta tikai ļoti nelabprāt bija piekāpies uzskatīt starpgadījumu par nokārtotu. Hāgedorna izlēciens bija pārlieku muļķīgs. Ja oberfēnrihs būtu pieprasījis, lai raksta raportu, diez vai tad būtu bijis iespējams draugam palīdzēt. Šim Kortam reizēm uznāca tādi brīži, kad viņam labpatika plosīties pret zemāko dienesta pakāpju karavīriem kā pašam nelabajam. Vislielāko vainu par to, ka frontes kāpās atpakaļ un ka jau bija izpostīta viņa dzimtas muiža pie Ungārijas robežām, viņš uzvēla kareivju stulbumam, kuru atkarībā no reibuma pakāpes mēdza dēvēt vai nu par pasīvu pretestību, vai par aktīvu gļēvuma dizentēriju.

Vajadzēja iespējami drīz vēlreiz aprunāties ar fЈūdiju, vajadzēja viņu pamācīt, lai apvalda ir balamutibu, ir pesimismu; jā, tas jādara, vislabāk šajā pašā bun-

galo draudzīgā sarunā pie aprikozu brendija pudeles, jādara vēl šovakar pat. Temats «Lea» no sarunas jāizslēdz! Lai mirušie aprok mirušos .. . Svarīgi bija precizēt, līdz pamatam noskaidrot atziņu, kuru Rūdijs jau bija atskārtis, proti, atziņu — mums jādomā par nākotni. Vajadzēs, tāpat kā vecos laikos, iekalt viņam galvā pierādījumu — ar doto lielumu, secinājumu un nobeigumu. Dots ir fakts, ka šajā karā mēs uzvarēt vairs nevaram. Tātad Vācijā sākusies histērija, par kuras upuri nav jākļūst tiem, kas nezaudēs galvu. Jūsma un fatālisms šajā laikā pielīdzināmi pašnāvībai. Jāprot izdarīt īstos pagriezienus, puikiņ …

Tad hauptmanis atgaiņāja domas par draugu un sāka sacerēt pirmo vēstuli; sīkiem, stāviem burtiņiem viņš rakstīja šodien kritušā artilērista Geiera vecākiem: «Augsti godājamais Geiera kungs, augsti godājamā kundze .. .»

Mazais divistabu dzīvoklītis mansardā virs kancelejas, kurā pašreiz sēdēja Zāligers, nepavisam neizskatījās spartāniski vienkāršs. Gluži otrādi, tas bija iekārtots visai mājīgi, pat mazliet ekstravaganti. Raitniekam ik dienas ar putekļu sūcēju vajadzēja, kā Zāligers mēdza teikt, «izblusot» biezo, sarkano plīša paklāju, vajadzēja ar lejkanniņu un lāpstiņu apkopt acālijas un kaktusus, kas atradās uz palodzes, un ar putekļu slaukīti aptīrīt dēmoniskās dejotāju maskas, kuras šeit bija pametis bijušais dzīvokļa saimnieks un kuras karājās pretim rakstāmgaldam un Hitlera bildei pie sienas līdzās neiestiklotiem, no anatomijas grāmatas izplēstiem litografētiem cilvēka skeleta atveidojumiem un rūpīgām brīvu roku apvilktām balistiskām līknēm. Uz balti nolakotajām durvīm hauptmanis reiz jautrā omā bija uzzīmējis treknu mopsi, kas dēja olas, no kurām līda ārā krokodili. Kad šeit notika iedzeršanas, Zāligers lika viesiem minēt simbola iztulkojumu, pats liegdamies to paskaidrot vai arī iztulkodams tā, ka izskaidrojumi apgāza cits citu.

Uz rakstāmgalda gandrīz nedzirdami tikšķēja lidmašīnas borta pulkstenis alumīnija ietvarā. Alumīnijs bija iegūts no kāda nogāzta amerikāņu Boeing tipa bumbvedēja, bet pulkstenis — no pilota vadības pults.

Stikls, kas sedza fosforescēto ciparnīcu, bija nespodrs, apbružāts un līdz pusei pārklāts ar rūsas krāsas plankumiem — amerikāņu pilota sakaltušajām asinīm, kurš kopā ar saviem biedriem bija gājis bojā šai lidmašīnā. Asiņu slāņojumā, kas izskatījās kā iededzināts, Zāligers ar nagu vīli iešņāpis vārdus memento mori. Viņa paša brīvā interpretācijā šie vārdi skanēja: nesmilksti, Zāliger, ja tev pienāks brīdis mirt varoņa nāvē.

Sis divdesmit sešus gadus vecais virsnieks iedomājās, ka neesot gļēvulis. Viņam bija pilnīgas tiesības tā domāt. Neviens nevarēja pierādīt pretējo. Līdz šim viņam gan ne reizes nebija gadījies paostīt īstu frontes gaisu. Daiļrunīgās inteliģences un zināmu pedagoģisku dotību dēļ viņš bija lielāko daļu kara laika darbojies par instruktoru zenītartiļērijas skolās un virsnieku kursos. Tikai pirms apmēram pusgada, kad viņam piešķīra rezerves hauptmaņa pakāpi, viņš atgriezās aktīvajā dienestā un tika nozīmēts par Rainas zenītartiļērijas vienības baterijas komandieri. Dzīvot varēja itin labi, īpaši šeit augšā bungalo. Viņš neko lielu nebēdāja, ka daži kaimiņu bateriju virsnieki trina mēles par viņa civilistisko dižmanību. Seit augšā žūpot patika visiem. Vienīgais, kas Zāligeram pašam visā dzīvokļa iekārtā nepatika, bija četri indīgi zaļie atzveltnes krēsli ap smēķējamo galdiņu. Viņš labprāt, karam turpinoties, būtu tos apmainījis pret četriem pamatīgiem ādas klubkrēsliem. Taču šī kautrā vēlēšanās, ievērojot pašreizējo stāvokli, laikam gan netiks piepildīta.

Nepatīkamo pienākumu, kas baterijas šefam bija veicams šobrīd, viņš centās nokārtot nekavējoties un korekti. Šodien jāuzraksta sešas līdzjūtības vēstules, vakar bija divas, aizvakar piecas… Pēdējo septiņu dienu laikā, kopš fronte pievirzījusies tik tuvu un pozīcijas kļuvušas par mērķi tiešiem uzbrukumiem, cilvēku zaudējumi gadījās katru dienu. Bija kritis mērlafetes leitnants, divi ugunsvada unteroficieri un piecpadsmit zemāko dienesta pakāpju karavīri. Ievainoto skaits trīskāršojies. Visos piecos gados, kopš pastāvēja pozīcijas pie Rainas, vienība nebija cietusi tik smagus zaudējumus kā pēdējās septiņās dienās.

Rīt, ja vien pats nebūs pagalam, viņam būs jāsacer atkal jaunas Ijaba vēstis. Bumbvedēju karuselis apdullinošās dārdoņas pavadījumā vismaz reizi dienā nogriezās virs pozīcijām un griezīsies ik dienas, līdz lielais umurkumuis šeit būs beidzies.

Lai gan Zāligers saprata, ka karš bezcerīgi zaudēts, viņš tomēr bija nolēmis izpildīt savu pienākumu līdz pēdējai dienai, bet ārprātīgajām pavēlēm par pretošanos līdz pēdīgajam paklausīt vienīgi šķietami, cik nu tas būs iespējams, neriskējot ar galvu. Pēdējo taktisko pārrunu laikā pie nodaļas komandiera kāds leitnants, kas arvien bija ļoti labi informēts, viņam pačukstēja, ka reihsmaršals un aviācijas virspavēlnieks pret Hitlera gribu uzsācis pamiera sarunas ar amerikāņiem. Pentagonam esot izdevīgi, izmantojot vācu frontes karaspēku, kuram ir pieredze ausl.rumos, kopā ar jaņnu valdību — bez Hitlera un Himlera uzsākt karagājienu pret krieviem. Šīs baumas Zāligers bija dzirdējis jau agrāk kādā Rainas krodziņā. Bet nodaļas komandieris savā referātā runāja par reālām galīgās uzvaras iespējām, par pretestības gribas nostiprināšanu, par nesaudzīgajiem sodiem, ar kādiem vērsties pret gļēvulību un dezertēšanu, un par partizāņu kustības «vilkatis» izveidošanu.

Ārprāts. Bet, kas šobrīd iedrošinājās gausties vai arī smieties par ārprātu, tas bija pagalam.

Personisko līdzjūtības vēstuļu rakstīšanu kritušo piederīgajiem hauptmanis uzskatīja par cilvēcisku goda pienākumu. Lai viņi vismaz zina patiesību un veltīgi negaida atgriežamies dēlu vai brāli, kad nu agri vai vēlu visai reiha armijai sāksies kara gūstekņu gaitas. Grūtāku šo pienākumu padarīja vienīgi tas, ka vajadzēja šiem ļaudīm pretēji sava paša uzskatiem iepotēt domu, cik tas viss bijis nepieciešami, turklāt izklāstīt visu tā, lai mīļota cilvēka zaudējums tiem galu galā liktos kā augsts pagodinājums. Bet ko lai īsti raksta?

Tad nu viņš Geiera kungam un kundzei rakstīja tā:

«… Jūs un Jūsu augsti godātā kundze esat upurējuši tēvzemei dārgāko, ko vien vācu vecāki spēj upurēt tautai un reiham, — vienīgo dēlu un mantinieku. Bet neviens upuris nedrīkst būt par lielu mūsu tautas labā,

kura pašreiz izcīna varonīgāko ciņu mūsu valsts tūkstošgadu vēsturē, cīnās uz dzīvību un nāvi. Pienācis laiks, kad ikvienam tautietim jāpierāda augstākais dvēseles cildenums, kas …»

Hauptmaņa roka aprāvās. Viņš negribēja šādu vēstuļu sacerēšanā kļūt šablonisks. Katrā vēstulē viņš centās saglabāt personisku toni, kas aptuveni atbilstu saņēmēja stāvoklim dzīvē un izglītībai. Un šis Geiera kungs, cik viņš zināja pats un cik bija redzams no kritušā dēla dokumentiem, pēc izglītības bija ķīmiķis bez diploma, valkāja SA uniformu, bez tam viņam piederēja neliels uzņēmums, kurā izgatavoja mākslīgo medu — kara laikā gaužām pieprasītu produktu, kas turklāt vēl esot neiedomājami veselīgs. Ko šādam vīram varēja nozīmēt «dvēseles cildenums»? Tādā viscildenākās jūtas droši vien izraisītu liels medus pasūtījums no kādas frontes vienības sagādes daļas ar krietnu peļņu. Kad migla sāk izklīst, viss pamazītēm kļūst skaidrāk saredzams. Viņš, Zāligers, bija mācījies uzskatīt godu un uzticību par vācieša augstāko dvēseles cildenumu. Un ar šiem cēlajiem vārdiem viņš iztika gluži labi visus pirmos četrus kara gadus, kaut gan jau pēc sagrāves pie Staļingradas, kad Vācija uz dadžiem mirkļiem bija nospiesta ar pleciem pie zemes, viņš sajuta pirmos smeldzīgos dūrienus tajā dvēseles apvidū, kur gods iekļāva uzticību, kā brūnas, vāciskas jēra aknas ietver zaļu, ziemeļniecisku žultspūsli.

Pirms sešiem gadiem tādā pašā jaukā pavasara laiciņā abiturients Armīns Zāligers gala eksāmenā rakstīja sacerējumu par tematu «Ikviena rīcība kalpo godam, kuram vajadzības gadījumā, nevilcinoties un aci nepamirkšķinot, jāupurē arī dzīvība». Pirms sešiem gadiem Zāligers bez apdomas, ar prieku pieņēma šo partijas gandrīz visupirmā apustuļa brašo nacionālo tēzi, pakāra savas goda jūtas un goda izpratni kā dūmu desas uz kāškrusta ozola šķērskokiem nokūpināt un nocietināt, darīja to, kā saka, papēžus sasizdams un dibena muskuļus savilkdams. Šodien viņam likās, ka kūpināmā krusta seši baļķi jau krietni pārogļojušies. Un pavisam sadeguši viņam šķita tie kāškrusta fragmenti, pie kuriem viņš domājās piekāris savu veselo

cilvēka saprātu. To šobrīd labāk uzkārt uz šaubu, neticības un atskurbuma naglas. Bet goda un uzticības jūtas?

Hauptmanis domā, ka viņā saglabājušās vairs tikai vācieša un virsnieka goda jūtas, kas attīrījušās no visai sakompromitētā kāškrusta gara. Un tomēr vēl joprojām viņš juta tādu kā dēmonisku varu izstarojam no vīra, kura attēls karājās virs rakstāmgalda. Hitlers, viņš domāja, pats ir savas faustiskās dvēseles upuris. Viņu nevar bāzt vienā maisā ar pārējiem partijas bonzām. Un jaunais, inteliģentais virsnieks patiesi atkal sāka izjust maldīgu, traģisku likteņa kopību ar šo kardinālāko nacistu ragaini un līdz ar to no jauna pielika sev ragus pie pieres, kurus jau bija domājies nometis.

Tā prātojot, viņš jutās krietni pārāks par Geiera kungu, kuram taisījās rakstīt vēstuli. Šādi pusizglītoti cilvēki, viņš sprieda, mūžam būs nomierināmi ar dižiem un cēliem vārdiem, kurus tie nesaprot, bet izliekas saprotam. Tāpēc viņš nolēma atstāt vēstulē salkano izteicienu «dvēseles cildenums» un pēc komata un «kas» turpināja: «… dod mums spēku, aci nepamirkšķinot, upurēt arī dzīvību, paturot prātā tautiskā goda un uzticības jūtas.»

Sirdsapziņu Zāligers nomierināja, atceroties pats savu tēvu, kurš nevalkāja SA uniformu, bija tikai Kifheizera apvienības loceklis, kuram arī nepiederēja fabriciņa, bet tikai aptieka — aptieka «Pie trim moriem» Reifenbergā, kurš nepārdeva «Geiera mākslīgo medu», bet zāles pēc parastām receptēm un turklāt vēl Zāligera «dziednieciskos nervu pilienus» — paša fabrikātu ar patentētu firmas zīmi — trim moru galvām raibos turbānos. Arī viņa tēvs būtu radis mierinājumu šādos vārdos, vienīgi teiciens «aci nepamirkšķinot» viņam būtu šķitis mazliet par rupju. Mātēm vajadzēja piebilst vēl kaut ko īpašu, kādu vārdu par lepnumu, ko izjūt ciešanās rūdītā mātes sirds, un tā joprojām …

Pēdējās septiņās dienās Zāligers, kaut gan pats negribēja to atzīt, tomēr bija piesavinājies drausmīgu rutīnu līdzjūtības vēstuļu rakstīšanā.

Tikai viena vēstule negribēja lāgā padoties — vēstule Hildai Paničai Rorenā. Ko lai raksta divdesmit

gadus vecai meičai šādā gadījumā? īstenībā nemaz nevajadzētu viņai rakstīt. Obligāti jāraksta vienīgi sievai vai likumīgam aizbildnim. Taču līdz šim Drēzdenes iestādes vēl nebija paspējušas iecelt likumīgu aizbildni artilēristam Reinhardam Paničam. Un tagad viņam aizbildņa vairs nevajag. Taču cilvēciski un godīgi būtu palīdzēt māsai pārciest pēdējā ģimenes locekļa zaudējumu. Atgadījums patiesi bija gaužām bēdīgs. Te jāprot atrast vienkāršākus vārdus. Un hauptmanis rakstīja:

«. . . Dziļajās sāpēs, kas jūs, godājamā Paničas jaunkundz, piemeklējušas, kaut kas vēl tomēr paliek, kas spēj uzvarēt sāpes: ciešā likteņa kopība ar tautu. Mums visiem šajā laikā jāmācās panest visbargākos un smagākos triecienus .. .»

Roka atkal apstājās. Viss parādās skaidrā gaismā, kad migla izklīst, — arī citiem cilvēkiem. Šīs frāzes varēja pēc to jēgas iztulkot arī šādi: nomierinies, meitenīt, mūsu dienās daudziem klājas tāpat, mums jāsagatavojas uz visļaunāko … Un, ja velnam iepatiktu pajokot, vēstule varēja nonākt kāda centīga pienesēja rokās, un tad sāktos tāds pats jandāliņš kā šodien oberfēnriham ar Rūdiju Hāgedornu. Tādus muļķīgus jūtu uzplūdus nedrīkst atļauties, saprātam jākontrolē jūtas, un jūtas vispār jāaizliedz.

Lai šī vēstule labāk paliek nerakstīta, Zāligers saplēsa loksni sīkās driskās. Esmu taču darījis, ko spēju, piešķīru Rūdijam Hāgedornam pāris stundu atvaļinājuma, lai viņš aiziet pie meitenes. Tas ir visvienkāršākais un cilvēciskākais atrisinājums. Rūdijs viņu nomierinās jūsmīgi un izjusti, tas mazām meitenēm palīdz vislabāk . . .

Šajā mirklī, kad hauptmanis to visu apcerēja un mazliet pat lepojās ar savu pārākumu un cilvēciskumu, pie durvīm kāds divreiz skaļi pieklauvēja. Zāligers, domādams, ka tas ir raitnieks vai jefreitors no kancelejas, īgni uzsauca: — Vēlāk! — Taču klauvētājs bija jau ienācis istabā un sacīja:

—    Ir jau pietiekami vēls, hauptmaņa kungs.

Zāligers strauji pagriezās un ieraudzīja, ka ienācis gluži svešs cilvēks, vīrietis apdilušā tumšzilā jakā. Sve

šinieka seja izskatījās kaila un nogurusi. Vienīgi gaišajās acīs kaut kas liesmoja — modrība, stipra griba, noteikts nolūks, nekas Jauns un tomēr bīstams,

—    Neatceros, ka būtu jūs šurp aicinājis, — Zāligers asi sacīja. Viņš nožēloja, ka atstājis siksnu ar pistoli otrā istabā, kur atradās drēbju skapis un gulta. Acīm redzot, svešinieks netaisījās nosaukt savu vārdu.

—    Redzēju, ka esat uzstādījis bateriju pēdējai kaujai, — vīrietis sacīja, mazliet stiepdams vārdus.

—    Vai esat atnācis, lai man pastāstītu, kā to labāk izdarīt? — Zāligers jautāja tikpat ledainā balsī kā pirmāk. Viņš tiešām nezināja, ko ar svešinieku iesākt. Vai tas bija kāds pjāpīgs dienestā neiesaukts speciālists no brikešu fabrikas, kas gribēja viņam izklāstīt savus artilērista uzskatus par lielgabalu uzstādīšanu kaujā pret tankiem? Vai varbūt tas bija lētticīgs tautietis, kas, ticēdams galīgajai uzvarai, drosmīgi gribēja viņam palīdzēt irties ar salūzušu airi? īstenībā šis vīrs izskatījās par gudru, lai viņu varētu noturēt par kādu no šiem tipiem.

—    Mans nolūks, hauptmaņa kungs, ir atrunāt jūs no šā ārprāta. Tas ir ārprāts . .. Jūs taču esat karavīrs, ne azarta spēlmanis. Cik mūsu zēnu lai vēl noliek karotes vecā Friča dēj? Mums tie vēl būs vajadzīgi — vēlāk, hauptmaņa kungs, un …

—    Kas jūs esat? — Zāligers asi pārtrauca viņu pusvārdā.

Vīrietis vēl arvien stāvēja kādu metru atstatu no durvīm, stāvēja, it kā būtu izaudzis no zemes, un mierīgi un cieti lūkojās hauptmanim acīs, tā ka tam uzmācās nedrošības sajūta un tas vēl īgnāk atkārtoja jautājumu, iekams otrs paspēja pavērt muti:

—    Es jums jautāju — kas jūs tāds esat?

Neizteicis jautājumu līdz galam, hauptmanis nocēla

karalauka telefona klausuli, kurš atradās uz rakstām, galda, un piecēlās.

—    Varu parādīt dokumentus, — vīrietis sacīja un iebāza labo roku jakas slīpajā kabatā. — Bet vārds ir un paliek tikai vārds. Tas, ko gribu jums teikt, drīzāk apliecinās, kas es esmu. Es domāju, hauptmaņa kungs,

ja jūs ar saviem lielgabaliem ielaidīsieties cīņā, amerikāņi mums šeit visu sadauzīs lupatās.

Lai gan vīrietis runāja draudzīgi un pārliecinādams, Zāligers palika salts, kā bijis.

—   Kas jūs esat, un kas jūs atsūtīja šurp? — viņš papildināja jautājumu.

Vīrietis atbildēja:

—    Šodien Rainā kāda jauna sieviete izmetās pa trešā stāva logu uz ielas. Dzīvoklī gultā gulēja viņas trīs bērni. Beigti. Uzlidojuma upuri. Mani sūta daudzi…

Zāligers atlika klausuli atpakaļ, nepieskāries kloķim, kas liktu atskanēt zvanam lejā kancelejā. Šis vīrs nebija no lētticīgajiem tautiešiem. Un nu viņš iebāza labo roku jakas kabatā. Droši vien šim tēvainim ir šaujamais, Zāligers prātoja, un, to iedomājoties, viņam uzmācās kaut kas tāds, kas viņā varēja izraisīt negantu dusmu lēkmi, kas sāpīgi aizskāra viņa goda jūtas, kas viņam šķita baismi neizprotams un modināja sašutumu, lai gan svešā vārdi izklausījās tik saprātīgi. Vīrs, kas stāvēja viņam pretim, vācietis, droši vien proletārietis, savā rimtībā iemiesoja kādu citu varu. Tātad Vācijā jau pastāvēja kāda cita vara, kas iedrošinājās iznākt dienas gaismā jau tagad, iekams vecā vēl nav guldīta kapā, un kas iespiedās pat līdz šejienei, līdz baterijas komandiera istabai, un centās šeit ar prātīgiem vārdiem nekaunīgi izspiest no viņa bīstamus lēmumus.

—   Jūs esat nodevējs… — Zāligers nevarīgi iešņācās.

—    Es negribu būt gļēvulis, hauptmaņa kungs, un savas tautas nodevējs, — svešais skadri atcirta.

Nu Zāligers steigšus pagrieza tālruņa kloķi vienu, divas, trīs reizes un raušus norāva klausuli. Vīrietis stāvēja kā bronzā izliets. Taču tad viņš sarosījās. Viņš piegāja pāris soļu tuvāk hauptmanim, izvilka labo roku no kabatas, sniedza Zāligeram apdilušu apliecību un, vārdus mazliet stiepdams, sacīja:

—   Jūsu varā vēl arvien ir likt mani saņemt ciet kā tā saukto nodevēju… Šī ir mana darba apliecība:

mani sauc Folmers, es strādāju Feniksa šahtā, dzīvoju Rorenā . ..

Zāligers iemeta tālruņa klausuli atpakaļ bakellta kastē.

—    Jūsu puiši nerunā par jums ļaunu, hauptmaņa kungs. Bet laikam es tomēr būšu vīlies, domādams, ka man izdosies jūs pārliecināt, lai atsakāties no vispēdējā ārprāta — ari jūsu pašu interesēs, hauptmaņa kungs . . . Vai zināt, es reiz biju nosūtīts tādā vietā, kur bija lieli dzelzs vārti, un tajos bija iekalti vārdi «Katram pēc nopelniem», un tie drīz vērsies vaļā …

Zāligers nespēja izturēt vīrieša gaišo acu skatienu. Viņš nostājās pie loga, strauji uzgrieza muguru vīram zilajā jakā un noraudzījās uz ceļu, kurš gar uguns pozīcijām aizvijās uz rietumiem. Pozīcijās garie lielgabalu stobri tika grozīti uz augšu un uz leju. Oberfēnrihs lika apkalpēm atsākt apmācības. Tu nedrīksti ļaut šim cilvēkam nekā nomanīt, galvā dunēja neatlaidīga doma. Nekādā gadījumā.

—    Tagad lappuse tiks pāršķirta, — svešais viņam aiz muguras sacīja. — Padomājiet par nākotni, hauptmaņa kungs . . . Tas ar melnajām krēpēm, kas jums tur karājas pie sienas, savu dziesmiņu nodziedājis, un drīz ir gailis viņam pakaļ nenoķērksies. Bet daudziem pienāks brīdis, kad tiem sacīs: vienu darbu darījāt, vienu algu saņemiet. Jūs, hauptmani Zāliger, mums būtu mazliet žēl, bet…

Vīrietis nepabeidza teikumu. Zāligers dzirdēja, kā viņš apgriezās, aizgāja līdz durvīm un iziedams tās aizvēra. Kāpnēs vēl noskanēja soļi.

Zāligeru pie visām miesām kratīja salti drebuļi. Viņš zināja — tās ir bailes, nedrošība, sairums. Bet viņš nepakustināja ne pirksta, lai liktu saviem ļaudim šo vīru aizturēt. Pasperdams papīrgrozu sānis, viņš piegāja pie smēķējamā galdiņa, aizdedzināja cigareti un, pagalam saguris, atkrita vienā no indīgi zaļajiem atzveltnes krēsliem. Likās, ka cigaretei ir pelējuma garša. Viņam uzmācās viegls reibonis. Nāves pulkstenis uz rakstāmgalda pēkšņi šķita tikšķam neprātīgi ātri un skaļi. Uz stikla, kas klāja fosforescēto ciparnīcu, trīcēja rietošās saules atspulgs fosforiskās šautrās kā uz

mēraparāta uztvērējiem. Viss ap viņu sāka griezties kā virpuli: Hitlera bilde, dēmoniskie viepļi pie sienas, treknais mopsis ar izdētajām olām un krāšņais sarkano un dzelteno magoņu raksts tapetēs, pat indīgi zaļie klubkrēsli griezās līdzi… Beidzot hauptmanissaņēmās, piecēlās un uzbrēca tā, ka visa māja noskanēja, pēc raitnieka Mali:

:— Mali, nolādētais čigān, ko guli! Uzvāri man kafiju, stipru, melnu kafiju . ..

Kad raitnieks ienesa kafiju, Zāligers atkal bija sakucis krēslā palsi pelēcīgu vaigu, pirkstgaliem deniņus turēdams; viņu mocīja negantas galvas sāpes.

—    Raksti! — viņš nīgri uzsauca raitniekam. — Tur uz rakstāmgalda ir bloks. Raksti: Folmers, Feniksa šahtā, dzīvo Rorenā … Folmers — ar «f», jā jel, ķēms tāds…

Sesta nodaļa

Pagaidām no patērzēšanas bungalo nekas neiznāca, tāpat nekas neiznāca arī no draudzīgās lekcijas par tematu «Kā šajā laikā izdarīt pareizos pagriezienus», kuru hauptmanis gribēja nolasīt Rūdijam Hāgedornam pie aprikozu brendija pudeles. Vakara pusē pienāca pavēle no nodaļas būt kaujas gatavībā. Visiem, sākot ar baterijas komandieri un beidzot ar visjaunāko zenītartilērijas izpalīgu, vajadzēja atrasties pie lielgabaliem. Visu laiku divām trešdaļām apkalpes — tā skanēja pavēle — jābūt pilnā kaujas gatavībā, pārējie bija brīvi, taču arī tā trešdaļa apkalpes, kurai nebija sardzes dienests, drīkstēja nosnausties tikai pie lielgabaliem. Tuvākajās stundās esot sagaidāmas pirmās sadursmes ar tankiem.

Zāligers veltīgi pūlējās pa telefonu uzzināt kaut ko tuvāk par amerikāņu priekšējo vienību pozīcijām. Bet likās — ne tikai nodaļas štābā, bet ari pulka kaujas komandpunktā trūka jebkāda pārskata. Un pretizlūkošanas, kurai tiešām varētu uzticēties, acīm redzot, vispār vairs nebija. Tas pats štāba leitnants, kurš parasti bija vislabāk informēts, sacīja;

—    Jeņķi ar savām skārda kastēm atrodas apmēram trīsdesmit kilometru no mums, azimuts nulle astoņi piecpadsmit. Ja džentlmeņi ar gumijas pazolēm no visa spēka uzmīs uz gāzes pedāja un ja ceļā negadīsies akmentiņi un grumbulīši, viņi var būt klāt jau pēc pusslundrts. Tad pienāks jūsu kārta, Zāligera kungs, — labu veiksmi! Vecais aizbrauca izlūkos uz priekšējām līnijām, paķēra mašīnā līdzi trīs tanku dūres un sešas paciņas nervu šokolādes. Beidzu.

Vai tā nu bija kāda informācija!

Kopš nodaļas pavēles saņemšanas visi kareivji, ne vien jauniņie lielgabalnieki un zenītartilērijas izpalīgi, bet arī nedaudzie vecie kaujinieki, bija kļuvuši nervozi un nemierīgi. No barakām gan tika iznesti salmu maisi un aizstiepti uz ierakumiem, guļvietas tika pārjumtas ar teltenēm vai arī ar dēļiem un zemi, tomēr gulēt negāja arī tie kareivji, kam nebija jāstāv sardzē. Puiši pulciņos stāvēja pie lielgabalu tranšejām, atspiedušies pret saltajām metāla lafetēm un lielgabalu stobriem, mēteļu apkakles uzsituši; sejas slēpās izliekto bruņu cepuru ēnā, tikai acu baltumi spokaini spīdēja. Viņi sarunājās pusbalsī, it kā ar skaļām valodām varētu izpaust ienaidniekam savu atrašanās vietu, lielījās ar varoņdarbiem vai stāstīja neķītrus jokus, bet daži nebilda ne vārda. Viņi skatījās uz ieročiem, kas šaušanas gatavībā bija novietoti uz uzbēruma, vēroja melni nokrāsoto lielgabalu tērauda masīvus un mēnesnīcā blāvi vizošos prettanku granātu misiņa apvalkus, daļa ieroču jau bija izņemti no groziem un nolikti pa ķērienam. Gan ar tālskatiem, gan ar neapbruņotu aci viņi saspringti aizvien no jauna vērās uz rietumiem, pieplaka ar ausi pie zemes, daudz smēķēja, uguntiņu ar plaukstu aizseguši, un biežāk nekā parasti staigāja uz ateju.

Pie trīspadsmitā lielgabala kāds iedziedājās klīrīgā tenorā: «Šonakt vai nekad.. .» Tiem droši vien tur bija šņabis. Bet kāda cita balss čukstus apklusināja dziedoni:

—    Turi muti, ķēms!

Rainas nomalē kādas zemessargu vienības paliekas raka tranšejas. Varēja dzirdēt šķindam lāpstas, varēja

dzirdēt, ka tur gāž sētas un zāģē nost kokus, skanēja veceņu balsis, tās vaimanāja un lamājās, ka izposta viņu dārziņus. Vienreiz ieskanējās arī saldkaisls sievietes spiedziens, un tam par atbildi noguldzēja dobji vīrieša smiekli. Virs Rainas rātsnama brīžam uzšāvās sarkana blāzmiņa. Tur laikam katlu mājā kurējās īsta pekles liesma. Droši vien dedzināja dokumentus un aklus. Liesmas šāvās skurstenī. Lāgu lāgiem vilkme izgrūda no kurtuves veselus dzirksteļu kūļus. Arī dažās zemnieku sētās manīja paceļamies dūmu strēles nakts pelēkumā. Reizumis no tās puses līdz pozīcijām atskanēja spalga, šausmīga cūku kviekšana, kuras steigšus vēl tika nokautas un iesālītas. Pie apvāršņa rietumu pusē šad tad uzspīdēja pa zibsnim. Nakts bija pilna čukstu, kviekšanas, malduguņu. Tā bija kā džungļu nakts — noslēpumaina, briesmīga, valdzinoša; brīžam rotaļīga vēja pūsma atvēdīja hlorēto ateju smaku.

Klīrīgais tenors pie trīspadsmitā lielgabala nebija apklusināms. Aizvien no jauna viņš uzsāka jūsmīgas dziesmas vai ārijas, bet allaž viņu kāds pārtrauca. Nupat viņš bija nonācis līdz «Trim lilijām».

«Un, ja jāmirst man vēl šo-o-odien,» viņš dziedāja, «tad rītu būšu beigts.» Nu viņš pats pieklusināja balsi un pogoja kā izpluinīta lakstīgala. «Tad mani ka-a-apā guldīs sārtā rītausmā . . .» Tremolēdama pārējā apkalpe vilka līdzi piedziedājumu: «Julifollerā, julifollerā …»

Ierindnieki rāva vaļā pilnā balsī, jo nebija vairs nekāda iemesla bīties. Viņiem piebiedrojies oberfēnrihs. Fon Kortas sabiedriskums izpaudās gaužām vienpusīgi: kur šņabi dzer, tur apmeties bez briesmas … Kur pudele ceļoja no mules pie mutes, tur Paganini bija klāt kā likts. Alkoholu viņš saoda kā dzinējsuns asins smaku. Bet viņa ierašanās nevienam nepatika. Viņš parasti nodzēra lauvas tiesu un tomēr ar puišiem nesadraudzējās. Ja kāds atļāvās kaut mazāko vaļību, viņš tūliņ lika tam mesties uz vēdera, atbalstoties uz plaukstām, un tā jau dažs labs kareivis, iereibis uz sejas pie zemes krizdams, bija izdauzījis priekšzobus. Turpretim Korta allaž sāka laipni ņurrāt, ja kāds paslavēja viņa sīkstumu dzeršanā vai kaut kā citādi, kā mēdz teikt, nolaizīja viņam pazoles. Zāligers, kas uzturējās pozīciju centrā pie komandas ierīcēm, baidījās, ka pašreizējā situācijā oberfēnrihs var piedzerties tā, ka kļūs pārgalvīgs. Tāpēc viņš pa telefonu, kas savienoja lielgabalu apkalpes, palūdza, lai Korta kopā ar viņu nākot kontroles apgaitā pa pozīcijām. Šis tad arī atvadījās no cienātājiem, uzbrēkdams vēl kādam oberjefreitoram, tam pašam jūsmīgajam dziedonim:

—   Uzlieciet bruņu cepuri galvā, kā nākas, eksemplārs tāds!

Par eksemplāriem viņš kareivjus saukāja tad, kad apskaitās. Pašreiz viņš bija apskaities par to, ka Zāligers viņu aizsauca projām no dzīrotājiem, un turklāt vēl stingri noliedza visai baterijai līdz turpmākam lietot alkoholu.

Apgaitas laikā, kad ne viens, ne otrs daudz nerunāja, Zāligers un Korta piepeši izdzirda pa ceļu, kas veda no rietumiem garām pozīcijām uz Rainu, tuvojamies motoru rūkoņu. Hauptmanis nekavējoties ielēca tuvākajā ierakumu bedrē, piesprādzēja pie zoda mutes mikrofonu un deva pavēli četriem priekšējiem lielgabaliem nekavējoties atklāt uguni, tiklīdz tie skaidri konstatēs ienaidnieka parādīšanos. Korta tajā pašā mirklī aizdrāzās uz prettanku ierakumiem, jo gribēja katrā ziņā būt klāt, ja tur vēl varētu nopelnīt vēlīnus laurus. Zāligers, austiņas uzlicis, klausījās, kā lielgabalu komandieri, to vidū arī Hāgedorns, pēc kārtas ziņoja: — «Antons» saprata, «Berta», «Cēzars», «Dora» saprata … — Hāgedorns pirmais viņam paziņoja:

—    Mērķis saskatīts: vācu mašīnas, trīs bokseru tipa vilcēji ar zenītlielgabalu piekabē.

Patiešām, pēc brītiņa mazos apvidus vilcējus varēja skaidri pazīt pēc dzesinātāju strupajiem, slīpi apcirstajiem purniem. Zāligeram kļuva vieglāk ap sirdi, bet fon Kortas apspiestās dusmas pieņēmās spēkā. Viņš bija noskrējis gandrīz divsimt metru par baltu velti.

Augstienē, kur stāvēja četri izvirzītie lielgabali, mašīnas apstājās. No pirmās nolēca liela, masīva auguma vīrs. Korta devās tam pretim. Viņš bija pamanījis virsnieku garā šofera kažokā un naga cepurē ar ieloci. Zem cepures sudrabotā ērgļa paspīdēja kokarde ar miroņgalvu un starp apkakles uzšuvēm — pienācējs

bija SS hauptšturmfīrers — bruņinieka krusts. Kad oberfēnrihs to konstatēja, viņa niknumam pievienojās sens aizvainotas godkāres izraisīts sarūgtinājums. Viņš kādreiz bija brīvprātīgi pieteicies ieroču SS vienībā, bet tika noraidīts, jo izrādījās, ka pirms vairākām paaudzēm kāds viņa sencis apprecējis maģārieti, laikam pat čigānu asiņu. Tāpēc arī viņš sveicināja^ gaužām stīvi. Viņš tikko manāmi palocījās un, lai ar īsti veclaicīgu eleganci uzsvērtu savu dižciltīgo cilmi, caur zobiem izgrūda:

—    Fon Korta.

Pienācējs gandrīz jautri viņu noskatīja un, ij netaisīdamies atbildēt uz salti formālo sveicienu, noteica:

—    Ei, zīdaini, vai te visi tā ņurrā? Kur jūsu vecais?

Oberfēnrihs fon Korta bija aizvainots līdz sirds dziļumiem, viņam šķita pazemojoši pārmīt vēl kaut vārdu ar šādu «meža kuili», kā viņš klusībā nogodāja svešo. Viņš apgriezās un, lai parādītu savu protestu, gribēja soļot projām taisns kā svece. Bet atbraucējs pagriezās pret mašinas kulbu, kura bija pārjumta ar brezentu, un uzsauca:

—   Hei, puiši, šitais zenītnieku jēpitis negrib ar mums nemaz runāt!

Tūdaļ no mašinas nolēca trīs vai četri gclri tēvaiņi un kareivīgās balsīs kaut ko nobļāva, kas kopā izskanēja apmēram tā: «Kur tas cūka ir?» — un ar automātiem aizšķērsoja oberfēnriham ceļu. Briesmīgi satrauktais Korta, balsij aiztrūkstot, uzkliedza hauptšturmfīreram:

—   Es neatzīstu jūsu metodes, es neatzīstu… Es sūdzēšos par jums komandiera kungam .. .

Hauptšturmfīrers iebāza lūpu kaktiņā cigareti, izķeksēja no mēteļa dziļās kabatas šķiltavas, uzšķīla uguni un, ar baudu pirmo dūmu ievilcis un pa muti un nāsīm izpūtis, sacīja:

—    Ko tu neteiksi . . . Vai citur tev nekur neniez? —• Apsargu kohorta par šiem vārdiem iezviedzās pilnā kaklā. Korta norija turpmākos protesta vārdus un grasījās pa otram lāgam doties projām, bet, uz kuru pusi viņš pagriezās, visur rēgojās pretī automāti, kas viņu ieslēdza šaurā četrstūrī. Tas ilga pusminūtes vai pat veselu minūti. Arī no abām pārējām mašīnām bija izlēkuši esesieši un aiz sajūsmas pliķēja sev gurnus. Oberfēnrihs, palīdzību meklēdams, palūkojās uz tuvāko lielgabalu, redzēja apmēram desmit metru attālu kareivjus nekustīgi stāvam un skatāmies pāri uzbērumam, viņš pamanīja Hāgedornu un bija pārliecināts, ka šis meiteņu mierinātājs, šis stulbais suns, kuru viņš pirms dažām stundām bija pazemojis, tagad pilniem malkiem bauda šo izrādi, kad pazemots tiek viņš. Tas viņu saniknoja bezmaz līdz trakumam.

Hauptšturmfīrers beidzot atsauca savu nagaiku gvardi, teikdams:

—    Ļaujiet oberfēnriha kungam pazust kokos, puiši. Mēs"sarkdami iesim viņa pēdās … — bet, pavērsies pret Kortu, piebilda: — Es gribēju nokļūt pie jūsu šefa, ja jums labpatīk atcerēties …

Oberfēnrihs klusēdams gāja pa priekšu, taisni izslējies, pagalam apvainots. Vīrišķīgāku protestu izrādīt augstprātīgajam aristokrātiņam pietrūka drosmes. Bija sagaidāms, ka viņš izgāzīs neprātīgās dusmas pār pazemojuma liecinieku galvām, īpaši pār šo bolaci, šo jaunpienākušo unteroficieri. Iemeslu vienmēr var atrast. '

Saruna, kas drīz pēc tam norisinājās ugunsvadības bunkurā starp Zāligeru un SS bruņinieka krusta kavalieri, bija īsa un saturā konsekventa. Hauptšturmfīrers, neuzrādīdams nekādus dokumentus, teicās esam ģenerāļa — šīs armijas daļas komandiera pilnvarotais, kuram esot uzdots šajā taktiski un operatīvi nozīmīgajā apvidū pie svarīgā komunikācijas ceļa, šajos — kā viņš izteicās — «grūti pieejamos pauguros», izveidot pazemes slēpņus un pretestības ligzdas gadījumam, ja neizdošoties fronti noturēt visā garumā, ko, protams, jācenšoties izdarīt, nerēķinoties ne ar kādiem zaudējumiem. Kad Zāligers iebilda, ka pēc tam, kad fronte būtu pārgājusi pāri, viņi, nesaņemot papildu munīciju un pārtiku, kā arī palikuši bez medicīniskās palīdzības, varētu, pauguros ierakušies, noturēties labi ja pāris dienu, atbraucējs sāka runāt par partizāņu taktiku, par lieliski apbruņotu armiju, kura drīz ieradīšoties pastiprinājumam no Bavārijas, bet neslēpa arī iespējamo konsekvenci, ka starplaikā, kas būs jāpārlaiž niknā partizāņu karā, vairāk nekā jebkad jābūt gatavam raudzīties acīs goda pilnai varoņa nāvei, aci nepamirkšķinot, un jāpaliek uzticīgiem līdz pēdējam elpas vilcienam …

Zāligers piepeši juta, ka, dzirdot šos — ak, tik labi pazīstamos — izteicienus, aiz kuriem, acīm redzot, slēpās ārprātīga apņēmība, viņam uzmācās spēja nervozitāte, sāka raustīties āda uz pieres starp uzacīm, ko viņš līdz šim bija konstatējis vienīgi pēc spēcīgas plītēšanas. Lai slēptu šo pārguruma pazīmi, viņš zemu noliecās pār topogrāfisko karti, kuru atbraucējs bijā izklājis uz galda. Šajā kartē jau bija iezīmēti trīs sarkani apļi pauguru rajonā, nākamās pazemes pozīcijas un pretestības ligzdas, kurām bija jau piešķirti pat cildeni, varoņu cienīgi nosaukumi: Vikingu cietoksnis un Votana ala …

—    Cik daudz jūsu apkalpē ir jauniešu? — jautāja atbraucējs, kuram pašam varēja būt tā ap trīsdesmit, kaut gan pēc melnajām Ūsiņām, kas sedza virslūpu un runājot raustījās, viņam varētu dot vairāk gadu.

—   Ap septiņdesmit pieci procenti, — Zāligers atbildēja.

—    Tas ir labi. Tādi jauni vilcēni mums tieši vajadzīgi. Ikvienu karu, kolēģa kungs, pašās beigās tomēr izšķir jaunekļu sajūsma, kuri nebaidās nāves. Ja vācu armija astoņpadsmitajā gadā nebūtu demoralizēta no iekšienes, ja vēl būtu bijis dzīvs Langemarka gars, — nu, jūs jau pats zināt to bēdu stāstu. Otrreiz tas ar mums vairs nenotiks. Mūsu Hitlera jaunatne ir lieliski audzināta. Tagad viņi metīsies palīgā. Ja arī zēni jauni gados, toties viņiem ir rūdījums. Jāprot tikai viņus vadīt . ..

Un tad, kad Zāligers bija iegaumējis Votana alas koordinātes, kur bija nolemts ierīkot pretestības ligzdu viņa baterijai, atbraucējs negaidot ievaicājās:

—    Vai esat manījis kādas pazīmes, kas liecinātu par pagurumu, savā baterijā vai vispār šajā pilsētelē? Es apelēju pie jūsu goda, hauptmaņa kungs, to jautādams! Sapuvušu miesu mēs izgriežam ar robu. Šorīt mani puiši atrada trīs putniņus, kuri, ko domā, bija gribējuši laisties uz māju pie savām slampām. Tagad šie salašņas ar greiziem kakliem karājas pie pirmā koka. Ardievu, mīļākā! — citādu valodu mēs neatzīstam. Es jums jautāju …

Zāligers ar varu centās novaldīt uzacu nodevīgo raustīšanos, krampjaini savilka pieri grumbās. Un, jautātājam tieši sejā skatīdamies, viņš atbildēja:

—    Manā baterijā tamlīdzīgu pazīmju nav. Par to es galvoju. Kā ir Rainā, — nemāku teikt. Man nekas negatīvs nav zināms.

Bet balss iečarkstējās, it kā viņam rīkle būtu izkaltusi. Svešais pārsteigts viņā palūkojās un tad, katru balsienu uzsvērdams, noteica:

—   Jūs, hauptmaņa kungs, personiski atbildat par bateriju. Skaidrs?

Zāligers gribēja atbildēt: — Sapratu, — bet novilcinājās vienu sekundi par ilgu. Otrs jau turpināja:

—    Mēs jums dosim uguns atbalstu kājnieku kaujās. Ja pozīcijās parādīsies balta lupata, tad dabūsiet tādu sulu, ka jums ūdens pakaļā sāks burbuļot. Sapratāt?

Tagad Zāligers sacīja, ka esot sapratis.

Otrs salocīja karti un noteica:

—    Esmu jūs informējis. Uzskatiet manu informāciju par pavēli. Hei-'tler! — Tad viņš pagriezās uz iešanu. Garo, smagnējo augumu saliecis, viņš izlīda pa bunkura durvīm, divos lēcienos uzskrēja pa pakāpieniem un savas četru vīru gvardes pavadībā, kurus laikam bija drošības dēļ paņēmis līdzi, gāja atpakaļ pie mašīnām. Viņš sabāza rokas garā kažoka kabatās; tas ejot plaši plandījās.

Zāligers, iznācis no bunkura, nolūkojās aizgājējam pakaļ. Viņš domāja: tu esi plēsoņa, tīrais plēsoņa, tavā tuvumā pat jaušama gaļas ēdāja kodīgā smaka. Bet — tu tomēr esi skaists plēsoņa. Ja mēs visi būtu tādi, Vācijai pašreiz klātos labāk. Un tagad, kad viņu kāds atkal bija satvēris aklas paklausības grožos, viņam kļuva žēl, ka nebija pavēlējis saņemt ciet vīru, kas pēcpūsdienā bija ieradies viņa bungalo.

Kad oberfēnrihs pienāca pie viņa un beidzot varēja izkratīt sirdi par SS virsnieka «nedzirdēto ākstību», Zāligers atcirta:

—    Mēs diemžēl neatrodamies Vīnes galmā, mans mīļais. Tur droši vien viss notiek daudz smalkāk. Tagad iekārtosimies uz dzīvi Votana alā. Var jau būt, ka tas ir visai pievilcīgi. Bet, runājot nopietni… — un Zāligers nodeva pavēli tālāk Kortam izpildīšanai viņa pakļautības sfērā.

Oberfēnrihs noteica:

—    Es nekad nespēšu īsti pierast pie valsts vāciešu manierēm. — Nekā vairāk pret ārprātīgo pavēli iebilst arī viņš neuzdrošinājās. Un, kaut gan Zāligers nebija viņam teicis ne vārda par paguruma noskaņu karaspēkā, Korta tomēr atkal atsāka valodu par jaunpienākušo unteroficieri, piebilzdams, ka ar tādiem pesimistiem, tādiem gudreļiem jārīkojas bez liekām ceremonijām, tie varot galīgi sadraņķot visu vienību. Vispareizāk, pēc viņa domām, tomēr būtu bijis uzrakstīt raportu. Viņš vēl padomāšot. Zāligers nekā neatbildēja. Viņam šķita, ka klusēdams viņš šobrīd Hāgedornu vislabāk var aizsargāt. Viņš sacīja:

—    Lūdzu, Korta, uzņemieties jūs pirmo sardzes maiņu. Kamēr vēl burkšķis nav sācies, mēs varam viens otru nomainīt ik pa divi stundām. — To pateicis, Zāligers nokāpa atpakaļ bunkurā.

Oberfēnrihs vēl, acīm redzot, nebija aptvēris, ka viņi jau dzīvoja izņēmuma stāvoklī un kara tiesu birokrātija jau pārorientējusies uz izņēmuma stāvokļa mežonīgajiem tempiem, kad par kareivi spriež vienīgi pēc viņa izturēšanās pašreizējā brīdī. Ja Hāgedorns turēsies dūšīgi cīņās, kas drīzumā sagaidāmas, viņš Kortas apvainojumus padarīs smieklīgus. Un patiesībā taču tā arī bija tikai piesiešanās pie dažiem vārdiem.

Lai dotu Hāgedornam iespēju sevi parādīt, Zāligers bija viņu nozīmējis pašā priekšējā pozīcijā. Sākumā viņš gribēja unteroficieri paturēt pie sevis un izmantot sevišķiem uzdevumiem. Taču tas droši vien būtu Kortu vēl vairāk nokaitinājis. Kopš februārī bija kritusi Budapešta un krievi aizvien straujāk tuvojās Vīnei, kopš fon Kortu dzimtmuiža, kas atradās pie pašas Ungārijas robežas, bija kritusi par upuri liesmām, Kortas aristokrātiskajā galvā atausa atskārta, ka viņš derējis uz aplamo zirgu. Un kopš tā laika viņš bija

kļuvis neciešami untumains. Vislabprātāk šis iztapoņa, kā daži virsnieki mēdza viņu saukāt, būtu visiem šiem eksemplāriem, kareivjiem un apakšvirsniekiem, pakāris kaklā raportu un nodevis tos kara tiesai tikai tāpēc, ka šie aiz tīrā stulbuma nebija apturējuši karadarbību, iekams tā nonāca līdz viņa dzimtas perēklim. Korta bija bez mēra patmīlīgs un muļķīgs, tomēr ne tik stulbs, lai priekšlaikus lēktu nost no aplamā zirga un nolauztu sprandu. Viņš, ja mēs vispār tik tālu tiksim, domāja Zāligers, arī Votana alā vēl vārīs riebīgi smirdošo naida viru. Un ar to iemantos melnā plēsoņas simpātijas, atstums mani malā, tur varbūt komandu uzticēs viņam. Man nav ne spēka, ne drosmes uzstāties pret saprātīgām domām. To pierādīja mana izturēšanās šo pēcpusdienu, kad man uzklupa tas tēvainis apdilušajā zilajā jakā. Votana alas mijkrēslī ikviena saprātīga doma spīdēs pa gabalu pat tad, ja nemaz nebūsi to izteicis… Vaja'dzētu paņemt vagu, pirms jālien Votana alā. Bet par to nevar būt ne runas. Es nevaru likteņa varā pamest bateriju. Labākajā gadījumā varu to aizvest pie jeņķiem. Bet arī par to nevar būt runa. Tad plēsoņa man tūliņ uzklups skaustā . ..

Hauptmanis nevarēja iemigt. Viņam sen vairs nedarīja nekādu prieku romantika gulēt uz kailiem galda dēļiem ar cimdiem un gāzmaskas kārbu pagalvī. Bunkurā vēl atradās divi oberjefreitori — telefonisti no sakarnieku vienības. Sakaru centrāles komutatora skapi Zāligers bija licis pārvietot šeit uz bunkuru. Abi telefonisti laikam domāja, ka «vecais» guļ. Viņi čukstus pārrunāja intīmus ģimenes jautājumus.

—    Manai sievai nupat atskrējis ceturtais, — viens stāstīja. — Mēs nekad negribējām tik daudz bērnu un nerīkojamies arī tā kā katoļi, tu jau pats zini. Bet, kad aizbrauc atvaļinājumā, pietiek vienu pašu reizi zaudēt sajēgu — un sieva tev rokās izkūst kā vasks …

—    Mēs tomēr atturējāmies, — sacīja otrs, bāzdams tabaku īsā pīpītē. — Kara laikā sievai no bērniem nav nekāda prieka, tikai bailes vien, bet nu viņai no tā tomēr netika nekāds labums. Viena nelaime tikpat laba kā otra …

Pirmais vērpa tālāk iesākto domu:

—    Un pēkšņi tev viņu ir veseli četri kā ērģeļu stabules, skaties ik dienas fotogrāfijā un nemaz nespēj ticēt, ka tie visi tava paša. Un nevar taču ari zināt, vai es maz pagūšu viņus izaudzināt.

Otrs atteica: — Jā, Hans, neviens nav izdevis rīkojumu, ka ģimeņu tēvus nedrīkstētu karā nošaut.

—    Un mana sieva, — pirmais dzīvi ierunājās,

—    domā, viņa izplūdusi, tos četrus dzemdējot? Nemaz ne! Slaida un vingra kā jauna meiča . .. Man jāpaliek dzīvam. Man ir talismans — miršu pušķītis, kuru viņa man pirms sešiem gadiem piesprauda pie brūtgāna svārka. Vai tu tam tici?

Otrs mazliet zobgalīgi atbildēja:

*— Ar četriem bērniem kaklā tavai sievai būtu grūti atrast apgādnieku, turklāt vēl mūrnieku, kas uzslietu mājeli. Labāk nebāz pauri tik tālu pāri pār ierakuma malu, kad sāk šaut…

Nokrita viens vārstulis. Zāligers dzirdēja, ka zvanītājs ir štāba informācijas dienesta virsnieks, tas pats leitnants, kuram vienmēr krājumā visjaunākās ziņas. Viņš gribēja runāt ar oberfēnrihu — privāti. Viņu savienoja ar komandpunktu. Tur atbildēja Korta. Komutatora aparātā skaidri varēja sadzirdēt runātāju balsis.

—    Hallo, Korta, cēlais draugs! — uzsauca leitnants.

—     Pēdējās ziņas: krievi atļāvušies ieiet Vīnē. Man gaužām žēl, bet viņi to izdarījuši. Atgādinu mūsu derības: divas pudeles henesija. Man tas gods … Bez tam vēl kas — amerikāņi zaudējuši brangāko zirgu no sava staļļa. Nomiris Rūzvelts.

—    Atraduši, par ko bēdāties, — noteica telefonists, kuram bija četri bērni. Bet otrs klusēja. Zāligers redzēja, ka tas brīdinot pieliek pirkstu pie lūpām.

Rūzvelts … Kas ir Rūzvelts . ..

Vīne kritusi. To jau gaidīja kopš vairākām dienām. Korta bija saderējis, ka šī pilsēta nemūžam nekritīšot. Tur atrodoties vecie ķeizara pulki. Jau turki esot izlauzuši zobus, mēģinādami šo pilsētu iekarot. Bija pienācis trīspadsmitais aprīlis, jā, tieši trīspadsmitais . .. Zāligers domāja: kas gan Lielvācijā vairs raizējas par to, ka Lielvācijā brūk kopā? Ikviens domā tikai par

dzimtajām mājām un pats par savu ādu. Tā viņš prātujoja, līdz iekrita snaudā, nomocīdamies ar dīvaini reālistiskiem sapņiem.

Viņš redzēja Hāgedorna seju, ļoti lielu un virmojošu kā uz kino ekrāna. Vēl arvien viņam tādas pašas lielas, negudras acis. Bet atkalredzēšanās prieks šajās acīs apdziest jau pirmajā mirklī. Kāpēc? Viņš man dod roku. Roka ir salta un sveša, rokas spiediens ļengans. Vai tā ir viņa roka? Tā taču ir Leas roka. Es stāvu Leai līdzās augstajās namdurvīs Triju Brāļu ielā. Esmu saņēmis viņas roku. Tā ir salta, sveša, un rokas spiediens ir ļengans. Augšā vecais Fīslers spēlē čellu. Uz ielas bālo dzeltens gaismas plankums. Ir jau vēlu, Lea, ļoti vēlu. Tev jāsaprot, Lea, jāsaprot, jāsaprot… visa mana karjera aizies postā. Bet es neesmu dzimis par traģisku varoni. Esmu pārāk vājš, Le^i… Ja būtu citi laiki, bērniņ …

Tu vismaz esi godīgs, Armīn, vismaz godīgs… Nē, neskūpsti mani vairs, laid. .. Laid mani vaļā… Ai Armīn …

Dzeltenās gaismas laukumā nekustīgi stāv kāds cilvēks. Rūdijs. Man jāiet turp. Viņam taču jāpriecājas, ka beidzot esam atkal sastapušies. Bet Rūdija lielajās, negudrajās acīs prieks apdziest jau pirmajā mirklī. Dzeltenais gaismas plankums uz ielas ari izdziest. Mūzika apklust. Kāpēc Rūdijs pēkšņi stāv pie lielgabala? Kur palikusi Lea, viņa taču tikko vēl stāvēja augstajās namdurvīs Triju Brāļu ielā …

Zāligers atver acis un skatās zemo griestu sijās. Kā no tālienes viņš dzird otru telefonistu stāstām:

—    Mana sieva noslīkusi pie Gotenhāfenas. Man to pastāstīja viena sieviete no Kēnigsbergas. Tai ir divi bērni. Vīrs pazudis bez vēsts. Ja šis nepārnāks, es viņu ņemšu. Tāds kārtīgs sievišķis. Un es strādāt protu. Vai tu kaut ko sajēdz elektrotehnikā? Vadu vilkšanā nekādas lielās gudrības nevajag …

Vīri atkal apklusa. Hauptmanis apgriezās uz sāniem. Esi jel godīgs, Zāliger! Pret Leu tu ari biji godīgs. Kāpēc nepaņēmi Hāgedornu pie sevis sevišķiem uzdevumiem? Kāpēc nepateici Kortam: «Nesaldējiet nagus,

godājamais! Par šo unteroficieri es atbildu. Esam jaunības draugi.» Un Korta būtu licies mierā. Viņš ir gļēvs kucēns. Stingrības priekšā viņš ņurdēdams atkāpjas.

Esi jel godīgs! Tu negribēji, ka Hāgedorns atrodas tavā tuvumā. Tu redzēji pārmetumu viņa acīs. Viņš tev nespēj piedot Leai nodarīto pārestibu.Tu viņam nozvejoji meiteni, biji gan pret to godīgs un tomēr nelietīgi nodevi…

Esi jel godīgs! Tu nozīmēji Hāgedornu bīstamā vietā — pie priekšējā lielgabala, turklāt vēl pie tā, kas atrodas vistuvāk ceļam. Ja rīt dzirdēsi, ka viņš ir kritis, tu atviegloti uzelposi. Tev gan iesmelgsies sirds, bet tomēr tu uzelposi. Cilvēks var vienā elpas vilcienā ievaidēties un atviegloti nopūsties. Un turklāt viņš nemaz nav blēdis. Patiess ir kā vaids, tā atvieglojuma nopūta. Un, ja tu kādu dienu dzirdēsi, ka Lea mirusi, tev sametīsies melns gar acīm, bet tai pašā mirklī sāpju naklī kā krītoša zvaigzne uzplaiksnīs apziņa: tu esi atpestīts. Un tu no sirds vēlēsies, lai viņa debesīs tev piedod, un priecāsies par drošību, ka zemes virsū viņa vairs nevar tevi apsūdzēt ne cilvēkiem, ne tavai sirdsapziņai. Tāds nu cilvēks reiz ir, Zāligers domāja. Viņš var pats sevi attaisnot, jo krūtīs viņam mīt divas dvēseles. Viņš var, ja ir pietiekami atjautīgs, nostāties ārpus vainas un grēku izpirkšanas. So priekšrocību es varu izmantot savā labā …

—    Vecais krāc, — sacīja telefonists, kas taisījās precēt bez vēsts pazudušā vīra sievu. — Viņš ir galīgi sajucis.

Tas, kuram mājās bija četri bērni, izvilka no krūšu kabatas etviju un atvāza. Tajā nebija neviena smēķa, tur bija tikai celofānā ievīstītais miršu pušķītis no brūtgāna svārku atloka.

—    Kad paskatos uz šo, — viņš teica, — es cieši ticu, ka tikšu laimīgi cauri. Ticība rada brīnumus, Ervīn …

Otrs omulīgi pasmējās:

—   Bet tās četras ērģeļu stabules gan, cerams, tu esi radījis pats, tur tu iztiki bez svētā gara …

Lea šai nakti nevarēja aizmigt. Viņa gulēja spoži baltā slimnīcas gultā. Istabā bija klusu un omulīgi silti, gandrīz par siltu. Radiatoros zem platā dubultloga varēja dzirdēt ūdens guldzēšanu. Spogulim līdzīgais tumši zaļais linolejs tīkami smaržoja pēc svaiga grīdu vaska. Uz naktsgaldiņa nolikts trauks ar āboliem un apelsīniem. Augļu smarža atvēdīja līdz viņai kopā ar silto gaisu. Kopš izglābšanas dienas Leai likās, ka visu laiku ir ziemsvētki. Tik daudz gaismas, viņa domāja, tik daudz gaismas, kaut gan istaba grima nakts krēslā un nedega neviena lampa. Kaut kur ārā aiz loga spīdēja laternas. Un logs nebija aptumšots. Mašīnas, kas traucās garām slimnīcai, brauca ar ieslēgtiem prožektoriem. Iela veda kalnup. Ja kāda mašīna brauca pa kalnu augšup, staru kūlis uz mirkli apgaismoja visu istabu. Tad Lea skaidri varēja saskatīt gleznu pie sienas, — tas esot Izenheimas baznīcas altārgleznas Marijas attēls, — viņai laipni bija paskaidrojusi māsa Klementija. Gaismas straume nolija no mirdzoša mākoņa pār sēdošo Mariju. Tai bija gaiša seja un laimīgs, pasaulīgs smaids. Mirdzēja arī bērns viņai klēpī un tērps ap ceļgaliem. Viņai aiz muguras redzama spoži balta guļvieta. Kāpēc mākslinieks uzgleznojis arī Marijas kāzu gultu? — Lea domāja. Vai tāpēc, ka viņa smaida tik pasaulīgā laimē? Bet neviena doma Leai nedarīja prieku. Viņa juta spiedienu un dūrienus sirdī, saltus sviedrus uz pieres. Rokas trīcēja. Brīžam viņai šķita, ka sirds pavisam apstājas, brīžam tā dauzījās kā neprātīga. Uz rokām atspiedusies, Lea cīnījās ar aizdusu. Ārsti viņai bija teikuši, lai guļot mierīgi, neuztraucoties, tad pārcietīšot «nometnes slimību», kā ārsti to saudzīgi nosauca, un atkal atlabšot. Māsa Klementija vēl bija piebildusi, ka^pēc diviem trim gadiem viņai pat varēšot būt bērns. Ārsti un māsas allaž pratuši mierināt. Bet īstenībā nav labi. Man taču ir ūdens kājās. Un tas kāpj, kāpj arvien augstāk ,..

Lea atmeta segu, uzslējās sēdus, pārlika kājas pār gultas malu un nobraucīja ar plaukstām izģindušos stilbus. Potītes un kāju pēdas bija pietūkušas. Ūdens kāpj uz sirdi, viņa domāja, tas neslīd atpakaļ, bet kāpj augstāk. Ai cilvēki, kālab jūs mokāt mani ar veltām

cerībām! Glābiņš atnāca par vēlu. Soņa nomira vakar, Elīza aizvakar, Māra, Lidija, Zaklīna — visas nomirušas pēc atbrīvošanas. Un kā Zaklīna, mazā viesmīlīte no Parīzes, lielījās:

—        Ak jūs skumjās izģindenes, allons! Dzīve ir relour. Pēc mēnesis es promenādēt pa Rue Madelaine. Visi skatīs, skatīs: o la la!

Nav sevi ko krāpt. Tūska taču pieņemas ..,

Otrā gultā sakustējās Franciska, Leas ciešanu biedrene, lauku meitene no kāda ciemata Prāgas tuvumā, Francele, kā viņu mēdza saukt nometnē. Francele atveseļosies. Viņa gan arī bija tik vāja, ka bļodas kauli dūrās vai ādai cauri. Bet viņa bija robustāka. Viņai tūska jau sāka plakt.

Franciska iededza naktslampiņu.

—    Kas ir, Lea, ko tu dari? Tev jāguļ, daudz jāguļ.

—        Es tūliņ atkal aizmigšu. Esi mierīga. Man bija tik karsti.

—    Lea, tu taču raudi. Kāpēc? Kad nu viss ir labi,..

—        Jā, kad viss ir labi. Es esmu muļķe. Guli vien, Francel, dzēs gaismu nost.

Bet Franciska piecēlās un pienāca pie Leas gultas. Naktskrekls bija tik garš, ka ik pēc divi soļiem viņai vajadzēja to sacelt augstāk.

—        Kā līgava, — viņa pajokoja, apsēdās Leai blakus un apņēma vilnas segu abām ap pleciem.

—    Pasapņosim, Lea, cik būs jauki, kad tiksim mājās.

Bet tagad, kad sapņi un ilgas bija tik tuvu piepildījumam, Lea vairs nespēja piedalīties nevainīgajā,

„ jautrajā iztēles rotaļā, kura sievām un meitenēm nometnē palīdzēja pārvarēt dažu labu izmisuma brīdi. Viņa raudāja.

—        Ak, tu vienmēr raudi par to, ka tavi skaistie mati nost. Manējie arī. Bet izaugs atkal, — Franciska rājās. Lea zem segas piespieda roku pie sirds, teikdama:

—    Ak, saka jau, ka arī miroņiem mati vēl augot.

Gandrīz dusmīgi Franciska attrauca: — Bet mēs neesam mirušas. Mēs būsim atkal veselas. Arī tev vajag gribēt izveseļoties …

—    Ak, nepūlies, Francel, es taču zinu…

—    Nekā tu nezini. Kur tava ķemme? Es tevi uzposīšu.

Franciska nemaz nenogaidīja Leas atļauju. Viņa izņēma no naktsgaldiņa atvilktnes ķemmi un suku, nometās gultā ceļos Leai aiz muguras un sāka saudzīgi sukāt īsos, spurainos matus, kuru melnumā no pieres jau stiepās šauras sirmas šķipsnas. Francele trallināja dziesmiņu, kurā Lea nesaprata ne vārda, meitene bija pļāpīga un jautra kā tāds kaķēns.

—    Tev vajag dzert daudz piena' tieši no govs, Lea.

No tā tev būs atkal skaistas krūtis. Un uz sejas jāliek biezpiens. Un mazās bizītes pašas no sevis izaugs garas. Paskaties … — Franciska iespieda Leai rokā kabatas spogulīti. Nu Leai tomēr bija jāpasmaida. Aiz ausīm sapītas divas stīvas biželes, kas atšāvās kā mazu meiteņu «peļastītes». Franciska, jautri zobus zibinādama, raudzījās viņai pār plecu. Arī viņai sapītas tā' das pašas biželītes. Abu meiču kārnās, vecīgās sejas — Leai bija divdesmit trīs, Franciskai divdesmit četri gadi — nepavisam nesaderējās ar mazo skuķēnu frizūrām.

—    Mēs izskatāmies kā vārnas spalvu metamā laikā, — Lea sacīja.

—    Krā, krā! — Franciska zobgalīgi ieķērcās. — Gan mēs pārvērtīsimies atkal par skaistām vistiņām. — Bet Lea kļuva nopietna, baismi nopietna.

—    Ja es atveseļošos, — viņa sacīja, — ja varbūt es tomēr atveseļošos, nekad vairs nespēšu iemīlēt kādu vīrieti. To es vairs nespēju. Visus desmit mēnešus nometnē es ne reizes neilgojos pēc vīrieša, arī pēc bērna ne, tikai pēc vientulības, pēc vientuļas salas, kur aug augstas palmas un jūrā rotaļājas delfīni, kur nekad neparādās neviens cilvēks …

Franciska nepatikā papurināja galvu.

—    Kā tev var nākt prātā tādas aušīgas domas . ..

—    Es tur neko nevaru līdzēt. Mēs nespējam, man šķiet, savām domām pavēlēt. Mūsu domas ir putekļi vējā. Mēs paši esam putekļi vējā …

—    Es vienmēr domāju par Karelu, — Franciska teica. — Viņš būs ticis sveikā cauri. Fašisti nebūs viņu noķēruši. Viņš taču bija pie manis. Un tad es vēl

domāju vienmēr par biedriem. Tu nezini, ko tas nozimē, Lea, — biedri.. .

Lea izslējās sēdus. — Ja es kļūšu atkal vesela, es dzīvošu sev vien. Nevienam nekā nepārmetīšu, bet negribu, ka mani kāds žēlotu.

—    Un mīlēt?

—    Nē, to es vairs nespēju. Es tev zvēru, ka. ..

Franciska piepeši aizspieda ciešanu biedrenei muti

ar abām plaukstām.

—    Nevajag! Tu nedriksti zvērēt, kamēr esi slima. Tikai tad, kad būsi vesela …

Lea pagriezās pret Francisku un bezpalīdzīgi palūkojās tai acīs.

—    Kā lai tu mani saprastu! Tu nevari mani saprast. Es taču arī esmu — vāciete …

Lea redzēja, kā Franciskas acis samulst un skatiens kļūst svešs, ļoti svešs, redzēja ciešanu biedreni pieceļamies, gurdi aizvelkamies atpakaļ uz gultu, nodzēšam gaismu. Lea iekāpa gultā un apsedzās. Ausīs šalca kā izdobtā gliemežnīcā. Pēc brītiņa viņa kā no liela tāluma dzirdēja Francisku sakām:

—   Ja tu tikai pa pusei gribi būt laba, tad pati esi pa pusei fašists …

—    Es varētu iet par māsu kādā slimnīcā, — Lea, labu brīdi klusējusi, sacīja. Kad mašīnas prožektoru ugunis atkal uz mirkli apgaismoja istabu, Lea, šī pusebreju meitene, kas jutās tīri vāciskā veidā pamesta un vientuļa, ieraudzīja pasaulīgas laimes smaidu Marijas vaigā, kura turēja klēpī bērnu. Sirds viņai iesmeldzās. Nez, vai Rūdijs Hāgedorns vēl ir dzīvs? — Leai iešāvās prātā. Un viņai pēkšņi kļuva baisi, iedomājoties, ka viņš varētu būt miris.

Septītā nodaļa

Unteroficieris Hāgedorns stāvēja, pret lielgabalu atspiedies, «karājās vadā» — kā mēdza teikt, ja kāds bija uzmaucis kaklā mutes mikrofonu un uzlicis austiņas. No astoņiem apkalpes vīriem viņš bija paturējis

sardzes postenī tikai divus, bet pārējos, kā pavēlēts, aizsūtījis uz zemnīcu, kuras ieeja atradās tieši pret uzbēruma pakalnes sāniem. Aptēsto baļķu balstītajai durvju vietai īso kāpnīšu pakājē priekšā bija aizkārta teltene. Zemnīcā degošās sveces liesma iezīmēja palsu gaismas plankumiņu zaļajā audumā ar brūnajiem raibumiem. No zemnīcas skanēja rupji smiekli. Lādētājs stāstīja par savām septiņām brūtēm, runādams bez mazākās kautrības par visintīmākajiem jautājumiem, saldkaislā tīksmē kavēdamies pie vissīkākajām detaļām. Hāgedorns reizē ir klausījās, ir neklausījās. Tas bija mūžīgais, neizsmeļamais temats. Bet pašreiz tas viņam šķita pretīgi. Viņš gribēja vientulībā nodoties pats savām domām.

Lādētājs, pēc pakāpes jefreitors, gadus deviņpadsmit vecs, kārns kā kurts, sīksts kā pātagas aukla, ar lūša ačelēm, kas sabīdītas pavisam tuvu kopā, un sudraba ķēdīti ap kaklu, bija piedāvājis jaunajam unteroficierim divas pudeles akvavita par piecdesmit markām gabalā, lai tas varētu atzīmēt ierašanos jaunajā vietā. Kārnajam bija cieši sakari kādā Rainas traktierī. Viņš plātījās, ka bez savām septiņām brūtēm aprūpējot arī traktiernieci, kas pastāvīgi esot vīriešu badā, jo viņas vecais iesaukts zemessargos.

Jau kopš jaunkareivja laikiem Hāgedornam riebās šādi tipi, kas bija miesaskārīgi kā truši un spekulēja kā īsti rīkļurāvēji. Bet kara gaitās viņš bija sastapis tik daudz šādu tipu — gan evaņģēliskās, gan katoļu ticības piederīgos, gan zemu, gan augstu dienesta pakāpju, ka bija pie tiem pieradis, ticēja vairs tikai desmitajai daļai viņu trakulīgo nostāstu un neļāva sevi tik viegli apvest ap stūri. Viņš iedeva kārnajam deviņdesmit mārku un pieprasīja trīs pudeles. Gandrīz līksmi ieņirgdamies, tas ielaidās darījumā, turklāt lietodams valodā tādu terminu, kas Hāgedornu visai pārsteidza, jo viņš bija dzirdējis to diezgan reti un nekad attiecībā uz savu personu. Proti, kārnais sacīja:

—    Jūs esat reālists, unteroficiera kungs, to tūliņ var manīt.

Bet nekāds lāga reālists Hāgedorns tomēr nebija. īstam reālistam noteikti piemīt trīs īpašības: viņš visu

pamatīgi novēro, lūko visā pamatīgi iedziļināties un, beidzot, visu, ko atzinis par derīgu, praktiski izmanto. Turklāt reālisti vēl dalās tādos, kam ir raksturs, un tādos, kuriem rakstura nav. Hāgedornam raksturs gan bija, turklāt gluži labs, bet pietrūka rakstura stingrības. Viņam bija vērīgas acis, bet viņš tās neizmantoja saprāta labā, un jūtas viņam allaž (bet šobrīd jo sevišķi) sagādāja vienīgi ciešanas. Tā mēdz notikt tad, ja cilvēks puslīdz prot atšķirt labu no ļauna, bet pārāk vārgi turas uz kājām, lai ļaunumam pretotos. Tādi cilvēki viegli iegrimst mistikā un pašaizsardzības nolūkā izvairās no vienas otras atziņas. Taču, ja viņi nokļūst tādā situācijā, kad nepieciešams izšķirties — «par» vai «pret», viņiem uzmācas žēlums par to, ka galu galā viņi tiešām bijuši tikai vēja ziedi, nāvējošs žēlums, bezgalīgas pasaules sāpes, aristokrātisku izdarību saldkaisle, kas beigās iedzen izmisumā ir garu, ir raksturu. Ja šis žēlums ir tikai nevarīgs, vientuļš, godīgs, tas jo drīz sasniedz zemūdens klinšu robežu: vai nu nogāžas nebūtības dziļumā un aiziet bojā, vai arī pārkļūst otrā pusē — dzīves saslauku bedrē, tur pārmet kūleni un ceļas augšā, pārvērties ciniskā vai mistiskā varaskārē, un turpmāk fanātiskā priekā ļauj sevi izmantot visādiem nekrietniem darījumiem, kas nes nāvi. Bet, ja šis vācu posta reālistiskais žēlums iheklēs savu īsto pretmetu, tam būs jāmeklē cilvēki, notikumi un atziņas, kas solīs īstu dzīvi un atklās cilvēka dvēseles bagātību un skaistumu. Bet ar to nepavisam vēl nav teikts, ka nu mīļā vācu dvēsele būs paglābta uz visiem laikiem. Vēl paies labs laiks, līdz drosme visu reālistiski apcerēt atbadīs vecos, mistiskos padevības ragus pret īstenību un īsteno brīvību un kļūs par praktisku, humānu un spēcīgu saprātu.

Arī šim pašam unteroficierim Rūdijam Hāgedornam, kas pašreiz, pie lielgabala atspiedies, nodevās drūmām pārdomām, vēl būs ilgi jāgaida, līdz puslīdz derīgais kodols izlobīsies no čaulas, kuru viņš bija ļāvis sev pielāgot un kuru viņam vajadzēja ļaut sev pielāgot.

Viņš dusmojās, ka tieši tai mirklī, kad viņš uzzināja, ka Lea mirusi, ceļā pagadījusies cita. Un viņš dusmo.jās par savu jūtu nabadzību, kas pieļāva, ka šī svešā

vienkārši apgāza Leai celto ziedu troni, smagās kurpēs nostājās tukšajā, svētajā vietā un teica: «Paslēpies, Rūdij. Es tev palīdzēšu . ..» Mīlestība mirusi, lai dzīvo mīlestība! Nē, tik ātri tas vis neiet. Tu vari būt aizstājēja, Hilda, bet ne mantiniece. Otras Leas nav. Tu mani uzskati par naivu. Jāsmejas. Es esmu pamatīgi slīpēts zellis, un tomēr vēl par maz slīpēts. Un tas ir visļaunāk. .. Man tevis žēl, un es labprāt vēlos tev palīdzēt. Bet tu visu gribi apgriezt otrādi, gribi palīdzēt man. Esmu tūkstoškārt gudrāks par tevi, tūkstošreiz vecāks par tevi… Neprātīga maza skuķēna iedoma: paslēpies… Tikai mirušie var paslēpties no šīm drausmīgajām beigām. Mirušajiem ir laimējies. Kā Zāligers sašuta par šiem vārdiem! Kad atgriezos no Rorenas, viņš mani vēlreiz brīdināja no oberfēnriha: «Korta tevi nāvīgi neieredz, visu laiku vēl muld par raportu. Noslauki apnikumu un nogurumu no fizionomijas, citādi tev vēl var iziet plāni. Nespēju tev neko līdzēt, Rūdij .. .»

Vēsts par Leas nāvi, piedzīvojums ar Hildu un sadursme ar oberfēnrihu — šie treji dvēseles satricinājumi bija Hāgedornu pagalam sagrauzuši. Visā ķermenī viņš juta nenosakamu smaguņļu. Trulajā noskaņā viņš atskārta vienīgi to, ka pārplīsis cietais raga slānis, kurš kara laikā tik brīnišķīgi bija apaudzis apkārt dvēselei, juta, ka krampjainā enerģija, kas viņu sargāja un uzturēja viņā vēlēšanos dzīvot, bija iztērēta, dzīves alkas noasiņoja, un pagaisis bija instinkts, kas lika pacelt degunu un saost, no kuras puses draud briesmas. Viss augums šķita bezgala smags — ļengans un smags. Hāgedornam vairs nekļuva drausmi, iedomājoties, ka varbūt vēl šodien viņš mirstot būs saļimis uz piekalnes ar klausulēm pie auss, ka Zāligers vēl pūlēsies no šīs pasaules viņu sasaukt: «Hallo, «Dora»! Lielgabals «Dora»! Unteroficieri Hāgedorn, atbildiet! . ..»

Kļūst tik labi, domājot par pagātni, iegrimstot skopajās, toties skaistajās atmiņās. .. Reiz Lea atnāca pie manis, tiešām, reiz viņa atnāca pie manis. Tas notika tad, kad es vēl gāju skolā un trīsreiz nedēļā pēcpusdienās strādāju pie Vinšmaņiem, lāpīju velosipēdu

riepām šļūtenes, uzliku automobiļiem un motocikliem riepas, uzpildīju akumulatorus: Viņa atveda savu riteni. Priekšējā riteņa loks trinās ap dakšu. Braucot lejā no Zauas kalna, bija nokritusi ķēde. Rokas bremze nebija pietiekami iedarbīga. Un tā nobrauciens beidzies pie pīlādža stumbra.

—   Vai jūs tiešām neesat sadauzījusies, Leas jaunkundz? Tiešām ne?

Kā viņa tad nostiepa svārkus pāri ceļgaliem, kā lūdzās:

—    Lūdzu, nesakiet tēvocim nekā! Lūdzu!

Es tikpat nebūtu sacījis Dr. Fīsleram ne vārda. Viņš glabāja meiteni kā orhideju siltumnīcā un labprāt būtu iespundējis pat draiskulīgo rudens vēju, kas viņai nopūtis tik sārtus vaigus… Iespīlēju priekšējo riteni ar asi skrūvspīlēs un sāku to centrēt. Viņa stāvēja turpat līdzās, jo gribēja pagaidīt, līdz ritenis būs salabots. Visu laiku viņa skatījās man uz rokām. Vienreiz viņa palūkojās man arī sejā un sāka smieties, jo es, nopūlēdamies ap piņķerīgo darbu, biju iekodis mēlē . . . Smagajās, melnajās, vainagā uzspraustajās matpīnēs bija aizķērušās dažas pīlādža lapiņas, un viena vienīga sarkana odziņa mirdzēja kā korallis pīnēs, kas izskatījās kā no melnkoka izgrieztas. Man pārskrēja karstas tirpas pār krūtīm, it kā tur būtu piegrūsts metināmais aparāts. Es ķēpājos un ķēpājos ap priekšējo riteni un vēlējos, kaut darbs nekad nebeigtos. .. Labprāt būtu uzsācis sarunu, bet nekas neiešāvās prātā. Mirkļi aizlidoja kā izsalkuši zvirbuļi no telegrāfa vadiem. Ritenis atkal griezās, kā nākas, un arī riepa bija uzlikta. Pabailīgi viņa apjautājās, vai daudz būšot jāmaksā. Droši vien viņai nebija līdzi necik naudas… Tad gan es biju laimīgs …

—    Es ar meistariem visu nokārtošu, Leas jaunkundz. Tur vairāk nekā nebija kā vien mans darbs, un tas ir lēts. Galvenais, ka jums nav noticis nekas ļauns. Bet vai paliesi jums nekas nav noticis, Leas jaunkundz? — Tad viņa papurināja galvu un tik pateicīgi manī palūkojās, tik . . . Nē, ne pateicīgi vien. Nosarku līdz ausīm. Man likās, viņa gribēja teikt: «Mīļš paldies, manu uz

ticamo Hiperion …» Un es ticu, viņai šie vārdi jau bija mēles galā. Es nešaubīgi tam ticu.

Tad viņa man sniedza roku. Es kautrējos to saņemt, jo manējā bija notriepta ar eļju. Bet viņa par to nelikās ne zinis. Stingri viņa paspieda manu netīro ķepu. Man rīkle bija kā aizžņaugta. Nespēju pat mierīgi pateikt — uz redzēšanos … Sestdien meistariene no manām trim markām ieturēja divās markas trīsdesmit. Rēķinā tika ierakstīts puskomplekts spieķu. Tik daudz nemaz nebiju izlietojis. Un sešdesmit minūtes zejļa algas. Bet nebiju notērējis vairāk par četrdesmit minūtēm, turklāt es taču nebiju zellis, pat lāga māceklis ne. Rēķinu es Leai nedevu. Viņas labā es mīļu prātu būtu simtkārt pārmaksājis pats savu darbu …

Būtu es jel pratis Leai kādu vārdiņu bilst. Uz vēstuļpapīra es mācēju ar viņu runāt. Zāligeram skaisti vārdi vedās pārlieku viegli. Kad viņš vēlāk sāka pie Fislera mācīties klavieru spēli, viņš ar skaistiem vārdiem Leu droši vien kā laizīt nolaizīja …

Kārnais lādētājs zemnīcā mēļoja:

—    Vienā pašā nedēļā trīs gabalas uzreiz man atraksta, ka viņām neesot bijušas «dieniņas». Mīļo pasaulīt, kur lai ņem tik daudz naudas! Bet es tūliņ sapratu: sievišķi ar to tevi tikai uzkurina, lai dabūtu tev valgu kaklā, lai tikai šīs nu precē. Pasvilpo, lellīt! Vecais, uzmanies! — ir mans princips. Es nebiju muļķis un uzrakstīju visām tā. nolec pēdējos septiņus pakāpienus pagrabā lēkšus, meitenīt, kad ej pēc oglēm . .. Un, raugi, viss izgāja mierīgi un pa godam. Tā tikai tāda sievišķu viltība, zēni. Uz tāda blefa nedrīkst uzķerties . . .

Es nebūtu Zāligeram Leu skaudis, ja viņš to būtu aizstāvējis. Bet viņš ar skaistiem vārdiem izmānīja viņas mīlestību. Un, tiklīdz draudēja briesmas viņa karjerai, viņš klusi un nemanāmi atteica slepenajai līgavai. Droši vien viņš to godīgi nožēloja, taču rīkojās negodīgi, gļēvi. Man šķiet, viņš pat priecājas, ka Lea mirusi. Nē, es viņam Leu nenovēlu pat mirušu'..

Zāligers teica, lai es viņu apciemojot tajā bungalo. Labi, ka nekas neiznāca. Viņš man droši vien būtu lasījis morāli. Būtu sprediķojis par tā saukto saprātīgo

rīcību… Tu taču pats sev nodari Jaunu, — un tā joprojām. Ek, Zāliger, vai tu tiešām neredzi, ka ar visu savu saprātu esam iebraukuši grāvī? Tu ar savējo un es ar savējo? Vara aprij saprātu, aprij jebkuru cilvēcīgu domu. Un šī vara vairs nepieder mums, tā pieder citiem . ..

Kā tas kārnais sacīja? «Jūs esat reālists, unteroficiera kungs.»

Jā, šķiet, ka esmu par tādu kļuvis. Es tiešām reāli redzu, kas pašlaik notiek. Šopavasar mēs kritīsim kā mušas rudenī. Nesāc nu gauduļot, Hāgedorn.. . Mūsu klasē pie sienas reiz karājās nedēļas devīze: «Lai iet kā iedams! Kas ievelk buras, ir gļēvulis. Ja jāgrimst, grimsti ar paceltām burām!» Cerams, ka tad, kad es gulēšu te šķērsām pāri uzkalnei un Zāligers no šīs pasaules sauks: «Hallo, lielgabals «Dora»!» — es vēl paspēšu atbildēt: «Es aizeju, hauptmaņa kungs … Servus, vecais plukata . .. Ieņemšu arī tev siltāku vietiņu masu kapā … Beidzu .. .»

Kārnais lādētājs parāpās augšā pa zemnīcas kāpnītēm un piedāvāja Hāgedornam puskrūzītes akvavita.

—    Lai dzīvo mīla, unteroficiera kungs!

Hāgedorns saņēma krūzīti saujā un vienā metienā

ielēja stipro dzērienu rīklē, kaut gan baterijas komandieris līdz turpmākam bija aizliedzis lietot alkoholu. Ar šo drošo žestu unteroficieris pirmoreiz, kopš bija sācis valkāt mundieri, apzināti pārkāpa pavēli.

—   Un tagad pastāstiet kaut ko jautru no savām jaunības dienām! — iesmējās lādētājs.

—    Kādu gabaliņu bez kauliem! — atskanēja lādētājam aiz muguras. Arī pārējā apkalpe — visi puišeļi gadu sešpadsmit vai astoņpadsmit — bija iznākuši virszemē. Viņu acīs Hāgedorns nu bija izturējis ugunskristības. Kas varēja izdzert puskrūzītes četrdesmitdivgrādīgā kā cukurūdeni, bija īsts vīrs. Kārnais, pudeli vicinādams, ķērca:

-— Un, ja velns reiz šo pasauli raus, uz elli tad balonā brauksim …

—    Juhū, sirsniņ! — iebrēcās kāds cits. Skaļi smiedamies, viņi uzsāka dziesmu: — O, Zuzanna, skaistā Anna! …

Hāgedornam sirds dziļumos tīri labi patika biedru atzinība un jautrība; tie šķita jautri kā neganti kanibāli, kaut gan nebija nekas cits kā kaujamas cūkas. Viņš juta sevī atkal mostamies dzīvību. Tas bija sensenais aicinājums, kad pārējie, tādi paši brāļi kā tu, sauca tevi kopā zirgus zagt, kopā dzert, plītēt, dzīvot uz nebēdu un mirstot vēl uzsaukt — heijā! Heil! un — iepūt man! — Tā bija visu kāškrusta karakalpu ticības āpliecība, un pretošanos šim aicinājumam ir ticība, ir ieradums Hāgedornam būtu likuši uzskatīt par pēdīgo cūcību.

—    Lai iet, — viņš sacīja, — kaut ko jautru no jaunības dienām … — un tūliņ sāka stāstīt: — Kad mēs janvāra beigās ar tanku iznīcinātāju vienību nonācām Vartas tuvumā, mēs otrpus aizsaluša ezera ieraudzījām .. .

—    Paganini nāk, — kāds pačukstēja. Lādētājs, kas stāvēja savā posteni un aši gribēja paglābt pudeli, iegrūda to lielgabala stobrā. Aizslēgs bija uzvilkts.

—    … ieraudzījām vientuļu pili ar baltu fasādi un skaistām kolonām pie portāla. Mums tā šķita kā apburta. Mierā! — Oberfēnrihs ienāca pozīcijās. Hāgedorns noziņoja. Korta pavēlēja:

—    Turpināt! — un, nepievērsdams nekādas vērības savam spodrajam mētelim, apsēdās uz detonatora uzstādītāja lielgabalam otrā pusē; likās, viņš ir miermīlīgā omā un nevēlas nekā cita kā vienīgi noklausīties stāstu. Stāstīdams tālāk, Hāgedorns pūlējās visu attēlot pēc iespējas drastiski un ar kareivīgu nebēdu. Viņš gribēja izgaisināt nelāgo iespaidu, kāds oberfēnriham pēcpusdienā par viņu bija radies. Tā nu viņš turpināja:

—    Muižas tuvumā tika raktas tranšejas. Taču mēs nevarējām saskatīt, kas tie bija — krievi, poļu partizāni vai mūsējie. Mūsu vecais — leitnants, puika uz goda, — aizsūtīja mani un vēl divus puišus vieglajā mašīnā izlūkos, bet tikai izlūkos, izvairoties no jebkādas saskares ar ienaidnieku. Mēs žigli vien apbraucām apkārt ezeram, tur bija tāds meža ceļš brangā aizsegā. Nonācām pie kādas sādžas, kur vairs nekūpēja neviens skurstenis un nebija atrodama neviena dzīva

dvēsele. Šur tur ierējās pa kādam krancim. Iebraucām sādžā. Tā bija pavisam tukša. Ceļa vidū netīrā sniegā izmesta kumode. Kādā mājā atradām aiz krāsns beigtu veču, kuru jau bija sākušas grauzt žurkas un suņi. Racēji pie muižas bija mūsējie, zemessargi, lielākoties veci kraķi. Iebraucām pagalmā. Es pieteicos tur vienam hauptmanim, sacīju, ka viņš atrodas galīgā maisā, ka pa kreisi un pa labi jau izlauzušies krievu tanki. Viņš man uzbrēca: «Kas tā par runu — izlauzušies! Mēs šeit turēsimies līdz pēdējam vīram.» Bet pats jau pa desmit soļiem smirdēja kā vīna vāts. Pāri pagalmam pārstreipuļoja oberfeldfēbelis, pilns kā mārks. Hauptmanis pameta mani dieva ziņā, saķēra oberfeldfēbeli aiz blūzes pogas un sāka purināt tā, ka skrandas lec. Ko man darīt? Taisījos braukt atpakaļ. Bet lajā.mirklī muižā ieskanējās vijole. Dzirdēju, kā hauptmanis uzbrēca oberfeldfēbelim:

—    Tu atkal uzmācies godājamai jaunkundzei, nelieti? — Redzēju, kas tie par vīriem, tomēr gāju iekšā. Vai tad kungi patiesi vēl nebija aizbraukuši? Vestibilā pie sienām izvietoti gan aļņu, gan briežu un stirnu ragi, rēgojās milzīga izbāzta meža cūkas galva. Visas šīs godības vidū piekārts uz ozola dēļa uzzīmēts muižas īpašnieka ciltskoks. Viņu sauca par Antonu Kindrašu, un viņš — tā tur stāvēja rakstīts — bija Asins ordeņa kavalieris. Uzgāju pa platajām kāpnēm, jo vijoles skaņas nāca no augšējā stāva. Neskanēja pārāk skaisti, taču diezgan veikli, mežonīgi, lāgiem dažs tonis iekviecās tā, it kā ar dakšiņu kāds skrāpētu pa porcelāna šķīvi. Bet es jau mūzikā nekā nejēdzu. Nonācis pie augstām, lakotām durvīm, pieklauvēju, taču aicinājums «Iekšā!» neatskanēja. Tomēr atļāvos ieiet, noņēmu cepuri. Un ko es ieraudzīju — dieniņ manu! — mute palika vaļā. Salona vidū stāvēja spēlētāja: melni zābaciņi, melnas jātnieces bikses, jaciņa tāda kā huzāram ar sudraba uzšuvēm, pati slaida, gaišmataina, biezais matu mezgls pakausī pajucis, caurcaurēm — traks sievišķis, tā ap gadu divdesmit. Viņa spēlēja vijoli un pīpēja. Uz izlocītā, kokgriezumiem rotātā nošu turekļa dega trīs sveces. Mani ieraudzījusi, viņa izbrīnā paraustīja uzacis, bet turpināja spēlēt…

Kārnais lādētājs ar troksni izšļāca siekalas caur zobiem. Taču, iekams Hāgedorns paspēja atsākt stāstu, viņš pēkšņi aiz muguras izdzirda ierunājamies oberfēnrihu:

—    Kā akvavits iekļuvis lielgabala stobrā? — Korta bija piecēlies un izvilcis pudeli, kuru bija pamanījis, līdzko ieradās pozīcijās.

—    Kas to izdarīja?

Lādētājs pieteicās. Lai tas Paganini labāk tur muti, viņš nodomāja, citādi es pārtraukšu ar viņu visus tirdznieciskos darījumus. Bet Korta sāka nelabi rēkt:

—    Arā, nelieši! Arā! — Viņš iztrieca apkalpi no pozīcijas un lika skriet apkārt uzbērumam. — Gulties! Celties! Gulties! Celties! .. .

Hāgedorns stāvēja pie lielgabala. Kamēr apkalpe rikšoja apkārt uzbērumam, oberfēnrihs kliedza uz viņu:

—    Te notiek sabotāža, īsta sabotāža! Šefs aizliedza lietot alkoholu. Bet šeit ir žūpots. Vai jūs maz saprotat, kas var notikt! Būs trauksme, bet tiem tēvaiņiem prātiņš papēžos. Pudele būtu palikusi stobrā, granātu nevarētu ielādēt. Ak jūs! Jūs! Stobrs tā aizsprostots, ka labāk nemaz nevar iedomāties. Jūs esat lielgabala komandieris, jums par to jāatbild. Bet jūs atļaujat žūpot! Ziņojumu, un vairāk nekā. Tad jūs piedzīvosiet zilus brīnumus, eksemplārs tāds . ..

Hāgedorns neaizstāvējās, kaut gan tiešām nebija redzējis, ka lādētājs iebāž pudeli stobrā.

—    Surp! — Korta nokomandēja apkalpi. Puiši ienāca pozīcijā klusi, nobijušies, aizelsušies, domādami, ka īstais negaiss nu tikai sāksies. Taču oberfēnrihs pabāza pudeli zem mēteļa un tāpat kā pirmāk apsēdās uz detonatora uzstādītāja. Kareivji uzelpoja. Viņi cerēja — varbūt pietiks ar to, ka Paganini konfiscējis pudeli, kas vēl bija krietni pusē. Viņš varbūt ņēmis ļaunā, ka nepiedāvāja arī viņam.

—   Nu, un ko tad jūs daiļajai dāmai iečukstējāt austiņā? — Korta zobgalīgi ievaicājās.

Hāgedornam atkal uzmācās bailes no melnā nenosvērtības, atkal viņā modās suniskā padevība aportēt akmeni. Viņš nodomāja: tagad tev jāiztur, jāizstāsta notikums ar patiesajām beigām, jāizstāsta citā variantā, nekā stāstīji tam vijolīšu pomādes majoram. Viņš spekulēja uz to, ka stāsta patiesās beigas, puante, kas bija tik rūgta viņam pašam, modinās Kortā ļaunu gandarījumu un noskaņos to maigāk. Un viņš turpināja, cenzdamies piešķirt balsij, kas negribēja vairs lāgā klausīt, dziļu, rāmu skanējumu:

—    Es sacīju: «Jaunkundz, jums draud lielas briesmas. Kuru katru mirkli šeit var parādīties krievu tanki.» Es pat pieklājīgi nosaucu savu uzvārdu, apgalvoju, ka esmu visai labi orientēts par frontes stāvokli, un piedāvāju viņai vietu mūsu mašīnā, kaut mums būtu jāizmet ārā vai visas tanku dūres. Ko viņa man atbildēja? «Jūs tikai ceļat paniku, tikai paniku!» un pārvilka vijoles lociņu pār visām piecām stīgām, ka nočarkstēja vien. «Es jūs lūdzu, jaunkundz, brauciet līdzi!» es sacīju. Man patiesi bija meitenes žēl. Zemessargu hauptmanis viņai droši vien samelsis galīgas aplamības par situāciju. Bet viņa ar ūdenszilām acīm dusmīgi paskatījās uz mani un noteica: «Tādi varoņi kā jūs manī iedveš šausmas, brauciet ar dieva palīgu, tikai brauciet drīzāk projām! …» Es gluži labi varēju iedomāties, kāpēc iedvesu viņai šausmas. Sanitārajā daļā man bija noskuvuši pliku pakausi, tāpēc ka no utīm bija piemeties kašķis. Pauris vēl bija gluži kreveļains. Nu, es nodomāju, lai katrs dara, kā grib, — laidīšos projām. Kā jau teicu, man bija viņas žēl. Bet tad pēkšņi, velns parāvis, izdzirdu tālumā rūkoņu. Uzreiz sapratu, kas tur notiek. Tie bija krievu tanki: T-34. Kad tik ilgi esi bijis kara cunftē, tad pēc skaņas vien proti atšķirt T-34 no T-IV kā kameni no maijvaboles. Piegāju pie loga. Un tur jau tie brauca! Pelēkie bruņurupuči rāpoja pa apsnigušajiem pauguriem netālu no pamestās sādžas — seši, septiņi, astoņi, deviņi gabali. Arī viņa pienāca pie loga. Iedevu viņai tālskati, lai arī paskatās uz sarkanajām zvaigznēm, un teicu: «Dariet, kā zināt, pēc piecām minūtēm Ivani būs klāt. Mēs mašīnā gaidīsim vēl tieši trīs minūtes pie pagalma vārtiem. Trīs minūtes, ne sekundi ilgāk.» Pa šiem vārtiem varēja izbraukt uz ceļa, kas tūliņ ieliecās lielā lapu koku mežā. Šo glābšanās ceļu bijām jau katram gadījumam izpētījuši. Kad fronte nestāv uz vietas, šādas gudrības iemācās ātri. «Mani sauc Veronika,» meiča pēkšņi ierunājās pavisam laipni un raudulīgi. «Papam tomēr bijusi taisnība. Lūdzu, unteroficiera kungs, nepametiet mani likteņa varā!» Kā gan viņas prot ar acīm lūgties! «Trīs minūtes,» es noteicu un drāzos projām, lai nokārtotu šo jautājumu ar saviem puišiem. Skriedams pāri pagalmam, uzsaucu hauptmanim, ka ienaidnieks tuvojas. Tas sāka šaudīties apkārt kā apdullis un kliedza: «Kur ir atslēga, kur ir lielā vārtu atslēga?». Abi mani biedri tūliņ gribēja piedot gāzi un laisties projām. Mums taču bija pavēlēts izvairīties no saskares ar ienaidnieku. Es palūkojos pulkstenī un noteicu: «Divarpus minūtes jaunkundzei,» — nosēdos līdzās šoferim un turēju ciet gāzes pedāli. Viņi nebūtu cietušies ne mirkli. Motoru dūkoņa kļuva arvien skaļāka. Bet tad meitene arī bija klāt — kažokā un kažokādas cepurītē, vienā rokā somiņa, it kā postos uz teātri, bet otrā — mums vai elpa aizcirtās — skaists akordeons. Es atrāvu mašīnas durtiņas un — aiziet jūriņā! Kad pēc desmit minūtēm izbraucām no meža, ieraudzījām baltu, sniegotu klajumu, un pa to — kādu kilometru mums pa priekšu, velns parāvis! — pa ceļu marša tempā brauca vesela kolona T-34. Mans šoferis pietur, griež ķerru apkārt — braukšot atpakaļ mežā vai diezin kur. Bet tad kamenes iedūcās arī mežā. Tanki nāca mums no muguras. Arī tie brauca pa vienīgo ceļu šajā klajumā, kur nebija iespējams nobēdzināt ne zābaksmēra kārbiņu, kur nu vēl mašīnu ar četriem pieaugušiem cilvēkiem. Ko darīt? Šoferis grib lēkt ārā, pamest ķerru un paslēpties mežā. Jaunkundze sāk pinkšķēt. Nē, viņa nebrēca, bet raudāja klusītēm kā skuķēns, kas, uz veikalu iedams, pazaudējis naudu. Es saku: «Frici, griez kuģi vēlreiz apkārt, brauksim taisni uz priekšu pirmās kolonas pēdās.» Visi apstulbuši skatījās uz mani. Bfet man bija iešāvusies prātā kāda pavisam traka ideja. Es teicu: «Puiši, apgrieziet cepures otrādi, tad viņi mūs noturēs par savējiem.» Mums bija vatētas cepures ar ausu aizsegiem un biezi vatēti svārki. Pats norāvu cepuri, uzkāru kaklā ermoņikas un apsēdos uz pakaļējā sēdekļa atzveltnes, lai ermoņikas un mans plikais pauris būtu redzami. Tā mēs pūtām atkal atpakaļ. Priekšā krievi, aiz muguras krievi, mēs pa vidu, visu laiku pieklājīgā distancē — kilometriņš priekšā, kilometriņš aiz muguras. Pa tādu gabalu viņi mūs itin brāngi varēja noturēt par savējiem, varbūt nodomāt, ka trofeju mašīnā vedam kādu dakterieni un dziedam tai dziesmiņu par laupītāju virsaiti Steņku Razinu. Dziedāšana un mūzika taču ir krievu vājība. Un pliki pakauši tiem ari ir. Jāsit viņi ar pašu ieročiem, es nodomāju …

Puiši smējās, it kā sēdētu leļļu teātrī un leļļu varonis vālētu velnu ar grabuli.

—    Ar sastingušiem pirkstiem braukāju pa taustiņiem, — Hāgedorns stāstīja. — Akordeons gaudoja, spiedza un dūca, it kā ēzelis spēlētu ērģeles, jo es no mūzikas nekā nesajēdzu. Bet Veronikas jaunkundze — kā tā uz mani skatījās, kā viņa skatījās, velns parāvis, man dūša sametās otrādi. Vai jūs zināt, kā tas ir, kad meitenei acis iemirdzas un iezaigojas, it kā tur zvaigznes būtu iedegušās? Traks var palikt. Tādās meitenes acīs tu vizinies kā sapņu gondolā. Vismaz es biju gluži pagalam. Biju aizmirsis, ka mums priekšā un aiz muguras brauc krievu tanki. Bet mans šoferis nebija to aizmirsis. Tas noskatīja kādu sānceļu, kādu viaduktu dzelzceļa uzbērumā, kuram pirmā kolona bija pabraukusi garām. Mēs tam cauri un ar astoņdesmit kilometriem prom. Vairāk no tās grabažas nevarēja izspiest. Bijām izglābušies. Arī otra kolona laikam pabrauca viaduktam garām. Veronikas jaunkundze man uzsmaidīja . . .

Tik tālu Hāgedorns leģendu bija izstāstījis ar vijolīšu pomādi ieziestajam majoram, taču beigu vietā atļāvies piemiegt aci; majors, to redzēdams, bija nobraucījis ar plaukstu ļumīgo zodu un noteicis: «Traks numurs! Un tomēr tas bija riska vērts . . .» Bet tagad viņš, zēnu jutekliskās gaidas pievildams un domādams tikai par to, kā sakairināt oberfēnriha gandarījuma jūtas un kā to noskaņot miermīlīgāk, izstāstīja visu līdz beigām tā, kā patiesībā bija:

—    Mēs ar veselu ādu nonācām miestelī, kur vēl atradās divīzijas štāba paliekas, bet kur arī viss jau bija

sagatavots, lai pārceltos uz citām pozīcijām. Mašīnas braukšanas gatavībā stāvēja uz ceļa. Piepeši Veronikas jaunkundze lika mums pieturēt un izlēca no mašīnas. Viņa pieskrēja klāt kādam jaunam virsniekam, kurš ar zābaka purnu pārbaudīja melna «Horha» riepas. To viņa laikam pazina, jo uzrunāja — «mīļais Bītcov». Tajā pašā brīdī, protams, viss nokārtojās. Veronikas jaunkundze pārsēdās melnajā «Horhā» un sacīja savam paziņam: «Šitie puiši ir nopelnījuši pāris labu cigarešu, Bītcoviņ, pameklē savā burvju lādē.» Virsnieks — hauptmanis ar sarkanu bikšu uzšuvi, tātad ģenerālštāba virsnieks — nepalika kaunā. Mēs katrs dabūjām pa kastītei «Waldorff-Astoria». Es pat aizstiepu akordeonu uz melno «Horhu». «Palieciet sveiks, un lai jums cirtas atkal labi drīz ataug!» skaistā Veronika atvadoties man uzsauca. Tad viņi aizjoņoja. Tā tas beidzās.

Oberfēnrihs piecēlās, it kā garlaikodamies nožāvājās un sacīja:

—   Jūsu fantāzija nav ne plika graša vērta. Nāciet līdzi uz raportu.

Hāgedorns aizņēmās bruņu cepuri, jo pašam viņam bruņu cepures vairs nebija. Bet pie ietērpa, ejot uz raportu, piederas ari bruņu cepure. Korta lika Hāgedornam iet kā apcietinātam trīs soļus pa priekšu. No zemes bija pacēlusies migla, un abi gājēji drīz tajā izgaisa.

—    Es tam Paganini varētu stundām zvetēt pa mūli, — viens ierunājās, un pārējie viņam piekrita.

—    Un tas viss tava stulbuma dēļ, — kāds pārmeta kārnajam lādētājam, un arī tam pārējie piekrita.

Bet šis, tagad kļuvis par vecāko, uzkāra mikrofonu kaklā un nošņācās:

—    Ja kāds vēl teiks kaut vārdu par oberfēnrihu, tas aizbrauks uz elli. ka nokūpēs vien, sapratāt? — Kārnais tīri labi apjēdza, kāpēc oberfēnrihs nebija arī viņu vedis līdzi pie šefa uz raportu, — kopējo tirdzniecisko sakaru dēļ.

Telefonisti jau bija pamodinājuši baterijas komandieri maiņai, kad oberfēnrihs ienāca ugunsvadības bunkurā un, izlikdamies ļoti satraukts, ziņoja par atgadījumu pie lielgabala «Dora». Zāligeru, kas nebija labi izgulējies, turklāt viņam sāpēja galva no cietās guļvietas, kaitināja tiklab Kortas zemsirdīgā atriebības kāre, kā Hāgedorna nevīžība. Oberfēnrihs bija licis Hāgedornam uzgaidīt ārpusē pie bunkura. Viņš gribēja pierunāt šefu, lai tas tūliņ uzraksta aktu par notikušo un caur nodaļu nodod lietu divīzijas tiesai. Pēc viņa domām, tas esot sardzes dienesta pārkāpums ienaidnieka tiešā tuvumā, un formāli viņam bija pilnīgi taisnība. Lielgabala komandierim, kas trešā trauksmes pakāpē, pārkāpdams stingru pavēli, atļāvies lietot alkoholu, jāatbild kara tiesas priekšā. Šādu noziegumu baterijas komandieris pats nedrīkst sodīt. Zāligers piekrītoši māja ar galvu visam, ko vien Korta teica, klusībā lādēdamies. Nebūtu jel tie ķēmi savā stulbumā iegrūduši pudeli stobrā! Ar to putra sasālīta vēl trakāk. Ja Hāgedornu nozīmēs uz soda bataljonu, tad viņš vēl var justies laimīgsr

Bet karš gāja uz beigām. Rādītājs virzījās arvien tuvāk divpadsmitiem. Laiks darbojās Hāgedorna labā, ja vien varētu novilcināt akta sastādīšanu. Bet nedrīkstēja modināt Kortā aizdomas. Labi vien bija, ka tas nekā nezināja par viņu draudzību. Bet cik ilgi drīkstēja vilcināties? Kamēr izsludināts trešās pakāpes trauksmes stāvoklis — ne ilgāk. Ja vēlreiz atsauks pilnīgo kaujas gatavības stāvokli — kaut vai uz dažām stundām, — tūliņ vajadzēs nopratināt visu apkalpi un uzrakstīt aktu par notikušo. Viss pārējais ritēs gluži automātiski, un gan jau Korta parūpēsies, lai tas noritētu ātrāk. Kā gan Hāgedorns varēja sataisīt tādus mēslus . . . Kungs dievs, liec taču drīzāk sākties pēdējam cēlienam, kuram zvans skan jau veselas septiņas dienas! — domāja Zāligers. Viņš pavēlēja vienam no telefonistiem ieaicināt Hāgedornu.

Hāgedorns ienāca, palika turpat pie durvīm un, miera stājā nostājies, ziņoja, ka viņam pavēlēts ierasties uz raportu. Viņš neskatījās ne uz Zāligeru, ne uz oberfēnrihu. Viņa skatiens stingi vērās bunkura kaktā. Zāligers gaidīja kādu vārdu, jo gribēja atļaut Hāgedornam nostāties brīvi, gribēja sacīt: — Stāviet brīvi, unteroficieri, — kaut arī tas bija ieradies uz ra

portu. Bet Hāgedorna izturēšanās bija tik stingri oficiāla, tik uzsvērti, gandrīz aizvainojoši bezpersoniska, ka arī Zāligers no savas puses tad saglabāja formālu attieksmi un atstāja viņu stāvam, kā bija nostājies — rokas gar šineļa šuvēm, krūtis izrieztas, zods pievilkts.

—        Unteroficieri Hāgedorn, vai pie jūsu lielgabala tika dzerts?

—   Tieši tā, hauplmaņa kungs.

—   Jūs zinājāt pavēli, kas attiecās uz visu bateriju?

—   Tieši tā, hauptmaņa kungs.

—   Vai jūs pats dzērāt?

—    Tieši tā, hauptmaņa kungs.

—    Kas iebāza pudeli stobrā?

—    Lādētājs.

—    Vai jūs to nepamanījāt?

—    Nē, hauplmaņa kungs.

—   Vai jūs maz saprotat, ko esat izdarījis?

Hāgedorns nekā neatbildēja, tikai blenza bunkura

kaktā. Pa ceļam uz šejieni viņš bija noņēmies ne ar vienu skatienu nelūgties Zāligeram, lai tas viņa labā kaut mazo pirkstiņu pakustinātu . . . Reiz es meklēju tavu skatienu, toreiz veļas mazgātavā, bet toreiz tu mani aizliedzi un aizliegsi vienmēr grūtā brīdī. Lai iet kā iedams! Tikpat mēs šopavasar kritīsim kā mušas rudenī…

—   Es jums kaut ko jautāju, unteroficieri!

Tā jautādams, Zāligers it kā piesolīja palīdzību. Viņš nejautāja ne skadri, ne dzēlīgi. Viņš jautāja kā draugam, kuram grib pamest laipu. Bet Hāgedorns joprojām klusēdams blenza bunkura kaktā. Tu nespēj man palīdzēt, Zāliger, pat gribēdams. Tev nepietiek ne izturības, ne drosmes. Un ar saprātu te nekas nav panākams. Šis oberfēnrihs taču ir īsta haizivs. Vajadzēja nolaist viņu no kājas, šurp nākot. Mēteļa kabatā man ir pistole. Bet tik daudz dūšas arī man nav.

—        Unteroficieri Hāgedorn, jūs taču slīkstat arvien dziļāk tintē, ja nerunāsiet.

Korta, redzēdams, ka nepiedzīvos gandarījumu, dzirdot unteroficieri vēlreiz lūdzamies žēlastību, nesavaldīgi tam uzbļāva:

—    Neiedomājieties te tēlot frontes psihozi, jūs cīsiņdesa, eksemplārs tāds!

Hāgedorns klusēdams blenza bunkura kaktā.

Zāligers ārēji saglabāja mieru, kaut gan Hāgedorna trulums sāka viņam aizvien vairāk krist uz nerviem. Nomācošajā klusumā, kas nu iestājās, bija dzirdama īsās plpītes burbulēšana, kuru bija aizkūpinājis viens no telefonistiem, tas, kurš neticēja talismaniem. Zāligers, padodamies nervozajam noskaņojumam, iztrieca telefonistu ar visu «puņķu katlu» no bunkura. Ko Hāgedorns gribēja demonstrēt — muļķīgu kareivja lepnumu? Varbūt nicinājumu — personīgu nicinājumu? Zāligers piepeši liktenīgā skaidrībā izjuta lielo svešumu, kas radies starp viņu un seno dienu draugu. Šis Rūdijs Hāgedorns pārvērties par citu cilvēku, par tādu, kuram vairs nevarēja redzēt cauri, kura acīs trulums bija aprijis skaisto neprātu, kura jūsma bija pārvērtusies par vienaldzību, kuram nebija vairs vēlēšanās izdarīt īstos pagriezienus, kādi nepieciešami šos laikus. Kāda tad vēl nozīme vilcināties ar ziņojumu, turklāt pakļaujot pašam sevi briesmām, ka personīgu motīvu dēļ aizstāvējis cilvēku, kas nepārprotami grāvis kaujas morāli? Arī tas, ko viņš bija sacījis meitenei, taču nāks gaismā.

—    Atvediet šurp visu savu apkalpi, — Zāligers gurdi noteica. — Jāsastāda akts.

—    Tieši tā, hauptmaņa kungs.

Hāgedorns apgriezās pēc visiem likumiem un izgāja ārā. Zāligeram, nolūkojoties aizgājējam pakaļ, šķita, ka viņš atbrīvots no kādām skaidri neapzinātām mokām, tikai galva vēl joprojām sāpēja. Korta piezvanīja jefreitoram uz rakstveža istabu, lai tas ierodoties ar rakstāmmašīnu pozīcijās. Kad Hāgedorns ārā gāja garām oberjefreitoram, kurš pašreiz izdauzīja saujā īso pīpīti, tas noteica:

—    Es gan arī zinātu, kurp tagad iet.

Migla bija krietni sabiezējusi.

Rūdijs Hāgedorns nokārtu galvu steberēja atpakaļ īso ceļa gabaliņu no pozīcijām līdz priekšējiem lielgabaliem. Viņš nesteidzās, apmeta vēl līkumu, izgāja uz ceļa, kas no Rainas veda uz rietumiem. Lai nu kā —

šoreiz Zāligers tiešām bija rīkojies kā kārtīgs puika. Viņš taču būtu varējis atsaukt apkalpi arī pa telefonu. Viņš zina, ka es atgriezīšos ar visu apkalpi. Viņš vēl atceras, kāds es esmu. Kad mēs vēl abi bijām Hitlera jaunatnē, mums reiz vajadzēja piedalīties nedēļas nogales apmācībās kādā jauniešu mītnē — orientācijas apmācībās un teorijā. Kāds virsnieks no apriņķa kara pārvaldes stāstīja par vācu karavīra attieksmi pret dienestu. Es biju aizsūtīts kādam puisim pakaļ, kas todien bija ielūgts kristībās. Kad mēs divatā atgriezāmies mājās, Zāligers sacīja:

—    Nu, vai tagad tu zini, kādai jābūt attieksmei pret dienestu? Proti, kareivis, kuram otrā rītā piecos jātiek nošautam, iepriekšējā vakarā desmitos, gulēt iedams, uzstāda modinātāja pulksteni, lai varētu laikus pamodināt sardzi, ja tā aizgulētos.

Es nespēju par to smieties, kaut gan Zāligers mani tāpēc pavilka uz zoba. Šermuļi pārskrēja pār muguru.

Hāgedorns sāka soļot vēl lēnāk. Viņam uzmācās dīvaina, nedabiska sajūta. Šķita, it kā viņš būtu izlīdis pats no savas ādas, it kā pa miglu soļotu kāda sveša būtne bez dvēseles, viņa ēna, bet īstais Rūdijs Hāgedorns būtu pacēlies spārnos kā ūpis, it kā šis ūpis varētu aizlidot, uz kuru pusi vien ienāk prātā, — pacelties gaisos, aizplivināties tālu projām, nomesties vecās kastaņas galotnē Reifenbergā pie ielu uzrauga namiņa. Tur, vecās kastaņas zaros, paslēpts zem lielajām septiņastainajām lapām, atradās zaru cietoksnis, ko viņi abi ar Zāligeru ierīkoja. Viņam šķita, ka tur augšā ūpis atkal varētu pārvērsties par cilvēku, par īsto Rūdiju Hāgedornu īsās bikšelēs un mūžam nobrāztiem ceļgaliem, kurš tad nošļūktu lejā pa paša sameistarotām virvju kāpnēm un iedāvinātu Armīnam uz atvadām no kastaņiem darinātu pīpi ar izdobtu plūškoka kātu un atvāžamu vāciņu, kas pielipināts ar leikoplastu. Viņam šķita, ka varētu ieiet pie mātes un palūgt maizes donu, kurai būtu virsū bieza kārta tauku; kas tik brīnum labi garšotu pēc majorāna …

Bet es taču soļoju pa miglu. Man jāatved apkalpe. Zāligers grib sastādīt aktu. Migla kļuvusi vēl biezāka. Ja tā no rīta neizgaisīs, jeņķi uzbruks vēlāk. Tanki

labprāt nedodas uzbrukumā miglainā laikā, jo ir pusakli. Tad atliktu laika mani aiztransportēt uz aizmuguri, kur īsi un aši var sasaukt kara tiesu, varbūt pat uz Eberšteti. Tad man vēlreiz būs jāmēro ceļš, kas ir tik taisns kā nostiepts diegs. Miglā pat nespēšu saskatīt tā ciema netīros jumtus, kurā dzīvo Hilda, meitene, kas nu palikusi pasaulē gluži viena. Kaut es būtu sirsnīgāk izteicis piedāvājumu: brauc uz mājām pie manas mātes, tur ir mežs, tur pļavās pašreiz zied krokusi un kastaņas zaros aizmetušies resni, spoži, brūni pumpuri, drīz tai izplauks lapas un tā uzziedēs … Kad meitene pēdējoreiz manī paraudzījās, viņas skatienā bija kaut kas brīnumaini labs. Viņa noteikti ir laba un skaidra meitene . ..

Bet es soļoju pa miglu. Man jāatved apkalpe. Varbūt viņi nodemonstrēs mani, tā sakot, citiem par brīdinājumu. Bet es eju. Tā ir pavēlēts. Es, kā saka, uzstādu modinātāja pulksteni, lai viss noritētu kārtīgi. Iedams skatos uz saviem zābakiem. Valgā migla izdzēš soļu pēdas uz ceļa. Tā cilvēks nostaigā savu gaitu pa pasauli…

Hāgedornam vajadzēja paiet malā. No aizmugures tuvojās mašīnas. Lai gan bija tumšs un miglains, tās tomēr traucās diezgan ātri, droši vien veda uz priekšējām līnijām steidzamu kravu, munīciju vai degvielu, zem brezenta grabēja skārda kastes. Mašīnu bija trīs. Hāgedorns palaida garām pirmo, otro un trešo. Taču, izdzirdis līdzās uz mitrā asfalta nošņācam pēdējās mašīnas riepas, unteroficieris piepeši, it kā viņā būtu uzvilkta kāda atspere, it kā viņu trenktu sveša griba, sāka skriet līdzi mašīnai, pieķērās pie pakaļējā borta malas un uzvilkās augšā. Vispirms kādu gabalu pabraukt, viņš domāja, tad nolēkt, mesties pāri tīrumiem, kaut kur nolīst, izglābties .

Astotā nodaļa

Bēglim bija tāda sajūta, it kā viņš, šurpu turpu mētādamies, tiek nests kādā lādē pa jūras dibenu, ka nakts tumsa un drēgnā migla ir neizmērojami dziļa viltus pilna jūra starp diviem kontinentiem, ka viņš pats nokritis no kuģa, uz kura ilgi braucis ērti un drošībā, ka viņa bēgšana ir kritiens, liktenīga kļūda, itājds paslīdēšana, kaut kas nereāls, tīrais neprāts. Kā gan lai to nosauc, ja kareivis, nodevis zvērestu, pilnā kaujas ietērpā, ar šauteni plecā, pamet posteni, kurā nostādīts, ja kareivis, kuram pavēlēts stāvēt vai krist, pēkšņi ne no šājrne no tā nomet šauteni un sāk skriet pakaļ vizošam, raibam taurenim — sava paša sīkajai dzīvītei, savām ilgām pēc mazdrusciņ gluži nevainīgas, cilvēcīgas laimes? Vai tas vien jau nav neprāts?

Viņš nomāc trauksmainās domas un skaita: simts astoņdesmit viens,^astoņdesmit divi, astoņdesmit trīs… Tā viņš grib aizskaitīt līdz deviņi simti. Tas nozīmētu piecpadsmit minūtes. Tas nozīmētu, ja mašīnas brauc četrdesmit kilometrus stundā, desmit kilometru bez spēka patēriņa. Pēc -stundas ceturkšņa, kad būs pagājušas noskaitītās deviņi simti sekundes, pozīcijā pamanīs viņa aizbēgšanu un Zāligers sāks zvanīt pa telelonu. Pēc tam viņš vairs nedrīkstēs braukt cauri nevienai apdzīvotai vietai, tad jālec nost no mašīnas … divi simti divdesmit viens, divdesmit divi, divdesmit trīs …

Bet tā vien liekas, ka šai tumšajā miglas jūrā neprāts kā zobenzivs iešaujas pa slēpņa atvērto pakaļējo lūku un ieurbj cieto snuķi tieši deniņos. -

Hāgedornu plosīja gan bailes par dzīvību, gan putna brīvībā nonākuša cilvēka pamestības sajūta, kad esi izstumts no cilvēku sadraudzības; viņš gulēja uz vēdera uz šķērsām rindās sastatītajām benzīna kannām, kas zem viņa šūpojās šurpu turpu, jo starp mašīnas abiem bortiem un kannām bija palikušas spraugas. Mašīnai iegriežoties kādā līkumā, centrbēdzes spēks sastūma nemierīgo kravu uz ārmalu un iespīlēja guļošajam labās rokas pirkstus. Lādēdamies viņš izrāva roku no kopā saspiesto kannu starpas un iegrūda pirkstus mutē, lai remdinātu sāpes… Seši simti divdesmit viens, divdesmit divi, divdesmit trīs …

Abās ceļa malās pavīdēja melni māju silueti. Atskanēja balsis, ratu dzelzīm apkaltie riteņi smagi un

skaji rībēja uz bruģa akmeņiem, klaudzēja neskaitāmi zirgu pakavi. Šoferis strauji samazināja ātrumu. Neizturami lēni mašīna brauca garām garai vezumnieku vienības karavānai… septiņi simti divdesmit viens, divdesmit divi .. . Gar ausīm aizlidoja sarunu fragmenti: — … tikai pusstunda lēnā promenādes gājienā no šejienes — un es būtu savās mājās. Hanniņa guļ gultā un miegā apkampj manu spihtenu… ak bērīt, bērīt… — … ja nu patiešām ir dievs debesīs, Ernst, tad es viņu nesaprotu. Kaut ko tādu viņš vis nedrīkstētu … — … manai Ernai nu ir koka kāja. Bet es viņai saku: neuztraucies, klibai ķēvei arī var atskriet brangi kumeļi… — … mūsu fau-ieroči, draugi, es tik jums saku … — … trešā rotā vakar pēc kara tiesas sprieduma nošāva divus. Bija iedomājušies pasirot. Vienam no viņiem bikses burtiski…

Kravas mašīna apstājās.

—    Ei, tu, nenoguli nāvi! — kāds kučieris uz bukas iesmējās un, garām braucot, iegrūda Hāgedornam ar pātagas kātu ribās… Deviņi simti divdesmit viens, divdesmit divi, divdesmit trīs … Laiks notecējis. Vajadzēja manīties projām. Visdabiskāk būtu soļot līdzi vezumnieku karavānai. Bet visdabiskākā izeja ne vienmēr ir arī labākā. Kareivis vispirms nodos to, kuru nepazīst. Hāgedorns paliecās ārā un noriskēja pamest skatienu uz priekšu. Pirmā no trijām mašīnām bija apstājusies tieši krustcelēs. Pie paceltā šķērskoka stāvēja divi milzīgi gara auguma kara žandarmi un sarunājās ar šoferi. Sudrabotās skārda plāksnes viņiem uz krūtīm izskatījās gluži nespodras .. . Deviņi simti astoņdesmit viens, astoņdesmit divi… Ja tie ķēdes suņi nāks šurp uz aizmuguri, es nolēkšu, iejukšu vezumniekos un mēģināšu noslēpties dārzos. Mēteļa kabatā man ir pistole. Tu vai es. Par mani nevienam nebūs tiesību teikt, ka esmu pietaisījis bikses …

Bet ķēdes suņi nenāca uz aizmuguri. Viens, roku pastiepis, rādīja kaut kur slīpi uz priekšu, bet otrs šķita garlaikojamies. Tiem vēl nekā nevajadzēja, jo tie vēl nekā nezināja. Un riteņi atkal sāka ripot. Hāgedorns aši parāva galvu atpakaļ un veikli aizvēlās

kannām pa virsu atpakaļ kravas telpā. Ķēdes suņi viņu nepamanīja, tie pat nepaskatījās nopakaļ aizbraucošajam mašīnām.

Kad viņi atkal bija sasnieguši klaju lielceļu, bēglis sāka skaitīt no jauna — no viena līdz trīs simti. Tad viņš izrāpās uz sāna borta, atlaida vaļā brezentu un braukšanas virzienā lēca ceļmalas grāvī. Viņš smagi iekrita smirdošā dūksnājā, uzmanīgi lūkoja pakustināt locekļus, lai pārbaudītu, vai tie visi vēl kustas. Visi locekļi bija kustināmi. Pat sāpes nekur nejuta. Kravas mašīnu riepas miglā aizšvīkstēja jau krietnā gabalā. Drīz apklusa visi trokšņi. Ausīs šalca klusums. Hāgedorns piecēlās. No rokām un mēteļa pilēja grāvja dubļi un sīvi smirdēja pēc sapuvušiem kāpostu kaceniem. Taču bēglis necentās notīrīties. Viņš vēlreiz iemērca abas rokas smirdošajās dūkstīs un notriepa arī seju. Pat vismelnākā nakts pilnīgi nenoslēpj cilvēka seju. Un, ja viņi man palaidīs suņus pa pēdām, Hāgedorns domāja, smirdošā garoza nomāks cilvēka smaku. Viņš skrēja šķērsām pāri tīrumam, ik pa brīdim apstādamies, un, tramīgs kā izbiedēts zvērs, turējās tajā virzienā, kur šad tad nograndīja lielgabali un pavisam iztālēm jau ierējās arī vieglie automātiskie ieroči, un ticēja savai laimei, ka drīzumā izdosies atrast drošu paslēptuvi. Taču, jo tālāk līdz rītausmai paspēšu aiziet, jo drīzāk fronte man pārvelsies pāri. Piesargāšos, lai nekristu gūstā. Gribu tikt mājās. Kad fronte būs pārvēlusies pāri un pavirzījusies krietnu gabalu tālāk, lūkošu vispirms nokļūt atpakaļ Rorenā pie tās meitenes. Man gandrīz šķiet, ka viņa mani gaida. Varbūt viņa varēs pagādāt man kādus civilista kankarus. Un, ja viņa gribēs par to pateicību un pati būs ar mieru, tad es aiz pateicības ņemšu viņu līdzi uz mājām. Viņa ir krietna un ražena, un gluži vientuļa … Lea ir mirusi. Leu nomaitāja Zāligers. Kad es viņu Reifenbergā pēdējo reizi redzēju, viņa izskatījās kā vaska lelle un atņēma manu sveicienu kā mūķene . .. Bet tagad man jāuzmanās, ka nenonāku ar līkumu atpakaļ tai pašā vietā, un drīz jāatrod slēpnis. Ak dievs, cik te viss ir klajš un līdzens …

Hauptmanis Zāligers aizmirsdamies nikni uzkliedza oberfēnriham abu telefonistu un kancelejas jefreitora klātbūtnē:

—    Ko jūs īsti gribat, Korta! Vai es esmu naktssargu biedrības priekšnieks? Ja unteroficieris ir dezertējis, jūs taču nevarat vainot mani personīgi. Jūs to drīkstat mazāk nekā jebkurš cits.

Oberfēnrihs atbildēja gandrīz dumpīgā nosvērtībā:

—    Ka tas tēvainis bija stūrgalvīgs, bīstami stūrgalvīgs un ka viņam bija nepārprotamas kūdītāja tendences, to aklais ar spieķi tumsā varēja sataustīt. Man jau tūliņ radās aizdomas, tikko jūs to sūdabrāli palaidāt vienu pašu. Tas, atļaujos sacīt, hauptmaņa kungs, bija vismaz …

—    Vismaz jūs nevarat noliegt, ka es unteroficierim pavēlēju . ..

—    Pavēlējāt vai nepavēlējāt, — Korta aizsmacis atcirta, — tādai mēslu vabolei, kas tik nelietīgi atklāti izrāda stūrgalvību, jātur durklis pie ribām. Bet jūs, hauptmaņa kungs, atļaujos iebilst, taustāties ap viņu glazē cimdos. Ar glazē cimdiem utis no kažoka neizlasīsi.

Melnais aizrāvās arvien vairāk, jo Hāgedorna bēgšanu viņš izjuta gandrīz kā personīgu sakāvi un apvainojumu. Un šādā noskaņojumā viņš nekaunējās apvainot līdzdalībā šefu, kuram aizvien bija ņēmis ļaunā tieksmi uz mietpilsonisku liberālismu.

Zāligers juta, ka galvas sāpes kļūst neciešamas. Arī āda uz pieres virs iedegunes sāka atkal raustīties. Lai to noslēptu, viņš nostājās blakus lielai militārai gaisa kartei pie bunkura sienas. Kancelejas jefreitors, pazemīga suņa dvēsele, jau desmito reizi vilka ar pirkstu pār Hāgedorna apliecību, kuru tas bija saņēmis, izrakstoties no lazaretes. Viņš visu laiku kustināja lūpas, jo domājās kaut ko atradis, kas šajā notikumā varētu būt gaužām svarīgi, bet ko viņš neuzdrošinājās izrunāt, baidīdamies, ka tas varbūt varētu nepatikt hauptmaņa kungam. Taču, uztvēris uz sevi vērsto oberfēnriha nicinošo skatienu, viņš, sakārtojis brilles niķelētajos ietvaros pamatīgāk uz deguna, glaimīgā balsī ierunājās, ka dezertējušais unteroficieris esot dzimis

keifenbergā, bet Reifenberga šeit rakstīta ar diviem «f». Cik viņam zināms, esot tikai viena pati Reifenlx:rga ar šādu rakstību. Tā kā hauptmanis tagad pagriezās pret viņu, vīrelis norija jautājumu, vai hauptmaņa kungs varbūt neesot dezertieri pazinis jau senāk. Nemaz viņam arī nevajadzēja jautāt. Korta strauji pietrūkās kājās un paķēra apliecību. Viņš savilka iuu|ķīgi nekaunīgu seju, kurai vajadzēja paust, ka viņš savu izbrīnu vēlas izteikt, cik vien iespējams, nepārprotami.

Zāligers par to briesmīgi apskaitās, paņēma no ķebliša jostu, apjozās un, cenzdamies saglabāt pilnīgu mieru, it kā žultainā ironijā piebilda:

—    Reifenbergā ar diviem «f», kur arī es esmu dzimis, ir ap divpadsmit tūkstošu iedzīvotāju, gan vietējo, gan svešu pienācēju, un nav iespējams zināt katra vārdu, cepures lielumu un vidukļa apkārtmēru.

Korta, to noklausījies, tikai izgrūda nicīgu šņācienu pa šaurajām nāsīm. Lai izliktos to nedzirdējis, Zāligers uzkliedza telefonistam, kas sēdēja pie komutatora skapja:

—    Pasakiet Eberštetes telefonistiem, ka viņiem tur ir mazmājiņa, ne telefona centrāle, ja tik ilgi nevar dabūt savienojumu ar lauku žandarmērijas komandantūru!

—    Līnija aizņemta, — telefonists atteica. — Esmu jau divas reizes pieprasījis savienojumu, hauptmaņa kungs.

Kamēr telefonists trešo reizi centās dabūt savienojumu, piezvanīja no nodaļas, kurai par bēgšanu jau bija paziņots. Pie aparāta bija pats komandieris. Niknajā bļaušanā vairāk lāgu atkārtojās vārds «cūcība», un Zāligers divas reizes neskanīgā balsī iebilda: — Tieši tā, majora kungs, atļaujos majora kungam aizrādīt, ka dezertieris nebija manā baterijā vēl ne divdesmit četras stundas …

Tūliņ pēc šīs sarunas piezvanīja štāba informācijas virsnieks:

—    Izsaku līdzjūtību, Zāligera kungs. Varu iedomāties, kā jums ap dūšu — apmēram tā, it kā būtu izkritusi plombe, ko? Cenšos pa radio apziņot visas

vienības piecpadsmit kilometru apkaimē. Palūgšu man vēlreiz nosaukt tā sprukstiņa biogrāfiskos datus. Tā arī sauksim šo akciju — par «zelta plombi». Izklausās jauki. Esat ar mieru? Pie mums pašreiz ieradušies augsti viesi. Vecais apspriež stāvokli ar kādu SS bruņinieka krusta kavalieri. «Nu tad — buenas noches!» pateica caballero savai sirdsdāmai un iegriezās tuvākajā bordelī. Beidzu …

Zāligers pavēlēja oberfēnriham «zelta plombes» meklēšanu uzdot ne tikai kara žandarmērijai, bet arī apkārtējām policijas iestādēm.

—    Vispirms jāpiezvana uz Rorenu, jo tur dzīvo mums zināmā meiča. Cherchez la lemme! Varbūt viņš jau guļ tai pie sāniem.

Taču Korta, savilcis lūpas nievīgā vieplī, noteica:

—    Uzskatu par savu pienākumu paziņot majora kungam, ka dezertieris ir no Reifenbergas, ko raksta ar diviem «f», un ka jūs, hauptmaņa kungs, izrādījāt viņam pavisam nepiedienīgu laipnību. Uzskatu to par savu pienākumu.

—    Es jūs pat lūdzu to izdarīt, — Zāligers atbildēja un izgāja no bunkura. Tūliņ pēc tam piezvanīja žandarmērija un saņēma pavēli meklēt dezertieri.

Sajā naktī Eberštetes pasta nodaļā pie telefona sēdēja kāda jauna meiča. Viņas vecākais brālis, kurš nu jau otro gadu skaitījās austrumu frontē pazudis bez vēsts, būdams pēdējo reizi atvaļinājumā, bija it kā nejauši ieteicies:

—    Ja es sēdētu tavā vietā un kāds pieprasītu kara žandarmēriju, man pat balss aizrautos, jo es zibens ātrumā steigtu atbildēt: «Jā, tūliņ, acumirklīti, lūdzu, palieciet pie aparāta, līnija pašreiz aizņemta, lūkošu pārtraukt, tūdaļ jums atkal piezvanīšu …» — un tā joprojām tādā pašā garā. Patiesībā es nedarītu nekā, cik vien ilgi iespējams, kamēr tas neliktos aizdomīgi. Šādos gadījumos nekur nav jāsteidzas, nepavisam nav jāsteidzas. Dažas minūtes, reizēm pat dažas sekundes piebremzējot, var izglābt dzīvību kādam puisim, kuram visa tā būšana līdz kaklam apriebusies. Iedomājies, ja mani vajātu — nu, tie paši ķēdes suņi un visas citas

speciālās vienības, kas klimst pa malu malām… Tie ir cilvēku mednieki, meitenīt…

Gandrīz sešas minūtes meiča, pati izciezdama briesmīgas bailes, novilcināja savienojumu. Viņa ļoti labi zināja, ar ko riskē, kaut arī nezināja, kā labā to dara. Bet viņa domājās darām to kāda puiša labā, kuram visa tā būšana līdz kaklam apriebusies. Tāpat taču bija noticis arī ar viņas brāli. Viņš nebija pazudis bez vēsts. Viņš bija pārbēdzis. To viņa juta arvien skaidrāk. Māte taču arī nemaz nevalkāja melnas drānas, un tēvs stingrā pārliecībā vienmēr sacīja:

—    Nebīsties, mūsu puika pārnāks. Laba sēkla neiznīksti — Un, ja viņš pārnāks, meiča bija nolēmusi rīkoties tā, lai varētu brālim pavēstīt: «Pāris reižu izdarīju tā, kā tu man mācīji: nepavisam nesteidzos. Varbūt tomēr dažam puisim palīdzēju izglābties …»

Tikai viens vienīgs no tiem vīriem, kas bija iesaistīti šai akcijā, nojauta, ka Eberštetes telefona centrālē mazliet piebremzē: telefonists bunkurā, tas pats, kurš nebija māņticīgs, kurš arī Hāgedornam tika ieminējies: «Es gan zinātu, kurp tagad iet.» Viņam likās, ka meitenes balsī skanēja lielas bailes, bet arī gaužām stipra savaldība. Viņš pazina meitenes balsi no daudzajām dienesta sarunām un bija šad tad mazliet ar «kolēģi» paflirtējis. Meitenei bija laba, sirsnīga balss. Cilvēku lāgiem var iepazīt no valodas vien. Lai nu kā, telefonists nodomāja, es to meiču brīdināšu, kaut arī caur puķēm brīdināšu, ja kāda no žurkām, kuras nu jau sāk grauzt cita citu, vēl atžņiebs zobus.

Un tomēr, par to visu iedomājoties, viņam sametās kauns. Līdz trīsdesmit trešajam gadam taču viņš bija divus gadus bijis Vācijas sociāldemokrātu partijā. Pēc varas pārņemšanas SA vīri viņu pamatīgi piekāva un palaida vaļā. Pēc tam viņš bija kļuvis apolitisks, bet neļāva sevi apžilbināt ar nacistu bezdarba likvidēšanas programmas māņu mirdzumu, bija pelnījies, strādādams par elektriķi, un noreducējis dzīvības enerģiju uz zemas voltāžas, kāda cilvēkam trešajā reihā bija nepieciešama, lai viņu nemocītu sirdsapziņa un izsalkums. Zinādami, ka Hitlera kundzība neizbēgami novedīs pie kara, viņi ar sievu bija vienojušies nelaist

pasaulē bērnus un neiegādāties labas mēbeles. Un viss bija noticis tā, kā viņš, nekā nedarīdams, bija gaidījis. Tagad Hitlera valstībai tuvojās gals. Bet ko darījis viņš, lai to pasteidzinātu? Nekā. Meiča pasta nodajā tomēr kaut ko darīja, .kaut arī tas bija pavisam niecīgs pret brūno kolosu vērsts sīkumiņš. Ja šādu sīkumu būtu bijis miljonreiz vairāk jau no paša sākuma, tad Hitlers vis nebūtu tālu ticis … Ja būtu, tad nebūtu . .. Ko tas vairs līdz? Nevar notiesāt miljoniem cilvēku, kuriem būtu vajadzējis rīkoties, ja pats esi viens no šā miljona. Jāsāk pašam ar sevi, telefonists nodomāja, ierindoties to cilvēku skaitā, kuri rīkojas, būs tomēr visgudrāk. Jaunais laiks stāv pie durvīm, jau satvēris durvju rokturi. No mums ir atkarīgs, ko tas atnesīs, atkal tas atkarīgs tikai no mums.

Zāligers devās pie lielgabala «Dora», lai nopratinātu apkalpi. Saprāta dzīlēs gruzdēja bailes, ka, notikumu pamatīgāk izmeklējot, viņa izturēšanos var deklarēt par palīdzību bēglim.

—    Jūs personīgi atbildēsiet par bateriju, — tika draudējis melnais plēsoņa. Tagad viņš atradās pie daļas komandiera. Šizofrēniskais Korta droši vien, paklausīdams pienākuma jūtām, jau būs darījis priekšniecībai zināmas savas aizdomas. Varbūt vecajam tad šķitīs piemērots brīdis paskaidrot melnajam plēsoņam savus uzskatus par Zāligera personu: «… Viens no iedomīgajiem ar inteliģenta civilista izdarībām un tā joprojām …» Vecais, neizglītots cilvēks, kādreizējais restorāna vagona viesmīlis, uzkalpojies par majoru, dienēdams Kondora leģionā un piedalīdamies Spānijas pilsoņu karā, instinktīvi nīda «iedomīgos», jo sākotnējā civilajā profesijā droši vien bija piedzīvojis, ka tieši šie visskopāk deva dzeramnaudu. Un melnais plēsoņa? Vai tam jau pirmāk neradās pamats aizdomām? Zāligers uz viņa jautājumu, vai baterijas komandierim nav zināmas kādas pazīmes, kas norādītu uz pagurumu, aizdomīgā kārtā bija atbildējis vienu sekundi par vēlu. Taču tajā brīdī viņš nemaz nedomāja par Hāgedornu, bet gan par vīrieti zilajā jakā, par

cilvēku, kas viņu bija apmājis ar savu vājprātīgo loģiku … Šeit, pa šo pašu ceļu pirms pusstundas aizgāja Hāgedorns. Un kādā vietā, varbūt tieši šeit, ceļa malā, piepeši pazuda, izgāja cauri miglas sienai un izgaisa kā rēgs. Vai tam puisim maz bēniņos viss kārtībā? Vispār, tas var noderēt par argumentu, to arī Korta nevarēs noliegt: nopratināšanas laikā bunkurā Hāgedorns reaģēja gluži nenormāli. Un tomēr es neticu, ka viņš aizskrējis pie tās meičas uz Rorenu. Viņš būs skrējis frontes virzienā. Protams. Jucis viņš nav. Viņš no manis nekā laba negaidīja … Vecais droši vien noprasīs man goda vārdu. Lai iet! Tagad es ar mierīgu sirdsapziņu varēšu teikt, ka mani ar šo unteroficieri no Reifenbergas nekas personisks nesaista …

Ak tu dievs augstais, es taču būtu galīgs āmurgalva, ja tādas izirušas draudzības dēļ riskētu pats ar savu ādu. Nekad vispār nav sagaidāms nekas labs, ja par daudz ielaižas ar kādu no nabagu kārtas ļaudīm, piemēram, tādiem Hāgedorniem vai tēvaiņiem zilās strādnieku jakās. Viņi tomēr ir citādi cilvēki. Tēvs gribēja, lai es draudzējos ar Rūdiju Hāgedornu, tāpēc ka viņš mani toreiz izvilka no zivju dīķa. Un tēvs viņam visus gadus palīdzēja maksāt skolas naudu. Būtu viņš labāk ielu slaucītāja zeņķim iedevis vienreizēju kompensāciju, nevis ierosinājis sentimentālu draudzību …

Ar kādām tiesībām Hāgedorns galu galā nosoda mani Leas dēļ? Viņš taču nesajēdz, ka ikvienam cilvēkam jāzina savas robežas. Es Leai godīgi pateicu, ka neesmu piedzimis par traģisku varoni. Viņš būtu mocījis meiteni un pats mocījies sirdssāpēs bez gala. Kas tad nu ir cilvēcīgāk un saprātīgāk?

To, kas ir aprakts, var apzvērēt par mirušu. Draudzība ar Hāgedornu ir aprakta. Es pats piedāvāšu komandierim goda vārdu, ja arī viņš to neprasīs. Nepatīkami var izvērsties tikai tas, ka vakar pēcpusdienā, sastapdams Hāgedornu, es, lieciniekiem redzot, draudzīgi ar viņu sarunājos. Un uzsitu viņam uz pleca, tā nu tas bija. Bet tas taču nebūtu nopietni ņemams.., Kaut tikai necilvēcīgās galvas sāpes rimušas …

Pie komandiera kvern melnais plēsoņa. Viņš rēks,

kad es aportēšu savu goda vārdiņu, rēks, ka netic tam. Šim plēsoņam ir laba oža. Nācis reiz kaut kam uz pēdām, viņš nojautīs kopsakaru un patiesību. Es akli paklausīju impulsam, kuru nekontrolēju nedz ar saprātu, nedz ar pienākuma apziņu, — sūtīdams pēc raporta Hāgedornu pie lielgabala, lai atved apkalpi, es viņam devu iespēju: ja esi dieva dēls, palīdzi pats sev.

Plēsoņa pacels ķetnu: kāpēc jūs vilcinājāties, kad jautāju, vai jūsu baterijā ir paguruma pazīmes? Ir noskaidrots, ka jūs ar dezertieri tūliņ pēc tā ierašanās esat pastaigājies kopā pa lauku. Atbildiet, hauptmaņa kungs, kas jūs esat — pederasts vai kapitulants? Fakti skaidri norāda uz pēdējo. Pierādiet, ka tā nav …

Zāligers gurdi apstājās miglā un piespieda pirkstu galus pie pulsējošiem deniņiem. Esmu ļāvis sajaukt savu konceptu. Pēc Staļingradas mans koncepts visu laiku bijis: nebāzties nevienam acīs un izdarīt īstos pagriezienus. Bet sentimentalitātes uzplūdumā es Hāgedorna jūtelīgo devīzi — «Domāt par nākotni!» — un zilblūžainā vājprātīgi loģisko paroli — «Izbeigt!» — nostādīju līdzās savai koncepcijai. Un tūliņ iznāca īssavienojums. Mana devīze ir — neuzņemies risku citu labad! Es negribu ar greizu kaklu karāties pie pirmā staba, negribu noslāpt pats savā muļķībā. Es ne … es ne … es …

Bailēs trīcēdams pie visām miesām, raustīdamies kā uz vemšanu, Zāligers sāka runāt pats ar sevi. Lielais, miklais miglas auts noslaucīja viņam vārdus kā siekalas no lūpām. Bet pēkšņi negaidītā atskārsmē viņš atlaida rokas no deniņiem, mirkli stingi pablenza zemē, tad pagriezās un sāka iet, arvien paātrinādams gaitu, beidzot metās pat skriešus ceļa virzienā, pa ceļu aizskrēja atpakaļ uz bateriju, līdz sasniedza māju, kur atradās kanceleja un viņa bungalo. Pagalmā neaptēsto dēļu nojumē, kur ierīkota virtuve, zem abiem katliem kurējās uguns. Tur nonācis, viņš sauca raitnieku Mali un atrada to krietni iedzērušu kopā ar iereibušajiem pavāriem, kad tas pašreiz ar durkli grieza vaļā konservu kārbas — neaizskaramo devu. Šīs neaizskaramās devas bija paredzēts izdalīt tad, kad būs jāpārceļas

uz Votana alu, — kilograma kārbu cūkgaļas uz četriem vīriem.

Augšā bungalo Zāligers, pret rakstāmgaldu atspiedies, lika raitniekam nostāties miera stājā un sāka viņu iztaujāt neatlaidīgi kā psihiatrs. Puisis velti pūlējās izprast jautājumu jēgu, kaut gan aiz stipras garīgas piepūles nedabiski iepleta acis.

—        Mali, vai jūs zināt, kas ir apraksija? Nezināt. Nu, protams. Apraksijas stāvoklī cilvēks, kaut gan viņa perifērā nervu sistēma ir pilnīgā kārtībā, nav spējīgs izdarīt sarežģītas manuālas kustības.

Mali, uz papēžiem šurpu turpu šūpodamies, neizpratnē bolīja acis.

—        Rakstīšana, piemēram, ir sarežģīta manuāla kustība. Lāgiem es neesmu spējīgs uzrakstīt ne vārda. Apraksija ir nervu slimība. Es ar to sirgstu. Jums es uzticos, Mali. Jūs esat pirmais, kuram to pasaku.

Raitnieks aizkustinājumā tā nožākstījās, it kā gribētu norīt pats savu Ādama ābolu.

—        Vai es īsi pirms trešās pakāpes trauksmes izziņošanas pavēlēju jums uzvārīt sevišķi stipru kafiju?

—        Tieši tā, hauptmaņa kungs. Iebēru divkāršu mēru. Divdesmit gramu maluma uz tasi, divas karotītes…

—    Vai pavēlēju jums kaut ko uzrakstīt?

—   Tieši tā, zīmītei jābūt tepat uz rakstāmgalda.

Zāligers paņēma zīmīti un nolasīja:

—        Folmers, Feniksa šahta III, dzīvo Rorenā … •— Viņš piebāza zīmīti Mali pie pašām acīm. — Vai tas ir jūsu rokraksts?

Raitnieks izbrīnījies apstiprināja:

—        Kā tad, es taču rakstu ar gotu burtiem, hauptmaņa kungs…

—        Jūs tātad vajadzības gadījumā varētu apzvērēt, ka es pasūtīju stipru kafiju un liku jums šo te uzrakstīt?

—        Iebēru divi karotītes maluma. Un te ir lielais R — nulle ar astīti un mugursomu kumpī un apaļām kājiņām apakšā, tieši tā, kā mums mācīja ērģelnieks Kučebauha kungs.

— Vai mani čemodāni sakravāti, Mali?

Raitnieks apstiprināja arī to. Kad Zāligers nu atļāva viņam iet, Mali nepavisam vairs nestreipuļoja, soļodams uz durvīm. Izbrīns viņu bija gandrīz pilnīgi atskurbinājis.

Uz naktsgaldiņa blakus istabā stāvēja tālrunis sarunām ar pilsētu. Zāligers atsēdās uz gultas malas un pieprasīja ļoti steidzamu sarunu ar gestapo filiāli Eberštetē. Viņš ziņoja:

—    Kāds Folmers, dzīvo Rorenā …

—   Vecs klients, — viņu pārtrauca balss otrā vada galā.

—   … mēģināja mani demoralizēt. Pieprasa, lai es ar visu bateriju kapitulējot bez cīņas . ..

—    Vai esat viņu aizturējis, hauptmaņa kungs?

—    Nē, gaidu jūsu norādījumu.

—    Ragulops! — balss norēcās. Tad klausule tika nomesta. Brītiņu pēc asā knakšķa arī Zāligers nolika klausuli. Viņš zināja, ka tagad, viņa iedarbināti, ķērāji metīsies pa uzdotajām pēdām; varbūt viņš tos uz pēdām uzlaidis par vēlu, varbūt šis Folmers paguvis paslēpties. Man vienalga, esmu paziņojis, esmu ieguvis alibi savam godam un uzticībai. Un atkal acu priekšā nostājās vīrietis apdilušajā zilajā blūzē, viņš juta uz sevi pavērstu nepielūdzami modro acu skatienu. Šādu acu gaismu var izdzēst. Pietiek ar telefona zvanu

Zāligers piegāja pie tualetes galdiņa un ieberzēja deniņus ar odekolonu. Viņam likās, ka urbjošās sāpes kļuvušas rāmākas. Domas atkal sāka tīties ap iespējamu sevis atvainošanu un attaisnošanu: domāt par nākotni nozīmē domāt par pašreizējo mirkli, jo pašreizējais mirklis, tuvāk aplūkojot, ir kaut kas relatīvs, kaut kas tāds, kas jau mazliet aizsteidzies priekšā mūsu domām. Bet, tā kā pastāvīgi dzīvojam tikai pašreizējā mirklī, tad esam pakļauti telatīvajam. Tiesu par mums var spriest tikai tas, kas mums uzspiedis mūžam pārejošo. Kamēr vien dzīvojam, mēs nolādēto relativitāti uztveram kā pārejošo. Un šī izpratne galīgajā nozīmē ir bailes no nāves. Kas rīkojas aiz bailēm no nāves, nerīkojas ne morāli, ne amorāli, tas tikai paklausa refleksa kustībai, kā, piemēram, cilvēks, kurš, pārāk spilgtas gaismas apžilbināts, aizver acis … Nomierinājis sevi ar šo domu līdz pagurumam, hauptmanis Zāligers no jauna posās ceļā uz uguns pozīcijām.

Korta ar vispatiesākās pienākuma sajūtas diktēto ziņojumu bija nokļuvis tikai līdz nodaļas komandiera adjutantam. Tas gan izlikās pārsteigts un iesaucās:

—   Va velns, Johan! — taču tūliņ piebilda, ka patlaban neesot nekādas iespējas nodot ziņojumu tālāk. Majora kungs nevēloties, ka viņu traucē, pašreiz notiekot svarīga apspriede un, atskaitot ziņojumus par frontes stāvokli un divīzijas pavēles, nepieņemot ne raksta galiņa.

Majora kunga rīcībai bija dibināti iemesli. Saruna ar SS hauptšturmfīreru, kas sākumā bija veltīta vilkaču jautājumam, vēlāk ievirzījās daudz tīkamākā gultnē. Proti, kad līmenis martela pudelē bija noslīdējis gandrīz līdz īkšķa platumam no pudeles dibena un majors — tā kā abi kungi par vilkaču taktiku bija vienis prātis — pakavēja gaužām simpātiskajam viesim laiku, pastāstīdams dažas epizodes no Spānijas pilsoņu kara, neaizmirsdams padižoties arī ar personīgu draudzību, kas viņu saistot ar vairākām nozīmīgām personībām Franko valstī, melnais bija kļuvis nemierīgs, pietraucies kājās, sācis skraidīt pa istabu šurp un turp, smēķēdams cigareti pēc cigaretes, nervozi nopurinot pelnus uz sarkanā džutas paklāja starp rakstāmgaldu un durvīm. Majors nodomāja, ka viesi satrauc viņa piparotie stāsti, domāja, ka kolēģa kungs, kurš bija gadus piecpadsmit jaunāks, nemaz nav zinājis, ka vācu armijas lidotāji toreiz trīsdesmit sestā gada vasarā, treniņa tērpos ģērbušies, uzkāpuši uz parasta kravas kuģa klāja un paši acis vien iepletuši, kad kuģis sācis doties Bisftajas virzienā, kad tiem uzdoti mugurā haki krāsas formas tērpi un kravas telpās tie sastapušies atkal ar labi pazīstamajiem zenītlielgabaliem un kaujas munīciju.

—    Sākumā tur lejā — zemē, citronas kur zied, — gāja itin karsti: kā nekā, tur cīnījās visa komunistu Internacionāle. Bet mūsu materiālais pārspēks un militārā audzināšana… Jā, bija gan toreiz zelta laiki. Atceros, ka pēc tam, kad mūsējie sasita čupā Gerniku, spānieši mūs — es toreiz vēl biju sīks leitnantiņš — par godu šim notikumam uzaicināja uz virsnieku klubu Villa-frankā. Tur man iznāca ķīviņš ar kapteini Huanu, tas, kad es jums saku, bija īsts donžuāns. Trakais puisis, karstasinīgs kā jau visi spānieši, gribēja ar mani duelēties vienas — nu, vienas skaistas senjoritas dēļ. Es viņam sacīju: — M.i capitano, nebūtu īsti caballeresco duelēties tādas dēļ. — Tad mēs izmetām reālu, kurš pirmais… Kapteinis Huans to dēvēja par pontilicar. Vārdnīcā to tulko — izspriest bīskapa tiesu. Viņš, maita, laimēja. Kopš tā laika mēs kļuvām milzīgi draugi. Vēlāk viņš apprecēja kādu dāmu no laukiem, kurai pūrā bija miljoni. Tagad viņš ir procurador general, prokurors. Viņš vēl arvien man bieži raksta …

Piepeši majoru, kas pūlējās nedaudzos spāņu vārdus izrunāt īsti spāniski un valstīja «H» vārdā Huans un «dž» vārdā geneial tā pa rīkli, it kā skalotu kaklu, lai ierosinātu vemšanu, viesis pārtrauca pusvārdā:

—    Vai majora kungs būtu ar mieru, — viņš ierunājās, nostādamies majoram iepretim duelanta pozā,

—    vai majora kungs būtu ar mieru rekomendēt mani saviem ietekmīgajiem draugiem Spānijā?

Majors, pātraukts tik interesantā stāstījumā, labu bridi nespēja attapties, lai izprastu šo vārdu jēgu un nolūku, un vēl brīdi, lai pārvarētu izbīļa pilno pārsteigumu. Tēlodams vienaldzīgo, kas viņam tomēr lāgā neizdevās, viņš aizkūpināja izdzisušo cigāru un ērcīgi ievaicājās:

—    Jūs gribat sacīt, ka šeit spēlīte nospēlēta?

—    Reihs iziet no ierindas, majora kungs, — pagaidām. Mēs jau šodien domājam par parītu. Mums pašreiz ir svarīgi iesaldēt aktīvāko un spējīgāko vadības eliti, kas vēl palikusi dzīva.

Sekodams ar skatienu sērkociņa dziestošajai liesmai, majors sacīja:

—    Raugoties no šāda viedokļa, kolēģa kungs, kaut gan, atzīstos, neesmu to vēl līdz galam pārdomājis, es, protams, esmu ar mieru …

Melnais palocījās kā ģimnāzists deju stundā.

—   Pazemīgi pateicos, majora kungs! Vai majora kungu interesētu īsts Renuārs?

—    Franču limuzīns? Cik zirgspēku?

—    Nē, glezna. Kotējas dolāros.

Dārdoši iesmiedamies, majors atzinās mākslas nepazīšanā un tūdaļ, jo viesis vēlējās visu drīzāk nokārtot, uzrakstīja trīs vēstules, kuras visas sākās ar vārdiem: «Jūsu labdzimtība, mans godājamais draugs!» — un tika nobeigtas ar parakstu (piemetinot majora dienesta pakāpi un ieņemamo amatu) un armijas zīmogu.

Hauptšturmfīrers izvilka no bieza portfeļa gleznu, kas bija iesaiņota audeklā un rievotā kartonā un apsieta ar aukliņu.

—   Jūs varat to mierīgi pārdot, tā nav noņemta no sienas, bet godīgi iegūta — par ķīlnieku.

Majors, saini pat tuvāk neapskatījis, iebāza to rak' stāmgalda skapītī. Kad viņš gribēja atkorķēt vēl vienu martela pudeli, piedāvājums tika atraidīts. Melnajam piepeši bija jāsteidzas kā uz ugunsgrēku.

—    Es paņemšu līdzi vienīgi savu šoferi, — viņš sacīja. — Viss pārējais paliek jūsu rīcībā. Ceru, ka pie Firstenfeldbrukas vēl paspēšu tikt cauri. Sūtīšu jums citronus. Ne tikai tāpēc, lai apgādātu jūs ar C vitamīnu. Dariet dzimtenei zināmu, ka mūsu karogu ērgli aizlidojuši trimdā, bet atgriezīsies …

Majors emfātiski pacēla roku hitleriskajam sveicienam un ar mazliet stīvu mēli noteica:

—    Turēšos godam, līdz ērgli atkal cīņā sauks …

Majoram iešāvās prātā pavaicāt, cik dolāru varētu

prasīt par gleznu, ja gadītos nopietns pircējs. Taču viņš atturējās šai mirklī par to runāt.

Komandiera adjutants, rezerves virsleitnants, plašas ekspedīcijas firmas junioršefs ar galveno firmas sēdekli Hanoverā, gribēja aizstāvēt Zāligeru pret Kortas bīstamajām aizdomām. Šis Korta smirdēja no iedomības. Turpretim Zāligera būcenī lāgiem patiešām gājis augsti, kaut vai nupat viņdien, kad Zāligers bija atvedis štāba izpalīdzes no Halles, — dritvaikociņ! Būtu mazliet žēl Zāligeru nodot. Taču adjutanta teicamā apņemšanās kļuva nestabila, kad iejaucās tas vējagrābslis, informācijas dienesta virsnieks, sacīdams:

*— Pieņemu, ka Zāligera kungs palaidis savu Rei, fenbergas paziņu pa priekšu, tā sakot, par sarunu vedēju. Ja tu mani neaiztiksi, es neaiztikšu tevi… Viņš taču zina, ka aizstāvēšanās kauja izvērtīsies par īstu slaktiņu uz mūsu rēķina. Tētiņš viņam ir aptieķnieks. Tie ļautiņi izgudrojuši ir kožu pulveri, ir daudz ko citu. Nav vērts riskēt ar galvu citu dēļ. Mēs tagad pārejam uz durkļu cīņu. Un tad atliek tikai viens — lai katrs sitas, kā māk …

Tāpēc adjutants nolēma, runājot ar šefu, saglabāt labvēlīgu neitralitāti. Taču viņam par pārsteigumu šefs nemaz netaisījās eksplodēt, izlasījis Kortas ziņojumu; komandieris, šis druknais holēriķis, kura vienīgā stratēģija līdz šim bija — jāiztur, tikai rezignēti noteica:

—    Reihs uz laiku iziet no ierindas. Zāligers mums kādreiz var labāk noderēt nekā tāds Korta. — Un tad majors negaidot apjautājās, vai kāda štāba mašīna, atskaitot veco kulbu, vēl neesot braukšanas kārtībā.

—   Tikai ieroču darbnīcas remontmašīna, — adjutants atteica.

—   Mašīnā jāiekrauj virsnieku mantas, tai vēl šonakt jāaizbrauc.

—    Uz kurieni, majora kungs? Rādiuss ir ierobežots. Tā mašīna tempj benzīnu kā izslāpis kamielis ūdeni.

—   Ja esat ekspeditors, tad jums gan būtu jāzina, kur šajā apvidū var kaut ko droši noglabāt.

Adjutantam un ekspeditoram bija kāds uzticams paziņa šajā pusē. Jautājums viņu nepārsteidza nesagatavotu. Bet viņš izlikās, ka vēl krietni pārdomā. īstenībā viņš un tehniskās daļas priekšnieks jau sen bija nodibinājuši kontaktu ar šo paziņu. Tas bija kāds invalīds — veclietu tirgonis, kuram turklāt vēl piederēja vistu ferma. Zem vistu mēsliem jau glabājās vērtīgas automobiļu daļas, elektrourbji, darba rīku komplekti, riepas un citi dārgumi. Beidzot adjutants šķita atcerējies sava uzticamā paziņas uzvārdu. Majors apvaicājās, vai šis cilVēks kaut ko saprotot no gleznām.

—    Maz ticams, majora kungs, toties viņš jo labāk orientējas ūdensdrošas iesaiņošanas jautājumos.

Abi sapratās. Adjutants lai aizbraucot pats līdzi

transportam. Ceļazīmē ierakstīšot: «Ienaidnieka sabojāta 20 mm lielgabala transports uz divīzijas ieroču remontdarbnīcu.»

Pēc šīs vienošanās majors nodiktēja dienas pavēli nodaļas virsniekiem, apakšvirsniekiem un artilēristiem:

—    Karavīri! Gaidāmajās kaujās jūs sastapsieties ar naidnieku aci pret aci. Tauta un fīrers raugās uz jums. Izpildiet savu pienākumu līdz pēdējam elpas vilcienam! Visu karapulku pavēlnieks vadīs drosmīgo bataljonus. Cīnieties, līdz ienaidnieki beigti gulēs pie pilsētas mūriem vai arī metīsies bēgt!… — majors novērsās. Viņu dīvainā kārtā satrieca šie vārdi, kurus vēl pirms stundas viņš būtu teicis godīgā pārliecībā. Aizžņaugtā balsī viņš noteica: — Pierakstiet pats klāt, kā tur vēl vajag: lai dzīvo fīrers un tā tālāk…

—    Tieši tā, — atsaucās adjutants, piestenografēdams pārējo. Priekšnieka aizkustinājums viņā izraisīja riebumu, kaut gan viņš klusībā mēģināja to aizstāvēt: vecais taču jau no divdesmit piecu gadu vecuma kalpo armijā. Armija ir viņa dienišķā maize, viņa gods. Neviens nebrīnītos, ja viņš ietriektu sev lodi pierē, redzēdams, ka firma bankrotē. Tas esesietis laikam būs viņam šo to iestāstījis — īstais atradies! Lai nu būtu kā būdams, nu ir atkal pienākusi mūsu kārta parādīt civilo iniciatīvu. Par to cieši pārliecināts, adjutants bez jebkādas žēlastības sacīja:

—    Man jāiedod kāds nieks provīzijas arī tam cilvēkam. Viņš taču tāpat riskē.

—    Atdodiet viņam veco remontdarbnīcas mašīnu. Lai tad pats zina, kā to grabažu noslēpt olu groziņos.

Majoram vajadzēja krietni saņemt sevi grožos, lai nepateiktu adjutantam kaut ko dzēlīgu. Adjutants redzēja, kā viņa pavēlniekam dusmās piesarkst kakls, un izgāja ārā.

Rorenas ciemā ap šo pašu brīdi kāds gestapovietis iebāza kramplauža atslēgu zemās mājeles durvīs, kur dzīvoja Herberts Folmers ar māti. Adas mētelī tērptajam iebrucējam aiz muguras stāvēja Kūlējhenške ar uzvilktu pistoli. Pie pagalma vārtiņiem glūnēja vēl otrs ādas mētelī un birģermeistars, vīrelis, kas bailēs bija sakucis gluži līks. Apcietināšanai vajadzēja notikt neuzkrītoši. Gestapo mašīna gaidīja ārpus ciema. Šoferim dots rīkojums piebraukt tikai tad, kad redzēs kabatas baterijas gaismas signālu.

Herberts Folmers neizģērbies gulēja virtuvē uz veca koka dīvāna, kam bija uzmests salmu maiss. Tikko aizgājis no zenītartilērijas hauptmaņa mītnes, viņš bija apsvēris, vai šo nakti labāk nepavadīt pie Hermaņa Hennes Eberštetē. Hermanis būtu viņam devis naktsmājas. Tomēr to nedrīkstēja darīt. Viņam, Folmeram, bijušajam koncentrācijas nometnes ieslodzītajam, bija uzdots nevienu biedru neiejaukt savās darīšanās. Viņš pamodās no spalga kliedziena mātes istabā. Bet tad ķērāji jau bija klāt. Blakus istabā māte gārdza, kā asinis spjaudama. Viss nokavēts. Iekams vēl Folmers paspēja īsti atjēgties, tērauda astotnieks jau saslēdza viņa rokas.

Gestapovietis, kas bija atmūķējis durvis un nu priecājās, ka viss norisinājies tik gludi, ar neķītru joku paskaidroja apcietināšanas iemeslu:

—    Lielgabalu stobru un jaunavu caurumus nevajag aizsegt ar ķepām. Allez hopp, Folmer …

Herbertam Folmeram šķita, ka visrūgtāko pieredzi patiesi var izgaršot kā vērmeļu rūgtumu mutē. Viņš pieļāvis kļūdu, kādu neparko nebija drīkstējis pieļaut. Lētticīgi padevies jūtām, iepriekš nepārbaudījis tās ar saprātu. Vieglprātīgi noticējis, ka zenītartilērijas hauptmanī būs patvēries mazliet sirdsapziņas. Kad viņu četrdesmit trešā gada beigās atlaida no koncentrācijas nometnes — it kā par labu uzvešanos un arī tādēļ, ka viņš esot ogļracis, viņš prata šo žēlastību pareizi novērtēt. Vēl turpat nometnē biedri viņu brīdināja: «Tevi atlaiž no ķēdes tikai tāpēc, lai tu uzrādītu sakarus, ko viņi paši neprot uzokšķerēt. Uzmanies, Herbert…» Pretošanās kustība nebija nožņaugta. To Folmers manīja, vērodams, kā uz viņu nolūkojas darba biedri šahtā, sievietes uz ielas vai autobusā un pat jaunieši. Tie klusēdami izrādīja viņam cieņu. Bet tas vēl neko nenozīmēja. Viņš redzēja un dzirdēja arī ko citu: vagoniņu avārijas šahtā, sabotāžu, veikli mas

kētu, čukstus izteiktu propagandu, piemēram, pēc neizdevušās Ardenu ofensīvas: «Un tā bija mana vienīgā cerība…» — leģendārus nostāstus par krievu gandrīz pārcilvēcisko drosmi un izturību: «Viņiem četrdesmit grādu salā pat cimdu nevajagot…» — tad ap ziemsvētkiem pirmā skrejlapiņa: «Nebūs miers virszemes un cilvēkiem labs prāts, kamēr es esmu dzīvs! Ādolfs Hitlers.» Folmers lapiņu bija nodevis priekšniecībai. Viņš juta, ka tuvumā jābūt špikiem. Kādu dienu Hermanis Henne sūtīja viņu iztīrīt šahtas ejās uzkrājušos ūdeni. Hermanis Henne, kādreiz viņa uzticamākais draugs, šķita samierinājies ar nacistiem un Folmeru nelikās nemaz redzam. Kad Folmers pieprasīja, lai dodot viņam uz pārplūdušajām ejām līdzi vēl divus vīrus, Henne labi pazīstamajā, čerkstošajā balsī atteica: — Tev jāstrādā vienam, Herbert, vispār tev jāstrādā vienam, labākajā gadījumā vari ņemt talkā kara gūstekņus. — To pateicis, Hermanis aizgāja. Kopš šā brīža Folmers skaidri zināja, ka nav viens. Partija dzīvoja.

Viņam deva palīgā dzelzceļa strādnieku brigādi — divdesmit septiņus franču kara gūstekņus. Kad viņi bija divus mēnešus kopā nostrādājuši, viens atnāca pie viņa un sacīja: — Biedri Erbert, mums ir nelegāla partijas šūniņa — trīs cilvēki. Mēs darīt visu, ko varēs priekš patriotisk morāles ar mūsu paš cilvēkiem. Tu var mums palīdzēt. Mums ir kopēj ienaidnieks un kopēj mērķis. — Folmers paspieda francūzim roku. Viņš to nedarīja cēlo vārdu dēļ. Jau nedēļām viņš bija vērojis šo Robertu, turēdams aizdomās puisi, kas izskatījās pēc profesora dēliņa, bet apgalvoja, ka esot tautskolotājs, telegrāfa darbinieka dēls. Par to, ka Roberts ir patiess, Folmers pārliecinājās no faktiem. Roberts nekad nemeklēja vieglāku darbu, neizrādīja īgnu, trulu laiskumu vai stūrgalvību kritiskajās lietaino, auksto dienu rīta stundās, kad franči bieži vien sāka savā starpā strīdēties un Folmeram vajadzēja iejaukties ar asām pavēlēm un komandām.'' Roberts tad mēdza teikt: — Neļaujiet aukstumam kost smadzenēs un lietum izmiekšķēt labo omu. Saprāts, biedri, ir kā jumts virs galvas. Ko teiks tava madame, kad tu pārbrauksi mājās ar tukšu, izdegušu pauri, ko domās kaimiņi tavā ielā? Vai lai viņi domā: Ferdinands vāciešu gūstā kļuvis par īstu cūku, ko? …

Herbertam Folmeram vajadzēja sevi piespiest vispirms visu pārbaudīt ar vēsu prātu, nevis rīkoties, kā jūtas liek. Un tomēr jūtas viņu bija padarījušas lētticīgu. Posts, ko viņš bija pieredzējis, palīdzēdams Rainā apdzēst ugunsgrēkus, un vēlāk tās meičas sirdssāpes Līzbetes Kāles staljaugšas istabiņā… Kad meitene pēc satikšanās uznāca augšā, tā atkal sāka raustīties aiz sirdssāpēm. Nevarēja ne noklausīties, kā nabadzīte vaimanāja: — Neviens nevar palīdzēt, neviens pats, visi viņi aizies postā, visi aizies postā… — Tad viņš cēlās un gāja pie hauptmaņa. Saprāts pretojās. Vēl dažas stundas par agru. Bet viņš bija noticējis šā cilvēka labajai slavai. Rainā runāja, ka zenītartilērijas baterijas komandieris neesot fanātisks nacists, neesot arī no īstajiem armijas bifeļiem … Kā Līzbete Kāle iztrūkās, kad es teicu: — Tagad iešu uz zenītartilērijas pozīcijām un mēģināšu pierunāt hauptmani. — Folmer, — viņa sacīja, — man nav nekādu tiesību jūs atturēt. Bet, ja man tādas tiesības būtu, es to darītu ar zobiem un nagiem … — Es teicu: — Līzbet, vai mums ir tiesības domāt par sevi? — Tad viņa man Jāva iet, nebildusi vairs ne vārda …

Kad Herbertu Folmeru grūšus grūda pa priekšnama ķieģeļu klonu garām mātes kambara durvīm, viņš uzsauca:

—   Māt, paņem Līzbeli pie sevis …

Kūlējhenške bija atriebīgs cilvēks. Viņa atriebes kāre bija pat stiprāka par gļēvumu. Pašreiz viņš ieraudzīja iespēju beidzot atmaksāt balamutīgajai sievai, kas dzīvoja stallaugšā un bija liegusies strādāt viņa sētā. Kas dzīvo zem viņa jumta, vai tas cilvēks vai lops, tam būs klausīt Henškem! Kad gestapovieši bija iegrūduši Folmeru mašīnā, Henške, it kā kaut ko svarīgu zinādams, paraustīja vienu gestapovieti aiz mēteļa un aizsmakušā balsī pačukstēja, ka šis komunistu cūka allaž esot pinies un runājies ar sievišķi, kas dzīvojot viņa sētā, un tāda draudzēšanās, — jā, mans partijas biedri, tieši draudzēšanās ar šo ir to sievišķi galīgi samaitājusi. — Bez tam, — Henške pavērsās pret kumpaino birģermeistaru, — tu, Vilhelm, sacīji, ka esot zvanījusi žandarmērija. Zvanījusi vietējam žandarmam, bet tas kopš divām nedēļām iesaukts armijā. Nu runā taču, Vilhelm! — Viņš iegrūda kumpainajam sānos duncku. — Partijas biedru tas interesēs. Skaidrs kā diena, ka te izveidojas vesela kombinācija! — Birģermeistars, neganti drebinādamies saltajā miglā, nu steigšus pastāstīja, ka šovakar no Rainas pozīcijām dezertējis unteroficieris, kura slampa dzīvojot šai ciemā.

—        Un šitā slampa, — Kūlējhenške dedzīgi iejaucās,

—    savukārt ceļas un gulstas pie tās maitas. Kombinācija skaidra: no sieviešiem vienmēr var uzzināt visu, ko vajag. Jāliek tikai viņām uzdziedāt, vairāk nekā! Varbūt tas izbēgušais suns jau iekārtojies migā pie palaistuvēm. Mums jārīkojas!

Gestapovietis aizdedzināja cigareti. Gludi skūtajā sejā viedās nicinājums, kas pauda, ka šis uzticamais, bet muļķīgais zemnieku vecākais viņu garlaiko. Kūlējhenške to redzēja gan, bet iztulkoja citādi. Viņš nodomāja, ka šie vīri ir pie visa pieraduši un gestapovietis jau droši vien prāto, kas darāms. Bet tad viņš izdzirdēja ierunājamies otru gestapovieti:

—    Mūsu pienākums ir nogādāt vietā apcietināto, mīļo kaimiņ. Ja man pavēlēs, es pašu ziemsvētku vecīti izvedīšu no meža. Pratināšanai ir citi vīri. Mums katram savs darbs. Dariet ar meitiešiem, ko paši gribat.

Kad gestapovietis jau grasījās doties uz mašīnu, Kūlējhenške briesmīgi apskaitās, sāka vicināt kruķi pa gaisu un šņāca:

—   To tu, mans partijas biedri, uzskati par dienesta pienākumu izpildīšanu? Es pazīstu tavu šefu, saproti! Mēs kopā ar tavu šefu bijām melno jātnieku korpusā! Ja es teikšu kādu vārdu …

—    Nu tad — aiziet uz nākamo restorānu! — nomurdēja gestapovietis un pavēlēja savam kompanjonam un šoferim pagaidīt mašīnā ārpus ciema.

—    Varbūt gadīsies vēl kāds pasažieris… —

Herberts Folmers nebija dzirdējis visu sarunu, taču izprata tās jēgu. Kā man būtu gribējies, viņš domāja, paņemt LIzbeti pie sevis mūsu mājelē. Arī māte visu laiku centās mani pierunāt. Nē, es tomēr to nedarīju, jo bija taču sagaidāms, ka notiks tas, kas tagad ir noticis. Negribu ievilkt Līzbeti sev līdzi… Henške, tu bendesmaiss, ja man vēlreiz iznāks ar tevi sastapties …

Mašīna pabrauca garām Henškes sētai, garām stallim. Herberts Folmers redzēja staļļaugšas tumšos logus. Viens apajais jumta logs bija atvērts… Pie tā es piesēju saites, lai var atvērt. Līzbete sacīja — viņai patīkot gulēt pie vaļēja loga. Hilda arī taisījās šonakt palikt augšā pie Līzbetes. Bet nu šie jau ir ceļā pie jums … Ai, visļaunāk ir tad, ja nevar vairs palīdzēt cilvēkiem, tādiem cilvēkiem kā jums . ..

Pa ceļam Henške plānoja kaujas taktiku:

—    Tu, Vilhelm, runā vispirms par to dezertāciju, un tad mēs no aizmugures metīsimies virsū ar jautājumiem, kādu demoralizējošu propagandu dzinis Folmers, — lai izstāsta sīki un smalki. Un, ja tās salašņas vēl nevērs muti vaļā, es viņām iemācīšu runāt eņģeļu mēlēs, kad es jums saku, kad es tik jums saku …

Kūlējhenške iebelza ar kruķa galu pa staļļaugšas kambarīša durvīm. Drebelīgais, kumpainais birģermeistars ķērca:

—    Atveriet, likuma vārdā, atveriet!

Gestapo bifelim sanāca smiekli. Un, tā kā Kūlējhenškem šķita, ka pārāk ilgi neviens nenāk atvērt, viņš grūdās ar plecu durvju dēļos. Viņš zināja: koks ir satrunējis, un atslēgas skrūves izļodzījušās. Durvis tūliņ atsprāga vaļā. Iekšpusē pie stenderes atradās elektrības slēdzis. Kūlējhenške tumsā to sataustīja. Kailā, mazā spuldzīte pie griestu sijas izstaroja niecīgu, nožēlojamu gaismiņu.

Līzbete Kāle, kas paklājusi guļvietai salmus pie pavarda, jau bija kājās. Gluži apmulsusi viņa stāvēja pie salmu klājiena, turēdama ar roku kreklu uz krūtīm ciet. Hilda ar mazo Gitu gulēja gultā. Bērns aiz bailēm un šausmām bija palīdis zem segām un klusi raudāja.

Hilda savilka veco mēteli, ar kuru Līzbete viņu bija apsegusi, līdz pat kaklam un ieķērās ar nagiem drānā

—    Kur jūs esat noslēpušas dezertāciju? Rādiet šurp to nelieti! — spalgā diskantā ķērca kleinais birģermeistars. Viņš gāja virsū Līzbetei, kas vairījās no viņa kā no piedzēruša, un sāka ar kājām bradāt pa abām vilnas segām, ar kurām bija pārklāta guļvieta. Līzbete redzēja, ka līkajam kājās kūts apavi — kurpes bez auklām, apskretušas ar sakaltušu mēslu lēkšķēm. Gana izbradājies, viņš ņēmās purināt salmus un segas, spalgi ķērkdams:

—    Nemaz nemēģiniet te kādu noslēpt! Mēs atradīsim visu. Bet tad lai die's jums žēlīgs, lai die's žēlīgs!

Kūlējhenške stāvēja, kājas iepletis, istabā pie pašām durvīm. Sānis izstieptā kreisā roka un pret zābaka purnu izstieptais spieķis izveidoja kreisajā pusē trijstūri. Labo roku viņš bija pastiepis uz priekšu un turēja tajā smagu parabellumu. Masīvajā Bismarka galvā uzmaukta zeltbrūnā, stīvinātā amatcepure, priekšpusē ielocīta. Virs gaišbrūnā partijas biedra mundiera viņš bija aplicies garu karavīra apmetni. Gestapovietis ādas mētelī stāvēja kā draudīga ēna soli aiz durvīm kāpņu pakrēslī. Līkais piegāja Līzbetei tuvāk. Falsets vairs neskanēja gluži tik spalgi, kad viņš sacīja:

—    Jūs! Jūs pati iekritīsiet nelaimē, ja slēpsiet to dezertāciju. Tas plukata varbūt jums sastāstījis diezin ko. Atzīstieties — kur viņš slēpjas! Tad varbūt jūsu vainu mīkstinās.

Līzbete mazliet pabāza ārā mēli un nolaizīja apkaltušās lūpas. Bet varēja arī nodomāt, ka viņa grasās nospļauties. Līkais ierāva galvu plecos kā punduris, apgāja apkārt pavardam, izokšķerēja kaktus, tomēr ne mirkli neizlaizdams gultu no acīm. Tad piegāja pie gultas.

—    Nu, lien ārā no perēkļa! Viņš droši vien ievilcies tev blakus, slampa tāda! Augšā, augšā — veicīgāk!

Līzbete palika stāvam, kur stāvējusi, negāja viņam ne soli pakaļ. Bet, tikko viņa ierunājās, līkais palaida vaļā mēteli, kuru bija jau sagrābis, lai izrautu Hildai no rokām.

—    Te nav vairāk neviena, — Līzbete, tikko valdīdamās, teica, — izņemot mani, manu bērnu un to meiteni, kura šeit strādā un kurai šodien nošāva pēdējo cilvēku, kas viņai vēl bija atlicis. Jūs taču zināt, birģermeistara kungs, — pēdējo ģimenes locekli, brāli, kas dienēja Rainā zenītartilērijā. Viņš pāris reižu bija atskrējis arī šurp. Vai zēns jūs arvien pieklājīgi nesveicināja? Meitene ir labu ļaužu bērns, birģermeistara kungs.

Līkais sakumpa vēl līkāks.

—   Tā, tā, — viņš nomurkšķēja, — tā, tā. Bet ja nu tas nav tiesa? Būs vien jāceļas augšā, jaunkundz. Bet — lai die's jums žēlīgs …

—   Ja nu viņai katrā ziņā jāceļas augšā, tad taču arī jāuzģērbj kaut kas mugurā. Izejiet uz mirkli ārā, — Līzbete teica.

To dzirdēdams, Kūlējhenške iesmējās:

—   Tu gan esi gudriniece. Mēs iziesim ārā, un tikmēr tas suns izlēks pa logu. Tā tev patiktu gan, ko? — Mazliet pagriezies, viņš pavērsa pistoli pret Hildu.

—   Arā, skuķi! Viens, divi. ..

—    Kā ķinītī, — Līzbete noteica.

—    Pievaldi purslas! — Henške uzbrēca.

Hilda nesaprata, ko iesākt, un domas pārmešus trenca cita citu. Viņai bija bail. Viņa jau. gandrīz grasījās celties augšā. Bet Henške nešaus. Viņš tikai grib mani tādu redzēt. Man mugurā taču ir tikai īsie apakšbrunči. Jau dažu labu reizi viņš mani lencis. Nē, necelšos vis. Gan Līzbete man palīdzēs. Un Rūdijs, Rūdijs ir izmucis. Viņš paklausījis un atgriezīsies pie manis. Šī laimes sajūta uz mirkli uzpaloja tik spēcīga un karsta, ka brīdi pilnīgi nomāca bažas par to, vai bēgšana izdevusies. Hilda juta pagaistam negantās bailes, kas viņai, redzot notiekošo, bija sastindzinājušas asinis dzīslās, un reizē ar asiņu silto uzplūdu viņā pamodās dziļš, nepārvarams naids pret visiem tiem, kas gribēja notvert Rūdiju. Necelšos augšā, no laba prāta necelšos. Lai viņi sit, ja grib dabūt mani kājās. Vispār nekā vairs no brīva prāta nedarīšu šito labā, ne mazo pirkstiņu kopš šā brīža no brīva prāta vairs nepakustināšu. Lai sit, ja grib, lai es pakustinu kaut mazo pirkstiņu …

—    Ak tad dāma nevēlas! — Henške irgoja. Bet tad viņš ierēcās tā, kā bija paradis ciemu krogos rekt: «Uzvara vai Sibīrija!» — kā mēdza rēkt savā sētā, dzīdams kalpus vai gūstekņus pie darba, tā ka skanēja pāri žogam līdz pat tīrumiem:

—   Augšā! Ja necelsies, nošaušu tevi kā kaķi!

Nu arī Līzbete, savaldību zaudējusi, uzkliedza:

—    Jūs tikai gribat meiteni izdzīt no gultas tāpēc, ka viņai nav gandrīz nekā mugurā. Jūs esat… cūka jūs esat. Jūs izlokāties pa aizmuguri. Citi var cīnīties frontē un krist, ko?

Tie bija stipri vārdi. Henške uz mirkli sastinga.

—         Ak šitā gan, komunistu brūte, — viņš murmuļoja,

—    ko tik tu visu nezini! Jā, kādā sabiedrībā grozies, tādu dziesmu dziedi… — Līzbete saprata, uz ko Henške tēmē — uz viņas draudzību ar Folmeru. Bet šoreiz viņa neļaus sevi ar dubļiem apmētāt. Šoreiz ne, šajā ziņā viņa bija ļoti jūtīga. Tāpēc viņa vēlreiz iesaucās:

—   Jūs esat ne tikai cūka, Henške, bet vēl turklāt gļēvs cūka …

Tas nu bija par daudz. Kā vērsis Kūlējhenške metās Līzbetei virsū un negantā niknumā zvēla ar resno spieķi. Līzbete tikko spēja ar rokām atvairīt sitienus, kas bija tēmēti viņai pa galvu.

—    Es tevi nositīšu! Bet līdz tam tev vēl purslas aizaugs ciet! — Bērns zem segām klusi šņukstēja. Un Henške zvēla atkal, visu laiku cenzdamies trāpīt Līzbetei pa galvu, rēkdams:

—    Man ir mundieris mugurā… mundieris mugurā … Es tevi nošaušu … lode jau ir stobrā … Bet līdz tam vēl.. .

Gestapovietis pēkšņi ienāca iekšā, piegāja Henškem no muguras klāt, ar ierastu ķērienu izgrieza tam ieroci no rokas un iebāza kabatā. Dusmās sprauslādams, Henške apsviedās apkārt.

—   Man ir tiesības viņu …

—    Bez šaubām, — gestapovietis atbildēja. — Bet tu gribi apšaut ļautiņus, kas vēl nav ne muti lāgā pavēruši. Tas ir stulbi.

Pa to laiku Hilda bija izlēkusi no gultas un uzvilkusi mugurā veco mēteli. Jāpalīdz Līzbetei, viņa man arī palīdzēja … Bērns tagad gulēja gultā atsegts, neparko nevēra acis vaļā un raudāja smilkstēdams.

Kumpainis uzlika divus pirkstus uz lūpām un sacīja:

—    Cst! Cst! — Tad viņš ar plaukstu izčamdīja salmu maisu gultā un pabāza galvu pat pagultē.

—    Es paskatītos ari naktspodā, — Līzbete ierunājās, berzēdama rokas dilbu, kas ap elkoni sāka jau pietūkt.

—   Neizrunājieties, kundzīt, — gestapovietis aizrādīja.

—    Es nekā nedaru, bet tas tur, — Līzbete ar elkoni norādīja uz Henški, — tas pret cilvēkiem izturas kā pret lopiem. Ko tad es esmu noziegusies . ..

—    Katram pēc nopelniem, — Kūlējhenške ierēcās un gribēja no jauna mesties Līzbetei virsū. Taču gestapovietis noteica:

—    Paļauj man, brālīt! — Viņš pastūma Henški pie malas, pavilka ar zābaka purnu virtuves krēslu tuvāk un nozvēlās uz tā, kājas uz priekšu izstiepis, rokas kabatās sabāzis. Līzbete stāvēja metrus divus trīs no viņa. Viņš nomērīja to no kājām līdz galvai.

—    Mēs nupat pievācām kādu Folmeru. Jūs taču viņu pazīstat, kundzīt, ko?

Gestapovietis noraudzījās Līzbetē šauri samiegtām acīm. Ja laika nopratināšanai nav daudz, tad jāmēģina trāpīt ar pirmo sitienu. Nopratināmajam iegāž ar faktu kā ar mietu pa pieri. Tajā brīdī nopratināmai^ uzmanīgi jāvēro. Minot faktus, kurus var izšaut kā lielgabala šāviņu, jāievēro, kā tie, mērķi sasnieguši, sprāgst. Nobālēšana, lūpu kodīšana, naidīgi skatieni, stulbi smaidi, viss, kas runā pretī tēlotajam mieram, rada efektu, ko var uzskatīt par atzīšanos. Redzēs, ko šī darīs …

Līzbete Kāle nodūra galvu, bet nemitējās berzēt sāpošo roku. Cik labi, viņa domāja, ka roka tik briesmīgi sāp un varu to berzēt. Ko es citādi darītu tagad, kad šis tips glūn uz mani kā čūska uz peli!

Bet čūska domāja: pārāk sāpīgi fakts viņu nav trāpījis. Viņa nemaz nepārtrauc rokas masāžu. Ja fakts trāpa sirdī, tad vienā mirklī var aizmirst pat nāves

bailes, nemaz nerunājot par tādām nieka sāpltēm. Bet varbūt šī ir no īsti rūdītajām? Varbūt kāda no tiem nešķīsteņiem, kurus mēs nevaram ievilkt tīklā? Lāgā negribas ticēt. Berlīnes balamute. Izbombardēta. Nervoza …

—    Jūs valkājat sēras, kundzīt? — gestapovietis pamāja uz melnajiem apģērba gabaliem — blūzi, svārkiem un zeķēm, kas bija pārmesti pār kādu citu krēslu. Viņš paskatījās arī uz nokrāsotajām drēbēm, kas izžautas uz auklas pie loga, un no sāniem uzmeta skatienu Hildai. Viņa stāvēja pie pavarda cieši blakus Līzbetei. Bērns vēl arvien klusītēm raudāja.

—    Mans vīrs krita par Lielvāciju, — Līzbete sacīja, galvu nepaceldama. — Viņam bija feldfēbeļa pakāpe un Vācu krusts zeltā …

Sievietei, kas jau tuvu četrdesmit gadiem, domāja gestapovietis, protams, ir diezgan draņķīgi kļūt par karavīra atraitni. Vecā zelta krusts arī nesilda. Cilvēkam blakus vajadzīgs kas silts, kaut tas būtu vai komunists. Viņas vecumam piemērotu vīriešu palicis sasodīti maz …

—   Jūs ar Folmeru droši vien runājāt par politiku, ko?

—    Viņš man iemūrēja krāsniņu un izvilka caur logu dūmvadu.

—    Un ko viņš, tā darbodamies, jums stāstīja?

—    Viņš stāstīja, ka bez krāsns ir auksti un ka dūmi kož acis ārā, ja nav dūmvada. Un šokolādi viņš arī mums atnesa — bumbu šokolādi…

—    Un?

—    Garšoja tīri labi… kungs …

Tātad tomēr no rūdītajām. No tās es ar savām primitīvajām pratināšanas metodēm nekā neizspiedīšu. Šai patentmēlei vajadzīga patentatslēga vai arī — runga. Senāk, ai, senāk es tādu būtu pamatīgi noslānījis ar rungu. Kijevā man bija tāda runga ar lieliskiem kokgriezumiem. Un Ivans, kas to bija darinājis, dabūja pirmais… Tagad nervi tā sabeigti, ka es pat bērna pinkšķēšanu vairs nevaru izturēt.. .

—   Vai jūs zinājāt, ka šis Folmers sēdējis audzināšanas nometnē?

LIzbete pacēla galvu.

—    Ja arī nebūtu zinājusi, būtu tūliņ to nomanījusi. Folmers tiešām ir labi audzināts cilvēks, daudz kārtīgāks nekā viens otrs, kas nav bijis tajā — kā jūs teicāt — audzināšanas nometnē, jā …

Tas nu bija tīrais izsmiekls. Henškem aiz niknuma acis spiežas ārā no dobuļiem. Tagad viņš šņākdams paskatās uz mani, sažņaudzis dūrē spieķa rokturi. Man tikai vajadzētu pamirkšķināt ar aci. Viņš pazīst šefu no melnā jātnieku korpusa laikiem. Manis dēj lai viņš to bābu sit nost. Un lai taču līkais būtu iebāzis tam skuķim kaut ko mutē, kādu zeķi, vai. Bet tas jau ir galīgi jucis. Es pa to laiku labāk uzpīpēšu …

Kūlējhenške ierējās pilnā rīklē kā no ķēdes palaists suns.

—    Es tevi nositīšu … man ir mundieris mugurā …

Līzbete metās bēgt. Kaktā aiz krāsns viņš tai aizsprostoja ceļu.

—    Tu cūka, tu mēsls… — un ikvienu rupjo lamu vārdu viņš pavadīja, plaši atvēzēdamies, ar negantu spieķa belzienu. Bērns kliedza tā, ka, to dzirdot, vai asinis dzīslās stājās. Līkais lavījās uz durvju pusi.

Tagad arī Hilda šausmās iekliedzās, metās Henškem virsū un sāka dauzīt ar dūrēm tam pa muguru.

—    Ute! — Henške rēca un, spieķi pilnā sparā sev apkārt griezdams, trāpīja Hildai pa ribām. No sitiena viņai aizrāvās elpa. Viņa sabruka. Un sitējs turpināja apstrādāt Līzbeti tikpat drausmīgi, kā sācis …

Kad viņa vairs nespēs ar rokām aizsargāt galvu, tad būs ātri beigas, — nodomāja gestapovietis. — Man vajadzētu atradināties vilkt dūmus plaušās, vecā par to katru dienu pukst…

Hilda aizrāpoja līdz pavardam un pavēra kurtuves čuguna durtiņas. Ja krāsnī vēl būs ogles… Mīļais dievs, kaut krāsnī vēl kvēlotu ogles… lai es varētu tās satvert tāpat kailām rokām un iespiest nezvēram acīs … pielēkt klāt, iekām viņš paspētu atjēgties …

Ahā, jaunā meklē kvēlojošas pagales vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņa to izdarīs arī — paņems kailā rokā. Sievieši spēj visu. Katovicā viena aizgrūda rokas man automāta stobra priekšā, kad mērķēju uz viņas mīļo …

Nē, lūdzu, kungs, nešaujiet. .. Bet krāsns ir izdzisusi. Izdzisuši ir pelni, maziņā, pelni jau izdzisuši…

LIzbete vairs nejuta atsevišķus sitienus. Viņai šķita, ka viņu plosa zvērs. Nu tas brīdis tomēr ir pienācis, viņa domāja. Es zināju, ka reiz tā notiks. Zināju jau tad, kad kopā ar Gitu ienācu pirmoreiz šai sētā. Pie pumpja pagalmā stāvēja Henške un sita kādu krievu. Es zināju, pienāks diena, kad viņš tāpat dauzīs arī mani. Es to zināju jau trīsdesmit trešajā gadā, kad tēvu atlaida no darba uz ielu dzelzceļa. Divdesmit četrus gadus viņš bija tur nostrādājis, pēdējo laiku par kontrolieri, — ārā! Izdots jauns likums par ierēdņiem; neuzticams elements — sociķis. Būtu es labāk jau toreiz apsvilinājusies. Tagad man ir Gita. Viņa sauc mani. Kā sauc! … Ar Herbertu būtu bijis tik labi. Es tev pamāju, Gita. Kāpēc tu sauc mani no tāda tāluma? …

—    Manu pistoli, dodiet pistoli! — pārvērstā balsī brēca Henške. — Es gribu viņu nobeigt! — Viņš bija zili sarkans sejā, pietūkušu kaklu. Gestapovietis sēdēja gluži apātiski. Ja tikai tas skuķis tā nepinkšķētu! Arā skanēja balsis, soļi, kaut kur klaudzēja durvis. Vai tad jau būtu sākusies trauksme, kas vēstī tanku tuvošanos? …

—    Manu pistoli!

Hilda redzēja, ka Līzbete sabrūk, ka rokas tai bezspēcīgi nokrīt gar sāniem, nevarīgi ieplestās plaukstas atsitas pret grīdu. Mūra stūris vēl balstīja ķermeņa augšdaļu. Galva noslīgusi uz pleca. Zem zoda klaidā atrisušie melnie mati spīdēja sviedros. Lūpas pārsprāgušas kā lietū izmirkuši ķirši. Pa melnajiem, spīdīgajiem matiem tecēja divi smalki asiņu pavedieni, kas plūda no deguna.

—    Manu pistoli, atdodiet pistoli!

Gestapovietis ādas mētelī sēdēja kā pamiris.

—    Tad es viņu nobeigšu tāpat!

Henške atkal pavēzēja spieķi, sagrieza to gaisā, lai sitiens būtu spēcīgāks. Bet spieķis Līzbetei vairs netrāpīja. Hilda bija pielēkusi kājās, paķērusi spaini, kas stāvēja pie pavarda un bija vairāk nekā pusē pilns ar melnās krāsas šķīdinājumu. Un, iekams Henške paguva atjēgties, Hilda iešļāca viņam melno šķidrumu

sejā. Kūlējhenške izgrūda briesmīgu lāstu. Mutē un rīklē viņš sajuta rūgtu garšu, acīs cirta kā pipari. Viņš vairs nekā neredzēja. Pirmā doma bija: sālsskābe. Ari svainiene brālim iešļāca sejā sālsskābi, strīdoties par mantojumu. Brālis pēc tam kļuva akls. Henške palaida vaļā spieķi, taustīdamies pameimuroja pāris soļu pa istabu, brēkdams kā aizkauts lops, un viņa melnais, nejēdzīgi izvaikstītais ģīmis patiesi atgādināja velnu cilvēka izskatā. Viņš atsitās pret kādu baļķi, pārstāja kliegt un sāka smilkstēt:

—    Mana acu gaisma, mana acu gaisma … Palīdziet!

Gestapovietis smagi piesvempās no krēsla. Hilda vēl

arvien turēja spaini rokā un domāja: šie tagad nobeigs Līzbeti, Līzbeti un mani arī. Bet nesāpēs, nemaz nesāpēs. .. Paliec klusu, Gitiņ, Rūdijs aizvedīs tevi sev līdzi, kad atnāks …

Tas ir gan labais, domāja gestapovietis, kamēr iet gludi, trako kā meža kuilis, bet, tikko kaut kas sametas greizi, tā laiž biksēs. Sitie ir īstie, kas mūs tik tālu noveduši. Turklāt šim ciema lielkungam pat nekas nekait. Niecīgs izbīlītis, un varonim jau pietrūkst elpas un jābrēc pēc palīga …

—    Memļa! — gestapovietis nogodāja Henški. Tad viņš šļūcošiem soļiem izgāja no istabas un kāpa lejā. Henške, vēl arvien apkampis baļķi, žēlabaini gaudoja. Kad lejā nočīkstēja pagalma vārti, Hilda atguvās. Viņa nolika spaini zemē un aizvilka Līzbeti uz salmiem klāto guļvietu.

—   Vilhelm! — vaimanāja Henške, — paņem mani pie rokas!

Viņš palika bez atbildes. Pār pavardu karājās elektriskais vads ar sadalītu galu. Folmers to bija piestiprinājis pie spuldzes ligzdiņas un novadījis Udz pavardam, lai Līzbete varētu pieslēgt elektrisko vārāmo un gludekli. Hilda norāva vadu un piespieda vaļējos vada galus pie plīts virsmas. Spuldze nodzisa, bērns nomierinājās. Un pēkšņi Hilda, noliekusies pār Līzbeti, juta, ka bērns atrodas viņai blakus. Līzbete pamazām atžilba un sāka runāt. Taču nekā nevarēja saprast. Henške taustījās uz durvīm.

—    Mana acu gaisma, manu acu gaisma …

Bērns apķērās mātei ap kaklu.

—    Ūdeni! — LIzbete čukstēja. To jau varēja skaidri saprast. Tad Hilda izdzirda ārā kāpnēs kliedzienu, blīkšķi un lejā kaut ko smagi atsitamies. — Ūdeni, — čukstēja Līzbete, — mazliet ūdens uz sejas …

Hilda paņēma spaini. Kāpņu pakājē gulēja Henške un briesmīgi vaidēja. Viņa pārkāpa tam pāri, pagalmā pie pumpja izskaloja spaini un piepildīja to ar tīru ūdeni. Kad viņa atkal nonāca pie kāpnēm, saimniece bija nometusies ceļos pie vīra.

—    Ķeries klāt! — viņa ķērcošā balsī pavēlēja meitenei. Bet Hilda otrreiz pārkāpa pāri kunkstošajam Kūlējhenškem un uznesa tīro, dzidro ūdeni staļļaugšā.

Devītā nodaļa

Hāgedorns nezināja, cik stundu viņš bija gājis. Pulksteņa viņam vairs nebija. To viņš lazaretē, kur ievainotos turēja pusbadā, bija iemainījis kādam saimniekdēlam pret trīs mārciņas smagu šķiņķa ruleti. Un to savukārt cītīgi bija palīdzējuši notiesāt mīļie, izbadējušies biedri. Viņš neprata mieloties viens, kad pārējie cieta badu. «Neesi badīgs, būsi laimīgs,» mēdza sacīt māte. Šajā ziņā arī tēvs bija ar māti vienis prātis.

Kaut kur virs miglas blāķiem jau ausa rīts — pirmo gailu stunda klāt. Pienaina gaisma sāka plesties virs nespodri pelēkās miglas mākuļiem un lāsēm pilēja pie katra soļa, ko bēglis spēra, un krita zemē. Jau ieskanējās putnu balsis, bet viņš vēl arvien nebija atradis drošu slēpni.

Viņš bija gājis pār slapjām pļavām, rāpies pār lipīgām pakalnu velēnām, šķērsojis uzartus tīrumus, lecis pāri grāvjiem, lauzies cauri asiem krūmiem, vairīdamies no ceļiem un takām, kur varētu sastapt cilvēkus. Viņš it kā soļoja pa labirintu, kur uz auklām krustu šķērsu izkārtas segas un ik uz soļa jāpasit sānis sega, lai tiktu uz priekšu. Nu viņš bija pazaudējis pēdējo kompasu. Lielgabalu dunoņa un tikko dzirdamie

automātu tarkšķi noklusuši. Visapkārt valdīja kapa klusums kā drūmā lielajā piektdienā. Dārgais laiks bēglim bija aiztecējis, kā plaukstā iesmelts ūdens aiztek pa pirkstu starpām, un līdzi dārgajam laikam pagaisusi tikko dzimusī cerība, saprātīgie apsvērumi. Ar katru soli, ko viņš, miglas apstulbots, spēra pretim jaunajai dienai, viņam pēdās atkal sāka mīt apātija, trulā padevība liktenim, no kuras viņš tikko bija atbrīvojies.

Kādā uzartā papuvē Hāgedorns apstājās. Rokas bezspēcīgi karājās gar sāniem, zābaki aplipuši ar smagiem dubļiem, bruņu cepure spieda galvu, šinelis karājās plecos kā centneru smagi atsvari, un dūņu kārta uz sejas bija sakaltusi. Netālu viņš izdzirda vilcienu braucam un nobremzējam, dzirdēja, kā lokomotīve nolaida tvaiku. Kaut kur sānis, arī visai tuvu, nikni ierējās suns. Hāgedorns bija stingri pārliecināts, ka viņš atrodas pavisam tuvu kādām pozīcijām un tūliņ ieskries sardzes postenim vai patruļai tieši rokās, ja ies vēl tālāk.

Viņš norāva no galvas bruņu cepuri un izmisuma steigā sāka kārpīt zemē bedri. Viņš gribēja ierakties. Ja pārstiepj mēteli pār bedri un abās pusēs caur pogcaurumiem to stingri nosprauž, zem mēteļa paliekot vēl dažus kociņus balstam, pārber izraktās zemes mētelim pāri, izveidojot bedres malā nelielu valnīti, tad pats ielien bedrē un pēc tam ievelk līdzi mēteli, ir iespējams pašam sevi aprakt un dažas stundas zem zemes kārtas izturēt. Seja jāpiespiež pie piedurknes augšgala, tad piedurkne noderēs par gaisa pievadu. Vajag tikai pāris kociņu, gan es tos atradīšu .. . Centimetru pēc centimetra dziļāk bēglis rok bedri, piesardzīgi ievērodams pat to, lai gaišākās smiltis, ko viņš tagad atrok, nebirtu uz tīruma. Viņš tās uzber šaurās, tumšās zemes kaudzītes virsotnē. Tumšajai kārtai jākļūst atkal par virsējo slāni. Tīrumā nedrīkst palikt neviens gaišs laukumiņš. Pāris bruņu cepuru tiesu vajadzēs aizstiept projām, izbērt kaut kur uz ceļa vai grāvī, lai nerastos paugurs, jo pašam taču arī vajag vietas. Bet vispirms jāizrok olekti dziļa bedre, tieši vienu olekti — no izstieptiem pirkstu galiem līdz elkonim. Un viņš nedrīkst pagurt šobrīd, kaut arī plaukstas un

pirkstu gali jau kļuvuši gluži nejutīgi un sviedri kož acīs kā sālsskābe. Iekams migla izklīdīs un lielais maitasputns varēs viņu saskatīt, darbam jābūt padarītam…

Pēkšņi, it kā magnēts pievilktu viņa skatienu, jāpaceļ acis, un viņš ierauga — tik tuvu, ka ar dubļu piku varētu līdz turienei aizsviest, — divus cilvēkus miglā stāvam un viņu vērojam. Viņš ievaidas, it kā pakausī būtu iecirtušies plēsoņas nagi, bet tomēr — viņš redz cilvēku sejas, nevis šauteņu stobrus. Viņš mazliet paslej plecos ierauto galvu. Abi vērotāji nāk viņam klāt. Tie ir divi vīri, viens gados vecāks, platiem pleciem, drukns, ar uzmestām lūpām un šaurām, melnām Ūsiņām, otrs — jaunāks, kārns, pusgalvas garāks par savu biedru, šauru seju un izliektu degunu. Ap garo kaklu viņš švītīgi apmetis vilnas šalli. Mugurā abiem nodiluši, brūni kareivju šineļi, galvā izbalējušas laiviņas ar smailiem galiem, pār plecu lentē pārmestas maizes kulītes, kas izskatās kā tirgus somas. Tie ir franči — kara gūstekņi vai strādnieki. Abi tikko manāmi vīpsnā. Cilvēkam, kas nometies ceļos pie bedres un kam sejā spīd vienīgi acu baltumi, vecākais pastiepj pretim plaukstu, kurā ir drusciņ sagrieztas tabakas.

—    Smēķēt, korporal?

Hāgedorns pieceļas bedrē kājās, ļauj iebērt tabaku sev saujā un arī lūko pasmaidīt. Viņš nezina, ko iesākt ar tabakas šķipsnu, taču ir paņēmis to un pateicis «mērci», lai pienācēji saprastu, ka viņš nav ienaidnieks. Jaunākais savā nodabā pasmejas un noskaita vāciski pantiņu, ko parasti tēmē uz tabakas mangotājiem, bet šoreiz tajā nav ne vēsts no zobgalības:

—    Vai tev, draudziņ, nav tabaciņš? Man atradīsies papīriņš… — To teikdams, jaunākais sniedz unteroficierim cigarešu papīriņu.

Šis saka:

—    Mersi, kamerad! — pirmo reizi mūžā biedra vārdā nosaukdams francūzi. Bet viņa pirksti ir kā krampjos savilkti. Viņš nevar uztīt smēķi.

—    Dod, — saka jaunākais, uztin smēķi un atdod vācietim, lai pats aplaiza. Franči uztin cigaretes arī

sev. Vecākajam ir šķiltavas, kas sameistarotas no divdesmit milimetru patronas čaulītes. Uzšķiltā liesma kvēpst.

—    Karš — beigas, — vecākais saka.

—        Vācija to zaudējusi, — saka jaunākais pasmaidīdams.

Hāgedorns gurdi pamāj ar galvu.

—    Uz kurieni jūs ejat?

—        Uz kurieni? Nu — uz kurieni… Un uz kurieni tu? Tu aizbēgt no armijas?

Hāgedorns atkal pamāj.

—        Bet te daudz, ļoti daudz zaldāts. Un SS, o, dangereux!

—    Un jums? Nav dangereux? — Hāgedorns jautā.

Jaunākais sāk aizgūtnēm stāstīt:

—        Mēs strādājām šahtā, un vakar noslīdēja bagaris. Vieni vācieši saka: «Sabotāža! Franči!» Citi vācieši saka: «Nav sabotāža, nav franči.» Sliedes apledojušas. Pavasaris. Nu mums jāgaida, kad atnāks gestapo un pateiks, kas vainīgs. Mēs labāk iesim ciemos pie nos camarades uz pirmo nometni. Tā ir galvenā nometne. Mums ir atļaujas, saproti?

Kā lai Hāgedorns to saprastu? Viņš papurināja galvu.

—    Ir arī citādi vācieši, — vecākais piebilda.

Hāgedorns izlīda no bedres, noslaucīja seju piedurknē un mazliet nedroši iejautājās:

—    Vai jūs man palīdzētu?

—    Ko darīt?

—    Apbērt mani ar zemēm.

—    Mon Dieu!

—        Kurp tad lai es ietu? Jūs sakāt — visur esot kareivji un SS.

—        Uz nometni viņš mums līdzi nevar nākt, — jaunākais piebilda. — Daudz biedri ir dusmīg uz vāciešiem. Mūs paslēpt…

—        Allez, Robert! — vecākais piegrūda jaunākajam un, pret Hāgedornu pavērsies, teica: — Es zinu: viens biedrs bija aprakts septiņas astoņas stundas pie Nansī. Un dzīvo atkal pie sievas. Pēc septiņām astoņām stundām karš cauri. Allez! To mēs izdarīsim …

Tā izbēgušie franču kara gūstekņi palīdzēja izbēgušajam vācu unteroficierim ierakties zemē. Viņi to darīja gaužām rūpīgi. Ar kabatas naža īlenu vecākais izurba Hāgedorna gāzmaskas kārbā caurumus, pašu kārbu vēlāk prasmīgi novietoja pie zemes kā gaisa šahtu un nosedza ar satrunējušiem salmiem. Viņi lika vācietim iedzert malku degvīna, iekams viņš iegūlās bedrē, un aptina ap jostasvietu jaunākā francūža vilnas šalli, lai pasargātu nieres. Vispēdīgi viņi ar zemes pikām atjaunoja izrakņāto vagas arumu. Kad viss bija padarīts, vecākais pa gaisa šahtu uzsauca Hāgedornam, lai domājot par kādu meiteni, viņa draugs, kas gulējis septiņas astoņas stundas aprakts pie Nansī, arī esot visu laiku domājis par savu madame. Un lai pastāvīgi kustinot kāju pirkstus, tas palīdzot asinīm riņķot…

—    Un par raison, kamerad, par raison, kāpēc viss ir tā, saprati? — jaunākais vēl piebilda. Tad abi devās projām, novēlējuši vācietim bonne rйsurrection …

Hāgedorns domāja: šeit gulēt vēl nav pats Jaunākais. Pats Jaunākais būtu — būt gluži pamestam un vientuļam . .. Bet vēl pasaulē ir biedri…

Ap to pašu laiku — ap trešajiem gaiļiem tajā rītā — vācieši kāda alksnāja malā zemē iekārpīja Herbertu Folmeru un vēl divdesmit septiņus vāciešus, kurus, ar roku dzelžiem citu pie cita pieķēdētus, atbrīvošanas dienas rītausmā ar patšauteņu zalvi bija noslepkavojusi speciālā eksekūcijas komanda.

Herbertu Folmeru pat nenopratināja. Nemaz Eberštetē neapstājoties, viņu tūliņ aizveda uz gestapo cietumu apgabala centrā. Tur viņu gan ieveda istabā ar panelētām sienām un popētām durvīm, kurā spilgts prožektors — tāds, kādi mēdz būt teātros, — koncentrēja gaismas kūli uz ķebli, taču šajā mocību krēslā viņu nemaz neapsēdināja. Pratinātājs — SS virsnieks ar piņņainu seju kaļķa baltumā, kurš pirms kara bija visvājākajos provinces teātrīšos tēlojis jaunos varoņus, — pavirši ielūkojies aktīs, kā Cēzars parādīja ar lejup vērstu īkšķi pa logu uz pagalmu. Bālajam priekšniekam acis pieplūdušas asinīm, gandrīz tikpat sarkanas kā trusim, un no viņa melnā mundiera dvakoja alkohola un vēmekļu skābenā smaka. Iepriekšējā dienā

šās iestādes pagrabā bija nošautas vienpadsmit gestapo okšķeres, tā sauktās noslēpumu glabātājas, to vidū ari naktstauriņš, kuru šis miroņgalvas kavalieris pirms četrām nedēļām bija noprecējis.

Apakšā cietuma pagalmā sargi pieslēdza Folmeru ar tērauda astotnieku, kas vēl žņaudza viņa rokas, pie pēdējā locekļa dzīvajā ķēdē. Nu viņam kreisā roka palika brīva. Kad sargi bija aizgājuši, kaimiņš ierunājās:

—    Izņem man cigareti no mutes un nopīpē.

Folmers paņēma cigareti, ievilka pamatīgi dziļu

dūmu un iesprauda atlikušo smēķa galu biedram atpakaļ lūpās.

—    Kā vergu transportā. Bet tālu viņi mūs neaizvedis, — viņš sacīja.

Dzīvā ķēde sarāvās. Kaut kur vidū viens bija saļimis. Tas karājās ar augšup izgrieztām rokām biedru važās. Viņu uzslēja kājās. Folmera kaimiņš izspļāva cigaretes galu, lēni ar kurpi, kurā nebija aukliņu, nomina oglīti un sacīja:

—    Gala stacija. Nenododies ilūzijām. Tie, kas atrodas šeit, visi ir atšķiroti — politiskie un dezertieri. Es liedzos kāpt pats savā zārkā. Man ar iznīcinātāju lika naktī taranēt smagos bumbvedējus, saproti. Bet, iekams šie atnāks mūs nokniebt, es ietriekšos ar pieri sienā.

Pēc brītiņa Herberts Folmers ieteicās:

—   Un kam no tā kāds labums? Varbūt uznāk gaisa trauksme.

Kaimiņš pacēla acis pret augsto mūri, kura augšmala bija nokaisīta ar asām šķembām; migla kūpēja kā dūmi pret prožektora staru kūli.

—   Tādā laikā var palidot vienīgi kraukļi, — viņš dobji noteica.

—   Un ja nu tomēr … mēs esam paši pēdējie, —* Folmers izgrūda caur zobiem.

Kad kaimiņš no jauna ierunājās, viņa balss skanēja gaišāk:

—   Pacel arī savu roku reizē uz augšu, biedri, man jānoslauka piere …

Tas notika starp četriem un pieciem no rīta. Tūliņ

pēc pieciem ar brezentu pārjumtā kravas mašīnā piebrauca speciālā komanda. Ap sešiem bendes domājās darbu veikuši — dzīvo ķēdi aprakuši.

Dažas minūtes pēc deviņiem sirēna uz Rainas rātsnama jumta sāka gaudot. Skanēja visilgākais, visbiedinošākais signāls: tanki!

Hauplmanis Zāligers vēl nekad nebija piedzīvojis tanku uzbrukumu. Kad viņš pārņēma zenītbaterijas komandu, nevienam pat prātā nenāca, ka fronte varētu pievirzīties pie zenītartilērijas pozīcijām Rainas pievārtē, un, lai gan viņš dienā izturējās saprātīgi un lietišķi, naktīs viņam tomēr rādījās slavas lauri, viņš domāja par pozīcijām, kas atrastos aiz trīskāršas ierakumu sistēmas un mīnu lauka; zem pilsētiņas drupām pagraba velvē viņš satiktos uz apspriedi un iedzeršanu ar artilērijas un infantērijas komandieriem. Šie kungi sacītu: «Jā, ko gan mēs iesāktu, ja mums nebūtu drosmīgās zenītartilērijas.. .» Un fronte pie Rainas tiktu noturēta — nedēļām, mēnešiem. Taču kādu dienu ienaidniekam palaimētos izlauzties ar tanku vienību. Sāktos vispārēja panika. Bet viņš, divdesmit sešus gadus vecais hauplmanis Zāligers, stāvētu kā rocher de bronce un, nezaudēdams aukstasinību, ar prettanku granātām sašķaidītu tuvojošos šermenu vai T-34 platās, varenās tērauda krūtis, viņš iznīcinātu veselu tanku izlases armiju. Viņš, drosmīgais hauplmanis Zāligers, šeil pie mazās Rainas atšķirtu jaunu lappusi Vācijas reiha vēsturē, šeit būtu ienaidnieka Katalaunas lauki *, šeit tas saņemtu nāvējošu triecienu. Hauptmaņa Zāligera attēls (kāda nemilitāra seja!) parādītos visos laikrakstos, bet vēlāk skolas grāmatās… Viņu izsauc uz galveno mītni, pats fīrers ar savu roku apliek viņam ap kaklu bruņinieka krustu. Bet viņš to valkās nevērīgi, kā elegantu kaklasaiti. Viņa kreklu apkaklītes būs sniega baltumā. Reiha varonim piederas trīsreiz dienā mainīt virskreklu …

1 Līdzenums Sampaņā, kur 451. gadā romiešu karavadonis F.tijs pie Katalaunas ciema sakāva Atilas karapulkus.

Bet tagad viss izvērties gluži citādi. Nebija trīskāršās ierakumu sistēmas, nebija mīnu lauka, nebija ne artilērijas, ne infantērijas komandieru kungu. Pa ceļu klumburoja daži ievainotie. Ienaidnieki tuvojās neredzami un nedzirdami kā zagļu bars. Un nodaļas kaujas komandpunkts pieprasīja sīkas ziņas, īpaši precīzu ziņojumu par stundu un minūti, kad notikusi pirmā sadursme ar ienaidnieku. Tā ir varoņa necienīga karošana!

Zāligers savu komandpunktu bija ierīkojis pie lielgabala «Dora». Tas nozīmēja, ka viņš, ar tālskati apbruņojies, gulēja aiz lielgabala uzbēruma un kliegšus ziņoja uz zemnīcu telefonistam, tam pašam ar čurkstošo pīpi, savus novērojumus:

«Vājas detonācijas dienvidrietumu virzienā … Motoru rūkoņa, jādomā, tanki Langsbahas ciemata tuvumā … Gaisa telpā divas ienaidnieka izlūklidmašīnas.» Lielgabalu apkalpes, izņemot pa vienam novērotājam no katras, nekustīgi kvernēja lielgabala apaļā ierakuma malā, un čokurā sarāvušies kareivji līdzinājās masu kapā samestiem miroņiem. Vajadzēja panākt, lai pozīcijas no augšas izskatītos kā izmirušas.

Jau trīs lāgi Zāligers bija pavērsis tālskati uz lielo pauguru, kas atradās aiz pozīcijām, un lūkojis tā virsotnē vai piegāzē saskatīt hauptšturmfīrera ļaudis. Esesietis taču bija solījis, ka viņa puiši došot baterijai ugunsaizsegu. Kur tad nu varoņi palikuši? Kur palicis melnais plēsoņa? Kā būs ar izplānoto Votana alu? Kad viņš par to apvaicājās nodaļā, tur izlikās jautājumu nedzirdam. Komandiera dienas pavēle bija saņemta pa telefonu un pa mikrofoniem nodota tālāk katrai apkalpei. Varoņgars pa telefonu. Zāligeram šķita, ka kaujas noskaņojums baterijā ir visai nožēlojams. Korta, protams, ķērca kā aizvien un ne par šo, ne par to saukāja vai visus zēnus par eksemplāriem. Viņš bija atbildīgs par pretgaisa aizsardzību. Dīvaini — virs pozīcijām šorīt vēl nebija griezies dārdošais bumbvedēju karuselis, kaut gan migla jau sen izklīdusi. Zāligers nezināja, ka arī pretējā pusē bija virsnieki, kas alka slavas un bija palūguši Air Forces šodien pasaudzēt stratēģiskos mērķus, lai varētu pēc klasiskiem kaujas likumiem tos sasist ar artilēriju un pēc tam triumfāli ieņemt ar tankiem un infantēriju.

Ap desmitiem, kad vēl arvien nekas nebija noticis, vieglajā mašīnā ieradās komandieris. Viņš piestāja uz ceļa netālu no lielgabala. Taču tieši šajā mirklī, it kā drāmas velnišķīgais režisors būtu gaidījis parādāmies šo tēlotāju, pirmais artilērijas šāviens nogranda pļavās labu gabalu no pozīcijām. Komandieris tomēr izkāpa no mašīnas un, aukstasinīgu vaigu rādīdams, rāmā solī nāca tieši pie lielgabala. Zāligers katrā ziņā gribēja tam parādīties brašā stājā, jo vairāk tādēļ, ka vēl arvien bija nobijies par nolādēto atgadījumu ar Hāgedornu, bet adjutants, kas sagatavoja štābu pozīciju maiņai un nopūlējās, lai nodibinātu sakarus ar minēto vistkopi, nebija viņam vēl pavēstījis šefa domas. Stalti izslējies, viņš devās pretim komandierim, iznesīgi izstiepa roku, lai ziņotu. Taču nepaspēja vēl pavērt muti, kad gaiss nogranda no jauna. Otrais šāviņš sprāga soļus piecdesmit no «Doras»; tam uz pēdām sekoja trešais, kas aizsvilpa mazliet pa kreisi. Virsnieku kungi pēkšņi gulēja uz vēdera viens otram pretī.

—    Kaujas laikā nav jāziņo, Zāligera kungs! — majors nošņācās. Zāligers atvainojās. Situācija ārkārtīgi nepatīkama. Kaukdams atkal tuvojās šāviņš, taču aizdrāza pāri pozīcijām un detonēja kalna pakājē, uzsviezdams gaisā dubļu mākoni baznīcas torņa augstumā.

—    Jāievēro izšaušanas mirklis un jāskaita. Tie bandīti sāk piešaudīties! — majors rēca. Viņa šoferis uzdrošinājās visu laiku kā neprātīgs spiest signāla tauri. Virsnieki piecēlās kājās. Majors īgni pameta šoferim ar roku, lai apklust, un jautāja Zāligeram, vai baterijā viss esot kārtībā.

Te nu tas atskanēja — jautājums, kuru viņš bija gaidījis, no kura bija baidījies. Zāligers nostājās pamatstājā un apgalvoja, ka baterija cīnīšoties, kā majora kungs pavēlē licis. Gaisā atskanēja dobja dūkoņa, pārvērzdamās ne visai skaļā svilpšanā. Patālu pļavā kaut kas nopakšķēja. Trāpījuma vietā uzvirpuļoja balts miglas stabs. Pozīciju centrā kāds mežonīgi sāka

dauzīt ar dzelzs vāli pa pakārtu sliedes gabalu. Korta dzērāja balsī pa lielu gabalu rēca:

—    Gāzes! Trauksme!

Majors jautri iesmējās. Lielgabalnieki, to redzēdami, ņēma atkal nost gāzmaskas, kuras jau bija sākuši maukt galvā, un no jauna sakņupa.

Majors noteica:

—    Kolēģim baltrocītim atkal rādās spoki, kā parasti — rādās spoki. Vai tas tēvainis vēl arvien tempj kā pandūru virsaitis? Tas taču bija orientēšanās šāviņš. Bet izklausījās, it kā nāktu no smagā mīnmetēja. Brāli pienākuši pavisam tuvu. Nupat laikam ies vaļā. Lieniet bedrē, Zāligera kungs! ,

Labi notēlotā mierā komandieris izvilka no etvijas melnu Havannas cigāru, ar sudraba nazīti nogrieza tam galu un iespīlēja cigāru iemutī. Zāligers pasniedza uguni. Vecais izņēma viņam no pirkstiem degošo sērkociņu un labpatikā aizkūpināja cigāru.

—    Ceru, ka tiksiet godam galā, kad sāksies pa īstam, Zāligera kungs . ..

—    Tieši tā, majora kungs. Cīnīšos ar savu bateriju līdz … — Zāligers aprāvās kā aizrijies. Viņā uzbrāzmoja laimes sajūta. Vecais smējās par Kortas pārlieko centību. Gadījums ar nodevēju Hāgedornu nokārtots. Taču arī nekā pārāk patētiska viņš šai brīdī nevēlējās teikt. Majoram pārāk patētiski izteicieni patika vienīgi uz papīra. Taču, Zāligeram par pārsteigumu, majors pats pabeidza iesākto teikumu, turklāt tādā manierē, kas nepavisam nesaskanēja ar viņa līdzšinējo izturēšanos. Viņš sacīja:

—    … līdz godpilnai iziešanai no ierindas, kolēģi Zāliger. — Un, pāris mirkju cieši hauptmanim acīs lūkodamies kā hipnotizētājs, piebilda: — Dzimtenei mēs vēl būsim vajadzīgi. Turieties moži …

Pāri pozīcijām gaudodams atkal aizlidoja smags šāviņš. Tas sprāga Rainā. Sievietes kliedza. No kāda jumta izšāvās dūmi un uguns. Majors apcirtās apkārt tik veikli kā jaunkareivis kazarmu pagalmā un steigšus aizsojoja uz mašīnu. Zāligers, kā sālsstabā pārvērties, sastinga salūtā, līdz mašīna uzņēma gailu un lielā ātrumā aizdrāzās projām. Kamēr Zāligers vai

klupšus devās atpakaļ pie lielgabala, viņam degošā māja Rainā un miglas svece, kas vēl arvien virpoja virs pļavas, šķita kā svētku uguņošana. Ar tālskati pie acīm viņš atkal nogūlās aiz uzbēruma un nosprieda, ka visa viņa rīcība pēdējās divpadsmit stundās bijusi gauži saprātīga un godājama. Un tagad viņš pagaidām pieliks punktu savai godprātīgajai, saprātīgajai rīcībai, ar kuru, kā pašam šķita, viņam izdevies atmiekšķēt pat vecā kauju vilka stingumu, kura devīze taču vienmēr skanēja — izturēt līdz galam.

Raugoties pa dzelzceļa sarga mājiņas bēniņu lūku, tīrums izskatījās kā liels, melns trijstūris. Aiz tā sākās «slapjais klājiens» — tīrelis, kur auga plūšu krūmi un brūnganās, pērnās vērmeles slējās cilvēka augumā. Labajā pusē to norobežoja izdangāts lauku ceļš, ko šejienieši dēvēja par «plūmju aleju», bet pa kreisi tas aizstiepās gandrīz līdz zemajam dzelzceļa uzbērumam. Sarga mājiņa ceļa un dzelzceļa līnijas krustojumā atradās ar ģēveli pret dzelzceļu. Un jauno sievieti, kas tupēja bēniņos pie lodziņa, kurš nebija lielāks par kurpju kasti, un caur pieputējušiem zirnekļu tīkla aizkariem raudzījās pāri uzbērumam uz tīrumu, sauca Anna Slezaka. Kopš vecā sarga un viņa sievas nāves Anna viena pati dzīvoja šai vientuļajā vietā.

Pašā rīta agrumā bija atnākuši divi franči, abi izskatīgi, kārtīgi cilvēki, gan gaužām nevaļīgi, un pastāstījuši, ka tīrumā zem arumiem guļot aprakts kāds vācu karavīrs, kuram apnicis karot. Lai šī pieskatot, ka apraktais tiekot īstā laikā no bedres ārā — ne par agru, jo visapkārt vēl esot vācieši, bet arī ne par vēlu, jo zeme tīrumā esot slapja un auksta. Vecākais francūzis labprāt būtu noslēpies pie viņas. Viņa arī būtu to paturējusi, jo tas prata tik jautri smieties, un smejoties tam zobi zem melnajām Ūsiņām mirdzēja kā ieziepēta emalja. Taču jaunākais par slēpšanos negribēja ne dzirdēt. Viņa tiem arī pastāstīja, ka šajā pusē jau nedējām blandoties izmukuši vācu kareivji un patruļas, kas bēgjus dzenā rokā. To izdzirduši, franči aši devās projām. Migla tos aprija jau turpat aiz žoga

stūra. Bet varbūt, nodomāja jaunā, raženā melnmatainā sieviete, viņi tomēr labprāt būtu paslēpušies pie manis, varbūt viņi aizgāja tikai tālab, ka es izskatos kā veca grezele, tāpēc, ka jau divi nedējas guju ar visām drēbēm mugurā, neuzsienu krūtis un smirdu pēc ķiplokiem un sviedriem. Esmu pieredzējusi, ka nolaidīgs izskats un netīrība atbaida gludi skūtos vācu āžus, kas te klimst apkārt, tīri apģērbtu sievieti tūliņ met gultā un paši metas līdzi. Esmu piedzīvojusi, ka divpadsmit tēvreizes nepaglābj no šiem āžiem tik droši kā viena pati ķiploku galviņa.

Jau divas reizes viņa bija pa redeļu kāpnēm uzrāpusies tukšajos bēniņos un palūkojusies, vai tīrumā nav atvērusies bedre un nav izlīdis ārā vācu kareivis, kuram karš apnicis tāpat kā viņai. Viņā modās nenoteikta kāre sastapt cilvēku, kas bija ļāvis sevi aprakt, lai paliktu dzīvs. Franči sacīja, ka šis esot jauns puisis.

Šeit karš bija beidzies. Amerikāņi jau aizsteigušies garām. Kad viņa kapāja kazai runkuļus, tie bija piebraukuši dārdošās kravas mašīnās, no galvas līdz kājām apkārušies ar ieročiem, īgnām sejām, it kā gremotu kādu rūgtu zāli, uzbrēkuši, vai mājā atrodoties nolādētie vācu «souldžeri», ietriekuši pāris ložu mājas un šķūnīša durvīs, iekams izložņāja visas malas, un beidzot tādiem pašiem īgniem ģīmjiem atkal aizbraukuši tālāk pa plūmju aleju. Anna Slezaka vēl nogaidīja, negāja uz tīrumu, jo domāja: varbūt ieradīsies vēl citi amerikāņi. Viņai negribējās, ka īgnie ģīmji atrastu pie viņas vācu puisi un aizvestu to līdzi. Apmēram pēc trim stundas ceturkšņiem logam garām pabrauca neliels, vaļējs automobilis. Pašā dzelzceļa pārbrauktuves vidū tas apstājās. No mašīnas izlēca divi nēģeri un paraudzījās visapkārt, it kā meklēdami kaut ko. Rokā tiem bija dzelteni karodziņi ar dzelzs kātiem. Annu ieraudzījuši, nēģeri smējās un pūlējās tai ieskaidrot, ko šie meklējot: «souldžers» — kaput, beigtus kareivjus. Pie katra miroņa piespraudīšot karodziņu. Bet šeit miroņu nebija.

—    Te nav bum, bum, nav kaput, — sieviete atteica. Nēģeri smējās, sauca viņu par mammu. Mašīnas kaktā atradās skārda kaste ar slēdžiem un dažādām pogām.

Viens nēģeris kaut ko iebļāva kastē, un kāda balss no kastes tam atbildēja kā pa radio. Taču par to Anna nebrīnījās tik daudz, cik brīnījās par melno kareivju glaunajiem mundieriem. Šņorzābaki likās darināti no teļādas, bet bikses un blūzes no smalkas vadmalas. Tie gan laikam dzīvo pārpilnībā, šie amerikāņi, viņa nodomāja. Mātei bijusi taisnība. Allaž viņa mēdza sacīt, ka pret amerikāņiem Hitlers neizturēs. Amerikāņi daudz labāk apgādāti ar visu . . . Otrs nēģeris bija iegājis mājā un smiedamies atgriezās. Uz melnā cekula viņš iešķībi bija uzmaucis vecā Robreita dzelzceļnieka cepuri.

—    Mierrrā! — viņš jautri ierēcās, nostājās pamatstājā pie durvīm, izrieza vareno krūšukurvi, izstiepa roku Hitlera sveicienam un smējās vienā gabalā un pilnā rīklē. Par cepuri viņš Annai iedāvināja staniolā iesaiņotu kastīti, uz kuras bija uzrakstīts vārds Breakfast. Tad sieviete otrreiz tai rītā līdz sirds dziļumiem kaunējās par to, ka ir aplēkšķējusi kā čigāniete. Pārgalvīgi jautrā omā miroņu meklētāji aizbrauca tālāk pa grumbuļaino plūmju aleju un līdz pat nākamajam līkumam māja viņai ar karodziņiem. Kopš tā brīža nu jau vairāk kā stundu neviens nebija rādījies. Tikai tālumā — austrumos, Eberštetes virzienā, tur, kur aizstiepās dzelzceļa sliedes, vēl šad tad nodunēja. Vilcieni arī nenāks. Līnija jau vairākas dienas netika lietota — kaut kur pamatīgi sabombardēta. Bija atgriezusies vientulība, Annas mīļākā draudzene, bet kopš šā rīta viņu urdīja nemiers un viņa tai vairs neuzticējās.

Anna Slezaka pameta novērošanas posteni, izlīda pa siena lūciņu un norāpās pa redelēm pažobeles otrā pusē no bēniņiem. Tagad viņa ies uz tīrumu un pasauks jauno karavīru. Istabā pie spoguļa viņa kārtīgi uzsprauda izjukušos, melnos matus. Taisnā madonnas šķirtne pazuda melnajā mezglā. Ar slapjām rokām viņa vēl pieglauda sacirtojušās šķipsnas. No kumodes atvilktnes viņa izņēma skaisto, bārkstaino lakatu, ko meitenes gados tika valkājusi dzimtenē. Sievietei bija trīsdesmit viens gads, un viņa bija augusi Bistricas pusē Transilvānijā. Māte viņai bija rumāniete, tēvs — vācietis. Arī virs bija vācietis. Tēvs un vīrs gāja vienus ceļus ar hitleriešiem. Vīrs brīvprātīgi iestājās SS vienībā. Pērnajā vasarā, kad hitleriešus padzina no viņas dzimtās puses, visi, kas bija turējušies ar tiem kopā, ieķērās tiem stērbelēs un pameta dzimteni. Arī Slezaki «atgriezās tēvzemē», kā toreiz mēdza sacīt. Vienīgi māte nekur nebrauca. Aizceļošanas dienā viņa pakārās pie barības redelēm tukšajā govju kūtī. Tēvam nācās Annu ar varu iestumt ratos. Visu ceļu viņa nemitējās raudāt, raudāja vēl arī tad, kad viņi jau atradās vilcienā un brauca pa Vāciju. Citas sievietes, kas brauca tai pašā ešelonā, nerunāja ar viņu, daža pat nospļāvās viņai pie kājām. Tēvs draudēja ar spieķi. Bija solīts, ka ikvienai ģimenei Vartas apgabalā piešķiršot pa lielai muižai. Bet nekas neiznāca. Pozenē paziņoja, ka jaunākajiem izceļotājiem pagaidām jābraucot uz veco Vācijas teritoriju un līdz galīgai uzvarai jāstrādājot bruņošanās rūpniecībā. Anna atkal devās ceļā un raudāja, raudāja. Kā viņa izkrita no ejošā vilciena — izkrita vai tika izgrūsta, — to viņa vairs neatcerējās. Atcerējās tikai, ka bija atvilkusies līdz šai sarga būdai, ka vecie Robreiti viņu bija uzņēmuši kā savu meitu un kopuši, līdz viņa atveseļojās. Otrajos ziemsvētkos Robreita tēvu, gar līniju apgaitā ejot, nosita bumba. Viņa sieva pēc šīs nelaimes nespēja vairs atjēgties, sāka nesakarīgi pļāpāt un, paņēmusi sarkano signālkarodziņu, dziedādama klīda pa ciemu. Tad Robreita māti aizveda projām, bet Annai pateica, ka šī pagaidām varot palikt turpat, sarga postenis esot likvidēts. Taču viņai jāejot darbā Rainas stacijā, kas atradās astoņpadsmit kilometru atstatu. To viņa arī darīja, kamēr no rītiem un vakaros vēl brauca «partizāņu vilciens», kas pieturēja pie sargu būdām un aizveda uz darbu ciemu iedzīvotājus, galvenokārt sievietes . ..

Uz viņas saucieniem kareivis no slēptuves ārā nelīda. Viņa devās pāri tīrumam. Nebija grūti atrast vietu, kur viņam vajadzēja būt apraktam. Ar rokām viņa izkašņāja pussastingušo puisi. Hāgedorns bija zemē nogulējis apmēram sešas stundas. Tur apakšā bija tik klusu, ka prāti sajuka, un salti salti… Viņš tika kustinājis gan rokas, gan kājas, beigās tomēr vai nu aizmidzis, vai zaudējis samaņu. Un šai brīdī, acis atverot un ieraugot pāri noliekušos sievietes seju, melnos matus, madonnas šķirtni un augsti uzsprausto mezglu, viņam sāka likties, ka tā ir Lea. Kad tā viņu nostatīja uz kājām, viņš ieļima ceļgalos. Sieviete viņu uz muguras pusnešus aizstiepa uz mājām. Tikai istabā viņš atjēdzās, ka tā tomēr nav Lea. Viņa sacīja:

—   Es ienesīšu lielo toveri un uzlikšu ūdeni, lai sasilst. Jums jānomazgājas . ..

Istaba pavisam nesen bija izbalsināta. To varēja uzreiz redzēt. Sienas un griesti mirdzēja siltā baltumā. Senāk balti bija tikai griesti, bet sienas kafijbrūnā krāsā. Taču vecās krāsas bija kļuvušas pavisam tumšas. Līdz ar veco sargu nāvi pazudusi omulība un viss kļuvis drūms. Balsināšana bija vienīgais pārkārtojums, ko Anna atļāvusies izdarīt mājiņā. Ak tā, tomēr — virs guļamsola, kas senāk kādreiz bija atradies vagona kupejā, viņa pakāra pulētu krustiņu un šķērsu zem tā izdobtu vītola stumbra klucīti, ko piepildīja ar sūnu kumšķīšiem. Sūnās ieguldīta, mirdzēja sarkana stikla sirds. Šīs mantiņas piederēja jaunajai sievietei. Tagad uz šā sola, viņas guļvietā, ko Robreita tēvs un Robreita māte bija izpolstējuši ar jūras zāli un apvilkuši ar raibu trinīša audumu, gulēja kareivis. Kareivis, kas izskatījās kā no vircas bedres izvilkts, kas raudzījās viņā lielām, zaļām ahātu acīm, it kā viņa būtu kāda parādība. Anna nodrebēja no šā skatiena, kas mirkļiem viņu aizvīla projām no īstenības un tad atkal atsvieda grīļīgajā tagadnē atpakaļ.

—    Jums jānomazgājas, — viņa vēlreiz sacīja.

—    Jā, — atteica kareivis.

Sols stāvēja pie istabas garās sienas uz sētas pusi. Tā galvgalis saskārās ar mazgājamo galdiņu, bet kājgalis sniedzās līdz priekšējai ģēvelei. Istabai bija divi logi, var pat teikt, ka trīs. Viens no tiem atradās sola kājgalī, otrs — priekšējās ģēveles vidū, bet trešais, pavisam mazītiņš, ierīkots iekšdurvīs. Pie vidējā loga novietots galds. Kas sēdēja pie galda ar muguru pret istabu, varēja pa solagala logu skatīties uz dzelzceļa stigu, kura aizstiepās pāri tīrelim, pa vidējo logu vērot

pārbrauktuvi un vasarā, kad durvis mēdza turēt vaļā, pa tajās ierīkoto lodziņu redzēt pienākam vilcienus, kas tad pa tīreļa uzbērumu devās tālāk uz Eberšteti. Galds, veclaicīgs amatnieka darinājums, bija tā vieta, ap kuru lielākoties bija noritējusi Robreitu klusā mājas dzīve. Alkšņa galdvirsa nomelnējusi kā baznīcas sols. Gludekļa iededzināts plankums, ar vecvectēvu laiku tālruņa aparāta kasti ievilktas švīkas, jo, lai gan tālrunis parasti stāvēja uz loga, Robreits, runādams dienesta darīšanās, parasti to pievilka pa galda virsu sev tuvāk, domādams tā labāk sadzirdēt, un zēna uzmestie tintes traipi bija rūnas, ko dzīve ierakstījusi šai galdā. Katram ģimenes loceklim bija sava iesēdēta vieta pie galda. Robreits tika sēdējis galda garajā malā ar muguru pret istabu, zēns, kamēr vēl bija mājās, — uz sola, bet māte uz krēsla pie durvīm. Vēlāk uz sola sēdēja Anna. Kaktā starp abiem logiem karājās dēla ģīmetne — iestiklota fotogrāfija, pakārta ieslīpi kā svētbilde, pārspīlēti koši izkrāsota. Brūni iededzis matrozis, atspiedies pret kuģa priekšgala reliņiem, māja skatītājam ar jūrnieka cepuri tik priecīgi un bezrūpīgi kā daždien jauneklis, kam šķiršanās nesagādā nekādus sirdēstus. Bildes kreisajā augšējā stūrī zilgani dūmakainajā gaisā virs neganti zaļās jūras lidināja kaija. Zem bildes paraksts: «Mēs braucam cīņā pret Angliju . . .» Un pār augšējo labo stūri, kurš īstenībā apgaismoja visu bildi, pārvilkta melna krepa strēmele. Sentēvu telefons vēl arvien stāvēja uz palodzes. Kopš Robreita nāves tas vairs nebija zvanījis. Līdzās telefona aparātam atradās klades pierakstiem par stigas stāvokli. Smagumam uz kladēm bija novietota tintnīca un spalvaskāts. Loga nišā apaļš barometrs nepārtraukti pareģoja mainīgu laiku. Bet dienesta pulkstenis, kurš atradās starp vidus logu un durvīm, ar diviem lieliem atsvariem un mazu atsvariņu vidū, kura vilcējķēde aizķēra misiņa ritentiņu, vēl joprojām vilka laiku bez stājas un bez mitas, un tas šķita pazūdam regulatora kastē kā mucā bez dibena. Aizkaru istabā nebija, tikai pie pašiem griestiem virs logiem piestiprinātas šauras noplukušas drānas strēmeles.

No baltā pavarda, kas atradās pie istabas dibensie-

nas, uz dūmvadu stiepās sudraba krāsā nobronzēta caurule. Uz āķiem pie flīžu mūrīša piekabinātas raibas, vēderīgas kafijas krūzītes. Un virs flīzēm piekārta sedziņa ar izšūtu pamācību: «Dieva svētība vien visu dod.» Ogļu kastē zem pavarda mitinājās kaķis. Kurināmais glabājās turpat līdzās spainī. Blakus pavardam durvis veda uz guļamkambari. Tā bija šaura, gaitenim līdzīga telpa, un tajā tieši pietika vietas divām vienotrai galā nostatītām gultām un šauram skapim. Pie otras sienas, kas atradās starp guļamistabas un priekšnama durvīm, paaugstu piestiprināts garš plaukts, uz kura stāvēja vētras lākturi un signāllampas. Zem plaukta karājās iestiklots dokuments, kas liecināja, ka Francis Robreits divdesmit gadus uzticīgi nokalpojis uz Vācijas valsts dzelzceļiem . . .

Tā izskatījās līnijas un pārbrauktuves sargu Robreitu klusā, mazā pasaulīte, strādīgo, pieticīgo, labo cilvēku pasaulīte, kas visi akli bija ieskrējuši Moloham rīklē. Tikai Robreitu mājdzīvniekiem — kaķim, kazai un sunim bija izdevies Molohu piešmaukt, tie palikuši dzīvi. Suns Princis, gudrs lopiņš, gan sācis klaiņot apkārt. Dienā neviens viņu nemanīja, bet naktīs viņš staigāja ap mājiņu un klupa stilbos katram, kas ienāca pagalmā. Anna ik rītus nolika tam gluži kā mājas garam aiz šķūnīša bļodu ar ēdienu. Vistas gan, muļķa putni, aizgājušas bojā — cita nozagta, cita pati aizskrējusi, citu suns aiztrencis . .. Karavīram Rūdijam Hāgedornam mazā, klusā pasaulīte atgādināja mājas. Un Anna, izstumtā, sargāja pamesto mitekli kā tādu nelielu muzeju, kas stāsta par mierīgiem laikiem. Viņa rosās šurp un turp, paņem no guļamistabas skapja lielo veļas vārāmo katlu, izsteidzas pagalmā pie pumpja, atstiepj pielieto katlu pie pavarda, iebāž pusizdzisušajā plītī malkas pagalītes un akmeņogļu gabalus, izskrien atkal ārā, kā putns pārlido pār pagalmu, kā nieku atstiepj smago, lielo koka vannu un tad ieiet kambarī, lai paņemtu tīrus dvieļus un palūkotos, vai nav vēl aizķēries gabaliņš labo ziepju.

Pārcilādama Robreitu mātes linu kreklus, Anna atrada gan vēl gabaliņu labo ziepju. Parfum d'amour — tur stāvēja rakstīts. Kareivis guļot noāva zābakus.

Viņa dzirdēja vispirms vienu, tad otru nokrītam uz grīdas. Anna stāvēja samulsusi un neziņā, turēdama rokā ziepju gabaliņu. Maigā, tīkamā smarža modināja atmiņas par briesmīgāko grēku, ko viņa jebkad savā mūžā izdarījusi. Naktī, kas sekoja pelēkajai februāra dienai, kad vīri pelēkām cepurēm galvā bija aizveduši Robreitu māti aizrestotā mašīnā, tajā naktī pēc ilgas raudāšanas viņai beidzot bija uznācis kluss, stings trakums, kas liek nicināt asaras un sāpes; kā kritis eņģelis tas bija ieradies pie Annas, noliecies pār viņas sāpēm un čukstējis: «Celies augšā! Tavas sāpes ir mirušas, tās beidzot pārvērtušās saprātā, saprātā, kas nesāp, bet dziedina. Iegaumē: pasaules saprāts nozīmē gūt laupījumu un salaupīto izlietot! Celies!» — un Anna piecēlās, ienesa bļodu ledaini auksta ūdens un nomazgājās no galvas līdz kājām. Viņa saziepējās ar Parfum d'amoui ziepēm, kuras gan bija noliktas uz mazgājamā galdiņa, bet kurām nekad neviens nepieskārās. Rītausma, kaila kā tīrais saprāts, jau līda iekšā pa aizvirtņu spraugām, kad viņa atkrita uz sola, kur pašreiz guļ karavīrs. Viņa gribēja gulēt un neredzēt sapņus, gulēt kā sarkanraibais peļu junkurs, kurš parasti saritinās viņai pie kājām. Taču virs galvas karājās krusts un ar sūnām pildītais izdobtais vītola stumbra klucītis, un sarkanā stikla sirsniņa mirdzēja tā, ka spīdēja visa istaba. Viņa pacēla roku, lai šo drazu notriektu zemē. Bet roka, viņas roka to nespēja izdarīt. Roka atslīga uz krūtīm, un sirds klaudzināja kā jautrs kurpnieks. Pārskaitusies viņa pietrūkās kājās un iespēra aizmigušajam kaķim. Uz gaida vēl atradās zeķes, kuras Robreitu māte iepriekšējā vakarā bija lāpījusi savam vīram, kam nemūžam vairs nevajadzēs salāpītu zeķu. Pat lāpāmā adata vēl iesprausta kamoliņā. Anna paķēra lāpāmadatu, nometās ceļos uz sola un sāka bez jēgas, bez jūtu durstīt sūnas visapkārt spoži mirdzošajai sirdij. Viņa baudīja šā brīža grēcīgo saldkaisli tāpat, kā bija baudījusi ledainā, ar valdzinošo ziepju smaržu piesātinātā ūdens pieskaršanos miesai. Un viņai šķita — kļūst vieglāk. Apgulstoties Anna juta, ka sarkanraibais kaķis iebāž silto purniņu viņai padusē. Kā uguns šautra prātā pazibēja atziņa, ko kāro dzīv

nieciņš, — cilvēka miesas siltumu. Anna atgrūda logu aizvirtņus, lai ielaistu istabā skadro rīta gaismu, jaunu dienu ar jaunām sāpēm. Atsēdusies savā guļvietā, viņa ilgi ilgi glāstīja sarkanraibā kaķa zīdaino kažoku, līdz pirmā žēlsirdīgā asara atdeva viņai atpakaļ sāpes un postu.

Anna paņem ziepju gabaliņu un divus tīrus dvieļus un, iegājusi atpakaļ istabā, noliek visu uz ķeblīša. Kareivis ierunājas:

—    Ja atnāks amerikāņi, saki, ka esmu tavs brālis. Man reiz stāstīja, esot tāds kara likums: kareivi, kas bez ieročiem ienācis kādā mājā, nedrīkst saņemt gūstā. Vai tu esi tā ar mieru?

—    Jā, — Anna atbild.

—    Tad sadedzini arī šo! — kareivis lūdz un pasniedz viņai karavīra apliecību. Nevilcinādamās Anna iebāž nospeķoto grāmatiņu ugunī.

—    Mēteļa kabatā vēl ir mana pistole. Aizvāc to, iemet akā vai, vienalga, kur!

Anna paņem šineli no krēsla atzveltnes un pasniedz kareivim, lai viņš pats izvelk ieroci no kabatas. Kareivis izvelk ieroci un divas magazīnas patronu, izslidina patronas no magazīnām. — Un šo suņa numuru arī, — kareivis saka. Viņš pārmauc pār galvu kulīti, kurā glabājas skārda gabals —pazīšanas medaljons.

—    Pagaidi, arī šos grabuļus! — Viņš atknibina no svārkiem dzelzs krustu, trieciennozīmi un nozīmi par ievainojumu. Anna visu paslēpj priekšautā un iziet ārā.

Tālu viņa aizskrēja ar grabošajām, šaušalīgajām mantām, tālu slapjajā tīrelī, kur zināja kādu akaci. Apkārt akacim auga alkšņi un kārkli. Neveikli, pāri plecam atvēzēdamās, viņa vienu priekšmetu pēc otra iesvieda duļķainajā ūdenī. Vējš līksmi čabināja pērno niedru šķēpu mežu.

Uz mājām Anna kādu gabalu pa salto pļavu pagājās basām kājām. Un tomēr pēdas sviltin svila. Iedama šo gabalu neapautām kājām, viņa dziedāja:

Sēru vītol vārais,

Līksti man pāri!

Vēja vēdās zars Zemi liegi skar,

Apēnojot manu kapu ar.

Viņa dungoja šo savas dzimtās puses dziesmiņu tik laimīgā un vieglā noskaņā, kā draiskas, jaunas meitenes allaž mēdz dziedāt skumjas dziesmas.

Kad viņa atgriezās, kareivis pašreiz rīkojās uz mazgāšanos.

—         Ja esi dieva dēls, palīdzi pats sev, — viņš ierunājās. Seja jau bija tīra. Arī noskūties paspējis. Uz mazgājamā galdiņa aLradās Robreita tēva skujamais aparāts. Kareivis uztvēra viņas izbrīnījušos skatienu.

—        Tīri noskuvies, jau esi pa pusei uzvarējis, — viņš pajokoja.

Anna palūkojas viņā. Seja nav ne laba, ne ļauna, — viņa nodomā. — Zaļās ahātu acis man liekas pazīstamas, tādas akmeņiem līdzīgas; viņam ir Martina acis…

Viņa sacīja: — Es jums iedošu Robreita tēva veļu.

Viņš nav tā ar mieru:

—        Tu ar mani runā, it kā es būtu vecais prūšu Fricis. — Un, kad viņa atgriežas no kambara ar veļu, ahātu acis viņu pienaglo pie sliekšņa.

—    Tevi sauc Lea, vai ne?

—    Mani sauc Anna.

—    Tevi sauc Lea. Atļauj man izrunāt šo vārdu!

—    Esmu kristīta par Annu.

—    Vai esi precējusies?

—    Jā.

—    Un tavs vīrs?

—        Viņš dienē melnajā SS. Mēs uz Vāciju atbraucām no Transilvānijas. Ja viņš vēl ir dzīvs, tad domā, ka es esmu pagalam. Es izkritu no vilciena. Viņam tas būs īsti pa prātam. Mana māte nebija vāciete.

Ahātu acis kvēloja, zaļais akmens izkusa.

—    Viss saskan: tu esi Lea … Tu esi Lea …

Viņa kāpās atpakaļ kambarī. Viņš tai sekoja līdz pat slieksnim. Viņa paslēpās aiz atvērtajām skapja durvīm, sāka bez jēgas rakņāties pa veļas plauktiem. Tā laikam sauc viņa meiteni. Varbūt es izskatos tai līdzīga. Bet tas ir grēks, ka viņš piedēvē man to, ko jūt pret citu. Turklāt es par viņu esmu vecāka …

—    Vai tu zini, ko nozīmē vārds — Lea? — viņa dzird kareivi vaicājam. Nenogaidījis atbildi, viņš saka:

—    Lea nozīmē — darbīgā, ja skolas gudrība mani neviļ. Bet vienalga: tev tas vārds piederas. Tu esi darbīgā Lea. īstā ir pagalam — pazudusi nebūtībā …

Anna dzirdēja viņu aizšļūcam atpakaļ. Rokas aprima. Viņa piespieda galvu pie balto, vēso linu kreklu kaudzes, ar kuriem Robreitu māte bija lepojusies kā ar savu lielāko bagātību. Pašā apakšā salocīts vislabākais — batista mirstamais krekls, to viņa pati šuvusi un ne reizes nebija uzvilkusi mugurā. Anna juta galvā trulumu un locekļos gurdenumu. Veļa smaržoja pēc Parlum d'amout. Robreitu dēls, matrozis, šīs ziepes pirms daudziem gadiem bija atsūtījis no Francijas. Bildes kreisajā augšstūrī lidinājās kaija. Varbūt tā kaija vēl ir dzīva …

Tas tur istabā šķiet no studētajiem. Viņš zina, ko nozīmē vārdi. Iekams sāku kalpot pie smalkajiem kungiem pilsētā, māte mani pamācīja: «Griez ceļu studētajiem, tie visi ir cūkas.» Annai sametās kauns tā stāvēt, nekā nemeklējot. Atgriežoties istabā, viņa paņēma līdzi apakšveļu, Robreita vecās dzelzceļnieka bikses un veco, zilo svārku. Viņa labprāt būtu izņēmusi no skapja arī Robreita jauno dzelzceļnieka formas tērpu, bet goda kārtu vecajam bija uzvilkuši mugurā. Ko gan tādi veci ļaudis saprot…

Kad Anna atgriezās istabā, kareivis pašreiz vilka pāri galvai pelēkzaļo kreklu un stāvēja līdz vidum kails. Viņš pūlējās noņemt no .gurna netīru pārsēju, kas ar platām leikoplasta lentēm bija piestiprināts pie muguras un vēdera. Viņš lūdza, lai palīdzot noņemt leikoplasta lentes no muguras. Anna to darīja karstām rokām, vairīdamās, lai elpa neskartu viņa ādu. Kareivja sānus zem apakšējās ribas izrobojusi kreveļaina brūce. No netīrā pārsēja garoja salkana puvuma smaka, līdzīga stipriem kāju sviedru izgarojumiem.

—    Un nu ej ārā! — kareivis rupji uzsauca.

Viņa aizgāja uz kūtiņu un izslauca kazu. Kamēr piens pamazām krājās slauktuvē, viņa domāja: būtu man kukurūzas milti, varētu izvārīt biezputru, dzeltenu biezputru ar ogām. Pagrabā vēl ir mazliet kon servētu ogu. Bet miltu nav. Mājās es kaunētos, ja nebūtu kukurūzas miltu. Bet šeit, Vācijā, te jau nekaunas ne par ko …

Kareivim Robreita drēbes derēja itin labi. Savu mundieri viņš iznesa ārā aiz šķūnīša, aplēja ar petroleju, ko atrada vētras lākturos, un aizdedzināja netīrās skrandas. Pelnus viņš izkārpīja ar lāpstu un apbēra ar satrunējušiem salmiem. Annai vēl pajautāja, kas īsti tādam dzelzceļa sargam esot darāms. Anna iedeva viņam lielās, ar papi apsistās lādes atslēgu, kura stāvēja pagalmā aiz mājas. Kareivis atvēra lādi un apskatīja darba rīkus un dzelzs daiktus, it kā kaut ko no tiem sajēgdams. Lādē bija laužņi, dīvainas kniebies, lieli skrūvgrieži, uzliktņi, ķīļi, skrūves, ķekši. . . Anna ierunājās, ka pie Robreita trīs nedējas strādājusi sliežu būvētāju kolona — to vidū arī trīs krievu kara gūstekņi. Maltīšu laikā vecais tos aicinājis istabā.

—    … Aiz pateicības par labo ēdienu krievi uzdziedāja savas dziesmas. Reizēm mums asaras sakāpa acis, klausoties viņos. Krievi bija pagalam noskranduši, bet dziedāt tie prata brīnum jauki. Robreits pat zināja dažām dziesmām meldiju. Klausoties viņš ievilka galvu plecos un sita ar dūri takti vai nu pa sienu, vai pa kāju, ja sēdēja. Reiz viņš pat sāka dudināt līdzi. Vēl tagad atceros: «Nesiet pār zemi, nesiet pār jūrām . ..» — tā viņš dūca. Bet tad sargzaldāts, arī tāds pavecāks vīrs, apskaitās un uzbļāva: — Davai, davai, raboti, raboti, nolādētie suņi… — Kopš tās reizes krievi vairs nedziedāja. Robreits viņus arī vairs neaicināja istabā, kopš tās reizes viņš sāka vārguļot, žēlojās gan par šo, gan par to. — Mani jau sācis grauzt nāves tārps, — viņš sacīja. Man visu laiku šķiet, viņš pats gribēja mirt. Viņu atrada uz sliedēm. Dažus metrus tālāk zem uzbēruma bija novadcaurule. Tur viņš būtu varējis ielīst, kad sāka krist bumbas, var taču dzirdēt, kad tās tuvojas .. .

Karavīrs, likās, nemaz neklausījās. Viņš izvilka no lādes ķeksi, pārbaudīja, vai tas stingri turas kātā, un noteica:

—    Arī aiz mūsu mājas stāv tāda lāde. Mans tēvs ir ielu uzraugs. Kas tādu darbu strādā, tas zina gan, kā

dam nolūkam kurš rīks noderīgs. Un, ja tu man parādīsi izkapti, es arī nemaldīgi pateikšu, ka zemnieks ar to griež rabarberus, vai nav tiesa? — Viņš pasmējās.

—   Tu taču esi no laukiem, tev jāzina . ..

Anna nepalika atbildi parādā. Viņa pamāja ar roku uz sniega aizsargiem līnijas malā, kas vēl nebija novākti un sakrauti grēdā:

—   Un tas ir žogs, pie kura zemnieks izžauj muļķīgus jautājumus, lai kaltējas.

Taču kareivis neatsaucās uz viņas asprātību. Viņš palūkojās uz sniega aizsargiem un sacīja:

—    Viena nelaime pēc otras . ..

Anna no šiem vārdiem netika gudra. Kā gan viņa lai zinātu, ka kareivim, ieraugot sniega aizsargus, pēkšņi ienāca prātā meitene, vārdā Hilda, ka viņš šai mirklī redzēja mīkstus, gaišus matus sprogojamies uz slaida kakla . . . Annai atkal likās, ka zaļo ahāta acu skatiens viņai trāpa kā ar akmeni.

Vakarā, kad abi sēdēja pie vakariņu galda, Anna sacīja:

—    Skaidrības labad pateikšu, ka man pasaulē vairs neviena nav un es neviena arī negribu. Vientulība šeit man patīk par visu vairāk. Būtu labi, ja jūs drīz no šejienes atkal aizietu . . . Jūs varbūt esat studējis, es nezinu. Vienu gan redzu skaidri: kaut kas jūs moka kā rīklē iestrēgusi asaka. Bet to arī es neprastu izvilkt, pat ja gribētu …

Kareivis, kas tagad bija ģērbies Robreita drēbēs, zilajās biksēs ar sarkano iešuvi un ar lentīti sasienamā flaneļa kreklā, uzlēja vēl mazliet sīpolu mērces kartupeļu biezenim.

—    Cik tev gadu, Anna?

—    Turpat trīsdesmit.

—    Nu, tad jau tu vari runāt līdzi.

—    Jūs esat vecīgi gudrs.

—   Vecāks nekā gudrs vai gudrāks nekā vecs — kā tu gribēji sacīt?

Tādu kalamburu Anna nespēja vārēt. Viņa neuzticējās šādām studētu cilvēku valodām. Aiz tām parasti slēpās kaut kas ļauns. Tāpēc viņa tiepīgi klusēja.

Hāgedorns juta, ka viņu aizvainojis, un tāpēc uzsāka . citas runas:

—     Pastāstīšu tev par to, kas mani moka gluži kā rīklē iestrēgusi asaka, — īstā Lea un es, saproti, bijām precējušies, apprecējāmies pavisam jauniņi, gandrīz vēl bērni. Kāzu ceļojumā braucām mašīnā, DKW sporta kabrioletā. Mūsu ceļš veda uz dienvidiem — uz Laufenu, Urahu, Glatfeldenu, Kalvu, tad uz 2iljē kalnu pāreju. Tās virsotnē stāv divas nolūzušas kolonas no romiešu laikiem. Laika zobs izgrauzis lūzuma vietas, un tās ir izdobtas kā kristāmtrauki. Tur sakrājas lietus ūdens un rasa. Lea devās turp, lai nomazgātu vaigu debesu rasā, kā pati teica. Tāda viņa bija — tik sirsnīga, izdomā bagāta un ekstravaganta, viņai patika matos valkāt sarkanus koraļļus. Mali viņai bija mīksti un melni, tavējie ir asāki. Tik labu sīpolu mērci viņa nebūtu pratusi pagatavot kā tu, noteikti ne. Bet plaukstas viņa pastiepa man pretī kā skaistāko marmora trauku un sacīja: «Dzer, mīļotais, debesu rasu, tās ir manas asinis.» Tieši tāpēc es viņu mīlēju. Mēs bijām Veronā, izbraucām automobilī pa San Mikelas vārtiem un aizgājām uz to vietu, kur atdusas Džuljeta. Tas ir pavisam tuvu pie vecā franciskāņu klostera. Man tas šķita visai garlaicīgi. Bet Lea bija aizkustināta gaužās žēlabās. Rītos viņa mani viesnīcas istabā pamodināja agri jo agri un, izskatīdamās pēc eņģeļa, runāja: «Tā lakstīgala bij, ne cīrulis…» Tas jau skanēja pavisam citādi. Bet Venēcijā notika nelaime. Tur mēs satikām kādu mūziķi, džentlmeni, vārdā Jago. Tas nu gan prata plātīties! Es vairs biju tikai piedēklis. Bet mīlā un kauliņu spēlē piedēkļi neder. Viss notika, kā bija sagaidāms, — viņa aizbēga ar to nelieti. Kundziņš viņu drīz vien pameta. Man šķiet, viņš bija par gļēvu, lai dzertu asinis no marmora trauka. Sirdssāpēs viņa dēļ Lea aizgāja bojā — nonīka, nomira …

Anna klausījās kareivja stāstā kā brīnumu brīnumos.

—    Kad tas viss notika? — viņa naivā ticībā apvaicājās.

Hāgedorns viņai atbildēja nopietni, tikpat nopietni, kā bija stāstījis visu stāstu, ar tikko jaušamu apnikumu balsī:

—    Tu taču mani izraki no bedres tīrumā. Es pašreiz biju pie viņas pazemē, apakšzemes valstībā. Ja tu nebūtu mani atradusi, mēs būtu izlīguši. Bet trešo nāvi es nespēju izturēt. Vienmēr kaut kas iztraucē . . .

Anna atkal redzēja zaļās ahātu acis sadegam. Un viņai iesāpējās sirds, redzot nožēlojamos izdedžus.

—    Kāds tu esi nabaga cilvēks, — Anna teica.

—    Vai mans stāsts tevi tā aizkustināja, ka tu vairs mani neuzrunā kā veco prūšu Frici? Tad taču tas vismaz kaut kam lieti noderējis …

Neviens no viņiem lāgā nezināja, kas bija kam lieli noderējis. Klusēdami un samulsuši abi ēda biezeni. Beidzot Anna pacēla acis, rāmi paraudzījās kareivī un sacīja:

—    Tā jau laikam būs, man bijusi pareiza nojauta: tu jaunībā esi dabūjis pamatīgu belzienu. No tā tu vēl klibo šo baltu dienu. Tu gribi iegūt ar varu to, kas tev nepienākas. Tu esi reizē kā lapsa un kā balodis. Lapsai vīnogas ir par augstu, balodim par zemu, kad tas nometas uz vīnogulāja …

—    Kā tu zini to, ko nezina pat mana māte?

—    Es to redzu tavās acīs, Martin …

—    Martin? Mani sauc par Rūdiju!

Anna klusēdama nolaida acis. Pierē viņai iesitās sārtums. Hāgedorns to redzēja un redzēja arī taisno matu šķirtni, kas no liesmojošās pieres ievijās augsti uzspraustajā matu mezglā; tā viņu kaitināja, jo bija tik ļoti taisni izšķirta. Viņš ērcīgi piezīmēja:

—    Vai tu arī zini, ka pārgudrām sievām nedzimst bērni… — Ai, tik traki taču viņš to nemaz negribēja ievainot. Anna no šīs piezīmes sarāvās, it kā viņai kāds būtu iedūris ar adatu. Vienā mirklī no sejas izzuda viss sārtums. Viņa sēdēja kā pārakmeņojusies un nespēja ne lūpas pakustināt.

—    Anna! Kas tev notika? Tas taču bija tikai. .. bija tikai tāds muļķīgs joks … — Viņš gribēja pieskarties tās rokai. Anna izbijusies piespieda roku pie sāniem.

—   Tu vispār dzen ar mani ļaunus jokus, tu studētais …

—    Nē, Anna, es tā nedomāju.

—    Vai gribi vēl ēst?

—    Jā, Anna, iedod vēl kaut ko.

Viņa aizgāja pie virtuves skapja, kas atradās ārā mazajā priekšnamiņā līdzās istabas durvīm. Kad viņa atgriezās ar maizi un stikla burciņu, kurā bija desu konservi, un gāja viņam garām, viņš tikko spēja savaldīties, to neapskāvis, lai izlūgtos piedošanu senajā, mūžsenajā veidā, kā vīrietis to mēdz darīt un kam sievietes daba gan pretojas, bet tomēr aiz tāda paša mūžsena ieraduma padodas. Taču viņš to nedarīja, varbūt tāpēc, ka desu burciņa varētu saplīst, bet varbūt tāpēc, ka viņā vēl bija patvēries mazlietiņ augstsirdīga vīrieša cildenuma.

Rūdijs nogrieza maizes riku. Anna, rokas klēpī salikusi, atkal apsēdās uz sola un ierunājās:

—    Es tev arī izstāstīšu vienu bēdīgu stāstu, jo tu man pastāstīji savējo. Mans tēvs bija bagāts saimnieks. Nauda un manta bija viņa dievs. Māte bija kalpone viņa sētā. Viņa varēja strādāt par trim. Mūsu pusē neviens saksis neprecēja rumāņu vai ungāru dienestmeitu. Sakši vienmēr precējās savā starpā. Bet tēvs apprecēja savu kalponi, rumānieti, jo tā strādāja par trim. Sievai nevajadzēja maksāt algu, un nebija jābaidās, ka tā varētu aiziet no sētas. Viņš nelikās ne zinis par vecajām parašām. Nauda un manta bija viņa dievs. Māte to atskārta pārāk vēlu. Tad viņa sākusi lūgt dievu, lai tas viņai nedāvā bērnus. Tādējādi gribējusi saimniekam atriebties. Dieviņš par viņu apžēlojās un dāvāja vienīgi mani. Tā es arī paliku vienīgā. Saimnieks gribēja dēlus, lai būtu kalpi. Velti. Viņam kalpus vajadzēja līgt, jo nespēja pats tos radīt. Visu vainu uzvēla mātei. Kad es kļuvu pilngadīga, tēvs sāka aplūkoties man pēc vīra. Viņš gāja vecu veco ceļu: nemeklēja vis bagātāko, bet strādīgāko. Naudas viņam pašam bija gana. Bet spēks gāja mazumā. Visstrādīgāko sauca par Martinu, viņš bija trešais dēls zemnieka ģimenē, kuri salīdzinājumā ar mums bija nabagi. Kad vecie mūs pirmoreiz atstāja divatā, Mārtiņš teica: «Kāpēc viņš mani ņem par znotu, to es zinu, kāpēc tu esi ar mieru mani pieņemt par vīru, to es nezinu. Pasaki!» Un es sacīju: «Vecie nedzīvos mūžīgi. Es gribu, dzīvojot ar tevi, izlīdzināt to, ko viņš nogrēkojies pret māti.» Par šiem vārdiem Martins mani pirmoreiz noskūpstīja. Viņš kļuva gluži trakulīgs aiz prieka. Otrā rītā mūsu šķūņa priekšā stāvēja malkas vezums: redeļu rati piekrauti līdz augšai, diviem vēršiem velkams vezums.

Pūrā no mājām Martins atveda sarkanbrūnu zirgu. Tas tik bija zirdziņš! Kakls slaids kā īstam rikšotājam, acis dzirkstīja kā uguns, lepns, smuidrs un spožs kā pāvs, tikai lielās astes vien trūka. Martins viņu sauca par Korbeju. Pats izaudzējis. Abi norunājām tā: sarkanbrūnais ir viņa vienīgais īpašums un arī piederēs tikai viņam vien. Viņš man sacīja: «Korbeja būs ķīla, ka tu pret mani izturies godīgi.» Es biju traka uz zirgiem kā velns uz dvēselēm un būtu atdevusi diezin ko, lai drīkstētu uzlēkt sarkanbrūnim mugurā. Bet es sapratu Martinu. Devu viņam roku un zvērēju, ka neaiztikšu viņa zirgu.

Mēs apprecējāmies trīsdesmit devītā gada decembra trešajā svētdienā .. .

—   Ap to laiku mani padzina no skolas, — Rūdijs viņu pārtrauca.

—    … Sprēgāja sals, un sniegs bija divi pēdas dziļš. Uz baznīcu aizbraucām kamanās. Pēc tam gāja augsti. Ja vajadzēja plātīties ar naudu, tādās reizēs tēvs neskopojās. Visa māja rībēja no viesu kāju dunas un klaigām. Stiprais liķieris un muskatvīns sakāpa galvās. Martins rājās, ka es par daudz dzerot. Rāties pašā kāzu dienā! Mani sāka dīdīt nelabais. Kad Martins atkal aizgāja pie vīriešiem, es iejūdzu Korbeju kamanās un sasēdināju tajās veselu meitiešu baru. Un tad — aidā! — pa pakalnu lejā, ārā no sētas un cauri ciemam . .. Pātaga plīkšķēja, meitieši spiedza. Korbeja rikšoja kā mašīniņa. Un tad, kad jau bijām ārā no ciema, tai vietā, kur ceļš noliecas lejup uz upi, tas nolika. Korbeja satrūkās no pusnosaluša zvirbuļa, kas plivinājās pa noledojušo ceļu. Zirgs parāvās sānis un iedrāzās tīrumā. Kamanas apgāzās. Stipri jau nesasitāmies. Sievas valstījās pa sniegu un spiedza jo skaļāk. Korbeja stāvēja kūpēdama, pār ādu tai skrēja

sīki drebuļi. Viņai bija atraisījusies arī sedulkas siksna. Es viņu uzrunāju: «Korbej, manu labo zirdziņ,» — un gribēju savilkt sedulku. Varbūt viņu iztrūcināja sievu spiegšana: kā viņa piepeši spēra, tā trāpīja man tieši vēderā.

Līdz pat vasarai nogulēju slimnīcā. Neviens mani neapciemoja, vienīgi māte. Kad vajadzēja iet ārā no slimnīcas, Martins atbrauca man pakaļ atsperu ratos, kuriem priekšā bija aizjūgta Korbeja. Viņš runāja ar ārstu. Zināju, ko ārsts viņam sacīs, — ka man uz bērniem nav ko cerēt. Pa ceļam Martins teica: «Kas otru cilvēku pieviļ vienreiz, pievils to tūkstošreiz.» Mēs dzīvojām tīri ciešami un saticīgi. Ļauna vārda nepārmijām. Bet ne reizi, nevienu vienīgu reizi viņš man nepieskārās kā sievai. Un ar laiku viņa skatiens kļuva ciets kā akmens, acis pārvērtās par ahātiem — tādas kā tev. Kad atnāca hitlerieši un aicināja iestāties armijā un braukt uz Vāciju, Martins aizskrēja pie viņiem. Bet pirms tam viņš nošāva sarkanbrūno. Šāviens vēl atbalsojās gaisā, kad viņš, jau apvilcis melno uniformu, izgāja pa sētas vārtiem … Šāviens šobaltdien vēl atbalsojas gaisā . ..

Regulatora kastē dobji un mīksti skanēja vēzekļa sitieni, it kā tur kāds raustītu kontrabasa resnāko stīgu.

—    Jā, es saku… — Hāgedorns ierunājās un apklusa.

—    Ko tad — ko tu saki?

—    Apsalis zvirbulis tev izniekoja visu dzīvi, Anna.

—    Ne jau zvirbulis, Rūdij!

—    Protams, zvirbulis nebija vainīgs, es zinu. Bet kas tas īsti ir, kas mūs vada un rīko? Kas sapūš mūsu dzīvi — visas daudzās dzīves vienkopus un tad atkal izšķir? Vai mēs paši? Vai tu to zini, Anna? Tu taču zini visu.

Anna, sastumdama traukus uz galda vidu, sacīja:

—    Es vēl nomazgāšu traukus, pirms ejam pie miera. No nemazgātiem traukiem naktīs perinās cirmeņi. — Viņa iesmēla no sildāmā katliņa remdenu ūdeni, nolika bļodu uz galda un sāka mazgāt traukus. Hāgedorns sēdēja, elkoņus uz galda atspiedis.

—    Jautājums, uz kuru nav atbildes, perina cirmeņus smadzenēs, — viņš nomurdēja.

—   Vai gribi zināt manas domas?

—   Gribu zināt visu, pēc iespējas bez izskaistinājuma.

Annas rokas pierima darbā, kamēr viņa atbildēja:

—    Man šķiet, mūsu dzīvi nosaka grēks. Mūsos slēpjas tēvu un sentēvu grēki, tie mūs kūda un dzen un liek grēkot arvien vēl klāt. «Bet grēks, kad tas nobriedis, dzemdē nāvi,» stāv rakstīts blbelē . . .

—    Ak, rimsties jel, Anna! Šajā tīklā tu mani nenoķersi. Māte arī nespēja mani tajā noķert. Karš ir beidzies, lupatas sadedzinātas, suņa numurs arī man vairs kaklā nekarājas. Tagad atkal katram mirklim ir laba feniņa vērtība. Jo nu atkal var šo feniņa mirkli noguldīt uz procentiem. Vismaz es tur tīrumā, bedrē gulēdams, nozvērējos šai pasaulē vēl paveikt kaut ko labu. Sākot ar šo brīdi, es ikvienam teikšu patiesību acis, tīru patiesību, tieši tā, kā domāju un jūtu, piemēram, tev: es gribētu šo nakti pārgulēt ar tevi, Anna! Es to gribētu tāpēc, ka tu man pateici paliesus vārdus par lapsu un balodi.

—   Jā, — Anna gandrīz nevilcinādamās piekrita.

Ko gan vecie ļaudis zina . . . Anna, gaidīdama Rūdiju kambarī ienākam, uzvilka Robreitu mātes batista kreklu. Kad Rūdijs viņu paņēma, tas noplēsa viņai kreklu no muguras.

—    Tāpat es būtu darījis arī Leai, patiesi …

—   Aptin manus matus sev ap roku, tāpat es būtu vēlējusies, lai to dara Martins . . .

Rīts pienāca pliekans, ar rūgtu grēka mieļu piegaršu. Viņiem nemaz nevajadzēja atzīties, ka abi šo nakti bija gulējuši ar kādu citu — Rūdijs ar Leu, bet Anna ar Martinu, katrs ar savu nedzīvoto pagātni. Anna pirmā par to ieminējās:

—   Mēs katrs aizgājām pa savu ceļu. Tā ir patiesība. Otrreiz es to vairs nepārciestu.

—    Es iešu projām, — Rūdijs sacīja.

Kad viņš sēja ciet Robreita kurpju auklas, Anna viņam sakārtoja vecā mugursomu, it kā viņš patiesi tikai taisītos doties uz dažām stundām apgaitā pa stigu.

Viņa somā neielika nekā vairāk kā vienīgi sainīti ar maizītēm un piepildītu kafijkannu.

—    Zābakus atstāšu tev, Anna. Būtu aizdomīgi, ja dzelzceļnieks zem biksēm valkātu mīkstus slulmaiņus. Arī francūža vilnas šalli atstāšu tev mantojumā. Biedrs taču var atstāt biedram draudzību mantojumā, ko? Piemēram, šo skaisto, mīksto šalli. — Rūdijs aptina Annai šalli ap kaklu, atstādams tās vienu galu viņai uz krūtīm, otru pārmezdams pār plecu. Viņam ļoti gribējās Annu atkal apskaut.

Anna sacīja:

—   Paņem manu apliecību, manu darba apliecību no Rainas preču stacijas.

—   Ko? — Rūdijs smējās. — Darba apliecību uz Annas Slēzakas vārda? Tu nu gan esi labā!

Anna paskaidroja viņam, ko izdomājusi:

—    Pieraksti vārdam galā ss, tad būs: Annass. Manu tēvu sauca par Anastasiju. Anass ir saīsinājums. Amerikāņi domās, ka tas ir no vārda «ananass». — Par to viņiem abiem sanāca smiekli. Hāgedorns pakasīja pakausi. Kas tā Anna par velnišķīgi gudru sievu! Vajadzēja tikai uztriept mazliet siekalu uz apkaltušās spalvas, kas atradās uz palodzes, un abi jaunie burti darba apliecībā izskatījās uz mata tādi paši kā pārējais raksts. Tā pati Lielvācijas valsts tinte vien jau bija.

Kamēr Rūdijs noņēmās ar alķīmiju, un tas ilga krietnu brīdi, Anna ielika mugursomā sainīti, uz kura bija rakstīts Breakfast. Tad paraudzījās rakstītājam pār plecu. Kamēr viņš apmierināts aplūkoja labojumu, Anna pieglauda viņa vaigam savu karsto vaigu. Rūdijam kaut kas tomēr iedzēla sirdī. Rūgtā pagājušās nakts atziņa, ka viņu mīla bijusi tikai satīru komēdija un tāda arī paliks, it kā pagaisa. Vai Anna vairs nejuta uz mēles patiesības vērmeļu rūgto garšu? Vai viņa jau grasījās to izspļaut tāpēc, ka viņu māca nost jūtas? Varbūt, Hāgedorns domāja, ar laiku mēs tomēr sarastu, kaut arī viņa sešus gadus par mani vecāka. Bet viņai nebūs bērnu. Tad viņa sāks lutināt mani. Un to es, vīrietis būdams, nespētu izturēt.

Viņš atstumj krēslu un pieceļas. Atstumj arī Annu. Ne vārda nerunādams. To, par ko pašreiz domājis, viņš neuzdrošinās teikt. Izbrīnījies viņš konstatē, ka nupat jau pirmo reizi lauž zvērestu, kas nav vēl ne dienu vecs. Viņš nepasaka, ko domā. Viņš sniedz Annai roku:

—    Paliec sveika, Anna, labā .,.

Mugursomu plecos uzmetis, viņš iziet pa durvīm. Pie pārbrauktuves šķērsbomja stāvēdama, Anna māj ar roku, līdz viņš pazūd plūmju alejas līkumā … Sēru vitol vārais, līksti man pāri… Kaut kur sāk tarkšķēt zvans. Anna gan dzird skaņas, bet neapjēdz, no kurienes tās nāk . .. Vēja vēdās zars zemi liegi skar …

Zvans skan un skan. Bet no kurienes? No kurienes? Līdz mostas neskaidra sajēga: zvans skan no istabas. Līnijas telefons zvana! Pirmo reizi kopš Robreita nāves zvana līnijas telefons! Augstais dievs debesīs!

—    Slēzaka kundze? Vai tā esat jūs? Klausieties, Slēzaka kundze, te runā Vāgneru Arturs … jā, jūsu šefs, Rainas preču stacijas uzraugs. Mēs te darbā esam nodibinājuši rīcības komiteju. Kas tas ir? Atstādinājām no darba priekšnieka kungu un vēl dažus no tās sugas … jā, jā, atstādinājām … Nē, tik īsti gludi negāja vis … Pareizi, mēs to būdu tagad vadām paši, tieši tā. Mums vajadzētu arī jūs, Slēzaka kundze. Kad sāksiet atkal pie mums strādāt?

—    Sākšu rīt, — atbildēja Anna.

Grumbuļainais ceļš aiz garumā izstieptā māju pu.dura izveda uz šauras, asfaltētas šosejas. Dzeltenā šautra ceļa galā pie šosejas vēstīja, ka no šejienes līdz Rainai vēl esot divpadsmit kilometru. Hāgedorns atradās uz ceļa, pa kuru viņš bija izbēdzis. Netālu no šejienes vajadzēja būt tai vietai, kur viņš bija meties dūksnainajā grāvī. Un garumā izstieptais māju puduris, kuru tiešām sauca par Langsbahu, kā viņš izlasīja uz ceļa staba, bija tā bīstamā vieta, kur kravas mašīnas panāca vezumnieku rindu, kur kučieris, uz bukas sēdēdams, viņam piebikstīja ar pātagas kātu: «Hei, nenoguli nāvi…» — kur krustojumā bija uzglūnējuši karalauka žandarmi un bez aizdomām pamājuši mazajam konvojam. Tagad krustojumā stāvēja amerikāņi. Pašā ceļa vidū uz saliekama krēsliņa sēdēja posteņa kareivis un kavēja laiku, šūpodams plaukstās īsstobrainu karabīni, kuras resgali bija iežmiedzis starp zābakiem. Paskat, cik nevīžīgi amerikāņi izturas postenī! Būtu viņi tā mēģinājuši uzvesties prūšu armijā! Hāgedorns tuvojās postenim itin droši, jo jutās daudz pārāks par to. Vienīgais, kā viņam trūka, lai pašpārliecība būtu pilnīga, bija cepure. Viņa dzelzceļnieka mundierim nebija cepures. To sprogainajā galvā esot uzmaucis kāds jautrs nēģeris, Anna viņam bija pastāstījusi. Jāiet vien mierīgu prātu garām, neliekoties gar posteni ne zinis.

Bet posteņa kareivis jau pasauca viņu pie sevis ar augstprātīgi vienaldzīgu rokas mājienu.

—    Hallo, Frici! — Aizdomīgi, sasodīti aizdomīgi jeņķis aplūkoja darba apliecību un, lāstu caur zobiem izgrūzdams, noteica: — Nolādēts suns. — Hāgedorns domāja: te neatliek nekas cits kā spēlēt par visu banku. Sagrābstījis atmiņā angļu valodas druskas, ko bija mācījies skolā, viņš tikpat īgni atcirta:

—    Fiddlesticks! Tu, mīļais, esi ķerts! Esmu jau pirms pusgada atlaists… Six months ago, lazarete, hospitālis, you understand? — Viņš atrāva vaļā svārkus un parādīja ievainojumu gurnā, kuru Anna bija gribējusi no jauna pārsiet. Kareivis to aplūkoja gaužām skeptiski. Hāgedorns, caur degunu šņaukādams, norūca: — Nu aposti taču! — Un posteņa kareivis tiešām pabāza degunu zem jakas un vaikstīdamies paostīja strutu smaku.

—    Show your arms! — Un Hāgedornam vajadzēja novilkt svārkus un kreklu un pacelt rokas. Kareivis meklēja SS asiņu grupas tetovējumu.

—    To tu neatradīsi, draudziņ, uz manas rokas ne. Nekad neesmu bijis SS, no bloody hound, you understand?

Jeņķu kareivis vēlreiz nopurpināja lāstu, vēlreiz nogodāja Hāgedornu par nolādētu suni un aptupās atpakaļ uz krēsliņa. Pret bruņumašīnas bortu atspiedušies, smēķēdami saulītē kvernēja vēl daži amerikāņu karavīri. Bez jebkādas intereses viņi vēroja ceļu. Kad vācietis gāja tiem garām, viens nometa viņam pie kājām tikko iesmēķētu cigareti. Hāgedornam niezēja pirksti to pacelt. Viņš gan nebija nekāds kaislīgais smēķētājs, taču pēc laimīgi pārciestām briesmām viņam ikreiz kārojās nikotīna. Arī pašlaik. Bet viņš savaldījās. Prieks par to, ka piešmaucis posteni, un niknums par pazemojumu palīdzēja noturēties. Viņš samina skaisto, garo smēķi. — Ai! — kāds nosēcās viņam turpat blakus. Tagad viņam pie kājām nolidoja atplēsta Lucky Strike paciņa. To viņš pacēla un ar knipi izsita vienu cigareti. Bet nebija uguns. Viņu sāka dīdīt nelabais. Piegājis pie pirmā tuvākā amerikāņu tanku grenadiera, viņš ar žestu palūdza uguni. Sis tuvākais, milzu tēvainis ar labsirdīgu neaptēsta zemnieka seju, uzlika Hāgedornam ķepas uz pleciem, apgrieza viņu apkārt kā lelli un, iekams Hāgedorns paguva atjēgt, ko ar viņu dara, nobeidza šo vingrinājumu ar maigu, toties spēcīgu spērienu pa dibenu. Šā tēvaiņa dialogs, kamēr viņš rīkojās, sastāvēja no viena vārda: Fire! — viņš norēcās. Un statisti ķērca: — Ai! — Hāgedorns apmierinājās ar iekšējo monologu, nodomādams apmēram tā: pagaidi, putniņ, gan mēs abi vēl kādreiz tiksimies … — un manījās projām.

Tur, kur apdzīvotā vieta beidzās, mazliet nostāk pļavā viņš ieraudzīja garu baraku un pie tās cilvēku pūli — tur grūstījās un lamājās sievas, večuki un bērni, kas vai nu stiepa ārā no barakas šādu tādu drazu, vai arī ar elkoņu palīdzību lauza ceļu, lai iekļūtu barakā. Acīm redzot, barakā bijusi armijas noliktava. Cilvēki nāca ārā ar zeķu, apakšbikšu, kreklu, kājautu un kaklasaišu klēpjiem, daži stiepa katliņus, lāpstas, gāzmaskas, pat brezenta medikamentu kulītes un lozantīna pudelītes. Šķērsām uz ceļa iepretim barakai apstājās džīps. Mašīnas aizmugurē stāvēja vīrelis ar dzeltenu seju, balti apmalotu bruņu cepuri galvā, mežonīgi žestikulēja ar rokām un kaut ko nesaprotamu kliedza, it kā roku vēzēšana un kliegšana tam sagādātu prieku. Klupšus krišus turp steidzās kāda veča, vilkdama rokas ratiņus. Zestikulētājs, viņu ieraudzījis, iebrēcās tik nelabi, ka nabaga vecenīte aiz bailēm palaida vaļā ratiņu ilksi un muti vien paplēta.

Zestikulētājs nolēca no mašīnas, paspēra rateļus džipam priekšā, pamāja šoferim, kas tūliņ iedarbināja motoru ar trešo ātrumu, un smagās riepas sabrauca ratiņus drusku druskās. Laikam taču bija aizliegts — Vācijā noteikti vienmēr kaut kas būs aizliegts — laupījumu vest projām vešus. Riebumā Hāgedorns novērsās no šā skata un soļoja tālāk uz Rainu … Turpat jau arī bija apklusušās pozīcijas. No ierakumiem rēgojās četru uz priekšu izvirzīto lielgabalu stobri, pacelti 85 grādu leņķī; stobru caurumi aizsisti ar koka sprūdiem. Bet, kā varēja spriest no aizķīlētajiem stobriem, tie nebija saspridzināti. Hāgedorns apstājās, lai visu pamatīgāk aplūkotu. Pie «Doras» stobra plivinājās balts kankars. Lielgabals izskatījās pilnīgi vesels. Vienīgi dažas jaunas granātu sprādzienu vietas pļavās norādīja, ka būtu notikusi kauja. Acīm redzot, Zāligers kapitulējis bez kaujas. Hāgedorns prātoja: es arī te nebūtu rīkojis nekādu dievu mijkrēsli, bet lielgabalus gan būtu saspridzinājis, lai tur velns par mazu puiku paliek! Hauptmaņa kungs laikam domājis, ka amerikāņi varbūt ņems ļaunā, ja viņš iznīcinās ieročus, nolādētais zaķapastala …

—    Ai! — kāds skaļi un īdzīgi noķērcās kaut kur tuvumā. Hāgedorns redzēja aiz lielgabala «Cēzars» iznirstam divsmaiļu laiviņas un zem tām gaļīgas sejas. Aši viņš ņēma kājas pār pleciem. Pie Rainas kontrolpostenis uzrīkoja ar viņu tādus pašus kumēdiņus, kādus bija rīkojis šā draugs Langsbahā. Šoreiz kareivis pat nepārbaudīja strutu smaku zem svārkiem, šoreiz pietika ar Lucky Strike paciņu un Breakfast kartonu mugursomā.

—    Souvenirs from your comrades in Langsbach, — Hāgedorns paskaidroja apvainotā, gandrīz raudulīgā balsī. To dzirdējis, posteņa kareivis pasūtīja viņu uz elli, par ko viņš pieklājīgi pateicās.

Senāk, kad vēl neviens nedomāja, ka šeit var iegūt brūnogles, Rainas draudzes tirgus laukuma vietā atradās idiliska pļava ar dīķi. Tagad ciems pārvērties par rūpniecības pilsētiņu, dīķis aizbērts un nobruģēts. Tikai gobas, kas jau no seniem laikiem auga ap dīķi, stāvēja, kā stāvējušas, izveidojot plašu rondeli vis apkārt gandrīz ovālajam tirgus centram, un krodziņš pie tirgus vēl šobaltdien lepojās ar nosaukumu «Pie gobām».

Bet šobrīd no koka uz koku stiepās spirālveidā izritinātas dzeloņstieples, trīskārt savītas un izvītas, cilvēka augumā. Rondele pārvērsta par gūstekņu savākšanas vietu, par pagaidu nometni uz dienām trim četrām, un bija bāztin piebāzta. Hāgedorns būtu varējis izvairīties no šīs vietas, kur īstenībā arī viņam vajadzētu atrasties. Bet viņš negribēja, turklāt iepotētā gudrība, ka labāk doties briesmām pretim nekā no tām bēgt, dzina viņu uz priekšu. Bez tam — varbūt vēl jo stiprāk — Hāgedornu urdīja kāre redzēt švītīgo hauptmani Zāligeru, šo pārgudro nekrietneli, kvernam aiz dzeloņstieplēm, parādīt tam mēli un nodarīt kaut ko Jaunu, beidzot nodarīt kaut ko tādu, kas to nogāztu no kājām. Hāgedornu turp dzina tīrās atriebes alkas, ko radīja neremdināta greizsirdība un anarhistiska taisnības izjūta.

Pa ielas braucamo daju starp dzeloņstiepļu kokonu un apkārtējām ietvēm kursēja sargkareivji, pārkāruši automātus siksnā pār plecu, stobrus turēdami līmeniski. Daudzu māju logos, kuras atradās pie tirgus laukuma, vēl plīvoja balti palagi. Taču visi logi bija cieši aizvērti — laikam jau izdots tāds rīkojums. Ja kaut kur logi bija vaļā — rātsnamā vai ierēdņu dzīvokļos, — pie tiem rēgojās amerikāņi. Rātsnama trešajā stāvā divi lempīga izskata puiši, kreklos izmetušies, ar kaklasaitēm ap kaklu un jostām ap vidu sēdēja uz palodzes, kājas izkāruši ārā. Pie atvērtiem logiem, protams, varēja pieskaitīt arī izdegušo namu tukšās logu ailes.

Civilisti nedrīkstēja iet uz ielas braucamās daļas. Tie pulcējās milzīgi garā rindā pie pārtikas preču tirgotavas uz stūra. Ik pa brīdim rindā stāvētāji stenēdami iebruka veikala durvīs, taču rinda īsāka nekļuva. Hāgedorns pagāja garām skārnim, palūkojās pa skatlogu iekšā, bet redzēja vienīgi zili baltas flīzes, āķus, tukšas bļodas, tukšas paplātes. Pie māla cūciņas, kas stāvēja logā, piestiprināta zīmīte: «Atvērts no pulksten 16 līdz 17 (ja ir preces). Pārdošana pret kuponiem!»

Maiznīca līdzās izskatījās apmēram tāpat: logā papīra salvetes, tukši grozi, tukši plaukti un zīmīte ar līdzīgu tekstu. Hāgedorns nostājās rindas galā pie pārtikas preču veikala, uzzināja, ka šeit izsniedzot speciālu konservu desu no armijas krājumiem, kurus esot atradusi «antifašistiskā pilsoņu komiteja», un ļāva, lai rinda viņu solīti pa solītim stumj uz priekšu. Cilvēkiem vajadzēja spaidīties rindā vismaz divas stundas, līdz tika veikalā. Hāgedornam tas nozīmēja vismaz: divas stundas izbaudīt savas brīvības triumfu turpat līdzās aiz dzeloņstieplēm iesprostotajiem vecajiem kara biedriem, īstenībā — izbaudīt to vienīgi Zāligera dēļ.

—    Amerikāņi nav kopš vakardienas viņiem iedevuši vēl ne kumosa maizes, pat ne malku siltas kafijas, — stāstīja kāda līdzjūtīga sieva.

—    Piecus gadus tie rijuši visu mūsu labumu, naktsputni gatavie! — atcirta kāda, kas nepazina žēlastības.

—   Bet ja jūsu vīrs būtu viņu pulkā? — uztraucās kāda cita, miermīlīgāka sieva.

—    Manējais Holandē no zemes apakšas skatās, kā aug kartupeļi, — nežēlīgā spēra pretī. — Un turklāt man vēl trīs bērni uz kakla, jums jau gan viegli runāt, jūs…

Miermīlīgā jutās apvainota un kļuva nekaunīga:

—    Visur tikai bērnus bāzt priekšā — tas ir vecs numurs. Pati tikai gaidīt gaidāt, līdz kāds amerikānis līdīs pie jums gultā un uzliks galdā Corned beel bundžu. Pēc tādas jūs izskatāties, jūs . . .

Nežēlīgā nicinoši nošņaukājās un atcirta:

—   Esmu mierā arī ar pusbundžu, varbūt jūs varat man atsūtīt kādu no savējiem …

Rindā iešņācās:

—   Jūs cūka tāda, vazaņķe, komunistiene …

Miermīlīgā taisījās krist histērijā. Bet tieši šajā mirklī veikalā ielaida nākamo bariņu, un viņa, izmantodama gadījumu, aizmanījās gabaliņu citiem priekšā.

Hāgedorns redzēja, ka iežogotajā laukumā grupiņa virsnieku atdalījušies no kareivju un apakšvirsnieku pūļa. Lielais vairums nodarbojās ar šo vai to vai arī nosita dīko laiku ar trulumu, kas tūkstošiem tukšās stundās rodas pats no sevis un kam ir vēl daudz sīkstāka dzīvība nekā garlaicībai. Virsnieki stāvēja vienkopus un šad tad pārmija pa vārdam. Kareivju barā daudzi sēdēja uz saritinātiem šineļiem un, muguras kopā saspieduši, saulītē mierīgi snauduļoja. Citi svārku un bikšu vīlēs meklēja utis, citi, no papīriņiem uguni sakūruši, grauzdēja maizi, citi kasīja no kurpēm ārā netīrumus ar desmitfeniņu monētām, citi spēlēja uz sērkociņiem, cili nodevās maiņas tirdzniecībai — lielākoties tika mainīta maize pret tabaku. Divi amerikāņu sanitāri nesteigdamies staigāja gar dzeloņstiepļu žogu un, ik pa pāris metriem apstādamies, ar plēšām līdzīgiem instrumenliem izsmidzināja pār uzvarēto galvām utu pulvera mākoņus. Gobu miza bija apskrubināta. Izskatījās, it kā lieli izsalkušu briežu bari būtu apgrauzuši tām stumbrus. Nē, šai nometnē vēl neviens neēda koku mizas. (Tikai vēlāk, lielajās nometnēs, gūstekņi veselām nedēļām pārtika no koku mizām un zāles.) Pagaidām koku mizas izmantoja, lai uzturētu kvēli mazajos ugunskuriņos.

Nē, vācu kareivi jūs nepieveiksiet! — Hāgedorns klusībā priecājās. Beidzot viņš ieraudzīja Zāligeru. Hauptmanis stāvēja virsnieku pulciņā un, ar plecu nevērīgi pret koku atspiedies, zīmēja ar pirkstu gaisā figūras, vienu, divas, trīs reizes vienas un tās pašas figūras — trijstūrus, četrstūrus un diagonāles. Kad Zāligers zīmējumus bija izvilcis otru reizi, Hāgedorns atskārta, kas tā par spēli, un viņam tā šķita ļoti raksturīga Zāligeram: gudra un smieklīga. Zāligers nezīmēja neko citu kā pierādījumu Pitagora teorēmai: katetu kvadrātu summa ir vienāda ar hipotenūzas kvadrātu . . .

Hāgedorns nedzirdēja Zāligeru runājam, un tomēr viņam skanēja ausīs: nosacījums — dotie lielumi, slēdziens, secinājums; viņš dzirdēja visus šos vārdus, kas aizvien bija Zāligera mutē lēkājuši veikli kā blusas un sagādājuši skolniekam Hāgedornam neciešamas mokas. Cik lieliski gan tu proti iekārtoties jebkurā situācijā, Zāliger! Un, ja nu ar tavu laipnu palīdzību mani būtu nolaiduši no kātiem, arī tad tu tagad stāvētu gluži tāpat un gaisā zīmētu Pitagora teorēmas pierādī

jumu. To es zinu. Es redzu, kā tu domā par nākotni: tu domā par nākotni tāpat kā kaķis, tev ir viena vienīga doma — kā vienmēr nokrist uz visām četrām pekām. Un godības kronim tev trūkst tikai viena — drosmes. Tu esi gļēvs. Tāpēc tu tagad atrodies tur iekšā, bet es esmu ārpusē . ..

Kāre atriebties, tagad parādīties Zāligeram, nodarīt viņam tik lielu pārestību, cik vien iespējams, izdzina Hāgedornu no rindas uz gandrīz tukšās ietves. Negantā, ļaunā greizsirdība paņēma viņu pavadā kā suni un vadāja gar mājām, pieveda pie tās vietas, kur atstatums starp viņu un Zāligeru bija vismazākais.

Pa ielu dārdēdamas tuvojās divas kravas mašīnas, iegriezās lokā, kas veda apkārt rondelei, un pavisam fēnā gaitā virzījās ap dzeloņstiepļu žogu. Kāds apsmiekls! Kāds apsmiekls! Zaļpelēkajās mašīnās, uz kurām ar baltu krāsu bija uzpūstas zvaigznes, cieši cits pie cita piespiedušies, stāvēja kādreizējo uzvarētāju bijušie kara gūstekņi un dziedāja un klaigāja kā apskurbuši, vicināja karogus — trikolori, zvaigžņoto amerikāņu karogu un sarkanus karogus, uz kuriem steigā bija uzkrāsots sirpis un āmurs. Kāds apsmiekls! Lēni lēni tie brauca garām uzvarētajiem, sita plaukstas un spļāva pāri stiepļu žogam, vicināja nožēlojamās cepures, starp tām bija arī svītrainas, bez naga. Un klaigāja bez mitas: — Pē, pē! — gandrīz kā auni vai: — Miirr, miirr! — kā tādi mēdekļu strazdi. Ai mīļā tēvzeme, ja šos bļāvējus palaidīs tev skaustā … Pašreiz mašīnas apstājas pie rātsnama, tūliņ piesteidzas amerikāņu virsnieks, kaut ko uzkliedz amerikāņu šoferiem, tie piedod gāzi, paldies dievam! Pēkšņi Hāgedorns satrūkstas. Viņu kāds sauc, viņš dzird, ka viņu kāds sauc no lāltālas pagātnes vārdā, kas šajā mirklī trāpa kā akmens pa pieri.

—   Amos! — viņš dzird kādu saucam. — Pasveicini dzimteni, Amos! …

Aiz stiepļu pinuma stāv Armīns un smaida kā pirms daudziem briesmīgiem gadiem. Apmizotais gobas stumbrs viņam līdzās pēkšņi pārvēršas par veco kastaņu pie ielu uzrauga namiņa. Rūdijs sēž augšā zaru cietoksnī un grasās teikt: tūliņ nolaidīšu tev virvju

kāpnes, tu peldēt nepratēj! Bet tad Rūdijs jūt mugurā iespiežamies akmeni no sagrautas mājas sienas un atskurbst, viņš grib sakrāt pilnu muti rūgtas žults, grib nospļaut to kā ļaunu izsmieklu tam tur pie kājām … Bet viņš tikai pabāž īkšķus zem mugursomas siksnām un ar tādu seju, it kā satriektais būtu viņš, pagriežas uz iešanu, manīdamies drīzāk nokļūt līdz ielas stūrim, lai izbēgtu no šīm elles mokām . ..

Atkal viņš nonāk uz ceļa, kas ir taisns kā nostiepts diegs, neviena netraucēts pāriet tam pāri un iegriežas pa zemes ceļu, kas ved uz Rorenu, kur dzīvo Hilda. Uz pauguriņa pie paša ciema viņš smilšainā nogāzē vēl brītiņu atpūšas un sāk prātot, ka nedarīs neko pārsteidzīgi, jo būtu nelietis, ja tagad izmantotu Mildu, netaisīdamies to vēlāk apprecēt. Annas doto maizi ēzdams, viņš nolemj: Hilda ir skaidra, laba meitene. Gan mēs sadzīvosim. Neesmu tik neaptēsts ne darbā, ne mīlestībā. Un, tiklīdz gaiss būs tīrs, ausim kājas un dosimies uz mājām …

Desmita nodaļa

Kāda filmu dīva, īsta netikle, kas lielā aizrautībā tēlojusi gan uz ekrāna, gan aiz kulisēm un par to saņēmusi no reiha augstajiem mākslas pārvaldītājiem atalgojumā mazu savrupmājiņu, tagad, baiļu un gudra viltus mudināta, uzdāvināja katoļu slimnīcai, kura atradās turpat kaimiņos un kur bija novietota daļa bijušo sieviešu koncentrācijas nometnes ieslodzīto, vairākas kastes ar saviem tērpiem. Pati viņa pieteicās «strādāt jebkuru darbu virtuvē», palīdzēja ķēkšām un pašāva zem priekšauta, ko vien varēja sagrābstīt. Viņas savrupmājiņu bija okupējusi kāda angļu speciālā vienība, kas nodarbojās ar aerofotoattēlu atšifrēšanu. Zvaigzni pieklājīgi un korekti (o, cik slaidajiem Albiona dēliem cēlas manieres!) bija lūguši pārvākties uz dārza mājiņu, kur viņas miermīlīgā centība atdošanās mākslā pagaidām gan nāca par labu vienīgi šoferiem. Taču šī dāmiņa, kaut arī pašreiz no visas tiesas, virssvārcī tērpusies, ar baltu micīti galvā cītīgi mizoja

virtuvē kartupeļus, tomēr prata ir figūru, ir sejiņu parādīt no īstās puses. No viņas starot staroja seksapīla apgarota cerība, ka drīz jāpienāk lielajam Comeback brīdim, kad švītīgs leitnants (bet varbūt pat augstākas pakāpes virsnieks) atpestīs viņu no pēckara Pelnrušķītes klaušām un iecels pie sevis gultā, kur varēs šļupstēt angliski un justies īsti rietumnieciski…

Abas meitenes — Lea un Franciska — no augstsirdīgās dāvanas bija iemantojušas katra pa rītasvārkam — Lea gaišzilu, nošūtu, ar platu, pūkainu apkakli, kas sniedzās līdz pleciem, bet Franciska — melnu ar ugunīgi sarkanu iedrēbi, kuras apmale, uz āru izlocīta, izveidoja apkakli. Kinodīva, kurai rafinērijā nenoliedzami piemita fantāzija, bija gaišzilo modeli nosaukusi par Ofēliju, bet melno par Valpurģi. Jaunās īpašnieces to, protams, nezināja. Viņas pašas jutās pārbagāti izrotātas šai kliedzošajā greznībā. Kad viņas bija divas vien, Franciska uzvilka tērpu ar ugunīgi sarkano pusi uz āru un tēloja kardinālu; atvērusi lielā, gandrīz tukšā drēbju skapja durvis, viņa kāpa tajā iekšā un ārā, gluži kā attēlotais baznīcas lielskungs to darīja savā skaistajā pilī Hradčinā aiz Sv. Vita doma. Lāgiem, izgriezusi melno pusi uz āru, Franciska tēloja «Apvainoto kovārni» vai, papildinādama tērpu ar naktskrekla jostu, — «Zaglīgo žagatu». Taču īsti uzjautrināt Leu, panākt, lai tā no sirds pasmietos, Franciskas līksmei vēl nebija pa spēkam. Izrādi beidzot, viņai allaž uzmācās vēlēšanās izsvilpt vienīgo skatītāju. Lai nepadotos šādai rūgtai noskaņai, Franciska tad sāka spriedelēt, kā no svārku zīda un satīna pašūt divējus svārkus un blūzes . ..

Leai Fīslerei bija pieteicies apmeklētājs. Māsa Klementija paziņoja:

—    Kāds kungs no labdarības biedrības. Viņš jūs gaida stūra balkonā. Nu glaunais tērps būs pašā reizē.

Lai kā arī Lea spurojās pretī, māsa ievīstīja viņu rītasvārkā. Lea vaimanāja, ka negribot redzēt neviena sveša cilvēka, neparko negribot. Ordeņa māsa Klementija bija stingra sieva. Leas raudāšanai un pretestībai viņa neveltīja nekādu vērību, apģērba un tad pacēla meiteni, kas bija viegla kā spalviņa, no gultas malas

un iesēdināja ar segām izklātā stumjamkrēslā. Ja ar Leu kāds rīkojās tik enerģiski, viņa parasti uz brītiņu apslāpēja slimīgās iedomas un nepretodamās padevās stiprākajam. Šoreiz viņa pat vēl pateica paldies māsai par palīdzēšanu. Bet māsa ņēma Leas paldies Jaunā, itin dusmīgi nodomāja, ka šī meitene spētu pateikties arī tam, kas gribētu to nogalināt.

—    Nepateicieties man par katru sīkumu, Lea. Ko es daru slimnieku labā, to daru Kristus asins un brūču dēj, nevis lai saņemtu pateicību no cilvēkiem. Kas kāro cilvēku pateicības, tas kāro no cilvēkiem algas. Varu jums pastāstīt, ka tad, kad šeit vēl bija kara lazarete, pie mums gulēja daudzi ievainotie, kas, tiklīdz bija pārvarējuši pirmās nāves bailes, pavadīja māsas ar negantiem skatieniem vai bezkaunīgām valodām. Lai toreiz kaut viena no mums būtu iedrošinājusies kopt šos nepateicīgos slimniekus mazāk rūpīgi nekā tos, kas mūs bērtin apbēra ar pateicību! Mēs kalpojam, Lea, mēs pašas nenozīmējam nenieka lielajā mīlestības darbā. Un vai mēs maz apzināmies, ko īsti slimniekam nozīmē tādas zobgalības un bezkaunības? Dažam labam, kas tā ar mums apgājās, kas sasmīdināja veselu palātu vīriešu tā, ka tie zviedza kā zirgi, šāds izverdums bija vairāk vērts nekā asiņu pārliešana. Viņi paši nezina, ko dara . .. Un no jūsu mutes man labāk gribētos dzirdēt, ka jūs mani nosauktu par vecu grabažu un mestu man pakaj banānus kā kašķīga mērkaķiene . . . Vai jums ir silti un ērti, Lea?

Lea pamāja. Bet draiskule Franciska, atdarinādama Leas kluso, smalko balsi, nosvepstēja: — Paldies, māsa Klementija!

—        Ak jūs, Franciska, — māsa labsirdīgi rājās,

—    jums gan ir īsta zirga daba. Jūs esat kā jauns kumeļš, palaists mīļā dieviņa dārzā. Veselu gadu ķēdēs nogulējis kumelēns, kam bija jāiztiek ar zvirbuļa ēdiena tiesu, bet nu jau atkal aiz trakuma sprauslā vien. Esmu pārliecināta, ka jums būs vesels bars bērnu un jūs valdīsiet ģimeni, turklāt laimīgu ģimeni, kaut arī nekam vairs negribat ticēt…

Māsa Klementija satvēra krēsla stumjamo stieni un skumji novērsa vaigu no Franciskas.

—    Es nesaprotu, pavisam nesaprotu, kā tiek sadalīta dieva žēlastība. Mans cilvēka prāts ir par niecīgu, lai to aptvertu. Bet vienu gan zinu: arī neticīgie nevar dzīvot vienīgi no šīs žēlastības… — to pateikusi, māsa izstūma krēslu ar visu Leu no istabas. Franciska nodomāja: viņa runā un rīkojas saskaņā ar savu ticību, bet neuzmācas. Viņa ir krietna katoliete. Ja visi būtu tādi… Un, ja māsa iemestu svētajai jaunavai kādu labu vārdu par mani — ora pro nobis, — lai es atkal atrastu Karelu, arī es viņai klusībā pateiktu paldies…

Vienojusies ar priekšnieci un ārsti, māsa Klementija atļāvās mazliet sameloties, teikdama Leai, ka apmeklētājs esot no labdarības biedrības. Īstenībā tas bija no kādas angļu avīzes. Bet tam šai gadījumā nebija nekādas nozīmes. Atnācējs nelūdza interviju. Atbrīvoto cietumnieku sarakstā viņš bija atradis Leas Fīsleres vārdu, sava bērna vārdu. Viņš bija emigrants, tagad atgriezies, kādreiz dzīvojis Diseldorfā un Frankfurtē, un viņu sauca Karls van Boudens. Priekšniece bija ilgi un gari ar viņu runājusi, iekams atļāva apciemot meitu. Tēva un meitas dažādie uzvārdi lika viņai šaubīties tiklab tīri oficiālu, kā morālisku apsvērumu dēļ. Priekšniece, gan labi pazīdama cilvēkus, bija nepielūdzama baznīcas morāles jautājumos, īpaši tajos, kas attiecās uz laulību. Un tomēr lūdzējs iemantoja viņas uzticību. Bērns, viņš stāstīja, radīts īstā mīlestībā, ko viņš un tagad jau mirusī aktrise Felicita Fīslere no visas sirds vēlējušies nostiprināt ar laulības saitēm. Taču viņa ģimene pārlieku dedzīgi pretojusies laulībām, pa daļai aiz reliģiskas pārliecības un pieķērības izraelītu draudzei, no kuras viņš, pirmdzimtais, tad būtu ticis padzīts, pa daļai aiz tīri pasaulīgiem iemesliem. Van Boudenu dzimta, kuras piederīgie kopš paaudžu paaudzēm bijuši baņķieri, senioršefa nemākulīgu mahināciju rezultātā pēc inflācijas bija nonākusi gandrīz līdz bankrotam. Kad dēls pavēstīja savus sakarus ar nabadzīgu aktrisi, tēvs ietērpās maisā, kaisīja pelnus uz galvas un draudēja izdarīt pašnāvību. Viņš atklāja dēlam kritisko materiālo stāvokli un atzinās, ka atļāvis tam studēt filozofiju un mākslas vēsturi — kas runāja pretī visām ģimenes tradīcijām —

tikai tādēļ, ka cerējis to vēlāk apprecināt ar sava veca drauga, pazīstama mākslas priekšmetu tirgoņa meitu, kurš bija ar mieru galvot par van Boudenu satricināto uzņēmumu ar sava veikala mākslas vērtībām. Tēvi jau bija par visu vienojušies, un ari meita labprāt vēlējās šādu iznākumu. Izpildīdams ģimenes vēlēšanos, dēls ar sāpēm šķīrās no nabadzīgās aktrises. Felicita Fīslere atteicās pieņemt jebkādu kompensāciju naudā. Viņa neatteicās vienīgi no pabalsta, ko viņš bērnam ik mēnesi sūtīja arī vēl no Anglijas, bet nacistu iestādes neesot naudu mātei izsniegušas.

—    Trīsdesmit sestajā gadā Felicita nomira ar tuberkulozi. Viņas brālis, humanitāro zinību skolotājs, pieņēma bērnu audzināšanā. Es meiteni nekad neesmu redzējis. Māte to nepieļāva. Viņai bija tiesības tā rīkoties. Tās bija viņas vienīgās tiesības. Mana ģimene — tas ir, tiklab manējā, kā sievas ģimene, — aizgāja bojā visi kā viens. Izceļotāju kuģis nogrima pie Ņufaundlendas krastiem. Tas ir tumšs, paliesi tumšs un nenoskaidrots notikums. Sākumā ari es braucu ar šo kuģi, bet saslimu ar dzelteno kaiti, un Portsmutā mani atstāja malā. Kad uzzināju par katastrofu, negribēju vispār vairs dzīvot. Bet es gulēju kaloļu hospitālī. Un tur nebija tik viegli nomirt aiz izmisuma. Mani izglāba dziļā, visu aptverošā ticības līksme, kas valdīja šai slimnīcā. Es kļuvu par kristieti. Kopš tā laika rakstu žurnāliem, darbojos gan literatūras klubos, gan koledžās. Un tagad esmu atgriezies mājās, man nav citas vēlēšanās kā vien dzīvot kopā ar savu bērnu, aizmirst pagātni un atlikušo mūža daļu veltīt dieva miera stiprināšanai zemes virsū. Tā ir patiesība, priekšnieces kundze, dievs lai mans liecinieks …

Arī stacionāra ārste nekā neiebilda pret satikšanos. Viņai šķita, ka Leas dvēseles slimums, apātija un bailes no cilvēkiem ir labilāks par fizisko nespēku. Satraukums, kaut ari neliels izbīlis, viņu aktivizēs un nenieka viņai nekaitēs. Lai tikai džentlmenis viņu nesatrauc pārlieku, — tādas bija ārstes domas.

Stumdama savu rūpju bērnu krēslā pa garo gaiteni, māsa Klementija turpināja sagatavot Leu uz gaidāmo sastapšanos:

—   Ja sirds pukst tikai priekš paša vien, Lea, tad krūtis nav atbalss, nav ne dziesmu, ne nopūtu, ne līksmes, ne sāpju. Un tiklab prieks, kā sāpes, Lea, cilvēkam nepieciešami, lai dzīvotu.

Lea gan rātni klausījās, māsa tomēr nebija pārliecināta, ka līdz meitenes apziņai aizgāja kaut balsiens no teiktā. Tāpēc viņa, toni mainīdama, sāka jokot:

—   Mēs tam kungam sarunai atļāvām piecas minūtes, ne mirkli ilgāk. Un, ja viņš neuzvedīsies kā džentelmans (viņa šo vārdu izrunāja tīri vāciski — džentelmans), tad mēs abas divas viņam sadosim pa dibenu …

To pateikusi, viņa atvēra slēgtā stūra balkona stiklotās durvis. Aprīļa saules spožums ar mānīgu, vasarīgu siltumu nolija pār meiteni. Māsa Klementija pastūma krēslu sānis saulītē, lai Lea atrastos apmeklētājam taisni pretī. Vīrietis, kas sēdēja uz balta krēsla pie apaļa, balta galda, acis pievēris, bija svinīgi, bezmaz smieklīgi pacēlis vaigu pret sauli. Leai šķita, ka svešais viņu nemaz neredz, iekams — pieklājīgs cilvēks to būtu izdarījis vismaz pāris mirkļu agrāk — piecēlās un palocījās. Bet kā viņš palocījās! Labo roku svārku atlokam piespiedis, kreiso atvēzēdams, viņš paklanījās kā vecs, rutinēts aktieris publikas priekšā pie rampas. Patiesi — no šā vīra izskata un izdarībām Leai mazlietnotrīsēja lūpu kaktiņi. Kad svešais nolieca galvu, atklājās spožs, pliks galvvidus, kuram kā ietvars apkārt vijās cienīgs ļoti tumšu, sudraba cauraustu matu vainags, īpaši sakuplodams ap ausīm un pakausī, liecinot par izbijušu, kādreiz lolotu un rūpīgi koptu cirtu krāšņumu. Kad svešais izslējās, Lea redzēja, ka tas bija liela, stalta auguma, labi ģērbies: smalkas, tumši pelēkas vadmalas uzvalks — vienrindenis ar vesti, mīksta apkaklīte un gaiši pelēka zīda kaklasaite, kurā blāvi vizmoja zeltā ietverta pērle. Un tomēr svešinieka staltums un cienīgā elegance nesaskanēja ar vārdos neizsakāmu komiku visā viņa būtnē. Šo komiku neradīja arī plikais galvvidus un cirtoto matu paliekas. Drīzāk to izraisīja viņa mute, bērnišķīgi maza mute pilnīgām lūpām; runājot viņš ļoti enerģiski centās artikulēt patskaņus un divskaņus,

it sevišķi neredzamu muskuļu saspringumā ieplezdams muti, izrunādams «a» skaņu:

—    Atļāvos jūs traucēt, jaunkundz, kaut gan esat slima, un esmu jums bezgala pateicīgs … — Ari acis svešajam bija dīvainas — mirdzoši brūnas kā tikko izšķīlušies kastaņi, mazliet izspiedušās, nemierīgas, šaudīgas, kaut gan nākamajā mirklī atkal kļuva maigas un mirdzošas kā bērnam. Nokarenā āda zem acīm liecināja par strauji nodzīvotu dzīvi. Vienīgā vīrišķības pazīme šajā sejā Leai šķita biezās, melnās, virs iedegunes gandrīz kopā saaugušās uzacis. Šī seja izskatījās tāda, it kā vecums būtu nepieaugušam zēnam iecirtis pļauku sejā. Svešinieka seja, visa tā būtne Leai visdrīzāk atgādināja nopietnos jokdarus, kuri, pat nenogrimējušies, mēdz izskatīties gaužām melanholiski, bet ar pirmo neveiklo kustību, ar visniecīgāko neviļu žestu jau izraisa smieklus.

Leai šī izrāde iepatikās, viņa pat sāka mazliet tēlot dāmu, pakustināja slaidās, izģindušās rokas uz braucamā krēsla balstiem, spožajā gaismā pamirkšķināja acis, gaidīdama, kas notiks tālāk, un sāka jau priecāties, ka tūliņ atkal dzirdēs dīvainās skaņas no pilnīgajām, jocīgajām, bezgala kustīgajām lūpām.

—    Mani interesētu, — sacīja svešais, atsēzdamies atkal baltajā krēslā, — kaut ko uzzināt par jūsu godājamo tēvoci, doktoru Teo Fīslera kungu …

Lea atsaucās īstā lielas dāmas manierībā:

—    Ak tā, jūs pazīstat manu tēvoci, ak . ..

—    Gan ne pēc vaiga, godājamā jaunkundz, bet tomēr gaužām labi… Es esmu Karls van Boudens …

—    Jūs esat… — Leas vārdi aizlūza nožēlojamā šļupstā, viņai neklausīja vairs ne mēle, ne balss.

—    Jā, Leas jaunkundz, jā .. . — šie vārdi izlauzās pār svešinieka lūpām kā kauciens. Stalti komiskais vīrietis samiglojās Leas acīs. Baltais galdiņš, baltais krēsls, uz kura viņš sēdēja, sāka griezties kā velna ritenis. Ai, kaut jel tas būtu aizsviedis šo cilvēku projām — pāri balkonam, projām nebūtībā … Viņa juta māsas Klementijas vēsās rokas pieskaramies pie deniņiem, sajuta, ka pie deguna piebāž kaut ko, kas

smaržo asi un rūgti — pēc mentola, pēc melises vai pēc ļaunuma, jā, pēc ļaunuma … Kāpēc tu man devi dzert no šā biķera, māsiņ, kāpēc tu izpostīji tēva tēlu manā sirdī? . .. Kāpēc tu viņa vietā iestatīji šā cilvēka veidolu? Es negribu, nespēju vairs uz viņu paskatīties . ..

Ievaidēdamās Lea aizspieda acis ar plaukstām.

—    Es zinu, — karpas mutei līdzīgā apaļā mute vēla ārā saraustītus, neskaidrus vārdus, — zinu, ka man nav nekādu tiesību saukt jūs par savu bērnu, neesmu tik pārdrošs … Es negribēju atzīt, ka atteikties no tiesībām nozīmē tās zaudēt…

—    Ejiet… — vaidēja Lea.

—    Jā, es jau eju … — svešais murmulēja. Lea dzirdēja viņu pieceļamies, dzirdēja, kā viņa elpa tagad, vārdiem mutē viļājoties, astmatiski aizsvilpās. — Atcerieties tikai vienu, Leas jaunkundz: šai brīdī pie jums bija cilvēks, kam dzīvē nekas neliktos skaistāk, labāk, brīnišķīgāk kā vienīgi palīdzēt jums, palīdzēt, palīdzēt. ..

—   Ejiet, es gribu uz mājām, — žēlabaini sauca Lea.

Svešā soļi gausi šļūca pa flīžu grīdu uz durvju pusi.

Viņa balss aizlūza:

—    Neprāts … neprāts viss, ko runājam … mūsu vārdi aptraipa paši sevi…

Klusītēm aizvērto durvju stikla rūtis, ko bija izkustinājis gaisa spiediens uzlidojumu laikā, ietrīsēdamās atbalsoja aizgājēja sāpes …

—    Jūs to zinājāt, māsiņ… — Lea kunkstēja.

—    Jā, bērns, mēs to zinājām. Vai māte jums kādreiz par šo cilvēku stāstījusi ko ļaunu?

—    Ai nē, māsiņ, bet pavisam citādi māte par viņu runāja, pavisam citādi…

—    Paraugieties, Lea, uztraukumā viņš aizmirsa jums iedot puķu pušķi. Tāds cilvēks! — Māsa Klementija paņēma ziedus, kas bija nolikti uz krēsla aiz apaļā galda, un attina zīdpapīru. — Narcises un zaļi bērzu zari, cik skaisti! Nekādus citus zaļumus jau nav iespējams dabūt. Dārzniekiem nav ogļu, ar ko kurināt siltumnīcas.

Māsa ielika buķeti Leai klēpī.

—   Es jūs uz mirklīti atstāšu vienu pašu, bērns. Saulīte tik jauki silda …

Kad māsa pēc stundas ceturkšņa atgriezās, Lea bija aizmigusi, bet puķes nokritušas zemē pie braucamā krēsla. Lea sapņo: viņa iet mātei pie rokas pa pilsdārzu. Viņa ir skolniece, viņai vienpadsmit gadu. Šodien viņai dzimšanas diena. Ir 1933. gada 23. augusts. Tik jauki iet mātei pie rokas. Mātes plauksta ir silta un allaž mazliet mikla, it kā viņa būtu ar to nule noraususi asaras. Bērns cenšas likt soļus tāpat kā māte: viegli, karaliski, droši; meitene grib turēt galviņu tāpat kā māte — tik brīvi, tik augstmanīgi, ja gadās kādu sveicināt, tik skaisti, ja tā sapurina matus, kas, klaidā izlaisti, ar lenti saturēti, rotājas uz kakla un pleciem. Pie pasaku strūklakas meitene iemet baseinā oli. Es, princesīte, iesviežu akā savu zelta bumbu. Zinu to pasaciņu: varžu ķēniņš man bumbu atnesīs. Es zinu, ka viņš ir apburts princis — ne pārlieku bagāts, bet labs princis. Viņš atnāks ar bumbu un sacīs: — Esmu klāt, tavs uzticamais Hiperions … — Vai es tik droši zinu, ka viņš atnāks? Varbūt viņš nemaz nevar atnākt, varbūt ir akā noslīcis? Varde noslīkst ūdenī, karavīrs sadeg kara liesmās. .. Mātes roka velk mani tālāk. Pie Althofa universālveikala plīvo karogs, garš, tāds, kādi mēdz būt karogi pie baznīcu torņiem. Karogs ir gaiši sarkans kā saputotas asinis, vidū tam ir balta govs acs un tajā melns krusts ar tādiem kā šūpotņu baļķiem … Māte mani velk aiz rokas tālāk: nāc, bērns! Pa Neisas tilta apakšu patlaban izbrauc kuģis, kas dodas uz Kaizervertu. Arī pie kuģa plīvo gaišsarkanais karogs ar govs aci. Brūni un melni tērpti vīri sēž uz kuģa klāja, dzer alu no pudelēm un dzied, vējš atnes saraustītas dziesmas skaņas: «. . . Šodien Vācija ir mūsu, rītu — visa pasaule .. .» Mātes roka velk mani tālāk — garām šķēpneša piemineklim. Zirgs cēli pacēlis priekškājas.

—   Levāde, — saka māte, — to sauc par levādi. — Mēs aizejam līdz pat Šnellenbergai. Pretī nāk cilvēki. Tēvs, māte, bērns. Bērns lēkā, turēdamies tēvam un mātei pie rokas.

—    Kāpēc, māt, es nekad neesmu varējusi tā palēkāt

kā tā meitene? Kāpēc man vienmēr bijusi tikai viena roka, pie kā turēties? Kāpēc mums nav tēva?

—    Ai meitenīt, ari tavs tēvs labprāt būtu Jāvis tev tā palēkāties, bet pasaulē notiek dažādi, bērniņ … — Mātes roka atkal velk mani tālāk. Pļavās pie Štokunas aug baltzeltainas puķes. Es saplūcu pušķi. — Tās tēvam, — ieminos. Māte raugās pakal kuģim, kas nu jau iegriežas upes likumā.

—    Tu nedrīksti par viņu runāt, Lea, es negribu.

Vējš viņas vārdus aiznes pāri Reinai, pāri jūrai, un

viņš tos dzird, viņam tie sāp. Tu nedrīksti par viņu runāt, drīksti tikai domāt… Kāds viņš izskatās, māt? Māte šai brīdī viņu redz — pāri Reinai un pāri jūrai. Viņš atspulgojas mātes sejā. Viņš ir skaists… Bet kālab, māt, kālab, kālab, kālab … Mātes roka velk mani tālāk. Es aizmetu puķes projām …

—    Kādas skaistas narcises, — saka māsa Klementija. Viņa man atkal tās pasniedz.

—    Es ņemšu šīs puķes līdzi uz mājām, māsiņ. Gribu uz mājām .. . drīzāk …

—    Lai ietu uz mājām, vajag skaistu, veselu kāju, — atbild māsa. Kāpēc gan viņa runā tikpat salkani un nejēdzīgi kā māte, kā tas svešais vīrietis, kā Franciska, kā uzticamais Hiperions . ..

OTRĀ DAĻA PŪČU MIJJRĒSLIS

..

Vienpadsmitā nodaļa

Starp Erlas un Rašbahas staciju vilciens atkal apstājās uz klaja ceļa. Tā tas jau bija apstājies vairākkārt. Tad aizvien vajadzēja gaidīt, līdz lokomotīve uzkrās pietiekamu tvaika spiedienu. Kurinātājs rāvās nosvīdis, melns kā velns. Bet, ja uz katriem desmit centneriem gružu ir tikai pa centneram ogļu, tad kvēle izbirst caur kurtuves režģiem un izskrien dzirkstīs pa skursteni. Dzelzceļa uzbērums kūpēja dienu un nakti. Tīrumos gar stigas malu izveidojās melni laukumi, it kā augsne būtu saslimusi ar vēzi. Daža laba tievāka priedīte nosvila kā lāpa. Un ikreiz, kad lokomotīve, kalnā rāpdamās, apstājās uz šā viensliežu ceļa, zuda jebkura cerība nonākt galā kaut aptuveni vilcienu sarakstā norādītajā laikā. Pārpildītajās kupejās cilvēki kurnēja, lādējās un gaudās. Kāds pavecs kungs ar sudraboti sirmu galvu pareģoja:

—    Krievi montē nost visus dzelzceļus. Varbūt jūs pēdējoreiz mūžā braucat ar vilcienu, mani dārgie laikabiedri un tautieši. Izbaudiet to, kā nākas! Dievs vien zina, kas būs tālāk, tāpēc baudiet šo braucienu! — Piepeši viņš noglauda sudrabotos matus un pietrūkās kājās.

—    Te nu gan ir kārtība — tīrās šausmas! — Viņš pavērsa pret citiem plaukstu. Visi paskatījās uz viņu un, nekādas līdzjūtības neizrādīdami, sāka smieties. Bagāžas tīkliņā sašķiebusies krūze ar sīrupu. Sirmais kungs bija gluži izmisis. Daži viņu pamācīja:

—   Varbūt kāds iespekulējis petroleju. Sēdieties vien apakšā…

Tad vagona durvis atsprāga vaļā. Cilvēku bars spiedās ārā — it kā slūžas būtu palaistas. Buferu pasažieri nolēca zemē. Vesels pūlis aizvēlās uz lokomotīves pusi, lai tur izgāztu savas dusmas un īgnumu. Bija karsta jūnija diena. Asinis dunēja deniņos. Melnais kurinātājs īsta sātana izskatā vicināja liekšķeri pa vadītāja kabīnes durtiņām.

—   Ja karote tukša, tad arī vēderā nekas netiek. Lokomotīvei klājas tāpat kā cilvēkam. Lasieties projām!

—   Kaut kas nedzirdēts! — kliedza kāds holerisks resnis.

—   Kāp tik augšā! — kurinātājs atkliedza pretī. — Tad varēsi savu niknuma gāzi izlaist kurtuvē, koka pauri! …

Smiekli, kliedzieni, jauni dusmu izvirdumi. Mašīnists, tikpat nomelnējis sodrējos kā kurinātājs, ģērbies ar eļļu notrieptā melnā blūzē, vienā mierā spodrina manometru.

—   Ei tu, proletārieti ar elsiņu, brauc tālāk! — pūlis auro. Tagad tas par mērķi dusmu izgāšanai izraudzījies mašīnistu.

—    Tu laikam iztirgo ogles krieviem, ko!

Pūlis rēc. Mašīnists palaiž spiedienu tvaika svilpē. Visa ieleja notrīc no dobjā kauciena. Aizrit mirklis pēc mirkļa. Garš, kārns vīrietis getrās, zaļu mednieka cepurīti galvā grasās rāpties augšā pa dzelzs kāpnītēm pie mašīnista, bet noveļas zemē. Kurinātājs uzbelzis tam ar plato lāpstu pa zaļās cepures dibenu. Drausmīgā kaukšana apklust. Un baismajā klusumā, kas iestājies tik piepeši, atskan mašīnista balss:

—    Ļaudis, esiet jel prātīgi! Pēc stundas vai divām brauksim tālāk. Nolādētie sliņķi Rašbahā mums nepiegādāja ogles, droši vien paši tās nosvilinājuši, tagad, vasaras vidū, iesala kafiju sildīdami. ..

Un bļāvēji patiesi pierimstas, jo nu atrasts jauns grēkāzis — nolādētie Rašbahas sliņķi. Bļāvēji mīļu prātu būtu piekāvuši nolādētos sliņķus, bet līdz Rašbahai bija krietnu pusstundu ko iet. Tik daudz spēka dusmas nespēja kājām dot. Bet mašīnists gluži labi zina, ka amata brāļi Rašbahā arī nekā nespēj līdzēt. Mazajā pieturiņā nemaz nav ogļu padeves, tur ir tikai

ūdens sūknis. Bet šorīt Rašbahā izkrauts vagons brikešu apkures vajadzībām. Vajadzēs apķīlāt Savu tiesu un ar drezīnu atvest šurp, ja ne, tad kustība uz līnijas pavisam apstāsies. Tagad riteņiem jāripo mūsu uzvarai!

Kurinātājs norāpjas no lokomotīves un, lāpstu kā vairogu pie krūtīm piespiedis, pa gulšņiem aizsojo uz staciju. Zaļcepuris, palicis tagad ar kailu galvu, spaida pieri ar mutautiņu. Neviens neliekas par viņu ne zinis. Visi lielie bļāvēji salien ēnā. Daži, zemē apsēdušies, sāk sist trumpas.

Kupejās pūš caurvējš. Visi izkāpuši ārā. Tuvējā pļavā trijžuburu zārdos samests svaigs siens. Daži pa pāriem metas turp un palien zem zārdiem. Taču lielākā tiesa braucēju apmetas turpat dzelzceļa uzbēruma ēnas pusē netālu no atvērtajām kupejām un aizdomīgi uzmana savu bagāžu. Bērni sāk ķerstīt brūnus un baltus tauriņus.

—   Rūdij, cik ilgi būtu jāiet līdz Reifenbergai? — Hilda jautā.

—    Divarpus vai trīs stundas.

—    Nāc, iesim kājām!

—    Ar visām smagajām mugursomām?

—    Vienalga! Gan es savējo pastiepšu.

—    Tikai nesāc pa ceļam pūst, meiten!

—   Vai tad es esmu tāda?

Rūdijs ierāpjas atpakaļ kupejā un izstiepj ārā piebāztās mugursomas. Hilda sev pašuvusi kuli no zirgu segas, bet viņš «noorganizējis» gandrīz pavisam jaunu zilu lidotāja mugursomu. Rūdijs priecājas par Hildas priekšlikumu. Gaidīšana viņu nomoka, tā viņu mocīja arī armijā, bet tur trulums palīdzēja visu paciest. Tagad trulums pagaisis, kā ar roku atņemts. Bet Hāgedorns nemaz nav par to diez cik laimīgs. Viņš prāto: esmu kļuvis nervozs, tīri nemilitāri nervozs, tas nevar būt uz labu. Un Hilda domā: viņu vajag uzpurināt. Līzbete arī sacīja, lai es Rūdiju uzpurinot. Un viņai taisnība: ja viņam jānīkst bezdarbībā, viņš sāk tik stulbi blenzt, ka vai bail metas. Tad viņš pat sejā sakrītas.

—   Jakas mēs pabāzīsim zem somu pārlokiem un piesprādzēsim. Aiziet, Rūdij: ceļot, ak ce-e-ļot. ..

—    Iesim pa veco ceļu, Hilda, pa šoseju neiesim.

Rūdijs un Hilda bija pavadījuši Rorenā turpat astoņas nedēļas, juzdamies Henškes māju zirgstaļļa augšas kambarītī kā jauns laukstrādnieku pāris. Līzbete Kāle ar meitiņu pārcēlās uz Folmeru mātes mājiņu, kurai klāt bija divi morgeni zemes. Kūlējhenškes sieva, negantniece un sīkstule, pēc kapitulācijas un vecā apcietināšanas murrāja kā kaķene, vairākkārt cenzdamās pierunāt Rūdiju un Hildu, lai sākot jauno dzīvi tepat, lai paliekot viņas sētā. Četrpadsmit mārku nedēļā vīram, desmit — sievai, turklāt vēl dzīvoklis bez maksas un naturālijas arī neesot vis zemē metams piedāvājums šajos grūtajos laikos. Viņa solīja jaunajiem iekārtot pieklājīgu istabu dzīvojamā mājā. Tikai viņiem labi drīz jāapprecoties, jo mācītājs jau pāris reižu bijis pie viņas, arī ciema ļaudis sākot uztraukties par viņu «brīvajām» attiecībām. To visu viņa noskaitīja Hildai, jo Hilda augu dienu bija viņas tuvumā kūtī un virtuvē. Henškiene pat ieminējās, ka gribot šo to «par labu vērst». Taču Hilda saimniecei atbildēja tādiem pašiem vārdiem, kādiem bija runājis Rūdijs:

—    Mēs pie jums strādājam tāpēc, ka mums jādzīvo. Tiklīdz būs iespējams, mēs dosimies uz mājām, uz krievu zonu, uz Reifenbergu.

Kad saimniece pamanīja, ka Rūdijam patīk motori un ka viņš šai ziņā ir lietpratējs, tā norīkoja viņu darbā ar traktoru. Līdz tam traktoru bija vadījis kāds svešinieks, kas teicās esam Henškēm attāls radinieks, visai tumša persona, uzvārdā Šolte, bet saimniecei Jāva sevi saukt par Solliju, vējagrābslis un liels izēdājs, bet, tā kā viņš bija pagādājis Henškem varen slīpētu advokātu, tad darbā vairs muguru pārlieku locīt negribēja.

Jā, amerikāņi bija ņēmuši vērā Hermaņa Hennes iesniegumu un apcietinājuši bijušo zemnieku vecāko, kuru turēja aizdomās par noziegumiem pret cilvēcību. Tā kā Henške, krītot pa trepēm, bija salauzis kāju,

viņš pašreiz gulēja cietuma slimr>īcā, kur advokāts drīkstēja viņu apmeklēt, cik bieži vien vēlējās. Saimniece gan būtu varējusi salīgt citus strādniekus savai sētai. Tolaik daudzi bija bez pajumtes, un ikviens būtu gājis darbā, saimniecei roku bučodams. Taču īstais iemesls, kāpēc Henškiene aizvien no jauna centās pierunāt Hildu un Rūdiju, bija tas, ka viņa cerēja uz Hildas liecību par labu Henškem, kad vecais nāks tiesas priekšā. Viņa tomēr vēl nesteidzās pirms laika atklāt kārtis. Bijusi tikai viņa daudzmaz gudrāka, būtu gan atskārtusi, ka šo viņas nodomu Līzbete Kāle izprot caurcaurēm un ka arī viņas sētas ļaudīm tas nav nekāds noslēpums. Ne par velti šie vai katru vakaru kvernēja kaimiņos pie tās «Berlīnes balamutes» un «vecās komunistes Folmerienes». -

Lai gan Rūdijs vēlējās nokļūt mājās pa visīsāko ceļu, viņš tomēr baidījās, ka amerikāņi varētu viņu vēl noķert un aizsūtīt gūstā. Viņam nebija amerikāņu iestāžu izdota Certilicate of Dischaige, kas nepieciešama, pārejot demarkācijas līniju. Viņam bija vienīgi noplukusi, ar roku rakstīta Rorenas ciema vecākā izdota izziņa, apzīmogota ar to pašu veco spiedogu, no kura izkasīts kāškrusts un ērglis. Arī Annas darba apliecība vairs nederēja. Kontroles posteņi kļuvuši gudrāki.

Avīzes Rorenā nepienāca. Bet daudzie cilvēki, mājup gājēji, pārceļotāji, klaidoņi, spekulanti — posta vilnis, kas toreiz vēlās pāri visai Vācijai un arī Rorenas ciemam, — ik dienas atnesa milzum daudz jaunu ziņu. Kāda sieviete no Leipcigas apvidus, kura gribēja pret Plauenas mežģinēm iemainīt miltus, zināja stāstīt, ka viņā pusē pie krieviem viss ejot juku jukām. Viņas pašas vedeklu, tā šī sieva stāstīja, krievi okupācijas pirmajās dienās esot trīsreiz izvarojuši. Tas izklausījās diezgan ticami, turklāt sieva stāstīdama apraudājās. Rūdijam sažņaudzās sirds. Viņam bija jādomā par vecāko māsu Kēti, kurai pašlaik divdesmit gadu, par māti, kas arī vēl nebija nekāda vecā, par Hildu… Bet Hilda itin mierīgi bija svešajai atcirtusi:

tagad nekas tamlīdzīgs vairs nenotiekot, tā bijis tikai pašās pirmajās dienās. Kā viņa varēja tik droši to apgalvot? Rūdijs zināja gan: Hildu bija izskolojusi Folmeru māte un Līzbete, un šis Hermanis Henne ar savu sievu, kas arī tur bieži ciemojās.

—    Vējš, kas pūš no tās puses, — viņš kādu vakaru, mājup ejot, teica Hildai, — pūš taisni no Maskavas. Man pret krieviem nav nekāda naida. Es viņus pazīstu. Esmu diezgan bieži pie tiem mitinājies, katrā ziņā tie man patīk daudz labāk nekā amerikāņi, kas aiz spēka pārpilnības nevīžo kājas pacilāt. Bet man nepatīk, Hilda, ka arī tevi šis vējš nokrāso sarkanu.

Hilda toreiz neatbildēja ne vārda. Dīvaina sagadīšanās bija uzjundījusi Rūdīja zemapziņā sen aizmirstas bērnības atmiņas un izraisījusi viņā nepatiku pret šiem cilvēkiem, kurai nebija nekāda sakara ar apziņu un saprātu, — Folmeru mātes istabiņā virs dīvāna karājās sienas paklājs, kuru viņa bija visu nacistu valdīšanas laiku izglabājusi bēniņos starp sijām un jumta baļķiem noslēptu. Plīša paklājā košās, ļoti spilgtās krāsās bija izausta bilde: saullēkts pār jūru, zemūdene un matrozis. Milzīga auguma matrozis stāvēja uz priekšējā klāja, augstu pacēlis karogu ar āmura un sirpja emblēmu, bet gar paklāja augšējo malu visā tā divu metru garumā stiepās uzraksts:

«UZ CIŅU MOSTIET, DARBAĻAUDIS!»

Pirms gadiem divpadsmit viņš tādu pašu sienas paklāju bija redzējis Reifenbergā — pie Rotlufu Ernsla. Rūdija tēvs kopā ar Ernstu Rotlufu strādāja Hēneļa fabrikā, kopā gāja apzīmogot savas bezdarbnieku kartītes, kopā skaldīja akmeņus un stiepa no meža mājā kurināmo. Bet tad notika dīvainais atgadījums ar Dr. Holcmani, kuru viņš, zēns būdams, nekādi nespēja izprast. Kopš šā atgadījuma, kas notika 1932. gada beigās, tēva un Rotlufa draudzība bija pagalam. Kopš tā laika tēvs veco draugu lamāja par radikāli un lozungu atgremotāju, kas nemaz nedomājot par to, ka cilvēkam jādzīvo arī no maizes. Tēva dusmas daļēji pārgāja arī uz zēnu. 1933. gadā Rotlufs pazuda bez vēsts. Viņu pievāca SA.

-

Kad Rūdijs ieraudzīja pie Folmeru mātes istabas sienas paklāju, itin kā maģisku spēku uzburts, viņam parādījās Ernsta Rotlufa vaigs, tā vīra vaigs, kuru viņam bija aizliegts sveicināt un kuru viņš arī nesveicināja, jo likās visai satraucoši piedalīties pieaugušo strīdā,.

Rūdijs par šīm atmiņām nevienam nestāstīja, arī Hildai ne. Salīdzinājumā ar Hildu viņš pats sev lāgiem šķita gaužām vecs. Hermanis Henne pret viņu izturējās rezervēti. Henne meklēja Folmera nodevēju. Vai Henne domāja, ka Rūdijs zina par Zāligeru vairāk, nekā atzīstas? Pret Hildu Henne izturējās daudz sirsnīgāk. Un tomēr Henne viņam bija pateicis kaut ko |oti noderīgu. Kādreiz, šķendēdamies, ka amerikāņi Eberštetē par birģermeistaru iecēluši kādu «reakcionāru veimārieti» un ka arī strādnieku padzītais Rainas stacijas priekšnieks esot atpakaļ amatā, viņš ieminējās, ka demarkācijas līniju Freibergas ieplakā amerikāņi apsargājot kā īsti sargsuņi, bet neliekoties ne zinis gar ceļu Cvikavas ielejā. Un izrādījās, ka tā patiešām ir. Pa šo ceļu Rūdijs un Hilda bez jebkādas kontroles bija nokļuvuši padomju zonā un nobraukuši krietnu ceļa gabalu pa apvidu, kur nebija ne krievu, nedz amerikāņu, kur vispār nebija neviena, pa apvidu, ko uzvarētāji bija piemirsuši okupēt.

Un nu līdz mājām vairs tikai divu stundu gājiens. Viņš nezināja, kā mājās izskatīsies. Arī mājinieki nezināja nekā par viņu. Uz vēstulēm, kuras bija rakstījis, viņš netika saņēmis nekādas atbildes, tās droši vien pa ceļam pazudušas. Nu es atgriežos no kara, viņš domāja, ar smagu somu mugurā un skuķi kaklā. Esmu zaudējis piecus gadus, bet palicis dzīvs, — arī tas ir kaut kas.

Kalnos ceļi vijas līkloču pāri kalnu mugurām, aiztek pār tiltu un klints ragu ielejā un piepeši no saules gaismas pazūd egļu biezokņa krēslībā. Un acīm īsā ceļa gabaliņā atklājas desmitreiz vairāk krāšņuma nekā zemienēs, kur uzreiz pārskatāms viss lielais plašums un kur ceļi kā kūtras konveijera lentes šķiet stiepjamies vai līdz pašai pasaules malai. Hildai tā patika uz visu skatīties, ka viņa turējās soli vai pāris soļu priekšā, un Rūdijs viņai to labprāt atļāva. Viņš

par sen neredzēto kalnaino dzimtenes ainavu priecājās divkārt, jo ietvēra tajā arī meiteni, kas soļoja pa priekšu. Viņi gāja pa veco, pamesto ceļu, kas sākās Bohēmijā un, strauji kalnā pakāpies, spēji krita lejā, nemaz nesagriezdamies serpentīnā, turpretim līdzenumā tas meta jo daiļus līkumus gar nogāzēm, kur auga lazdu krūmi, jasmīni, plūši, bet ceļam pāri līka alkšņi un sēru vītoli un oļos no laiku laikiem bija patvērusies riteņu čirkstoņa, pātagu šmīkstieni, braucēju lamas, kalnraču dievpalīgs un jaunu ļaužu aušīgie čuksti. Meisenes markgrāfi kādreiz šā ceļa malā būvējuši nelielus cietokšņus, klosterus un novērošanas torņus. Taču visa šī godība sen bija sagruvusi un nolīdzinājusies ar zemi. Vissīkstākā dzīvība tomēr bijusi krogiem.

Hilda gāja vieglu, platu soli, kaut gan viņas mugursoma svēra tieši trīsdesmit piecas mārciņas. Tajā atradās kviešu graudi un apaļš pašceptas maizes kukulis — saimnieces dotā pēdējā deputātnieka alga. Turklāt Līzbete bija piebāzusi mugursomu līdz pat augšai ar burkāniem un kolrābjiem. Rūdi ja nasta svēra vēl vairāk. Viņš bija pastāvējis uz to, lai Henškienenaudā izmaksā tikai divu nedēļu algu, bet pārējo lai dod naturālijās: miltus, cukuru un speķi. Vecā gan ņerkstēja, bet Rūdijs atrada īsto valodu: sacīja, ka ar viņiem šai sētā apgājušies cilvēciski un godīgi, vai šī nu gribot samaitāt labo iespaidu un pašās beigās kļūt necilvēciska. Viņa taču zinot, ka otrā pusē pie krieviem esot vēl mazāk ko likt uz zoba nekā šeit. Izdzirdot vārdu «necilvēciska», saimniecei sametās bail. Un viņa atdeva to, no kā citkārt neparko nebūtu šķīrusies. Arī Folmeru māte uz atvadībām viņam uzdāvināja nobarotu trusīti. Tas nu, nodīrāts, izķidots un glīti iesaiņots, gulēja mugursomā kopā ar citām mantām. Folmeru māte Rūdiju ieredzēja. Viņš tai bieži bija palīdzējis nelielajā lauciņā, reizēm iztīrījis trušu kūtiņu. Viņa mēdza teikt:

—    Tev ir krietnas rokas, Rūdij. Bijis tev arī tāds pats saprāts! Nedari Hildai pārāk daudz raižu, vai dzirdi!

—   Es taču viņai vispār nedarīšu nekādas raizes… 218

—   Stāvi klusu, Rūdij, tu vēl esi jauns un redzi tikai to, kas deguna galā, vairāk tu neapjēdz…

Māžošanās, nodomāja Rūdijs. Sievieši allaž grib mūs dakterēt un labot. Ja Hilda arī sāks tādā pašā garā, laidīšos lapās. Es gluži labi pats zinu, ko gribu. Taču, kad Folmeru māte kādā jaukā dienā izņēma no skapja Herberta labāko uzvalku — tumši brūnu smalkas vadmalas vienrindeni ar apaļiem stūriem un Hilda un Līzbete viņu nomērīja, lai uzvalku pārtaisītu viņa augumam, viņš gluži mierīgu prātu ļāva to darīt. Ja nerēķina iesvētāmo kārtu, tad Rūdijam vēl nekad nebija bijis īsti labs uzvalks. Tas viņam bija mugurā arī tagad, piedevām vēl balts krekls, arī Herberta Folmera īpašums. Svārki, glīti salocīti, novietoti zem mugursomas uzloces. Rūdijs bija gribējis ņemt līdzi arī vecā Robreita drānas, lai būtu darba kārta. Bet Hilda iebilda, ka šīs skrandas jau savu laiku nokalpojušas. Patiesībā viņa bija greizsirdīga uz Annas dāvanu. Rūdijs viņai tūliņ pirmajā dienā bija bez jebkādas saudzības izstāstījis par nakti, ko pavadījis pie Annas. Vairāk viņi šo atgadījumu nepieminēja. Viņš arī tīri labi saprata, ka Hilda nevēlējās nekā redzēt, kas to atgādinātu. Taču par Leu jaunais tīras patiesības runātājs Rūdijs Hāgedorns nebija bildis ne pušplēsta vārdiņa. Šajā pārlieku vārīgajā jautājumā viņa princips sabruka. Ikreiz, tiklīdz viņš gribēja sākt par to runāt, bija tāda sajūta, it kā mirusī atdzīvotos. Nē, šī nodaļa vēl nav gluži nobeigta. Tikai to, ar ko pašam sevī noslēgti rēķini, iespējams izstāstīt otram. Kad pienāks īstais laiks, es Hildai visu izstāstīšu, Rūdijs nolēma. Es viņai to pastāstīšu Reifenbergā, kad īsti būšu atskārtis, īsti apjēdzis, ka Lea man nekad vairs nenāks pretim pa Triju Brāļu ielu. Vēl pirms kāzām Hildai visu izstāstīšu. To viņa ir pelnījusi. Arī viņa bija pret mani līdz pēdīgam atklāta, arī viņa piedzīvojusi smagu vilšanos un vēl šādas tādas dēciņas. Bet kā tad īstenībā ir? Vakaros, kad guļam līdzās, kad viņa pievelk manu galvu sev pie krūtīm un čukstus sauc mani par Amosu, tad man kļūst tik līksmi un viegli, tad mīlu viņu godīgi un no visas sirds. Bet, kad tuvojas rīts, mani ikreiz nomoka domas, ka Leai vajadzētu gulēt man

līdzās, un tikai tad viss būtu labi, viss… Nē, es pieveikšu šo rēgu, lai tas mani vairs nemocītu ne šodien, ne rīt, ne parīt — nekad. Kā Dr. Fīslers allaž mēdza sacīt? «Kas uzveiks lauvu? Kas uzveiks milzi? Vien tas, kas uzveikt spējis sevi.» Viņš to mēdza skaitīt vidusvācu literārajā izloksnē. Es nemūžam tā nespētu izteikt…

Hilda apsējusi zaļo lakatiņu vaļīgi ap galvu. Bet viss pārējais apģērbs ir melns. Viņa solās pēc kāzām vairs nevalkāt sēru drānas. Kad iedomājos vien, kā visa tikai mums vajadzēs. .. Cerams, Hilda ar māli satiks labi. Reizēm Hildai ir ļoti stūra galva. Pie manis viņa ar to nekā nespēs panākt, to pateicu viņai jau pašā sākumā. Ja man būs taisnība, viņai jāpadodas, citādi man nekādas padevības nevajag. Māte, lai cik laba būdama, tomēr arī ir stūrgalvīga. Taču viņas priekšā arvien jāpiekāpjas, pat tad, kad viņai nav taisnība. Krams ar kramu šķiļ dzirkstis. Un, ja mājās sāksies ķīviņi, tad mēs no mātes nedabūsim ne palaga, ne sāls graudiņa, ne kādu labu vārdu dzirdēsim…

Vai Lea arī spētu panest tādu smagu mugursomu? Varbūt gan. Tagad, kad ikviens dzenas pēc maizes kumosa, pat vissmalkākie kungi stiepj uz muguras visu, ko vien var dabūt. Hilda izliekas, it kā smagā nasta un garais ceļš viņai būtu tīrais nieks. Viņa iet paceltu galvu, vēro mežus kalnu nogāzēs un tīksminās ap avotiņu, kas šeit aizšļāc tik strauji kā no ugunsdzēsēju šļūtenes, un, kas zin, sāks vēl dziedāt…

—    Rūdij, kas tie par veciem mūriem tur pļavā? Izskatās ļoti romantiski.

—    Tev taisnība, Hilda, — tie tiešām izskatās romantiski, turklāt vecromantiski, nevis jaunromantiski — kā karā radušās drupas, piemēram, nodegusī papīrfabrika, kuru pirmīt redzējām …

—    Izskatās, it kā tur būtu bijusi baznīciņa vai kapela.

—    Taisnība. Tā reiz bija maza baznīciņa. Tai ir pat sava teiksma. Mūsu pusē katram vecam graustam ir kāda teiksma. Tas ir visai izdevīgi, Hilda. Vecas drupas pievelk tūristus. Tie šeit atstāj naudu. Un, tā kā te,

kalnos, cilvēki ir nabadzīgi un te nav necik daudz senās godības palieku, tad bezdarbnieki uzcēla mākslīgas drupas. Patiesība paliek patiesība. Vēlāk, kad nonāksim līdz Reifenbergai, es tev parādīšu tādas skaistas, mākslīgas drupas. Tās iepriecinās acis pēc tam, kad redzēts tik daudz īstu gruvekju .. .

—    Bet šīs?

—    Šīs ir bezgala senas. Par šīm tautā klīst nostāsts, ka bagātais raktuvju īpašnieks Kaspars Šreks reiz senos laikos licis uzcelt dievnamu sev un saviem kalnračiem. Bagātais Kaspars Šreks bijis vecs skopulis un ļaužu dīriķis, tāpēc laikam gribējis ar šīs veltes palīdzību izlīgt ar sirdsapziņu un dievu. Bet, kad Jāņu dienā viņš atnācis uz baznīcas iesvētīšanas dievkalpojumu, uz kuru bijuši aicināti arī visi kalnrači, noticis briesmīgs tracis. Proti, no kalnračiem neieradies gandrīz neviens. Ap bagāto Kasparu Šreku grēku izpirkšanas baznīciņā sapulcējusies tikai saujiņa vagaru un pazoļu laizītāju. Tad viņš, tikko atskanējuši pirmie ērģeļu akordi, esot raidījis uz debesīm negantus zaimus un lāstus. Un debesis to ņēmušas ļaunā. Vēl iekams ērģeļu mūzika paspējusi izskanēt, varens zibens spēriens nositis Kasparu Šreku, mācītāju, ķesteri un visus pārējos dievvārdniekus, baznīca nodegusi, un visi aprakti pelnos. Kopš tā laika drupas sauc par bezgožu baznīcu. Skaista teiksma, vai ne?

—   Tu proti jauki stāstīt, Rūdij. To es nemaz nezināju. Bet man šī teiksma visai nepatīk.

—    Nepatīk?

—    Nezinu: iznāk, ka mīļais dieviņš atkal licis sveika cauri.

—    Tu gan esi ērce, Hilda. Liec taču mīļo dieviņu mierā! Un galvenais — nerunā tādas valodas ar māti. To vēl lieku reizi atgādinu. Ja izcelsies strīds par dievu, tad mājas miers pagalam uz laiku laikiem. To māte tev nekad nepiedos …

Hilda atteica, ka viņa ne ar vienu tādēļ kašķi nemeklēšot, ja vien kāds nesākšot pirmais ar viņu strīdēties. Bet Rūdijam šai ziņā bija visai pamatotas bažas. Viņš teica:

—   Es varu saderēt, ka māte mūs iztrenks no mājas, ja negribēsim laulāties baznīcā.

Taču Hilda šobrīd nejuta nekādu vēlēšanos ielaisties šā bieži pārcilātā un vēl nekad līdz galam neizšķirtā jautājuma iztirzāšanā. Viņa izvairījās, atbildēdama ar joku:

—   Tu aizvien runā tā, it kā droši zinātu, ka es tevi precēšu.

Rūdijs arī pajokoja pretim, cenzdamies viņu pārtrumpot:

—   Tik vieglprātīgu puisieti kā mani var pameklēt — skrien pakaļ meitenei, kam nav vairāk par to, kas mugurā un mugursomā. Vajadzēs vēl pārdomāt…

Hilda, vēl arvien soli pa priekšu iedama, pagriezās atpakaļ un dzirkstošām acīm atsaucās:

—   Tā tu kilometriem man skrien pakaļ, nabadziņl Nezin kādēļ tu to dari? — viņa smējās.

—    Nekļūsti pārgalvīga, spīgana! — Rūdijs puslīdz pa jokam, puslīdz nopietni saskaitās. Viņš īgņojās, ka neiešāvās prātā nekas tāds, ar ko varētu Hildu vēlreiz pārtrumpot. Viņš nevēlējās piedzīvot laulībā to, ko bija piedzīvojis tēvs, kurš pilnīgi padevās mātes mīlīgajai diktatūrai; gan tēvs arī kādreiz labprāt uzrūca, bet, ja māte šķīla zibšņus, tad viņš paducināja kā pērkons iztālēm, it kā pats taisītos uzrīkot varenu negaisu. Bet no tā nekas neiznāca. Negaisa mākoņi vienmēr izklīda. Jā, Leai Rūdijs gan būtu ar prieku pakļāvies kā daždien uzticīgais Hiperions. Lea bija tik cēla, tik noslēpumaini skaista. Būt padevīgam kā vasalim — vai tā nav savā ziņā augstākā kultūra? Kas tad Hildā bija sievišķīgi cēls un sievišķīgi noslēpumains? Mātes jūtas? Jā, protams. Bet par bērniem varēs domāt tikai tad, kad dzīve būs īsti nodrošināta. Šajā jautājumā arī Hilda bija ar viņu vienis prātis. Pārāk ātri gan viņa bija tam piekritusi, Rūdijam šķita. Hilda bija spēcīga, raženi noaugusi meitene, saticīgas dabas un strādīga. Vairāk Hildai nekā nebija. Par cēlām jūtām viņai bija tik vien sajēgas kā ēzelim par mandolīnas mūziku. Ja gribēja ar viņu dzīvot laimīgā laulībā, tad viņai jāiemāca bauslis, ko bībele nosaka sievai, — kurp tu iesi, iešu arī es. Tas ir normāli, un normālais laikam arī būs vislabākais. Un Rūdijam likās, ka viņš Hildai to jau ir iemācījis.

Reiz, tas notika kaut kad to astoņu nedēļu vidū, kuras viņi kopā nodzīvoja Rorenā, viņi tā sastrīdējās, ka viss karājās mata galā — ir mīlestība, ir kopīgā nākotne. Un Rūdijs toreiz pat gribēja, lai viss karātos mata galā, lai Hilda reizi par visām reizēm saprastu, cik tālu sniedzas viņa mīlestība. Strīds iedegās par tīro nieku: kādā sestdienas pēcpusdienā Hilda taisījās mazgāt veļu un lūdza, lai viņš iekurot pavardā uguni. Rūdijs gan izpūlējās visādi, tomēr uguns negribēja lāgā kurties, tikai dūmoja un gruzdēja. Hilda mazliet pavēra plīts durtiņas. Viņš tās atkal aizcirta ciet, sacīdams, ka plīts durtiņām vienmēr jāstāvot ciet. Hilda savukārt paskaidroja, ka šim pavardam, kuram neesot īsta dūmvada, bet dūmu novadīšanai tikai caurule, durtiņas jāpaturot vaļā, kamēr uguns iekuras. Rūdijs, kas jau tā bija noskaities par savu neveiksmi, sadusmojās pa īstam.

—    Pavards paliek pavards! — viņš kliedza.

Hilda pasteidzās atbildēt: — Nē, Līzbete saka, ka šim pavardam …

Ar to pašu pietika, nākamais laulātais draugs sāka rēkt pilnā rīklē:

—    Līzbete saka! Folmera kundze saka! Henne saka! Ko tie saka, tas tev ir evaņģēlijs! Ko es saku, tas nav nekas. Tad skrien vien pie savas Līzbetes! Dibiniet visi kopā tur jaunu biedrību, gudreļu biedrību…

To dzirdējusi, Hilda izbijusies un satraukta aizskrēja projām, nepārnāca mājās visu nakti; dusmās raudādama, viņa visu izstāstīja Līzbetei un Folmeru mātei, un tās viņu paturēja pie sevis. Visu nakti Hilda bez miega novalstījās blakus Līzbetei. Kad atausa rīts, Hilda piecēlās. Viņa gribēja apkopt kūts soli un tad atgriezties. Līzbete noteica, ka atpakaļ viņa varot nākt, bet tad uz visiem laikiem. Tāda šurpu turpu vazāšanās nevedot pie laba gala. Bet tad turpināja miermīlīgāk:

—    Nepazemo sevi, Hilda. Jūs vēl neesat apprecējušies. Parādi viņam laikus, kas esi: tu esi tāda meitene, ka viņam pirkstos jākož, ja viņš tev pāri nodarījis.

Diezgan ļaunuma jau esi pieredzējusi. Tu mācētu arī viena pati dzīvē izkulties. Cik tagad nav sieviešu, kam vienām jātiek ar dzīvi galā! Tādai patstāvībai ir arī savs labums. Ak manu dieniņ, kā tu uztraucies, ja viņš tevi grib saņemt grožos! Bet tad atkal ņemies augu nakti pinkšķēdama. Kas ta' tas īsti ir? … — Līzbele uzvilka zeķi kājā un nopūtās: — Kas ta’ nu tas lai būtu! Tā ir mīlestība, kuras dēļ mēs, sievietes, labprāt zaudējam patstāvību. Bet vienu es tev teikšu: ir puišeļi, kas varen kāro, lai tos cienī kā īstus vīrus, piemēram, tavs Rūdijs. Bet, ja tu viņu patiesi mīli, neviens tev neliedz būt maķenīt gudrākai nekā tavs kungs un pavēlnieks. Dod viņam mierīgu prātu scepteri rokā, bet izdomā tādu kā vadierīci no tālienes, tā, lai viņš trāpa pats sev pa pieri, ja pacels scepteri pret tevi…

Izslaukusi govis, Hilda uzgāja staļļaugšas istabiņā, aizdedza petrolejas plītiņu, uzlika uz tās kafijkannu, uzklāja galdu, nolika līdzās Rūdija tasei pat trīs cigaretes: visu viņa padarīja klusītēm, it kā noraizējusies, lai neuzmodinātu gulētāju. Bet viņš izlikās, itin kā gulētu cietā miegā kā daždien cilvēks, kam nekas nespiež sirdi. Pēc brītiņa viņš ņurdēdams piecēlās un aizgāja pēc ūdens. Hilda, dzirdēdama, kā viņš mazgājoties sprauslā un šņaukājas, saprata, ka viņš ļoti priecājas par tās atgriešanos. Un tad piepeši viņu skatieni sastapās, iecirtās viens otrā kā tamboradata rokdarbā, sākumā vēl tikai tāpat vien, garām slīdot, it kā adatai nebūtu ķeksīša un rokdarbam cilpiņas, bet tad — tad sākās neprātīgs, laimīgs svētdienas rīts. Ja tikumīgajam Rorenas cienīgtēvam tai rītā pār ceļu pārskrēja melns kaķis, tad tas gan neskrēja bez ziņas.

Bet tas Rūdijs, kas pašlaik stāvēja kopā ar Hildu uz vecā lielceļa, kas nupat vēl bija smējies kopā ar viņu, pēkšņi noraudzījās viņā kā no liela tāluma. Hildu allaž biedēja šīs pēkšņās garastāvokļa maiņas, kas varēja iestāties jebkuru mirkli. Viņa nodomāja: es laikam atkal aizšāvu par tālu, izrunājos pārāk neveikli; nevajadzēja labāk nekā teikt par pakaļskrīešanu. Viņš patiesi man neskrietu pakaļ. Viņš neparko nebūtu nācis pie Līzbetes, lai lūgtu man piedošanu. Pirmo soli

atpakaļ aizvien vajadzēs spert man. Viņš domā, ka tā jābūt. Un, ja vien es būšu tāda, kā viņš gribēs, viņš būs rāms kā jēriņš. Bet es nemaz negribu, lai viņš būtu rāms kā jēriņš, man nav vajadzīgs puišelis, kas tēlo vīrieti. ..

Hilda sacīja: — Ko mēs melšam tādus niekus, kamēr gandrīz vai sastrīdamies. Es taču zinu, ka tu nekad neesi man skrējis pakaļ, nekad ne solīti neskriesi, un es …

—    Un tu?

—    Es nepavisam negribētu tādu vīru, kas man skrietu pakaļ kā suns kucei. . . Cik tālu mums vēl jāiet, Rūdij? Sāk spiest mugursomas -siksnas. Un turklāt briesmīgi slāpst…

—    Vai tu esi tik gudra vai tikai izliecies?

—   Tas man no krustmātes mantojumā, Hāgedorna kungs.

—    No Līzbetes, tu gribēji sacīt…

—    No krustmātes! — Hilda smējās. Īstenībā viņai nemaz nenāca smiekli.

Bet tad Rūdijs pateica kaut ko tādu, ko viņa nekad nebūtu gaidījusi. Viņš sacīja:

—   Tu esi pārāka par mani.

Hilda bija pagalam pārsteigta. Viņa saņēma Rūdija galvu plaukstās.

—    Nē, Rūdij, nekad un nemūžam! Kā tad lai es būtu, kā es varētu būt — Rūdij … — viņi saberzējās ar pierēm kā aitas. Tad, blakus soļodami, gāja tālāk.

Pusceļā starp Rašbahu un Reifenbergu Rūdijs zināja kādu vecu krodziņu «Jautrais ķivulis». Tur jāiegriežoties, tur esot omulīgi. Viņš pazīstot saimnieku, varbūt varēšot dabūt kaut ko ēdamu bez kartītēm. Tā kā Hilda ļoti žēlojās, ka viņai slāpst, Rūdijs viņu aizveda līdz avotiņam, kas iztecēja no īpašas akas dažus soļus no ceļa zem kuplas liepas. Hilda nometa smago mugursomu, pabāza galvu zem vēsās strūkliņas un pēc tam satecināja ūdeni plaukstās.

—    Vai drīkstu piedāvāt malciņu zosu vīna? — viņa vispirms piesolīja Rūdijam. Rūdijs dzēra no viņas plaukstām un atcerējās savārstījumu, ko bija stāstījis Annai dzelzceļa sarga mājiņā: «… bet plaukstas viņa

pastiepa man pretī kā skaistāko marmora trauku un sacīja: dzer, mīļotais, debesu rasu. . .» Hilda sacīja: «Vai drīkstu piedāvāt malciņu zosu vīna?» — un, klusi iesmiedamās, piebilda:

—    Līgavai nav nevienas glāzes, nav pat skārda krūzītes. Kas gan precēs tādu līgavu? — Viņa smējās. Tomēr, pati dzerdama, uzmeta Rūdijam pētījošu skatienu. Viņš palika nopietns. Viņa lūpas ifn sejas izteiksme prot reizē runāt divējādu valodu, nodomāja Hilda. Ar vārdiem viņš var izvairīties no atbildes, gandrīz melot, bet viņa acis, vaigu muskuji un lūpu ietrīsēšanās melot neprot. Tagad viņš puspavērtām lūpām domā, ko man atbildēt, un skatās uz mani atkal kā no liela tāluma. Cik bieži tā notiek, cik bieži viņš paliek viens pats, cik bieži man nav ne jausmas, par ko viņš domā! Ja arī turpmāk viņš paliks tāds pats, mēs būsim nelaimīgi, nebūs ne mīlestības, ne laulības. Divi cilvēki taču kļūst par vienu tikai tad, kad arī domas abiem ir vienas. Bet man jāpaciešas …

—    Rūdij!

—    Vai tu maz zini, ka dzer no karaļa avota, Hilda?

—   To es izlasīju, Rūdij. Man no godbijības ūdens bezmaz sasalst vēderā . . .

Svešatnīgums Rūdija skatienā izgaisa. Viņi palūkojās uz zaļi nosūbējušu bronzas plāksnīti virs akas caurules, uz kuras bija rakstīts: «Seit A. D. 1913. manevru laikā slāpes dzesēja viņa majestāte Saksijas karalis Fridrihs Augusts.» Tievā ūdens strūkliņa irdza no mākslīgi izveidotas klints un satecēja paprāvā akmens traukā. Šā grandiozā aranžējuma mugurpusē bija iecementēta otra bronzas plāksnīte ar sīkāku uzrakstu: «Tautai un dzimtenei dāvājis Gotlībs Bruno Hēnelis, fabrikants, A. D. 1928.»

—        Tikai smalkie ļaudis, — Rūdijs paskaidroja,

—    aku sauc par karaļavotu, pussmalkie to dēvē par auksto kompresi un nesmalkie ļautiņi sauc vienkārši par avotiņu.

—    Bet 1928. gadā karaļu laiki taču jau bija beigušies? — Hilda ievaicājās.

Rūdijs atteica, ka gluži skaidri vēl atceroties avota iesvētīšanas dienu:

—    Es toreiz — vēl mazs zeņķis — aizskrēju projām no mājām. Svētdienas rīts bija brīnum jauks. Kopā ar veselu puiku baru pēc rīta dievkalpojuma aizsoļoju nopakaļ strēlnieku biedrībai, kuras locekļi bija rotājušies ar lāčādas cepurēm, sudraba cirvjiem, zaļām platmalēm ar spalvu pušķiem; tur bija bundzinieki un stabulnieki. Bet Gotlībs Hēneļa kungs bija strēlnieku komandieris. Viņš uz dābolaina zirga jāja visiem pa priekšu ar baltu spalvu kušķi pie cepures, apjozies ar zaļa zīda jostu un zobenu, bet ūsas saskrullējis kā ķeizars Vilhelms. Zirga mugurā sēdēdams, viņš teica runu un lika trīs reizes saukt «urā!». Un mēs visi kliedzām «urā!». Un zaļcepurainie izšāva trīsreiz no garām šautenēm. Bija varen skaisti. Bet, kad es vēlāk pārnācu mājās, tēvs mani pamatīgi nosukāja. Taču otrā dienā pats dabūja pa ādu. Viņš toreiz strādāja par adītāju Gotlība Bruno Hēneļa fabrikā, un nu viņam draudēja atlaišana tāpēc, ka nebija piedalījies svinībās. Diezgan daudz Hēneļa fabrikas strādnieku nebija parādijuši savam maizestēvam šo godu. Tos visus Hēnelis taisījās atlaist. Tad kāds Rotlufs, komunists, noorganizēja fabrikas pagalmā sēdstreiku. Tajā piedalījās vismaz puse maiņas un vairāki vīri no otrās maiņas. Nebija vēl pagājusi ne stunda, kad Hēneļa kungs pa logu uzkliedza, lai strādnieki ejot pie darba. Tā tas viss nolika, Hilda . ..

Rūdijs aizmirsa piebilst, varbūt arī nezināja, ka drosmīgajam, nacionālistiski noskaņotajam anahronistam Gotlībam Bruno Hēnelim par šo patriotisko dāvinājumu bija piešķirts Reifenbergas goda pilsoņa nosaukums un Saksijas landtāgā pasniegts mandāts. Starp citu, viņa dēls kļuva par pirmās SA trieciennieku vienības komandieri apriņķī.

Runājot par pirmo vēsturisko notikumu, vēl jāpiebilst, ka vara plāksnīte meloja. Karaļa slāpju dzesēšana bija norisinājusies bez jebkādas karaliskas cieņas. Daži sakšu grenadieri, šā notikuma aculiecinieki, vienā balsī zināja stāstīt: majestāte, pilns kā'mārks, esot netālu no šīs vietas novēlies no rumaka. Kungi, kas viņu pavadīja, manevru lielgabaliem ducinot, aizstiepuši karali līdz kādreizējai lopu dzirdītavai, kur aukstais

avota ūdens, uz apdullušās pieres pilēdams, viņu tiktāl atskurbinājis, ka varējis atkal nostāties kājās. Divu adjutantu balstīts, karalis pēc tam sācis slavēt auksto ūdens strūkliņu, nosaukdams to par īstu veldzi, pa to laiku nolaizdams pats savu karalisko ūdentiņu koka silē.

Rūdijs pastāstīja Hildai arī to, brīnīdamies, ka krievi vēl nav noņēmuši plāksnīti. Rašbahā viņi abi bija pagājuši garām uzspridzinātam pirmā pasaules kara cīnītāju piemineklim. Rūdijs par to bija sašutis un teica, ka tā esot zaimošana. Tagad viņš sašuta par abām plāksnītēm un sacīja, ka tā no krievu puses esot vienaldzība. Hilda ieteicās, ka varbūt arī krievi tikai pasmējušies par avotiņu. Rūdijs sparojās pretī:

—    Krievi vispār nesmejas. Nekad neesmu redzējis neviena krieva smejamies, kaut gan tik bieži biju pie tiem nometināts. Tai tautai nav humora izjūtas, vienīgais, ko tie izjūt, ir slāpes.

Kamēr Hilda atkal lika mugurā somu, Rūdijs pacēla akmens šķembu un sadauzīja tiklab vienu, kā otru plāksnīti. Viņš nelikās ātrāk mierā, kamēr metāla lēveri nenolidoja zemē. Hildai, to redzot, ienāca prātā, ko Hermanis Henne bija teicis un viņai uzdevis: «Ar šo zēnu es netieku gudrs: šodien viņš izraujas uz priekšu, rīt atkal slīdēs atpakaļ. Viņš nolād hauptmani Zāligeru, kurš kādreiz bija viņa draugs. Bet tici man, viņš to zelli tomēr aizstāv. Es varētu vai apzvērēt, ka uz šā hauptmaņa Zāligera sirdsapziņas ir mūsu Herberts Folmers. Mēs tikai netiekam tam visam uz pēdām. Trūkst pierādījumu. Gestapo bifelis, kas viņu pratināja, izdarījis pašnāvību, bet tie abi, kas viņu aizveda, pazuduši. Bijušais Rorenas birģermeistars muldējis kaut ko par lielgabaliem, kurus Folmers gribējis aizsegt ar plaukstām. Te ir kāds sakars. Un Rūdijs zina vairāk, nekā mums saka. Viņš aiz aplamas goda izpratnes grib segt veco draugu. Izdzen viņam to aplamo goda izpratni, Hilda. Es pat teikšu: biedre Hilda . . .»

Hilda iztrūkās, dzirdējusi pirmo reizi mūžā šo uzrunu attiecinām uz sevi. Henne, viņa sieva, Līzbete un Folmeru māte pēdējās nedēļās Rorenā izturējās pret

Hildu tā, it kā viņa jau piederētu pie viņiem, pie viņu partijas, kuras taču vēl nemaz nebija . ..

Nē, Hermani Henne, tu dari Rūdijam pāri. Arī viņš grib sākt skaidru dzīvi. Es taču to redzu. Un arī man tu nodari pāri. Es gribu Rūdiju iegūt sev, ne partijai. Man jau ir pāri divdesmit gadiem, un tad meitenei jāskatās, kur palikt, īpaši mūsu laikos. Esmu gluži viena pasaulē … Jā, es jau zinu, ka Rūdijs ir tāds. Viņš’ arī nemīl mani tik stipri kā es viņu. Tas ir kaut kas pavisam cits. Mūsu zēni karā visi ir iekšēji notruluši. Sirdis nolikuši uz ledus. Viņi kaunas jebkuru labāku jūtu …

—   Hilda, tu vienmēr saki, es izblenžot caurumus gaisā …

—   Esmu ļoti priecīga, Rūdij, ka arī tev vairs nepatīk tā vecā māžošanās . . .

Tuvojoties «Ķivulim», Hilda un Rūdijs jau pa lielu gabalu dzirdēja bērnu klaigas un smieklus. Kroga vienstāva koka ēku vēl nevarēja saredzēt. Tā bija paslēpusies aiz maijrožu krūmiem un ceriņu puduriem. Spriežot pēc trokšņa, varēja domāt, ka aiz krūmiem atrodas pārpildīta bezmaksas peldētava. Protams, «Ķivulī» gan allaž bija gājis jautri un trokšņaini, sevišķi svētdienās, kad tur salasījās veselas ģimenes. Gūtšmits, krodziņa īpašnieks, bija labs veikalnieks un turklāt liels bērnu mīļotājs. Viņš bija krodziņa dārzā iekārtojis iestumjamu karuseli un trosi, pa kuru bērni varēja vizināties. To drīkstēja lietot bez maksas, par to pašu tēriņa naudu, bet naudas tērētājus viņš prata pievilināt ar lielisku paštaisītu aitas sieru un patiesi gardu alu. Jaukās svētdienās te gāja augsti — kā apkūlībās, reizēm pat ieradās sīktirgotāji un uzslēja savas būdas.

Taču šodien bija pats nedēļas vidus. Pa ceļam Hilda un Rūdijs bija sastapuši vienīgi dažus zemniekus ar vēršu vai govju pajūgiem, kuri brauca uz pļavām pēc siena vai atgriezās ar pilniem vezumiem mājup. Taču trokšņa cēlonis drīz vien atklājās. Avots, kas tecēja aiz kroga ēkas, bija aizdambēts ar velēnām un izveidots par dīķi. Šajā dīķī un tam visapkārt plosījās bērnu bars, visi skolas vecumā. Turpat pa vidu grozījās arī pusaudži — gadu piecpadsmit, sešpadsmit. Lieli puikas, apauguši gariem, pinkainiem matiem, garlaikodamies gulšņāja pļavā vai arī trenkāja pa dīķi vājas pusaugu skuķes, vai ar dunkām un rupjām lamām izšķīra mazāko bērnu strīdus.

Virs kroga ieejas vairs nebija raibās, skaistās izkārtnes. Cieši katrā pusē namdurvīm ieraktas garas, nomizotas egles kārtis, kuras slējās augstu pāri jumta čukuram un kuru galos gurdi plīvoja sarkani karogi ar gariem stūriem. Karogus varēja saskatīt jau no tālienes. Tas nebija nekas sevišķs. Sarkani karogi tagad plīvoja malu malās. īstās izmaiņas pavēstīja pie kārtīm durvju augstumā pienaglotā izkārtne. Ar sarkaniem burtiem uz zila pamata bija uzrakstīts, ka šeit tagad atrodas «Alberta Pola bērnu nams». Turklāt pie katras kārts piestiprināts pa visai diletantiski darinātam metru augstam portretam — pa kreisi J. Staļina ģīmetne, bet pa labi tā vīra ģīmetne, kura vārdā nosaukts bērnu nams. Zem tās lasāms šāds paraksts: «Alberts Pols, 1927.—1931. g. skolotājs Rašbahā, landtāga deputāts, komunists. Par piedalīšanos antifašisliskajā Pretošanās kustībā sodīts ar nāvi 1944. g. 28. augustā.» Rūdijs atcerējās, ka māte viņam uz karalauku bija rakstījusi par šā Alberta Pola likteni. Sen aizmirstas un pagaisušas bērnības atmiņas ne lūgtas, nedz aicinātas atausa prātā un atdzīvojās. Kad tēvs vēl satikās ar Ernstu Rotlufu, tie sarunās bieži pieminēja Albertu Polu. Toreiz tika runāts par vasaras kolonijām pamatskolēniem, par bērnu atpūtas organizēšanu vasaras brīvdienās. Alberts Pols gribēja iegūt šiem plāniem likumīgu atbalstu. Taču viņa frakcijai tas neizdevās. Arī aicinājums Reifenbergas sociāldemokrātiem un arodbiedrībām kopīgi par personīgiem līdzekļiem uzcelt bērniem atpūtas namu cieta neveiksmi, jo uzaicinātajiem radās dažādi iebildumi. Arī Rūdija tēvs bija tam pretojies:

—    Galu galā vārgākos var aprūpēt sociālā apgāde, otrkārt, lai skolnieki vasarā iet darbā pie saimniekiem. Tur tie iemācīsies strādāt, būs paēduši un nopelnīs ziemai zābakus, bet rudenī dabūs kartupeļus.

Ernsts Rotlufs toreiz dusmīgi atcirta:

—    Strādājot pie budžiem, ēdot nemizotus kartupeļus ar vājpienu, mūsu bērni izaugs ar līkām mugurām un greizu prātu . . .

Taču tēvs palika pie sava.

Rūdijs un Hilda apsēdās uz pussatrunējuša sola pie tāda paša pussatrunējuša galda pļavā iepretim namdurvīm un garajām kārtīm. Viņi gribēja vismaz kādu brīdi atpūsties. Sols un galdiņš tur stāvēja vēl no veciem laikiem un bija domāti ceļiniekiem, kas steidzas. Hilda izvilka no somas dažus burkānus, un Rūdijs ar kabatas nazi tos nokasīja.

Piepeši it kā pēc norunātas zīmes no tuvējā mežiņa izdrāzās zēnu bars, krekls tiem pārlaists pāri biksēm un ap vidu apsieta aukla vai īsta virve. Gaudodami un svilpdami tie vilka sev nopakaļ lielus ar telefona stieplēm sasietus zaļu zaru kūļus, metās skriešus un, nonākuši uz lielceļa, sacēla ar zaru nastām biezus brūnu putekļu mākoņus. Kliegdami vienā kliegšanā, pusaudži tuvojās, mezdami līkumus, līdz viņus gandrīz pilnīgi ietina pašu saceltie putekļi. Šķiet, viņi bija nolēmuši pamatīgi nokaitināt abus svešos, kas iedrošinājušies apmesties viņu valstībā, vai arī piespiest tos bēgt. Hildai un Rūdijam pavisam klāt pienākuši, tie sāka ālēties vēl trakāk. Kāds zēns no gaudojošā bara rēca smieklīgi bērnišķīgā balss lūzuma perioda basā:

—   Rommela tanki Tobrukas tuksnesī! Lasieties prom, šakāļi!

No dīķa izskrēja meitene noplukušā peldkostīmā, garām kājām un rokām, kā zirneklēns, nekautri zinošu izteiksmi sejā, un tāda pati, kā bija, noplukušajā peldkostīmā, uzmetās šļauceniski uz zaru kūļa, spiegdama:

—    Hop, hop, es braucu uz debesīm! … — un vēkšķēdama ļāva, lai puikas viņu vazā ar zaru kūli pa ceļa putekļiem. Kāds cits zēns spalgā falsetā iebļāvās kā nāvīgi ievainots kareivis:

—   Sanitār! Sanitār! Ai, vai, man vēders sašķaidīts! . . .

Mēles klakšķinādami un ar rungām sizdami, pusaudži atdarināja šāvienu troksni.

Hilda satvēra Rūdiju aiz rokas, novaimanāja, ka viņa baltais krekls būšot zemes melnumā, un pavilka

viņu tālāk pļavā. Rūdijs nepretojās. No Hildas krampjainā tvēriena viņš juta, cik briesmīgi meiteni nobiedējusi šo velnēnu ērmošanās. Viņš lūkoja Hildu nomierināt:

—: Zeņķiem prātā tikai mūsu mugursomas. Uzmanies! — Taču ar šiem vārdiem viņš, tāpat kā Hilda, vienīgi centās novirzīt domas uz kādu blakus apstākli, uz kaut ko nenozīmīgu, patiesībā tomēr nespēdams atbrīvoties no iekšējā smaguma. Viņam nagi vien niezēja ieklupt barā, izpļaukāt pāris zeņķu, kas gadītos pa rokai, un uzsaukt: jūs jau neesat vainīgi, zaļknābji, samaitātie, neesat vainīgi . . . Kad svešie metās bēgt, viss bars sāka pārgalvīgi rēkt un ņirgāties. Šķita, viņi savu nodomu bija piepildījuši. Viņi aizvilka zaru kūļus aiz mājas, kur varēja dziidēt kādu vīrieti bezspēcīgi rājamies, tad kaut kas noklaudzēja^ it kā liela malkas pagale tiktu sviesta pret sienu, pēc tam atkal atskanēja rupjie, nežēlīgie smiekli.

—   Tur taču lamājas saimnieks, vecais Gūtšmits, — ierunājās Rūdijs.

Hilda, vēl arvien krampjaini viņa roku turēdama, sacīja:

—   Tie ir kara laika bāreņi — tādi paši kā es. Man visu laiku stāv prātā, ka arī Reinhards varētu būt viņu vidū …

Rūdijs atteica:

—   Tie ir pārāk jauni, tie vēl ierakumu dubļos nav gulējuši. Šos samaitājusi vācu kinohronika.

Pie nomizotajām kārtīm mājas priekšā bars atkal lasījās kopā. Tagad visi bija apbruņojušies ar pamatīgām rungām, kuru galos iegriezti vai iededzināti rotājumi. Daži smēķēja. Viņi par kaut ko apspriedās, glūnēja uz mugursomām, kas atradās svešiniekiem pie kājām, tad trīs četri lielākie, spēcīgākie atšķīrās no bara un, miermīlīgi smaidīdami, rungas padusē pasituši, gāja pa pļavu tieši pie Hildas un Rūdija. Hilda lūdzās:

—   Neesi pret viņiem rupjš …

Rūdijs lūkojās pāri nācēju galvām, vēroja putekļu mākoni, kas tagad bija pacēlies virs maijrožu krūma un ceriņu puduriem un pamazām saira. Bet īstenībā

viņš redzēja pavisam citu ainu: redzēja vācu tankistu kolonu, kas apstājusies atpūsties kaut kur starp Bugu un Oku zem svelmaini karstā, bezgala plašā Krievzemes debess juma. Redzēja biezo putekļu mākuli, ko uzvandījusi kolona, uz priekšu veldamās, un kas tagad, pacēlies virs bērzu birztalas, kļuva klajāks un sāka izgaist. Viņš redzēja pats sevi un savus biedrus. Puiši izstaipīja kājas, uzpildīja degvielu, pārbaudīja aizslēgus, atcerējās tos, kas vēl vakar bija starp dzīvajiem, gaidīja pusdienas. Visi bija pārguruši, nodzīti kā tādi lopiņi. Un tad kā paša nelabā nesli piepeši uzradās kinohroniķi — vācu nedēļas žurnāla reportieri. Draugi, dzimtene grib redzēt savus varoņus! Un kā uz burvju mājienu pārgurušās, saviebtās sejas savilkās spazmā — varoņspazmā. Arī viņš pats juta, ka grumbas pierē izlīdzinās, acis kļūst spožākas, zods paslienas augstāk, lūpas sakniebjas. Viņam līdzās, pret lielgabala vilcēja kāpurķēdi atspiedies, stāvēja Oto Zībells, savādnieks ar brillēm niķeļa ietvarā, rugājiem apaugušu zodu, tas pats, kas izskatījās pēc meža gara. Oto nospļāvās izdangātajās smiltīs un nomurdēja:

—    Nu, puikiņ, kur tev pēkšņi tāda krama dūša, ko? Velns parāvis … — Kad operatoru kameras objektīvs pagriezās pret viņiem, Oto novērsās, atsprādzēja no pašgājēja lāpstu un laiski iegāja birzītē …

Visi trīs puikas nu bija pienākuši pavisam klāt, brītiņu pastāvēja muļķīgi atņirgliem zobiem un tad ierunājās:

—    Onkulīt! Tantiņ! Esam nabaga ļaužu, iedodiet mums kaut ko no savām mugursomām… — Garš puika šaurām krūtīm un dīvainu kvēli acīs vēl piebilda:

—    Šeit ir taisnības muitas kontrolpunkts.

Rūdijam jau sāka nākt smiekli par šo situāciju. Viņš

sabāza rokas kabatās un pagājās zēniem pāris soļu pretī.

—   Jūs, puņķutapas, gan laikam domājat, ka esat vareni spēkavīri, ko?

—    Tu arī vari norauties kādreiz pa purslām, — atcirta spēcīga auguma zeņķis gandrīz baltiem matiem, kuram nebija labās uzacs. To teikdams, viņš smīknēja salti un pretīgi — kā īsts nelietis. Rūdijs bija gribējis zēnus pacienāt. Tie gan neizskatījās izbadējušies, bet šajā vecumā puikas vienmēr ir izsalkuši. Taču tagad viņš to vairs nevēlējās. Baltgalvja rupjā, izaicinošā atbilde viņu nokaitināja. Zeņķim vispār bija tāda fizionomija, kādas mēdz zīmēt prūšu junkuriem. Sim viņš gribēja parādīt, ar ko tam darīšana, tieši šim vienam. Turklāt jāpaliek aukstasinīgam.

—   Tu, — Rūdijs sacīja, — tu gribi dot pa smeceri vecam tankistam, tu žagarkūļu kučieri? — Nevainīgi smaidīdams, rokas vēl arvien bikšu kabatās turēdams, viņš piegāja baltgalvim klāt, ar ašu tvērienu izrāva tam rungu no paduses, iedūra rungu, tās galu vaļā nepalaizdams, slīpi zemē zēnam pie pašiem papēžiem un ar brīvo roku viegli iedunckāja zeņķim krūtīs, tā ka šis, pār rungu klupdams, novēlās uz dibena. Abi pārējie tagad gan arī satvēra sitamos rokā un atvēzējās, taču Rūdija skaļie smiekli un jocīgais skats uz pļavā nosēdināto puisi tos samulsināja, un tie nokavēja īsto mirkli, kad belzt. Taču nu nāca virsū visa banda, vēl kādi desmit lieli zeņķi, visi apbruņojušies ar rungām, visi basām kājām, kreklus pāri biksēm izvilkuši. Gaišmatis bija pietrausies kājās un gvelza kaut ko par kaunu, kas jāatriebj. Bet zēns ar šaurajām krūtīm, norādīdams ar kūju uz Rūdiju, sacīja:

—   Viņš ir vecs tankists, — un ar šiem vārdiem noslāpēja naidu zēnu skatienos.

—   Mēs esam Tobrukas banda, — lepni piepūlies, pavēstīja kāds piņņains puika. Rūdijs atcerējās trīs akvavita pudeles, zēnus pie lielgabala «Dora» un nodomāja: ja es viņus pacienāšu, viņi uzskatīs mani par sev līdzīgu un iecels varbūt vēl par bandas godabiedru. Bet tur pie mājas ir Staļina un Alberta Pola ģīmetne. Tīrais ārprāts . ..

—    Paklausieties, puiši! — Rūdijs sacīja. — Nepieminēsim vairs tankistus. Tie laiki pagājuši. Un varat droši ticēt, ka baltais virskrekls man daudz mīļāks par melno tankista blūzi, ko valkāju visus šos gadus.

Urī Hilda, viņam līdzās stāvēdama, piemetināja:

—    Arī es zaudēju karā vecākus un brāli, esmu… —•

bet viņa nepaguva izteikt visu līdz galam. Gaišmatis viņu nikni pārtrauca:

—    Sūdi jūs esat, nodevēji! — Sī frāze aplidoja zēnu baru. Sejas atkal sadrūma; dažam aiz drūmajiem vaibstiem pazibēja bērnišķīga nevarība.

—    Lasieties prom! — uzkliedza Rūdijs, kas vairs nevarēja apslāpēt spēju dusmu uzplūdu. — Lasieties prom, citādi nebūs labi! — Draudīgi viņš pacēla rungu, ko bija ieguvis par trofeju. Gaišmatis, bandas vadonis, uzsauca savējiem:

—    Ielenkt nodevējus! Atsavināt saspekulētās mantas! — Zēni pašķīrās un tuvojās no visām pusēm kā vilku bars. Rūdijs satvēra kūju stingrāk. Asinis kaklā strauji pulsēja. Hilda atkal cieši ieķērās viņam roka.

—    Nesit, Rūdij! Atdod viņiem somas. Dabūsim tas atpakaļ policijā …

Rūdijs tikai uzkliedza viņai:

—    Apsēdies uz somām! Ar šiem pienapuikām es viens pats tikšu galā . ..

Baltmatis, divus pirkstus mutē iebāzis, uzsvilpa un augstsirdīgi pavēstīja:

—    Dodiet ceļu dāmai! — Vilcēni glūnēja caur pieri un gaidīja, kas te īsti notiks.

Bet Hilda nesēdās uz somām un negāja arī projām. Viņa nostājās ar muguru pret Rūdiju. Apmēram desmit soļu no viņas aci pret aci stāvēja zēns ar šaurajām krūtīm. Hilda uzrunāja tieši viņu — saraustītiem vārdiem, šņukstus, nikni:

—    Kas tad jūs nodevis — jūs — un mūs? Kas tad? Kas? . ..

—    Ak tu pasaulīt… — Garais sabozās. — Nu šī vēl sāks pinkšķēt! Acu galā nevaru ciest raudošus sievišķus . . .

—    Uz priekšu! — ierēcās baltmatis. Bet, tā kā viņam nebija rungas un pats viņš nemaz nesteidzās mesties uz priekšu, tad to nedarīja arī pārējie.

—    Es izbeidzu, — paziņoja garais, pasita rungu padusē un devās pa pļavu projām.

—    Vectēvs izbeidz, — ierunājās zēns, kas bija stāvējis garajam blakus, — tad es arī izbeidzu. — Ar rungu vērmelājus dauzīdams, viņš aizgāja pakaļ garajam, kuru bandā dēvēja par vectēvu Arhipu. Sim sekoja otrs, trešais, ceturtais, līdz beidzot arī paši negantākie visi reizē pameta gaišmataino un aizdelverēja projām uz dīķmalu, kur pa šo bridi bija noklusis pēdīgais troksnītis. Kad gaišmatis atskārta, ka pirmo reizi banda atklāti liegusies paklausīt viņam, baltajam tīģerim, viņš metās projām, aiz dusmām kaukdams. Tobrukas banda ievēlēs jaunu barvedi — vectēvu Arhipu, krievu pakalpiņu, kas urbās cauri Gorkija grāmatām un pēc tam izlasīto mežā, nometnē, stāstīja citiem. Arhips bija ieviesis arī stulbo modi valkāt kreklus ārpus biksēm un apjozt vēderu ar striķi. Nu viņi Arhipu, to taisnības apustuli, iecels par barvedi, un šis kārnais prolets īstenos savu nodomu: no rītdienas bandu sauks par baskājiem. Bandā uzradīsies milzums nodevēju, tās lepnums un gods būs pagalam. Viņam, Hitlera jaunatnes karodzniekam Dīteram Cahvicam, pie Tobrukas kritušā virsnieka un fīrera kreisleitera dēlam, neatliks nekas cits kā pamest šo muklāju un kaut kur citur no jauna dibināt Tobrukas bandu, lai naida lāpa neapdzistu.

Kroga saimnieks Gūtšmits pagalmā skaldīja malku. Darbs viņam nevedās viegli, kājas trīcēja, arī acis bija kļuvušas vājas. Večuks, kam plecos gadu sešdesmit, karam sākoties, vai plīsa no veselības, bet tagad pārvērties līdz nepazīšanai. Likās, arī asprātību un humoru zaudējis. Kad Rūdijs apvaicājās, kā šim nu klājoties, viņš īgni nomurmulēja, ka esot gan vecumdienas iedomājies citādas. Dēls un mantinieks Arturs esot Norvēģijā kritis, bet jaunie Reifenbergas varasvīri piebāzuši viņam pilnu māju — lielo istabu un mazo biedrību saiešanas kambari (iedomājieties, pat to!) ar šīm blaktīm. To vidū esot gan huligāni, gan īsti noziedznieki. Kādā jaukā dienā šie abi ar veču ņemšot un uzmetīšot cilpu kaklā. Tikai to astoņpadsmit bišu saimju esot žēl, jo kuru katru dienu gaidāmi spieti. Jā, viņš esot pārorientējies no aitu siera uz medu, turklāt audzējot arī bišu mātes. Bet nezinot, kā izdošoties izbarot bites ziemā; valsts dravnieku apvienība esot likvidēta. Par cukura sadali, par ziemas barību bitēm neviens neliekoties zinis, bet medu gribot visi…

Vecā gaudām nevarēja gala sagaidīt. Carkstošā veca cilvēka balsi, acis teatrāli pret debesīm pacēlis, viņš pravietoja:

—   Ja jūs domājat, ka karš un kara troksnis jau rimis, jūs gaužām maldāties. Tagad sāks birt bada bumbas, pret tām nelīdzēs ne patvertnes, ne gudras valodas, tās nomaitās pat bērnus mātes klēpī, viss noies dibenā burbulēdams. — Viņš atkal vārgi sāka kapāt ar cirvi sīkstās, samezglojušās saknes un ķiķināja viltīgi kā ļauns punduris:

—   Mana veča domā, ka tikšot sveikā cauri, ka šī būšot viena no tā kunga izredzētajām, kas paglābšoties, augstā kalnā sēdēdama, kad visa pasaule ies bojā Armagedona ielejā, kad visi peldēs asins zaņķī, he, he, es viņai uzdāvināšu makšķeri, lai izvelk mani malā kā beigtu zivi… Viss aizies dibenā burbulēdams, viss…

Rūdijs izņēma vecajam cirvi no rokas un, ar pirkstu pār asmeni pārvilcis, noteica:

—   Ar tādu jau var tikai avota ūdeni cirst. Sīkstas saknes un truls cirvis sader kopā tikpat labi kā grumbuļains ceļš un cauras pazoles. — Šādas gudrības Rūdijs bija iemācījies no tēva. Taču no Rūdija spēcīgajiem cirtieniem sīkstās saknes tomēr sašķēlās. Vecais apsēdās uz zāģa bukiem un sāka sūkāt izdzisušu pipi.

—      Skaistā jaunkundz, — vecais uzrunāja Hildu,

—   jūs abi vēl esat muļķi, un tā ir jūsu laime.

Hilda gribēja zināt, kur palicis bērnu nama personāls, jo izskatoties, ka bērni pamesti gluži savā vaļā.

—   Rupuči gatavie, — vecais purpināja, — kas tos grib izaudzināt par cilvēkiem, tam vajag tik plašas sirds kā stacijas uzgaidāmo telpu. Bet kam nu tāda sirds tagad vairs ir? Viss taču sabrucis … — Esot te divi sievišķi, bijusi vēl trešā arī, tai ticis par grūtu, un aizlaidusies projām, atpakaļ nepaskatīdamās. Bez tam te vēl esot viņš — sētnieks, un viņa sieva — virtuves pārzine. Atkal viņš ņirdzīgi nomekšķināja:

—   Visa kā mums trūkst, netrūkst vienīgi augstu titulu: ir direktores kundze un direktores vietnieces kundze, kas pārlieku dzenoties pēc «higjēnas» un labprāt noberztu visiem tiem resgaļiem dibenus ar

smiltīm un pulveri, he, he, bet pati neprot nevienu franču vārdu pareizi izrunāt. Es tik saku: kurpniek, sēdi pie savām liestēm! Direktorienes kundze gan ir mācīta skolotāja, bet pašreiz kājām aizgājusi uz Reifenbergu, uz komandantūru. Kājām, jaunkundzīt! Ja direktorienei jāiet kājām, ja viņai nav pat divriteņa, tad nekas labs gan nav gaidāms, nekas labs, ak vai… — viņš rezignēti atmeta ar roku un sāka bāzt tabaku pīpē. No dīķa skanēja palaidņu klaigas.

Pa mājas durvīm iznāca drukna, padzīvojusi sieva. Virs tumšās katūna kleitas viņai uzsiets spodri balts priekšauts, bet pelēkdzeltenajos matos iesprausta viesmīles aubīte. Hildai sievietes greznīgā rota, kurā tā atgādināja kafejnīcas apkalpotāju, šķita dīvaina, pat ērmota. Taču, kad palūkojās tās sejā, smiekli nenāca. Tai bija apaļīga, jau apvītusi seja ar stipri izvirzītu pieri, tāda labsirdīga, gudra zemnieces seja, kurai nepavisam nepiederējās viesmīles micīte, bet kurā mirdzēja laipnas, spridzīgas acis, un Hildai likās, ka pie šīm laipnajām, spridzīgajām acīm piederas tāda pati valoda. Vecais Gūtšmits gvelza vien tālāk:

—  Direktorienes vietniece Cingrēfes kundze, slotnieku Hanna no Rašbahas …

Rūdijs nolaida cirvi un pacēla acis. Taču sieviete nepievērsa večuka errīgajai pļāpāšanai nekādu vērību. Viņa piegāja pie atvērta loga, aiz kura bija dzirdama trauku šķindoņa, un uzrunāja kādu istabā:

—   Kompreses līdzēja. Mazajai temperatūra nokritusies līdz trīsdesmit astoņiem grādiem. Nesaki neko, kamēr atnāks dakteris, mazais rakaris jau būs uz pekām…

Nenogaidījusi atbildi, viņa veikli, mazliet gāzelēdamās, steidzās pāri pagalmam un gribēja doties uz dīķmalu. Taču Gūtšmits nerimās. Viņš uzsauca:

—  He, he, he! Vai tev acu vairs pierē nav, ka cilvēkus neredzi?

Sieviete pameta īsu skatienu uz veco un aši, īdzīgi attrauca:

—   Ak tu vecais āzi!

Gūtšmits vēroja Rūdiju. Viņš zināja, ka Hanna Cin-

grēfe ir Rūdija krustmāte — mātesmāsa. Un zināja ari, ka Cingrēfu un Hāgedornu ģimenes jau sen laikus sanaidojušās. Hanna sastomījās, apstājās un tad noskatīja vērīgāk lielo, spēcīgo puisi, kas nekustēdamies stāvēja pie malkas steķiem, nedroši viņā raudzīdamies. Pagāja pāris mirkļu, iekams viņa puisi pazina. Bet Rūdijs zināja, ka tā ir viņa krustmāte. Viņš bija dzirdējis veco pieminam tās iesauku — slotnieku Hanna. Tā viņu sauca plašā apkaimē. Krustmāte visu mūžu pina skalu un klūgu grozus, ko nodeva tirgotājam, un sēja slotas, ar kurām tirgojās pati. Viņas vīrs, tēvocis Kārlis, bija miris īsi pirms kara sākuma. Strādādams akmeņlauztuvēs, viņš bija sagandējis plaušas. Krustmātei palika trīs bērni, par ko rūpēties. Un tomēr arī toreiz ģimenes nesaderēja mieru. Uz bērēm aizgāja vienīgi māte. Dziļo nesaskaņu cēlonis bija strīds, kas izcēlās starp tēvu un Rotlufu. Tēvocis Kārlis uzskatīja, ka Rotlufu Ernstam ir taisnība, un līdz ar to tēva acīs «bija likvidēts uz visiem laikiem».

Tad krustmāte, skaļi iekliegdamās, metās pie Rūdija. Nepaspējis īsti atjēgties, Rūdijs juta, ka tā piespiež viņu pie kuplajām krūtīm, sajuta skūpstu kaut kur deguna tuvumā un pēc tam krustmātes asaraino vaigu pieglaužamies savējam.

—   Atkal viens pārnācis! — Hanna laimīgi šņukstēja. — Nebūtu gan tevi pazinusi, Rūdij, tāds plats esi kļuvis krustos. Pazinu tevi tikai no matu skrudulīša, no vecā, spurainā skruduļa virs auss, kura dēļ tev nekad nevajadzēja celiņu šķirt.. . Cik māte būs priecīga . .. Novēlu viņai to no visas.sirds … — Viņa palaida puisi vaļā, lai vēlreiz pamatīgāk aplūkoji. Rūdijs juta, ka vaigi tvīkst. Viņš apvaicājās par krustmātes trim dēliem. Viņa nesteidzās ar atbildi, it kā gribēdama kaut ko pārdomāt. Vecais Gūtšmits sniedzās pēc cirvja, izmeklēja no sazāģētās malkas kaudzes klucēnu un sāka skaldīt. — Aizies burbulēdams … — viņš purpināja. Tas laikam atkal nozīmēja, ka viss iznīks līdz pašam pamatam, — neiedomājieties un neceriet neko! Viņš vairs negribēja klausīties sarunā. Pieskrēja bāls puišelītis smailu sejiņu, lielām acīm, viens no pašiem mazākajiem, un mēģināja Hannu aiz priekšauta saitēm aizvilkt projām. Viņa paņēma zēnu pie rociņas, un tas palika mierīgi stāvam.

—   Mūsu Verners jau kopš pusgada ir mājās, — Hanna stāstīja, — ar vienu kāju, un arī no otras puse pēdas pagalam. Senāk viņam nekad nepatika sēdēt un pīt kurvjus. Bet nu vairs cits nekas neatliek. Viņš apprecēja skuķi, kas bija par vadītāju Vācu meiteņu apvienībā. Sākumā gribēju viņu par to nosukāt. Bet viņi dzīvo labi, dzīvo labi. Sieva nolasa Verneram katru vēlēšanos no acīm un tīri pieklājīgi nopelna ar šūšanu. No Rolanda šonedēļ pienāca kartīte: viņš ir gūstā pie krieviem. Pagaidām viņam tur klājas gluži labi, kā man šķiet. — Viņa aprāvās un pievilka puišeli sev tuvāk klāt. — Vienīgi mans Mikerle nepārnāks. Vēl martā tie viņu pievāca, noziedznieki tādi, apmācībās ietrieca ledainā ūdenī, un pagalam bija — plaušu karsonis, un beigas.

Rūdijs urbās ar skatienu zemē. Tikai Hilda vēroja, kā mātes sejā izgaisa labsirdība, kā sieviete pēkšņi sastinga naidā un ciešāk saspieda mazā zēna rociņu. Savam Mikerlem, vārgam pastarītim, viņa patiesi tikai ar mātes mīlestību bija saglabājusi dzīvību, kad tas bērnībā visas slimības pēc kārtas izgulēja. Un pēc visa tā viņai tomēr vajadzēja atdot zēnu. Viņa bija gribējusi to noslēpt. Viņš arī būtu atradis patvērumu. Iedama tirgotājas gaitās, Hanna bija nodibinājusi un pratusi uzturēt sakarus ar cilvēkiem, bija aiznesusi no viena pie otra dažu labu ziņu, par kuru nacisti, ja vien to atklājuši, būtu viņai nocirtuši galvu. Hannai tika piedāvāti vairāki droši patvērumi, kur paslēpt zShu, bet zēns pats to nevēlējās, jo negribēja būt gļēvulis. Un pilnīgi uzticēties nevarēja pat savam vismīļākajam bērnam …

Tad Hanna nomierinājās un vaicāja Hildai:

—   Vai jūs abi ejat vienu ceļu?

Rūdijs attapās, ka izturējies netaktiski, neiepazīstinādams krustmāti ar Hildu.

Jā, Hannas tante, mēs esam saderināti. Manu saderēto sauc Hilda, un viņai nekur vairs nav māju …

Hanna viņu pārtrauca:

*— Kāda jauka, ziedoša meitene! Kam gan. tu iz

skaties līdzīga, Hilda? Visu laiku domāju, bet nevaru atcerēties … — Tāpat kā pirmāk Rūdiju, Hanna tagad saņēma arī Hildas galvu plaukstās un piespieda meiteni pie krūtīm.

—   Arī tu esi sveika un vesela tikusi cauri, meiten. Ar to pietiek, lai sāktu dzīvi. Liekas, neesi arī no klīrīgajām un mācēsi Rūdijam iegrozīt galvu īstajā vietā, ja viņš kādreiz aizdomāsies greizi. Hāgedorniem tāda greiza domāšana ir mazliet dabā, saproti? — Pēdējos vārdus viņa sacīja it kā jokodama, bet tiklab Rūdijs, kā Hilda gluži skaidri sadzirdēja nopietnību, kas tajos slēpās. Un katrs nodomāja savu. Rūdijs domāja: mazliet viņai tomēr vajadzēja man iedzelt, tas domāts tēvam un viņu senajam strīdam. Hilda nodomāja: es Rūdiju pazīstu, tu man nekā jauna nepateici. Un Hilda sacīja:

—   Man ir sava recepte, Hannas tante. — Visi pasmējās. Bet Hanna savukārt domāja pavisam ko citu. Pirms dažām dienām viņa Reifenbergā bija satikusi māsu Doru, Rūdīja māti. Starp citu Dora viņai pastāstīja, ka Rūdija kādreizējā skolotāja Dr. Fīslera audžumeita esot atvesta angļu sanitārajā automobilī uz Reifenbergu. Nē, par Rūdiju neesot likusi apvaicāties. Ja nu Rūdijs, par kuru gan nekas vēl neesot zināms, pārradīšoties mājās, Dora bija teikusi, droši vien atkal sākšoties tādi paši kumēdiņi kā toreiz, kad viņš vēl mācījās augstajā skolā, — vēstuļu rakstīšana, aplamas runas un galu galā nekā jēdzīga. Kas zīmējoties uz mīlestību, tad Rūdijs esot pats ērmotākais ģimenē. Bet par to visu Hanna nebilda ne vārda.

Rūdijs jautāja Hannai, vai šai par Tobrukas bandu arī kas esot zināms. Zeņķi viņus abus gandrīz nolinčojuši. Hanna nopūtās:

—   Jā, zinu gan. Lielie mums dara pamatīgas raizes. Tie nebaidās ne no viena, ja nu varbūt vienīgi no Elzbetes Polas, nelaiķa Alberta Pola sievas, kas šēit ir par vadītāju. Bet šodien viņai vajadzēja aiziet uz komandantūru. Un, kad kaķa nav mājās, peles danco pa galdu. Mēs centīsimies lielajiem sagādāt mācekļu vietas…

—  Tante Hanna! Tante Hanna! — skanēja balsis no dīķmalas.

—   Nu man jāiet pie tiem resgaļiem, — Hanna sacīja. — Jūs taču droši vien drīz atkal atnāksiet ; — vai nu šurp, vai uz Rašbahu. Es neka'd iepriekš nezinu, kad būšu brīva.

Hilda tūliņ nosolījās. Rūdijs vēl pavaicāja, vai šā mājnieki visi veseli.

—  Jūsējie, liekas, visi būs pārlaiduši karu spirgti un veseli, — Hanna atbildēja. — Tagad tikai ķerieties dūšīgi pie darba. Darbs dod spēku dzīvot.

Hilda piebilda: — Es māku arī šūt.

Hanna, roku sniegdama, iečukstēja Rūdijam kaut ko ausī, bet čukstēja tik skaļi, ka arī Hilda visu dzirdēja:

—  Sito meiteni es turētu ciet ar abi roki, Rūdij …

Nonākuši līdz tai vietai, kur ceļš iegriezās mežā, Rūdijs un Hilda vēlreiz pameta skatienu atpakaļ uz «Ķivuli» un redzēja pie garajām kārtīm vgjā plandām karogus.

Pēc pusstundas gājiena viņi jau stāvēja Kacenšteinas virsotnē un noraudzījās uz senatnīgo Reifenbergas pilsētiņu pie savām kājām. Pieci simti gadu ilgajā pastāvēšanas laikā pilsētiņa pamazām vien bija no Pēlas dziļās ielejas rāpusies augstāk, līdz sasniegusi Reifenas kalna plato, mežiem apaugušo virsotni; kalna virsotne izskatījās kā no iegarenas kūku formas izņemta un novietota uz pakājes; vietām kalnā bija iegrauzušās akmeņlauztuves, atklādamas vulkāniskus, ērģeļu stabulēm līdzīgus bazalta slāņus. Rūdijs vēroja lielos, baltos mākoņu kuģus, kas peldēja pāri robotajām egļu galotnēm kalna virsotnē, kuri viņam allaž bija šķituši kā nemitīgs, mēms karapulku gājiens no vienas bezgalīgas tāles uz citām tādām pašām bezgalīgām tālēm. Cik bieži viņš, zēna gados govis ganot, bija sapņodams pavadījis mākoņus, kas aizpeldēja pāri kalnam.

Hilda sekoja Rūdija skatienam. Viņa ieminējās, ka filmās viņai allaž ļoti paticis skatīties mākoņos, kas slīd pār kalniem. Bet dabā tas esot vēl skaistāk, vēl rāmāk, vēl diženāk … Rūdijam Hāgedornam klīstošie mākoņi nesa līdzi bezgala daudz atmiņu; visu tie bija saglabājuši, visu tagad atnesa atpakaļ: bērnību un jaunību varenā pārdzīvojumā, bezgalīgā uzticībā un saderībā ar šo zemes stūri, ar šo debesu logu. Pārāk liels un spēcīgs bija pārdzīvojums, lai tajā varētu atšķirt atsevišķas jūtas, atšķelt nost labo vai ļauno, skaisto vai nejauko. Rūdijs pusapzināti, pusneapzināti ieelpoja šo pārdzīvojumu kā gaisu. Viņa apziņa pat neizveidoja teikumu: šeit es esmu dzimis. Viņš izjuta kaut ko tādu, ko nespēja vārdos pateikt, jo tas bija kas lielāks par atkalredzēšanos ar dzimto pusi. Viņš tikai ieraudzīja acu priekšā vistuvāko, vismīļāko ainavu, kādu atmiņa saglabājusi. Un apziņa, ka tūliņ varēs doties pa ceļu tālāk, varēs spert soli šajā ainavā, — šī gluži vienkāršā iespēja viņam šķita kā brīnums. Varbūt tikai šai mirklī viņš pirmoreiz īsti atskārta lielo laimi, ka divdesmit četru gadu vecumā, pēc visa, kas noticis, viņš vēl ir dzīvs. Vairāk pats sev nekā Hildai viņš ieteicās:

—  Cik daudzus es pazinu, kas nekad vairs neredzēs mākoņus aizpeldam pāri kalniem . . .

Hildu tā bija aizrāvusi lēni slīdošo mākoņu burvība, ka viņa nespēja Rūdijam nekā atbildēt. Spriegā pārdzīvojuma dzirkstele no Rūdija, kuram spilgtās izjūtas pilnībā atspoguļojās sejā, bija pārlēkusi arī uz Hildu. Viņa sāpīgi un skaudri izjuta to laimi, kad iepazīstam kaut ko svešu ar otra cilvēka jūtu palīdzību. Viņa nespēja šai brīdī pateikt nekā vairāk kā «jā, jā». Bet ari šiem vārdiem vajadzēja viņā noiet pārāk garu ceļu, lai tos varētu izteikt. Un Rūdijs, egoistiski pārdzīvodams savas izjūtas, nodomāja: viņa tomēr mani nekad īsti nesapratīs, jo ir tikai vienkāršs cilvēciņš. Un kā allaž, kad viņš domājās atklājis Hildā kādu nepilnību, no viņa domu laimes automāta izlēca Leas ideālais tēls. Tad viņu ikreiz sagrāba ir niknums, ir žēlums par to, ka viņš saķēris tikai dzīvu pelēku zvirbuli, bet b'rīnum skaistā dūja palikusi nesasniedzama jumta smailē un aizgājusi bojā. Patiesībā viņš jau sen saprata, cik negudri ir kurnēt par likteni zvirbulēna dēļ. Turklāt viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kas instinktīvi nicina visu saprasto, atzīto un reālo, jo ir raduši no tā ciest, bez tam viņiem allaž ir mācīts stiept rokas tikai pēc visaugstākajiem, vistīrākajiem ideāliem, kā bērni, kas pakāpjas uz koka kājām, domādami tā aizsniegt mēnesi.

Atkal zaudējis garīgo līdzsvaru iekšējās nesaskaņās, Hāgedorns uz Hildas klusēšanu, kas viņam šķita muļķīga, reaģēja, ne no šā, ne no tā sākdams dziedāt dziesmiņu par klīstošajiem mākoņiem; šo dziesmu bieži tika dziedājuši vācu armijas kareivji, brizdami pa putekļiem un dubļiem, drebēdami salā, un visbiežāk tad, kad spēki bija galā un cerības zudušas, kad viņi neizprotamo īstenību, savu pavēlnieku kanibālisko varmācību, kurai paklausīgi padevās, sāka dēvēt par likteni un gribēja izlīgt ar šā «likteņa» cietsirdību un nejēdzību.

Rūdijs dziedāja:

Slīd mākoņi, tie steidz un steidz, un pāri jūrai aizslīd.

Dažs labs jau savu dzīvi beidz, un otras dzīves nebūs …

Hildai dziesma iedzēla sirdī. Bet viņa Rūdiju nepārtrauca. Viņa atcerējās Reinharda piepešo bezjūtību — toreiz, kad abi kopā mitinājās sagrautajā Drēzdenē un dziedāja vecu vecās ceļinieku dziesmas. Viņa nodomāja: labi vēl, ka Rūdijs pēc šis meldijas nedzied nejauko parodiju par ebrejiem, kas klīst gan šurp, gan turp.

Iecirtīgā dusmu spīti Rūdijs nodziedāja dziesmu līdz galam. Pēc tam viņš iesmējās, it kā būtu izteicis nepiedienīgu joku, un kā skolmeistars sāka viņai stāstīt par pilsētu. Pilsētiņas pirmsākums bija veca, vēl līdz šim laikam saglabājusies un šeit no augšas labi saredzama vara kaltuve ar kārniņu jumtu, kas nolīka gandrīz līdz zemei. Vēlāk, kad uzgāja arvien vairāk izrakteņu, zem šā jumta tika kaldināti arī spoži sudraba dālderi. Taču cilvēkiem, kurus bagātība vilināja turp, nebija šaurajā ielejā kur piemesties. Gribot negribot pilsētiņu vajadzēja pielipināt pie Reifenas kalna platās, nolaidenās nogāzes. Pēdējos gados izspridzināja jaunas platības Pēlas ielejā aiz kaltuves, tādējādi radot vietu, kur uzcelt staciju un spēkstaciju. Tagad sliežu tīkls gulēja ielejā sastindzis un kluss. Nekas nekustēja. Gaisā necēlās neviena lokomotīves dūmu grīstīte. Uz preču stacijas sliedēm stāvēja daži platformu un preču vagoni; uz aklā ceļa aiz stacijas, kur citkārt tika izkrauti un piekrauti pasta vagoni, kā nobeidzies milzu dzīvnieks, riebīgo, garo snuķi atmetis, gulēja apgāzts dzelzceļa lielgabals. Spēkstacijas augstie logi blenza kā aklas acis, jo bija notriepti ar zajganpelēku krāsu. Pa vienu no trim skursteņiem uz augšu stiepās tieva dūmu strūkliņa.

Raugoties uz pilsētu, varēja redzēt, ka kalna pakāji veido vairākas dabiskas terases, uz kurām pilsētiņas cēlāji izvietojuši galvenos centrus:taisnstūraino tirgus laukumu, smagnējo rātsnamu ar mazajiem lodziņiem un smailo jumtu un mazliet augstāk — baznīcas laukumu, no kura paceļas lielā, varenā Sv. Katrīnas baznīca, granīta katedrāle ar četrstūrainu torni. Pilsētiņas ielas līdzinās plašam kāpņu lokam. Pēcpusdienas saules atspulgā mirguļo māju un daudzo mazo fabriciņu logu rūtis. Bet, cik vien varēja ielūkoties ielās un ieliņās, neredzēja gandrīz neviena cilvēka. Arī promenāde pie pilsētas vecā mūra izskatījās nožēlojama un pamesta, tikai ārpus pilsētiņas, kur pie asfaltētā ceļa, kas veda uz kapsētu, divus gadus pirms kara sākuma bija uzbūvēta dzeltena, apmesta četrstāvu māja — armijas komandantūra, bija jūtama kaut kāda rosība. Pa svešādiem zaļiem vārtiem, kas uzcelti vecās ieejas vietā pie žoga, brauca iekšā un ārā gan kravas mašīnas, gan džipi. Virs vārtiem skaidri saredzama sarkanā Padomju zvaigzne un milzīgas ģīmetnes. Uz ēkas sienas bija kaut kas uzrakstīts, ko pa gabalu nevarēja salasīt. Pelēcīgos un zaļganos mundieros tērpušies padomju karavīri gan ar naga cepurēm, gan laiviņām galvā skraidīja pa pagalmu. Pie pievedceļa gan pacēlās, gan nolaidās šķērskoks. Un brīžam vējš no skaļruņiem pāri pilsētiņai šurpu līdz pat Kacenšteinas virsotnei atnesa no reproduktoriem neskaidrus mūzikas akordus un aprautus vārdu fragmentus.

Hilda palūkojās pulkstenī.

—  Mums jāpasteidzas, Rūdij, staigāt drīkst tikai līdz astoņiem.

Rūdijs pagriezās pret viņu.

—  Saule taču divus sprīžus virs meža, vēl nevar būt tik vēls.

—   Ir gan, Rūdij. Tu aizmirsi, ka šeit pulksteņi iet par divām stundām uz priekšu. Te dzīvo pēc Maskavas laika .. .

Kas noticis ar mākoņiem? Tie pārvērtušies par svešiem kuģiem, kas nes līdzi tikai svešumu.

—  Vislabprātāk es tagad grieztos atpakaļ, — sacīja Rūdijs.

Divpadsmitā nodaļa

Zāligers bija pārdzīvojis smagas gūsta nedēļas. Tagad viņš cerēja, ka grūtākais jau ir aiz muguras. Šī viņam bija trešā nometne kopš gūstā krišanas. Un viņu varēja pieskaitīt laimīgajam tūkstotim četrdesmit tūkstošu uzvarēto vidū, kas šeit bija sadzīti, jo viņš dzīvoja zem īsta jumta. Trīs vecākos Barabaras kazarmu blokus, piesmakušas ķieģeļu ēkas, ko no laika gala dēvēja par rekrūšu pilīm, pēc tam kad no tām bija izvākta pēdējā gultiņa un pēdējais skapītis, amerikāņi bija nodevuši gūstekņu rīcībā. Izvārgušajiem, nosalušajiem, izkāmējušajiem atnācējiem kazarmas šķita kā tā kunga stiprā pils. Bet trīsdesmit deviņiem tūkstošiem vajadzēja palikt ārpusē, mitināties joprojām zem klajas debess, apmesties «asins laukā» — klajā kādreizējā apmācību laukumā, kas atradās aiz trim kazarmu blokiem un kur nebija ne baraku, ne telšu. Tur gūstekņi izraka iedobumus, saspiedās kopā kā tārpi, lietainā laikā un dzestrajās rīta stundās sildījās vienīgi paši ar saviem lāstiem, ar kuriem apveltīja laimīgos, kam bija jumts virs galvas. Nometnes vācu pašpārvalde bija rīkojusies nekautrēdamās. Viens bloks piederēja virsniekiem, bet abos pārējos iemitinājās štāba feldfēbeļu draugi un dažas baterijas un rotas, kas bija padevušās gūstā pilnā sastāvā. Tiem vēl pievienojās nesen klāt pienākušie: pavāri, rakstveži, nesēji, automehāniķi, tulki. Par tulkiem amerikāņu pārvaldes birokrāti izvēlējās pavisam jauniņus zēnus. Vienīgi trešā korpusa apakšējais stāvs, kur istabu grīdas bija noklātas ar salmiem, bija atvēlēts slimajiem, sevišķi dizentērijas slimniekiem, kuru bija ārkārtīgi daudz.

Un tomēr gūstekņi šīs kazarmas nometni bija iesaukuši par «cerību nometni», jo no šejienes kopš jūnija beigām vienu otru jau atlaida brīvībā.

Pirmās trīs nedēļas pēc gūstā krišanas pie Rainas līdz 8. maijam Zāligers bija pavadījis tā sauktajā «mazajā pļavas nometnē». Tur vēl bija teltis un, kaut ari skopa, tomēr regulāra apgāde ar pārliku. No ārpasaules viņi tur bija pilnīgi noslēgti un nedzirdēja nekā cita kā vienīgi amerikāņu ziņojumus vācu valodā par kara norisi. Bet tad pienāca neizbēgamā diena, kad mašīna ar skaļruni neapstājās vis pie vārtiem, bet reizes desmit apbrauca nometnei apkārt un pāri dzeloņstiepļu žogam desmitiem reižu, jaucoties ar angļu maršiem un Luija Armstronga džesa trompeti, pārvēlās vēstis par Vācijas bezierunu kapitulāciju. Kad mašīna pēc pāris stundām ieradās atkal un visiem gūstekņiem vajadzēja nostāties ierindā un visiem vāciešiem atsegtām galvām noklausīties vēstis no Buhenvaldes, Bergen-Belzenas un Aušvicas koncentrācijas nometnēm, kad šis vēstis kā krusa nobira pār līdzvainīgo galvām, tad visa nometnes kārtība sabruka. Sargi noplēsa un sadedzināja teltis, zvēla ar dūrēm un šauteņu laidēm pa sagrauztām un nesagrauztām sejām, aizmirsa izdalīt pārtiku, daudziem gūstekņiem, kas gadījās pa rokai, nocirpa no pusgalvas matus vai izcirpa pakaušus krustu šķērsu. Ja kādam vēl bija saglabājies pulkstenis vai gredzens, tad prātīgāk bija to atdot ar labu.

Uzvarētie dabūja izbaudīt negantu, patiesu, godīgu naidu pret visu fašistisko. Bet cik maz bija to uzvarēto, kas saprata, ka saņem, ko pelnījuši! Cik daudzi tēloja apvainotos, piepūtās un apgalvoja, ka tiem neesot Kaina zīmes pierē, tie bijuši krietni kareivji un nekā neesot zinājuši! Visi tie, kas bija palīdzējuši vētru sēt, tagad, aiz citu muguras slēpdamies un mazītiņi saraudamies, cerēja tikai vēju pļaut.

Pēc kapitulācijas gūstā padevušos armiju skaits brieda kā lavīna. Nelielo nometni pļavā likvidēja un pārcēla par dažiem kilometriem tālāk uz kādu lopu aploku, -kur ierīkoja jaunu — daudz lielāku, bet sliktāku nometni. Visi gūstekņi, tiklab kareivji, kā virsnieki, gulēja dubļos un mēslos, ēda zāli, kamēr vēl bija zāle ko ēst, dzēra saglumējušu ūdeni, badojās četras dienas no vietas, bet piektajā saņēma puskilograma bundžu treknas cūkgaļas. Lielākā tiesa gūstekņu noēda visu devu vienā rāvienā, bet pēc tam sāpēs vārtījās pa zemi vai tupēja kā pielipuši uz milzīgo vaļējo ateju baļķiem un rija lielos daudzumos ogles tabletes, vienīgās dabūjamās zāles. Daudzi apmira.

Tikai tad, kad sāka parādīties ne vairs caureja, bet asinssērga un tīfs un strauji sāka pieaugt mirstība, iejaucās sanitārās iestādes, pusdzīvos aizveda uz vācu kara lazaretēm, kur tādas vēl pastāvēja. Arī necilvēciskā apgāde mazliet uzlabojās. Turpmāk ik dienas izsniedza «zilo Donavu», saldinātu vai nesaldinātu ūdenī vārītu glumu grūbu virumu — puslitra, pusi konservu kārbas uz cilvēku. Nometnē nebija neviena gūstekņa, kas pastāvīgi nenēsātu līdzi vecu konservu kārbu, vai nu pie jostas piekāris, vai zem blūzes pabāzis. Nekad nevarēja zināt, kad šo klīsteri dos — piecos no rīta vai vienpadsmitos vakarā. Kas aizgulējās vai, kaut kur pa nometni klaiņodams, nokavēja ēdiena izsniegšanu savai grupai, neglābjami palika tu-kšā. Ielavīties svešā grupā nozīmēja atklāšanas gadījumā riskēt ar dzīvību.

Nometnes ārpusē atradās lielas teltis, kur notika reģistrācija un pirmā sijāšana. Kas pirms reģistrācijas bija iznīcinājis karavīra apliecību, to kopā ar esesiešiem un īpašām karaspēka vienībām, uz kuru sirdsapziņas gūlās šādi vai tādi netīri darbi, nometināja atsevišķi, kur deva vēl mazāk ēst, turklāt arī sita. No šīs soda nometnes ik dienas sūtīja projām pa ešelonam. Runāja, ka no šejienes sūtot uz Franciju atmīnēšanas darbos, uz ogļraktuvēm vai uz ārzemnieku leģionu … Galvenās nometnes iemītnieki pret to visu izturējās vienaldzīgi. Pat ja kāds zināja, ka dzīvajā transportā, kas teju dosies nezināmā svešumā, viņam ir labs draugs, nepamāja aizbraucējam sveikas, bet sabāza rokas bikšu kabatās, varbūt ir dūrē nesavilcis…

Atceroties grūtās nedēļas lielajā pļavas nometnē, Zāligeram arvien no jauna kā lietuvēns uzmācās atmiņas par kādu notikumu, kas sākumā likās bīstams, taču beidzās ar triumfu; viņš gribēja to aizmirst, gribēja šīs atmiņas izraut kā iedūrušos ērkšķi, taču nespēja aizmirst nenieka, jo nemācēja iegūt nepieciešamo distanci.

Lielajā pļavas nometnē viņu kādu dienu pa skaļruni aicināja ierasties 5. teltī. Tam, ko aicināja uz šo telti, bija jārēķinās, ka no viņa izspiedīs visu, jo par viņu kaut kas ir uzzināts. 5. telts atradās telšu pilsētiņā ārpus dzeloņstiepļu žoga un piederēja pie sektora, kur darbojās amerikāņu militārās policijas speciālās vienības. Tikt aicinātam uz turieni varēja nozīmēt pazušanu uz visiem laikiem. Aicinājums Zāligeru sevišķi nepārsteidza. Kopš nākuši klajā šausmu darbi koncentrācijas nometnēs, amerikāņi ar īsti linkolnisku taisnības mīlestību rakņājās katrā sīkumā, meklēdami necilvēcību, ko būtu varējis izdarīt kāds no gūstekņiem un par ko nu jāsaņem atmaksa. Un Zāligeram sirdsapziņa nebija tīra. Ja tie būs nākuši uz pēdām notikumam ar vīru zilajā blūzē, tad viņam klāsies plāni. Bet visļaunāk būs tad, ja šim vīram izdevies izsprukt no gestapo nagiem. Daudz nakšu Zāligers b.ija pūlējies nomākt bailes, lūkojis pats sev iestāstīt, ka neesot nemaz gribējis to cilvēku nodot bendēm rokās. Vai jel kāds varēja viņam kaut ko pierādīt? Neviens!

Viņš atmiņā visu precīzi rekonstruēja. Arī Mali, viņa bijušais raitnieks, nederēja par liecinieku. Kad viņš zvanīja uz gestapo, Mali vairs istabā nebija. Arī telefonisti nekā nezināja. Saruna nenotika caur baterijas komutatoru, bet tieši caur centrāli. Bez tam Zāligers uzskatīja Mali par uzticamu puisi, kas viņam ļoti pieķēries, jo arī tagad, kad bija pratis ierīkoties pavāru komandā, šad tad atnesa Zāligeram, ko vien varēja sadabūt; vajadzības gadījumā Mali turēsies pie

viņu rūpīgi izstrādātās norunas kā pie vissvētākās patiesības … Bet varbūt bailēm vispār nav nekāda pamata? Varbūt viņu aicināja turp tāpēc, ka viņš ir zenītartilērijas speciālists?

Zāligera aktā bez reģistrācijas kartītes kopijas bija vēl tikai dažas aprakstītas lapas. Virspusē piestiprinātajā lapā, kuras dēļ akts vispār pastāvēja, bija «Iesniegums ASV militārajai administrācijai Eberštetē».

«Attiecas uz 28 apcietinātu antifašistu nošaušanu Grosvēlenas muižas mežā 1945. gada 14. aprīlī.

Spec. Eventuāla denunciācija pret Herbertu Folmeru, bij. dzīves vieta Rorena, Eberštetes admin. rob., fašistiskās masu slepkavības upuri.»

Iesniegumu uz puslappuses mašīnrakstā pirmais bija parakstījis Hermanis Henne, Eberštetes antifašistiskās pilsoņu komitejas loceklis. Viņa parakstam sekoja adreses un vēl pieci paraksti. Tie solīja pie tiesas apzvērēt iesnieguma faktisko pamatojumu: Folmera kontaktu ar hauptmani Zāligeru. Tā kā Folmers par notikušo sarunu nevienam nebija stāstījis, Hermanis Henne iesniegumā varēja uzrakstīt vienīgi savas domaļ; «Ļoti iespējams, ka Folmers mēģinājis pārliecināt baterijas komandieri izvairīties no bezjēdzīgiem upuriem. Hauptmanis Zāligers gan kapitulēja bez cīņas. Taču šis fakts neizslēdz aizdomas, ka hauptmanis Zāligers sev nodrošinājis aizmuguri divkārt un denuncējis Herbertu Folmeru vai nu tieši gestapo, vai netieši zenītartilērijas komandierim …»

Par lieciniekiem bija minēta Folmera māte, Līzbete , Kāle, lauksaimnieks Henške, kas pašreiz atradās apcietinājumā, bijušais Rorenas ciema vecākais un kāda sieviete, kas redzējusi Folmeru ieejam pie hauptmaņa.

Otrajā lapā bija tikai īsas atzīmes angļu valodā, kas liecināja, ka par noziegumu atbildīgais gestapo virsnieks izdarījis pašnāvību, bet tas, kas aizvedis Folmeru, neesot atrodams, droši vien slēpjoties aiz sveša uzvārda.

Trešajā lapā dižojās kādreizējā zenītartilērijas nodaļas komandiera enerģiskais rokraksts; pats viņš at-

radās speciālā štāba virsnieku nometnē. Majors ar zvērestu apliecināja, ka Zāligera kungs viņam nekad nekā tamlīdzīga neesot ziņojis. Majora kungs paskaidrojumam vēl bija piemetinājis Zāligera raksturojumu: «… Savā rīcībā absolūti godīgs cilvēks … zināmas liberālas tendences, kas pašreiz nebūt nav pejama īpašība … nav bijis NSDAP biedrs . . . izglītots rezerves virsnieks… caurcaurēm karavīra godprātības paraugs, kādu es arvien prasīju no saviem virsniekiem . . . Kapitulēja bez cīņas pēc mana netieša norādījuma …»

Ceturtā un piektā lapa bija saturā visai līdzīgas. Tie bija izvilkumi no ierakstiem policijas žurnālos par Herbertu Folmeru un Hermani Henni: «Tiesāts par pretvalstisku rīcību 1921. un 1923. gadā… Tiesāts par nelikumīgu streiku rīkošanu . . . Tiesāts par komunistisku aģitāciju 1933. gadā . . .» Šeit, acīm redzot, bez jebkādas kritikas turpināja rakstīt tajā pašā prūšu un nacistu apcietināšanas pavēlu leksikā. Šādā veidā Zāligera akts, niecīgs apmērā un pavirši izmeklēts, bija nodots kapteinim Džonam Kornhouptam tālākai izmeklēšanai. Leitnants Sendhersts, kas bija savācis līdzšinējos materiālus, noņirdzās, nododams papīrus tālāk:

—   Ieteicu jums, St. Džon, šo vīru apstrādāt ar deserta nazīti… — Tā izrunāties, protams, bija pārdrošība. Bet jaunais cilvēks varēja to atļauties. Viņam kabatā bija pārcelšanas pavēle — tikpat vērta kā paaugstinājums: viņš tika pārcelts uz nodalu, kur nodarbojās ar lieliem dūžiem — ar Hitlera armijas štāba virsniekiem un ģenerāļiem. Šim nolūkam bija izvēlējušies Sendherstu, šo homme du joui, jauno dzinējsuni ar lielisku ožu, nevis viņu — kapteini Kornhouptu, kuru mēdza saukt par svēto Džonu. Viņš prata vāciešiem lasīt tādus morāles sprediķus, ka pat visstūrgalvīgākajiem bikses bija pilnas un mēle atraisījās neviltotā nožēlā.

Kornhoupts ļoti nopietni turējās pie demokrātijas un cilvēcības ideāliem. Iesauku viņš iemantojis jau pirms vairākiem gadiem, kad Savienotajās Valstīs bija iekārtojis un komandējis vācu kara gūstekņu nometnes. Viņam allaž glaimoja, kad viņu dēvēja par

Sl. John vai Honest John. Taču kopš dažām dienām, varbūt tieši kopš tās dienas, kad Sendhersts viņam pasniedza šo plāno aktu, viņš jutās kā staba gala svētais, kuru dienā godina, bet kuram nakti čurā virsū. Kornhoitpts juta, ka par viņu dažkārt sāk iecietīgi smaidīt, ka notiek peilēšana jaunā virzienā — ari attieksmē uz vāciešiem, — kuru tāds vīrs kā Sendhersts ar savu izcilo ožu jau uztvēris un sācis uz to attiecīgi reaģēt. Un divīzija arvien bija informēta par to, kurš vislabāk izpratis taktiskās šifras jaunos kodus.

—   Hallo, St. Džon, vecais vāciešu nīdēj! — viņu aizvakar klubā sveicināja kāds no Sendhersta sugas. Protams, gluži nevainīgi, bet pašreiz nāca modē Sendherstu kategorija, tiem iedalīja smalko darbu, bet Kornhouptiem atļāva filtrēt tikai fašisma atbiras, atļāva arī turpmāk pratināt un piespiest atzīties sīkos vaininiekus. Bet kurš pateiks, kādi vaininieki turpmāk jāsaudzē un kādas atzīšanās nav vēlamas? Kapteinis Kornhoupts, kas ļoti bija pieķēries saviem demokrātiskajiem un cilvēcības ideāliem, nolēma no šā brīža uzmanīties.

Kornhoupts bija papildinājis aktu, pieprasījis rakstiski visu piecu Hennes uzdoto liecinieku liecības. Tās varēja gan noderēt par norādījumiem, bet vainas pierādīšanai ar tām nepietika. Pārlieku redzīgais un dzirdīgais Sendhersts savos materiālos dažas vietas pasvītrojis ar sarkanu zīmuli un vietām pievilcis malā ķeksīšus. Pirmajā vietā pie Hennes paša minētā epiteta «antifašistiskās pilsoņu komitejas loceklis» bija pievilkta jautājuma un izsaukuma zīme. Viss majora atsūtītais raksturojums bija apvilkts ar sarkanu zīmuli, bet atsevišķie formulējumi, kā «zināmas liberālas tendences» un «nav bijis NSDAP biedrs», pasvītroti ar divām svītrām. Divas svītras bija pavilktas arī zem vārdiem «par komunistisku aģitāciju» izrakstā no policijas protokoliem par Henni un Folmeru. No tā arī Kornhoupts saprata mājienu par «apstrādāšanu ar deserta nazīti». Taču viņš ir nedomāja mājienam paklausīt. Taisnībai jānāk gaismā . ..

Viņš nacistus nīda no visas sirds. Šis naids bija radies tajā laikā, kad Džonu Kornhouptu vēl sauca

Johanness Kornhaupts un viņam Minhenē Marijas laukuma tuvumā piederēja fotoateljē. Naidam bija dziļš morāls pamats, un tā īstais iemesls slēpās Lēnijas neuzticībā, tās pašas skaistās Lēnijas neuzticībā, kuru viņš vārda tiešajā nozīmē bija pievācis no ielas notekas un padarījis par savu modeli, mūzu un mīļāko. Lēnija aizbēga ar kādu drēbnieku, kas, pametis šķēres un adatu, bija kļuvis par uzticamu Šiklgrūbera * mācekli. Viens no Šiklgrūbera augstajiem funkcionāriem uzņēma drēbnieķeli savā miesassardzē un maksāja tam nesamērīgi lielu algu. Kādu dienu šis miesassargs aizveda Lēniju uz dzīrēm, kur tika plītēts uz nebēdu. Pēc tam viņa atkal pievērsās savai vecajai profesijai un palika pie pilnajiem gaļas podiem. Johanness Ķprnhaupts viņu atklāti nosauca par SA slampu. Miesassargs piesolīja viņam tā izrēķināties, ka viņš visu mūžu pieminēšot. Šis brīdis pienāca jau trīsdesmitā gada septembrī, tūliņ pēc reihstāga vēlēšanām, kurās Šiklgrūbera piekritēji ieguva 107 vietas. Naktī atriebēji, kurpes noāvuši, ielavījās mājā, kur dzīvoja Kornhaupts, un uzlīda augšējā stāvā. Lēnijas atslēga, kuru viņa nebūt nebija iemetusi Isarā, tiem atvēra durvis. Varbūt tā pat bija viņas zīda zeķe, ar ko Kornhauplam aizbāza muti. Tad tie jāja ar viņu uz brūno mocību kalnu. Divi sēdēja viņam virsū, bet desmit citi dauzīja viņu ar siksnām.

—   Simtu septiņi ar vienu cirtienu! — gavilēja varonīgais drēbņieķelis. Johannesa galva karājās pār ateljē solu. Ar varu tie viņam atpleta acu plakstus. Un tad viņš ieraudzīja: uz grīdas, izgrūzdams saldkaisles vaidus, vārtījās garkājainais nezvērs ar smailajām krūtīm.

—   Saki, ka viņa ir eņģelis, nu, ātrāk — saki!

Johanness Kornhaupts paklausīja.

—   Skaļāk!

Johanness Kornhaupts paklausīja.

—   Nodziedi! Nu — trīs, četri! — Ar siksnām rakstā sizdami, tie viņam iemācīja meldiju. Tā bija meldija dziesmai «Mēs izsalkuši, izsalkuši, izsalkuši esam . . .» Un viņam vajadzēja sitienu rakstā dziedāt:

* viena no Hitlera iesaukām (tuik.).

—  Viņa ir eņģelis, eņģelis, eņģelis, SA eņģel-eņģeleņģelis …

—   Ei, kāpēc tu nedziedi?

Johanness Kornhaupts vairs nedziedāja, jo daba apžēlojās un laupīja viņam samaņu. Aiziedami tie ožamās sāls vietā atstāja viņam pie deguna ekskrementu kaudzi. . . bet pie durvīm ar nazi piedūra zīmīti. Uz šīs zīmītes bija attēlots vīrelis ar nazi vēderā. Zem tās paraksts: «Tā notiks ar tevi, ja palaidīsi muti. Rītu Vācija būs mūsu . . .»

Viņš nepalaida muti, bet izņēma no krājkases pēdējo naudu un trešajā klasē aizbrauca ciemos pie tēvoča uz Springfīldu Ilinoisas štatā. Tēvocim krustdēls nāca kā saukts, jo prata izgatavot lieliskas reklāmas fotogrāfijas viņa mēbelēm Cornhoupt-Furniture, tāpēc tēvocis parūpējās par vīzas pagarināšanu un iesniedza lūgumu, lai krustdēlam dodot politisku patvērumu. Viņš sagādāja Johannesam arī «džobu» — iekārtoja viņu par katalogu fotogrāfu ekspedīcijas firmā. Kādu dienu pie Johannesa ieradās džentlmenis un sacīja:

—   Jūs taču esat krietns fotospeciālists, vai ne? Un gribat iegūt Amerikas pavalstniecību, vai ne? Tātad jūs varētu mūsu labā izbraukt nelielā ekskursijā uz ārzemēm un mazliet pafotografēt, nevienam par to nebilstot ne vārda. Vai jūs būtu ar mieru?

Johanness Kornhaupts izteica tikai vienu nosacījumu: uz Vāciju. 1935. gadā viņš, būdams jau Džons Kornhoupts, aizbrauca uz Minheni apciemot māti. Apkaunojums, kas vēl joprojām grauza sirdi, padarīja viņu drosmīgu un viltīgu. Viņš pārveda atpakaļ uz Ameriku lieliskas autoceļu, jaunu lidlauku un kazarmu panorāmas. Darbs Springfīldā gāja no rokas. Viņš apprecēja izdarīgu fotolaboranti, kas viņam dzemdēja jaukus bērnus un bija mīļa sieva. Viņš balsoja par demokrātiem un līdz kara sākumam vēl divi reizes aizbrauca uz Vāciju, izlikdamies, ka brauc tikai tāpēc, ka viņam to liek demokrāta sirdsapziņa. Tai staigulei Lēnijai piederēja lepna savrupmāja pie Štarnbergas ezera. Ar teleobjektīva palīdzību Kornhaupts nofotografēja viņu dārzā. Viņa bija ģērbusies senlaicīga pie griezuma vāciskā tērpā un cienaja esesiešus ar kokteiļiem.

No iekšpuses viņš šo māju dabūja apskatīt tikai 1945. gada maijā. Tur viņš redzēja divus no cilvēka ādas izgatavotus abažūrus. Arī pašu namamāti viņš dabūja redzēt, jo tai bija uzlikts mājas arests. Pazinusi savu kādreizējo labdari, Lēnija nokrita tam pie kājām. St. Džons tikai noteica:

—  Manā vietā runās bende . ..

Bet vai tas maz vairs bija tik noteikti? Tas būtu noteikti un droši, ja dzīvs vēl būtu Rūzvelts. Lai nu bijis kā bijis, — viņš, St. Džons, paliks uzticīgs goda vīru politikai. Tikai būs uzmanīgs un piesardzīgs. Žurnālā Stars and Stripes — vai arī kādā citā — viņš nesen bija redzējis attēlus: padomju karavīri Vācijā mācās braukt ar velosipēdu, priecājas kā bērni. .. smieklīgi…

5. teltī sijāja gūstekņus, kas apvainoti kādā noziegumā. Virsnieks, kas apvainoto nopratināja, pats izlēma, vai to sūtīt atpakaļ uz nometni vai nodot kara tiesai. To izšķirt nemaz nebija tik viegli, jo gandrīz visos gadījumos apsūdzētā vaina svārstījās uz robežas starp parastajām fašistu nelietībām un īstu noziegumu. Tāpēc veiklais Sendhersts, lai atvieglotu savu soģa darbu, bija iedalījis visus nopratināmos trīs kategorijās: a) velna virums, b) putras pods, c) deserts. Velna virumus nosūtīja uz Štraubingu. Bet tāda kalibra vīru nometnē nebija gandrīz neviena. Putras podi — ja vien tiem bija kaut drusku asins smakas klāt — tika nosūtīti uz kara tiesu. Deserta kategorijas nopratināmos sargkareivis drīz vien nogādāja atpakaļ nometnē. Šīs «smirdošās pastētītes» labāk atstāt vāciešu ziņā, lai vēlāk paši tiek galā, kā māk. Tā darija līdz šim. Džons Kornhoupts bija pārliecināts, ka no šā hauptmaņa Zāligera dveš asiņu smaka un ka tam nedrīkst pieskarties ar deserta nazīti. Tomēr pārbaudīt, vajadzēja. Un šis tas vairs nebija gluži tā kā līdz šim.

Lai iegūtu liecinieku savai taisnīgajai un morālajai stingrībai un nelokāmībai, kapteinis bija nolēmis šoreiz rīkoties visai neparasti: uzaicinājis apsūdzētāju,

šai gadījumā komunistu Henni, par liecinieku nopratināšanā. Un Henne ieradās.

Ieejot teltī, Zāligers iekšējo nedrošību nomaskēja ar izmocīta bada cietēja sejas izteiksmi. Telts vidū aiz rakstāmgalda viņš ieraudzīja sēžam korpulentu kapteini ar brūniem, ezītī apcirptiem matiem, kurš viņam vācu valodā ar tikko jaušamu bavāriešu akcentu pavēlēja palikt stāvam trīs soļus atstatu no galda. Kaut gan kapteinis runāja bezpersoniski pieklājīgā manierē, tomēr kaut kas viņa balsī brīdināja: nepienāc man par tuvu, kraupainais fašist! Teltī Zāligers vēl pamanīja seržantu ar vērša kaklu un ezītī apcirptiem gaišiem matiem un kādu vīru civilās drānās. Seržants sēdēja pie otra galda, kas atradās telts malā, un droši vien rakstīs nopratināšanas protokolu. Civilists apsēdās uz krēsla pie telts ieejas Zāligeram aiz muguras. Spriežot pēc apdilušajām drēbēm, civilistam jābūt vācietim. Teltī sāji oda pēc lizola vai kāda cita dezinfekcijas līdzekļa.

Kapteinis, kas, likās, slimoja ar nervozu aizdusu, sāka nopratināšanu kā skolas eksāmenu, uzdodams jautājumu, kuram nevarēja būt nekāds sakars ar nopratināšanas īsto iemeslu:

—   Vai jūs, hauptmani, zināt, kas ir burbons?

Zāligers apvainots atbildēja:

—   Esmu māčījies, ka Burbons ir Francijas karaļu dinastijas Burbonu dzimtas loceklis.

Kapteinis viltīgi pavīpsnāja.

—   Tas atkarīgs no katra individuālās gaumes. Manā izpratnē burbons ir lielisks viskijs … Bet kas ir Hārtfīlds, to jūs gan zināt, vai ne?

Hārtfīlds? Zāligers muļķīgi raudzījās kapteinī, bet viņam jau kļuva daudz vieglāk ap sirdi. Laikam viņu turēja aizdomās par kaut ko tādu, ar ko viņam nebija nekāda sakara. Tas tagad drīz atklāsies. Kapteinis apmierināti nogrudzināja:

—   Nometnē karājās kāds Hārtfīlda darbs. Nebūsiet laikam uzskatījis par vajadzīgu to pamanīt, hauptmani? Tā ir traka fotomontāža pret Hitleru jeb Siklgrūberu …

Zāligeram asinis sašāvās vaigos. Šo efektu Kornhoupts ari bija gribējis panākt. Viņš parasti sāka no

pratināšanu ar šādiem jocīgiem jautājumiem, ja juta, ka partneris izturas stīvi vai augstprātīgi. Šos jautājumus kapteinis sauca par «iesildīšanās vingrinājumiem». Tagad patiesībā vajadzētu sākt nopratināmo pamazām iztaustīt. Tā kā hauptmanis jau izskatījās pagalam samulsis, Kornhoupts atteicās no ievada un asi un negaidot, lai pārsteigtu pretinieku, tūliņ ķērās vērsim pie ragiem:

—  Hauptmani Zāliger, vai 13. aprija pievakarē pie jums dienesta dzīvoklī ieradās kāds cilvēks, vārdā Herberts Folmers?

Uzrunātais stāvēja, acis nodūris. Tikai tagad viņš pamanīja, ka teltī zeme nokaisīta ar biezu zāģskaidu kārtu. Viņam piepeši sametās salti. Zāģskaidas un sājā dezinfekcijas smaka viņā nevijus izraisīja priekšstatu par giljotīnas cirvi un grozu, par tiesas prāvu un nāves sodu. Taču viņš visiem spēkiem saņēmās un izlikās apdomājamies.

—  Jā, — viņš pēc brīža sacīja, — atceros gan: pie manis tajā dienā, pirms . .. pirms es bez kaujas kapitulēju, ieradās kāds cilvēks zilā blūzē . ..

Civilists viņam aiz muguras nomurmināja:

—   Folmers . ..

Zāligers paraustīja plecus.

—  To es nemāku teikt. Savu uzvārdu apmeklētājs nenosauca. Viņš tikai teica, ka strādājot šahtā un esot redzējis, kādu postu Rainā nodarījušas. .. bumbas un apšaude no borta lielgabaliem … — Zāligers atkal izlikās pamatīgi pārdomājam, lai varētu atbildēt, kā goda vīram pieklājas. Turklāt viņš gaužām labi zināja, ka šajā brīdi balansē kā virves dejotājs virs bezdibeņa.

—  Un ko apmeklētājs vēl jums sacīja — tieši pats par sevi? — kapteinis izaicinoši jautāja.

—   Ļaujiet padomāt… Notikumu straujā gaita…

Kapteinis nejāva viņam apdomāties, bet tūliņ jautāja tālāk:

—  Ko šis cilvēks no jums gribēja? Lūdzu, atbildiet precīzi!

Nē, Zāligers nejaus sev uzspiest tādu sarunas tempu! Viņš domāja: es nedrīkstu samulst, man jāizturas kā nozvērinātam lieciniekam, nevis kā apsūdzētajam.

Brītiņu padomājis, viņš, tēlodams vaļsirdīgu atzīšanos, teica:

—   Apmeklētājs man deva padomu uzspert bateriju gaisā, iekams būs sācies jūsu tanku uzbrukums, ieteica man neielaisties tanku kaujā. — Un, nostādamies staltāk, piebilda: — Es esmu virsnieks un tāpēc noraidīju tik radikālu ierosinājumu.

—   Un beigu beigās taču jūs tomēr …

—      Jā, — Zāligers izsliedamies steigšus atbildēja.

—   Aiz saprātīgiem militāriem apsvērumiem es pacēlu balto karogu.

Civilists, kas sēdēja viņam aiz muguras, nomurmināja kaut ko nesaprotamu, bet pati balss noskaņa vien pauda neapmierinātību. Zāligers juta, ka viņam atkal sāk raustīties piere virs iedegunes. Viņš tūdaļ atsaucās uz aizmugurē sēdošā cilvēka repliku. Tas droši vien ir šā Folmera domubiedrs. Viņš asi noskaldīja:

—   Kamēr es vēl biju virsnieks un man vajadzēja atbildēt par bateriju, neredzēju nekāda iemesla savu rīcību pakļaut civilista iedomām.

Kapteinis viņu īgni pārtrauca:

—   Bet jūsu apmeklētājs taču negribēja nekā cita kā vien to, ko jūs galu galā pats izdarījāt!

—   Nē! — Zāligeram neviļus izspruka. Un jau tajā pašā mirklī viņš nožēloja šo spontāno «nē». Viņš saprata, ka ar šo cilvēciski godīgo izsaucienu nodevis tēloto virsnieka goda izpratni.

—   Kā — nē? — kapteinis tūdaļ pārjautāja.

—   Atļaujiet, kapteiņa kungs: es izšķīros, saprātīgu militāru apsvērumu mudināts. Bet cilvēks, kas bija atnācis, gribēja man uzspiest savu civilista morāli…

Kapteinis pietrūkās 'kājās un sāka strauji žestikulēt.

—   Vai jūs, hauptmani, gribat apgalvot, ka militārs saprāts un civilā morāle ir elementāri pretēji jēdzieni, ka tie viens otru izslēdz, atrodas at loggerheads, kā mēs mēdzam teikt? … — Viņš apklusa, lai atgūtu elpu, izvilka no kabatas izgludinātu mutautiņu un noslaucīja tajā lūpas, it kā būtu izspļāvis asinis. Mierīgāk, gandrīz apātiskā balsī viņš turpināja: — Aizvien labāk sāku saprast jūsu sugas cilvēkus. Jūsu goda un morāles izpratne man atgādina šautenes slēdža skaņu: kamēr ienaidnieks ir ievainojams, jūs sakāt: klik! — šāviens sprāgst un uz galvošanu trāpa miljoniem cilvēku pierē, sirdi, vēderā, cirkšņos, — un ikreiz nogalina. Bet, kolīdz ienaidnieks kļuvis neievainojams un lien jums pašiem uz ādas, jūs sakāt: klak! — patrona izkrīt no magazīnas, un jūs to, tīri nomazgātā rokā turēdami, pasniedzat pretiniekam: «Lūdzu, es vairs nešāvu — aiz militāriem apsvērumiem.» Un, to teikdami, jūs vēl jūtaties nolādēti godprātīgi… Vai esat kādreiz padomājis, kas īsti ir civila morāle un ko tā spēj?

Apaļīgajam kapteinim ar brūno matu ezīti atkal ietrīcējās rokas. Viņš savaldījās, tikai balss skanēja satraukti:

—   Pie virsnieka ierodas civilists. Civilists riskē ar galvu, tāpēc ka grib dot saprātīgu padomu. Nedrīkst aizmirst, ka tas notika Vācijā .. . Un, raugi, šautenes slēdžu manipulāciju meistars padod ziņu gestapo. Aparāts vēl darbojas ar pilnu jaudu. To zina visi, arī denuncētājs. Varbūt denuncētājs sirds dziļumos tiešām taisās rīkoties pēc saprātīgiem militāriem apsvērumiem. Bet viņam jau ir bikses pilnas, iedomājoties vien, ka šiem «saprātīgajiem militārajiem apsvērumiem» varētu būt civilas drosmes piesmaka, ka tos varftu iztulkot par sentimentālu humānismu, liberālismu, defetismu … es pat nesaku — komunismu. Vēl taču viņš ir dzīvs — nešķīstenis Šiklgrūbers, kuram mūsu šauteņu slēdžu manipulants reiz pārdevies ar sirdi un dvēseli, nešķīstenis, kurš par visniecīgāko cilvēcības izpausmi liek ripot galvām.. . Bet tagad, kad elles lielskungs izkūpējis un velna dzirnavas pārdotas izsolē, dzirnavnieka zeļļi ar muļķīgu ģīmi nak pie mums, izsoles rīkotājiem, un lūdz, lai mēs šiem izsniedzot apliecības, ka viņi tomēr bijuši godīgi ļautiņi . . .

Vēl pirms divām nedēļām Kornhoupts, tādu runu teikdams, būtu domājis, ka ir labā formā. Bet tagad viņš no jauna zaudēja savaldību.

—   Es to vairs nespēju noklausīties! — viņš iebrēcās un, aizspiedis ausis ar rokām, atkrita krēslā. Viņš redzēja šo hauptmani, šo slīpēto švaukstu, kas bija baudījis Siklgrūbera labvēlību, stāvam kā viltus Parsifālu.

Un viņam uzmācās drūma atskārta, ka viņš pats, St. Džons, arī ir tikai viltus bruņinieks, cilvēks, kas sāk nojaust, ka visi tie, kas pulcējās tīro ideālu vārdā, jau sen izklīduši uz visām pusēm.. Grāla atklāsme, šifrētās morzes zīmes ēterā nozīmēja vairs tikai vienu: Cui bono? Kā labā? Senajā Romā Lūcijs Kasijs saviem tiesnešiem vienmēr lika izpētit: kas profitējis no noslepkavotā cilvēka nāves? Tas arī būs vainīgais … Un komunists, kas sēž hauptmanim aiz muguras, — vai tas nekāro izsist politisku kapitālu no šīs slepkavības? . . .

Mazliet astmatiskais St. Džons piecēlās no krēsla. Viņu piepeši sāka mocīt elpas trūkums. Viņš aizgāja telts attālākajā stūrī un izvilka no kabatas nelielu inhalatoru. Sākot ar šo brīdi, viltus Parsifāls Zāligers no pretinieka vairs nebaidījās. Viņam kapteinis šķita tikpat smieklīgs kā rājienos rūdītam skolniekam savaldību zaudējis vecs skolotājs, kas pats saguris no savām dusmām. Bet vienā ziņā Zāligers bija pārāks par skolas zeņķi: viņš labāk mācēja izlikties. Pieklājīgā atturībā viņš vēroja kapteiņa sagurumu, viņa seja zaudēja bada cietēja izteiksmi, tā pauda izjustu līdzcietību. Un viņš pat konstatēja sevī kaut ko līdzīgu simpātijām, kas viņu pašu gaužām apmierināja.

Atgriezdamies savā. vietā, kapteinis pagāja garām seržanta galdam un izlasīja uz zīmītes, ko protokolētājs pastūma viņam tuvāk: «Smirdošs putras pods!» Ak šis seržants, jaunais koledžas ērzelis, Nīcšes apustulis, tas taču nīda vāciešus vienīgi tādēļ, ka tie, pēc viņa domām, bijuši pārāk stulbi, lai karā sakautu sarkanos. KornhoupLs uztvēra arī Hennes skatienu, kas viņu mudināja izbeigt morāles sprediķošanu un ķerties hauptmanim stingrāk pie rīkles. Sis vācietis, šis komunists, nodomāja St. Džons, alkst vienīgi atriebības. Neesmu iecelts viņam par advokātu. Kāda pamatdoma nosaka šīs nopratināšanas gaitu, kāda pārliecība? Viņam ienāca prātā doma, ka, objektīvi spriežot, jaunajam virsniekam tomēr ir viens attaisnojums: nāves bailes. Kornhoupts joprojām bija pārliecināts, ka hauptmanis minēto Herbertu Folmeru, kas ieradās pie viņa, lai novērstu visļaunāko, priekšpēdējā minūtē no

devis gestapoviešiem. Bet, viņš prātoja, hauptmanis pārdzīvoja masu histērijas psihozi, viņu māca nāves bailes no mirstošā nezvēra ķetnu pēdējiem mežonīgajiem grābieniem. Vai nelietīga rīcība, kas notikusi kara laikā aiz nāves bailēm, patiesībā nav jāpiedēvē pašam fatālajam kara faktam?

Kad viņš no jauna sāka izprašņāt Zāligeru, viņa balsī skanēja jau tādas kā bažas:

—   Jūs bijāt nobijies no sava ciemiņa un rīkojāties pēc likuma, ko jums diktēja bailes,-— vēl tikai šo reizīti tikt cauri ar veselu ādu, vai ne?

Zāligers nekautrā drosmē atbildēja:

—  Jā, tas ir tiesa.

—   Tātad jūs pa telefonu vai kaut kā citādi sazinājāties ar gestapo. Šāda apciemojuma noklusēšana varēja jūs ļoti bīstami sakompromitēt. ..

Zāligers atbildēja:

—   Atzīstos, ka man iešāvās prātā šāda doma. Bet… — viņš apklusa. Seržants uzsvērti nicinoši nospļāvās zāģskaidās. — … Bet es ar gudru ziņu nebiju pavaicājis, kā to cilvēku sauc. Mūsu apstākļos zināt cilvēka vārdu varēja attiecīgā situācijā nozīmēt lieku kārdinājumu. Klausījos sava viesa vārdos, it kā viņš būtu mācītājs vai garīgo līdzsvaru zaudējis cilvēks, vai tamlīdzīgi. Ne mirkli neuzklausīju viņu kā . . . Un kas viņš īsti bija? Es gandrīz domāju — viņš bija komunists . . .

Dzirdot šādu sofismu, Hermanis Henne aizmirsa, ka kapteinis viņam bija norādījis neiejaukties nopratināšanā.

—   Vai jums ne kauna nav, ne goda … — viņš aizturētās dusmās iesaucās.

Kornhoupts nepacietīgi viņu apklusināja un vaicāja Zāligeram, vai šis esot kādam stāstījis par apciemojumu. Zāligers nu koncentrēja visu uzmanību uz kapteini kā goda vīru. Viņš visiem spēkiem centās izrādīties vaļsirdīgs un noņēmās savās atbildēs ļaut saklausīt cieņu pret kapteini, spekulēdams uz to, ka izglītotu cilvēku attieksmēs tik atklāta vaļsirdība un partnera cienīšana nevar paliki bez atbalss.

—   Tajās stundās, kas man personīgi nozīmēja kara

beigas, — viņš iesāka, — šajā pavēļu un notikumu haosā mans receptīvais gars, kā pats konstatēju, darbojās daudz precīzāk nekā parastos apstākļos. Dīvainā kārtā atceros ikvienu sīkumu, kas notika šajās pēdējās stundās, — ik sarunu, ik seju, ik domu. Pavisam noteikti atceros arī, ka tūliņ pēc nelūgtā viesa aiziešanas pasaucu savu raitnieku. Man reiba galva un bija nelabi. Pasūtiju ļoti stipru kafiju. Šodien es zinu, kādēļ man toreiz kļuva nelabi… — viņš novilka ar plaukstu pār pieri.

Seržants jau gluži nekaunīgi nospļāvās zāģskaidās. Arī Henne īgni nokrekstējās. Kapteinis dusmojās tiklab par seržanta nekaunīgo izturēšanos, kā arī par vācu civilista īgņāšanos.

—   Ko jūs šodien zināt? — viņš jautāja Zāligeram.

Zāligers atbildēja:

—   Tā cilvēka apciemojums man skaidri parādīja, ka pienācis brīdis, kad man jāpārkāpj tas, kas līdz tam laikam bija absolūts tabu, proti, pavēle. To taču es nevarēju sacīt citai personai, kaut tas būtu mans miesīgs tēvs. Bet gala iznākums, kā jau teicāt, kapteiņa kungs, pierāda, ka esmu svešā padomam paklausījis. Vai var nodot cilvēku, kura padomam paklausa? …

Te nu Kornhoupts būtu varējis iejaukties un sacīt: bet jūsu bijušais komandieris mums raksta, ka esot jums netieši norādījis atdot pozīcijas bez cīņas. Kā to saprast? Taču šobrīd Kornhoupts no šā jautājuma atturējās vai vismaz novilcināja to uz vēlāku laiku. Viņš pievērsās otram vācietim, kas atradās teltī:

—   Jūs visu dzirdējāt, Hennes kungs. Vai uzturat vēl savu iesniegumu spēkā? Jūs taču saprotat, ka šis iesniegums ir nepārprotama apsūdzība …

Hermanis Henne piecēlās un nostājās aiz krēsla atzveltnes. Viņš satvēra atzveltni abās dūrēs, it kā gribēdams iespiest krēslu cauri zāģskaidu klājienam zemē. Hermanis Henne uzsvēra atsevišķi katru vārdu, ko tagad sacīja. Un viņš teica:

—   Man palika tāds iespaids, ka jāpiedāvā šis krēsls hauptmaņa kungam … Un, lūdzu, atjaujiet man iet. ..

—  Ko jūs ar to gribat teikt, Hennes kungs… — Kornhoupts satraukts pietrūkās kājās.

—   Gribu teikt, kapteiņa kungs, ka to, ko nemeklē, nevar atrast. — Pasitis vajā telts aizkaru, Henne izgāja ārā. Teltī ieplūda mazliet svaiga gaisa. Zāligers to ieelpoja ar pilnu krūti. Dezinfekcijas un zāģskaidu sājā smaka šķita pagaisusi. Moku kambaru ainas izzudušas . . . ,Tā kā kapteinis vēl nebilda ne vārda, Zāligers kautri ieteicās, ka varot .par liecinieku pieaicināt savu bijušo raitnieku, kas arī atrodoties tepat nometnē. Viena vīra valoda tomēr esot tikai viena vīra valoda. Un viņš pateica raitnieka uzvārdu.

Kapteinis Džons Kornhoupts pasauca kādu Džošua; ienāca melnādainais sargkareivis un izveda Zāligeru no telts dzeltenīgās krēslas. Kapteinis ar rokas mājienu pavēlēja kareivim aizvest gūstekni atpakaj uz nometni.

—   Rakstiet, seržanti

Seržants nospļāvās trešo reizi.

—   Paklausieties, seržant, vai mums ir jāļauj, lai kāds diktē mūsu rīcību?

Seržants ar resno vērša kaklu un gaišo matu ezīti ar stulbu teļa skatienu pablenza uz St. Džonu.

—   Tātad rakstiet: aizdomas nav pierādāmas.

Ārā spožajā jūnija saules gaismā, ejot pa kājceliņu atpakaļ uz nometnes vārtiem, Zāligeram uzmācās vājums. Uz mirkli viņam sametās tumšs gar acīm, un viņš nostreipuļoja no ceļa. Zaļā pļava pēkšņi šķita tikpat indīgā krāsā kā klubkrēslu apvalku drāna. Viņš jau gribēja atkrist atzveltnī, bet, saņēmis belzienu pa ribām, atmeimuroja atpakaļ uz ceļa, ieraudzīja dzeloņstieplēm izvītos vārtus, beidzot tos aizsniedza un iegāja pa tiem, notrausdams no pieres saltus sviedrus, it kā šeit uz glābiņu cerēdams, it kā viņš, vainīgais, spētu atrast patvērumu vienīgi šeit, citu tādu pašu vainīgo barā, kur cits citam skauda kumosu un uzglūnēja, kur plosījās dizentērija. Nonācis savā vietā, viņš notupās zemē un zobgalīgi atbildēja ziņkārīgajiem izprašņātājiem:

—   Tur vēlējās uzzināt, vai es gadījumā nepazīstot kādu, kas šajā karā esot kādu nošāvis.

Kolēģu kungiem Zāligera savaldība imponēja. Viņi gan labprāt būtu uzzinājuši ko tuvāk. Bet Zāligers noslēdzās sevī, tikai izmeta repliku:

—   Karotāji, ja jūs aicina uz 5. telti, tad padzirdiet bosus, ko tur sastapsiet, ar cēlu uzskatu pieniņu. No tā viņiem reibst.

Aplausu vietā atskanēja smiekli.

Bet Zāligera klausītāju vidū bija viens, kuram prāts nenesās uz šādiem lētiem kroga jokiem, viens, kuru tie aizvainoja. Tas bija Glesins, kādreizējais štāba informācijas dienesta virsnieks, jauns, glīts puisis ar atjautīgu prātu, tas pats, kas saderēja ar Kortu uz divi pudelēm henesija par Vīnes krišanu un Hāgedorna tvarstīšanas akcijai deva nosaukumu «zelta plombe». Šis Glesins sacīja:

—   Kungi, prēmija tam, kas atradīs līdzekli, ar kura palīdzību iespējams padarīt par nebijušu piedalīšanos šai lieliskajā karā. — Tā kā apkārt stāvētājus joks šķila uzjautrinām, Glesins sadusmojās un rupji noteica:

—   Tā jau domāju, ka šāds uzdevums jūsu saprašanai ir par grūtu.

Par tādu atklātu ņirgāšanos viņu apveltīja ar dažādām laipnībām:

—   Pienapuika … saģiftēts mērkaķis … jau saķēris dzeloņstiepļu ienāšus … — un tā joprojām.

Zāligers sēdēdams atspieda rokas pret zemi un pavērsa seju pret sauli, kā zaļumos izbraucis. Tagad, jūtot saules un zemes siltumu, viņā iestrāvoja neaprakstāms prieks par to, ka izdevies izbēgt no telts, kur smirdēja pēc karbola un zāģskaidām, turklāt izdevies izbēgt ar paša gudrības palīdzību. Lai viņi pratina vien Mali. Puisis atbildēs: — Hauptmaņa kungs pēc apciemojuma bija pārlieku uztraukts. Man viņš teica, ka tas bijis kāda krituša aviācijas izpalīga tēvs. — Tā viņi abi bija norunājuši jau pirmajā nometnē Rainas tirgus laukumā. Lieliskajā triumfa izjūtā un pārliecībā, ka spējis modināt pat simpātijas amerikāņu kapteinī, Zāligers sacīja Glesinam:

—   Ko jūs meklējat, Glesin, to atradīsiet mūsu labā barona Minhauzena rakstos. Palasiet vien, tad iemācīsieties, kā var pats sevi aiz bizes izvilkt no nepatikšanām.

Apkārtējie atkal nosmējās. Bet Glesins sapīcis aizgāja projām. Un līdz ar Glesina aiziešanu Zāligerā apdzisa prieks par savas gudrības triumfu.

Kopš tā laika bija pagājušas daudzas nedēļas. Pļavas nometnes dangas jau varbūt atkal uzaris arkls. Un tā vieta, kur reiz atradās 5. telts, varbūt jau apaugusi ar ceļmallapām, kas plešas pār zāģskaidu paliekām, kuras neviens nav aizvācis. Apkārtne nesaglabās nekādu atmiņu par notikumiem, nekas, izņemot ar hloru izkodinātās un aizbērtās bedres, kas vēl kādu laiciņu viedīsies kā neglītas, smilšainas grumbas ainavas sejā, neliecinās par to, kas bijis. Kad vēlāk miera laikos kāds no tiem, kas bija šeit ieslodzīti, ar bērnu pie rokas ies šai vietai garām un stāstīs mazajam: «Te mēs pēc kara, mokas un bailes ciezdami, vārtījāmies netīrumos,» — bērns tēvu nesapratīs, nodomādams: bet šeit taču ir tik skaisti . ..

Glesina jautājums, kā padarīt par nebijušu savu piedalīšanos karā, bija sagādājis jaunajam leitnantam āksta slavu, bet Zāligers uzmācīgi centās nodibināt ar viņu kontaktu domu apmaiņai. Zāligers bija vienīgais, kas uzskatīja Glesinu par nopietnu cilvēku, kaut gan tas bija divus gadus jaunāks un par divām pakāpēm zemāks virsnieka rangā, turklāt, kā jau minēts, kolēģu pulkā tika uzskatīts par mazliet jukušu un visai bīstamu Eniant terrible. Taču hauptmanis Zāligers šajā gadījumā atšķīrās no vēl aizvien profašistiski domājošā vairākuma, jo viņu paralizēja bailes. Viņš baidījās, ka nepazīstamais vācu civilists, acīm redzot, tā paša Folmera domu biedrs, nerimsies, iekams sadzīs pēdas īstiem lieciniekiem pret viņu, sadzīs to gestapoviešu pēdas, kuri gan bija aizlaidušies lapās, bet nebūs necik tālu tikuši. Un, ja tos noķers, tad, Zāligers bažījās, tie, savu ādu glābdami, nosauks vārdā Folmera nodevēju.

Zāligers centās uzsākt sarunas ar Glesinu, lai ar tā «morālisko ienāšu» palīdzību trenētos visādās morālas pašaizstāvēšanās viltībās, pretuzbrukumos un argumentos. Egoists būdams, viņš izmantoja Glesinu par boksa partneri, cerēdams, ka, atspēkojot Glesina pašapsūdzības, pats uztrenēsies labā formā. Un Glesins ielaidās diskusijās, domādams, ka Zāligers runā ar viņu nopietni. Kad gūstekņus no lielās pļavas nometnes pārvietoja uz «cerību nometni», abi pūlējās ko mācēdami, lai paliktu kopā. Bet arī Glesins trenējās pašaizstāvlbā, meklēja partneri, kas uzbruktu viņa morālajam galma apvērsumam un to satriektu, jo viņš savā morālē nemaz nejutās īsti drošs un klusībā pat mazliet kaunējās par to.

Tā kā abi bija visai izglītoti cilvēki, viņiem labu laiku nemaz neienāca ptātā, ka pūš viens otram miglu acīs, patiesībā cīnās ārpus ringa un labākajā gadījumā slidinās kā palaidņa puikas paši uz savas inteliģences gludenā parketa. Ļoti bieži viņi sarunās iztirzāja jautājumu «Kas ir laiks?». Zāligers pastāstīja par nogāztās lidmašīnas borta pulksteni, uz kura bija piekaltušas asinis un kura stiklā viņš ar nagu vīlīti iešņāpis «Memcnto mori». Tagad viņš par to zobojās:

—   Cik muļķīgi mēģināt atrast kādu morālu sakaru ar laika nemorālo būtību! Laikam nav nekā kopīga ar morāli, absolūti nekā kopīga: laiks ir nepastāvīgs, morāle pastāvīga. Bet kurš ir stiprāks? Bez šaubām, laiks! Un tāpēc …

—   … nav nekā absolūti pastāvīga — jūs gribat sacīt?

—   Pie šā secinājuma jānonāk, Glesin. Visas mūsu domas ir relatīvas, dziļi relatīvas un nosacītas …

Glesins domāja, ka viņš drīzāk gribētu laiku salīdzināt ar spēcīgu ūdens straumi — tam ir gluži viens pīpis, vai kāds no tā padzeras vai tajā noslīkst. Ar to viņš tomēr nespēja piegādāt vajadzīgo ūdeni Zāligera dzirnavām.

—   Apbrīnojami, — sacīja hauptmanis, — cik ārprātīgi daudz pasaules uzskatu tiek iztērēts, lai laika okeānā noenkurotu altārus un sārtus. Bet laika okeānam nav dibena, tajā viss nogrimst un pazūd …

Glesins atteica:

—   Ja nemaldos, tas bija mans salīdzinājums. Lai paliek, Zāligera kungs … Hitlers taču bija visu laikmetu varenākais karakungs, bet ķezā nokļuvām mēs. Tā mēs ejam dibenā … Un grimstošajiem jautā: vai uz klāja vēl ir otrs enkurs?

—   Par kādiem grimstošajiem jūs runājat, par kādiem ķezā nokļuvušajiem? Tā jūs pie kodola netiksiet, Glesin. Mēs esam upuri… upuri, kas palikuši dzīvi…

Leitnants zobgalīgi pavīpsnāja:

—   Dievs palīdz, filistra kungs, cik tas būtu jauki! Bet upuri, zināt, manā izpratnē ož pēc mūžam nevīstošas morāles. Nost ar visu to, Zāligera kungs! Es, piemēram, domāju brēkt pilnā galvā: «Acu apmānīšana!» — ja man vēl kāds mēģinās runāt par ideāliem. Es turpmāk tikai rīšu un plītēšu, gulēšu, klausīšos glaimos un glaimošu, plēsīšu, kodīšu un staigāšu uz ateju … piedošanu! — kā dievs vēlējis … dievs ar visstiprākajām iekšām — Hronoss . ..

Zāligers bija sašutis par Glesina absolūto vienaldzību, pēc kādas viņš pats tik provokatoriski tiecās katrā sarunā. Tāpēc viņš, nespēdams Glesinu pārspēt, uzņēmās advokāta lomu, kas sit pie kauna staba vārdu «ēzelis», uzskatīdams to par lamu vārdu, un aizstāv vārdu «asinus», kaut gan abi vārdi nozīmē vienu un to pašu. Kopā ar Faustu viņš ņēmās nosodīt laika garu kā pašu vēsturnieku kungu izdomājumu, pieprasīja brīvu laika garu un bija pārlieku laimīgs, kad viņam iešāvās prātā formula «objektīvais gars». Glesins, radikālais vācu nihilists, tūdaļ pieķērās pie šīs glābējas formulas kā slīcējs pie salmiņa. Sākumā mazliet vilcinādamies, viņš tomēr drīz vien roku rokā ar Zāligeru nostājās uz jaunatklātā jēdziena kā uz drošas salas bēgošo parādību straumē. Turpinādami knibināties ap formulu par objektīvo garu, viņi beidzot atklāja, ka cilvēcei nepieciešama vispasaules reliģija, tāda reliģija, kas, uz saprātīgiem, humāniem pamatiem balstīdamās, atvēlētu debesīm to, kas debesīm pienākas un kas, Zāligera vārdiem runājot, «instalētu» pavisam jaunu morāli — ar laiku nesaistītu, pret visiem vienlīdz nesaudzīgu un taisnīgu morāli. Kad viņi bija izklājuši šo paradīzi zemes virsū kā karti sev priekšā, Glesins vaļsirdīgi atzinās, ka ilgojoties pēc tāda ticības veidola, kas apvienotu sevī kara erceņģeļa Miķeļa vīrišķīgās īpašības ar madonnas Marijas maigumu. Turpretim Zāligers aizstāvēja «brīvu garu brīvas vienošanās» reliģiju un ieteica par svētvietu uzskatīt burvja Sarastro pili, kur nepazīst atriebes. Patiesībā viņi abi meklēja zibens novadītāju, kas viņu sirdsapziņas sāpīgos izplūdus novadītu tādas žēlsirdības gultnē, kur neprasītu no viņiem nekā vairāk kā vienīgi platonisku grēku nožēlu.

Tā kā šādām apcerīgām sarunām nepieciešama mierīga vietiņa, bet arī šeit, «cerību nometnē», visi dzīvoja saspiesti kā milzīgā sardīņu kārbā, tad tiklab Zāligeru, kā Glesinu bieži pārtrauca zobgalīgi starpsaucieni un izsita viņus no sliedēm vai arī viņi, sanervozējuši lielajā cilvēku biezumā, otrā dienā runāja pretī paši savām iepriekšējā dienā izteiktajām domām. Viņu miteklis gan atradās drošā pajumtē, bet šī drošā pajumte savukārt atradās viņiem virs pašas galvas. Kopā ar simtpiecdesmit citiem gūstekņiem viņi mitinājās vienos no triju kazarmu bēniņiem, kur netīrumi, vēja sanestās smiltis un sodrēji noguluši tik biezos slāņos, ka tajos nospiedās cilvēka ķermeņa atveids. Ja kāds pēc gulēšanas uzcēlās, tad guļvietā palika veidnis, pēc kura varētu izcept piparkūku vīriņu īsta vīra augumā. Jumta kārniņi saulē sakarsa tā, ka bēniņi zvēroja kā ceplis. Iemītnieki savu patvērumu dēvēja par elli piektajā stāvā. Karstās dienās vīriem tur augšā trūka elpas un mute izkalta gluži sausa. Un tomēr neviens negribēja mainīties vietām ar tiem, kam augas dienas un naktis bija jāpavada zem klajas debess «asins laukā». No šejienes tomēr ikviens dienā varēja noiet lejā un, pastaigājoties pa nometnes ceļu, ieelpot svaigu gaisu. Taču virsnieki (un visi virsnieki vai nu vēl, vai atkal valkāja zīmotnes) to labprāt nemēdza bieži darīt. Lejā gandrīz vienmēr gadījās dzirdēt uzbrukumus no tiem, kam skauda, ka šiem laimīgajiem ir jumts virs galvas, vai arī no anarhistiem, kas demonstratīvi liedzās sveicināt virsniekus, kaut gan atkal bija izdota pavēle sveicināt. Daži virsnieki baidījās, ka varētu krist kārdināšanā un pārdot jenkiju sargkareivjiem ordeņus vai citas goda zīmes, bet tas tika uzskatīts par lielu kaunu. Turklāt bada radītais nespēks, kas jūtams visos kaulos, padarīja cilvēkus apātiskus. Augām dienām tie kvernēja turpat augšā, nīka, sēdēja vai gulēja netīrumos, aprēķināja, cik saules putekļu varētu būt vienā kvadrātcentimetrā gaisa, centās minimāli kustēties, kārdināja cits citu, stāstot ragū pagatavošanas receptes vai atceroties kādreiz ēstas bruņurupuča zupas, speķotas stirnu muguriņas sarkanvīna mērcē un dažādus citus gardumus, kurus pieminot siekalas saskrēja mutē. Sarunas par gardumiem allaž atsākās no jauna, turpretim par mīlestību tika runāts reti, un, ja nu to pieminēja, tad vienīgi visperversākos variantus; lielākoties visi klusībā nodevās paši savām cerībām un rūpēm, par kurām kopīgi varēja parunāt tikai vienreiz, jo, tikko kāds sāka otrreiz, citi jau garlaikojās. Apsīkuši arī pirmo nometnē pavadīto nedēļu strīdi, kad jo dedzīgi lika iztirzāts, kā daža laba neveiksmīga kaujas operācija vienā vai otrā kaujas laukā būtu varējusi beigties ar uzvaru. Nu jau apmēram divas nedēļas gūstekņu vidū klīda baumas, ka amerikāņi Vidusvācijas apgabalu, kur atradās arī nometne, atdošot krieviem. Tas sašķēla gūstekņus, kas bija no šīs puses, divās grupās — vieni centās paši sevi pārliecināt, ka arī krievi esot cilvēki, citi klaigāja, ka krievi visu Vāciju pārvērtīšot par milzīgu kartupeļu tīrumu, par vienu milzu kolhozu.

Zāligeram un Glesinam riebās pārējo biedru sarunu muļķīgums un vienmuļība. Tāpēc viņi meklēja un arī atrada vietu, kur netraucēti nodoties savām pasaules pārveidotāju idejām vai vismaz mest līkumus kā kaķi ap karstas biezputras bļodu, nebeigdami iztirzāt laiku. Naktī viņi izlīda ārā pa jumta lūku un nometās uz laipas, kas bija ierīkota skursteņslauķiem. Sīs vietas vientuļais un bīstamais augstums abiem šķita visai piemērots viņu sarunu vientuļajam un arī mazliet riskantajam augstumam. Bet, tā kā viņi viens ar otru nerunāja pilnīgi vaļsirdīgi, tad abi jau sāka garlaikoties un pieķēra viens otru ciniskā provokācijā.

Kādu nakti abi atkal sēdēja ārā uz laipas. Pa jumta lūku viņi dzirdēja krākšanu, vaidus un zobu griešanu, dzirdēja purpinām tos, kas pustransā mielojās ar speķotu stirnas muguriņu, un sačukstamies Vācijas vidienes iedzīvotājus. Piecus stāvus zem viņiem tumsas aizsegā visā milzīgajā «asins laukā» guļošo cilvēku masa nepārtraukti viļņoja, it kā bangotu lavas jūra, atsizdamās pret kazarmu korpusu mūriem. Nevienmērīgos intervālos starmeša gaismas kūlis nolīdzināja viļņu galotnes, bet tumsa, kas sekoja staru kūlim, tos atkal uzjundīja. Tālumā uz ceļa, kas veda uz pilsētu, ķiķināja staigules. No turienes peldēja šurp mākonīši un kā pelēkas miltu klimpas slīdēja garām mēness sirpim. Zvaigznes pie debesīm mirgoja kā kvēpenītes.

Zāligers bija dabūjis no Mali stienīti presētas kafijas un atdevis Glesinam pusi. Viņi grauza un zelēja kafijas tabletes kā saziedējušu maizi.

— Nu, ko jūs teiksiet par to, Zāliger, — es laikam būšu kļuvis dzejnieks? «Bet eņģeļa lielākā mīla nepazīst žēlsirdības» …

Zāligeru kofeīns bija uzmundrinājis, un viņš kļuva agresīvs, tāpēc atbildēja:

—      Būtu jums pateicīgs, ja jūs pirmām kārtām atzītos, kāds jūsu eņģelim kurpju numurs.

Viņam par lielu pārsteigumu, Glesins atteica:

_— Man šķiet, trīsdesmit astotais vai trīsdesmit devītais …

—      Eņģelis ar tehniskiem datiem — tas gan ir brīnišķīgi …

—      Jūs esat… negribu jūs apvainot, Zāligera kungs. Diemžēl šajā stāstā daudz mazāk humora, nekā jūs cerat.

Ilgi abi klusēja. Glesins savirpināja bumbiņu no staniola, kurā bija iesaiņota kafija, un ar knipi aizsita to pa gaisu.

—   Zvaigzne krīt, — viņš ierunājās.

—   Vēlieties kaut ko! — Zāligers deva padomu.

Glesins, ar muguru pret jumta kārniņiem atspiedies,

runājot vērās tumšajās debesīs.

—   Nav nozīmes …

—   Par dārgu?

—      Pārāk lēti. Vajadzētu pasmaidīt. Bet kur ņemt smaidu?

—      Vūlvorts drīz atkal atvērs savus veikalus. Smaidu par standartcenu varēs atļauties ikviens.

—      Es jums kaut ko ieteikšu, Zāliger: atveriet savās svētajās birzīs kiosku, kur pārdod smaidus. Jūsu priesteriem pavērsies neredzēts bizness …

—      Tieši otrādi, svētajā birzī es uzbūvēšu kabīni. Tajā cilvēkiem ar operācijas palīdzību likvidēs šos apkaunojošos lētos smaidus tāpat kā zaķalūpu …

Atkal abi ilgi klusēja. Kaut kur šķaudīja motors, un braucējam tikai ar grūtībām izdevās to iedarbināt.

—  Es' laikam pieteikšos ārzemnieku leģionā, — Glesins sacīja.

—   Dosieties tuksnesī eņģeli meklēt? Kurpju numurs trīsdesmit astoņi vai trīsdesmit deviņi. Nebūs viegli, tomēr … Foolprints in the sands oi the time…

—  Meklēt melno eņģeli, Zāliger. Kurpju izmērs vīra zārka lielumā.

—   Blēņas, Glesin.

Seju sānis pavērsis, Glesins sacīja:

—   Es nogalināju savu māsu. Tās nav blēņas. Biju tieši nopircis viņai kurpes, toreiz, kad… Kāpēc es jums to stāstu? …

—  Varat nestāstīt, sevišķi nekāroju tādās leģendās klausīties.

Bet Glesins tomēr sāka stāstīt, lāgiem iekozdams zobus ar visu teicamo lūpā, sameklēja ar acīm zvaigzni un, tajā lūkodamies, stāstīja tai:

—   Pie visa vainīgs mans vecais. Brauca pa līčloču kursu. Pirmajā karā viņš bija lidotājs, izlūks, rotmistra pakāpē. Pēc astoņpadsmitā gada viņam uznāca demokrātijas dulnums. Ķeizara mundieri sadedzināja krāsnī. Ordeņu ripuļus pakāra sunim kaklā. Suni esot saukuši par Paulīti, tā māte stāstīja. Un vecais kļuva par miermīlīgu pilsoni. Tirgojās ar buljona koncentrātu — Magi buljona kubiciņiem. Tā kā viņš bija firmas ģenerālpārstāvis, tad dabūja savā rīcībā mersedesu. Mašīnas pakaļgalā bija piestiprināts milzu reklāmas kubiks — mērogā simts pret vienu. Bet tas viņu nemulsināja — galvenais bija mašīna, zirgspēki. Mans vecais bija velna zellis, selimademan, dzīvoja _pēc devīzes — viss ir iespējams, ja tikai spēj. Kad Ādolfs tika pie stūres, vecais ordeņu ripuļus sāka atkal valkāt pats — tikai pie frakas, protams'. Par nacistiem viņš stāstīja anekdotes. Bet trīsdesmit sestajā gadā viss pārvērtās. Pienāca ar roku rakstīta vēstule no Hermaņa Meijera*: «Vecie kauju biedri — jaunie kommodori». Vecais kļuva vai traks no prieka. Māte raudāja — augām

* Domāts Hermanis Gērings (tulk.).

dienām, augām nedēļām. Māte ļoti bija pret visu to, pati cēlusies no labas ģimenes — mācītāja_ meita . .. un tomēr — pret. Ar visu sirdi es biju par Ādolfu un Hermani. Lizlote bija vairāk pieķērusies mātei. Viņu sauca par Līzloti. Skaista viņa bija un laba. Ko es mīlēju vairāk? . . . Lai nu~bijis kā būdams: vecais dabūja eskadriļu, mātei piemetās histērija, Līzlotei gadījās pielūdzējs. Es aizgāju armijā. Ilgi mani grozīja un taustīja, līdz atzina par lidošanai nepiemērotu. Bet es tomēr kļuvu par lidotāju. To nokārtoja vecais, kurš pa to laiku bija uzdienējies par pulkvedi. Filius sadauzīja divas lidmašīnas. Cauri. Vecais plosījās. Līzlote metās man ap kaklu. Mani iedalīja zenīlartilērijā. Dienēju tikai Vācijas teritorijā. Tad pienāca ziņa, ka pulkvedis nobraucis pie zivīm. Māti uz visiem laikiem ievietoja trako mājā. Līzlote pieteicās par štāba izpalīdzi, jo gribēja palikt sava mīļā tuvumā. Tas arī bija lidotājs, kurjers, un kursēja pa ziemeļu maršrutiem ar bāzi pie Baltijas jūras. Četrdesmit ceturtā gada vasarā man piešķīra atvaļinājumu. Aizbraucu pie Līzlotes. Viņa man sadabūja istabiņu. Patīkama pārmaiņa pēc zenītartilērijas novērošanas torņa pie Zoo stacijas. Man karš bija apriebies, un es to neslēpu. Trešajā vakarā viņi man izteica savu priekšlikumu — Līzlote un viņas dārgais: kāp iekšā gondolā! Lidosim pāri uz Zviedriju. Es atbildēju: «Līzlot, mīļo muļķīt, nekļūsti par nodevēju! Ja tu domā tā rīkoties, tad es arī rīkošos.»

Viņa mani izsmēja: «To nu gan tu nedarīsi, nacistiņ mīļotais.» Varbūt es to arī nebūtu darījis — ziņojis aviācijas novērošanas postenim. Bet varbūt tomēr . . . Biju drausmīgi greizsirdīgs uz viņas draugu. Tas bija pārāks par mani kā spēkā, tā gudrībā. «Labs mākoņu aizsegs,» viņš teica. Līzlote paskatījās uz mani un — palika. Un viņš rātni atgriezās mājās.

Pēc trim dienām bija 20. jūlijs. Līzlotes draugs staigāja kā sajucis. Naktī viņš ar Līzloti bagāžā FokeVulf 58 lidmašīnā pacēlās gaisā — bez starta pavēles. Bija tāda pati nakts kā šī — dzidra, gaiša mēnesnīcas nakts, varbūt mazlietiņ dzestrāka. Es dzīvoju virsnieku namā pie lidlauka. Tonakt plītēju kopā ar kādu apā

tisku šņabdegunu uz balkona. Redzēju Foke-Vulf paceļamies, bet nekā Jauna nedomāju, noķērcos vēl: «Labu ceja vēju!» Tad piepeši iegaudojās lidlauka sirēnas . . . Zibsnīja starmeši. .. Trīs meseršmiti uzšāvās gaisā kā bultas … Tad nu gan iedomājos … Un tūliņ arī redzēju pa kreisi no mēness krītam zvaigzni — zvaigzni, ko sauca par Līzloti. .. «Vēlies kaut ko!» auroja mans pudeles brālis, piesūcies kā zeķe … No sirds novēlu arī jums kaut ko, Zāliger . ..

Glesins piecēlās, pagājās pāris soju līdz lūkai un ielīda bēniņos.

Vai man jūsu dēj, Lea un Folmer, arī jādodas meklēt melno eņģeli? Vai es jūs nogalināju? Vai es biju sākums? … Piecejoties Zāligers juta, ka mācas virsū reibonis, tas pats indīgi zaļais reibonis, kas viņam uzmācās pēc Folmera apciemojuma un pēc pratināšanas 5. teltī. Bet šoreiz viņam reibonī šķita, ka dzird kādu tālumā saucam, ka pamazām sauciens tuvojas un ka viņam jāseko šim saucienam … Zāligera nervi ir pārkairināti, viņš patiesi dzird saucienu: «Kur ir tavs brālis, Kain?» Viņš saļimst ceļos un, ar roku pieri aizsedzis, gāžas uz priekšu … Atjēdzies redz, ka ievēlies spraugā starp jumtu un laipu. Viņa pirmā skaidrā doma ir: tad tādas tās zvaigžņotās naktis! Neviens, kas vainīgs, nedrīkst izaicināt melno eņģeli. Tagad saprotu, cik tas muļķīgi. Tā vieta upē, kur cilvēks noslīkst, tiek izglābts vai arī noslīcināts, jau nākamajā mirklī atkal pārklājas ar ūdeni…

Trīspadsmitā nodaļa

Ap augusta beigām, devītajā nedēļā pēc Rūdija atgriešanās, gadās, ka viņš nepārnāk mājās visu nakti un otrā rītā līdz priekšpusdienai. Māte saka:

—   Nu viss ir izšķīries. Tā ir goda laupīšana — nosolās meiteni precēt, ievelk to gultā un pēc tam laižas lapās kā smurguļa puika. Tādam, kas grib puķes tikai plūkt, bet negrib tās stādīt, manā tīrajā mājā nav vietas, tas lai skrien kopā ar suņiem pa lauku …

Māte un Hilda bija viņu gaidījušas. Pulkstenis jau rāda gandrīz desmit. Šis brīdis ir rūgts visiem.

Hilda sēž pie šujmašīnas un pāršuj izārdītas vīrieša bikses. Tās jāsašaurina jostas vietā, arī bikšdibens jāieņem. Māte, Dora Hāgedorna, sēž viņai iepretim pie lielās virtuves gaišākā loga savā ierastajā vietā pie augstā darba galdiņa, kuram vienos sānos uz naglas pakārts olekts koks un šķēres. Viņai klēpī svārki, kas piederas pie šīm biksēm. Mātes darba vieta ir gaišāka, jo lielajai kastaņai loga priekšā uz šo pusi ik pavasari izretina zarus. Līdz šim tēvam, Paulam Hāgedornam, vēl izdevies paglābt kastaņas zarus, kas aizēno otru virtuves logu. Viņš apgalvo, ka žubītes, kaņepju putniņi un ķivuļi, ar kuru būrīšiem noklāta puse virtuves sienas, vislabāk jūtoties šādā ņirbošā puskrēslā. Istabā vajagot būt saules un ēnu rotaļai, jo tā spārnotajiem dziedonīšiem atgādinot mežu. Dora bija atļāvusi viņam vienā virtuves pusē rīkoties pēc sava prāta. Pašai viņai labāk patīk neaizēnota gaisma un ne tikai tādēļ vien, ka tā noderīgāka darbam.

Hildai Dora Hāgedorna tūliņ pateica:

—   Būšu tev otra māte, Hilda, ja vien man vēl pietiks spēka … — Māte ir smagnēja, tvirta auguma, skadra un stingra arī dabā. Liekas, viņa jaunībā bijusi skaista — dzedra, skarba. Vēl arvien, kaut arī augums smagnējs, soļo raiti un viegli. Plaši izritinātais matu mezgls pakausī vēl biezs un smags, vēl tas nav zaudējis kviešu dzeltenumu. Tikai zelta mirdzums četrdesmit sešos mūža gados nobiris. Matos ievijas arvien vairāk raupju, sirmu pavedienu. Katru darbu, lai ķertos pie kā ķerdamās, māte padara veikli un kārtīgi, it ka darbs būtu rotaļa. Acis viņai tādas pašas pelēkzaļas kā Rūdijam. Roku stilbi un kāju lieli gandrīz krīta baltumā. Sejas bālums liecina, ka viņas dzīve norit galvenokārt istabā un ka viņa slima ar mazasinību. Mātes iemīļotākais teiciens: «Lai tava valoda ir — jā, jā un nē, nē.» Vispār mātes visspilgtākā īpašība ir dievbijīgā stingrība ģimenē, turklāt tā cieši sabiedrojusies ar tīrību un stūrgalvību, piētisku taisnības mīlestību.

Rīta saules visspožāk apspīdētajā vietā viņas loga iedobumā kopš neminamiem gadiem karājas «Kristīgais mājas un ģimenes kalendārs», kas ik vecgada vakaru tiek atjaunots. Ik rītu pašā agrumā māte noplēš kalendāra lapiņu un pusbalsī izlasa pacilājošo tekstu. Vislabāk viņai patīk, ja kalendāra lapiņā pastāstīts kāds «patiess notikums no dzīves». Nepaiet neviena diena, kad māte pusbalsī neizlasītu arī tās vietas svētajos rakstos, ko kalendārs ieteic ticības stiprināšanai. Tāpat arī nepaiet ne diena, kad viņa dzijā, mazliet raudulīgā balsī nenodziedātu korāļu pantiņus, kurus arī ieteic kalendārs. Viņai nav jāmeklē dziesmu grāmata, jo biežāk dziedātos korāļus zina no galvas no pirmās līdz beidzamai rindai. Vasarā māte rīta dziesmu dzied" piecos, ziemu — pussešos. Pēc viņas dziesmas šajā mājā var regulēt pulksteņus. Dora rītos mēdz celties krietnu pusstundu agrāk par pārējiem, un viņas rīta dziesma modina gulētājus. Taču citiem mājiniekiem, kam jaceļas, lai dotos uz skolu vai pie darba, no laika gala un vēl šobaltdien dziesma patīk vienīgi svētdienas rītos. Svētdienās dziesmai nav citas nozīmes, tad tā ir tikai dziesma. Svētdienās pārējie drīkst pagulēties ilgāk. Dora svētī svētdienas rītu, spodrinādama visu māju, izņemot guļamistabas; tad izberž virtuvi, istabu, priekšnamu, noberž kāpnes. Un tas viņai nemaz nešķiet kā darbs. Viņa to nedara par algu vai atmaksu, bet aiz tīrā prieka. Līdz baznīclaikam māja spīd un laistās. Taču uz baznīcu lielākoties viņa iet viena pati. Sen jau māte vairs neuzstāj, lai pārējie ģimenes locekļi kopā ar viņu skaitītu galda lūgsnu. Viņa to dara klusītēm savā nodabā. Bet viņas luterāniskā dievbijība tomēr valda visā mājā. Pret Hildu māte izturas iecietīgāk nekā pati pret saviem bērniem. Meitene augusi lielpilsētā, viņa domā, tur cilvēki ir citādi. Viņa pat atļāva Hildai un Rūdijam gulēt kopā jumtistabiņā, senākajā zēnu kambarī, kaut gan kāzas bija norunāts svinēt tikai rudenī, kad zemniekiem atkal būs milti. Bet nu kāzas iznāks tikai tad, kad pūcei aste ziedēs . ..

Pašreiz, šajā rūgtajā brīdī, Dora Hāgedorna palīdz Hildai izārdīt svārkiem iedrēbi. Zilais ševiota uzvalks vēl diezgan labi saglabājies, tikai briesmīgi ož pēc naftalīna. Dora to atnesusi no kādas paziņas pāršūšanai. Kaimiņu un paziņu aprindās visi jau zina, cik veikla šuvēja ir Hilda. īstenībā Dorai ir gana pašai sava darba. Kara laikā vma iemanījusies seglinieka amatā, šuva karavīru pudeļu turekļus, portupejas un dažādas jostas. Tagad ormaņi un zemnieki nes viņai lāpīt iejūga piederumus un sakas. Bēniņos mātei ir vesels kalns darāmā. Taču šodien viņa novietojusi savu ķeblīti loga iedobumā.

Dora un Hilda nerunā ne vārda. Viss, kas sakāms, pēdējās nedēļās jau vairākkārt pārrunāts. Rūdijs laidis pa ausu galam visus padomus, visus lūgumuš un brīdinājumus un sācis atkal pīties ar Dr. Fīslera audžumeitu. Kopš Rūdijs uzzināja, ka Lea dzīva, viņš klīda apkārt kā ievainots zvērs. Cilvēki runāja, ka Lea pamazām atlabstot. Viņa tagad dzīvo kalna virsotnē Zībenheizeras ciemā, kur viņas tēvocis jau veselu gadu strādā par skolotāju un ērģelnieku. Rūdijs viņai aizrakstīja vēstuli, arī viņa tam kaut ko atbildēja. Bet neviens nezina, kas tajās vēstulēs bija rakstīts, arī Hilda to nezina. Viņai gan Rūdijs kādu nakti augšā jumtistabiņā bija visu izstāstījis par sevi, Leu un aptieķnieka Zāligera dēlu.

Apakšā guļamistabā skaidri varēja dzirdēt, kā Rūdijs stenēja un smilkstēja. Hilda nebilda ne vārda. Tad augšā pavērās durvis un kāds kāpa pa trepēm lejā. Nācēja bija meitene ar spilvenu un segu padusē. Kopš tā laika Hilda guļ viesistabā uz dīvāna. Otrā dienā Rūdijs bija nonesis viņai dūnu pārsegu un pats gribējis ņemt novēlušos segu. Hilda šai apmaiņai nepiekrita. Tā arī bija pareizi. Bet pareizi viņa nerīkojās, gaidīdama, kamēr viņš tiek pie skaidrības savā sajukušajā galvā. Kas te vairs ko gaidīt! Kamēr viņš nāks pie prāta? Tie daži gadi augstajā skolā viņam prātiņu pavisam sajaukuši. Hildai vajadzēja tūliņ pieprasīt, lai viņš izšķiras par vienu vai par otru .. .

Rūdijs droši vien bija domājis, ka Lea nometnē nogalināta. No šiem maldiem radās kaut kas cits, kaut kas, ko vairs nevar saukt par maldiem. Viņš bija Hildu atradis uz ceļa kā pamestu bērnu, bija dzīvojis ar viņu kā vīrs ar sievu, atvedis viņu mājās kā līgavu un svēti nosolījies: apkūlībās, kad būs samalti jaunās ražas milti, mēs cepsim kāzu rausi. Nē, to visu nevar aizslaucīt kā izlaistītu ūdeni. Bet piedzīvojumu ar Leu, to gan var aizslaucīt. Tās ir tikai iedomas. Laiks jau pats to dajēji bija izdzēsis. Un kā tad īsti bija? Vai Lea viņu toreiz neuzskatīja par muļķīti? Tā viņu nostūma pie malas, jo viņš bija zemas kārtas, trūcīgu ļaužu. Un tagad viņš būtu ar mieru Leai kājas par to nolaizīt. Ja kāds no apakšas grib tikt uz augšu, tam jāpārdod sava dvēsele. Bet es no sava neatkāpšos: tā ir goda laupīšana — apsola meitenei, ka to precēs, ievelk gultā un pēc tam pats laižas lapās kā smurguļa puika. Tādam, kas puķes grib tikai plūkt, bet negrib tās stādīt, nav vietas manā kārtīgajā mājā, tas lai skrien kopā ar suņiem pa lauku … Nu viņa nav mājās kopš vakarējās pēcpusdienas, Ar sava šefa un svaiņa — jaunā Vinšmaņa motociklu aizbraucis, teikdams, ka gribot no Zībenheizeras mežniecības atvest malku. Un neatgriezās laikā mājās. Tātad izšķīries … Ak dievs, kālab tu mani pārbaudi tik smagi pie maniem bērniem? Jau Kēti nācās iztriekt no mājas, kad tā sāka dauzīties ar jauno Vinšmani, kaut gan vēl nebija nekādas skaidrības. Un tagad man jāpadzen Rūdijs. Ir gan puika, pārnāk vesels no kara, bet klūp pats pār savu neprātu. Jā, savus pieaugušos bērnus mēs vairs nespējam noturēt, ja tie krīt. Tie mums kļuvuši par smagu. Varam vienīgi cerēt, ka akmens, pret kuru tie ar savu stūro pauri atsitas, iedzīs viņiem saprātu īstajā vietā . . .

Ko gan Hilda vai ik mirkli skatās ārā pa logu? Vai tad viņa vēl cer, ka nevainīgs un balts Rūdijs nāks pa ceļu uz mājām?

—   Ak Hilda . ..

Hilda iztrūkstas no sauciena un palūkojas pulkstenī.

—   Jau desmit cauri, māt…

—   Trīspadsmit cauri, Hilda …

Dora Hāgedorna vēl dziļāk noliec galvu pār darbu. Vai neesmu diezgan pazemīga? — viņa prāto. Vai neaizeju par tālu, izdzīdama Rūdiju no mājām? Kristus taču apžēlojās par Mariju Madaļu … bet iztrieca naudas mijējus no tempļa … Manai mājai jāpaliek tīrai…

Priekšauta kabatā čaukst vēstule, kuru viņa vēl nav rādījusi nevienam, arī Paulam ne; tā ir vēstule no Reifenbergas pilsētas valdes, adresēta Paulam Hāgedornam: «Sakarā ar denacifikācijas pasākumiem (sal. Saksijas administratīvās pārvaldes š. g. 17. 8. rīkojumu) Jūs ar šo tiekat uzaicināts atbrīvot pilsētai piederošo māju Vašleitā Nr. 3 (dienesta dzīvokli) līdz š. g. 1. oktobrim. Par citas apdzīvojamās platības ierādīšanu Jums jāiesniedz lūgums pilsētas Dzīvokļu pārvaldē.» Šo vēstuli parakstījis jaunais, komisāriskais birģermeistars Ernsts Rotlufs. Visbriesmīgākais, ka zem vēstules parakstīts tieši šis vārds. Arī tu esi pārdevis savu dvēseli, Ernst. Dažu labu reizi esi sēdējis pie mūsu galda un ēdis no mūsu maizes rieciena. Tad tu sastrīdējies ar Paulu. Pēc tam nacisti tevi uz divpadsmit gadiem ieslodzīja. Krievi tevi iecēla par birģermeistaru. Un nu tu raksti vēstules kā advokāts, bet tirgus laukumā teic runas kā vienkāršs cilvēks. Un ko tu vēl dari?

Negaidot Dora uzrunā Hildu:

—   No visa vari atteikties, tikai ne no sava lepnuma …

Hilda pašlaik taisās ievērt adatā diegu. Roka trīs. Citkārt viņai ievērt diegu ir tikpat, cik dažam labam iegrūst spieķi rata rumbā. Viņa man neatbild. Droši vien domā par to, ka augšā aizslēgtās jumtistabiņas durvju priekšā stāv izjaukta un ar auklu pārsieta Rūdija guļvieta. Turpat līdzās atrodas ar auklu sasiets Rūdija dūnu pēlis un spilvens — bez pārvalka. Par drānu, ar ko apvilkts pēlis, viņam nebūs jākaunas, lai tikai nav jākaunas pašam sevis dēl. Koka čemodānā, ko atnesis tēvs, viņš atradīs veco uzvalku, vēju un pārtikas kartīti. Jauno uzvalku, ko viņam dāvinājusi tā sieviete Rorenā, viņš no manis nedabūs. Lai Hikla par to izlemj, kā pati grib. Tas karājas istabā. Hilda domā, ka es to visu esmu izdarījusi pārsteidzīgi, centās mani atrunāt. Nē, meitēn, es zinu, kad jāņogas ir pietiekami sarkanas, lai tās nolasītu, un kad laiks nobriedis taisnībai…

—   Še, izlasi! — Dora saka. Viņa piecejas un noliek no pilsētas valdes pienākušo vēstuli uz šujmašīnas gal-

dipa. Pēc tam viņa pieiet pie maizes lādītes, kas atrodas zem virtuves galda. Paņem no apakštasītes divas šķēles grauzdētas maizes. Ar nazi māte sadrupina abas šķēles sīciņos gabaliņos un, to izdarījusi, saslauka drupačas atpakaļ apakštasē.

—      Cip, cip, cip! — māte aicina un sadala drusciņas žubīšu, kaņepju putniņu un ķivuļu barības trauciņos.

—      Viņa maizi! — Hilda iekliedzas. Jā, viņa to izkliedz kliegšus.

—      Lasi! — māte rāmi pavēl. Viņa runā ar putniņiem: — Man jūs, žubīšu pāri, vajadzēs izšķirt, tu, mīlīt, gribi perēt nelaikā …

Hilda ar stingu skatienu veras oficiālajā vēstulē.

—      Bet varbūt viņš aizķēries kaut kur ceļā ar mašīnu, — Hilda ierunājas. — Vinšmanis rezerves riepu pārdeva . ..

—      Viņš ir aizķēries kaut kur ceļā, — māte skadri atbild. Un sēžas atkal pie darba.

—   Es tad nevaru vairs šeit palikt…

—      Mums visiem jāiet no šejienes projām. Tev liekas — tu dzen cilu, bet īstenībā pats tieci dzīts. Es tomēr gribu paturēt taisnu sirdi, lai varu mierīgi sagaidīt pastaro tiesas dienu. Jo tad katram jautās: ko tu esi darījis?

Hilda pagriež mašīnas ritentiņu.

—      Vienreiz jau ar mums abiem tā bija. Tad es aizskrēju projām. Un pēc tam tomēr viss atkal gāja labi. ..

Māte to negrib ne dzirdēt. Viņa saka:

—      Vai tu maz zini, kam pieder zilais ševiota uzvalks?

—      Kā lai es to zinu. Neviens taču nav nācis to pielaikot.

—      Nebija arī vajadzīgs, Hilda. To mēru es vēl atceros . . . Uzvalks pieder komisāriskajam birģermeistaram Rotlufa kungam, tās vēstules rakstītājam.

—   Tam? — Hilda ar galvu pamāj uz vēstuli.

—      Jā, tam pašam! Uzvalku man iedeva viņa šķirtene. Teica, lai pāršujot tādam augumam, kāds Ernslam — kāds birģermeistara kungam bija, vēl puisī dzīvojot. Lai mēs pašas aiznesot viņam uzvalku uz rātsnamu. Tas būs jāizdara tev, Hilda.

—   Tu gribi, lai eju lūgties mājas dēļ?

Hilda gaidīja, ka Dora nu apskaitīsies vai apvainosies. Dorai nepatīk, jd'ar viņu tā runā. Taču nenotiek ne viens, ne otrs. Dora atbild rāmā balsī, kā pašas māte:

—   Mūsējie nekad vēl nav gājuši kaut ko lūgties, arī tagad neviens neies, arī mājas dēļ ne … Tas jādara Frīdeles — viņa šķirtās sievas dēļ. Viņa šķīrās no Ernsta, kad viņš sēdēja jau ceturto gadu. Gribēja dabūt kādu grasi saviem diviem bērneļiem. Neba arī Frīdele kādreiz cita puisieša kārojusi. Tagad Ernsts ir atpakaļ, bet nesper ne soļa pār viņas slieksni, dzīvo pie māsas un svaiņa. Svainis arī vairākus gadus nosēdēja. Nu viņš ir policijas priekšnieks. Un arī tas Ernstam saka: «Tava Frīdele bija uzticīga kā zelts — arī bez gredzena, kurš turklāt nemaz nebija no zelta.» Bet ko viņam atbild Ernsts? Šis saka: «Laulību viņa nav pārkāpusi, labi. Toties izdarījusi kaut ko daudz ļaunāku: nav izturējusi, politiski nav izturējusi.» Vai tu spēj to saprast, Hilda? Es gan nesaprotu. Nekad arī nesapratīšu. Bet tāds jau viņš no laika gala — tāds radikāls … Vēl skaidri atceros viņu kāzas, pat dienu atceros, it kā tas būtu noticis nule vakar. 1920. gada 30. aprīlī viņus dzimtsarakstā salaulāja. Pusdienas pārtraukuma laikā starp pulksten divpadsmitiem un vieniem. Viņi abi strādāja Hēneļa fabrikā. Vienos abi atkal stāvēja pie mašīnām, itin kā nekas nebūtu noticis. Bet nākamajā dienā bija pirmais maijs. Tad svinēja kāzas. Tajā laikā mūsu pusē gāja diezgan raibi. Bija ieradies karaspēks gūstīt Maksi Helcu. Maija gājiens bija aizliegts. Tad Ernsts sarīkoja kāzu gājienu: no ligavas mājas pa Sidrabielu pāri tirgus laukumam augšā uz Kalves Kalnu, kur atradās vingrotāju biedrības māja. Viņu bija kādi piecdesmit sešdesmit ar visām sievām. Es stāvēju uz stūra pie Kerbeļa maiznīcas. Frīdelei bija mugurā balta blūze un balti svārki, bet galvā ugunssarkanu neļķu vainadziņš. Arī Ernsts bija baltās drānās — vingrotāja biksēs un baltā virskreklā ar vaļēju apkaklīti. Un visi dziedāja «Rozīt, rozīt sarkanā…» un tamlīdzīgas dziesmas. Ieraudzījis mani stāvam, Ernsts uzsauca: «Tu arī esi ielūgta, Dora, — visam par spīti!» Visi, kas piedalījās gājienā, sāka smieties un māja man ar rokām. Es stāvēju kā ar ūdeni aplieta. Proti, iekams viņš sāka draudzēties ar Frīdeli, viņš bija kā uzburts uz mani, skrēja man uz dejām pa ciemu ciemiem pakaļ. Es jau arī labprāt būtu pie viņa gājusi, nebijis viņš tik radikāls. Negribēja pirkt kaķi maisā, saproti? Bet tanī ziņā viņš manī pievīlās. Tēvs mani drīzāk būtu nositis, nekā ļāvis precēties ārlaulības bērna dēļ. Mēs bijām ģimenē vienpadsmit bērni. Tēvs strādāja pozamenta darbus un bez tam vēl bija apbedīšanas biedrības priekšnieks. Pie pozamentu krēsla līdz pat viņa miršanas stundai karājās septiņastaina vēršu pletne. Mēs izaugām ar kartupeļiem un biezpienu, bet tikām turēti stingrībā un dievbijībā … Dažam labam tas nenāktu par ļaunu vēl šo baltu dienu.

Hilda mātes stāstā klausījās tikai pa ausu galam. Kopš šā rīta māte viņai šķiet drausmīgi sveša. Bet Hilda ļoti gribētu šo svešatnību pārvarēt, gribētu atrast atklātāku, sievišķīgāku pieeju mātei. Tāpēc viņa — tīši vai netīši — pievērsa uzmanību tikai vienam teikumam stāstījumā, vienam teikumam, ar kuru, viņai šķiet, māte pati sevi nodevusi.

—  Tu sacīji, māt, ka vēl atceroties Ernsta augumu, kāds tam bijis, puisī dzīvojot. ..

Dora tūdaļ pacēla acis un uzmeta Hildai bargu skatienu.

—   Es teicu — mēru, nevis augumu …

Šajā mirklī ārā gar logu pagāja Rūdijs.

—  Tā ka tu saņemtos! — māte nošņāca.

Rūdijs ienāk virtuvē. Uz muguras viņam smaga, ar kaut ko piebāzta mugursoma. Mirkli viņš pakavējas uz sliekšņa. Tad, piegājis pie virtuves galda, atmuguriski noveļ uz tā somu un nomauc no pleciem siksnas. Viņš izskatās negulējis, sejā sakrities, tumšām ēnām zem acīm. Viņš nebilst ne vārda sveicienam, un viņu arī neviens nesveicina. Viņš jautā:

—   Kur mans ēdiens? — Viņam atbild ar klusēšanu, bargu, ļaunu klusēšanu, ko Hilda tik tikko spēj

izlurēt. Hilda grib piespiest Rūdiju paskatīties uz viņas pusi. Bet viņam labāk patīk it kā garlaikojoties vērties griestos. Klusēšana nomoka viņus visus trīs. Rūdijs pats pieiet pie maizes lādītes, tad atver cepeškrāsns durtiņas, iet pie virtuves skapja. Nu māte trūkstas kājās un nostājas viņam ceļā.

—   Vai tu šonakt biji pie Leas?

Rūdijs par pussoli atkāpjas mātes priekšā.

—   Kā tu man jautā? …

—   Tā, ka pieklājas, dēla kungs!

Viņš apiet mātei apkārt, atver virtuves skapi, izņem no tā glāzi, brūni raibu glāzi ar pantiņu uz biezā, rievotā sāna.

—   Ja nu jūs tā gribat zināt: jā, es biju pie Leas šonakt, visu nakti… — vārdi viņa lūpās izklausās kā zviedziens.

—   To var redzēt, — māte attrauc, — tev jau vēl tagad acis spīd kā ērzelim.

Rūdijs mātei atbild nekaunīgi. Viņš saka:

—   It kā tu ar' no tā ko saprastu …

Šie vārdi izšķir visu. Māte pacel roku un, to stingi izstiepusi, rāda uz durvīm.

Vai Rūdijam tas sāp? Hildai šķiet, ka pamanījusi šausmas viņa sejā — šausmas, pretestību, izmisumu. Tagad viņš caur pieri paraugās arī uz Hildu: apjukušu, stūrgalvīgu, bezgala bērnišķīgu skatienu. Cik gan neskaitāmi daudz pretrunu vienā liktenīgā brīdī spēj atraisīties cilvēka dvēselē … Viņš pasper soli uz Hildas pusi. Viņa šo soli pārdzīvo kā īstu atpestīšanu. Satraukumā viņa iegrūdusi pirkstus šujmašīnas ritentiņa resnajos spieķos. Viņa grib izvilkt pirkstus, atbrīvot tos, tad piecelties un doties Rūdijam pretim un uztvert viņa vārdus: «Esmu ar to galā, Hilda …» — lai varētu viņam atbildēt: «Man nav tev nekā ko piedot, Rūdij …» Bet tad viņa ierauga, ka Rūdijam ir saskrāpēts kakls, ierauga dziji ar nagiem ieskramptas brūces. Viņa jūt muti savelkamies platā, riebīgi ņirdzīgā vieplī. Jūt, ka bez spēka atslīgst atpakaļ krēslā, no kura vēl nebija par centimetra tiesu pacēlusies.

—   Vēl malku ūdens, tad es iešu. — Balss viņam noslāpst. Māte stāv kā pārakmeņojusies. Viņš iziet ārā,

it kā gribētu priekšnamā pie krāna vienīgi piepildīt ūdens glāzi. Durvis aiz viņa aizveras bez trokšņa. Hilda dzird ūdens strūklu tekam izlietnē. Viņa redz Rūdiju dzeram. Viņš dzer no viņas plaukstām. Mirkļa sapnis spēji pārtrūkst. Arā uz priekšnama klona saplīst raibā, apgleznotā glāze. Gar Hildas logu aizslīd aša ēna.

—   Māt, viņš pārnesis miltus …

—   Pilnus ar cirmeņiem, Hilda …

Dora paņem mugursomu un, saturu neapskatījusi, uznes jumta stāvā, un nomet to pie pārējām Rūdi ja mantām, kurām droši vien atnāks pakaļ vai nu Kēte, vai kāds cits.

Arī Hilda izgājusi no virtuves. Ceļos uz raupjajām klona flīzēm nometusies, viņa lasa kopā glāzes šķembas. Ja divas lielākās šķembas saspiež kopā, var vēl salasīt uzrakstu:

Dzer ūdens lāsi godam!

Ir saldāks ūdens malks

par vīna kausu, ja par to nav maksāts.

Māte, lejup kāpdama, klusēdama paiet garām Hildai. Taču, virtuvē iegājusi, Dora Hāgedorna sāk skaļā, mazliet gaudulīgā balsī dziedāt:

Kas zvaigznes gaisos stāda Un saulei ceļu spriež,

Tas ar' par tevi gādā,

Kad tevi bēdas spiež.

Ainas… brūni raibās lauskas izraisa ainas: dzeltens Bohēmijas dūmainā kristāla trauks sašķīst druskās uz grīdas. Nacista sieva lamā Hildu par muļķa zosi. .. Pūkaini, ar svina baltumu un sēru apkaisīti mākonīši drāžas cits citam virsū. Staļļaugšas logu ailes kliedz: dievs ir nogāzies no debesīm … Zēns ar dzeltenbālu seju sten: labāk būs, ja neskatīsieties vēlreiz uz viņu … Folmers sprediķo: kad es vēl biju tik jauns kā tu… Mākoņi slīd pār kalnu virsotnēm. Rūdijs dzied par klīstošajiem mākoņiem . .. Tagad arī māte velk to pašu: čīk, čīk, čīk … Kad mākoņi iegāzīsies iekšā pa namdurvīm, manas acis pārsprāgs. Tās tik briesmīgi sāp …

Es iemetu lauskas izlietnē. Skaloju rokas. Vēsais, dzidrais ūdens ir labs. Tas aizbiedē maldu tēlus. Tēli un ainas izmirkst un aizplūst^ kā gļotas pa izlietnes caurumiņiem zem lauskām. Ūdens glāsta manas rokas …

Es atkal mīlēšu tikai tevi, vēsā, saltā skaidrība…

Jau trešajā vai ceturtajā vakarā pēc atgriešanās — Ililda bija aizgājusi gulēt — māte noprasīja dēlam:

—  Vai esi ko dzirdējis par Leu Fīsleri?

Jā, Rūdijs bija dzirdējis. Viņš vēl nebija nodzīvojis Reifenbergā pirmo dienu, kad jau to uzzināja: no precētās māsas Kētes. Tā bija kā sadegusi paziņot brālim jauno vēsti.

—   Tā jau domāju, — māte noteica. — Bet tam tagad visam strīpa pāri. Tev ir Hilda. Viņa iederas mūsu vidū. Liec Leu mierā. Viņa tēsta no cita koka. Ne viņa piederas mums, ne tev. Un, kad Zāligers pārnāks mājās, atstāj arī viņu mierā. Nu taču beidzot atkal pasaulē ir miers. Kļūsti par kārtīgu cilvēku, Rūdij, met blēņas no galvas ārā!

Tēvs izdauzīja pīpi plaukstā. Izklausījās gandrīz kā aplausi. Viņš noteica, ka Hilda esot meitene, ar kuru varot kopā iet zirgus zagt, saviem gadiem visai saprātīga un arī pēc izskata glīta un smuidra. Māte šo vīra spriedumu lika vēlreiz uz saviem svariem:

—   Tu tiešām esi izvēlējies krietnu meiteni. Labāku neatradīsi. Un kā jūs satikāties! Man šķiet, tas ir dieva pirksts. Tu, Rūdij, esi svētdienas bērns. Negribu aizteikt vārdu, bet sava nozīme tam tomēr ir. No visiem skolas biedriem tu pats pirmais sveiks un vesels atgriezies no kara. Vecāku mājas atradi nenopostītas; visi esam dzīvi, tavas māsas un brālis dzīvs; tev ir labs darbs pie Vinšmaņa; drīz tu būsi iemācījies amatu un noliksi vēl meistara eksāmenu; tev vairs nav jāliec mugura neviena priekšā, arī Zāligera priekšā ne, kad viņš pārnāks. Krievi gan ir bezdievji, bet aizstāv strādniekus. Tev patiešām laime pati iekritusi klēpī, Rūdij. Un, ja vien tu nebūsi slinks, tad ar dieva palīgu tālu tiksi . . . Bet neķer augstāk, kā tev vēlēts! Ikvienam nolemta sava tiesa, un katrs arī gluži labi saprot, kas tam vēlēts un nolemts. Nelaime pasaulē ceļas no tā,

ka cilvēki grib pārlēkt paši sev pār galvu. To tu redzi no mūsu tēva: viņš varītēm gribēja kļūt par ielu uzraugu un tāpēc pašā kara karstumā iestājās nacistu partijā. Bet tagad nonācis atpakaļ tur, kur bija sākumā, — ada zeķes. Un labi vēl, ka tur var noturēties. Kas tīko pārāk augstu kāpt, tas jo zemu krīt. ..

Tēvs sāka nemierīgi grozīties, juzdams, ka māte lekcijā par saprātīgu pieticību mērķē uz viņu. Viņš kļuva tik nemierīgs un tā satraucās, ka viņam sāka pietūkt kakla dzīslas. Viņš pat nemanīja, ka, pīpē tabaku bāžot, tā nenokļuva atpakaļ skārda kastītē, bet nobira uz galda. Parasti viņš katru tabakas krislīti savāca tik rūpīgi, it kā tas būtu tīrais zelts.

—  Paul! Vai neredzi, ka nocūkā tikko izmazgāto galdautu ar to nešķīsto vellasūdu …

—   Ko tu mūžam mani knābā …

—  Tāpēc, ka tev pret patiesīgu vārdu ausis aizaugušas. Vienmēr esmu tev to teikusi…

—   Runā tik! Runā vien, runā! — tēvs aizsmacis nokrācās. Trakas dusmas viņam aizžņaudza balsi. — Zinu, kādas gudrības tu tagad celsi galdā, — pazīstu taču tevi jau divdesmit piecus gadus, — mīļais dievs pats gādā par to, lai koki nestiepjas debesīs un lai kazai aste neizaug par garu . .. Bet, kad pilsētas valde toreiz piedāvāja man māju un ielu uzrauga darbu, tad tu nekavējies vis vākties te iekšā … Pati pirmā pārkāpi pār šo slieksni, nepavisam to neapspļaudīji, bet gan vēl svētīt svētīji. . .

—  Paul, — māte maigi iebilda, — tas taču notika bezdarba laikā…

Tēvs, labsirdīgi bārdamies, izgāja ārā. Pagalmā viņš droši vien sameklēs kādu darbu vai arī apsēdīsies uz malkas bluķa un, kamēr izpīpēs pīpi, gaidīs dusmas norimstam un pēc tam purpinādams un rūkdams atgriezīsies istabā. Tā, lāgiem uzrūcot un drīz atkal samierinoties, no laika gala noritēja tēva strīdi ar māti. Tikai ar kaimiņiem, darba biedriem vai cilvēkiem, kurus pat lāgā nepazina, Pauls Hāgedorns bieži vien stūrgalvīgi ķīvējās ne par šo, ne par to. Šajos ķīviņos viņš reizumis kļuva ļoti rupjš, taču rokas nekad nepalaida. Arī bērnus nekad nesita, vienīgi draudēja ar pērienu.

—   Tēvam vēl jāiet komisijas priekšā atbildēt, kāpēc viņš iestājies nacistu partijā, — māte sacīja. — Ceru, ka viņš tur neplātīsies kā gailis. Rotlufu Ernsts ir komisijas priekšsēdētājs.

Rūdijs novēlēja mātei labu nakti un devās augšā jumtistabiņā pie Hildas. Viņa jau gulēja. Dienā viņa bija jutusies slikti. Rūdijs arī nemaz negribēja viņu modināt. Viņš pūlējās neuzkāpt diviem čīkstošajiem dēļiem un, iekams aizdedzināja sveci, nolika to uz lielās lādes izliektā vāka, kura stāvēja pie gultas augstā kājgaļa. Tomēr sveces palsā gaisma iztramdīja Hildu no nemierīga nomidža. Viņa mulsi palūkojās apkārt, it kā vēl sapņotu.

—   Man vienmēr vispirms jāatjēdzas, kad pamostos; es uzreiz neatskārstu, kur atrodos, — viņa sacīja.

—   Tu taču esi pie manis, — Rūdijs atteica. Kad viņi abi gulēja līdzās, Hilda pievilka viņa roku sev klāt. Abas tālu jumtā izvirzītā loga puses bija plaši vaļā. Rāmja augšējā stūrī kā sārti zeltains transparenta papīrs vizēja mazs mēness sirpītis. Baltais tila aizkariņš piepūtās, it kā elpodams vienu elpu ar aizmigušo pasauli. Vecās kastaņas lapas aiz loga čabēdamas vienmuļi tērgāja par veco, stipro koku, kura zarus kustina viegla vēja pūsma.

—   Cik skaisti, ka tu esi pie manis un ārā šalko vējš, — čukstēja Hilda. Rūdijs pievilka viņas roku sev ciešāk klāt. . . Tagad tas beidzies, viņš nodomāja, tagad varu visu mierīgi izstāstīt. Šis ir visīstākais brīdis. Gribu beidzot rast mieru no Leas un laimi ar Hildu. Negribu lēkrt pats sev pāri galvai. Man novēlēta tāda meitene kā Hilda. Mātes pieticība ir vieda kā vecums, un ola šoreiz necentīsies būt gudrāka par vistu. Izstāstīšu Hildai visu par Leu un par uzticamo, pievilto Hiperionu. Izstāstīšu visu no sākuma līdz beigām. Šim nelāgajam stāstam vajag labu beigu, laimīgu beigu. Tam jānonāk līdz laimīgām beigām — tagad, šeit, šajā brīdī, šajā istabelē. Es varu nobeigt stāstu tajā vietā, kad iededzu sveci un noliku to aiz gultas augstā kājgaļa. Pārējo pastāstīs Hilda …

Bet kur stāsts iesākās? Tas sākās Triju Brāļu ielā. Tur mēs viņu pirmoreiz ieraudzījām: Zāligers un es. Viņai mugurā bija dzeltens putekļu mētelis un šaura, balta kleitiņa, un melno matu klaidu, kas it kā mirdzoša laka vēlās pār pleciem, saturēja vienīgi sudrabota samta lente. Viņa pašreiz gāja garām kinoteātrim. Mēs stāvējām ielas otrā pusē pie Šteibes kafejnīcas. Uz kino afišām bija redzams balts kuģis, spožas dienvidu debesis, palmām apaugusi krastmala un eksotiska, brūna skaistule. Kā viņa gāja! Viņa negāja — viņa soļoja kā valdniece, un tomēr augumiņš vēl bija tik bērnišķīgi sīks no gurniem līdz pat pleciem. Viens no mums, dziļi elpu krūtīs ievilcis, sacīja: — PASAULE!— Kurš īsti šo vārdu izteica, kurš to izgudroja? Es? Armīns? Bet varbūt viņu tā sauca jau sen? Kā viss īsti notika? C?rūti šo stāstu pareizi izstāstīt. Bet man jāstāsta pareizi no paša sākuma, lai arī beigas iznāktu patiesas un laimīgas. Un es nu beidzot arī zinu, kādai jābūt manai laimes tiesai, lai laime būtu pilnīga. Tagad es piepeši atskārstu: kopš paša sākuma esmu bijis MEMS, mēms tāpēc, ka daudz cietu. Es nekā nedarīju, lai laimi izcīnītu, es tikai blenzu un cerēju uz to kā uz debesu brīnumu. Tāpēc arī tagad tik grūti stāstīt. Bet man tagad tas jāpārvar, lai beidzot atbrīvotos no briesmīgā nelabuma, ko sauc par MĒMUMU. Citādi ar mums abiem nekas labs neiznāks, ar Hildu un mani.

—  Klausies, Hilda . . . vai tu dzirdi?

Bet viņa jau aizmigusi… Viņa jau aizmigusi…

Ak aizvainotās pašmīlas rūgtums! Viņa, Rūdijs domā, ļauj nelietā aizritēt šim labvēlīgajam brīdim. Viņa aizmieg jau pašā sākumā, viņa nogulētu arī beigas. Viņu māc vēl briesmīgāks mēmums nekā mani. Viņa nespēj izjust tās smalkās nianses, kas skan šajā stāstā, viņai nav ne ausu, ne mēles. Ar glāstiem viņa lūkotu aizstāt vispēdējo, ja nebūtu aizmigusi, bet nekad nespētu to pateikt ar pareizi izvēlētiem, skaidriem vārdiem. Vismaz reiz viss ir jāpasaka ar pareizi izvēlētiem, skaidriem vārdiem, tas ir tikpat svarīgi kā laime. Man šķiet, ka vārdi, kurus šādā vaļsirdības brīdī sakām viens otram, ir spēks, kas spēj pārvarēt mēmumu mūsos. «Cilvēkā kaut kas slēpjas, kas grib

runāt.» Kurš to sacīja? To man sacīja Oto, oberjefreilors Oto Zībelts, ar kuru kopā divus gadus karoju Krievijā, Oto — meža gars, grāmatu drukātājs ar brillēm niķeļa ietvaros, lielais dabas draugs, ko nāve pārsteidza pie Brjanskas saulainajā izcirtumā, kur auga tik daudz kazenāju.

«Cilvēkā kaut kas slēpjas, kas grib runāt.» Turklāt Oto pats bija klusētājs. Bet viņš bija daudz lasījis. Un mājās viņš kultivēja aksolotlus — baltas, astainas amfībijas. Reizēm viņš prata lieliski runāt, piemēram, toreiz, kad viņi abi stāvēja postenī, tas bija pie Dņepras:

—   Nedrīkst smieties par tādu vientiesīgu ākstu kā, piemēram, Emanuēls Kvints, ko aprakstījis Gerharts Hauptmanis. Kaut kas šo neizglītoto cilvēku urdīja un dzina apkārt pa pasauli, lika tam, kā mēdz teikt, «runāt mēlēs», kaut kas liels un visuvarens. Un, ja vērīgāk paraugies Hitlerā, tad redzēsi, ka arī viņam piemīt kaut kas no šīs visuvarenās āksta gudrības. Tas cilvēks nav muļķis, viņš ir vienā personā Kvints un Zaratustra, un Zeiferta Oskars. Zeiferta Oskars, varbūt tu neesi nekā par viņu dzirdējis, ieradies Leipcigas mesā bez svārkiem, vienos kreklos un vestē, un iztirgojis cilvēkiem pēdīgo drazu par pirmās šķiras preci. Cilvēki, iedami pie viņa galda, jau priekšlaikus zināja, ka tos piešmauks. Un tomēr pirka! Un kāpēc pirka? Tāpēc, ka Oskars tos apdullināja ar skaistām runām. Cilvēki to grib, Rūdij. Pūlis to grib. Grib, lai kāds to apreibina ar skaistām runām, jo pats tas ir mēms un stulbs. Vispirms piecdesmit feniņu par nederīgiem bikšturiem, tad piecdesmit feniņu «ziemas palīdzībai», un pēc tam? Pēc tam pūlis maksā ar savu vienīgo kapitālu — un tas ir sarkans šķidrums. Hitlers taču mēdza savā vecpuiša istabā stāvēt spoguļa priekšā un trenēties fanātisku runu teikšanā. Ar tām viņš mums uzmauca kaklā ir trešo reihu, ir karu, no kura mēs tagad stingrā solī dodamies uz māju pusi, pagriezuši stobrus pret austrumiem. Uzvara būs … Mūsu tā nebūs. Es esmu tāds pats kareivis kā tu, bet mani Ādolfam nav izdevies apstulbot. Nav izdevies tādēļ, ka allaž esmu interesējies par garīgajām zinātnēm un ari par dabas zinībām. Pastāvīgi lasīju žurnālu «Kosmoss» un lasu to vēl tagad. Sieva šad tad atsūta pa burtnīcai no mana grāmatu plaukta. Kara cenzūra tās neaiztur. Iedošu, ja gribēsi, kādreiz palasīt: tā ir, no vienas puses, dabas zinātne, no otras puses, — ticība dabai. Šis sajaukums cilvēkam nepieciešams, lai varētu runāt par ārējo dabu un tās iekšējo satvaru…

Unteroficieris Rūdijs Hāgedorns vairs nedabūja lasīt meža gara žurnālus. Toreiz taču viņi pa kaklu pa galvu atkāpās. Un, ja atmiņa Rūdiju nevij, tad biedra toreizējā nozīmīgā, kareivisko noskaņu demoralizējošā runa bija viņa gulbja dziesma. Dažas dienas vēlāk Oto noasiņoja kazenājos lielajā Brjanskas mežā. Viss, ko Rūdijs jebkad vēl par viņu izlasīja, bija sīks sludinājums avīzē «Mitteldeutsche Neueste Nachrichten»: «Uzticīgi pildīdams pienākumu, kritis par fīreru un reihu …»

Kastaņa, vecā pļāpa, čabinās un mīlinās ar vēju. Koka pļāpīgā šalkoņa apreibinājusi Hildu. Viņa iemigusi un pat miegā tur ciet manu roku. Vai es atrastu īstos vārdus, ja tagad viņu pamodinātu? īstajiem vārdiem jāiegulst kā spieķiem ritenī. Un tikai tad, kad ritenis pareizi nocentrēts, kad tas vairs neļogās un nestrīķe dakšas, tikai tad viss ir pareizi . ., Lea toreiz alnāca uz Vinšmaņa darbnīcu ar savu velosipēdu. Pie Zaukalna ritenim bija nokritusi ķēde un meitene novēlusies. Melnajās, vainagā uzspraustajās, smagajās matpīnēs bija aizķēries sīks pīlādža zariņš, un viena vienīga sarkana odziņa mirgoja kā korallis melnajās bizēs. Kā metināmā āmura liesma man iesitās krūtīs. Es knibinājos un knibinājos ap velosipēda priekšējo riteni, vēlēdamies, kaut darbs nekad nebeigtos. Labprāt būtu uzsācis ar viņu sarunu, bet nekas neiešāvās prātā. Minūtes aizšvirkstēja kā izsalkuši zvirbuļi no telefona stieples. Pat kārtīgi «uz redzēšanos!» neprātos pateikt. Viņa man sniedza roku, bet manējā bija notriepta ar eļļu. Viņa nelikās par to ne zinis. Stingri paspieda manu netīro ķepu. Manuprāt, viņa gribēja sacīt: «Sirsnīgs paldies, manu mīļo, uzticamo Hiperion. . .» Man šķiet, šie vārdi viņai bija jau mēles galā. Es cieši ticu, ka tā bija. Bet es paliku mēms, iegrimu mēmumā līdz ausīm kā darvas mucā. Vai Lea

nodomāja, ka ar tādu mēmuri nav ko runāt? Bet, ja viņa tagad pieskartos manai rokai, tad gan es zinātu īstos, pareizos vārdus. Tam es cieši ticu. Pa šo laiku taču esmu šo to pieredzējis. Un viņa vēl jo vairāk! Arī Hilda ir šo to pārdzīvojusi. Bet tagad es skaidri atskārstu atšķirību: Hilda dzirdētu manā balsī vienīgi vokābulus, bet Lea saprastu katru vārdu. Viņai ir īstā izjūta, auss un mēle, lai izprastu to iekšējo smalkumu, kas skan vārdu ritmā, kas liek vārdu spieķiem ritenī griezties pēc stingri noteiktas likumības. Annai dzelzceļa sarga mājiņā arī nespēju to pastāstīt. Patiesībā gribēju gan to darīt. Bet tādas sievietes kā Anna un Hilda nesaprot, ka lāgiem cilvēks runā vienīgi tādēļ, lai atbrīvotos no mēmuma, lai nenomirtu pats pirms savas nāves. Tas, kas slēpjas mūsos, kas alkst izpausties pareizajos, īstajos vārdos, ir tik visuvarens kā … Nu, kā lai to nosauc? Man šķiet — kā mīla. Tā ir mīla. Ai Lea, kāpēc mēs toreiz saucām tevi par PASAULI? PASAULE — tas ir viens no visuvarenajiem mīlas vārdiem. Un tomēr ir tik maz cilvēku, kas to saprot; saprot vienīgi tie, kas ir nomodā un kas nav mēmi. ..

Baltais tila aizkariņš piepūtās un it kā elpoja vienu elpu ar aizmigušo pasauli. Nomodā gulētāja domas rāpās iekšā pa logu kā baltas amfībijas, ar zobainām mugurām saplosīja aizkariņu, negantām, skaudīgām mutēm aprija koku šalkoņu un tad bālganā barā aizpeldēja pretī mazajam, sārti zeltainajam mēness sirpītim. Viņš dzirdēja pats savu kliedzienu aizskanam gaisos: sargies, ka neiekļūsti dzīves mēmo riteņu mehānismā . . . Cik nāvējošs ir viss, kas guļ! Bet tevi tas satvēris un tur aiz rokas … Šā cilvēka dzīvi taču aizpildīs tikai darbs, bērnu dzemdēšana, rūpes, ēdiena vārīšana, gulēšana. . . Laime un mīlestība, ar viņu kopā dzīvojot, pamazām gluži nemanot izdzisīs. Un kādu dienu viņa būs nonākusi turpat, kur tagad ir māte, un lūkos savu mēmumu izdziedāt dziesmā: «Ak, kaut man tūkstoš mēles būtu! .. .» Bet varbūt viņa pakārs pie sienas paklāju, kā Folmeri vai Rotlufi, un uz tā būs rakstīts: «Uz cīņu mosties, darba tauta, tu visu zemju vergu bars…» Bet PASAULE viņā neizpaudīsies. Viņā tās nav … Es gribētu radīt bērnus un runāt, un dzirdēt runājam visuvareniem vārdiem. Tā ir laime .. .

Viņš izvilka pirkstus no viņas roku maigā tvēriena. Viņa miegā tomēr to juta.

—   Iemiedz, Rūdij, guli. . .

Baltās amfībijas aprija sārti zeltaino mēnesi…

Kopš nākarņās dienas rīta Rūdijs juta dīvainu svešumu pret visu un visiem. Taču tas viņu nenomāca. Viņā bija pamodies satraukums, it kā šī svešatnības sajūta viņā būtu slēpusies jau sen, kopš vien spēja atcerēties. Viņam likās, ka viņā pamodies, sakustējies kaut kas tāds, kas vēl jo vairāk pastiprināja vēlēšanos runāt patiesību. Taču šis kaut kas drīzāk līdzinājās smalkam kungam, kurš grib, lai tam kalpo, nekā sabiedrotajam. Viņš nezināja arī, kā nosaukt svešo, smalko kungu. Un kungs savam garīgajam kalpam maksāja nieka algu, tā ka šim nācās ietērpties augstprātīgas, stūrgalvīgas klusēšanas sasmakušajās skrandās. Rītos Rūdijs ļoti agri aizgāja no mājām, līdz vēlai pēcpusdienai sviedriem vaigā rāvās pa Vinšmaņa darbnīcu, it kā viņam aiz muguras stāvētu vagars ar pātagu, tad, mājās pārnācis, steigšus paēda trūcīgās vakariņas, nolīda jumtistabiņā vai vēlreiz kaut kur aizskrēja, naktī viņš atrāvās no Hildas, cik tālu vien spēja, teikdams, ka jūtoties tagad ik dienas tik nelāgi, esot bezgala noguris, kā salauzts. Un viņš patiesi vilkās gurdi kā ievainots zvērs. Hilda samierinājās ar Rūdija dīvainībām, nodomāja: viņam atkal uznācis trulās blenšanas periods, tas vēl no kara; gan jau pāries, kā vienmēr ir pārgājis. Bet šoreiz nepārgāja. Un, kad Hilda uznāca jumtistabiņā, viņa redzēja, ka Rūdijs nupat kaut ko rakstījis vai arī lasījis grāmatas, kas viņam, vēl saglabājušās no skolas laikiem. Viņa redzēja tinti un slapjo spalvu. Aprakstītās lapas viņš, dzirdēdams Hildu kāpjam augšā, bija iemetis lādē ar izliekto vāku. Viņa dzirdēja noklaudzam lādes slēdzi un zināja, ka milzīgo atslēgu ar divpusējiem zobiem Rūdijs vienmēr nēsā sev līdzi.

Māte, juzdamās dēlā dziļi vīlusies, ilgi nespēja šai bēdu lugā noskatīties. Viņa atklāja Hildai kārtis, izstāstīja, ko zināja par Rūdija attieksmēm pret Fīslera jaunkundzi, un ieteica ar «apdullušo buku» parunāt skaidru valodu. Saruna notika tajā naktī, kad Hilda izvācās no jumtistabiņas. Bet, kaut gan šīs nakts strīds beidzās ar to, ka gultas drēbes tika sadalītas uz pusēm, Hildai pret Rūdiju nezuda ne uzticība, ne mīlestība. Viņa sacīja:

—   Esmu priecīga, ka šī Lea Fīslere atkal ir reāla un tu vari ar viņu izrunāties. Citādi es visu mūžu būtu nodzīvojusi par vietas aizpildītāju. Varbūt var arī tā, bet ne es, Rūdij …

Un viņš arvien no jauna lūdzās Hildu, lai jel šī saprotot, ka viņam reiz jātiekot ar to galā. Un Lea esot vienīgais cilvēks, kas spējot viņam palīdzēt. Tāpēc viņš pašreiz rakstot Leai vēstuli, kas prasot lielu piepūli, — vēstuli, kas esot tāds kā viņa dzīves stāsts. Leai esot tiesības uz šo vēstuli, un viņa droši vien kaut ko atbildēšot. Kad vēstule būšot uzrakstīta, Hilda varēšot to izlasīt, varēšot izlasīt arī Leas atbildi.

—   Tās savukārt ir tavas tiesības. Tikai saproti jel mani, saproti mani! — Un viņš mala atkal to pašu, līdz Hilda vairs nespēja noklausīties.

Viņa paņēma drēbes uz rokas un spilvenu padusē .un, ārā iedama, noteica:

—   Bet kā tu par to runā — it kā karstu kartupeli mutē ieņēmis …

Šie vārdi trāpīja mērķī un Rūdiju nāvīgi aizvainoja. Viņš dzirdēja lejā vecāku guļamistabā kādu rosāmies. Māte piecelsies, ne vārda neteikdama apskaus Hildu — viena mēmā otru mēmo. Rūdijs iztrausās no gultas, apsēdās pie vecās, augstās lādes ar izliekto vāku un turpināja rakstīt vēstuli, juzdamies aplaimots, ka smagā domu nasta silda viņam muguru.

Nu viņš bija nonācis tik tālu, ka varēja vēstuli pabeigt. Hildas aiziešana un aizskarošā piezīme viņam iedvesa drosmi. Visu laiku viņš bija baidījies pabeigt vēstuli, domādams, ka beigās jāpasaka kaut kas izšķirošs, jāieņem noteikta nostāja, jāpasaka galavārds.

Viņš uzskatīja, ka vainīga Hildas rupjā daba, ja viņam vēstule jānobeidz kā grēku nožēlniekam, atstajot izlemšanu pilnīgi Leas rokās. '

Rūdijs rakstīja: «. . . Jūs redzat, mīļā Leas jaunkundz, ka es ar mokām meklēju vārdus. Bet nu jūs zināt par mani visu, zināt, kā ar mani apgājās Armīns, un zināt par manām attieksmēm ar Hildu. Esmu atklāti pateicis visu, kas bija jāpasaka. Toreiz, būdams jūsu uzticamais Hiperions, solījos atklāt sirdi tad, kad laiks būs nobriedis. Laiks ir jau pārbriedis. Bet es jūtu, ka par laiku nevar runāt tā, kā runā par āboliem vai kartupeļiem, vai ko citu, kas vienā vasarā un rudenī nobriest un pats savā briedumā jo drīz iet bojā. Laiks, kurā pašreiz dzīvojam, ir citāds nekā tas, par kuru tiku sapņojis. Zaļš un sūrs — vajadzētu teikt par šo laiku, ja turpinātu lietot šādus klibus salīdzinājumus. Dievs vien zina, kad es varēšu konstruēt skaistus automobiļus, lai brauktu ar Jums uz Veronu. Sis sapnis ir izsapņots. Mēs karu esam zaudējuši, un mūsu zemē saimnieko uzvarētāji. Katrs slauc mūs pēc sirdspatikas. Visur, arī fabrikā, kur strādā mans tēvs, uz visām modernajām mašīnām ar ellas krāsu tiek uzvilkti krusti. Tās tikšot nomontētas un aizvestas. Darbnīcā, kur strādāju es, gandrīz viss darbs tiek darīts vienīgi okupācijas karaspēkam. Krievi maksā labi — ar mūsu naudu. Bet viņi varētu maksāt arī ar biešu lapām. Tās būtu varbūt pat vērtīgākas. Mūsu mājas otrā jumtistabiņā mitinās bēgli, padzīvojis pāris no Čehijas. Vīrs nerunā ne vārda, sieva gauduļo no rīta līdz vakaram. Mana māte un Hilda lāpa svešiem cilvēkiem drēbes. Viņas to dara tik cītīgi, it kā varētu ar savu darbu pārveidot visu dzīvi. Katrs kaut ko pērk, pārdod, ar kaut ko spekulē. Krievu šoferi man šad tad atmet pa kilogramam grūbu vai kukuli maizes, ja es viņu "vecās grabažas izlaboju ellišķīgā ātrumā. Bet, ja arī mēs kļūtu par robotiem, lai tikai saglabātu kailo dzīvību, mēs tomēr būtu paši sev kaprači. Mēs būtu skudras un paši apraktu savu cilvēcisko būtni. Nē. Esmu stingri pārliecināts, ka vienīgi tad mēs varam nākotnē būt cilvēki un vienīgi tad vācu tauta var turpināt cilvēcīgu dzīvi,

ja mēs atjaunojamies no PASAULES GARA. Un tāpēc es eju pie Jums, Lea. Kopš zinu, ka esat palikusi dzīva un atgriezusies pie tēvoča, mana godājamā skolotāja Dr. Fīslera, es zinu arī, ka ir tikai .viena vienīga cerība saglabāt īsto dzīvību — patiesi atdzimt no jauna skaistās, cildenās cilvēcības garā, kura iemiesojums man vienmēr esat bijusi Jūs. Es eju kā Jēkabs pie dieva tā kunga eņģeļa, sacīdams: «Es neatstāšos no tevis, un tu mani svētīsi.. .»

Kā mums atdzimt garā un patiesībā, tas ir mūsu laika dzīvības un nāves jautājums. Kas gan pret to ir laime šaurā kaktiņā, dievbijīga ģimene, godīgs mēmas skudras darbs, bezgala pieticīgā, trulā veģetēšana?

Skolas gados es biju jūsmotājs, karavīrs būdams, kļuvu par varonīgu dezertieri, pašreiz es esot laimes bērns no nabaga ļaužu ģimenes. Bet es negribu būt nekas cits kā vienīgi cilvēks. Jel saprotiet mani, Lea! Ja ari Jums pret mani nav nekādu jūtu, neatstumiet mani! Tikai Jūsu garīgās pasaules paspārnē es spēju izveidoties par cilvēku. Nepretošos, ja drīkstēšu būt tikai Jūsu skolnieks. Pazemīgās ilgās gaidīšu Jūsu atbildi, kaut arī tā būtu tikai atzīme par šo garo, daudzās dienās kopā savārstīto vēstuli, — Jūsu nemainīgi uzticamais Hiperions, kas pārāk ilgi dzīvojis pie barbariem.

Jūsu Rūdijs Hāgedorns.»

Kad jumta logā atspīdēja palsā rīta gaisma, Rūdijs sabāza vēstules lapas aploksnē un to aizlipināja. Nē, viņš nebija aizmirsis Hildai doto solījumu. Viņš tikai baidījās, ka Hilda ar skatienu vai kādu rupju piezīmi (līdzīgu tai par karsto kartupeli) varētu viņu tā nokaitināt, ka viņš aklās dusmās vēstuli vēl saplēstu un līdz ar papīra plūksnām sadedzinātu krāsnī arī labos, īstos vārdus. Hilda nemaz arī neapvaicājās, vai viņš vēstuli uzrakstījis. Viņa izturējās pret Rūdiju laipni, it kā autobuss, kurā viņiem kopā būs jābrauc, būtu tikai drusku nokavējies. Rūdijam par lielu pārsteigumu, Leas atbilde pienāca jau pec pāris dienām. Viņš bija Leai lūdzis vēstuli sūtīt uz darba vietu. Tur tā arī pienāca. Kēte to aiznesa brālim uz darbnīcu.

Kēte bija Rūdija vienīgā uzticības persona tajās dienās. Viņa gluži atklāti simpatizēja Leai, neskopojās ar īstiem prečumātes padomiem, piemēram, bija piekodinājusi brālim, lai neaizmirstot vēstulē piezīmēt, ka viņš neesot nekāds algādzis sava šefa un svaiņa darbnīcā, bet ka viņam esot drošas izredzes kļūt par tā kompanjonu. Jaunizceptajai šefa kundzei tīri labi patiktu tāda svainiene kā Lea Fīslere. Tikusi pie mantas un tagad gribēdama pakāpties uz augšu arī sabiedrībā, Kēte teica, ka puisis Rūdija gados gan rīkotos prātīgi, ja ņemtu par. sievu meiteni, kurai ir kaut kas pūrā, ne tikai tas, kas mugurā. Taču nedrīkst arī Kētei pāri darīt. Viņa tiešām sirsnīgi mīlēja un cienīja Rūdiju, kas bija divus gadus par viņu vecākj. Jau bērnībā viņš tai bija šķitis daudz saprātīgāks un bruņinieciskāks par citiem zēniem. Neviens neuzdrošinājās Kēti raustīt aiz bizēm, ar varu atņemt vai izmānīt tai krāsainās stikla bumbiņas vai pat iespundēt to «skuķu cietumā» — tas nozīmēja pacelt meitenei brunčeļus virs galvas un sasiet stērbeles ciet. Rūdijs būtu šādus pārgalviniekus pamatīgi piekāvis. Un, kad Rūdijs vēl sadraudzējās ar aptieķnieka dēlu un viņu uzņēma ģimnāzijā, viņš kļuva Kētes acīs par varoni, kas ar centību izkulsies no ģimenes trūcīgajiem apstākļiem un nākotnē iegūs daudz augstāku sabiedrisku stāvokli nekā visi pārējie mājinieki. Rūdija priekšlaicīgā aiziešana no skolas Kēti gauži satrieca. Bet viņai tieši šis brāļa solis bija nācis par labu. Proti, viņš bija tai sagatavojis ieiešanu Vinšmaņu namā. Kad vecajam šefam kara laikā nomira sieva, viņš pieņēma Kēti benzīna tanka apkalpošanai un vēlāk arī par saimniecības vadītāju. Benzīna tanka apkalpotāju atzina par neaizstājamu darbinieci, tāpēc Kētei nebija jāiet darba dienestā. Jaunais šefs, kas armijā bija kādā vezumnieku vienībā par seglinieku, nezin kādiem līdzekļiem bija panācis, ka īsi pirms kara beigām viņu atlaida mājās ambulatoriski ārstēties. Ap to laiku veco iesauca zemessargos, un tas krita pie Baucenas. Fricis, jaunais šefs, kuru visā Reifenbergā uzskatīja par traku autobraucēju un meitu mednieku, paturēja Kēti saimniecībā un darbnīcā. Tā kā šajā laikā ievainotais gurns viņu kavēja doties ierastajās gaitās un Kēte bija pratusi tiešām kļūt neaizstājama, viņu starpā drīz vien nodibinājās tuvas attieksmes. Tās, protams, nebūtu ilgušas visu mūžu, ja vien par to nenācis ausīs mātei, tā nepaņēmusi meiteni pie rokas, neaizvedusi pie vieglprātīgā jaunekļa un nelikusi viņam to apprecēt. Mātes svētās dusmas bija tik varenas, ka Fricim visi jaunības grēki uzreiz uzpeldēja atmiņā; ilgi nedomājis, viņš devās uz dzimtsarakstu nodaļu un, vēl arvien likteni lādēdams, tūdaļ padarīja sievu grūtu. Tā Kēte Vinšmaņa kundze, rīkodamās pa savu valstību, ap šo laiku jau bija atlaidusi lielā priekšauta saites pavisam vaļīgi; nonākusi darbnīcā, viņa no šā paša priekšauta kabatas izvilka minēto vēstuli.

—   Tev kāds atrakstījis, brāļuk… — Pasniegdama brālim gareno aploksni ar apaļīgo, stāvo rokrakstu, viņa piemiedza aci.

Rūdijs bija kā apdullis. Ilgi viņš liktenīgo vēstuli turēja eļļainajā ķepā, iekams nomazgāja rokas un izgāja lielajā laukumā, kur parasti iebrauca mašīnas. Otrpus laukumam pie nātrēm aizaugušas mūra sētas stāvēja seštonnīgas armijas mašīnas vraks. Tur viņš noslēpās, atsēdās uz šasijas, kurai vairs nebija riteņa, un atplēsa vēstuli no Zībenheizeras.

Lea rakstīja: «Mīļo Rūdij Hāgedorn, zināmā mērā Jūsu vēstule mani satrieca, zināmā mērā man tā šķiet raudulīga, zināmā mērā — rada izbrīnu. Jūs rakstāt tā, itin kā nule būtu redzējis mani pazūdam aiz Triju Brāļu ielas stūra, itin kā mēs nule vēl būtu sarunājušies un Jūs tikai būtu piemirsis man kaut ko svarīgu pateikt. Jūs rakstāt tā, itin kā es garo nakti līdz pastnieka nākamajai apgaitai būtu nogulējusi Erkšķrozīles pilī. Lielākā daļa no visa tā, ko Jūs pieminat savā vēstulē, man ir kļuvis par drausmīgu pagātnes pasaku. Jūs vēl arvien, tāpat kā senajās dienās, redzat mani pastaigājamies pa gara cēluma augstās pils pagalmiem un lūdzat, lai atļauju ari Jums tur ieiet. Man jāsaka: «Lūdzu, nāciet iekšā, mīļo Heinrih!» (Tā laikam skan Hiperions vācu tulkojumā.) Jūs cerat, ka nolasīšu Jums lekciju par cildenām cilvēka gara īpašībām un ka šī lekcija sāksies precīzi ar akadēmisko stundas

ceturkšņa nokavēšanos Zilās puķes bruņinieka pilī. Nu tad, lūdzu, nāciet vien droši iekšā! Mans mīļais tēvocis Teo spēlēs savu iemīļoto čellu, kamēr es runāšu. Tālad sākam: kādēļ Jūs neesat godīgs, Rūdija kungs? Jūs domājat par mīlestību, bet runājat par garu… Ko tikai neesat lielajā rakstīšanas priekā sarakstījis! Lūdzu, paraugieties uz savu daiļo garīgo gani: no vienas vietas izpluinīta un izplūkāta, mati kā apgrauzta ganību zāle, rokas kaulainas, krūtis plakanas, balss neskanīga. Nu, nobijāties gan no tāda grausta, ko? Turpināsim iztirzāt galveno tēzi: «Ak, cik sīki un niecīgi gan ir visi cilvēki! . ..» Redzu, ka mans skolēns žāvājas. Viņa mīlas pilnā barbara sirds ilgojas pēc stingras miesas un cēlākiem vārdiem. Beigsim. Jūs esat manī vīlies. Un labās gribas barbars pēc pievilšanās vēl dziļāk nogrimst atpakaļ barbarismā. To es zinu. Taču no galvenās tēzes nav iespējams novērsties. Mainīt varbūt var vienīgi metodi.

Par to, spurainos matus sukādama, padomās Jūsu L. F.»

Rūdijs nolaida roku ar vēstuli un, pagalam samulsis, sēdēja sakumpis uz automobiļa vraka tērauda rāmja. Galvā viņam dunēja tukšums. Viņš juta, ka mute izkaltusi gluži sausa. Kēte, kuru ziņkāre bija atdzinusi šurp, vaicāja:

—   Nelāgas ziņas?

Rūdijs pasniedza māsai vēstuli.

—  Pagalam, — viņš novaidējās. —* Noraidījums, kaut arī gaužām smalkā veidā.

Kēte izlasīja vēstuli.

—   Noraidījums? — viņa izbrīnījusies viltīgi jautāja.

Vēl tai pašā pēcpusdienā Rūdijs motociklā ar piekabi brauca augšā uz Zībenheizeru. Zem piekabes brezenta pārsega bija divas kannas solāreļļas. Tās viņš veda kādam zemniekam, kurš par eļļu bija solījis iedot miltus un malku. Roka roku mazgā.

Braukt — turēt plaukstās stūri — braukt, ātrāk — nobremzēt — pagriezt ceļu — panākt — pabraukt garām — nobalansēt — atspiesties pret sēdekļa muguras balstu — ļaut zirgspēkiem raut sevi uz priekšu, just motora vibrācijas atbalsojamies savās dzīslās un

muskujos — izjust spēcīgos grūdienus ceja grambās — kopā ar spidometru zoboties par smilšu pulksteni …

Turklāt braucamais rīks ir pagalam nodzīts, izgrabējis un izļodzījies motocikls ar piekabi. Uz līdzena ceja spidometrs pārdroši turas uz piecdesmit un bezcerīgi koķetē ar sešdesmit kilometru stundas ātrumu. Un tikai tad, kad motocikls traucas no kalna lejup, brezents virs mazās piekabes drusku paplīvo vējā. Bet, ko motocikls neiespēj ar jaudu, to aizstāj ar troksni. Un ātrumu, ko braucējs nespēj panākt īstenībā, viņam palīdz iztēlot fantāzija. Viņš jau domājas nonācis pie mērķa. Viņš neredz augusta zeltaino briedumu kalnainajos tīrumos, nepamana vārpu lasītāju barus, augļu raibo košumu ciemu dārzos, kas aizstiepjas visgarām šosejai, neredz gaišzajo mirdzumu meža ceļos un pirmos sudrabotos tīmekļus atvasaras saulē, neredz ari vientuļo virsotņu krauju un pakāju liego zilganumu. Vienīgi VIŅU redz šis braucējs. Viņš tvīkst laimē par braucienu, kas aizved viņu pāri septiņu gadu svešatnei.

Zībenheizeras skolu Rūdijs pazina tūliņ. Viņš zināja, ka skolā dzīvo Lea ar tēvoci. Skolu nemaz nevarēja nepazīt. Tā atradās ielejā pašā ceja malā un atšķirībā no citām nelielā pierobežas ciema mājām nebija celta no stateniskiem bajķiem. Tā izskatījās kā kubs. Pagraba stāvs izbūvēts no laukakmeņiem, pirmajā stāvā plati divviru logi, bet otrā stāvā šaurāki lodziņi ar zajiem aizvirtņiem. No četrslīpu šīfera jumta gaisā slējās zibens novadītājs un antena. Virs platajiem logiem ar naglām piesists sarkans kartona transparents ar uzrakstu: «Mēs prasām mācības patiesi demokrātiskā, progresīvā un brīvā garā visās skolās un mācību iestādēs.» Transparents bija saulē krietni pabalējis, un baltie burti lietū izplūduši. Mazie «1» un «t» visi izskatījās kā «f». Pretim skolai, plašās ielejas otrā pusē, vecām liepām apstādīts ceļš pakāpās nolaidenā pakalnā un aizveda tieši pie mazas, laika zoba sagrauztas baznlciņas. Un tikai kādus trīssimt metrus tālāk taisno, asfaltēto šoseju aizsprostoja robežšķērskoks.

—   Kad pabrauksi garām skolai, — Rūdijam bija pamācījis Fricis Vinšmanis, — redzēsi trīs mājas tālāk

celiņu iegriežamies pa labi. Brauc pa to, un tu nonāksi tieši pie Zelbmaņu saimnieka namdurvīm. Tikai netaurē! Nokāp no motocikla un pieklauvē — viens īss klauvējiens, tad garš, īss un vēlreiz garš!

Rūdijs tiešām pabrauca garām skolai, jo gribēja vispirms nokārtot darījumu. Darījumu nokārtot izdevās pavisam viegli. Saimnieks iedeva viņam divus ceturtdaļcentnerus miltu un sacīja, ka šie paši sametīšot malkas klucēnu^ bagāžas kastē. Kaut gan zemnieks teica, lai Rūdijs nenotraipot rokas ar sveķiem, viņš tomēr palīdzēja piekraut kulbu. Ar to viņš atbrīvoja jaunu meiču, acīm redzot, Zelbmaņa meitu, no smagā darba, jo viņa bija sviedusi malkas šķilas ārā no šķūnīša pagalmā — metrus trīs metiena. Meitene šķita kaut kur steidzamies. Viņa pateicīgi uzsmaidīja Rūdijam, kad tas ienāca šķūnī viņu nomainīt. Meičai varēja būt gadu deviņpadsmit vai divdesmit. Glīti saondulētie mati nepiederējās pie vienkāršās sejas, kas pašreiz gan vēl bija gluda un gaiša kā tikko nomizots vītola stumbrs. Taču, ja uz gludu, nomizotu vītola stumbru paraugās otrā dienā, nodomāja Rūdijs, tas izskatās sauss un apkaltis. Zemnieku meitenes ātri kjūst vecas. Arī šai kaklā jau manāms neliels pietūkums, un pēc gadiem desmit viņai būs tāds pats Bazedovs kā vecajam, kuram vairogdziedzeris jau veļas pāri apkaklei. Meiča sacīja tēvam, ka šim sviestu vajadzēšot sakult pašam, jo šodien viņai izņēmuma kārtā arī pēcpusdienā jāaizskrienot pie kungiem.

—   Pie kungiem? — izbrīnījies vaicāja Rūdijs.

Taču meiča neko neatbildēja. Uzmetusi viņam vēlreiz pateicīgu skatienu, tā aši ieskrēja istabā pārģērbties. Meitas vietā atbildēja vecais:

—  Viņa strādā par apteksni pie skolotāja kunga. Un šodien skolotāja kungs svin piecdesmit piekto dzimumdienu. Māja pilna viesu. Istabās nemaz visiem nav vietas. Tāpēc kafijas galds tiks’ klāts dārzā. Tad nu Hanniņai būs ko noskrieties, ai vai. . .

To dzirdot, Rūdija saspringtās gaidas sabruka. Atkalredzēšanos viņš bija iedomājies visšaurākā lokā — vispirms ar Dr. Fīsleru un viņu, bet pēc tam ar viņu vienu pašu. Nu māja viesu pilna, un Leai būs jābūt

par namamāti. Vienmēr starp viņu un Leu iespiežas citi ļaudis . ..

—      Kas ta nu! — saimnieks, ārā stāvēdams, uzsauca.

—  Spēka pietrūka, vai?

Ai, šī negantā nevarības sajūta, ka vienmēr jāstāv maliņā! Mācās virsū kārdinājums uzvelt Leai vainu par to, ka nejaušība atkal izspēlējusi tādu nekrietnu joku. It kā viņa būtu vainīga, ka tēvocim tieši šodien ir piecdesmit piektā dzimšanas diena un ka es tieši šodien pēc tik ilga laika gribēju pateikt viņai dažus vārdus — īstos, pareizos, skaistos vārdus …

Bet vecais pagalmā tērgā vienā tērgāšanā. Ko viņš tur inelš, kraudams malkas šķilas kulbā? Stāsta — kūtī šim esot piecas slaucamas govis, telēns un viena tele, turklāt divas cūkas, no kurām viena šonedēļ atnesīšoties. Visu mūžu šis esot turējies pie zelta likuma: cik govju kūtī, tik dvēseju istabā. Vairāk kā piecām govīm kūtī neesot vietas, un vairāk par pieciem cilvēkiem saimniecība nespējot uzturēt. Tas šim viss smalki aprēķināts.

—   Tāpēc mums ar veču bija trīs bērni, — saimnieks stāsta, — divi skuķi un viens puika. Dēls bija vidējais. Un viss gāja labi. Bet cilvēks domā, dievs dara. Puika pagalam, un sieva arī pagalam. Nomira slimnīcā, bija piemeties kāds audzējs. Tā nu mēs palikām trīs uz piecām govīm. Taču viens tomēr pienāca klāt — Francis, vecākās meitas vīrs. Nu bijām trīsarpus cilvēka. Tāpēc ka Francis, saproties, skaitāms tikai par pusporciju. Viņam mīna Āfrikā norāvusi kāju. Redz, kādus gaisa gabalus Francis pārstaigājis. Tagad nu man vajag otra znota, kas būtu pusotra vīra vērts. Vajadzētu tāda spēkavīra kā tu: ja ķeras pie darba, tad lai ar’ redz, kas tur pajūk. Es Hanniņai par to runāju augām dienām. Bet skuķis neliekas ne dzirdis, klīrējas. Uz dejām ar dzīšanu jādzen. Nu saki pats: vai nav glīts skuķis? Ir gan glīts, un mūsaina ari nav kā vecākā. Turklāt es viņu ik sešas nedēļas sūtu pie^ friziera, lai skaisti uzbužina matus. Tagad palaidu dienēt pie skolotāja kunga. Lai iemācas smalku uzvešanos, saproties. Skolotāja kungs ir dikti smalks cilvēks. Un ērģeles viņš spēlē brangi skaļāk nekā vecais ērģelnieks. Bet cilvēks domā un tā tālāk… Skolotāja kungam ir audžumeita, jau pieaugusi gan. Tā tik, teikšu tev, ir dāma, ai vai, izlutināta un tāda kā no viņpasaules. Koncentrācijas nometnē vis izsēdējusies, izdēdējusi kā skals, bet prātā nav pieņēmusies. Mēs te, ciemā, viņu saukājam par «dzeguzes jaunkundzi», tālabad ka viņa neder mūsu ligzdās. Lāgiem viņa manai Hanniņai piepūš pilnu galvu ar tādām muļķībām, ka skuķim tas pats prāta mazumiņš var aiziet vējā. Hanniņa reizēm pārnāk no turienes pavisam grūtsirdīga. Būs vien jāņem meitēns projām no tā darba. Citādi samācīsies vēl nezkādās pārgudrībās un sāks govīm silē rīvēt muskatriekstus. Ar tādu saimniekošanu zemnieks drīz vien var nobraukt dibenā . . . Pamet vēl, puis … Pagaidām jau man vēl ir piecas slaucamas govis, bet, ja meitēns nepārvedīs znotu mājās, tad Blēsi, kas jau otro gadu stāv ālavās, vajadzēs atdot miesniekam. Cik cilvēku, tik slaucamu govju. Un tikpat jau puscilvēka vēl pietrūkst, jo Francis nav nekāds īstais strādnieks. Un, ja nu Hanniņa vēl ieved iegātņos kādu skolotu, ar' tikai tādu puscilvēku, tad posta gals. Tad ir īstais posta gals, ai vai. . .

Tā vecais pātaroja un nepavisam nesteidzās ar malkas kraušanu. Rūdijs prātoja, vai nebūtu labāk, ja viņš šodien pie Fīsleriem nemaz neietu. Nogrimis pats savās domās, viņš nemaz nemanīja vecā izgudrēm mestās cilpas. Neievēroja arī veča labvēlīgos skatienus, ar kuriem tas viņu mēroja, it kā apsvērdams, ka šis būtu pusotra cilvēka vērtē un tīri labi noderētu Zelbmaņu saimniecībā cilvēku un slaucamo govju skaita noregulēšanai.

Kad beidzot malka kulbā bija sakrauta, vecais mācās Rūdiļam virsū, ka darījumu vajagot aplaistīt. Viņš gandrīz vai ar varu ievilka puisi spodrā virtuvē un sākumā ne dzirdēt negribēja, ka šoferis nedrīkst lietot alkoholu. Rūdijam, ieraugot «līkopu» šņabi, kļuva šķebena dūša. Vecais iepildīja glāzēs tādu dziru, droši vien paša tecinātu, ar kuru noteikti varētu nomaitāt visas mušas, kas lidinājās gar istabas griestiem. Beidzot saimnieks piekāpās un pat uzslavēja Rūdija atturību, pēc kuras varot spriest par cilvēka rakstura stingrību. Tad viņš nolika uz galda, kas bija apklāts ar lētu, raibām rožu vijām apdrukātu galdautu, pamatīgu krūzi paniņu.

—      Pasēdi vien vēl brītiņu, — saimnieks aicināja,

—   kur ta nu trieksies, tu māki, kā pieklājas, paklausīties veca cilvēka valodā.

Netālu no zaļās podiņu krāsns, uz krusta krāģiein noguldīta, atradās ķērne — ar roku griežama ķērne, kurā caurumoti spārni kūla pienu sviestā. Nolicis pudeli un savu glāzi uz ķērnes, vecais sāka griezt kloķi. Pliku-pļeku! — spārni ķērnē kūla pienu, bet večuks, atkal novilkdams: — Ai, vai… rvēlreiz lika lietā savas runas dāvanas.

Vecais bija sīks vīrelis, salīcis, sirmiem rugājiem apaugušu ģīmi un lielu galvu; ūsas ap lūpām nodzeltējušas no pīpes brūnās sulas, kaklā vairogdziedzeris, acis ūdeņainas, bet skatiens gudri viltīgs. Pat šai siltajā dienā viņam mugurā adīts vamzis un tam vēl virsū uzvilkti vecmodīgi pelavu krāsas svārki, kuru kabatas piebāztas ar diezin ko un izskatījās kā kāmja pazode. Bikšu stilbi sastūķēti īsos, platos stulmaiņos. Un pēkšņi, it kā atcerēdamies kaut ko, vecais iegrūda roku piebāztajā svārku kabatā.

—   Rac! — viņš uzsauca. Aiz krāsns kaut kas nočabēja. No turienes izlīda resns runcis ar vienu pašu aci un tīksmi sāka berzt kažoku gar saimnieka zābaku. Vecajam rokā bija skārda kārbiņa — apbružāts, ovāls kniepadatu trauciņš. Attaisījis vāciņu, viņš no kārbiņas aiz astes izvilka pusdzīvu lauku peli.

—   Še, Rac! — saimnieks sacīja. Runcis palēkdamies saķēra dāvanu un ar visu pazuda aizkrāsnē. PJikupļeku! — sviests kūlās ķērnē.

—   Kas dzīvo zem mana jumta, — saimnieks dižojās, — par to es rūpējos — vienalga, vai cilvēks vai lopiņš. Par Franci es arī esmu gādājis. Viņš dabūja no manis pārnēsājamu motorzāģi. To viņš liek pār plecu un zāģē zemniekiem, kam pieder mežs, stutkokus un dējus. Tur var krietni nopelnīt. Viņš, protams, neņem samaksu naudā, viņš ņem procentus no sazāģētajiem dēliem. Tagad, kad dzelzi nevar dabūt, koka būvmateriāli ir zelta vērts. Zemnieki labprāt nolaistu visus me

žus no kājas. Bet krievi aizlieguši. Katram nieka stabam vajag atļaujas. Nu, tik pamatīgi jau viņi arī visus celmus nevar pārbaudīt. Un dažkārt paskatās caur pirkstiem. Vispār, puis, teikšu tev vienu: krievi, tie zemie, kuriem nav lielā teikšana, ir lāga ļaudis. Visas nebūšanas taisa komisāri un, — vecais piemiedza aci,

—   mūsu pašu vācu sarkanie, kuru saradies pilns visās malās. Tie grib mūs pataisīt par boļševikiem. Un pavēro vien, cik veikli viņi nostrādā: piepeši tu esi pataisīts par «darba zemnieku», itin kā mēs senāk kādi slaisti būtu bijuši. Un tad viņi ir klāt un grib pievākt tavu jauno ražu. Tagad, augusta beigās, kur labība tikko gubās! Bet es ātrāk par Mārtiņiem nekulšu, lai viņi lec gaisā vai maisā. Es sevi par boļševiku pataisīt neļaušos. Labi, es saku, ja jums tā patīk, būšu darba zemnieks, bet tad lieciet mani svēti mierā. Nu, un mani liek ar' mierā. Bet jūs tur pilsētā gan visus pataisīs par boļševikiem. Tālabad, ka pilsētā, vej, visu var boļševizēt: fabrikas, konzuma kooperatīvus, lopkautuves un ko vēl visu. Bet mūs viņi boļševizēt nevar, saproties, tāpēc ka nevar boļševizēt ne pakalnus, ne laiku. Par sauli, lietu un vēju nav noteikšanas nevienam krievu komisāram … — vecais iesmējās sīku smiekliņu. — Ja es būtu pilsētnieks, tāds stiprs puisis kā tu, armijā vis bijis, ja man būtu tādas rokas kā vāles, turklāt vēl ne sievas, ne bērnu un es negribētu, ka mani pataisa par boļševiku, tad zinātu gan, ko darīt, — es taisītos projām no pilsētas. Vajag tikai turēt acis vaļā, tad šo to var ieraudzīt…

Pļiku-pļeku! Pļiku-pļeku! — plunkšķināja koka spārni ķērnē. Minska, Brjanska, Gomeļa, Smoļenska, Kurska, Orša, Orla, Roslavļa … — tā Rūdijam šķita klaudzam spārni ķērnē. Viņš bija sekojis vecā domu gājienam. Kur vecajam pļāpam taisnība? Rūdijam visas pilsētas, ko bija redzējis otrpus Bugas, bija likušās bezgala svešas. Sveša šķita viduslaiku bajāriskā greznība, kur tā vēl saglabājusies, svešas pēdējā laikā būvētās boļševiku celtnes — lielas, neveiklas, resnām kolonām, tiklab monumentāli, kā praktiski standartizētas, — kur tās bija saglabājušās: svešas deviņpadsmitā gadsimta rotātās fasādes ar dēļu ielaidumiem,

kur tās bija saglabājušās; Krievzemes mūžsenums, kur tas bija saglabājies … Un tad kaut kur krievu sādža Bahmutova — bērzi, vērmelāji, . sūnām nopopēti lodziņi, bet aiz tiem podos puķes, lodziņiem apkārt kokgriezuma rotājumi, kvasa mučele priekšnamā, mazi zirdziņi, iejūgs ar loku un bezgala plašas, tālas debesis; Krievzemes burvība, kur tā bija saglabājusies. Sādžas bija skaistas, arī lielās sādžas ar milzīgajiem laukiem, staļļiem un šķūņiem, milzu traktoru vrakiem, dziļajām gravām. Bet pilsētas . . .

—   Protams, ja jau cilvēkam nav acu pierē … — Rūdijs piekrizdams piebilda. Saimnieks savukārt pastiprināja viņa atbildi:

—   Ai vai, tad, skaidrs, nav nekādas jēgas . . .

Kad Rūdijs jau posās projām, istabā ienāca Hanniņa. Meitene tagad izskatījās pavisam citāda nekā pirmāk šķūnītī. Vaigi sasarkuši kā pēc strauja skrējiena, mugurā balta, šaura vasaras kleitiņa, tai virsū uzsiets raibs priekšautiņš, bet matos ievīta sudrabota samta lente. Savā nodabā ķiķinādams, vecais sakumpa aiz ķērnes. Tas, ko viņš pašreiz redzēja, solīja krietni atalgot prečutēva pūliņus pusotra līgavaiņa meklējumos. Reifenberģietis blenza uz Hanniņu kā uz kādu parādību no citas, labākas pasaules. Un cik klīrīgi Hanniņa prata nodurt acis! To pat viņš, miesīgs tēvs, nebūtu no meitenes gaidījis.

—   Šodien sviests varen brangi kuļas, — vecais nogrudzināja. Hanniņa piebilda, kd esot uz brītiņu atskrējusi, jo skolotāja kungam pietrūcis, kafijas tasīšu daudzajiem ciemiņiem. Un Rūdijs, acis plati iepletis un ļoti pārsteigts, ieminējās:

—   Tā… tā taču ir jaunkundzes kleita un lente,/ vai ne?

Vecajam ķērnes rokturis izšļuka no pirkstiem. Hanniņa vīzīgi atcirta:

—   Jā … ceru, ka jums nav iebildumu. — Viņa pa otrām durvīm iegāja viesistabā, kur pēc tam atskanēja trauku šķindoņa.

—  Tu laikam jaunkundzi pazīsti? — saimnieks aizdomīgi ievaicājās.

— Kā ne! Viņa taču arī ir no Reifenbergas.

—   Ak tā, tā . . .

Pļiku-pleku, pļiku-pjeku! Hanniņa atgriezās ar traukiem. Tasēm un šķīvīšiem bija robotas maliņas un skaists sīpolu raksts. Hanniņa rosījās un rīkojās gaužām lepni. Nolikusi traukus uz raibā, puķotā galdauta, viņa pateica kaut ko briesmīgu:

—   Jūs taču esat tas pats, kas viņnedēļ jaunkundzei atrakstīja vēstuli? Nu kā tad, ka tas pats, vai ne? Jaunkundze jau sacīja, ka šonedēļ atbraukšot viens puisis no Reifenbergas, atbraukšot automobilī — tāds liels puisis ar platām nāsīm un divdesmit četriem vasaras raibumiņiem, zaļām kaķa acīm un brūniem, spurainiem matiem. Es pastāstīju jaunkundzei, ka viens tāds patlaban ir pie mums. Viņa to pateica skolotāja kungam. Un skolotāja kungs lika sacīt, lai jūs žigli nākot man līdzi un pie reizes palīdzot atnest traukus, ja esot īstais…

Pļiku-pļeku, pļiku-pļeku! . . . Pliķis pa vienu vaigu, pliķis pa otru vaigu . . . Princese un istabene, kurām nav noslēpumu vienai no otras.. . Pilnīgā savstarpējā uzticībā tās aprunā visus puišus pēc kārtas … Dzeguzes jaunkundze — princese Kukū… Bet Hanniņai mūsainais mīlnieks saka:

—   Traukus es jums palīdzēšu nogādāt. Jūs varēsiet tos turēt klēpī. Aizbrauksim. Pie skolas pieturēšu …

Bet istabene atbild:

—   Jums vajadzētu paņemt līdzi kādu ziediņu. Nogriezīšu jums * puķes tepat dārzā — dažas kosmejas skolotāja kungam un puķu zirnīšus jaunkundzei; viņai patīk puķu zirnīši.. .

Vecais, pļāpīgais punduris stāv pie zaļo podiņu krāsns, griež ķērnes rokturi, acis mirkšķinādams, glūn pa nelielo virtuves lodziņu un vēro, kā Hanniņa iespiež reifenberģietim rokā divus puķu pušķus un cik pateicīgi reifenberģietis meitenei uzsmaida. Punduris atkal nogrudzina:

—   Sviests jākuļ, kamēr piens vēl silts, to es Hanniņai pateikšu. Reifenberģietis nepavisam neizskatās pēc tāda, kam patiktu, ja to pataisītu par boļševiku. Un galu galā taču es reiz tikpat māju norakstīšu Hanniņai . ..

—   Raugiet, tas viņš ir, Rūdijs Hāgedorns, mans skolnieks, cēlies no trūcīgas ģimenes. Tas ir viens no tiem pavisam nedaudzajiem zēniem, par kuriem varu sacīt: graudi, ko man bija lemts zemē sēt, nav krituši uz akmens. Vajadzēja daudz drosmes, skaidra saprāta un nesalaužamas pārliecības, mani mīļie draugi, dārgie viesi, lai jauneklis tajā šķietamās labklājības laikmetā atteiktos no nodrošinātas karjeras un brīvprātīgi izstātos no skolas, kurā bija ienācis ļaunais samaitātājs gars… Un, kā esmu dzirdējis, tad jūs, Rūdij, arī ieročus nometāt, iekams vēl bija pienācis gals kara ārprātam. Es gan labi zinu, ko nozīmē rīkoties pēc sirdsapziņas un atteikties no ļaunprātīgas, antihumānas pavēles izpildīšanas, ja esi kareivis. īpaši tajos apstākļos, kas vēl nesen valdīja mūsu zemē; tas nozīmēja vēlēšanos saglabāt cilvēcību, vēlēšanos saglabāt dzīvību… Ikviens, kas to darīja, riskēja ar bojā eju, riskēja ar drošu bojā eju.'.. — Fīslers juta, ka pārlieku aizrāvies ar daiļrunību, redzēja, ka mīļajiem viesiem, kas sēdēja viņam pie kreisās rokas, — šim Grišinam, Rotlufam un Pola kundzei sejās sastingst pieklājīgs smaids. Tāpēc viņš turpināja siltāk un personīgāk:

—   Pats esmu bijis karavīrs. Atzīšos vaļsirdīgi: toreiz, astoņpadsmitajā gadā, kad Vilsonam jau bija nosūtīts mūsu pamiera piedāvājums, man nācās ļoti grūti sevi pārvarēt, lai pieslietos demobilizācijai un revolūcijai. Galu galā mans tēvs taču bija kalpojis par kambarsulaini Saksijas ministra namā. Sevis pārvarēšana nozīmē pagriezienu. Manā dzīvē šis solis bija izšķirošais pagrieziens — uz demokrātiju … — un, atkal iejūsmodamies, Fīslers nocitēja:

— No varām, kuras māc ik dzīvu dvašu,

Kļūst cilvēks brīvs, kad uzveic sevi pašu.

Taču tūliņ viņš smaidīdams aizbildinājās:

—  Kā redzat, esmu atkal nonācis pie Gētes. Bet bez tā jau vecam vācu skolmeistaram neiztikt, ja reiz sācis runāt… Nu, bet es nepabeidzu, ko gribēju sacīt par mūsu jauno draugu, kas sēž man pie labās rokas,

nepabeidzu domu par viņa bīstamo sevis pārvarēšanu. Es jautāju: vai viņam tās pietiks laiku laikiem? Sevis pārvarēšana nenozīmē pavērsienu vien, tai allaž jāiekaro kaut kas no jauna. Un es jautāju: vai viņš spēs droši soļot uz priekšu jauno likumu rīta gaišumā? …— Fīslers novērsa acis no Rūdija un paraudzījās uz Leu, kas sēdēja viņam pretī galda viņā galā. Lea sēdēja, ērti novietota pītā krēslā, kājas atbalstījusi uz ķeblīša, ap pleciem apmetusi rūtainu pledu. To atvedis van Boudens. Van Boudens sēdēja galda labajā pusē līdzās Leai. Fīslers bija pastāvējis uz to, ka Leai jāizlīgst ar tēvu, un ielūdzis viņu gandrīz pret Leas gribu. Tā viņi vismaz pa pusei bija izlīguši. Arī Rūdijs palūkojās uz Leu. Viņa to pamanīja un kļuva dzestra, tāpat kā sasveicinoties bija rādījusi dzestru vaigu. Princese Sfinksa . . . Tāpat kā sasveicināšanās ar Leu bija izraisījusi īgnu samulsumu, tā tagad Dr. Fīslera slavinājums lika viņam justies gaužām neveikli. Turpat pretī pie galda sēdēja Ernsts Rotlufs. Un Rūdijs skaidri juta: šis mani pazīst labāk. Bet tam blakus sēdēja sens Fīslera draugs, kāds Hladeks, kas bija speciāli ieradies no Prāgas. Hladeks, klausoties, kā Fīslers dzied slavas dziesmu Rūdijam, mazliet vīpsnāja, un šajā vīpsnā viedās šaubas. Ar rūpju pilnu skatienu savā audžubērnā raudzīdamies, Fīslers turpināja:

—   Palūkojieties uz mūsu Leu! Ar kādu spēku viņa izturējusi visbriesmīgāko barbarismu, sevi pārvarēdama, turējusies pie principa: nezaudēt cilvēcību necilvēcības apokalipsē. Bet vai tu, mīļā Lea, esi atradusi īsto ceļu, pa kuru, dzīvi apliecinot, ieiet jaunajā laikā? — Un, atkal pavērsies pret visiem, Fīslers sacīja: — Kā cilvēks, kura mūžs jau sliecas uz rietu, kā jauno ļaužu skolotājs gribu teikt, ka tas vispār ir punctum saliens, pats galvenais Vācijas pašreizējā dzīvē, lai jaunatne, mūsu vācu jaunatne, uzvarētā, vainīgā, pa pusei vainīgā vai gluži bez vainas, samaitātā vai nesamaitātā … — … atbrīvotā, — kāds piebilda. Bet Fīslers nereaģēja uz piebildi, ko bija izteikusi Pola kundze, kas sēdēja starp Padomju Armijas vecāko leitnantu Grišinu un Ernstu Rotlufu.

—   …Lai mūsu vācu jaunatne beidzot — beidzot! — iemācās staigāt brīvu, staltu Homo sapiens gaitu. — Vēlreiz, ik vārdu uzsvērdams, viņš nobeidza: — …Lai iemācās staigāt CILVĒKA gaitu!

Vienmēr, kad Fīslers uzsvērdams atkārtoja kādu teikumu, viņš to pavadīja ar viņam vienīgajam raksturīgu žestu. Parasti viņš runāja, pagriezies pusprofilā pret klausītājiem. Tā viņš bija runājis arī tagad, pusšķērsu krēslā sēdēdams, vārdus asi artikulēdams, tā ka klausītāji redzēja muskuļu rotāšanos kalsnajā, kaulainajā sejā, muskuļi lika lūpām sarauties un izstiepties, kad viņš uzsvēra katru vārdu. Bet, kad viņš gribēja uz kaut ko īpaši vērst vērību, viņš pagriezās ar visu augumu un seju pret auditoriju, spēji pastiepa uz priekšu labo roku ar plaši ieplestiem pirkstiem, mirkli ļāva rokai sastingt un tad pārtrauca stingumu ar skaistu, līganu kustību. Atkarībā no žesta straujuma viņš nolaida roku, uzvilkdams gaisā pusapli: — CILVĒKA gaitu!

Jaroslavs Hladeks, viņa draugs, kas strādāja par advokātu Karlsbādē un Prāgā, kādreiz šo žestu tika tēlaini iztulkojis. — Tu piezīmē savai gudrībai zīdītājas krūtis, — viņš bija teicis Fīsleram.

Parasti Fīslers pēc šā žesta uz mirkli apklusa un ari klausītāji kādu brīdi pakavējās pārdomās. Arī tagad notika tāpat. Bet šoreiz pauze ievilkās jau mazliet par ilgu. Nevarēja izprast, vai teiktais klausītājus pārlieku dziļi ietekmējis vai arī tiem Fīslera domas nebija pa prātam. Šajā, kā jau teikts, mazliet neveiklajā klusumā Lea iemeta divus šķietami pavisam nesaturīgus vārdus: — Sūrie bumbieri, — Lea sacīja, zobgalīgi uzsvērdama ik zilbi. Un ar to viņa izraisīja jautrību. Jo, teikdama — «sūrie bumbieri», viņa skatījās uz Rūdiju, kurš visu laiku jūsmīgi vai mulsi, nezinādams, kur īsti acis likt, diezgan komiski, skatienu nenovērsis, intensīvi raudzījās uz pelēcīgi zaļajiem, saplaisājušiem bumbieriem dārzā koku zaros. Pat Hanniņa, kas tikko bija pienākusi, pasmaidīja. Rūdijs klusībā lādēja savu tūļību, kas, par spīti visiem smalkajiem aprēķiniem, likusi viņam aizmirst, cik šis brīdis nelabvēlīgs. Viņš redzēja, kā Lea rotaļājas ar villaines stūriem, kā Lea pati nemaz nesmejas, bet vēro viņu ar

Sfinksas acīm. Beidzot Grišins par viņu apžēlojās un atbrīvoja viņu no laipnās zobgalības sloga, jautādams:

—   Ko jūs strādājat?

Ar izkaltušu mēli Rūdijs atbildēja:

—   Remontēju automobiļus.

Grišins pamāja ar galvu. Bet no tā nekļuva skaidrs, vai viņš ar to gribēja izteikt atzinību vai nopēlumu. Tad pāri galdam paliecās arī Ernsts Rotlufs, kādreiz atlētiski staltais Ernsts Rotlufs, Reifenbergas «Sarkanā Sporta» labākais vingrotājs, puisis ar melnajiem matiem, karstgalvis, kas tagad bija izkāmējis kā kaulu kambaris un kļuvis pelēks kā laukakmens.

—   Cik ilgi tad ir, kopš esi mājās, Rūdij?

—   Cik ilgi? Drīz būs trīs mēneši. ..

—   Un neesi ne reizes vēl pie manis atnācis? To taču mēdz darīt, kad cilvēks pēc ilgiem gadiem atgriežas dzimtenē. Tad mēdz uzmeklēt vecus, labus paziņas — vai varbūt?… — Protams, visi Ernsta Rotlufa jautājumi saplūda šajā vienā pēdējā vārdiņā. «Vai varbūt tu vēl arvien, labdienu nepadevis, gribi paslīdēt man garām?» — tā laikam viņš būtu turpinājis. Rūdijs atjautāja:

—   Kur tad? — Un šajā jautājumā bija arī atbilde. Tieši tāpat būtu atjautājusi arī māte: kur tad? Mājās taču tevis nav, Ernst. Tu bēdz no savām mājām. To zina visa Reifenberga. Un tas tev netiks piedots, birģermeistar . ..

—  Es nesēžu, istabā ieslēdzies, Rūdij . ..

Bet Rūdijam vairs neiznāca atbildēt. Bija piecēlies Grišins, padomju virsnieks kultūras jautājumos. Van Boudens nodomāja: ja novilktu mundieri, tad šis vīrs nepavisam neizskatītos pēc virsnieka. Vispār domās cilvēkus aizvien vajadzētu skatīt bez uniformām. Ja šo cilvēku ietērptu privātās drānās, viņš izskatītos, nu, varbūt pēc vienkārša tēraudlējēja, kas nesen apprecējies un vakaros stundām aizrautīgi spēlē šahu, brīžam pat piemirsdams jauno sievu. Viņam bija tāda seja, kādas mēdz būt cilvēkiem, kam jāstrādā lielā karstumā. Sīs sejas pamazām sastingst. Ada kļūst cieta kā azbests, pārvēršas par aizsargmasku. Bet šī seja ir īsti krieviska: augsta piere, plati vaigu kauli, gludi noskūta, un tajā tomēr ir izteiksme, kas nav sastingusi par azbestu. Tikai grūti pateikt, kas tā par izteiksmi. Vajadzētu iedomāties, kā izskatītos šis jauneklis, ja tam būtu gaiša bārda, mugurā ar auklu apjozts linu krekls un basas kājas. Visa viņa būtne pauž stipru gribu. Viņā tomēr nav nekā tolstojiska. Tāpēc es saku: šaha spēlmanis. Grišins vispirms sakārtoja kareivja blūzi un tikai tad, pagriezies pret Fīsleru, sāka runāt:

—   Mēs jums, doktora kungs, jau pasniedzām visu Gēti — veselu Kotas izdotu Gētes rakstu kopojumu. Bet, — Grišina lūpas — un tikai lūpas — pavērās smaidā, — bet tas bija vienīgi iegansts, kā jūs te Vācijā mēdzat teikt. Ne tādēļ mēs šeit ieradāmies. Esam atveduši jums lielāku dāvanu. — To pavēstījis, Grišins atsprādzēja karšu somu, izvilka no tās divas vienkāršas, salocītas papīra lapas mašīnrakstā un atlocīja * tās.

—   Te man rokā ir, — Grišins sacīja, — pirmkārt, bet labāk runāšu, kā nākas, pēc kārtas! Ar šo dokumentu doktoram Fīslera kungam tiek piešķirts profesora nosaukums, bet šeit, — Grišins lasīja otrā lapā,

—  ir pavēle par profesora Dr. Fīslera iecelšanu Reifenbergas Gētes skolas direktora postenī… No sirds apsveicu, profesora kungs!

Iekams vēl Hladeks pirmais paspēja sasist plaukstas, Grišins ātri paspieda jaunieceltajam profesoram roku un, neveikli palocījies, pasniedza dokumentus. Tad viņš kopā ar pārējiem'sāka aplaudēt. Hladeks pietraucās kājās, satvēra Fīsleru aiz pleciem, sakratīja un iesaucās:

—   Bravo, vecais! Es taču allaž esmu teicis, ka no tevis vēl kaut kas iznāks!

Bet Fīslers bija tik apjucis un samulsis, ka likās — otru apsveikumu vētru viņš šodien vairs nespēs pārdzīvot. Piespiedis rokas pie pieres, viņš aizsedza acis:

—   Nospiedīs… — viņš murmināja. — Nospiedis mani Fortūnas veltes. Trešais reihs sagrauts … Lea atgriezusies . .. Būšu atkal savā darbā … Un vēl tāds pagodinājums .. . Thalatta! Thalatta!…

Hladeks viegli pieskārās viņa rokai.

—   Būs jau labi, vecīt, būs labi, norimsties. Ja gribi vēl ko sacīt, ļauj, lai to pasaka mūzika. . . Dvoržaka koncerts H mollā čellam un orķestrim … Atceries, otrajā daļā solo partija — Adagio ma non troppo…

Viesi bija piecēlušies. Reifenbergas delegācija ļāva noprast, ka nu pēc oficiālās daļas tā vēlas doties projām. Rotlufs jau otru lāgu paraudzījās pulkstenī. Abi ar Grišinu stāvēja pie kāpnēm, kas veda ārā no dārza pa pļavmales taciņu uz mežu. Viņiem piebiedrojās Hladeks un van Boudens. Elza Pola — apriņķa skolu daļas vadītāja — kopā ar Fīsleru un Leu gāja lejup pa bumbieru aleju. Hanniņa rosījās ap galdu. Rūdijam uzmācās kārdinājums palīdzēt meitenei novākt traukus. Taču tad viņš norāja pats sevi par tādām sulainiskām tieksmēm, atkal apsēdās un paņēma rokā vienu no Kotas izdevuma sējumiņiem, ko viesi bija uzdāvinājuši Fīsleram un kas trīs kaudzītēs bija nolikti uz galda …

«… Vingrini spēkus pie ozoliem un kalnu virsotnēm kā zēns, kas notrauc dadžu galviņas. . .» Viņš pašķīra citu lappusi. Dzirdēja, kā van Boudens jautāja krievam, kādās kaujās tas piedalījies. Dzirdēja Grišinu sakām, ka esot cīnījies pie Brestas cietokšņa, tad pārgājis pie partizāņiem, pēc tam atkal atgriezies regulārajā armijā un piedalījies Drēzdenes, pareizāk sakot, Drēzdenes drupu ieņemšanā. Brestas cietoksnis, domāja Rūdijs, tad mēs jau reiz esam tikušies. Pie Brestas cietokšņa nebija nekādi joki. Uzdevām tam pāris pamatīgu lādiņu, par kuriem nebija jākaunas. Un tad pametām vecmodīgo cietoksni un gājām tālāk. Tie daži neprātīgie, kas cietoksnī vēl pretojas — mums sacīja — nomirs badā, ja nebūs izkvēpināti. Tanki, uz priekšu, marš!

… Augšup! Tik augšup.

Mākoņu saime Lejup sligst, galvas liec.

Godinot ilgas un mīlestību.

Viņš vēl pašķirsta grāmatiņu. Tad paceļ acis. Kā Lea iet! Viņa sper soļus tā, it kā kurpes būtu pārāk šauras, it kā pieskaršanās zemei viņai darītu sāpes.

Bet tomēr saglabājusi līganumu gurnos un lepno pleca pagriezienu. Pat tagad, sperdama solīti pie solīša, viņa iet stalti. Vai viņa jūt, ka vēroju viņu? Mugurā viņai melni zvanveida griezuma tafta svārki un balta blūze. Spieķi atstājusi karājamies uz galda malas. Un spurainie mati, kurus viņa salīdzināja ar bifeļa spalvu, no pieres atpakaļ atsukātie, īsie Sniegbaltītes mati, kuros vijas sirmas šķipsnas, īpatnējā daiļumā piederas viņas sejai. Bet seja arī pārvērtusies. Pazuduši apaļie vaigi un meitenīgais maigums. Seja kļuvusi šaura un ieguvusi skadru, saltu izteiksmi. Tomēr neglīta tā nav kļuvusi. Mani tā joprojām valdzina. Tāpat mani valdzina acis, kuru izteiksmi es neizprotu. Kādas īsteni ir šīs acis? Vēl arvien tajās deg senā, maģiskā uguns, bet tagad tā kvēlo nemierīgāk, mūžam mainoties un pārvēršoties — te tajā iegailas glūnīgums un čūskas saltums, te atkal Esleres un Rutes pazemība, te Sfinksas aklums …

Rūdijs neprata atrast īstos vārdus, lai aprakstītu šo acu dīvaino burvīgumu. Tās nevarēja nosaukt ne par meitenes, ne sievietes, ne mātes acīm, un tomēr to burvība viņu satrauca. Varbūt, viņš ieprātojās, meitenes šķiet dīvaini skaistas tad, ja viņās parādās kaut kas sens sens. Hilda valkā sēru drānas — arī tas ir mantojums no senseniem laikiem. Un ari Hilda tajās izskatās īpatnēji daiļa. Bet Leas acīm un sirmajām šķipsnām matos piemīt pavisam cits — ārkārtējs skaistums . . .

Patiesi: Leas izskats un izturēšanās reizē apbūra un mulsināja. Vispareizāk laikam būs teikt, ka šo īpatnējo, mulsinošo burvību radīja iekšējās nesaskaņas, ar kurām meitene gan mocījās, bet arī koķetēja: saspringums un nespēks, cerības un biklums, zobgalība un žēlums pašai pret sevi, askēze un iekāre. Fīslers nevarīgā izbīlī vēroja audžumeitu, kas bija kļuvusi tik šaudīga un nenoteikta. Van Boudens turpretim runāja par kauzāliem apstākļiem, par sāpēm un postu, kas cilvēka garam bez žēlastības jāizcieš, lai rastu jaunu saskari, par ārkārtēju iejušanos mūsdienu ‘cilvēka pamestībā. Un Rūdijs raudzījās uz Leu, raudzījās grāmatā un bija laimīgs…

Lai no visa kļūst mans gars Atraisīts un brīvs …

Viņš dzirdēja dārzā pie kāpnēm tagad ierunājamies Hladeku, puslīdz jokojot, puslīdz nopietni žēlojamies:

—   Piecas minūtes brauciena te būtu — man tikai vajadzētu ar izslēgtu motoru noripināt mašīnu lejā no kalna — pāri robežai. Un es būtu jau tikpat kā mājās. Bet nekā, man jākratās piecas stundas automobilī caur Drēzdeni un Šmilku, līdz sasniedzu robežpārejas punktu. Sakiet, biedri Grišin, kas tā ir par sasodītu birokrātiju? Prāgā man apgalvo, ka viss esot atkarīgs no padomju robežapsardzes sistēmas. Jūs droši vien teiksiet, ka vainīga čehu robežapsardze. Kurš tad nu īstenībā ir vainīgais?

Grišins smaidīdams atbildēja:

—   Varu jums teikt, biedri Hladek, ka īstenībā to visu var nosaukt — kā lai saka — par modrību. Vai jums tā neliekas?

Hladeks pasmējās. Arī Ernsts Rotlufs pasmējās. Bet van Boudens skāņi pasmīnēja.

—   Tā bija tik izsmejoša atbilde, — viņš zobgalīgi ieteicās, — ka, to dzirdējis, mīļo Hladek, esat tikpat gudrs, kā nedzirdējis.

Taču Hladeks sitienu atvairīja savā ierastajā manierē:

—   Uz to varu jums, mīļo van Bouden, atbildēt ar mana drauga un kolēģa Vencela Strobla vārdiem. Viņš dzīvo Mazajā pusē un allaž mēdz teikt: «Advokāts visvērtīgākās izziņas gūst, iepazīstoties ar lietas kreiso pusi.» Jā, tā Vencels Štrobls allaž mēdz teikt. . .

Un Hanniņa, garām iedama un Rūdijam viegli ar kailo rokas dilbu pieskardamās, saka:

—   Sūrie bumbieri …

—   Papagailis, — Rūdijs atņurd. Hanniņa smiedamās aizlīgo ar trauku paplāti. Un pēc tam, kad visi trīs viesi — Grišins, Elza Pola un Ernsts Rotlufs — aizgājuši, kad ari Rūdijs, izmantodams izdevīgo brīdi, grib atvadīties, Lea saka:

—  Vai ceļojošais skolnieks bija ieradies tikai tāpēc, lai par velti paēstu?

—   Nē jel, — Rūdijs steigšus attrauc, — nē …

Viņam vēl vajadzēja kopā ar atlikušajiem viesiem izdzert skābu vīnu un izbaudīt visu deviņu pakāpju mocības, iekams kopā ar Leu varēja doties augšup pa deviņiem pakāpieniem, aiziet līdz pļavas taciņai, tad līdz mežmalai, lai tur piedzīvotu otru balto, astaino amfībiju nakti.

Bija jau vēls.

Hanniņa piepildīja glāzes ar ērkšķogu vīnu, nejauku, skābu dziru, ko brūvējis viņas tēvs. Hladeks smaidīdams pacēla vīna glāzi pret vakarblāzmu. Visi redzēja, kā siltā, sārtā gaisma saplūda ar vīna bālgano, duļķaino, citronūdenim līdzīgo krāsu un padarīja to skaistu.

—   Paskat vien, — Hladeks sacīja, — kā tas koķetē ar sauli. Uz tavu veselību, profesor, par darbu, par laimi!…

Rūdijs redzēja, kā Lea, glāzi abās plaukstās saņēmusi, dzēra maziem malciņiem kā no biķera. Fīslers vēl nebija nomierinājies no priecīgā satraukuma, ko izraisījusi viņa iecelšana godā un amatā. Viņš atpogāja stīvināto apkaklīti un vai simto reizi noslaucīja ar mutautiņu pieri, pāris reižu tvēra ari ar roku pie sirds. Pārējie ieteica viņam atgulties. Taču viņš par to ne dzirdēt negribēja.

—   Kad prieks izaug par laimi, — viņš sacīja, — tad cilvēkam manos gados tas reizē dod bezgalīgu dzīves ' prieku un nāvīgu nogurumu. Vecumā vairs nav iespējams justies labi, neraizējoties tūliņ ari par labsajūtas kaitīgumu. To mums pavēl sirmā gudrība.

Hladeks apgrieza teikumu otrādi:

—   Tas ir tāpat kā jaunībā, — mēs jūtamies labi, neraizējoties par labsajūtas kaitīgumu. To mums pavēl zaļais neprāts… Ai, kaut jel mēs drīkstētu izvēlēties — zaļo vai sirmo laimi! — Viņš pēc kārtas palūkojās uz Leu, Rūdiju un Hanniņu. — Vai jūs mani sapratāt, jūs — jaunie?

Lea ar troksni nostatīja glāzi uz galda un noteica:

—   Nevienam nav atļauts izvēlēties ne no rīta, ne dienvidū, ne vakarā… varbūt vienīgi naktī… — Sfinksa runā mīklās. Par kādu nakti tu domā, Lea? Fīs-

lers ir egoists. Viņš atkal runā par sevi. Viņš man nepalīdz izprast Sfinksu. Neviens man nepalīdz uzminēt Sfinksas mīklu, vienīgi Hanniņa. Tā pēkšņi sārtajā rieta blāzmā kļuvusi tik skaista.

—   Tikt pārceltam cilvēka darbības augstākajā pakāpē, — Fīslers runāja, — no ārienes gūt apstiprinājumu tam, pēc kā tiecies ar visu apziņu, darboties saskaņā ar sirdsapziņu un sabiedrību — šī zemes bērnu lielā laime ir īstenais briedums, piepildījums, tā ir dzīve, kas nemirst reizē ar cilvēku, tā ir aktīva darbība monādu mūžam rotējošā apziņā …

Fīslers domīgi iedzēra malciņu vīna. Satraukumu pauda vairs tikai vārdu gausinātais ritums.

—   Atzīšos godīgi, mīļie draugi: es domāju, ka vēl neesmu izaudzis līdz tam amatam, kurā nu esmu iecelts, patiesi tā domāju. Man likās, ka tepat vien Zībenheizeras skolā vajadzēs nonīkt. Padomju administrācijai un jaunajai vācu pārvaldei, es domāju, mani nopelni liksies par niecīgu. Kad pirms dažām nedēļām pats biju ieradies Reifenbergā, kāds vīrs ar granītpelēku seju man vaicāja: «Ko esat darījis pret Hitleru, doktora kungs? Savā laikā jūs ar protestu atkāpāties no amata. Nekad neesat nevienu sveicinājis ar «Heil Hitler!», arī Zībenheizerā, ciema pamatskolas skolotāja vietu lūgdams, jūs neteicāt «Heil Hitler!». To mēs visu zinām. Bet vai ar to pietiek, doktora kungs, lai jūs pašreiz spētu uzņemties lielu antifašistisku atbildību?» Tā man jautāja cilvēks, kura seja bija pelēka kā akmens, un ļāva man aiziet ar neatbildēto jautājumu . .. Bet šodien tas cilvēks bija te, sēdēja ar mums pie viena galda. Es domāju birģermeistaru, kuru pazīstu kopš seniem laikiem. Kad pirms dažām nedēļām biju viņu Reifenbergā redzējis, nespēju aizmirst viņa seju ne dienu, ne nakti. Mēs tagad bieži redzam sejas, kas man šķiet visuzskatāmākais, visdziļākais vācu traģēdijas simbols …

Visi klusēja. Likās, visiem acu priekšā atkal rēgojās Ernsta Rotlufa izģindusī seja pelēka akmens krāsā ar kauliem uzspīlētu ādu, un līdz ar to akūts kļuva radikālais jautājums, kas prasīja atbildi, kaut gan šī atbilde jau visiem bija zināma. Taču Rotlufa izteiktā jautājuma un šāsdienas atbildes pretmets prasīja, lai tos pārbauda. Visi saprata, ka Flslers vēlas šo pārbaudi, vēlas, lai draugi apstiprina to, kas viņam piešķirts administratīvi, — uzticību. Apzinīgos cilvēkos citu uzticēšanās modina pašpaļāvību.

No ciema skanēja izkapšu kapināšana. Vēl pļaujams atāls un šur tur pa gabaliņam vārga vasarāja. Kad Hladeks tagad pirmais sāka runāt, viņa balsī nemaz vairs nebija laipnīgā humora. Pavisam nopietni Hladeks sacīja:

—   Man nejauši gadījies piedzimt par čehu. Fašisti man nepiedeva, ka Karlsbādē no amata šķīros ar protestu. Tad viņi ieradās arī Prāgā, un es jau biju viņu sarakstos. Es to nojautu, draugi mani brīdināja. Un, kad atnāca ķērāji ādas mēteļos, putniņš bija aizlidojis… Pagrīdē dzīvojot, ik bruģa akmens ir bīstams, jo uz tā atbalsojas soļi. Vārds jāmaina tikpat bieži kā adrese. Lāgiem gadās iztikt ilgāk ar vienu kreklu nekā ar vienu uzvārdu. Pagrīdē cilvēks nespēj izdzīvot pats saviem spēkiem. Tur vajadzīgi draugi. Bez draugiem* nelegālists, kura vienīgā tiesa ir putna brīvība, neizbēgami aiziet bojā. Toreiz es iepazinu, ko nozīmē draugi grūtā brīdī. Bet es tos atradu — draugus, kas bija uzticami dzīvē un nāvē. Un dažu labu draugu, dažu lielisku cilvēku esam zaudējuši — citu nostādīja pie sienas, citu lode ķēra dzelzceļa uzbēruma malā, piemēram, Karelu … Cik dīvaini reizēm krustojas cilvēku ceļi. Es pa melno nakti gāju kopā ar Karelu, viņa Franciska — kopā ar Leu … — Hladeks apklusa, viņa skatiens aizklīda uz meža pusi, pāri ielejai. Kas noticis? Sfinksa raud.

—   Nevajag … nerunā par to … Kāpēc tu neatvedi viņu līdzi, Jaroslav? — Sfinksa, klusi raudādama, vaicā. Tur, kur ieleja aizlokās aiz kalna, kur kavējas Hladeka skatiens, atrodas Bohēmijas Zībenheizera. Bet šim ciemam vairs nav vārda, tur nav nevienas dzīvas dvēseles. Mirušais ciems raugās aklām logu acīm.

—   Kas mums spēj atdot vienu vienīgu Karelu? Vienu vienīgu cilvēka mūža laimi? — jautā Hladeks. Fīslers atkal piespiež plaukstas pie pieres, aizsegdams acis. Un Jaroslavs Hladeks runā atkal:

—   Gribu teikt tā: ja esmu kļuvis par komunistu un šo to spējis veikt cīņā pret Hitlera bandītiem, tad man pašam tur nav nekāda nopelna. Gribu teikt, ka mani gluži vienkārši paņēma un iemeta ugunī. Lai nesadegtu, man vajadzēja skriet — lai glābtu dzīvību, bet ne savējo vien. Kaut jel man toreiz pie dzelzceļa uzbēruma būtu izdevies izglābt Karolu … Skrēju, gribēdams pievērst šauteņu stobrus sev. Viņš bija nozīmīgāks. Bija jaunāks. Un viņš krita. Manas acis gan laikam neraudāja. Nedomāju, ka man būtu bijušas asaras. Biju tajā brīdī kurls un izkaltis sāpēs. Sāpes padara cilvēku kurlu, izkaltē viņu. Un, ja tās tevi nepadara stipru, tad tu esi pagalam. Bet es tomēr kaut ko darīju. Metos skriet, lai glābtu Karelu. Un tas mani padarīja stipru vēlāk. Tiešām gribētos teikt: padarīja laimīgu, stipru, pašpaļāvīgu. Cilvēkam jāietērpjas laimes bruņu kreklā, kad tas iet cīņā par cilvēces laimīgu nākotni… Kad Karels smējās, ķēdes suņi uzvilka karabīņu gaiļus… Tev, Teo, nav bijis jāmeklē draugi kā man, draugi, kuri uzticami kā dzīvē, tā nāvē, bez kuriem cilvēks nespēj būt laimīgs. Ar tevi nacisti apgājās žēlsirdīgi. Grūts liktenis apzinīgam cilvēkam. Bet tagad tevi meklē un pie tevis ierodas tādi cilvēki kā šis birģermeistars, Grišins, Pola kundze … Jums, vāciešiem, cīņa par dzīvību un nāvi vēl nav beigusies. Un tāpēc man gribētos sacīt: tev taisnība, ja šobrīd jūties laimīgs.

Hanniņa, sēdēdama krēslā taisni kā svece, rokas klēpī salikusi, bija aizmigusi. Kad Hladeks beidza runāt, pēkšņais klusums Hanniņu pamodināja. Meitene pietvīkst kā biete un nokaunējusies paraugās uz Sfinksu. Sfinksa slepus viņai uzsmaida un mazliet papurina galvu, it kā gribēdama sacīt: neviens jau nepamanīja. Un Hanniņa viņai notic. . . Bet van Boudens visu laiku, kamēr Hladeks runāja, bija kustinājis bērnišķīgās, uzmestās lūpas. Ik pa brīžam viņš tās pastiepa, it kā gribētu iesvilpties.

—   Pārfrāzējot jūsu stāsta sākumu, — viņš jestri ierunājās, — teikšu: man nejauši gadījies piedzimt par neārieti, par ebreju. Arī man vajadzēja atrast draugus — uzticamus dzīvē un nāvē. Es tikai gribēju piebilst, ka neesmu kļuvis par komunistu, Hladeka kungs. Vai tad mūsu garam zīmogu uzspiež piedžimšanas nejaušība vai ari apstākļi, kuros nokļūstam? Tā taču galu galā — galu galā! — būtu teorija par hameleonu, kas nokrāsojas tādā krāsā, kāda ir videi, kurā tas pašreiz atrodas vai arī tiek novietots. Un, runājot par laimi jūsu uztverē, es, piemēram, nevēlētos tērpties laimes bruņās kā laimīgais Ansis pasakā, — kad dodos vēsturiskos ceļos. Man šajā ziņā ir citi uzskati, ja atļaujat, nocitēšu… — Viņš izvilka no pelēko svārku iekškabatas mīkstos ādas vākos iesietu grāmatiņu un noskandēja:

—   Sāpes ir īstā dzimtene cilvēkam, kas grib pārveidot vēsturi. Tikai tāds cilvēks, kas iekšēji atdodas postam, spēj izzināt notikumu īsto gaitu un gūst stimulu tos pārveidot. Nenoslēgties sevī, akli neļaut sevi iznīcināt, nedz arī nogaidīt, kamēr viss būs garām, un tad dzīvot atkal, it kā nekas nebūtu noticis, — tie ir cilvēka konkrētās brīvības noteikumi. — Van Boudens aizvēra grāmatiņu un piesardzīgi, it kā tā būtu trausla un plīstoša, iebāza to atpakaļ smalko palēkās vadmalas svārku iekškabatā. Un kā triumfēdams vēl piebilda:

—   Man šķiet, ka arī šādi var tālāk attīstīt Hēgeļi. Atcerieties kaut vai Hēgeļa slaveno sentenci: Minervas pūce paceļas spārnos tikai tad, kad sāk jau krēslot…

Pelēkajā zīda kaklasaitē blāvi vizmo pērle zelta ietvarā. Pērle ir tikpat liela kā mežģiņu aužamo adalu . stikla galviņas, kuru mātei pilns adatu spilventiņš. Brī. žam māte vēl mēdz aust mežģines. Un man pašreiz šķita, ka šis lielais vīrietis, kas izskatās pēc priestera, būtu uzmetis uz asajām adatām ņirbīgu mežģiņu rakstu, nevis runājis. Un Sfinksa uztver viņa vārdus un paslēpjas aiz tiem kā aiz smalkām mežģinēm. Bet Hladeks ievaicājas, arī diezgan dzēlīgi:

—   Kā tad tas īsti pasaulē notiek: vai cilvēks jeb, teiksim, masas no laba prāta iekšēji atdodas postam un sāpēm vai arī tīri ārēji tiek piespiestas padoties šķiru sabiedrības radītajiem apstākļiem: cilvēkiem ir jāstrādā, ir jāpriecājas, ir jāguļ zem tilta spraišļiem, ir jāiet karā un tā joprojām? Es kaut ko lāgā nesapralu, vai ari jūs visu līdz galam nepaskaidrojāt, van Bouden.. .

Un van Boudens paskaidro:

—   Viss, ko jūs sakāt par šķiru sabiedrību, Hladek, un droši vien vēl teiksiet par šķiru ciņu, man šķiet briesmīgi vienkāršots. Tas pavisam nav attiecināms, piemēram, uz manu eksistenci. Mana eksistence, tiklab garīgā, kā sociālā, ir un paliek buržuāziska. Turklāt vēl esmu katolis. Un es nespēju pievienoties uzskatam, ka pilsoniskā sabiedrība, humānā buržuāziskā apziņa ir nobriedusi' bojā ejai. Jums varbūt būs taisnība, ja minēsiet atsevišķas panīkuma pazīmes. Bet kopumā es uzskatu pilsonisko eksistenci par neuzveicamu, ja — un tagad es atsaucos uz to, ko minēju, — ja tā iekšēji atdodas postam, lai izzinātu nolikumu patieso gaitu un iegūtu stimulu tās pārveidošanai. Sāpes, Hladek, ir atskurbuma māte, un atskurbums mums ir nepieciešams. Laime reibina, un tas ir uz Jaunu. Trešais reihs sākās ar SA trieciennieku laimi —ar iespēju dauzīt logu rūtis; tas beidzās ar pusaugu zēnu laimi — ar iespēju nogalināt un mirt.. .

Mežģīņu pinējam ir stipri diegi. Viņš sāk tajos iepīt Hladeku. Hladeks jau nespēj vairs pakustināt ne pirkstiņu. Sēž un, domās nogrimis, klusē. Arī Flslers domīgi klusē. Hanniņa pietraucas kājās un aizskrien, lai atbrīvotos no skābā vīna. Un Sfinksa pin rūtainās skotu vilnaines bārkstis biezās bizēs. Ja Hilda būtu šeit, tā varbūt teiktu: «Cik labi, ka tu esi pie manis un ka šalko vējš.» Sacēlies atkal viegls vējiņš, tāds, kas aizvelk pa debesīm grūtsirdīgās augusta naktis. Blāvā pērle zelta ietvarā, kas iesprausta lielā, priesterim līdzīgā vīra kaklasaitē, blenž kā miglaina acs, kā baltā abinieka acs, kurus audzēja Oto. Blenž un padara mūs mēmus … Runā, Hladek, runā jel, citādi mēs būsim pagalam. Mēs taču gribam laimi, nevis sāpes… Hladeks sacīja:

—   Man ir kāds sens paziņa, Dr. Mežiiks no kriminālpolicijas. Ja viņa rajonā 'notikusi slepkavība, viņš dodas uz notikuma vietu. Un, tā kā viņš ir slīpēts zellis, bet cilvēki palaikam tiek noslepkavoti aiz vieniem un tiem pašiem motīviem, Mežlikam parasti izdodas

vainīgo atrast. Tad viņš mēdz atnākt pie manis un teikt: «Nu redzi, Hladek, atkal viens nogalinājis cilvēku par trīsdesmit trim kronām un trīspadsmit helleriem. Vai tas nav skumji, vai tas nav sāpīgi pašas cilvēces dēļ?» — «Jā,» es atbildu Mežlikam, «tev gadījies varen nepateicīgs arods, tev klājas gluži tāpat kā slavenajai Minervas pūcei, kas spārnus lidojumam atpleš tikai tad, kad metas jau krēsla. Ko lai dara! Un tu redzi tikai to, ko redz pūce. Tu redzi tikai vienu dzīves veidolu — tas ir beigts, to nevar vairs atdzīvināt, to var vienīgi identificēt. Protams, sāpīgi, Mežlik, bet ko lai dara?» Mežliks tad parasti, nekā neteikdams, domīgi pakošļā ūsu galus, uzmauc galvā melno platmali un pazūd līdz nākamajai reizei. . . Jāpiebilst, ka Mežliks ir lāga vīrs un viņam ir liela ģimene. Turklāt viņš nedzer ne piliena. «Hladek,» viņš mēdz teikt, «alkohols tikai apreibina. Un reibumam pēdās seko alkatība, kas padara cilvēkus par slepkavām …» — tā mēdz teikt Mežliks. Redziet, van Bouden, katram cilvēkam ir savi uzskati. Viens filozofē par pagājušo, otrs turpretim raugās uz priekšu un dara, ko māk, lai nākotnē vairs nebūtu tāda posta, par kādu stāsta vecais ūpis Mežliks . . .

Fīslers uzsit Hladekam uz pleca:

—   Atkal tu ņem veco Hēgeli uz zoba, Jaroslav, tāpat kā senajās buršu dienās. Esi gan tu nelabojams . . . — Viņš smejas. Arī van Boudens, kas sākumā bija nepatikā raucis pieri par piedauzīgo stāstu, tagad pasmejas apmēram tā, kā iecietīgs garīdznieks pavīpsnātu par asprātīgiem zaimiem.

—   Jūs esat un paliekat terrible simplificateur, — viņš bez jebkādas zobgalības un dzēlīguma sacīja Hladekam, — bet ar jums es varētu saprasties. Proti, jūs tomēr esat konkrēts. Vai zināt, es emigrācijā esmu diezgan bieži ticies ar inteliģentiem komunistiem. Visi viņi allaž tiecās pēc vienkāršojumiem — daži vairāk, daži mazāk. Bet man visneizprotamākais šajos ciešanu biedros bija tas, ka viņi visu laiku deldēja vārdu «konkrēts», taču ārkārtīgi reti patiešām konkrēti argumentēja, drīzāk gan peldēja tikai abstrakcijās, paši savā terminoloģijā un savu uzskatu pasaulē … — Van Bou-

dens eleganti palocījās pret Hladeku un tagad tomēr mazliet ironiski piebilda: — Juzdamies it kā tā vecā ūpja Mežlika radinieks, kā jūs mani apzīmējāt, atļaušos iedzert malku par godu skaistajam mijkrēslim … Tātad — par šās skaistās dienas pūču jauko mijkrēsli! …

Hladeks glāzei nepieskārās. Viņš jau grasījās atbildēt ar zobgalību. To varēja skaidri redzēt. Taču Fīslers aizsteidzās viņam priekšā.

—  Tā nu viņi sēdēja pie vīna kausa sirmā krēslas stundā, — viņš jokodams ieteicās.

Van Boudens saprata, ka varbūt izturējies netaktiski, ka Fīsleram droši vien nebija patīkami savā dzimšanas un amatā iecelšanas dienā klausīties runās par mijkrēšļiem un vēl tiem par godu tukšot kausu. Tāpēc viņš pasteidzās ar paceltu glāzi vērsties tieši pie Fīslera un uzsaukt tostu:

—   Profesors — tas nozīmē — atzinējs. Un, cik es spēju par to spriest, gribu teikt, mīļo Fīsler, ka jūs šo titulu esat nopelnījis vārda vislabākajā nozīmē: esat šo dienu sagaidījis godīgā atzīšanā. Uz jūsu veselību, profesor! Cum deo et die!

Sfinksa varītēm valda žāvas.

—  Monādu mūžīgā kustība, — saka Fīslers, — ir mana pasaules uzskata sākums un gals.

Kas ir monāda? Pravietis tas nevar būt, praviešus es pazīstu visus pēc kārtas, sākot ar Amosu, beidzot ar Zefanju. Hladeks, aci piemiedzis, mani no sāniem itin draudzīgi vēro. Ja es spētu tā runāt kā Hladeks, tā, lai uzreiz skaidri jūt: tieši tā vajag sacīt… Hladeks grib no manis kaut ko uzzināt, paliecas uz manu pusi. . . Man jāpajautā Hladekam īstie vārdi, jāpajautā, ko nozīmē «šķiru sabiedrība». Kas ir šķiru cīņa, to es zinu. Šķiru cīņa nozīmē to pašu, ko pilsoņu karš . . .

Hladeks paņēma Hāgedornu uz grauda.

—   Nedusmojieties par manu jautājumu, jauno cilvēk: vai jūs — nu vismaz kādu laiku — jūsmojāt par Hitleru?

Vai Rotlufs viņam stāstījis par mani? Bet šoreiz jāatbild tieši un pareizi…

—   Jā, jūsmoju … — Rūdijs atzinās.

—   Un cik ilgi?

—  Līdz pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm divpadsmit, — Rūdijs sacīja.

x Fīslers šausmās iepleš acis. Lai! Van Boudens nolūkojas manī pa pusei līdzjūtīgi, pa pusei izbrīnījies. Lai! Sfinksa izjauc villaines bārkstu pīni. Viņa droši vien domā: cik niecīgi gan ir visi cilvēki! Un kāds mans uzticamais Hiperions ir nožēlojams antiņš . .. Lai domā! Es nevaru šai mirklī Hladekam izskaidrot atšķirību starp vienējiem un otrējiem Hitlera apjūsmotajiem, nevaru pastāstīt, kā bija ar mani un Zāligeru, ar Kortu un to garo, kārno lielgabalnieku, ar baltmati puiku no Tobrukas bandas. Tas arī nebūtu pārāk svarīgi. Hladeks vēl arvien nenolaiž acu no manis. Viņš kaut ko purpina pie sevis.

—   Piecas minūtes pirms divpadsmitiem pūce pacēlās spārnos un aizlaidās no degošā koka, — murmināja Hladeks.

—   Es negribēju sadegt, — Rūdijs teica.

—   Nekur tu neesi aizbēdzis no dūmiem. Koka stumbrs vēl arvien gruzd. Vai tu to zini?

Hladeks teica — tu. Vīns kļuvis gards. Lea ieķeras ar nagiem krēsla atzveltnes meldru pinumā. Viņa pieceļas. Un droši vien domā, ka es neesmu ne par matu labāks kā Zāligers. Viņa uzmet lūpu.

—   Es tagad iešu grauzt sūros bumbierus, — Lea ierunājas. Ko viņa teica? Fīslers izskatās šokēts. Mežģiņu audējs uzmet viņai līdzjūtīgu, maigu skatienu. Hladeks piemiedz aci un vēl aizvien vēro mani. Tagad viņš mazliet paslej zodu gaisā. Es saprotu, Hladek, ko tu domā. Viņa aiziet pa zālāju, likdama solīti pie solīša, ar spieķa rokturi pluinīdama koku zemākos zarus. Cietie bumbieri būkšēdami noveļas zālē. Iešu pie viņas . . .

—   Jāatstāj vecie kungi kādu brīdi paši savā ziņā, vai ne, Leas jaunkundz? … — cik viņš pieklājīgs un goddevīgs! Bet viņa gražīgi atcērt:

—   Un es iedomājos, ka gribat man pakavēt laiku …

Tam puisim ar šo meiteni nekāda prieka nebūs, Hladeks nodomā, tam gan ne. Tāds slamsts nemaz neap

jēdz, ko nozīmē, ja meitene saka: es iešu grauzt sūros bumbierus. Viss skaidrs. Cik lempīgi viņš to paņem zem rokas, savilcis seju kā bērēs. Visi vācieši ir stīvi buki jau no bērna kājas. Ja te būtu Karels! Karels noskūpstītu meitenei roku un smiedamies palūkotos acīs. Kad Karels smaidīja, tad ūdens pārvērtās par vīnu un pienenītes uzziedēja rožu krāšņumā. Un, kad viņš iesmējās balsī, tad ķēdes suņi uzvilka karabīnēm gaiļus .. . Bet Hladeks nu vairs nevar sadzirdēt, ko Lea atbild uz Rūdija nevarīgo, lempīgo stostīšanos. Abi jau aizgājuši pārāk tālu pa bumbieru aleju. Arī profesors lūdz, lai viņam veltījot drusku uzmanības. Viņš meklē kādu vietu grāmatās. Hladeks redz vienīgi, ka Lea pastiepusi pret Rūdiju spieķi, un nejauš nekā laba.

Tikai Rūdijs tagad dzird, ko Lea saka, pat ne saka, bet šņāc, it kā runātu nevis viņa, bet ar viņas muti kāds inkubs, lietuvēns, šausmonis. Rūdijs visiem spēkiem pūlas saprast vārdus, ko dzird, neizprotamus, nejaukus vārdus. Lea pati tos it kā nopūš. Tie sairst, tikko izteikti. Lea pastiepusi viņam pretim savu spieķi.

—  Te viņš ir — mans kavalieris . .. Stīvu kāju un līkiem pirkstiem … Ne mutes, ne iekšu, nekā . . . Bet uzticams, ai, cik uzticams… — klupšus, aizelsusies viņa steidzas uz priekšu, un kavalieris notrauc koku zemākos zarus, kas gadās ceļā. Rūdijs, tāpat klupdams, steidzas viņai nopakaļ un sauc viņu vārdā, visu laiku tikai sauc vārdā:

—   Leas jaunkundz… Leas jaunkundz…

Bet viņa šņāc:

—   Vācies taču projām! …

Rūdijs neatkāpjas no viņas ne soļa, nevarīgi plāta rokas un lūko viņu nomierināt, saukdams vārdā. Cik labi, ka viņš tagad neredz Leas acis, kad viņa šņāc un smejas:

—  Hip-hip-hiperiona goda cepuri dabūs mans kavalieris . .. Vai lu nevari to «noorganizēt», Heinrih? Man šķiet, ka tā vēl dabūjama … Svētie svārki viņam arī esot, tā man pačukstēja godājamais tēva kungs …

—   Leas jaunkundz …lūdzu…

Viņa pagriežas, uzliek spieķa gumijas uzgali viņam uz kājas, pati atspiežas uz spieķa un sēc:

—  Vācies taču projām, nešķīstais svētuli Heinrih … vientiesis tāds …

Tā Lea viņu nolamā savu patieso jūtu neprātīgajā mulsumā. Bet viņš tai melo, godīgi un naivi teikdams:

—  Es nekad neesmu tevi krāpis, Lea . ..

Atkal pār viņas lūpām izlaužas nesaprotami, neganti vārdi, kamēr viņa aizsteberē nedaudzos solus līdz pakāpieniem dārza viņā galā. Tur nonākusi, viņa pierimstas un nogurusi atsēžas uz apakšējā pakāpiena. Ap zemākajiem pakāpieniem sakuplojušas meža neļķes. Leas melnie zvana griezuma tafta svārki šļaugani sakrituši pār kaķpēdiņu čemuriem un viņas kurpēm. Rūtainā villaine ar garajām bārkstīm noslīgusi pār vārgajiem pleciem. Villaines galus viņa kā zāļu segas stūrus iežņaugusi rokās. Spieķis turpat līdzās nokritis zālē. .. Veca sieva, kas aizgājusi uz mežu žagaros, bet aiz nespēka netiek vairs ne no vietas … Meitene, kas aiztrenkta nāves purvos un netiek vairs ne no vietas aiz sāpēm un niknuma par izpostīto jaunību … Un bruņukalps, pārāk vēlu aizbēdzis no kaujas lauka, stāv viņai līdzās mēms, jo viņam nule gāžas virsū viss viņa vainas smagums, viņš grib kliegt tikai pēc vienas apžēlošanas meitenei un sev pašam. Bet tur pie galda, kur sēž vecie vīri, profesors kaut ko lasa no grāmatas, pilnā balsī, it kā runādams auditorijai aulā, tā ka pat pie kāpnēm var dzirdēt katru vārdu: — Visaugstākais, ko mums devuši dievs un daba, ir dzīvība, monādu nerimtīgā rotācija pašām ap sevi, kas nezina ne rimas, ne mitas. Tieksme saglabāt un uzturēt dzīvību ir neiznīcināma, iedzimta, bet pašas dzīvības būtība mums paliks mūžīgs noslēpums …

Lea ar pūlēm piecēlās. Un tūdaļ pilnīgi pārvērtās. Tagad viņa līdzinājās jaunai sievai, kas, lielās mokās dzemdējusi nedzīvu bērnu, atgriezusies no klīnikas un vēl izskatās bāla un nomocīta, sieviete, kas nekā vairs no dzīves negaida, bet paziņām klusi, laipni, tomēr it kā no citas pasaules runādama, stāsta, cik viņai bijis gaužām grūti, ka viņa negribot to vairs otrreiz piedzīvot, un izvairās sarunā pieminēt mirušo bērniņu. Rūdijs pacēla spieķi. Viņa to paslēja gaisā kā rādāmo irbuli.

—   Meža neļķes, — viņa ierunājās, — ietver kāpņu pakāji, tas ir PAMATS, īstā, mūžīgā augsne, vai saprotat?

Rūdijs visiem spēkiem centās parādīt, ka saprot. Viņš nostājās līdzās Leai pie neļķu dobes un dziļdomīgi noraudzījās uz puķēm. Viņa pakāpās solīti atpakaļ un, paceldama spieķi, pieskārās ar elkoni Rādijam. Tad sacīja:

—   Parasti taču iedomājamies, ka dzīve ir kāpnes, un katrā kārtīgā dzīvē cilvēks kāpj arvien augstāk — pakāpienu pēc pakāpiena. Mans labais tēvocis liek man mācīties kā skolniecei. Lai es izdomājot pakāpieniem vārdus, katram savu, deviņus vārdus, jo šeit ir trīsreiz trīs pakāpieni. Šiem vārdiem jāpauž, kā no visdziļākā noslēpuma pašā apakšā cilvēks pamazām nonāk līdz atklāsmei, līdz tā sauktajai augstākajai laimei pašā augšā. Un tad viņš vēl man lika, lai mēs kopā ar Hanniņu simboliski un uzskatāmi apstādot kāpņu malas ar puķēm. Hanniņa, protams, gribēja pašā augšā iedēstīt sarkanas rozes. Vai jūs arī darītu tāpat, Rūdij? Vai arī jūs nespējat iztikt bez rozēm kā poēzijas albums?

Rūdijs redzēja — kāpņu malas no augšas līdz lejai apstādītas ar šķautnainiem īrisiem, bet augšā ap žogu abpus vārtiņiem kupli vijās ziedoši puķuzirnīši. Tā kā viņš nekur neredzēja rozes, viņš, Leai izpatikt gribēdams, teica: nē, viņš neesot kā poēzijas albums, kas nespēj iztikt bez rozēm. Būtu viņš šoreiz sacījis — jā, būtu izteicis pats savu patiesību, tad šī nakts,' kas viņam jāpārdzīvo, būtu aizritējusi citādi, godīgi. Bet viņš centās runāt Leai pa prātam, izlikās rātns un padevīgs, kaut gan viņa meklēja un alka pretrunu, Franciskas un Hladeka vienkāršo, tiešo, nesaudzīgo, mīlošo, pēc laimes iztvīkušo pretrunu …

—   Kam jūs ticat, Rūdij?

Rūdijam šis jautājums riebās, jo viņš negribēja vairs nekā zināt par ticību, viņš gribēja balstīties vienīgi uz īstajiem, precīzajiem vārdiem, bet, tā kā Lea vēlējās uzklausīt viņa ticības apliecinājumu, viņam žigli vajadzēja kādu izdomāt. Tāpēc viņš par ticības

apliecinājumu izmantoja Fīslera pirmītējo slavinājumu, kaut gan tas viņam nemaz nešķita patīkams, un sacīja:

—   Es ticu sevis pārvarēšanas spēkam, tam es ticu … — un tajā pašā mirklī, kad viņš bija to izteicis, šī atbilde viņam piepeši šķita vispareizākā un labākā. Jo viņš redzēja Leas šauros plecus sev līdzās, vājo kaklu un īsi apgrieztos matus ar sirmajām šķipsnām. Vai tad sevis pārvarēšanas spēks nebija tas v-ienīgajs, kas viņiem abiem tik nepieciešams?

Lea sapīka.

—   Mums nepiestāv lepcAies ar svešām spalvām, Rūdij, — viņa sacīja. — Es arī neizgudroju pakāpieniem tādus vārdus, kādus vēlējās dzirdēt mans mīļais tēvocis Teo, — kāpinājuma vārdus laimei. Es labprāt būtu visu nodēstījusi nātrēm un usnēm. Bet Ilanniņa mani atrunāja.

Lea kāpa augšup. Un šoreiz viņa pieturējās Rūdijam pie rokas, kuru tas viņai neveikli piedāvāja.

—   Vai jūs vēl atceraties, Rūdij, ko rakstīja īstais Hiperions? Viņš rakstīja: kas pakāpies pats uz savas nelaimes, tas stāv augstāk … Jauki un oriģināli sacīts, vai ne? Patiesībā katram cilvēkam vajadzētu savu īpašu valodu, jo ikviens taču citādi pārdzīvo pasaules postu un vēl jo vairāk — nāvi. Šīs dzīves kāpnes — ’'es tās saucu par BLOKU. Es gulēju kopā ar Francisku vienā blokā, tam bija numurs, un arī mums katrai bija savs numurs. Viss ļoti kārtīgi. Naktīs meitenes blokos tika sodītas. Pēc tam, uz lāviņām gulēdamas, viņas izraudāja visas asaras, cik vien bija. Un pakāpienus sauc: lāva, spainis, līķrati, vērša pletne, skūtā galva, bunkuris, dzeloņstieples, komanda …

—   Rimstieties, Lea, tas taču viss pagājis…

Bet Lea nerimās un runāja vien tālāk savu mocītāju valodā. Bet viņa to darīja bezkaislīgi, it kā reģistrēdama: — Uzmanību! Mierā! Soli uz priekšu! Skaitīties! Pa vietām! … — Tikai pie viena vārda viņai aizrāvās elpa, viņa pieķērās Rūdijam pie rokas, sažņaugdama pirkstus cieši jo cieši, pie vārda — barā …

—   Nē, tas taču ir pagājis, Lea, uz visiem laikiem … Ticiet jel…

—      Kas ir pagājis? Ko lai es ticu? Vai vārds «Zāligers» arī ir pagājis?

—   Nē! — Rūdijs dedzīgi iesaucās.

—      Var jau teikt arī tā: es jūsmoju par Hitleru, līdz pulkstenis rādīja bez piecām divpadsmit…

—   Man taču vajadzēja, Lea …

—   Jūsmot?

—   Piedalīties …

—      Piedalīties — sišanā, mocīšanā, nogalināšanā — faire la mort *, kā teica Zaklīna.

Lea bija atrāvusi savu roku no Rūdija rokas un nopūlējās, lai savaldītos, lai neļautu jūtu uzplūdumam atkal pārvērsties naidā, kuru viņa pati nīda. Rūdijs manīja viņas satraukumu, kad viņa atvilka roku, un sacīja sirsnīgi, bet stingri:

—      Jums reiz vajag likt ar to galā, Lea. Mums visiem jāliek ar to galā.

To dzirdēdama, viņa zobgalīgi pavīpsnā, it kā gribētu atkal sacīt: sūrie bumbieri.

—      Ak Rūdij, jums, protams, ir taisnība: mums vajag … Mūžam mums kaut ko vajag darīt. Kad vējš pierimis, putekļi nogulst. Kad vējš sāk pūst, putekļiem jālido, zemes putekļiem — tie esam mēs. Atgādināšu jums galveno tēzi: ak, cik niecīgi… Vai jums tā nepatīk? Redzu, ka esat sapīcis . . .

Viņš bija sapīcis. Viņu kaitināja un mulsināja Leas zobgalība. It kā gribēdams iegūt distanci, viņš pakāpās vienu pakāpienu augstāk un stingri noteica:

—      Mums jādomā par nākotni, mums tas jādara, citādi…

Lea neļāva viņam pabeigt teikumu. Pacēlusi roku pret debesīm, šķita kaut ko vērojam, kaut ko sadzirdam. Zobgalība viņas sejā bija pazudusi.

—      Vai redzat lidmašīnu? — viņa jautāja. 1 — Vai dzirdat tās dūkoņu?

Bet Rūdijs nekā neredzēja un nekā arī nedzirdēja,turklāt viņam šajā brīdī arī nešķita, ka Lea atķal taisītos par viņu zoboties. Viņu nometnē galīgi sabeiguši, viņš nodomāja. Viņa kļuvusi par maniaku.

* Ai baudu nogalināt (Ir.).

Lāgiem viņai acis atplaiksnī ārprāts. Bet tad atkal kļūst rāma un saprātīga. Viņas tuvumā var sajukt prātā. Bet Lea tūlīt paskaidroja;

—   Lidmašīnu ne redz, ne dzird. Tā lido ļoti augstu. Cilvēki Hirosimā pirms trim nedēļām arī to ne redzēja, ne dzirdēja tuvojamies. Un tas bija pēdējais, ko tie neredzēja un nedzirdēja. Pēc sekundes tie svelmē bija pielipuši pie sienām, iededzināti tajās kā ornamenti māla lauskās… — ar spieķi urbdama pakāpiena granti, viņa turpināja: — Tikko sāku domāt par nākotni, tūliņ dzirdu lidmašīnas dūkoņu. Lai manas domas dotos, kādā virzienā dodamās, visur redzu un dzirdu tikai vienu: sauso nāvi, putekļus vējā …

—  Ja varētu tā smieties kā šis Karels, — Rūdijs ieminējās, — ja mēs prastu tā smieties, lidmašīna iekristu jūrā.

Bet Lea papurināja galvu:

—   Smiekliem vajag droša pamata. Bet uz kāda pamata stāvam mēs? Nelaime smieklus neizraisa . ..

Te nu Rūdijam vairs nebija ko atbildēt. Viņš klusēja. Ausīs griezās nejaukais troksnis, kas radās, spieķim skrāpējot granti. Tad Lea pagāja viņam garām un atvēra dārza vārtiņus. Viņa apstājās starp abiem vārtu stabiem. Puķuzirnīši stiepās pāri žoga vabiņu smailēm, meklēdami ar tievajām stīdziņām balstu samtainajā gaisā, balstu maigo, košo ziedu plīvuram.

—   Kad ziedi paveras, — Lea ierunājās, tie izskatās kā tauriņu pāris, kas sabāzuši snuķīšus kopā. Viņš spārnus plaši izpletis, viņa — tos saslējusi gaisā …

Lea atkal bija maiga un rāma. Viņa runāja ar Rūdiju kā skolotāja. Pamācošie vārdi saplūda ar rimto maigumu, un viņa izskatījās ļoti daiļa šajā vēlīnajā pūču mijkrēslī.

—   Es šos vārtiņus saucu par SKAISTAJĀM DURVĪM, — Lea sacīja. — Pirmkārt, jau tāpēc, ka tos var atvērt. Otrkārt, tāpēc, ka ziedi izskatās kā mākonīši pie pašām debesīm, kad es stāvu lejā, samiedzu acis un pārsedzu tās ar plaukstu, un tad man liekas, ka skatos uz visu no liela liela tāluma. Treškārt, tāpēc, ka, kāpdama pa bloka pakāpieniem, varu sacīt:

es eju puķuzirnīšos … Nu smejieties taču, Rūdij! Smejieties! Trīs, četri…

Abi kopā viņi gāja pa pļavas taciņu, kas aizvijās uz mežu. Rūdijs stāstīja, ka arī viņam zināmas kādas skaistās durvis — sena meistara kalums akmenī. Tur esot izcirstas puķu vijas un svētie, un apustuļi. Bet pēdējā akmenī meistars izkalis pelikānu grupu. Pelikāns ar knābi pārplēš sev krūtis un baro mazuļus ar savām asinīm.

—   Un kas ir pelikāns? — Lea ievaicājās, it kā viņš stāstīdams būtu aizmirsis galveno. Kas? Dīvains, nepatīkams jautājums, kas izklausījās pat nekaunīgs. Rūdijs samulsa, atcerējās atkal Leas šņākuļošanu un juta drosmi plokam. Beidzot viņam bija kaut kas iešāvies prātā, ar ko pārmest laipu, lai uzsāktu sirsnīgu un labu sarunu. Bet Lea vai nu negribēja, vai vairs nespēja panākties pretim pa šo labo vārdu laipu. Rūdijs ari nevarēja izdomāt atbildei nekā cita kā vienīgi katram zināmo paskaidrojumu, ka pelikāns esot mātes mīlestības simbols. Arī šis nevajadzīgais paskaidrojums nerada atbalsi. Lea asi sacīja:

—   Kaut ko tamlīdzīgu man centās iestāstīt van Boudens un kādreiz pirms tam tēvocis, un vēl senāk — manu dieniņ, cik tas jau sen! — Zāligers … — Turpinādama runāt, viņa atkal sāka drupināt vārdus starp zobiem: — Un cik amizanti, ka visi vīrieši ar tādu patiku man mēdz stāstīt leģendu par pelikānu, kas patiesībā ir tīrās blēņas . .. Pelikāns un stārķis — pasakas … Ķēmīgais putns atspiež knābi pret krūtīm tikai tādēļ, lai vieglāk varētu atvemt laupījumu no parīkles maišeļa, lai varētu atvemt zivis … Kad vīrieši stāsta par pelikānu, viņi domā par vīriešu mīlestību — tētiņa mīlestību, tēvocīša mīlestību, līgavaiņa mīlestību . .. bikšu mīlestību un tā joprojām. Ne velti saka — pelikāns — tas pelikāns… Kas tad viņš ir? Ko jūs īsti gribat pateikt,"Rūdij?

Pūces jau bija pacēlušās spārnos. Rūdijs un Lea gāja uz priekšu, pašreiz bija īsais brīdis starp mijkrēsli un nakts tumsu. Viņi nonāca pie soliņa, kas atradās līdzās skatu tornim, tur, kur meža vainagā ielejas vācu pusē gaisā izslējās augsta galotņu smaile.

—   Ko tad jūs īsti gribat pateikt, Rūdij?

Viņš izvairījās:

—  Es taču jums uzrakstīju, ko domāju un ko meklēju.

Un atkal viņa maigā, pamācošā balsī atteica:

—      Es arī jums uzrakstīju, ko par to domāju. Kaut kas taču ir pagājis, Rūdij, — laiks… Laiks ir pasaule … Kālab jūs satrūkstaties? Jūs runājat par «jauno garu» vai par «pasaules garu» un domājat par to pašu veco mīlestību — varbūt pat par mūžam uzticīgo? Ak pasaulīt…

Nevarīgs, it kā sasaistīts Rūdijs sēdēja viņai līdzās uz soliņa, rokas pārkāris pār vienkāršo atzveltni, rotaļājās ar spēku, mēģinādams stipro dēli aiz muguras salauzt kā jūgu, kas spiež, un sacīja:

—   Vai tad garīgas mīlas nav?

—   Esmu arī par to domājusi, — Lea atbildēja.

—   Un?

—      Ir. To sauc par izlīgšanu. Es gribu, lai jūs izlīgstat ar Armīnu ZāJigeru, kad viņš atgriezīsies. Gribu arī no savas puses darīt, cik spēšu. Kas es vairs cits varu būt — tikai žēlsirdīgā māsa, samariete…

Rūdijs taisījās pretoties, gribēja viņu satvert. Viņa parāvās nost. i

—      Nē, Rūdij, nerunājiet pretī! Te nav ko pretī runāt. Nav, ja gribat būt pilnīgi godīgs, ja gribat būt godīgs mīlot. Vajag izskaidroties, "kad laiks ir nobriedis. Neviens priekšlaikus nezināja, kā būs jāizskaidrojas … Bet tagad …

Lejā ciemā maigi iešalkojas strūklaka — Fīslera čells. Un kaut kur tālu ielejā kaukdams tam atsaucas kāds suns.

—      Kļūst vēsi, — Rūdijs beidzot sacīja un piecēlās. Lea nekustējās. Viņa palika sēžam, satvērusi villaines galus dūrēs kā zāļu lakata stūrus. Viņš nostājās viņai līdzās, sākumā it kā nogaidīdams. Tad noliecās pār viņu.

—   Lea … tu . ..

—      Esmu veca, Rūdij, savītusi un neglīta. Ta ir galvenā tēze . . .

—  Tu esi skaista, skaistāka par visām.

—   Naktī visi kaķi ir pelēki, tad nav nekādas atšķirības …

Rūdijs atlieca viņas galvu atpakaļ.

—   Lea …

Viņa atspieda abas rokas viņam pret krūtīm.

Kuplā zāle mežmalā ir mīksta. Un viņa atspiedusi abas rokas viņam pret krūtīm. Vējš pierimis; koku galotnes virs viņu galvām klusē. Tikai strūklaka ciemā šalc un šalc. Viņa atspiedusies abām dūrēm pret Rūdija krūtīm.

—  Tu esi skaista… skaistāka par visām, Lea…

Bet viņas āda vairs nav svaiga un krūtis nav stingras, un lūpas izkaltušas. Viņa atspiežas abām dūrēm pret viņa krūtīm un čukst viņam ausī:

—… atgriežoties atrada gani dārgās miesas pīšļos sairušas dzelkšņainu krūmu biezokni…

Strūklaka ciemā vēl arvien šalko saldās krītošās un kāpjošās kadencēs. Bet pakāpieniem ir doti citādi vārdi. Un viņa vairs neatspiežas ar dūrēm pret viņa krūtīm. Viņai tas nav jādara. Klusēdams, it kā līdz nāvei nomocīts, viņš guļ tai līdzās. Leas nagi iecirtušies viņa kaklā un nelaižas vaļā. Un viņa čukst: — Kas ir pelikāns? … — Pēkšņi kāds klusi ieklepojas. Un cita meitenes balss saka:

—   Van Boudena kungs mani sūtīja šurp ar segu jaunkundzei. . .

Sfinksas nagi atlaižas. Bet viņas acis vēl arvien dzeltenīgi zalgo pār mani . . .

Braukt — turēt rokās stūri — braukt ātrāk — vēl ātrāk — garajā nobraucienā aiz Zībenheizeras izslēgt ātrumu — ļaut ķerrai skriet savu ceļu — krava stumj uz priekšu, stāvais kalns rautin rauj lejup, brezents pland vējā. Ceļa līkumā būs vecs koks, tas mazlietiņ tikai nodrebēs un tad šalks joprojām, kā šalcis, it kā nekas nebūtu noticis, it kā gluži nekas nebūtu noticis. Un Hilda vairs nevarēs sacīt: cik jauki, ka tu esi pie manis … Viņai tad paliks vienīgi vējš … Turēt stūri rokās … ja nu tikai bremzes nepieviltu … Lejā gravā viņš ļauj motoram noslāpt, grīļīgām kājām nokāpj no motocikla un krišus nokrīt visā garumā mežmalas zālē turpat pie ceļa. Un tūliņ aizmieg kā nosists. Bet arī miegā viņu vajā dzeltenīgi zalgojošās Sfinksas acis, pūces acis …

Un tad otrā dienā viņš saka:

—   Vēl tikai malku ūdens, un tad es iešu. — Balss nosmok. Māte stāv kā akmens tēls. Viņš iziet ārā, it kā gribētu tikai priekšnamā pie krāna ieliet glāzi ūdens. Durvis klusi aizveras viņam aiz muguras. Hilda dzird ūdeni šļācam izlietnē. Redz viņu dzeram. Viņš djr.er no viņas plaukstām. Mirkļa sapnis ātri izgaist. Arā uz priekšnama klona sasitas raibā glāze. Viņas logam garām paslīd aša ēna …

Izskaidro taču savai meitenei, izskaidro savai mātei, kā ir tad, kad atveras Diotimas kaps un iznāk VIŅA, un tu seko viņai un ieraugi viņu rožu krūmā — satrūdējušu. Tu neproti to izskaidrot. Tu esi sevi pārvērtējis, domādams, ka sāksi skanēt, tiklīdz VIŅA tev pieskarsies. Viņa tev pieskārās, bet tu kļuvi mēmāks par mēmu. Tu esi svinā izliets mīlnieks, senvācu zostēviņš, kas māk nirt tikai klusos ūdeņos, tā sauktajos dziļajos ūdeņos, bet gāgādams meties bēgt, kolīdz dziļie ūdeņi sabangojas.

Ej projām no šejienes, Hāgedorn! Aizej bez atvadām. Aizej kaut kur projām, kur neviens tevi nepazīst, kur neviens nejautās, kā tevi sauc, no kurienes tu nāc un kāpēc tu esi stulbs un mēms un neproti citāds būt. ..

Četrpadsmita nodaļa

Māja, kurā dzīvoja Hāgedorni, atradās pakalnā, pilsētas nomalē, kur stāvais, akmeņainais ceļš — Vašleita — apmeta loku ap Reifenas kalnu un īsu brītiņu tecēja pa līdzenumu. Tā bija veca mūra māja ar biezām sienām un nolaidenu šīfera jumtu. Tā bija tāda māja, par kuru mēdz sacīt, ka garkājains vērsis varot padzerties no jumta renes. Jumta dzega un durvju šķērssija atradās vienā augstumā. Mājiņu varētu nosaukt arī par «slēpni», jo vecās kastaņas ēnā tā slēpās no pusdienas saules un kalna nogāzē no asā ziemeļrietumu vēja. Līdz pat krīzes gadiem tā piederēja kādam vīram, kas bija iznomājis no pilsētas vecās, jau pamestās bazalta lauztuves, cerēdams tikt pie mantas, bet iedzīvojies vienīgi lielos parādos, jo nespēja konkurēt ar Reifenbergas poraino bazaltu. Pilsēta izūtrupēja briesmīgi nolaisto māju, jo saimnieks bija palicis parādā nomas maksu par vairākiem gadiem. Toreizējā sociāldemokrātiskā pilsētas valde trīsdesmit otrajā gadā piešķīra mājeli Jcomunālstrādniekam Paulam Hāgedornam nomā. Pauls ņēmās lipinādams un mūrēdams, lāpīdams un krāsodams, atteicās no arodbiedrības kasiera un valdes locekļa pienākumiem un tāpēc arī tika sveikā cauri, kad pie varas nāca nacisti. Trīsdesmit trešā gada pirmajā maijā viņš no rīta piedalījās gājienā, klusībā lādēdamies, pieslējās Darba frontei un pēcpusdienā ķērās pie sava «slēpņa» četru nelīdzeno sienu balsināšanas. Ar jumtu virs galvas vien nepietiek, kā mēdz teikt — tik tur ir mājas, kur labi klājas. Arī šogad Pauls Hāgedorns bija no jauna nobalsinājis visas četras sienas un salabojis jumtu, kam ielas pusē piķējošo lidmašīnu ložmetēji bija izsituši caurumus. Gaiša un spodra mirdzēja vecā mājiņa kalna piegāzē varenās kastaņas paēnā. Bet Rūdijs nepameta ne skatiena atpakaļ. Kā trenkts viņš traucās lejup pa akmeņaino ceļu. Projām, tikai projām no šejienes! Un ar katru soli, ko viņš aizgāja tālāk no mājām, auga viņa vilšanās, jo neviens neatrāva vaļā virtuves logu, neviens neiznāca lievenī durvju priekšā un neviens nesauca: «Paliec! Rūdij . . . Rūdij . . .» Nē, māte nesauca, un nesauca arī Hilda, kurai nu gan patiesi būtu vajadzējis saukt viņu atpakaļ. Aiz muguras viss palika klusu, kad viņš nu jau otro reizi mūžā taisījās dezertēt — šoreiz pats no sevis. Varbūt varētu sacīt: šoreiz no mīlestības. Tā nenoteiktā, spītā un nevarībā dzimusī doma par bēgšanu, kura iešāvās prātā, kad viņam raibā ūdensglāze izkrita no rokas, sāka izvērsties par nopietnu nodomu. Bet pagaidām domas vēl bija žiglākas par darbiem: vispirms viņš aizies pie Vinšmaņiem un tur krietni paēdīs pusdienas. Kēte bija sacījusi, ka būšot raudzētas klimpas, lai viņš arī atnākot. Tad viņš paņems savu šofera jaku, veco, nodilušo ādas jaku, kura karājās uz naglas un kuras kabatā glabājās viņa personas apliecība un šofera tiesības, un pateiks Kētei: «Iedod man tirgus somu, iešu pastāvēt rindā pēc kartupeļiem. Konsumā dod kartupeļus. Tu nevari iet uz turieni tādā stāvoklī. Tur jau cits citu spiež nost. …» Bet viņš nestāsies vis rindā. Viņš aizies uz pastu un ar sarūsējušu spalvu uzrakstīs mājiniekiem kartīti. Lepni un skumji jaunekļa atvadu vārdi būs rakstīti tajā kartītē: «… Aizeju svešumā … Meklēšu laimi svešas puses nežēlīgajā saules svelmē … Ardievu, tēvs un māte, ardievu, māsas un brāli, ardievu, Hilda, un piedod man …» Ar pusdienas vilcienu, kas atiet bez ceturkšņa vienos, viņš aizbrauks no šejienes uz mūžīgiem laikiem. Tad arī pēdējais bērns būs projām. Kēte apprecējusies, bet jaunākos — Bārbeli un Kristofu māte nodevusi darbā uz laukiem, jo mājās tie nedabūja pilnu vēderu. Un, ja kādu dienu par viņu, Rūdiju, runās: viņš devās svešumā un tur nonīka un aizgāja postā, — kas tad būs vainīgs? Neviens nebūs vainīgs. Roze zied un nozied, nevaicājot — kālab, un tāpat zied arī īrisi un puķuzirnīši. Un kastaņa šalc tāpēc, ka tai jāšalc. Un es eju projām tāpēc, ka man jāiet projām. Tā cilvēks klīst pa pasauli. Un, kad viņš vairs necer uz žēlastību, tad atliek vienīgi līdzjūtība pašam pret sevi… Vai tās ir sāpes, par kurām runāja Leas tēvs? Bez ceturkšņa vienos atiet vilciens. Labāk klausīties, kā sarunājas vagonu riteņi ar sliedēm, automobiļa riepas ar ceļu. Tie par dzīves jēgu zina visvairāk . . .

Izmisumā un mulsumā Rūdijs tā aizdziedājās sēru meldiņos, ka aizmirsa pat klimpas, kuras gribēja saēsties pamatīgos daudzumos. Viņš nebija arī vērojis, uz kuru pusi iet. Skarbs sauciens «Stoi!» ķēra viņu kā zibens no skaidrām debesīm un pagaidām kā ar nazi nogrieza visas iespējas dezertēt pašam no sevis un varbūt arī no mīlestības.

—   Propusk! — Padomju sargkareivis izbalējušā blūzē nepazina žēlastības. — Propusk vai — nāc līdzi!

Kā gan Rūdijs varēja nokļūt šeit, apstādījumos aiz zivju dīķa! Šeit taču drīkstēja iet cauri vienīgi ar spe

ciālām atļaujām. Tas bija lieliem burtiem ir vācu, ir krievu valodā uzrakstīts visu ceļu sākumā. Visi ceļi pa apstādījumiem aiz zivju dīķa veda uz bijušo Slepenpadomnieka Depes ielu, kurai tagad nebija nekāda vārda, no kuras bija evakuēti visi iedzīvotāji un kuru savā rīcībā bija pārņēmušas Padomju Armijas daļas. Nelīdzēja vairs Rūdija stostīšanās, ka esot apmaldījies, posteņa kareivis viņu bez liekas runāšanas veda sev līdzi.

—   N>čevo apmaldīties! Davai, iet: komandatūra! — Un Rūdijam neatlika nekas cits kā soļot vien līdzi pa asfaltēto bezvārda ielu ar skaistajām terasēm, garām pakalnos celtajām savrupmājām, garām krieviem un vāciešiem, kuru sejās neredzēja ne mazākās līdzjūtības, cauri zaļi nokrāsotai koka triumfa arkai, milzīgam skaļrunim pilnā spēkā dārdinot balalaiku orķestra koncertu, līdz pat komandantūras sardzes istabai. Tur sargkareivis kaut ko noraportēja dežurējošajam seržantam, un tas tika ierakstīts gaitas grāmatā. Rūdijam vajadzēja nosaukt savu uzvārdu, un tas arī tika turpat iegrāmatots. Pēc tam dežurants kādam kaut ko ziņoja pa tālruni. Aizturētā vārdu viņš izrunāja «Gagedorns». Sargkareivi atlaida. Rūdijs pats sev šķita kā priekšmets, kas nodots atrastu mantu glabātavā. Viņš stāvēja dažus soļus atstatu no seržanta galda, un neviens nelikās vairs par viņu ne zinis. Neviens viņam neuzbrēca, neviens arī nepiedāvāja cigareti, neviens neraudzījās viņā naidīgiem skatieniem, bet neviens arī slepus uzmundrinot neuzsmaidīja. Seržants ar cirkuļu un lineālu palīdzību kaut ko zīmēja — izskatījās tīri kā pēc koka tilta. Kāds pusducis sargkareivju, kas pašreiz bija brīvi, gulšņāja uz lāviņām — citi gulēja, citi lasīja. Viens, pie loga sēdēdams, tīrīja automātu. Otrs stāvēja turpat līdzās un, domās nogrimis, klusēdams smēķēja. Trešais sēdēja uz centrālapkures radiatoriem un pūlējās ar hromatiskām mutes harmonikām uztvert balalaiku orķestra toņkārtu, kurš pilnā sparā brāzmoja trīsstāvu mājas pagalmā. Pie sienas karājās plakāts košā iespiedumā — ģenerālisimuss, ļoti stalts, ļoti tēvišķīgs, pelēkā mundierī ar sarkanām apmalēm, dzeltenos zābakos. Bet zem plakāta stāvēja tīri vācisks dokumentu skapis ar nolaistām žalūzijas durvīm. Pie augšējās līstītes vēl arvien atradās štancēta skārda plāksnīte ar inventāra numuru: ist. 102/06. Un virs plauktiņiem vēl tie paši alfabēta burti: A — D, E — G, H — K. Piepeši Rūdijam atplaiksnīja atmiņā, ka viņš taču jau reiz stāvējis šajā istabā. Uz šejieni — uz 102. istabu taču viņu atsūtīja ar visu iesniegumu, kuru bija uzrakstījis, kad brīvprātīgi iestājās armijā. Kāds feldfēbelis toreiz noteica: «Tip-top,» — iešuva iesniegumu vākos un novietoja plauktā H — K. Arā ejot, brīvprātīgajam «Heil Hitler!» neizdevās gluži tik braši, kā pats bija vēlējies. Ar kurpēm nevarēja papēžus sasist tā, lai noskan. Šodien viņam kājās bija tās pašas kurpes. Cik daudz kas bija palicis gluži tāds pats kā toreiz! Bet tomēr arī viss vecais pārvērties un kļuvis svešs, bezgala svešs. Kaut gan Rūdijam kājās bija kurpes, viņam likās, ka stāv basām kājām, skapis šķita ņirgājamies, paša vārds dobji atbalsojamies istabā, mākoņi; kas peldēja pāri robotajām meža galotnēm virs Reifenas kalna, vairs nepavisam nelīdzinājās sapņu kuģiem. Rūdijam, stāvot komandantūras dežūristabā, kur neviens viņu neievēroja, uzmācās nevarīgas, bezjēdzīgas dusmas, kas jaucās ar nožēlu. Viņam taču jau reiz bija šāda nojausma bijusi — ka pārnācis nevis mājās, bet mūžīgā svešatnē. Viņš to nojauta jau toreiz, pirmajā mirklī, kad ieraudzīja nesagrautās dzimtās pilsētas ainavu. Tas notika Kacenšteinas virsotnē. Bet toreiz Milda viņu aiz piedurknes vilka uz priekšu.

Tur to plecīgo puisi, kas stāvēja otrpus istabai pie loga un klusēdams smēķēja, to taču viņš pazina! Kad tas ievilka kuplāku dūmu, tad likās, ka kareivja blūze uz krūtīm pārsprāgs. Vēl viņdien tas bija pie Rūdija darbnīcā. Prasīja, lai samelinot salauzto sajūgu. Kālab ne! Strādāja abi klusēdami. Un strādājot atklājās, ka krievs no metināšanas sajēdz vairāk nekā Māgedorns. Kad darbs bija'pabeigts, nerunīgais milzis rūpīgi izmērīja sajūgu un izmēģināja to skrūvspīlēs. Tad viņš uz plaukstas pasniedza Rūdijam trīs papirosus kā nez kādu dārgumu, teikdams:

—   Sovetski tabak, saproti?

Bet tagad tas pats puisis izlikās tik svešs un vien-

aldzlgs, it kā viņi nekad nebūtu kopā metinājuši sajūgu un pīpējuši vienu tabaku. Visi krievi, Rūdijs nodomāja, taču mūs ienīst. Vai arī Grišina pieklājība nebija oficiāla un piespiesta? Ja viņiem ienāks prātā, viņi mani kopā ar kara gūstekņiem aizsūtīs uz Sibīriju. Uz tādiem, kas prot strādāt, viņi ir nadzīgi. Viņi Likai meklē iemeslu, lai dabūtu tādus rokā, un es, idiots, pats ieskrēju viņiem nagos . . .

Ieskanējās telefons. Seržants pamāja klusētājam. Tas sakārtojās, nospieda papirosu un aplika jostu.

—   Ejam!

Viņi uzkāpa divus stāvus augstāk un pa garu gaiteni aizgāja līdz stūra istabai, kur kāds jaunākais leitnants un sieviete, kas izpildīja tulka pienākumus, jau šķita viņu gaidām. Klusētājs nostājās pie durvīm.

—  Ko jūs meklējāt aizliegtajā zonā? — tulks jautāja cietā baltvācu izloksnē.

Rūdijs atbildēja, ka esot apmaldījies, esot tur iekūlies aiz veca paraduma, jo senāk vienmēr gājis cauri zivju dīķa apstādījumiem. Tas esot īsākais ceļš no viņa mājām uz darba vietu. Jaunākais leitnants neprasīja, lai pārtulko. Acīm redzot, pats saprata vāciski. It kā garlaikodamies, viņš sēdēja aiz rakstāmgalda un knibinājās ap plecu siksnu.

—   Vai lasīt neprotat? — jautāja tulks. Rūdijs neatbildēja. Atbildes neviens arī negaidīja. Rūdijam vajadzēja uzskaitīt, kas viņam kabatās, un par pierādījumu katru priekšmetu nolikt uz galda: samērā tiru mutautiņu, milzīgo lādes atslēgu, riepas ventili un naudas maku. Virsnieks aizdomīgi aplūkoja atslēgu un lūdza pārtulkot, ko ar tādu briesmoni varot atslēgt. Arī naudas maka saturu izbēra uz galda. Tur bija 70 mārku papīrnaudā, mazliet sīknaudas un sīciņa vara kapeiciņa. To jaunākais leitnants pastūma pie malas. Pašu maku viņš ilgi pētīja no visām pusēm. Maka ārpusē bija piestiprināta pelēka skārda nozīmīte — mazs tanciņš no tanku iznīcināšanas medaļas.

—  Tu — fašists, — ierunājās jaunākais leitnants.

Rūdijs uztraucies iebilda, ka viņš neesot fašists. Armijā iesaucot visus. Un viņa reģistrācijas apliecība

atrodoties jakas kabatā Vinšmaņa darbnīcā, lai pajautājot Reifenbergas birģermeistaram, tas viņu pazīstot no bērna kājas, tas arī apliecināšot, ka viņš, Hāgedorns, neesot bijis fašists. Bet uz beigām viņa satrauktais protests pieplaka. Rūdijs nemaz nebija tik droši pārliecināts par to, ko sacītu Rotlufs. Tulks šo to atzīmēja un pierakstīja arī visus priekšmetus, ko Rūdijs bija izvilcis no bikšu kabatām. Atpakaļ paņemt viņam atļāva vienīgi mutautiņu. Tulks sacīja, ka viņa vārdus pārbaudīšot, bet jaunākais leitnants kaut ko pavēlēja klusētājam. Tas noteica:

—  Ejam! — un atvēra durvis. Zaļa kravas mašīna aizveda Rādiju un viņa apsargu. Vēl arvien skanēja balalaiku mūzika.

Miertiesas cietuma piebūvē labsirdīga izskata sargkareivis ar gaišām ūsām atvēra kādas durvis un itin maigi iestūma Rūdiju kamerā. Apcietinātais palika iekšpusē pie tērauda durvīm slāvam. Saules stari kā kūļos sasietu šķēpu asmeņi slīpi krita plašajā kamerā pa aizrestoto logu, kas atradās pie pašiem griestiem. Un šai slīpo staru gaismā Rūdijs ieraudzīja trīs pazīstamas sejas. Viņš tās pazina uzreiz. Tāpēc arī kaklā aizķērās kūtrais, negribīgais sveiciens, kas jau bija mēles galā. Seja, kas atradās vistuvāk, bija vispretīgākā. Tā piederēja balamutēm ar skārda pogām līdzīgajām acīm un vēršapauri, tā piederēja «Musolini», bijušajam vingrošanas skolotājam, kas toreiz Fīslera vietā kļuva par skolas direktoru, tipam, kas Leu dēvēja par «šo Fīsleri» un viņas pielūdzējus par mīkstčaulīgiem jēpīšiem, par neliešiem, kuriem vajagot pierē iededzināt kauna zīmi. Tagad šis izplūdušais, resnais subjekts sēdēja pa labi no durvīm uz atejas vāka. Rokas uz resnajām ciskām atspiedis, lielo apakšžokli kā gremodams pastiepis uz priekšu, viņš spožajā saulē, kas pašreiz apspīdēja atejas kaktu, mirkšķināja acis, zem kurām nokarājās savītušas ādas maišeļi. Rūdijs redzēja, ka vēršapaurim pilna mute zelta zobu.

Abi pārējie kameras iemītnieki bija lieli, plecīgi tēvaiifi un, rokas pār krūtīm sakrustojuši, stāvēja, atspiedušies pret guļamlāvām. Viens no viņiem — vecākais — bija mācījies Zāligera klasē, bija kopnieks

Hitlera jaunatnē un toreiz augsto garu tiesā tēloja prefektu, salauza irbuli par zīmi, ka apsūdzētais Hagedorns notiesāts, un pagrabā bendem norādīja, kādā virzienā laist ūdens strūklu. Viņu sauca par Depi, un viņš bija tā slepenpadomnieka Depes mazdēls, kura vārdā senāk bija iedēvēta skaistā iela ar terasēm un pakalnos uzceltajām savrupmājām. Rūdijs zināja, ka šis kauslis, kas cēlies no Reifenbergas dižciltīgākās patriciešu ģimenes, kara laikā uzkalpojies līdz banfīrera pakāpei Hitlera jaunatnē. Frontē gan esot izturējis tikai dažus mēnešus. Pirmajā ziemā, karojot pret krieviem, esot nosaldējis kājām pirkstus — leitnanta pirkstus, protams, bet šopavasar, kad viss jau gāja uz galu, viņš esot organizējis «vilkačus». Šī seja ari šobrīd bija tikpat augstprātīga un salta kā senāk. Laikam jaunākais puisis, kurš stāvēja Depem aiz muguras, pret gujamlāvām atspiedies, un kura vārdu Rūdijs neatcerējās, bija vienīgais «vilkatis», kas priekšniekam atlicis. Pārējie puišeļi, kā Rūdijam tika stāstījusi māte, esot pie laika aizmukuši. Arī piecpadsmit gadus vecajam Kristofam Hāgedornam palaimējās izbēgt. Bet šis uzticamais vilks, Kristofa vienības karodznieks, bija draudējis mātei ar jājampātagu un brēcis, ka šī savu plenča dēlu esot sakūdījusi uz bēgšanu. Paraugoties septiņpadsmit gadus vecā puiša svaigajā sejā, kurā tikko uzdīgusi pirmā pūka, neviens nebūtu varējis pateikt, ka viņš spēj būt tāds fanātisks nezvērs. Viņa tēvu pilsētā mēdza uzskatīt par ļoti kārtīgu un godīgu cilvēku, kas Depes firmā, kura ražoja uzšuves, apmales, uzplečus un dažādus spīguļus, bija uzkalpojies līdz pilnvarotā postenim. Arī viņa atvasīte tīkoja uzkalpoties — ar jājampātagas palīdzību. Un droši vien zēniņš vēl šobrīd loloja lielkundzisko sapni. Vismaz viņš visiem spēkiem pūlējās piešķirt sejai to pašu salto augstprātības izteiksmi, kāda atspoguļojās Depes fizionomijā.

Rūdijam, tiklīdz viņš ieraudzīja, kas šie par putniem, labdiena iestrēdza kaklā, bet šie, šķiet, viņu nemaz nepazina. Nevienā no visām trim saules gaiši apspīdētajām sejām neparādījās ne mazākais pārsteigums. Viņi tikai aizdomīgi pablenza uz Rūdiju. Un, tā

kā ari viņa sejā atspoguļojās dziļas aizdomas, tie neuzticīgi un instinktīvā naidīgumā klusēja.

Kamerā pie pašiem griestiem atradās divi aizrestoti logi. Bet otram logam stikli bija aizkrāsoti un turklāt tas bija aiznaglots. Saules gaisma un siltums varēja ieplūst vienīgi pa logu kreisajā pusē, kura aizvirtnis bija līdz galam atvērts. Zem logiem novietots neliels soliņš, galds un divi ķeblīši. Pie kailajām sānu sienām atradās gujamlāvas — pie katras pa divstāvu lāviņai. Vienai guļvietai tātad vēl jābūt brīvai — droši vien ēnas pusē. Rūdijs gāja turp un taisījās rāpties uz augšējās lāviņas, gribēdams apgulties un aizmigt. Viņā vēl bija saglabājusies veselīgā, flegmatiskā iedaba, kas uz ļoti spēcīgiem garīgiem pārdzīvojumiem reaģēja ar vēlēšanos gulēt. Un šeit vislabākā izeja bija likties uz auss un aizmigt, lai nebūtu jāskatās sejās, kuras kā riebīgā ēnu spēlē iznirušas no pārdzīvotās, nolādētās pagātnes.

Taču, tiklīdz viņš grasījās kāpt uz augšējās lāvas, vēršapauris, uz atejas vāka sēdēdams, uzsauca:

—   Tā ir mana vieta!

Labi, viņš liksies garšļaukus uz apakšējās lāviņas. Salmu maišelis uz tās gan bija gluži plāniņš un šļaugans, droši vien krietni patukšots. Bet stūrainais Depe, kuram nebija skaidrības, vai jaunais ir vienkārši apzadzies un tāpēc krievi to iespundējuši, vai arī tas ir notverts fīreram uzticams vīrs, tomēr gribēja uzzināt, kādu dziesmu svešais putns dzied. Asā tonī, it kā viņam plecā vēl aizvien karātos baltā, izvītā aukla, viņš kā skaldīt noskaldīja:

—   Heil Hitler, kamerād!

Rūdijs neviļus satrūkās. Viņš stāvēja ar muguru pret abiem vilkačiem un redzēja vienīgi vēršapaura fizionomiju, kurš ar brutālo žokli it kā gremoja saules puteklīšus. Rūdijs gribēja atcirst Dcpem kaut ko spēcīgu, gribēja ar atbildi tam iezvelt pa žokļiem. Mirkli viņš taisījās Depem atbildēt: «I ad Graecum Pi!» — «Vācies pie karātavām!». Bet viņš bija par kūtru sākt strīdu sen pagājušo notikumu dēļ, jo domāja: arī rupjībā man viņus nepārspēt. Tāpēc viņš pat neatgriezies noteica tikai: — Iepūt man! — un tūliņ nolikās uz plānā salmu maišeļa, uzgrieza kompānijai muguru un nodomāja: cik labi, ka ārā gaiteni stāv padomju sargkareivis ar mīkstajām ūsām, kuru varētu izsaukt, ja šie brāļi kļūtu pārāk uzmācīgi. Viņam aiz muguras tomēr nekas nenotika. Abi vilkači sačukstējās. Bet vārdus nevarēja saprast. Vēršapauris gremoja saules puteklīšus. Varēja pat dzirdēt zobus pirkstam. Taču Rūdijs neaizmiga. Viņš gulēja pavisam modru prātu un ausījās, vai vilki nezogas pie viņa guļvietas. Bet tie nenāca. Viņš tikai dzirdēja, ka Depe, mazliet balsi pacēlis, noteica:

—   Kaut kāds stulbs neģēlis, kas krieviem nospēris auzu pārslas… — Tātad ari šoreiz tāpat kā vienmēr: no visbriesmīgākajiem nacistiem varēja paglābties vienīgi ar muļķību. Bet kādreiz nebija iespējams izturēt, pat Pīfkes morāle kādreiz sabruka, un kaut kas spiestin spieda aiziet pie munīcijas groziem, uz kuriem bija sakņupusi meitene un raudāja, zaļo lakatiņu pie mutes piespiedusi, ka sirds vai lūza, un pārtraukt oberfēnriha fon Kortas kunga runas plūdus. Manī ir kaut kas tāds, nosprieda Rūdijs, kas domā pats savas domas, un tā ir mana labākā daļa. Es aiziešu no Reifenbergas, ja vien man ļaus to pašam izdarīt, bet pirms tam vēl es Depem un tam bifelim, un tāpat tam pūkainajam zaļknābim pateikšu, lai viņi savus liekos maskarādes ģīmjus pakar senlietu muzejā pie sienas . . .

—  Tas stulbiķis guļ, tādiem jau viss vienalga, — sacīja Depe.

—  Vai nu viņš guļ vai neguļ, — atteica vēršapauris, — mēs turpināsim saules jogas nodarbības. Nacionālsociālista garu cildenu dara viņa ticība saulei.. . — Un bifelis sāk skaitīt vilkiem fragmentus no saules pielūdzēju lūgsnas:

—   Baldur … tu, Votana un Freijas dēls … stiprini mūsu lepno gribu … uzturi kvēli mūsu ticīgajās sirdīs … Svētais varoni, liec cēli plīvot karotāju standartiem . ..

Gaitenī nošķind skārda trauki. Tiek atslēgtas blakus kameras. Bifelis pietraucās kājās no atejas vāka un pirmais piestājās pie durvīm, lai saņemtu ēdienu.

Rūdijs kāpostu zupas bļodiņu dabūja pats pēdējais. Kad viņš ar karsto skārda trauku rokā atkāpās no durvīm, sargkareivis tās atkal aizslēdza, un ratiņi ar čuguna kublu aizripoja tālāk pa gaiteni. Vilki apsēdās uz ķeblīšiem, iepleta elkoņus uz galda plati jo plati un pūzdami dzesēja zupu. Bifelis, kājas izpletis, sēdēja uz īsā soliņa kā tronī. Taču viņiem nemaz nevajadzēja tik demonstratīvi ieplesties. Rūdijs bija nolēmis nesēsties pie viena galda ar saules pielūdzējiem, lai to saltās fizionomijas viņam nesamaitātu ēstgribu. Viņš piemetās turpat uz savas lāviņas malas un novietoja karsto bļodiņu starp ceļiem. Tīksmīgi ostīdams ķimeņu un majorāna smaržu, viņš jau priekšlaikus izbaudīja gaidāmās maltītes priekus, ar vieglām skumjām atceroties, ka arī māte mēdza kāpostu zupai likt klāt ķi-" menes ar majorānu, un uz bridi pilnīgi aizmirsa, ka atrodas pretīgajā Baldura mācekļu sabiedrībā. Bet pat lielākais ķeceris nevar dzīvot mierā, ja viņa dievbijīgajam kaimiņam tas nav pa prātam. Viens no trijotnes — pūkainais zaļknābis — piecēlās, viltīgi, it kā viņam nekas ļauns nebūtu padomā, sabāza rokas bikšu kabatās, laiski pienāca pie Rūdija un, iekām tas paspēja atjēgties, ar kājas spērienu notrieca tam bļodiņu no ceļgaliem. Daļa karstās viras iešļācās pārsteigtajam Rūdijam sejā. Viņš iekliedzās no sāpēm un dusmām un pietraucās kājās, lai zaļknābim atmaksātu par izdarīto nelietību. Bet tas pēkšņi pazuda kā miglā. Rūdijam vajadzēja ar mutautiņu izslaucīt acis. Kā no tālienes viņš dzirdēja zaļknābja ņirdzīgo balsi:

—   Vari uzskatīt, ka savu tiesu esi saņēmis, mēslu vabole … — balss tuvojās. — Tu pats nejauši izgāzi strebjamo. Skaidrs? Ja būsi tik stulbs, ka iesi sūdzēties, tad velnu redzēsi. Skaidrs? … — Runātājs pienāca vēl tuvāk. — To cūcību tu uzslaucīsi. Ivanam ir spainis un lupata. Un turklāt tu mums vēl atvainosies, ķēma purns. Skaidrs? Nu …

Runātājs aizgāja. Rūdijs dzirdēja, ka tas pastūma ķeblīti. Tad sāka ar baudu strēbt zupu. Pamazām migla acīs nozuda. Acis gan vēl sāpēja, un seja sūrstēja.

Tīri labi, ka acumirkļa aklums mazliet bija noremdējis neprātīgās dusmas. Viņš juta, ka samirkušais krekls līp pie krūtīm, bet bikses — pie stilbiem. Riebuma sajūta vienā mirkli atkal pārvērta neprātīgās dusmas naidā, kas bija viņā uzjundījis, ienākot kamerā. Tikai nu naids vairs nebija kūtrs. Viņam uzmācās vēlēšanās rīkoties, ar dūri nomaksāt vecos parādus, vēlēšanās, kādu viņš līdz šim nekad nebija pazinis. Bet šim anarhistiskajam kaušanās priekam tomēr piemita arī mazdrusciņ saprāta — proti, viltība. Ar mutautu Rūdijs noslaucīja kāpostus no krekla un biksēm. Bifelis un zaļknābis viņu vēroja. Lai domā vien, ka par mēslu vaboli nogodātais, zobus griezdams, samierinājies ar piespriesto sodu. Lai domā. Depe, kurš, bez šaubām, bija nelietību izperinājis un licis zajknābim to izdarīt, izlikās, it kā vispār nekas nebūtu noticis. Viņš vienā mierā strēba kāpostu zupu. Un Depem bija tāds pats garš kakls un tādi paši paplāni gaiši mati kā Zāligeram. It kā grēkus nožēlodams, Hāgedorns piegāja pie galda, nostājās šaurumā, tā ka Depe palika viņam kreisajā pusē, un sacīja:

—   Es gribētu, — tad apklusa, it kā samulsa. — Es gribētu patiešām visu noskaidrot līdz galam ar jums, aunagalvas …

Vēl teikumu nepabeidzis, viņš ar kreiso roku satvēra Depi aiz matiem, parāva tam zodu uz augšu un ar labās rokas dūri ievilka pamatīgu belzienu pa pašu zodu. Atmuguriski no ķeblīša noveldamies, Depe izbrīnā pārgrieza acis. Hāgedorns nevilcinādamies uzgāza vēl viņam virsū galdu ar trim neizēstām zupas bļodiņām. Ar šo mēmo puanti Rūdija viltīgi pārdomātā atriebība arī bija galā. Eksplozija bija iztērējusi gandrīz visus viņa spēkus. Bet nostrādāts godam. Visu turpmāko, kā tas Hāgedorna dzīvē arvien mēdza būt, atkal noteiks pārējo izturēšanās. Bifelis bija piesarcis līdz ausu galiem. Viņš vaibstījās, it kā meklēdams kaut vai grīdsegu, kur iecirst zobus. Viņš tomēr nebrēca, ari Zaļknābis cieta klusu. Zaļknābis noliecās pār Depi, kas vaidēdams sāka atjēgties no apdullinājuma. Hāgedorns, ķebli rokā satvēris, atkāpās pie kameras durvīm. Ķebli varēja izmantot par vairogu, bet katru tā kāju — par sitamo. Bifelis piegāja Hāgedornam pavisam tuvu klāt un, siekalas šķiezdams, sāka ar viņu runāt:

—   Kas tad jūs īsti esat, ja neesat nolādēts spiegs? Bet tāds jūs neesat. Iesūtīts spiegs būtu izturējies gudrāk. Es pateikšu, kas jūs tāds esat: neizmērojams stulbenis, ja atsakāties pieņemt likteņa kopību, ko mēs jums piedāvājām… — Rūdijam sejā sitās runātāja gārdzošā elpa un siekalu šļakatas kopā ar nelabu smaku. Tāpēc viņš atstūma Bifeli rokas garumā no sevis nost. Tomēr tas ir nedomāja atkāpties un turpināja:

—   Bet varbūt jūs esat gļēvulis? Varbūt baidāties no krieviem? Mūsu reihs, draudziņ, pratīs pieminēt tos, kas palika tam uzticīgi, bet… — Bifelis kā zvērestā pacēla pirkstus pret griestiem, — bet zinās arī, ko darīt ar gļēvuļiem un nodevējiem! — Tad viņš sāka runāt pareģa balsī, kas zīlē kafijas biezumos: — Krievi, boļševiki, draudziņ, vienā jaukā dienā tik žigli būs spiesti pazust no mūsu reiha svētās zemes, ka ir cepures nepaspēs galvā uzmaukt. Un tas notiks, iekams kokiem vēl lapas būs nobirušas. — Bifelis pūta to pašu veco uzvaras fanfaru meldiņu, bet vārgi, kā uz ķemmes. Un taču — vai šis pats Rūdijs Hāgedorns, kas it kā iespītējies, it kā apmulsis stāvēja pie kameras durvīm, vēl pirms nepilna pusgada nebija skrējis, kurp sauca šīs fanfaras, kaut arī toreiz tās jau lika pūstas uz miroņu kauliem? Ko viņš tagad darīs? Hāgedorns bija domājis, ka iznāks sīvs kautiņš, bija sagatavojies savus argumentus izteikt ar dūres cirtieniem un pat jau iepriekš par to nopriecājies. Viņš jutās vīlies pretiniekos. Tie ir negrasījās viņam uzbrukt. Arī Depe, uztrausies kājās, stāvēja, mazliet vēl apstulbis, nedz pats taisījās mesties viņam virsū, nedz Zaļknābi kūdīja, nedz arī pārtrauca Bifeli. Un Bifelis pūta tālāk sen pazīstamajā brašajā, kareivīgajā meldiņā:

—   Ienaidnieks mūs piespiedis pie zemes ar nesamērīgu skaitlisku pārākumu. Mēs esam ieslēgti, vārda tiešākajā nozīmē ieslēgti. Tādos gadījumos jāierokas, draudziņ, jāierokas visiem vienā, nesalaužamā likteņa kopībā … — un atkal rakstu pravieša balsī piebilda:

—   Es nerunāju tukšu, sacīdams, ka armija, kas visus iztrūcinās, jau ir apbruņota. Pasaule zina, kas ir tās vislielākais ienaidnieks …

Hāgedorns paberzēja plecu pret durvju tērauda apkalumu, it kā viņam niezētu. Tad viņš teica:

—   Pirms septiņiem gadiem jūs mani pādzināt no skolas, studiju direktora kungs, vai atceraties? Skolnieces Fīsleres dēļ. Viņa bija pusebrejiete. Arī šo meiteni jūs padzināt? Kopā ar Dr. Fīsleru. Arī to jūs … Vai atminat? . ..

Bifelim atkārās * apakšžoklis, Depe sarauca uzacis. Depe, kuram Hāgedorns no paša pirmā brīža bija šķitis kaut kur redzēts, piepeši sāka atcerēties. Viņš atcerējās apsūdzēto Hāgedornu, stūrgalvīgo priekšpēdējās klases ģimnāzistu, kas nebija pārcietis trešās pakāpes nāvi. Bet izbīli un nicināšanu viņš varen veikli prata noslēpt aiz sastingušas, saltas augstprātības maskas. Turpretī Bifelis neprata izbīli noslēpt. Muti plātīdams, viņš velti meklēja vārdus. Lielā runātnieka samulsusī klusēšana Hāgedornu tā iepriecināja, ka viņu sāka dīdīt nelabais. Tāpēc viņš teica:

—   Vakar es kopā ar jauno birģermeistaru un padomju virsnieku kultūras jautājumos biju dzimšanas dienas svinībās pie Dr. Fīslera. Viņš atkal uzņemsies Gētes skolas vadību …

Protams, Hāgedorns gribēja palielīties, gribēja no jauna atmodināt apklusušās aizdomas, ka viņš runā kopīgu valodu ar tiem, kas atrodas otrpus tērauda durvīm. īstenībā tā bija viena no tām puspatiesībām, kas ir ļaunākas par meliem un kam nav nekā kopīga arī ar īstu viltību, tā bija gluži vienkārša faktu jaukšana. Hāgedorns arī pats juta, ka spēlējis lētu spēli, un, plecus paraustīdams, piebilda:

—   Bet šodien krievi mani ietupināja par to, ka bez atļaujas gāju cauri zivju dīķa apstādījumiem.

To viņam neviens no visiem trim vairs nenoticēja. Zaļknābis pat gluži atklāti noteica:

—  To tu vari stāstīt savai vecmāmiņai.

Bifelis apgriezās un, elkoņus pie sāniem piespiedis, rokas dūrēs sažņaudzis, sāka snāt pa kameru kā gargabalnieks — sešus soļus turp, sešus atpakaļ, mezdams

asus likumus ap izlietās kāpostu viras peļķēm. Un Depe nolēma, ka pienācis laiks rīkoties. Ivani mums iesūtījuši šo jēpīti kā uti kažokā, lai mūs izspiegotu. Bet jēpītis tādam darbam ir par stulbu, mūsu laime, ka par stulbu, viņš ir tikai kauslis ar proletārieša morāli. Ar katru jārunā tādā valodā, kādu tas saprot. Viņš gāja Hāgedornam klāt. Un Hāgedorns, domādams, ka nupat sāksies kauliņš, pacēla dūrēs savilktās rokas pret krūtīm. Bet Depe sacīja:

—i Aizmirsīsim tās blēņas, draugs. Kādi laiki, tādas metodes. Jāzina taču, ar ko esi saticies. Tāds vīrs, kas nejauj sevi apcelt, ir no krietna koka tēsts, man allaž tādi patikuši labāk nekā gļēvi puņķutapas … — Depe sniedza Rūdijam roku, izturējās īsti bruņnieciski, ar cieņu, izslējies taisns kā miets.

—   Noslēgsim pamieru, Hāgedorn. Es zinu, kas tu esi. Vai tad nesen vēl kopā ar mums nebiji tankists un nenēsāji pirmās pakāpes dzelzs krustu?

—  Tas ir pagājis, — atteica Hāgedorns.

—  Sit saujā: tikai pamieru, vairāk ne …

Lea grib, lai es izlīgstu ar Zāligeru … Un Rūdijs saņēma Depes pastiepto roku.

—   Tikai pamieru, vairāk ne . . .

Zaļknābis izļodzīja vienu galda kāju un pastūma to zem apgāztā galda. Bifelis dauzīja pie durvīm, līdz ienāca sargkareivis, un, plati žestikulēdams un vārdus kā pupas bērdams, stāstīja, kas kamerā noticis:

—   Galds — kaput, galds — niks labi. Zupa — labi, kaša — labi, ai, cik labi! … Bet laba kaša izlija, poņimaju?

Sargkareivis aizveda Bifeli sev līdzi. Atgriezies tas atnesa spaini ar ūdeni un divas lupatas. Pats tūdaļ arī sāka slaucīt grīdu.

—   Davai! — sargkareivis uzsauca, norādīdams uz otru lupatu. Depe iegrūda Zaļknābim dunku sānos.

—   Nu, ko gaidi! .

Zaļknābis īgni saknieba lūpas. Kad kamera bija uz-

tīrīta un galds atkal stāvēja uz visām četrām kājām, Bifelis lūgdamies pastiepa tukšo bļodiņu. Labsirdīgais kareivis apskaitās un uzbrēca:

—   Durak!

Sašņurcis Bifelis padevās liktenim, salasīja visas tukšās bjodiņas un karotes un nolika traukus gaiteni uz grīdas.

Kad Hagedorns apgrieza salmu maisu otrādi, jo ari maiss bija nošļakstīts, viņš uz dēļiem atrada avīzi. Tas bija «Vietējo Ziņu» numurs. Avīzei bija 11. jūnija datums. Pirmajā lappusē bija ievietots Komunistiskās partijas Uzsaukums. Trijotne, ar kuru tikko bija noslēgts pamiers, ņirdzīgi smīknēja, kad Hāgedorns sāka lasīt Uzsaukumu. Bet nekā vairāk kā ņirdzīgi vīpsnāt tie neuzdrošinājās. Kopumā Hāgedorns pilnīgi piekrita visām desmit komunistu uzsaukuma tēzēm. Viņš tur atrada arī lozungu par patiesi demokrātiska, progresīva, brīva gara attīstīšanu, kuru jau bija izlasījis uz Zībenheizeras skolas fasādes. Tas viņam jo īpaši iepatikās. Droši vien arī Fīslers domāja tāpat, citādi nebūtu licis piestiprināt lozungu pie skolas. Bet daži atsevišķi vārdi uzsaukumā Hāgedornam nepatika. Piemēram, tekstā vairākās vietās bija minēts vārds «likvidācija». Tas viņam nepatika, viņš negribēja par to nekā zināt, jo vārds šķita pārlieku boļševistisks. Un boļševisms un demokrātija, pēc viņa domām, saderēja kopā tāpat kā uguns un ūdens. Pirms kara viņš reiz bija skatījies filmu, kurā kāds komisārs ar gludi noskūtu galvu — tīrais sātans pēc izskata — nepārtraukti runāja par likvidāciju un veselām ģimenēm iznīcināja Pievolgas vāciešus. Rūdijam pārskrēja šermuļi, izlasot šo vārdu. Hāgedorns izlasīja arī vēl šādu teikumu: «Mūsu nelaime bija tā, ka miljoniem vāciešu iekrita nacistu demagoģijas slazdos …» Un viņš nodomāja: taisniba, bet. uz mani tas vairs neattiecas. Pie tāda mušpapīra kā «reihs», «likteņa kopība», «ierakšanās zemē» es vairs nepielipšu. Un tādi vīri kā Grišins vai tas klusētājs, vai jaunākais leitnants un pat šis ar mīkstajām ūsām uzliks cepures galvā tad, kad paši gribēs, un arī no Vācijas aizies, kad paši gribēs. Šis Bifelis man izskatās pēc tāda, kas ar lūgšanām grib panākt neiespējamo. Izlasījis avīzi, Hāgedorns pagriezās pret trijotni, kas ar koka skaidiņām spēlēja uz kauliņiem:

—   Kungi, taisnības labad šajos grūtajos laikos visiem čubu maišeļiem jābūt vienādā biezumā. Tātad lūdzu…

Un Depe tūliņ atsaucās:

—   Jā, draugi, viņam taisnība …

'' Hanss Hempelis, Reifenbergas tautas policijas komisārs, notvēra savu svaini birģermeistaru brīvā pusstundā starp divām sēdēm.

—   Komandantūra mums atsūtījusi izskatīšanai kādu lietu. Hāgedornu Paula puika šorīt bez atļaujas un personas apliecības kā apdullis drāzies pa apstādījumiem. Stāsta, esot apmaldījies. Ak tu mūžs, tāds kamielis, turpat jau divdesmit piecus gadus vecs, šeit dzimis un audzis un grib iestāstīt, ka apmaldījies! Lai nu būtu kā būdams, viņš uzdevis tevi par liecinieku. Komandantūra ieteic kādu vieglu pārmācību. Bet, ko īsti, to nosaki tu. Es liku viņu atvest šurp. Pašreiz viņš sēž lejā iecirknī un nemāk pateikt ne pušplēsta vārda, sprukstiņš gatavais …

Ernsts Rotlufs atvēra darbistabas logam abas puses un novāca no sēžu galda smirdošos pelnu traukus. Klausīdamies svaiņa runas plūdos, viņš pasmaidīja. Hanss jaunajā darbā metās ar tādu sajūsmu, ka bieži vien aizrāvās ar dramatismu, kad vajadzēja palikt mierīgam un lietišķam. Notvēris kādu pusaudzi riteņbraucēju, kas nebija ievērojis satiksmes noteikumus, tūliņ aizsvilās un noskaitīja grēciniekam turpat ielas vidū īstu morāles sprediķi. Bet, tā kā satiksmes regulēšana neietilpa viņa resorā un viņš nezināja no galvas altiecīgos paragrāfus, turklāt jaunības gados pats bijis pārdrošs riteņbraucējs, pamācības allaž iznāca mazliet komiskas. Apmēram šādā garā:

—   Vai tu, diegabikse, domā, ka pašā pilsētas vidū vari griezt līkumus kā kliņģerus? Tad tu pamatīgi maldies. Un, lai vēl labāk iegaumētu, ka tā nedrīkst, tu rīt ieradīsies iecirknī un samaksāsi trīs markas soda naudas demokrātiskās kārtības labā . ..

Un, kaut arī komisārs Hanss Hempelis nevienu pārkāpumu neatstāja nesodītu, tomēr viņš bija ļoti iecienīts godīgo cilvēku vidū. Ar spekulantiem un zagļiem viņš apgājās bez mazākās saudzības, un ikviens zināja, ka uz piekukuļošanas mēģinājumiem viņš atbild ar dūres belzienu. Kvalificētais mūrnieks, kādreizējais reihsbannera loceklis, iemantojis iesauku «Stilpneru Kārlis» un pats ar to varen lepojās; pie šā goda viņš ticis laikam gan tādēļ, ka visur un vienmēr bija taisnīgs, runāja bez aplinkiem, cepuri nēsāja mazliet vieglprātīgi pakausī atstumtu un tumšzilos formas svārkus neaizpogāja līdz pašai augšai. Bet ar Rūdiju Hāgedornu viņam neveicās. Tiklīdz Hempelis bija pateicis: «Tu, šķiet, esi tāds pats stūrgalvīgs buks kā tavs tēvs,» — Rūdijs iespītējās no tiesas. Bija jau arī par traku — puisis neparko negribēja vai nevarēja paskaidrot, kā nokļuvis apstādījumos aiz zivju dīķa. Rotlufam komisārs sacīja:

—   Gribēju viņam noskaitīt mazu pamācību, likt samaksāt piecpadsmit mārku soda naudas un palaist, lai tek uz mājām. Bet, ja tāds zellis sāk spītēties, tad jāuzliek smagāks sods — jāaudzina. Ko tu ieteiktu, Ernst?

Birģermeistars izskatījās ļoti noguris. Viņam bija pilna galva citu rūpju. Un viņš patiesi šajā brīdī nezināja, ko iesākt ar Paula Hāgedorna puiku. Tāpēc viņš teica:

—   Iekams tu izdari juridisku dvēseles slepkavību, aprunāsimies ar Elzu Polu. Audzināšanas jautājumi ietilpst skolu resorā.

Viņiem vajadzēja uzkāpt tikai vienu stāvu augstāk Reifenbergas rātsnamā ar skaistajām griestu ailēm. Ernsls pastāstīja svainim par apspriedi, kuru nule bija vadījis. Tajā piedalījušies Reifenbergas transporta līdzekļu īpašnieki. Kravas motortransporta kapacitāte salīdzinājumā ar pirmskara laiku noslīdējusi līdz divdesmit vienam procentam. Turklāt šajā skaitā ietilpa arī tie transporta līdzekļi, kurus labākajā gadījumā varēja izmantot vienīgi tuviem braucieniem. Pilsēta, kurai nebija pašai savas «produktu flotes», ko nosūtīt uz ieleju, uz Berdu un vēl tālāk uz Meklenburgu un Altmarku, nespēja piegādāt iedzīvotājiem papildu pārtiku. Bet katra tonna tomātu, sīpolu vai kāršpupiņu, ko varēja pārdot uz papildtaloniem, nozīmēja iegūt gramū uzticības izsalkušajos ļaudīs, kas šaubīdamies un zūdīdamies dzīvoja no rokas mutē. Taču mašīnu īpašnieki notēloja stāvokli vismelnākajās krāsās, vispārējās apgādes uzlabošana tos interesēja diezgan maz. «Kreisie» braucieni mašīnu īpašniekiem deva daudz lielāku peļņu. Rotlufs lauzīja galvu, kā iegūt dažas smagās mašīnas pilsētas īpašumā.

Pēc īsa brīža pie viņa ieradīsies cita aroda ļaudis: slimnīcas vadība ar medicīnas padomnieku Holcmani priekšgalā. Un tas sacīs: mums trūkst pārsienamā materiāla, birģermeistara kungs, trūkst medikamentu, veļas un galvenokārt — stabila apgaismojuma operāciju zālē. Nesen mums viena operācija neizdevās tādēļ vien, ka pēkšņi pietrūka strāvas. Tā vairs tālāk nevar iet, birģermeistara kungs …

Arī Elzas Polas istabā ņudzēja kā baložu būrī. Jau ārpusē pie durvīm drūzmējās apmeklētāji. Visi skolotāji, bijušie nacistu partijas biedri, bija saņēmuši atlaišanas pavēli. Tagad tie bariem vien nāca šurp; pie svārku atloka vairs nespīdēja baltā vēršacs; tie, rokas lauzīdami, apgalvoja, ka Hitlera partijā iestājušies piespiedu kārtā un kolēģis Meiers vai Lēmanis, kas nav bijuši partijā, varot apliecināt, ka stundās šie bijuši pilnīgi apolitiski. Lūdzēju vidū bija arī gados vecāki cilvēki, kuriem jau gandrīz izkalpota pensija, krietni sava amata pratēji, kuru Elzai Polai bija žēl. Bet pavēle nepieļāva nekādus izņēmumus. Vienam otram uzteikumu varēja pavilcināt labākajā gadījumā vēl par trim četriem mēnešiem, ja tie apņēmās jaunajiem skolotājiem, kuri vēl jāsameklē, palīdzēt pārvarēt grūto sākuma periodu.

Uz rakstāmgalda Izglītības pārvaldē Elzas Polas istabā stāvēja vecs modinātājpulkstenis ar ielocītiem sāniem un diviem zvaniem. ElzaPola sauca to par «nagliņu sitēju», jo tas, ja vispār gāja, tiešām klaudzināja kā kalējs ar āmuriņu: tiku-tak-tak, liku-tak-tak … Ja modinātāja zvans bija līdz galam uzgriezts, tad vajadzēja tikai pavisam niecīga satricinājuma, piemēram, pietika piegrūst kaut vai ar kurpes purngalu pie galda kājas, un zvans sāka tarkšķēt. Visgrūtākajos brīžos, kad apmeklētājs nepavisam negribēja rimties ar žēlabām un solījumiem, skolu padomniece glābās ar pulksteņa palīdzību. Un zvans ikreiz darīja brīnumus. Gaušanās un pašattaisnošanās tūliņ aprima, un Elza Pola tika pie vārda: — Ja jūs krietni pastrādāsiet citā profesijā, kolēģa kungs, tad, man šķiet, riepaies pārāk ilgs laiks un tiksiet atpakaļ vecajā darbā .. .

Elza Pola bija maza auguma sīciņa sieviete ar strauju temperamentu un, kaut arī četrdesmit gadu vecumā jau gluži sirmu galvu, tomēr valkāja īsi apgrieztus matus kā zēns. Viņa esot nosirmojusi vienā naktī. Tajā naktī, pirms izpildīja nāvessodu Albertam Polam. Kopš tā laika nu bija pagājis gandrīz gads…

Uz jautājumu, ko viņai bija uzdevis Hempelis un Rotlufs, viņa atbildēja, ilgi nedomājusi:

—   Man tas zēns tīri labi patika, kad vakar redzēju viņu Zībenheizerā. Šķita, viņš jutās diezgan neveikli, kad Fīslers viņu tā cildināja. Tātad viņš ir pieticīgs. Un viņš vismaz neplātās visai pasaulei, ka aiz tīrās pašuzturēšanas dziņas beigās drusku paspurojies nacistiem pretī. Jūs prasāt, kā lai viņu pārmāca. Man šķiet, biedri, tas puisis ir ceļa jūtīs uz mūsu pusi. Ja mēs tagad nepastiepsim viņam pretī roku un nepārvilksim viņu savā pusē, tad viņš var aizklīst nezin kur. Vai esi aprunājies ar Dr. Fīslera māsasmeitu, Ernst?

Rotlufs papurināja galvu.

—   Meitene, — Elza Pola turpināja, — pašreiz ir nemierā ar sevi un ar visu pasauli. Aiz bailēm no fiziskas mazvērtības viņai var uznākt dvēseles mazvērtības komplekss. Bet šis puisis ir viņai padevīgs kā vergs. Vai tu nemanīji? Viņš taču bija gluži kā apmāts viņas klātbūtnē . . .

—  Un ko tu ar to gribi sacīt? — Ernsts Rotlufs jautāja.

—   Gribu sacīt to, ka puisis nespēj izskaidrot, kāpēc nokļuvis apstādījumos, īpaši tad ne, ja viņu nosauc par stūrgalvīgu buku.

—   Ko niekus! — Hempelis sāka uztraukties. Viņam Elzas Polas argumentācija nelikās visai pārliecinoša. Pēc viņa domām, Elza centās aizstāvēt kaut ko tādu, kas viņam šķita neveselīgs un kaitīgs. Bet nu viņa sāka runāt tā, it kā stāvētu skolā uz katedras:

—   Vislabākais līdzeklis, ko varam izmantot mūsu jaunatnes audzināšanai, biedri, ir uzticība. — Un viņa atzinās, ka gribot uzaicināt jauno Hāgedornu kļūt par skolotāju. Padomju zonā būšot vajadzīgi četrdesmit tūkstoši skolotāju, Reifenbergas apriņķī vien — divi simti vienpadsmit. Kad pirmajā oktobrī vēršoties demokrātisko skolu durvis, vienam no divsimt vienpadsmit skolotājiem būšot uzvārds Hāgedorns. Elza Pola runāja tik pārliecinātā balsī, it kā viņas vēlēšanās un griba jau būtu piepildīta. Tas nu Hansam Hempelim šķita par daudz. Viņš jau taisījās sist dūri galdā, bet tad laikā aprāvās, pēdējā mirklī atcerēdamies iedauzītā modinātājpulksteņa seismogrāfiskās īpašības. Sabozies viņš noteica:

—   Biedre Pola, tā rīkodamās, tu ieceltu āzi par dārznieku. Tas zellis pats vēl krietni jāpaaudzina, iekams tam var uzticēt audzināt citus. Veco mēs atlaidām no darba pilsētas valdē un uzteicām viņam dzīvokli — ar vienu roku atņemam vecajam, ar otru — to pašu atdodam atpakaļ puikam. Te jau aklam redzams, ka dēls līdzīgs tēvam kā viens ūdens piliens otram. Vāriet vien putru, biedri, tikai redziet paši, kā to izstrēbt … — Hanss Hempelis bija tā iekaisis, ka pat atrāva apkaklīti vaļā. Bet abus sarunas biedrus viņam, šķiet, tomēr nebija izdevies pārliecināt. Ernsts -piecēlās un sāka staigāt pa istabu šurp un turp. Šādu staigāšanu Hempelis pazina. Lāgiem Ernsts nosoļoja vai pusnakti pa istabu, kurā pie viņiem bija apmeties. Elza Pola nolika uz galda maizes trauciņu.

—   Cienājieties, ja gribat, — auzu pārslu cepumi ar saharīnu, saldi kā grēks. Šodien ar visu to jezgu neiznāca vaļas ne brokastis paēst. Un nu jau ir pusčetri.

Rotlufs paņēma cepumiņu un sāka atkal soļot. Arī Hempelis vienu paņēma. Tad viņam iešāvās prātā gaiša doma.

—   Kā būtu, — viņš ieteicās, — šodien četros ir kārta no H līdz P. Nodarbības nacistu sīkmaņiem — jāuzkopj vecā vingrošanas zāle, kur atradās gūstekņu nometne. Lai mūsu sapņotājs aiziet tur pastrādāt, lai stundas trīs paritina dzeloņstieples, un jautājums būs nokārtots. Viņa tētiņš arī būs turpat…

Tagad uztraucās Elza Pola.

—    Kas tev vēl nenāks prātā, Hans! Vēl aifvien vecā prūšu skola asinīs, ko? Tiklīdz izdzirdi kaut ko par audzināšanu, tev tūliņ prātā sodīšana. Kāds briesmīgs vārds! Labāk padomā, kā palīdzēt… — īgni viņa pievērsās Rotlufam. — Un tu, Ernst, arī sēdi, kā uz mutes sists. Tu taču to puisi pazīsti vislabāk …

Ernsts Rotlufs bija apstājies pie puķu kastēm. Patiesi: skolu padomniece ierīkojusi darbistabā veselu puķu dobi. Soliņš ar puķēm novietots starp diviem zemiem plauktiem pie sienas aiz rakstāmgalda. Ernsts izlikās apbrīnojam puķes un zaļumus — efejas, kas vijās pa nokodinātu kārtiņu redelītēm gandrīz līdz griestiem, kuploja ap Ernsta Tēlmaņa ģīmetni, to, kurā Tēlmanis attēlots kuģinieka cepurē, un blakus abās malās mazliet zemāk karājās divi citi attēli: Makarenko un Dīstervegs — zīmēšanas skolotājas Elzas Polas pašas darināti portreti, kurus viņa pati bija ari iestiklojusi. Un Rotlufs izlikās, it kā viņu šai brīdī interesētu vienīgi kloksīniju samtainie, tumšsarkanie ziedu kausiņi un it īpaši amarilis zieds. īsu mirkli Ernsts pasvārstīja slaido ziedu kā vieglu putnu uz plaukstas un sacīja:

—    Ikreiz, redzot šādu sārti mirdzošu ziedu, man jādomā par flamingu. Būdams vēl jauns puisis, es kādā zooloģiskā dārzā reiz redzēju flamingus. Visu mūžu neesmu varējis šo ainu aizmirst. Arī todien spīdēja tāda pati silta launaglaika saule kā patlaban. Un putnu ' spalvu mirdzums saplūda ar gaisu vai arī gaiss saplūda ar spalvu mirdzumu — nezinu. Viss kopā radīja tādu lielisku miera un skaistuma ainu, nemāku aprakstīt, bet tā bija …

—    Atmosfēra, ko gribētos uzgleznot, — ieteicās Elza Pola, kas gluži pretēji Hansam Hempelim uzmanīgi bija klausījusies šajā šķietami nemotivētajā, pēkšņajā Rotlufa atmiņu stāstā.

—    Jā, varbūt tiešām tā varētu sacīt — atmosfēra, — Ernsts noteica. — Un, — viņš pagriezās pret Elzu, — ar

uzticēšanos ir apmēram tāpat. Savstarpējai uzticībai jāsaplūst kopā, un tam, kas no tā rodas — manis dēļ, atmosfērai — jābūt kaut kam ļoti skaistam, klusam, rimtam, kaut kam tādam, ko nespēj salauzt ne nāve, ne pats velns, vai saprotat?

—    Es tevi saprotu gluži labi, — Elza atbildēja. Un ari Hanss Hempelis pamāja ar galvu. Un abi zināja, ka Ernsts domā par savām traģiskajām attieksmēm ar sievu. Protams, Ernsts domāja par to. Domas par Frīdeli un bērniem mocīja viņu dienu un nakti. Bet viņš nekad par to nerunāja. Arī tagad viņš neizpauda īsto avotu, no kura patiesībā cēlās domas par uzticēšanos. Viņš novirzīja sarunu atpakaļ uz jautājumu, kas vēl nebija noskaidrot^.

—    Lai puika uznāk augšā, man tikpat ar viņu jāparunājas, — viņš sacīja Hempelim un pamāja uz telefonu.

—    Bet ja nu viņš aizmūk?

—    Tad lai vaino pats sevi'.

Hempelis lika atsaukt Rūdiju.

Te ir atvērtas durvis, pa kurām var iziet uz laukuma un uz ielas. Vahtmistrs man teica, lai esot tik labs un uzejot augšā, tur mani gaidot. Bet ja nu es' neesmu tik labs? Laikam taču esmu atkal brīvs. Man visu atdeva atpakaļ: atslēgu, ventili, naudu un pat kapeiciņu. Jaunākais leitnants man nevaicāja, kur to esmu dabūjis. To es atradu kādā sādžā pie Vjazmas, tā bija piesalusi pie sliekšņa. Tajā mirklī, kad noliecos to pacelt, man pār pašu galvu aizsīca lode. Dīvaini, jaunākā leitnanta kungs, — noliekdamies pēc padomju kapeikas, izglābos no padomju lodes. Zinu, ko jūs domājat, jaunākā leitnanta kungs. Jūs nodomājāt: žēl, ka Staļins vēl nav likvidējis naudu, vai ne? Durvis ir vaļā . . . Bet vilciens sen jau aizgājis. Nākamais ies tikai starp astoņiem un deviņiem vakarā. Vai aiz aizvērtajām durvīm kāds mani gaida? Hilda? Šorīt viņa mani uzlūkoja kā svešinieku, pret kuru var izjust vienīgi bailes un riebumu . .. Neviens mani negaida … Gaida mani vienīgi Pola kundze, kas vakar bija Zībenhuizerā. Nez ko šai no manis vajag? Droši vien gribēs nolasīt morāli. Hempelis savām pamācībām pameklējis smalkāku ruporu. Pieklājības dēļ vajadzētu uziet augšā, kaut gan blēņas vien viss ir, ko vecie melš. Arī Fīslers sarunāja daudz blēņu un tāpat tas mežģiņu audējs. Ko vecie zina par jaunajiem? Nekā. Tikai Hladeks pateica kaut ko patiesu: vajag mācēt smieties… Bet par ko gan? Mums nav itin nekā, par ko smieties. Labi, noklausīšos morāles sprediķi rātni un pacietīgi. Tā būs vieglāk nosist laiku līdz nākamā vilciena atiešanai. Projām ejot, tomēr iegriezīšos pie Kētes, ieēdīšu un uzvilkšu jaku. Kad Vinšmanis dzirdēs, ka krievi mani ietupinājuši, viņš man iedos brīvu pēcpusdienu. Tad varēšu mierīgi atvadīties no mīļās, vecās dzimtenes, kur svešums kā pelējums aug katrā mūra plaisā, katrā grīdas spraugā, kur tas kā nātres spraucas ārā starp bruģa akmeņiem, kā pelēki miltu putekļi gulst uz jumtiem un cilvēku sejām. Tēvs stāsta, — stacijas bufetniekam vēl esot akvavits no veciem krājumiem.

Krēsli bija sastatīti apli. Visi sasēdās lokā, neviens nesēdēja pie galda. Ernsts Rotlufs, muguru kūkumā saliecis, roku dilbus uz ceļiem atbalstījis, sēdēja tā, lai varētu draudzīgi pieliekties tuvāk Hāgedornam.

—    Nu mums, Rūdij, radusies izdevība abiem parunāties. Esam saņēmuši vēstuli no kāda Hermaņa Hennes no Eberštetes. Tu šo biedru pazīstot. ..

Ak tad no tās puses vējš pūš! Henne droši vien apvaicājies, kā es šeit uzvedos, kā klājas Hildai un vai viņa jau nav gaidībās. Viņš taču allaž tā rūpējās par Hildu. Par mani gan ne …

—   Hermani Henni es-pazīstu, — Rūdijs visai negribīgi atbildēja.

—   Viņš lūdz pasveicināt tevi un meiteni, ko tu atvedi līdzi.

—    Paldies par sveicienu.

Elza Pola, kas par vēstuli nekā nezināja, bet bija ievērojusi Hāgedorna interesi par Leu, tīri sievišķīgā ziņkārē apvaicājās:

—    Jauns pāris? — Un jokodama piebilda: — Jaunajiem pāriem man ierīkota grāmatvedība, Hāgedorna kungs. Jo vairāk jaunu pāru, jo vairāk dzīvības un rosības būs mūsu apvidū. Kāda viņa ir — blonda, melna, brūna?

Rūdijs pietvīka. Viņš nekā neatbildēja. Elza jutās apbēdināta. Un Hanss Hempelis atkal no jauna noskaitās uz Rūdiju. Viņš dusmīgi norūca, ka tikai naktssargs nezinot, kāda izskatās viņa meitene, jo augu dienu guļot. Arī Rotlufam nepatika Hāgedorna klīrība. Bet viņš to pārvarēja ar joku:

—    Varbūt meitenei mati ir sarkani kā uguns un viņš negrib mums to atklāt. — Tad viņš izslējās taisni un sacīja: — Bet par to es arī nemaz netaisījos ar tevi runāt, Rūdij. Gribu aprunāties ar tevi par hauptmani Zāligeru. Henne raksta, ka pēdējās kara dienās tu esot bijis kopā ar Zāligeru vienās pozīcijās …

—   Tas nav tiesa. Biju ar viņu kopā tikai dažas stundas.

—    Bet tu zini,' ka Zāligers laikam ir denuncējis vienu mūsu biedru. Un šis biedrs par to samaksājis ar dzīvību. Vēl pašā pēdējā stundā, pēdējā minūtē. Vai tu par to kaut ko zini, Rūdij? Vai esi dzirdējis hauptmani kaut ko tamlīdzīgu ieminamies? Mēs gribam taisnību. Kasa noziedznieki jāsoda. Un tas, kas aizstāv kara noziedzniekus — varbūt senas draudzības labad, — pats kļūst līdzvainīgs . ..

—    Henne gribēja man iestāstīt, ka es kaut ko zinot … bet es patiešām nekā nezinu, — Hāgedorns izmocīts atteica.

Viņi sēdēja lokā, neviens nesēdēja pie galda. Un visi klusēja. Hāgedornam šķita, ka pārējos mostas neuzticība, viņš tīri fiziski juta šo iedomāto neuzticību vēršamies pret sevi, raudzījās uz puķēm un ģīmetnēm pie sienas, dzirdēja modinātājpulksteni uz rakstāmgalda tikšķam un vēlējās, kaut atrastos jau cejā uz kaut kurieni, kur viss, arī cilvēki, būs jauns un nepazīstams, kur nekas nebūs apaudzis ar sen pagājušu laiku lāstu.

Kad Rotlufs atkal atsāka sarunu, viņš runāja apcerīgi, it kā saspringtais klusums būtu uzskatāms par kopēju pārdomu bridi. Viņš palūdza Rūdiju kopā ar viņu pieiet pie atvērtā loga. Piecēlās arī Hempelis un Elza Pola.

—    Seit no augšas, — sacīja Ernsts Rotlufs, *— varētu zīmēt Reifenbergas skatu karti. Tur pretim Trīs moru aptieka, stūrī maiznieka Kerbeļa māja, tālāk «Sakšu sēta» — tur ceļš Kalves Kalnā un uz veco vingrošanas zāli, un pašā augšā stāv ielu uzrauga mājiņa. Un pa ielām šurpu turpu steidzas cilvēki tāpat kā senāk…

Ja tagad pa ielu garām ietu Hilda, es iebāztu divus pirkstus mutē un uzsvilptu, lai viņa palūkojas šurp. Viņai taču gan vajadzētu vēl man pajautāt, kādam nolūkam es atvedu labos baltos miltus — ceturtdaļcentnera…

—    Bet vai tu vari cilvēku sejās redzēt, ko tie domā? Reti, gaužām reti redzi kādu atklātu seju. Pūlis ir notrulis, izbadējies, alkatīgs. Kad atgriezos mājās, domāju, ka masas, strādnieki, mazie ļaudis kaunēsies, no visas sirds kaunēsies …

—    Neesi netaisns, Ernst, — sacīja Hempelis. Un Elza Pola piebalsoja:

—    Tu taču nevari gaidīt, lai, piemēram, rīt notiktu apkaunoto grēku nožēlnieku demonstrācija. Tādu cilvēku droši vien ir tik daudz, ka jau rīt pat tie varētu sarīkot demonstrāciju. Bet, kas kaunas, tas kaunas klusībā, tā dzīvē mēdz būt.

Cik dziļas domas šai sievieteil Vai arī es esmu mēms tāpēc, ka kaunos? …

—    Un tad esmu vēl sastapis arī tādus, — Rotlufs turpināja, — kuri izskatās, it kā tiem kāds ar žagaru slotu būtu ģīmi izmaitājis. Bet, tiklīdz tie ierauga mani, ģīmis spīd kā medus rausis: «Labdien, birģermeistara kungs, atpūtieties no pārciestajām grūtībām, birģermeistara kungs! Tajās koncentrācijas nometnēs taču esot klājies briesmīgi…»

No Kerbeļa maiznīcas iznāk meitene ar zaļu lakatiņu galvā. Bet tā nav Hilda. Hildai ir vieglāka, ašāka gaita. Cik es biju priecīgs, izdzirdis viņas soļus toreiz, kad bijām sastrīdējušies un kad viņa atgriezās no Līzbetes pašā rīta agrumā. Lejā trepju pakājē viņa noāva kurpes. Un tad staļļaugšas istabiņā uzklāja galdu, un tad . . . Rotlufs runāja:

—    Aptieķnieka kungs ari ir tāds medus rausis. Kara laikā viņš apgādāja trīs lazaretes un uzkrāja labu

padomiņu nebaltām dienām. Reifenbergā viņam pieder trīs lieli nami ar daudziem dzīvokļiem, turklāt vēl aptieka un savrupmāja Rašbahā. Nesen viņš apturēja mani uz ielas un sāka gvelzt, ka dēls nesen esot atlaists brīvā no amerikāņu gūsta, bet neiedrošinoties atgriezties mājās, jo domājot, ka šeit, padomju zonā, pret viņu kā bijušo virsnieku varētu vērst zināmas represijas. Vecais pamatīgi ņēmās sodīties par savu , «apmāto» dēlu un, protams, varītēm gribēja izvilkt no manis atbildi, uzplīdamies: «Tiesa, birģermeistara kungs, šeit taču netiek vērstas nekādas represijas pret bijušajiem virsniekiem, vai ne? Tiem tikai jāreģistrējas komandantūrā, un tas ir pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi.» — Rotlufs novērsa skatienu no jumtiem un apvāršņa un palūkojās uz Rūdiju.

—    Vai tu pēc atgriešanās jau esi ticies ar savu bijušo labdari?

Kā viņš zina, ka es ik mēnesi no vecā Zāligera saņēmu piecpadsmit mārku skolas naudas? Droši vien Hempelis izstāstījis. Viņi mani vēl arvien uzskata par Zāligeru pakalpiņu. Viņi mani apzīmogojuši. Stūrgalvīgais buks — tā par mani domā Hempelis; noziedznieka slēpējs — domā Henne un Rotlufs; derīgs eksemplārs iedzīvotāju pieauguma vairošanai — domā Pola kundze; fašists — domā jaunākais leitnants, un visi grib, lai es liecos deviņos līkumos, kaunos, vārtos pīšļos un lūdzos piedošanu. Par ko gan? Vai par to, ka vecie — komunisti un sociāldemokrāti — trīsdesmit trešajā gadā saplēsās un pa to laiku Hitlers čempionātā uzvarēja? Es gribu tikt ārā no šā dūksnāja, kas par to, ka esmu bijis pie vecā Zāligera … Hāgedorns izturēja Rotlufa skatienu un atbildēja:

—    Aizgāju un pateicu aptieķniekiem, ka viņu dēls dzīvs un vesels un nokļuvis gūstā. Tas bija cilvēka pienākums. Viņi man gribēja iedāvināt labu ziemas mēteli, es to neņēmu, un tēvs sacīja, ka arī viņš nebūtu ņēmis. Bet Herberta Folmera uzvalku es pieņēmu, kad viņa māte man to dāvināja. Vai tad jūs domājat . . . — Rūdijs priecājās, ka viņam iešāvies prātā tik vienkāršs, pārliecinošs pierādījums, ar ko satriekt šo triju nedibinātās, bet dziļās aizdomas. It kā atmaksādams par apvainojumu, viņš sacīja: — Vai jums tiešām liekas, ka viņa māte būtu man dāvinājusi dēla uzvalku, ja nebijusi pārliecināta, ka man ar to visu nav nekāda sakara? Tai sievai sirdī ir vairāk saprašanas nekā dažam labam galvā …

Elza Pola uzmundrinot uzsmaidīja Hāgedornam, aizgāja pie rakstāmgalda un paņēma no papīru kaudzes anketu ar vairākām lapām.

—    Atmosfēra, — viņa ierunājās. Vai tad šī arī ir no tām, kas mēdz teikt — «sūrie bumbieri»? īsi nogrieztie mati mazliet atgādina Leu, turpretim rimtās acis aiz bezietvaru brillēm un straujās kustības drīzāk atgādināja Hildu. Un Hempelī viņš piepeši saskatīja līdzību ar Hladeku. Arī Hladekam uz vaiga ir kārpa. Hempelis pašreiz sacīja:

—    Es jau sāku domāt, ka esi galvā vainīgs, kad lejā dežūristabā negribēji vērt muti vaļā.

Tikai Ernsts Rotlufs paliek tāds pats, kā bijis. Viņa sejā nepakustas ne vaibsts. Pelēki miltu putekļi nogulst uz jumtiem un cilvēku sejām… Pēkšņi uzliesmojošā triumfa sajūtā, ka ar dažiem pareiziem vārdiem, acīm redzot, noskaņojis Hansu Hempeli un Elzu Polu sev par labu, Hāgedornam iegribējās izstāstīt piedzīvojumu kamei*ā. Viņam šķita, — pašreiz varētu runāt tikpat gleznaini kā vecais Fīslers. Un katru vārdu viņš gribēja adresēt tikai Rotlufam, lai ar puspatiesībām aizdzītu svešumu no tā sejas. Hāgedorns nestāstīja nekā par pamieru, ko noslēdzis, nedz arī par smieklīgajām, negudrajām bailēm, kuras bija izjutis, lasot vārdu «likvidācija». Viņš kaunējās par meliem, kas slēpās viņa stāsta puspatiesībās, kaunējās pats par savu gļēvumu un neuzticēšanos, bet neparko nespēja piespiesties un uzticēties šiem cilvēkiem pilnīgi, jo domāja, ka tas būtu briesmīgi sarežģīti. Jo tālāk viņš stāstīja, jo tēlojums kļuva neveiklāks un gausāks. Un tomēr pārējie uzmanīgi klausījās un atalgoja viņa slēpto augstprātīgo neuzticību ar atzinību. Hanss Hempelis ierunājās pirmais:

—   Jaunākais leitnants komandantūrā neturēja vis uz tevi labu prātu, mīlīt. Bet viņš būs priecīgs, ja redzēs, ka maldījies. Ceru, arī tavs tēvs priecāsies. Es viņu drīz satikšu — turklāt, tu jau pats zini, ne visai patīkamā situācijā. Bet varbūt viņš ķersies možāk pie darba, kad pastāstīšu, kā viņa puiškānu iespundēja «panoptikumā» un kā viņš tur» apstrādāja vaska lelles.

Hempelis aizpogāja mundieri līdz augšai un teica, ka šim nu esot jāiet. Pie durvīm viņš vēlreiz atgriezās.

—    Audzināšanas mākslu gan laikam nekad nevar pilnīgi apgūt… — To viņš, aci piemiegdams, mērķēja uz Elzu Polu — mazo, sīko sievieti, kas ar anketu rokā aši devās pie Rūdija. Viņai vajadzēja atliekt galvu, skatoties uz garo Rūdiju Hāgedornu, kuru viņa nu strauji, īstā aizrautībā sāka aģitēt:

—    Esmu nodomājusi izdarīt pret tevi atentātu, kolēģi Hāgedorn: vai tu gribētu kļūt par skolotāju? Tu esi beidzis trīs ģimnāzijas klases, tev nemaz nebūtu jāiet sagatavošanas kursos, tūliņ pirmajā oktobri tu varētu sākt strādāt un līdztekus mācīties skolotāju kursos. Varbūt tu varētu pārņemt pēdējās pamatskolas klases, piecpadsmit sešpadsmit gadus vecos, kuriem jāpabeidz elementārā izglītība? Alga ļJagaidām — piecas markas par stundu. Un, protams, sociālais nodrošinājums. Sākumā tev nedēļā būtu desmit stundu un smaga darba strādnieka pārtikas kartīte. Te, lūk, anketa — aizpildi to, uzraksti īsu biogrāfiju, pieliec klāt divus pases'uzņēmumus un atzīmē, kādus priekšmetus vēlētos mācīt…

Šai mirklī pēkšņi ietarkšķējās ielauztais modinātājpulkstenis, Elza Pola sarāvās, paraudzījās Ernsta Rotlufa smaidošajā sejā un abām rokām apsedza zvanu galviņas, jo šis brīnuminslruments nebija apklusināms.

—   Kas uzliek zvanu, lai citiem aizvērtu muti, tam arī pašam kādreiz… — viņa vainas apziņā nopūtās.

Un Ernsts Rotlufs sacīja:

—   Tu cep skolotājus kā citi cukurkliņģerīšus. Galu galā taču tev cilvēkam jāpajautā, vai viņš maz ir ar mieru. — Rotlufs bija redzējis, ka Rūdijs tur anketu rokā kā karstu dzelzi un ir gluži samulsis no sirsnīgās aģitācijas dedzīguma.

—    Es neesot jautājusi, vai viņš ir ar mieru? — Elza

taisnojās, vēl arvien nopūlēdamās ap modinātāju. Kad vecais pulkstenis beidzot aprimās, Rūdijs teica:

—    Es nezinu, Pola kundze, man nav nekādu skolotāja dotību. Jūs sakāt — piecpadsmit sešpadsmit gadus veci puikas … Varbūt tādi paši klaidoņi kā Tobrukas bandas dalībnieki, ar tiem es iepazinos, un man vajadzēja ķerties pie kūjas …

Rotlufs sāka atkal, rokas uz muguras sakrustojis, soļot šurp un turp pa istabu. Un Elza Pola sacīja:

—    Es arī esmu ar viņiem iepazinusies, ar šiem zēniņiem, kas palikuši bez dzimtenes un bez vecākiem un izturas tā, it kā būtu kādam no ratu pakaļas_ izkrituši. Bet kūjas nemaz nevajadzēja, tici man, kolēģi Hāgedorn. Un, ja tāda veca, apsūnojusi sieva tev piedāvā «tu brālības», tad vari tās pieņemt bez bailēm un bažām. Tā nav aģitācija. Man tikai pirmīt iešāvās prātā, ka īstenībā es tevi pazīstu jau veselu mūžību. Man par tevi stāstīja Hanna Cingrēfe …

Šī sieviete smaida ar lūpām un ar acīm. Un viņas skatiens ieurbjas līdz pat dvēseles dziļumiem. Būs jāpasaka «jā», lai beidzot tieku laukā no šā moku kambara …

—    Bērnu novietni «Ķivulī» esam likvidējuši un ierīkojuši to labākā vietā. Tagad bērni dzīvo skaistā muižā aiz Drēzdenes. Hanna, tā lāga dvēsele, raudāja, ka asaras vien šķīda, kad viņas audzēkņi brauca projām, un šie tāpat… Paklau, Rūdij, kā būtu, ja tu aizietu par skolotāju uz Rašbahas skolu, kur tava krustmāte strādā par saimniecības pārzini? Rašbahas skola drīz vien būs skaista kā pasaka. Es tur četrus gadus nostrādāju kopā ar savu vīru. Tur mēs iepazināmies, tur apprecējāmies, un mūsu medusmēness pār Brinlosas mežu nekad nenorietēja… Vai tava meitene prot šūt? Man šķiet, ka esmu kaut ko tamlīdzīgu dzirdējusi. Tad jau viņa varētu kļūt par rokdarbu skolotāju. Mācot cilvēks mācās arī pats. Un strādāt kopā ar mīļu cilvēku, kopā doties uz izraudzīto mērķi, kopīgi meklēt atziņas — tā man vienmēr šķitusi drošākā laimes ķīla …

Apklusti, Elza Pola, apklusti! Man tūliņ galva pārsprāgs pušu… Es taču nevaru vairs aiziet pie Hildas

un sacīt viņai: — Nāc! … —* Viņa redzēja Sfinksas nagu zīmes manā kaklā … Un arī jūs esmu piekrāpis ar stāstu par Bifeli, Depi un Zaļknābi… Un Lea grib, lai es izlīgstot ar Zāligeru . ..

Ernsts Rotlufs atkal bija apstājies pie puķēm. Pagriezies atpakaļ, viņš teica:

—    Liec viņu tagad mierā, Elza! Tāds jautājums jāpārdomā, iekams to izlemj. Tev nevajag arī aizmirst, ka viņš droši vien ir izsalcis — tāds garš puisietis — pēc visām šodien piedzīvotajām dēkām. Man tagad tikpat jāiet, un viņš var nākt man līdzi, iekams tu neesi viņu ar savu pedagoģisko viesujuguni sašāvusi cauru kā sietu …

—    Bet anketas atnes vēl šonedēļ pat! — nosauca Elza Pola, kad Rotlufs, vairāk nekā neteicis, paņēma Rūdiju Hāgedornu zem rokas un izveda pa durvīm ārā.

Gaitenī uz soliem sēdēja lūdzēji un gaidīja savu kārtu. Nopurpinādami samulsušu sveicienu, daži pat pietraucās kājās, kad jaunais birģermeistars ar izģindušo, akmeņaini pelēko seju gāja garām. Viņš atņēma sveicienus bez naida vai augstprātības, tikai vienam otram uzmezdams izbrīna pilnu, pētījošu mirkli, kas pauda jautājumu: arī tu? Hāgedorns aši salocīja anketu un iebāza bikšu aizmugures kabatiņā. Ernsts viņu aizveda pa otrām kāpnēm, kur cilvēki mazāk staigāja. Kāpņu pakājē viņš apstājās.

—    Še, bāz kabatā, garais! — Viņš iespieda Rūdijam rokā papīra strēmelīti. Tas bija maizes talons no Ernsta papildu kartītes. Ernsts nemaz neklausījās, kad Rūdijs tielējās un neveikli pateicās.

—    Bāz kabatā! Bet tagad parunāsim par kaut ko citu, Rūdij: es tēv pirmīt jautāju, vai esi pēc atgriešanās bijis pie aptieķnieka. Tu dzirdēji ari, kā viņš mani tika izprašņājis: «Vai ne — nebūs taču nekādu represiju pret virsniekiem?» — un tā joprojām. Ko tu manā vietā būtu viņam atbildējis?

Nu mocības sāksies no jauna. Kā lai es zinu…

—    Vari mani nosist, Ernst, bet es nekā nezinu. Zāligers man neminēja par to ne pušplēsta vārda. Arī viņa vecākiem es par to nekā neteicu …

Rotlufs atspiedās pret margām starp divām gaiteņa ailes kolonām.

—    Es taču ari nekā nezinu, Rūdij, bet mēs abi un vēl daži citi zin$ par aizdomām. Varbūt tās ir pamatotas, varbūt aplamas. Līdz šim nav bijis iespējams tās pierādīt. Ar to gribu teikt, ka ir tikai viens liecinieks, un tas ir pats bijušais hauptmanis Zāligers. Viņš, tāpat kā jebkurš cits cilvēks, ilgosies pēc dzimtās puses. Dažs atgriežas tumšā naktī un tāpat tumšā naktī atkal pazūd. Ja Zāligers tā darīs, viņš pats nodos liecību pret sevi. Leas Fīsleres dēļ viņam nav ko baidīties. Tā ir viņa personīgā dzīve — juridiski raugoties. Bet es tikai gribu teikt vienu, Rūdij: viņš var kādreiz tādā tumšā naktī ierasties pie tevis, meklēt tieši tevi — tāpēc, ka jaunībā esat draudzējušies, tāpēc, ka no tevis viņš mēģinātu saost, kādi vēji šeit pūš. Un tad, Rūdij, ja notiek kaut kas tamlīdzīgs, tad tu vairs nevari sacīt, ka nekā nezini. Tad tas vairs neatbilstu patiesībai. Tad tev jāzina, kas darāms, citādi tu būtu viltnieks …

Kā gribētos tagad Ernstam pateikt, ka noslēdzu kamerā pamieru ar nacistiem. Bet līdz ar to uzspiedīšu sev viltnieka zīmogu. Vienam pašam man šī kļūda jāvērš par labu . .. Hāgedorns pamāja, bet viņam aizžņaudzās kakls, sakot:

—    Uz to tu vari paļauties, Ernst. Zinu, kas man darāms …

Lejā Ernsts viņam sniedza roku.-

—    Un vēl kaut kas pavisam cits, Rūdij: tavs tēvs bija pilsētas valdes kalpotājs un turklāt vēl pietiekami apstulbots, lai kara laikā iestātos nacistu partijā. Tāpēc mums vajadzēja viņu atlaist no darba un vajadzēja jums uzteikt mājas nomas līgumu. Bet, ja viņš atkal grib kļūt par strādnieku municipalitātes sistēmā, mēs uzteikumu varam atsaukt. Tavs tēvs to gaužām labi zina. Bet viņam kož kaulā, ka es tad, tā sakot, būtu viņa priekšnieks. Pasaki viņam, ka mūsu dienās arī birģermeistars ir tikai tāds pats strādnieks pilsētas labā …

Viss nāks gaismā. Nekas nevar palikt apslēpts. Hempelis pastāstīs tulkam, tulks jaunākajam leitnantam,

bet jaunākais leitnants visu pārbaudīs, jo pārbaudīt ir viņa pienākums, un Depe, tas rafinētais suns, spurosies: «Ko, mēs esot uzmākušies Hāgedornam? Viņš apgāza zupas bļodiņu, briesmīgi uztraucās un sāka trakot, kā prātu zaudējis, bet, kad dulnums bija pārgājis, mēs viņam piedāvājām draudzīgas kaimiņu attiecības un kundziņš bija ar mieru.» Apmēram tā Depe runās. Tā kā beigu daļa man jāatzīst par patiesu, būšu zaudējis uz visas līnijas. Viņi saplēsīs manu anketu, Rotlufs teiks, ka esmu viltnieks, un Hilda, ja arī man jzdotos viņu atgūt, otrreiz manī pieviltos. Bet es nevienam cilvēkam neteikšu, kāpēc izdarīju kamerā šo kļūdu . . . Izlīgsti ar Zāligeru … Nemūžam nenodošu Leu. Viņa gribēja labu .. . Svešums kā pelējums aug katrā mūra spraugā, kā nātres tas spraucas ārā starp bruģa akmeņiem, kā pelēki miltu putekļi gulst uz jumtiem un cilvēku sejām. Un starp pulksten astoņiem un deviņiem atiet mans vilciens …

Trešā daļa. vecais koks

..

Piecpadsmitā nodaļa

Šajā dienā Armīna Zāligera vecāki sēdās automobili un brauca uz Zibenheizeru. Kādreiz elegantā mašīna tagad kļuvusi pagalam vecmodīga, ne velti visas rekvizīcijas komisijas to bija atzinušas par kara vajadzībām nederīgu; izskatījās, it kā uz riteņiem būtu novietotas divas cepuru paudeles — viena liela, otra mazāka, un, tā kā logiem priekšā bija aizvilkti aizkariņi, mašīna mazliet atgādināja līķratus vai arī tos liktenīgos limuzīnus, kuros pēc vienkāršo Reifenbergas pilsoņu iztēles parasti tiek nogalināti troņmantinieki, monarhi un prezidenti. Dažs labs patiesi pameta acis, vai uz durtiņu melnā lakojuma neieraudzīs mazu karaļkroņa emblēmiņu vai logu stiklos iekodinātu lielkundzisku ģerboni. Šādu zīmju mašīnai gan nebija, toties uz priekšējās rūts bija uzvilkts aplis futbola bumbas lielumā un tajā iekrāsota atbilstošas proporcijas Sarkanā krusta zīme, bet aizmugurē uz tālu atšāvušās rezerves riepas plīvoja ka-* rodziņš ar sarkano krustu. Aptieķnieka kungs bija savu veco graustu piedāvājis pilsētas slimnīcai, lai «vajadzības gadījumā» varētu tajā pārvadāt slimniekus, un par to pieprasījis tiesības uz Sarkanā krusta zīmi. Aptieķnieka kundze turklāt kopš kara beigām izvadāja pēc receptēm pasūtītās zāles pa apkārtējiem ciemiem, par ko savukārt aptieķnieki tika pie benzīna un uz laukiem varēja šo to iemainīt pret pārtiku. Sarkanā krusta zīmes aizsardzībā aptieķnieka kundze, kā pati mēdza izteikties, jutās kā «zviedru komisija», turklāt viņa katram, kas vien bija ar mieru uzklausīt, apgalvoja, ka krievi izturoties pret viņu kā pret «Sibīrijas eņģeli». Arī Hempeļa tautas policisti nekad nepārbaudīja, kas tiek vests šajā mašīnā. Viņi respektēja Trīs moru aptiekas īpašnieku, kas brīvprātīgi iesaistījies sanitārā palīgdienesta organizācijā.

Tātad nākamajā dienā pēc jau minētajām svinībām Zībenheizeras skolas dārzā Zāligeri brauca pie Dr. Teo Fīslera. Viņi nebija vakar ielūgti, un neviens tos nebija lūdzis arī šodien. Mašīnā sēdēja vēl trešais braucējs — viņu netīrā sirdsapziņa. Bet to varbūt varēja atstāt automobilī un atceļā vispār ietriekt kādā dzijā egļu biezoknī, kur neviens to nemeklēs. Fīslers nebija no tiem cilvēkiem, kas ilgi atceras ļaunu. Nekad viņš nebija atraidījis draudzīgi izlīgumam pastieptu roku. Visu, ko cilvēki nodarījuši, tikai cilvēki atkal var vērst par labu. Cik bieži viņš pats šo cēlo izteicienu bija lietojis aizstāvībai, pat toreiz, kad pirms laika tika aizsūtīts pensijā, pat toreiz vēl, kad sākās karš; protams, nekad gan vairs pēc Leas apcietināšanas. Šīs bēdas spieda pārlieku smagi, tāpēc viņš meklēja pilnīgu vientulību. Bet Lea, kuru viņš tā mīlēja un dievināja, taču tagad ir atgriezusies .. .

Reifenbergā jau .plaši pārsprieda, kādi viesi vakar Zībenheizerā sēdējuši pie galda un kā vecais kungs godināts. Un šorīt, brokastīs kafiju dzerot, Elmīra Zāligera tirdīja vīru:

—    Nē, Rūdolf, tā vairs nedrīkst turpināties ar mums un Fīsleriem. Nespēju vairs paciest, ka dzīvojam kā svešinieki ar veciem draugiem.

Viņa vēl nebija safrizējusies, un, kad Elmīra Zāligera vēl nebija safrizējusies un uzposusies, viņa arī izteicienos nemeklēja liela smalkuma.

—    Tu ar' sēdi kā tāds elka dievs un pomadē ūsas ar olu kulteni un sālsūdeni. Fīslers atgriežas pilsētā, turklāt vēl ar tādu godu! Vai tu, resnīt, nesaproti, ko tas mums nozīmē? Vai ne drusku nedomā par Armīnu?

Rūdolfs Zāligers no tāda uzbrukuma atkrita ar visa cienīgā auguma svaru pītajā krēslā tik spēcīgi, ka meldri vien nokrakstēja. Kā nu ne, viņš visu laiku par Armīnu vien domāja. Zēns neiedrošinājās braukt uz mājām, jo baidījās, ka romāns ar Leu Fīsleri tagad varētu vērsties pret viņu, padarīt viņam dzīvi šeit nepanesamu, nogriezt ceļu uz jebkādu karjeru. Tiklab

Fīslers, kā Lea un pat šis Hāgedorns, kas bija izturējies pārlieku atturīgi, pašreizējos apstākļos varēja sviest Armīnam sprunguļus ceļā. Turklāt pamatīgus!

—    Lai notiek — metīsimies tieši lauvu midzenī! — nolēma Rūdolfs Zāligers, novēzēdams sudraba tējkaro: tīti kā zobenu parādē. Tas Elmīrai patika. Tādu viņa savu vīru pazina un mīlēja un būtu bijusi nelaimīga, ja Rūdolfs būtu nolēmis doties šajā ceļojumā bez viņas piparotā uzmundrinājuma. Bez tam viesistabā zem lampas līdzās porcelāna pūcei nu jau vairāk nekā nedēļu atradās dēla vēstule. Gara vēstule, kura bija satriekusi vecākus un kurā saprotamos vārdos tika stāstīts par ilgām pēc mājām un nesaprotamos vārdos par dziļām ilgām — bez jebkādas personiskas ieinteresētības — pēc pārnākušās Leas; šajā vēstulē bija arī izteikts kāds priekšlikums, gandrīz par neprātīgu saucams priekšlikums, kas arī zīmējās uz Leu un sākumā izraisīja aptieķniekos spēcīgu sašutumu pret dēlu, bet vēlāk tie sāka viņu par to apbrīnot. Armīns lūdza, lai vecāki, ja esot mierā ar viņa ierosinājumu, nogādājot klāt pielikto aizlipināto vēstuli Leai un palūdzot drīzu atbildi. Elmīra pēc neilgas vilcināšanās bija atzinusi, ka tās esot galu galā mātes tiesības, un, vīram nezinot, virs ūdens tvaikiem atlipinājusi aploksni. Vēstulē ārkārtīgi gudrais priekšlikums bija izteikts lūguma veidā, tā ieturēta augstos toņos un pauda vīrišķīgu nožēlu un mīlu, kas gatava atteikties no visa. Aptieķnieka madāma aizkustinājumā slepus pat apraudājās. Ar šo (rūpīgi atkal aizlipināto) vēstuli rokā viņa mierīgi varēja klauvēt pie Fīsleru durvīm, kuras pirms vairākiem gadiem bija aizcirtis — kas gan īsti? — laikam vējš…

Fīslera un aptieķnieka attiecības kādreiz bija sirsnīgas un draudzīgas, kā mēdz teikt — īsta ģimeņu draudzība. Sākās tā apmēram divdesmito gadu vidū. Viņus satuvināja mūzika. Zāligera kundze bija allaž vēlējusies dzīvot sabiedrisku dzīvi, tālab rīkoja mājas mūzikas vakarus savā lielajā, ar baroka stila apmetumu izgreznotajā viesistabā, kurā tikko bija ielikts jauns, rakstains parkets. Viņa, protams, ielūdza nelielu, izmeklētu sabiedrību. Doktoram Fisleram, kas toreiz vēl bija tikai studiju padomnieks, šis gods iekrita kiepi vienīgi

tādēļ, ka viņš spēlēja čellu un viņa priekšgājējs stigu kvartetā, vecais Sv. Katrīnas mūzikas direktors, bija izgājis no ierindas — nomiris. Tā viņš kopā ar’prokūristu Renātu, aptieķnieku un medicīnas padomnieku Dr. Holcmani kļuva par muzikantu, un tas viņam ļāva nepievērst pārāk daudz vērības komerciālā tonī ieturētajai konversācijai, ko namamāte prata novērtēt. Elmīra Zāligera bija fabrikanta Hēneļa dzimtas atvase, karalim uzticīgā Gotlība Bruno Hēneļa meita, kurš licis uzcelt piemiņas akmeni pie avotiņa un savā laikā bija Ernsta Rotlufa un Paula Hāgedorna maizestēvs. (Pauls Hāgedorns, kā mums zināms, atkal iestājies darbā pie Hēneļa.) Un, kad toreiz — turīgie pilsoņi tad jau bija pārvarējuši bailes no revolūcijas — aptieķnieka nama pirmajā stāvā uzliesmoja kristāla prizmām apkarinātais kroņlukturis, kad iemirdzējās spodrās rūtis augstajos, velvētajos logos un, par labklājību liecinot, ievizmojās krokotie, dzeltenie brokāta aizkari, kad ielūgtās dāmas un kungi defilēja gar aizkaru mākoņiem, bakstīdami ar dakšiņām šķīvīšos ā la fourchette azaidu vai paceldami liķiera glāzītes, tad Elmīras kundze ļzsūtīja vienu no abām kalponēm ārā. Viņa lika Minnai nostāties vārtu ēnā pie aptiekas un noklausīties, ko runā ļaudis, ejot pāri tirgus laukumam. Minna bija padevīga kalpone un pastāstīja cienmātei vienīgi glaimojošās piezīmes: «Tie tur augšā dzīvo kā īsti firsti», «tīrā kristāla pils», «ja mani reiz ielūgtu ciemos pie aptieķniekiem, Hubert, es nekā cita vairs nevēlētos». Citāda satura piezīmes Minna, varbūt viņu sauca par Hanniņu, lielā tīksmē gan noklausījās, taču kundzei par to nenieka nebilda. Reizēm viņa uzķēra arī šādus izteicienus: «Mūsbrālis veselā mēnesī nevar atļauties nodedzināt tik daudz strāvas, cik tā kristāla mašīna aprij vienā stundā», «viņi jau ar plēš ir dzīviem, ir pusmiroņiem ādu pār acīm», «vecais spēlē otro vijoli — kā parasti» … Šī pēdējā piezīme trāpīja mērķī divkārt. Aptieķnieks patiešām stīgu kvartetā spēlēja otro vijoli. Otrkārt — nu jā, «otrkārt» puslīdz precīzi parādīja šā vīra seju un vietu dzīvē. Lai gan Rūdolfs Zāligers bija izgudrojis «dziedinošos nervu pilienus» ar stipru ingvēra aromātu, par aptiekas īpaš-

nieku viņu tomēr bija padarījusi sievas'pūra nauda. Un Elmīras kundze, kuru daba nebija pārāk dāsni apveltījusi ar sievišķīgu daiļumu, kura labprāt valkāja krietni pagarus svārkus, lai noslēptu izģindušos lielus, garā, kārnā Elmīra, kuras sejas āda izskatījās kā salāpīta un kura pati ļoti atgādināja tikumā un pedantismā novītušu kantora jaunkundzi, bija nabadzīgajā aptieķnieka palīgā ieraudzījusi sava mūža sapni — * skaisto vīrieti. Aptieķnieku pāra lauliba Reifenbergā lika uzskatīta par priekšzīmi uz labklājības un saderības dibinātai siržu sadraudzībai, pie tam daudzi no tā vēl secināja, ka Hēneļu dzimtas enerģija un uzņēmība esot drošākais pamats viņu laimei. Elmīra Zāligera kārtoja grāmatvedību un labprāt tēloja dāmu, prata ieturēt īsto mēru modes un kosmētikas jautājumos, saprazdama, ka viņas tipa sievietei vislabāk piestāv vienkāršs, pilsonisks cienīgums. Viņa jutās svētlaimīga, ja varēja sapost un izbīdīt sabiedrības priekšgalā savu skaisto mūža draugu. Viesībās viņa, tēlaini runājot, arvien turējās pussoli vīram aiz muguras un pati sev šķita kļūstam daiļāka, viņa mirdzumā gozējoties. Rūdolfam Zāligeram bija ne vien angļu tipa kinoaktiera augums — šaurā ūsu svītriņa ar laiku pārvērtās pamatīgās iesirmās ūsās, — bet arī smalka un tomēr laipna daba, iedzimts šarms satiksmē ar sievietēm, korporeļa atjautība sarunās ar vīriešiem, turklāt neliels lirisks tenoriņš un mazliet talanta vijoles spēlē. Viņa tēvam bija piederējusi neienesīga frizētava, kur tas taisīja parūkas, un deviņi bērni; pilsētas teātra aktieriem viņš izgatavoja maskas un grimu un, tuvojoties sešdesmit gadu vecumam, kad visi deviņi bērni bija pametuši dzimto ligzdu, trīs no tiem krituši pirmajā pasaules karā, bet divi nomiruši ar diloni, sācis nodoties dzeršanai. Sava Rūdolfa izcelsmei Elmīras kundze neveltīja nekādu vērību. Bet vīra pagātnē bija kāds cits, pēc viņas domām, visai tumšs traips: dienēdams zem karaļa un ķeizara standartiem, Rūdolfs -Zāligers bija iemantojis pacifistiskus uzskatus un tālab nebija sasniedzis augstāku rangu kā sanitārā jefreitora pakāpi. Taču šo tumšo traipu Hēneļa meita pamazām vien nopulēja, līdz tas spīdēja un laistījās. Ar sava tēva, «majora» un Reifenbergas militārās biedrības vairākkārt kronētā strēlnieku karaļa palīdzību viņa panāca, ka bijušais sanitārais jefreitors uzkāpa līdz teiksmainajam «sekondmajora» rangam un svinīgajos gājienos no vienas vietas nokāra krūtis ar prinča Heinriha un tamlīdzīgām medaļām baltzaļās lentītēs. Kādā no gadskārtējām strēlnieku parādēm, kuras ar spalvu pušķiem rotātie virsnieki pieņēma, zirga mugurā sēdēdami, reiz norisinājās nepatīkams, gandrīz vai satriecošs starpgadījums. Proti, grupa vienādi tērptu vīriešu pelēkās vējablūzēs un brezenta cepurēs — tā sauktās Sarkano frontes cīnītāju apvienības dalībnieku — piepeši, pats jugis zina, kā īsti, parādījās vissvētākajā vietā un turpat virsnieku zirgiem purna galā, skanot simtceturtā pulka parādes maršam, vicināja paceltas dūres, tā ka pūtēju orķestrim aiz dusmām un pārsteiguma pavisam sajhka takts. Virsnieku kungi tūdaļ aukstasinīgi, kā jau daždien militāro biedrību virsnieki, nobļāva komandu «Uzbrukumā!», un, iespieduši kūtrajiem bēriem piešus sānos, paraugu rādīdami, metās pirmie naidniekam pretī, bet — velti. Puiši vējablūzēs pa to laiku bija pazuduši pa kādām parādes durvīm — kā ūdenī iekrituši. Tās pašas dienas vakarā, kad jaunievēlētais strēlnieku karalis, proti, aptieķnieks, svinīgam klusumam valdot, pie šaušanas zāles taisījās saņemt pienācīgo godinājumu, atkal parādījās nelūgtie klaidoņi. Šoreiz tie bija ieradušies privātās drānās un daudz kuplākā skaitā un pašā svinīgākajā kronēšanas ceremonijas mirklī sāka dziedāt tautā plaši pazīstamo pretvalstisko dziesmiņu par slaveno sanitārjefreitoru Neimani, «kas izgudroja ziežu pelēko». (Bet katram taču bija zināms, ka pelēko ziedi ķeizara karapulkos visai bieži nācās lietot īpaši nelāgu indevju ārstēšanai.) Toreiz pali karaliene Elmīra kā īsta fūrija metās virsū kādam nekaunīgam melnsprogainam dziedātājam un iecirta tam negantu pļauku. Melnmatis un viņa biedri gan aizstāvējās vienīgi ar skaļiem smiekliem, kas pielipa pat vairākiem strēlnieku brālības locekļiem, taču karalim uzticīgā lielākā strēlnieku daļa uzskatīja godājamās karalienes iecirsto pļauku par signālu, lai izrautu no makstīm parādes zobenus, dunčus un sidrabotos sapieru cirvīšus. Un diezin kas vēl iznāktu, ja viens no vasaļiem nebūtu sāpēs skaji iebrēcies, kad priekšā stāvētājs, kaujas gatavībā zobenu no maksts ārā raudams, nebūtu šim ar rokturi trāpījis pa aci, un ja viens no dziedātājiem (tas esot bijis Hanss Hempelis) nebūtu iesvilpies kā policists. Tā miera traucētājiem atkal izdevās izmantot samulsuma mirkļus, lai atkāptos.

Šodien aptieķnieku pāris nežēlotu nekā, lai padarītu leģendāro plauku par nebijušu. Birģermeistars Rotlufs gan to nekad nav atgādinājis, bet tie neticēja viņa aizmāršībai; vajadzēs vēl aktīvāk iesaistīties sanitārajā palīgdienestā. Arī Armīna lielisko, gudro priekšlikumu viņi jo plaši izklāstīs Zībenheizerā, jo tas taču pilnīgi atbilst jaunās priekšniecības idejām. Nav šaubu, ka tas būs liels trumpis.

Jāpiemin vēl, ka Hēneja enerģiskā meita neilgi pēc leģendārās pļaukas vēlreiz pacēla roku pret vīrieti, šoreiz pret pašu skaisto Rūdolfu. Tas atgadījās, kad Rūdolfs, izmantodams burvīgu pavasara laiciņu, bija sācis pievērst pārlieku uzmanību pilsētas teātra jauno varoņu tēlotājai, aktrisei ar ļoti garām skropstām, un nepiedienīgā tuvumā dziedājis viņai Belmontes serenādi par jaunekli, kas bijis «moru zemē sagūstīts» … Kāda tenku vācele, garskropstainās aktrises draudzene, kas arī pati apjūsmoja skaisto Rūdolfu, izstāstīja par jauko, piemīlīgo dēciņu Elmīras kundzei, un šī, protams, no «moru zemes» tūdaļ atvasināja «moru aptieku», kam arī sekoja minētā scēna klusajā, plīšotajā aptieķnieku dzīvojamā istabā. Taču arī tā nespēja apklusināt dumpīgo nemieru skaistā Rūdolfa dvēselē. Naktīs viņš šad tad aizlavījās pie garskropstainās un, šķita, grasījās nekrietni pievilt savu kārno Elmīru un pamest kaunā viņas rūpju pilno gādību. Bet tad Gotlībs Bruno, izmantodams sievastēva un majora tiesības, pasauca znotu sānis, noprasīja viņam vīra godavārdu un uzdāvināja meitai čeku par krietnu summu, par kuru gudrā kundze divdesmit devītā gada lieldienās no Horha firmas Cvikavā nopirka lielkundzisko automobili (ar ārējo sānu bremzi), to pašu, kas šodien aptieķnieku pāri kopā ar viņu netīro sirdsapziņu veda pa ceļu kalnā uz Zībenheizeru. Un arī viņi neredzēja nožēlojamos vārpu lasītājus, kas līdzīgi kovārņu bariem klīda pa novāktā vasarāja dzeltenajiem rugājiem, nedz arī manīja maigo pakalnu un nolaideno ieleju skaistumu, pār kuriem pletās atvasaras zilās, dūmakainās debesis.

Hladeks lūdza:

—    Atsēdies pie klavierēm, Lea. Uzspēlē atkal pēc ilgiem laikiem — mums, vecajiem zēniem, par prieku un man uz atvadām. Uzspēlē kaut vai kādu etīdi, vingrinājumu — ko pati gribi. Nekautrējies. Arī pirkstiem atkal no jauna jāmācās staigāt, ja tie kļuvuši stīvi. Atsēdies pie instrumenta, Lea. Neliec taču sevi tā lūgt! Man gribētos šo ainu paņemt līdzi, paglabāt to atmiņā, gribētos būt līksmam, par tevi domājot… Nu?

Lea ietiepās.

—    Mūzika izsit debesīs caurumus, — viņa sacīja.

—    Blēņas, meitenīt, tā uzceļ debesīs zelta spāres vai — drīzāk gribētos teikt — vieglmetāla ailes, turklāt ar tik precīzu aprēķinu, ka tās noturētu vairāk nekā tikai māņticīgo likteņa smagmi. Debesu konstrukcijai jābūt tik stabilai, lai tajās varētu pakārt visas pasaules vijoles, mūsu jaunizceptā profesora mīļoto čellu līdzi ieskaitot. Savienot seno mākslu un jauno tehnikas laikmetu — vai zini, Lea, tas būtu krietns ieguldījums humānās domāšanas precizēšanā. Tev tikai vajag atkal sākt.

Lea sēdēja Fīslera dzīvojamā istabā uz tahtas, plaukstas un zodu atbalstījusi uz spieķa roktura. Viņa vairījās paskatīties Hladekam sejā. Hladeks stāvēja, atspiedies pret flīģeli, kuru Fīslers tūliņ pēc Leas atgriešanās bija izņēmis no ekspedīcijas noliktavas Reifenbergā un licis atvest šurp, kaut gan dzīvoklis Zībenheizeras skolā bija diezgan rrfazs. Flīģelis aizņēma vai trešo daļu istabas, gandrīz vairs neatlika vietas, kā nākas, atvēzēt vijoles lociņu. Tīrā laime, ka virs flīģeļa vēl aizvien karājās Kaspara Dāvida Frīdriha Bohēmijas ainava, kuras plašā, maigi zaļos toņos ieturētā panorāma piešķīra telpai plašumu, pasvītroja un it kā

turpināja pa logu redzamo skatu uz ieleju. Hladeks iebāza pirkstus vestes plecu izgriezumos. Uz augšu izslietie īkšķi palika pie svārku atlokiem un pamāja viens otram …

Nu tikai vēl trūka, Hladek, ka tagad tu izvilktu no kabatas izdobtus kastaņus un uzmauktu kā pogas uz īkšķiem — tas būtu Pjero un Pjerete, vēl tikai trūka, ka tu no sava lielā kabatlakata iztaisītu arlekīna svārku Pjero, bet no svārku kabatas mutautiņa kleitiņu Pjeretei un sāktu spēli ar kastaņu podziņām kā pirms tūkstoš gadiem. Toreiz bija tā.

—    Mums vairs nav mājās ne kripatiņas ko ēst, Pjero, mans mīļais Pjero, ne kukurūzas graudiņa, ne tēja stilbiņa, ne ābolīša, nekā, nekā. Ko lai lieku tev galdā, Pjero, manu mīļo Pjero . ..

—    Bet vēl taču būs kāds tonītis patvēries, smaržīgs, kūpināts, gardumgards, varbūt pat kāds no klarnetītes, Pjeret, manu daiļo Pjeret.

—    Es tūdaļ uzkāpšu uz bēniņiem paraudzīties, Pjero, manu mīļo Pjero.

—    Nē, Pjeret, manu daiļo Pjeret, tavas kājiņas ir pārāk liegas, lai kāptu tūkstoš pakāpienu līdz mūsu bēniņiem. Ļauj to izdarīt man! Bet tu izskrien mežā tepat durvju priekšā un saplūc dažus mežraga tonīšus priekšautiņā, mīkstus un sulīgus kā aprikozes desertam.

Un tad mīļais Pjero un daiļā Pjerete pazuda zem Hladeka vestes — aizsteidzās uz bēniņiem un uz mežu. Pēc brītiņa Pjero atgriezās no bēniņiem, šmakstināja lūpas un pūta klarnetīti tik skaisti, ka pat akmenim sirds atkusa. Hladeks prata imitēt vismaz pusduci instrumentu un vēl vairāk dzīvnieku balsu. Pēkšņi atgriezās arī Pjerete — aizelsusies, vaimanādama, bailēs trīcēdama:

—    Ai Pjero, manu mīļo Pjero, es nepaspēju noplūkt nevienu mežraga tonīti, nevienu pašu. Man pakaļ drāzās neganta meža cūka. Būtu jel tu mūsu mājiņai ierīkojis durvis, Pjero, manu mīļo Pjero … Raugi, tur jau tā nāk! Ai…

—    Rimsties, lops! Paslēpies, Pjeret, manu daiļo Pjeret, es tai uzspēlēšu maršu. Paslēpies aiz maigā dienvidvēja, kas pūš pa logu iekšā …

—    Ai Pjero, manu mījo Pjero, īstās briesmās māksla nelīdz. Bēgsim pie medniekiem …

—    Pagaidi brītiņu, Pjeret, manu daiļo Pjeret, varbūt tā meža cūka nemaz nav tik neganta. Pagaidi, es tai uzspēlēšu kādu vecā Lumira maršu vai kādu Janiceka gabaliņu …

Ai, pirms tūkstoš gadiem, toreiz, kad šie tūkstoš gadi sākās, Hladeks arī nedomāja, ka hitlerieši būs tik briesmīgi negantas meža cūkas. Tagad viņš to zina, nemauc vairs kastaņu galviņas uz īkšķiem, netēlo vairs Pjero un Pjereti, nedz arī atriebīgo ama^pni Sarku un negudro iemīlējušos Stiradu, kuru tai izdevās piemuļķot, netēlo labsirdīgo laupītāju Vašeku, kas uzsita skopajai saimniecei pazoles uz dibena, nedz arī brašo kareivi Sveiku un feldkurātu Kacu, un virsleitnantu Lukašu, arī Hitlera kungu un misteru Čemberlenu viņš vairs netēlo, kā tie abi sēdēja Oberzalcbergā, dzēra kafiju un ēda Vīnes tortes, bet Hitlers brēca, lai viņam dodot vēl čehu rausīšus ar ievārījumu un sjivovicu, bet misters Čemberlens laipna ārsta balsī paskaidroja, ka tie Hitlera kungam kaitīgi… Tas viss reiz bija, viss bija, toreiz bija arī labais tēvocis Jaroslavs, kas tagad pārvērties Hladekā. Tēvocim Jaroslavam mati biezās šķipsnās kuploja virs ausīm, un tās izskatījās kā spārniņi pie dieva sūtņa Hermeja bruņu cepures. Bet Hladeka mati kļuvuši plāni, un daudzās balsis viņa mutē, viņa kaklā pazudušas, palikusi tikai viena pati — parastā:

—    Uzspēlē, Lea, es tevi gauži lūdzu …

—   Negribu vairs spēlēt, Hladek. Esmu redzējusi pārāk daudz mūzikas.

—    Redzējusi?

— Redzējusi, Hladek. Gaišmatainā Halka no Radomas muzicēja uz dēļa. Un tas dēlis bija izlauzts no lāviņas, uz kuras — vari gan pats iedomāties — badā bija nomirusi viņas māsa. Nelaimīgā bija paņēmusi līdzi uz nometni krāsu kasti, Hladek, krāsu kasti! Ar šīm krāsām gaišmatainā Halka uzzīmēja uz dēļa melnos taustiņus. Tā kā melnās krāsas nepietika, viņa melnos taustiņus izkrāsoja arī dzeltenus un sarkanus, zaļus un violetus. Mūsu blokā visām bija noskūtas

galvas — «pasīvas pretestības» dēļ. Bet Halka spēlēdama allaž mēdza atmest matus atpakaļ no pieres, tā, — Lea atdarināja strauju galvas kustību. — Un ko šī gaišmate spēlēja, Hladek, ar rēga pirkstiem, ar pirkstiem, kas dūrās dēlī kā skorpioni? Protams, Šopēnu, vienmēr Šopēnu, bet reizēm arī — tici vai netici — Bahu — rāmo Baha klaviermūziku. Kā gan cilvēks var būt tik bezgaumīgs, vai ne? . ..

Lea atspieda pieri uz plaukstām pret spieķa rokturi.

—    Liec mani mierā! Viss, kas bijis, zaudējis burvību — labais tēvocis Jaroslavs, labais tēvocis Teo, tēvs, kas ieradies no aizjūras, Hiperions un mīkstā zāle mežmalā, un es … un es . . .

—    Un es, es nelikšu tevi mierā, Lea, to nemaz nedomā! Turklāt nav zināms, kad mēs atkal tiksimies. (Šoreiz Hladekam bija izdevies apvienot ciemošanos ar komandējumu uz Drēzdeni, uz kurieni viņš tika sūtīts, lai atgādātu atpakaļ ebreju īpašumus, kurus nacisti aizveduši uz Prāgu.) Izmantosim laiku lieti, — sacīja Hladeks, — izmantosim to, kā mēdz teikt, līdz pēdējai iespējai un spēlēsim četrrocīgi, vārdi ne vienmēr der . . .

Hladeks gaidīja, ka Lea vismaz pacels spītīgi pār plaukstām uz spieķa roktura noliekto galvu. Bet viņa to nedarīja, tikai ieteicās:

—    Kāpēc tu neatvedi sev līdzi Francisku? Franciska ir vienīgais cilvēks, kas mani nemoka ar pagātni, ar to, kas reiz esmu bijusi. Jā, parunāties, Hladek, — cik tas būtu lieliski… — Lea tagad tomēr pacēla galvu un ar rezignētu skatienu uzlūkoja Hladeķu. — … Paklau, cik vareni iznāk: kad bijām iesprostotas aiz dzeloņstieplēm, varējām parunāties, bet tagad? Tagad mēs baudām brīvību, bet esam norobežotas viena no otras, jo viena dzīvo Čehoslovakijā, otra — Vācijā un starp mums ir stiepļu žogs un uzarta zemes strēmele, gar kuru staigā robežsargi ar automātiem … Vai zini — ko sacīja van Boudens? Šie viduslaičīgie robežvaļņi, kurus uzslien no stieplēm un aizdomām, kaitē antifašistiskajai, eiropeiskajai likteņa kopības izjūtai, kura ir izveidojusies nometnēs un trimdā.

Rezignācija Leas balsī vērsās tagad kā pārmetums

pret Hladeku. Viņa tātad atzina, ka van Boudenam taisnība. Kad Hladeks klusēja, viņa šo pārliecību vēl pastiprināja, piebilzdama:

—    Lai nu kā, bet man patiktu, ja manā personas apliecībā, manā pasē vai miršanas apliecībā reiz būtu rakstīts: Fīslere Lea, dzimšanas vieta — Diseldorfa, dzīves vieta — Reifenberga, pavalstniecība — eiropiete, un ar to gana.

Hladeks, nebūdams liela auguma, uz mirkli pacēlās pirkstgalos, palocījās un teica:

—    Izsaku dziļāko cieņu tavam tēvam van Boudenam. Viņš ar pāris vārdiem paveicis to, kas nav izdevies ne Teo, ne man, nedz viesiem no Reifenbergas, nedz arī tam spurainajam puisim Rūdijam, proti — atšķirt tavas domas un jūtas no spieķa un novirzīt domas uz vispārējām, pat uz politiskām problēmām.

Hladeks redzēja, ka Lea atkal vīlusies novērsa skatienu no viņa, atkal lūkojās grīdā, grozīja spieķi, it kā gribēdama ar tā gumijas uzmavu izurbināt paklājā caurumu. Tēvu viņa vēl arvien uzrunāja par van Boudenu un sauca par «jūs», kaut gan viņš mēdza teikt «mans bērns» un «tu». Hladeks gaužām vēlējās, lai attiecības starp van Boudenu un Leu normalizētos līdz dabiskām tēva un meitas attieksmēm. Arī Fīslers bija ar mieru atteikties no Leas un laist to līdzi tēvam, ja vien viņa pati jel drusciņ to vēlētos. Van Boudens gribēja atkal apmesties Reinzemē — angļu zonā, darboties par publicistu un mākslas vēsturnieku, nodibināt mēnešrakstu «Eiropas Žurnāls», bez tam uzsākt tirdzniecību ar mākslas priekšmetiem, gribēja karsēt divas dzelzis reizē un pēc iespējas abas arī kaldināt. Viņš būtu svētlaimīgs, ja Lea būtu ar mieru palikt pie viņa. Taču viņš neuzmācās, nerunāja par tēva tiesībām, bet pazemīgi gaidīja, cerēdams uz meitenes brīvprātīgu lēmumu, klusībā paļāvās uz asinsbalsi, bet vēl jo vairāk uz Leas ziņkāri, ko izraisīs viņa modernais, eksistenciālais domāšanas veids. Ar to van Boudens bija zināmā mērā savaldzinājis arī Fīsleru, bet varbūt Fīslers bija aizrāvies vienīgi aiz prieka, ka radusies izdevība iztirzāt tīri cilvēcisko un demokrātisko ideālu, pārlieku aizmirsdams realitāti, piemēram, šobrīd lolodams cerību, ka līdz ar kara beigām arī fašisms un reakcija iznīdēti uz mūžīgiem laikiem, ka atlikusi vairs tikai cīna pret fatālo iedzimto ļaunumu pašā cilvēkā. Leas sirdī — to Hladeks zināja — naids pret bijušajiem spīdzinātājiem dega pilnās liesmās, un tās vēl jo lielākas uzpūta viņas izmisīgais žēlums pašai pret sevi; tās viesa šaudīgu gaismu uz šauro loku ap viņas personīgo dzīvi, tā ka viss, kas atradās ārpus šā šaurā loka, viņai šķita mistiski baismīgs kā melna nakts. Viņa pieķersies tam, kas nakts tumsā pratīs parādīt viņai tālumā gaišu domu lāpu, un jutīs aizdomas pret katru, kas sacīs: sadedzināsim šo nakti ar savu naidu, ar savu mīlu, ar savām sāpēm un smiekliem.

Spieķa gals vēl arvien mocīja paklāju.

—    Kad es šodien nonākšu Drēzdenē, — sacīja Hladeks, — satikšu tur droši vien krietni daudz cilvēku, kas ar mani runās par to, ko tu, atkārtojot van Boudena vārdus, sauc par «likteņa kopību». Bet viņi to nosauks citādi: viņi runās par kārtību, par antifašistisku, demokrātisku kārtību visā atbrīvotajā Vācijā! Es pašreiz nedomāju par sarunām padomju militārajās iestādēs, tas ir pats par sevi saprotams, bet domāju par sarunām kaut kur, kādas lielas mājas dzīvoklī pie veciem un jauniem draugiem. Taču man šķiet, ka arī van Boudens domā par to pašu kārtību, arī viņš zina, ka uzticība jāsavieno ar modrību un pat ar zināmu neuzticēšanos, ka vajag noteikta nodrošinājuma, ja no haosa grib radīt labu kārtību. Un Franciska .. .

—    Un van Boudens, — Lea viņu pārtrauca, — saderēja, ka viņu ar angļu pasi pārlaidīs pāri robežai un viņš varēs apskatīt Zībenheizeras Bohēmijas daļā baznīcas senlaicīgā altāra kokgriezumus . ..

Hladeks paraustīja plecus.

—    Nezinu, vai atļauja vai aizliegums pāriet šeit pāri robežai būs īstais kritērijs, ar ko pārbaudīt manu tautiešu humānismu. Un Franciska — to es tev vēl gribēju pateikt — nepavisam neilgojas pēc Vācijas …

Lea vēl joprojām stingi blenza uz spieķa galu. Un tad spieķis piepeši aprima. Lēnām, ar mokām viņa pacēla galvu, viņas skatiens taustījās gar Hladeka augumu uz augšu, līdz sasniedza tā lūpas.

—   Vai tas nozīmē, Hladek… — Bailes viņai aizžņaudza rīkli un neļāva parunāt.

Hladeka atbilde bija nesaudzīgi vaļsirdīga:

—    Franciska stāstīja, ka tu vēstulēs viņu nemitīgi nomokot ar pagātni, vienmēr no jauna rakstot vienīgi par pagātni…

Hladeks dzirdēja, ka Lea šņākdama ievilka pa nāsīm elpu un to atkal izgrūda. Bet viņam vajadzēja to pateikt. Franciska dzīvoja atkal pie vecākiem iebūviešu būdā dzimtajā ciemā. Arī viņa vēl nebija īsti vesela, bet strādāja jau «pilī» — kāda čehu lielgruntnieka lauku muižā — par govju kopēju. Laukstrādnieki bija Francisku ievēlējuši arodbiedrības valdē, un viņa nu cīnījās ar muižas īpašnieka joviālo laipnību un ar savu darba biedru lētticību, kuri pārlieku vieglu prātu bija ar mieru noticēt Ņemeca kunga tēvišķīgajām runām, solījumiem maksāt algas deputātā un uzcelt labākas dzīvojamās mājas. Bet trūka īstas skaidrības par viņa attieksmēm ar nacistu okupantiem. Franciskai bija aizdomas, ka viņš izdevis ošņātājiem vairāku Čehoslovakijas Komunistu partijas biedru vārdus. Tagad Ņemeca kungs, baidīdamies no nacionalizācijas, rādījās bezgala joviāls un patriotisks, sevišķi cenzdamies izdabāt mājās pārnākušajai koncentrācijas nometnes iemītniecei. Nē, Franciskai bija citas rūpes. Lea to gluži labi zināja. Bet viņā pašā nekāda interese par politiku nemodās. Visās vēstulēs viņa Franciskai rakstīja par bezcerīgo «pamattēzi» un par «lietām», ar kurām pati nemācēja tikt galā: «…Viss iznīkst, paliek vienīgi lietas — stieples, automāti, sargtorņi, zābaku dimdoņa uz ietves zem mana loga. Un mēs pašas, Franciska, vai mēs neesam neglābjami nodotas šo lietu nežēlastībai? Vai tās neņirgājas par mūsu rīcību? Mēs neesam nekas, itin nekas …» Tā Lea rakstīja bijušajai ciešanu biedrenei. Un tāpēc viņa tagad smējās, gandrīz muti nepavērusi, izgrūda ir smieklus, ir vārdus caur zobiem:

—   Ja mīļā Franciska negrib vairs nekā par mani zināt, tad es pakāršos kā akmens kaklā tam tur — Heinriham . ..

—    Franciska solās tevi apciemot, tiklīdz varēšot,

tiklīdz vien būšot iespējams, jo gribot sapīt tev bizes, — Hladeks mierinot ieteicās.

Lea spalgi iesmējās:

—    Peļastes no bifeļa spalvas! Pasaki viņai, ka to izdarīs Heinrihs, viņš to pratīs labāk — ar cēlu garu un spļaudekļiem .. .

—    Tu esi netaisna, meiten, netaisna kā mazs bērns. Izlikšos, ka neesmu nekā dzirdējis. Noskalosim nelabumu, Pēter! — mēdz sacīt pie mums Domažlicē… — Hladeks mazliet piešķieba galvu un pat nepūlējās slēpt, ka izliekas nekā nezinām, kad jautāja:

—    Kas tas — nu, tas Heinrihs — tāds ir, ja drīkstu vaicāt?

It kā Hladeks būtu viņu apvainojis, Lea piecēlās, piegāja pie apaļā galda, kas atradās starp viņu un Hladeku, ar labo roku atspiedās uz spieķa, bet ar kreisās rokas rādītājpirkstu vilka pa galdautā ieaustajiem rakstiem — pa dzeltenajiem un brūnajiem četrstūriem, apvilka to vertikālās un horizontālās malas un visu laiku čukstēja:

—    Kas ir Heinrihs? Tas — vakarējais… vakarējais … aizvakarējais …

Un Hladeks domāja: no viņas niknajām runām nedrīkst nobīties. Citu izbīlis viņas izmisušos prātus tikai vēl vairāk sakacina. Prātīgāk būs par to pasmieties, viņu saudzīgi pazobot. Viņš vēl arvien nebija izvilcis pirkstus no vestes azotēm; uz augšu saslietie īkšķi pamāja viens otram:

—    Kā t' būtu, godājamā jaunkundz? Vai jums nelabpatiktu piesēsties? Tūliņ pacelsies priekškars laikmetīgai benefices izrādei. ..

Lea tomēr palika kājās stāvam un vilka ar pirkstu pa galdautā ieausto kvadrātu svērteniskajām un līmeniskajām malām. Bet, lai arī uzaicinātā publika šķita neliekamies ne zinis, Hladeks sāka ar īkšķiem spēlēt burlesko komēdiju par nejauko Heinrihu un mīļo Līzi. Labais īkšķis bija mīļā Līze, kas turējās stīvi kā miets. Kreisais īkšķis bija nejaukais Heinrihs, kas, visādi klanīdamies, centās tuvoties Līzei. Mīļā Līze gaudās kā nevarīga, sapīkusi un norūpējusies namamāte:

•— Mums mājās nav vairs nekā ēdama, Heinrih,

nejauko Heinrih. Palicis tikai groziņš sūro bumbieru, un arī tas tūliņ būs cauri. Un malciņas arī vairs nav, nekā nav, nekā …

Heinrihs atbildēja tīri jautrā garā, mazliet dziedošā balsī, tomēr visai stingri, piedāvādams gaudulei savu mīlestību:

—    Nekas, mīļo Līzīt, mielosimies ar tiem pašiem sūreņiem. Ielej ūdeni katlā un uzliec uz pavarda. Es tev palīdzēšu — iekuršu uguntiņu, sadrāzīšu skaidas no tava sīkstā spieķa. To mēs varēsim kurināt, kamēr atnāks jaukais pavasaris . ..

—    Bet kā lai es to izdaru? — stīvais Līzēs īkšķis žēlojās. — Kā tad lai es aizeju ar katlu pēc ūdens, kā lai atnesu to līdz pavardam, kā lai māku pie pavarda nostāvēt, ja gribi sadrāzt skaidās manu ejamspieķīti, manu stāvamspieķīti, manu vaidamspieķīti?

Nu Lea apskaišas:

—    Rimsties, Hladek! Rimsties jel beidzot! Tā ir ākstība. Vācijā joki uz visiem laikiem beigti un pagalam: Pjero un Pjerete, Kasperle un Arlekīns, pat Sveiks ir beigts, visus nomaitājuši esesieši vai nu dzelzceļa uzbēruma malā, vai pie kādas ķieģeļu sienas, nomaitājuši un aprakuši…

—    Bet tie ir izlīduši no masu kapiem, kā toreiz Augustiņš pēc melnā mēra, kas plosījās Vīnē. Nedomā tikai… — Leas spalgie smiekli pārtrauca viņu pusvārdā.

—    Činkste! Tīrā činkste tu esi! — Hladeks iesaucās sadusmots un nekādi vairs nevarēja iejusties šai burleskajā lomā. — Neiedomājies jel, ka Hitlers spējis nogalināt visus Eiropas labos garus. Tādam darbam, i ji man, pat velnam ragi par īsiem. Tie, kas veselas tautas gribējuši pīķa galā uzdurt, vienmēr pārrēķinājušies …

—    Klusē, Hladek! Mēra Vējš nerimstas, nerimsies nekad …

Sauss mēra vējš ap tukšām būdām svelpj,

Un metāls salts uz manas pieres gulst…

Tas nes lidmašīnu ar atombumbu uz Hirosimu …

Tā gaisma ir, kas manās lūpās dziest…

Dzirdot Leu tā runājam, gan klusā, gurdā balsī, taču

pilnu dedzīgas iekšējas enerģijas, Hladekā nostiprinājās pārliecība, ka šie vārdi īstenībā ir gluži dabiski, likumsakarīga secība Fīslera audzināšanai: apgaismotā humānisma praktiskā nevarība, sevī dziļi nespēcīgais, uz iekšu vērstais vācu raksturs, kas šajā izmocītajā, pašreizējos apstākļos it kā dzimteni zaudējušā paaudzē, vismaz tās jūtīgākajos pārstāvjos, radīja drūmo, cinisko pašiznīcināšanās tieksmi. Bet Rūdijā, ar kuru es vakar iepazinos, domāja Hladeks, tā, liekas, nav laidusi tik dziļas saknes. Tiesa, viņš gan arī pats piedalījies fašisma kustībā. Bet viņā ir kaut kas tāds, ko var nosaukt par plebejisku veselīgumu. Meitene gan būs viņam krietni samaitājusi dūšu ar savām sūro bumbieru gudrībām, citādi viņš nebūtu tā pa kaklu, pa galvu meties projām. Ne no viena pat neatvadījās, pazuda, kā nebijis. Bet Lea atgriezusies izturējās neiespējami kašķīgi. Varbūt abiem vēl palika šis tas neizrunāts. Tas puisis nav no koka, un Lea gan arī ne. To visu pārdomājis, Hladeks atkal mazliet pašķieba galvu, piemiedza acis un ļāva runāt Heinriham:

—   Nē, mīļo Līzīt, es tomēr sadrāzīšu tavu ejamspieķi, stāvamspieķi, vaidamspieķi. Paskat, cik daudz malkas mums no tā sanāks! Dažas, skaidiņas iemērkšu ūdenī, lai tās degot sīc un dzied. Es saliekšu muguru kūkumā. Uz tā tu varēsi atspiesties, mīļo Līzit, līdz pienāks jaukais pavasaris . ..

Nu Līzes gaudas kļuva jau mazliet pieļāvīgākas:

—   Nebūtu jel tu laidis man novelties no pliederkoka, nejauko Heinrih! Pie kā tad lai es pieķeros, atspiedusies uz tava kūkuma? Vai tu nezini, ka cilvēki ir niecīgi un nīcīgi? Tikai lietas paliek, viss cits iznīkst …

—   Hladek, lūdzams, rimsties! — Lea sažņaudza galdautu dūrēs.

Bet Hladeks ļāva vien Heinriham runāt, it kā tas būtu ceļojošs aģents:

—   Spieķis, mīļo Līzīt, ir ciets un auksts, uguns ir karsta, bet mans kūkums — silts. Vari pabāzt roku man zem krekla, atspiezdamās uz kūkuma, līdz atnāks jaukais pavasaris …

Mīļā Līze atbildēja tāda balsī, kas runaja pretī viņas vārdiem:

—    Kāpēc tu rudenī jau sāc runāt par pavasari, Heinrih, manu nejauko Heinrih! Pēc rudens nāks ziema ar ledainām dūkstīm, ar sasalušu zāli ceļa malās, ziema, kad sals stindzinās rokas un kājasi ilgais neauglības laiks …

Lea izlaida galdautu no sažņaugtajām dūrēm. Pirksti tomēr palika krampjaini savilkti. Pār galdu pārliekusies, kokaina, stinga, saspurojusies viņa stāvēja pretim Hladekam un atkal grūstin izgrūda vārdus caur zobiem:

•— Un tajā brīdī, kad muļķa Līze sāka ticēt nejaukajam Heinriham, kad viņa tam uzlika roku uz kūkuma, veči atsūtīja segu, ar ko sasildīties. Veči bija ievīstījuši segā savas pārgudrās teorijas par to, kā rodas iesnas. Tas arī Heinriham bija par daudz …

Hladeks izvilka īkšķus no vestes azotēm un piegāja pie galda.

—    Es dzirdēju gan, ko van Boudens pačukstēja Hanniņai, kad Teo spēlēja čellu — viņš spēlēja Dvoržaku un bija, kā allaž, iegrimis spēlē ar sirdi un dvēseli, — es dzirdēju gan. Bet es nekā neiebildu un nekā nedarīju, lai to novērstu. Redzēju arī, cik priecīgi Hanniņa aizsteidzās. Bet tas nav svarīgi. Ja van Boudens nevēlas, lai tu tiecies ar vācieti, kurš nesen vēl bijis fašists . .. Domāju, pret tādu vēlēšanos nav ko iebilst. Viņam ir uz to tiesības, viņš tās sauc par dabas tiesībām. Tu esi viņa miesīgs bērns …

Lea spalgi iesmējās:

—    Dabas tiesības! Hladek, mīļo cilvēk! Un tu, tieši tu gribi man iestāstīt tādas blēņas!. Cik tad tālu šīs veču izgudrotās tā sauktās dabas tiesības vairs ir no Rozenberga kunga mācības par rasēm, no divdesmitā gadsimta mīta? Nē, laid mani vaļā!

Lea sacīja «Laid mani vaļā!» tāpēc, ka Hladeks gribēja viņu saņemt aiz rokas. Viņa atrāva roku un saslējās, kļūdama šai mirklī par viņa pretinieci, turklāt šajā mirklī viņā izpaudās kaut kas vairāk par slima cilvēka naidu pret veselu cilvēku. Hladekam vaja

dzēja savaldīties, lai neizrādītu, cik ļoti Leas neuzticības pilnais žests viņu aizvainojis.

—    Tev šis jēdziens nav gluži skaidrs, — Hladeks sacīja. — Tev vispār daudzi jēdzieni nav īsti skaidri. Tu pārproti van Boudenu un pārproti mani. Protams, juridiskas normas, pat visideālākās juridiskās normas, nedrīkst vērtēt augstāk par dzīves praksi. Bet mijiedarbības ir iespējamas. Vismaz es tās atzīstu …

Leas roka atkal slīdēja pa galdautā ieaustajiem kvadrātiem. Rādītājpirksts zīmēja kāpnes — vispirms uz augšu, pēc tam uz leju.

—    Tu garlaiko savus skatītājus, Hladek. Labāk pastāsti, kā tava joku luga beidzas. Kas tad galu galā notiek ar Heinrihu un Līzi? Negantā partera publika izsvilpa tavu gabalu. 2ēl, aktieri spēlēja tīri jauki. Tikai dzejnieks nekam neder; pirmkārt, viņš nepastāsta neko par segu un, otrkārt, nepastāsta …

Bet to viņš arī nemaz nevarēja zināt: proti, Heinriha kunga aukstajā mājiņā mitinās vēl viena muļķa Līze, jaunāka, raženāka, tā kara laikā pazaudējusi prievītes un visu pārējo — večus un brāļus. Taurenīt, lido …

Hladeks pakāpās atpakaļ līdz klavierēm, it kā gribēdams iegūt distanci, pakāpties tālāk no šīs nejēdzīgās ironijas, kurā viņš piedevām pie visām pārējām slimīgajām parādībām šķita sadzirdam arī vēl slimīgu greizsirdību. Bet Lea nepiegrieza viņa kustībai nekādu vērību un turpināja jaukt savā viras katliņā visu juku jukām — žēlabas, bailes, spīti un pašmīlu:

—    Nejaukais Heinrihs atveda jaunāko muļķa Līzi sev līdzi uz mājām, jo domāja, ka vecā muļķa Līze blokā izlaidusi garu. Un komēdijas konflikts, dārgo dzejniek, nerodas no lielā saltuma pēc dižā ugunsgrēka, ne no tā. Konflikts rodas no tā, ka apsvilušais, noplukušais Heinrihs iedomājies, ka viņam jāizšķiras starp divām apsvilušām, noplukušām meitenēm. Un viņš, palikdams uzticīgs savai dabai, izvēlas aplamo — proti, veco, galīgi apgruzdējušo Līzi, izvēlas, galvu atpakaļ pagriezis, pagātnē lūkodamies, izvēlas aiz tīra godīguma nakts tumsībā, kad visi kaķi ir pelēki un spārnos paceļas pūces. Bet, tiklīdz atnāks gaišais,

jaukais pavasaris, godīgums sāks viņam kost kaulā. Es viņam to sacīju desmit reižu, bet viņš netic. Vecākā muļķa Līze, Hladek, gan vēl nav tik veca kā veču gudrības, tomēr pietiekami veca, lai būtu iemantojusi to gudrību, kura piemīt visiem apsvilušajiem, pietiekami veca …

Tagad, Hladeks nodomāja, viņa runā kā bērns, kas, reiz vēderu samaitājis, solās nekad, nekad vairs nekā neēst. Un viņa īgnums pagaist, klausoties Leas runā:

—    Vecākā muļķa Līze neļaus vis sadrāzt skaidās savu spieķi, aiz gudrības neļaus to darīt. Bet nejaukais Heinrihs to varītēm grib izdarīt, jo sajucis prātā no godīguma un trīc no saltuma. Tā tev šis gabaliņš jānobeidz, Hladek, tad vismaz būs īsts konflikts. Nu, negribi? …

Izskatījās, ka Hladeks patiesi negribētu. Viņš staigāja šurp un turp pa līko ejiņu starp apaļo galdu un flīģeļa rezonatoru un nebija vairs vestes azotē paslēpis četrus pārējos pirkstus, bet gan abus īkšķus. Tas bija muļķīgi un nepārdomāti, viņš prātoja, sākt vecās burleskās spēles, lai mēģinātu izzināt viņas un Rfidija attiecības. Ja mākoņi noslīdējuši tik zemu, ka atduras pret māju jumtiem un cilvēku galvām, tad nedrīkst rīkot uguņošanu. Bet kā lai palīdz cilvēkam, kā lai palīdz meitenei, kuru nacisti fiziski sakropļojuši, kura tagad visā vīlusies un uz visu skatās ar asaru un naida aizmiglotām acīm, un visu, arī labo un jauno, uztver sklerotiski un slimīgi? Vai tādam cilvēkam iespējams palīdzēt ar humoru? Leai ne. Viņa vēl nav atbrīvojusies no pārdzīvotā. Runādama par eiropeiskumu, viņa tomēr ir tik neciešami vāciska, tik ļoti līdzinās Grietiņai gestapo cietumā, ka drīz vien sāks izsaukt garus. Vāciešiem pārāk daudz ceļu no depresijas ved uz misticismu. Fīslers saka: Lea aizraujoties ar psalmiem un skaitot vai visu Traklu no galvas. Viņa esot uzgleznojusi arī kādu nejēdzīgu gleznu, riebīgu trijstūru, taisnstūru, kvadrātu un serpentīnam līdzīgu līniju jūkli spilgtās krāsās — Nāves salu. Skumjas cipreses un sērīgas ģitāras, bet pie zemes sabrucis skaistais, baltais putns, spārnus nāves jausmās iepletis.

—    Man būtu dtfudz vieglāk, ja es par komunistu

būtu kļuvis jau agrā jaunībā, nevis pusmūžā, — Hladeks saka, soļodams pa līko taciņu starp galdu un klavierēm, — tad mani tā neurditu līdzjūtība pret šausto, izmocīto radījumu, tad sensenie, jnūžīgie sāpju kliedzieni de prolundis man tā neplosītu nervus, tad es prastu vieglāk pārvarēt veco traģiku un postu, varētu, kompromisos neielaizdamies, labāk kalpot taisnībai, vienīgajai īstajai, cilvēciskajai taisnības apziņai, kas cilvēka vērtību un vajadzības mēro pēc viņa krietnuma un noderīguma, nevis pēc naudas maka vai galvaskausa indeksa, tad es varētu …

Hladeks apstājās. Lea atkal sāka vilkt ar rādītājpirkstu pa galdauta kvadrātiem, par ko viņš no jauna apskaitās. Uzbudinājumā viņa domas aši traucās uz priekšu, pārlēkdamas pāri liegākiem un smalkjūtīgākiem argumentiem, aizmirsdamas jebkādu kautrību; uzbudinājumā viņš kļuva pat rupjš.

—    Tad es varētu bez aplinkiem, — viņš teica, — tev pasacīt, ka tu uzvedies kā gaisa kaza. Ja nemaldos, tā laikam sauc purva slokas, kas parkšķēdamas un mekšķinādamas biedē cilvēkus, bet kurām ļoti grūti trāpīt, stāsta mednieki, tās lidojot tik ātri kā velns ap baznīcas torni, kamēr iekšā skaita Ave Maria …

—    Ak es esot purva sloka, jauki gan… — Lea sacīja vienaldzīgā balsī, bet pirmo reizi viņā uzdzirkstīja kaut kas līdzīgs jautrībai.

Hladeks saprata gan, ka izrunājies par stipru. Bet pašreiz viņš ir nedomāja atvainoties; viņš juta, ka trāpījis, un turpināja uzbrukumu:

—    Kas ar tevi īsti notiek, Lea? Vai tu negribi saprast? Vai nespēj saprast? Vai esi Jauna vai tikai kūtra? Vai tad tevi nacisti ir — kā viņi paši mēdza teikt — radījuši? Vai šis ļaunums tevi radījis? — Hladeks, mazais vīrelis, pašūpoja vareno, apaļo galvu; tā bija reizē Solona un Zālamana kustība, kas būtu spējusi ielīksmot, ja vien viņš to nedarītu tik reti un ja to nepavadītu tik bezcerīgas skumjas un viņam raksturīgā labsirdība. Šādos brīžos izskatījās, it kā uzacis noslīdētu pāri plakstiem, lūpas iekrita kā bezzobainam vecim, bet piere kļuva dzeltena kā trūdoša sēne. Lea, to redzēdama, nobijās. Viņai šķita, ka no liela tāluma dzird Hladeka sievas — sīkās, tumšmatainās, enerģiskās, atjautīgās subretes Koras balsi. — Jaroslav, — Lea dzirdēja šo balsi tālumā, — negrozi galvu; kad tu tā grozi galvu, mājā apstājas visi pulksteņi…

Lea to pārtulkoja savā valodā:

—   Negrozi galvu, Hladek; kad tu tā grozi galvu, ģimenē drīz kāds mirs …

Tie bija vārdi, kurus Hladeks nespēja ne noklausīties, ne izturēt. Kādu mirkli viņam šķita, ka šī meitene uzvilkusi Koras tērpu, lai izmēdītu un apsmietu nelaiķi, lai reiz uz visiem laikiem atgrūstu no sevis mīļo tēvoci Jaroslavu, kuru tagad mēdza uzrunāt tikai par HIadeku, un lai pali pilnīgi iejustos izstumtās, no sava laikmeta padzītās, pazudušās, dieva pamestās cietējas lomā. Bet varbūt viņa meklēja ceļu, kā tuvoties labajam tēvocim Jaroslavam? Varbūt viņa, atdarinādama Koru, meklēja aizbildni, kas runātu viņas vietā? Kora bija kritusi pie sarkanās ķieģeļu sienas, pie Tcrezienštates koncentrācijas nometnes nāves mūra. Pusgadu pirms tam nacisti viņu bija atbrīvojuši no spaidu darbiem Vācijā, aizveduši atpakaļ uz Prāgu un palaiduši pilnīgā brīvībā. Bet strādāt viņai tomēr lika — ik vakaru viņai vajadzēja dziedāt kādā virsnieku klubā vācu tautas dziesmas un frontes dziesmiņas. Taču gestapovieši pārrēķinājās: ne Hladeks, ne viņa biedri uz šā āķa neuzķērās. Tūliņ pēc atentāta pret «Bohēmijas un Morāvijas reihsprotektoru» — Heidrihu — Hladekam un viņa grupai ar to nebija nekā kopīga — Koru no jauna apcietināja. Vairāki liecinieki gan bija apgalvojuši, ka Kora, dzimusī Sudetijas vāciete, nošauta pie augstās, sarkanās ķieģeļu sienas, bet, kurā no Terezienštates masu kapiem viņa aprakta, to Hladeks nezināja. Viņš tikai vienu reizi skopiem vārdiem, gandrīz kā protokolists bija pastāstījis savas sievas likteni un pēc tam nekad vairs nebija ieminējies ne vārda. Un Fīslers sacīja Leai: — Nevaicā viņam nekā. Tu zini, cik ļoti tie viens otru mīlēja. Tu viņu tikai sāpinātu …

Bet tagad Lea bija izmantojusi mirušo, lai atvairītu nepatīkamu jautājumu. Nepatīkamu vai arī netaisnīgu un negudru jautājumu? To viņš vēl nav izdomājis. Aizgājis pie flīģeļa, viņš gurdi atsēžas uz ķeblīša un

stingi noraugās uz taustiņiem. Hanniņa pieklauvē pie durvīm, ienāk istabā un apvaicājas, vai Hladeka kungs vēlēšoties kartupeļu biezeni ar sīpolu mērci vai arī Bohēmijas gaumē — ar cukuru un magonēm. Taču Hladeks Hanniņai nekā neatbild, bet jaunkundze viņai pamāj ar roku, lai ejot ārā. Hanniņa aizsit durvis ar tādu troksni, ka Hladeks satrūkstas. Viņš pašreiz bija domājis par to, ka Lea nekad nav spējusi iejusties otrā cilvēkā; viss, par ko vien viņa jelkad runājusi — senāk vai tagad, — atspoguļo vienīgi viņas pašas pārdzīvojumus. Ar to var saglabāt godīgumu, bet ar to nevar tikt pie patiesības, ar to pat nevar atrast patiesību pats sevī. Varbūt tāpēc viņa vairs nespēj spēlēt, nedz arī iejusties spēlē, ka nespēj iejusties citos. Un Franciska sacīja — Lea esot spējīga tikai uz pasīvu biedriskumu . . .

Lea pārtrauc Hladeka domas risinājumu, mierīgi un atklāti teikdama:

—    Es zinu, ka tu mani uzskati par iedomu slimnieci un labprāt gribētu mani izārstēt ar politiku, gluži tāpat kā Franciska. Bet tas arī tev neizdosies. Mana attieksme pret politiku, saproti jel, ir tīri cilvēciska …

Hladeks uzsita dažas taktis: do mažora tēmu no Bēthovena Piektās simfonijas otrās daļas, rāmo, augšup tiecošos, vareni trauksmaino melodiju, kurā ieskanas zemnieku dejas motīvi un sankilotu trompetes signāls. Un, kad viņš tagad Leai atbildēja, dzeltenīgais bālums no pieres bija pagaisis, uzacis atkal stūrainas un spurainas slējās pār acīm, lūpas kļuva pilnīgas un atguva dabisko krāsu.

—    Pirmo reizi, kopš atkal esam tikušies, gribētu tev uzsaukt «bravo!», mīļā Lea! Cilvēku, kuram pret politiku nav cilvēciskas, manis dēļ saki — tīri cilvēciskas attieksmes, var nosaukt vienīgi par necilvēku, par pēdīgo mežoni, šarlatānu vai nezin ko vēl… Ak dieviņ, meitēn, par ko tad mēs īsti strīdamies?

Bet Lea palika dzedra.

—    Vai mēs labāk neizbeigtu šo sarunu? —< viņa ierosināja. Un, tā kā Hladeks viņai atbildēja ar nepieklājīgi jautru «nē», viņa nekautrēdamās mainīja tematu, sākdama stāstīt, ka Fīsleram un van Boudenam

kuru katru mirkli vajagot "būt mājās no pastaigas, kurā tie devušies, un ka Hanniņa vēl arvien nezinot, kādā gaumē sagatavot kartupeļu biezeni.

—    Ja vien viņa biezeni nesajauc ar īrisu salātiem, tad man gluži vienalga, ar kādām piedevām to sagatavo, — Hladeks jokoja un ar cēlu komedianta žestu aicināja Leu pie flīģeļa: — Nāc atsēdies šeit! Neiešu pusdienās, iekams tu man nebūsi kaut ko nospēlējusi. Es iesāku, bet tu to spēj daudz labāk …

—    Es nespēlēšu, Hladek, kaut arī tu nomirtu badā. Tev jau arī nemaz nevajag manas spēlēšanas, tu tikai gribi dzirdēt manu kredo, turklāt politisku kredo … — Lea panācās apkārt galdam un atspiedās pret klavierēm, kuru spārns nebija pacelts. — Nu tad klausies arī, ja tik ļoti gribi dzirdēt: mana tēze, kura tev nav sveša, jo esi diezgan jau par to pazobojies, nav nekāds kredo. Es gaidu, lai kāds man pierādītu pretējo. Bet viss, ko tu saki, Hladek, neņem ļaunā, tas patiesi viss ir pārāk vienkārši. Pasaulē taču ir daudz kas vairāk —• teiksim — starp Maskavu un Parīzi…

—    Un virs un zem, un aiz, un šaipus … Sasodīts! Protams, ir. Daudz vairāk, nekā mums jelkad sapņos rādījies… — Hladeks nekautrēdamies smējās viņai sejā, nelikdamies ne zinis par viņas izbrīnu. Vēlreiz, tagad ar abām rokām, viņš piesita do mažora tēmu, pavariēja, pēc Leas domām, diezgan diletantiski, mazliet piešķieba galvu un sāka improvizēt, ar basiem piesizdams Internacionāles pavadījuma taktis, ar labo roku pacēla melodiju augstajā tenorā un beidzot spēlēja to diskantā tikai ar diviem toņiem kā zvanu spēli. Lea gurdi novērsās un lēnām, uz spieķa balstīdamās, devās uz durvīm. Hladeks ļāva viņai iet, ne vārda neteikdams. Viņš vēlreiz pārķēra pirmo tēmu, bet tad bez jebkādas pārejas sāka palot tāda harmonija, ka Lea neviļus apstājās, jo viņai tā likās gluži sveša un tomēr kaut kā pazīstama.

—    Kas tas ir, Hladek?

—    Kas tas ir, Lea? .

Nepagriezusies atpakaļ, viņa atbildēja:

—    Izklausās kā masu mūzika, kā brīvdabas korālis, kā stabules kantāte, skan kaut kā krieviski, ārkārtīgi optimistiski. . .

Hladeks pārtrauca spēlēšanu.

—     Tas ir Janičeks, — vioš sacīja, — slāvu mesa, senslāvu baznīcas mūzika, tā ir dziļi tautiska, senlaicīga un tomēr tuva un saprotama arī mūsu dienās. Vai arī tā neatvilinās tevi pie klavierēm?

Viņa neatbildēja un bija jau aizgājusi līdz durvīm.

—     Nāc taču šurp, Lea, motīvs ir pavisam vienkāršs: di-da-di-da. — Viņš piesita motīvu ar vienu pirkstu, tad atkārtoja vēlreiz. Bet Lea nenāca atpakaļ. Durvīs viņa vēlreiz apstājās, stūrgalvīgi papurināja galvu un, atpakaļ nepagriezusies, noteica:

—     Ko gan mums spēj līdzēt tāda mazu bērnu naivitāte? Laiks, mūsu laiks ir kļuvis citāds, večukiņ …

Ārā iedama, Lea ierāva galvu plecos, it kā viņai saltu. No priekšnama viņa uzsauca Hanniņai virtuvē, ka Hladeka kungs vēloties pusdienas senslāvu gaumē.

—     Gaisa kaza! — nopurpināja Hladeks, aizvērdams klavieru vāku. — īsti vāciska gaisa kaza… — Un tad viņš dzirdēja, ka augšā mansarda istabā Lea iekrita gultā, bet spieķis klaudzēdams novēlās uz grīdas.

Pēc pusdienām — vēl viņi sēdēja četratā ap apaļo galdu — Fīslers piedāvāja cigārus. Visi trīs vīrieši paņēma pa cigāram. Lea neveikli izvilka garu cigareti no etvijas ar perlamutra rotājumu.

—    Kā salocītu naglu no ziepēm, — Hladeks norūca.

Van Boudens pasniedza viņai uguni. Neviens necentās aizsteigties viņam priekšā. Fīslers, apgriezdams cigāram galu, teica Hladekam:

—     Vai turēsimies pie mūsu vecās tradīcijas un izsludināsim pēdējo stundu pirms šķiršanās un ardievām par «zilo stundu», kad dūmu ir vairāk nekā vārdu?

Neievērodams jautro sirsnību drauga balsī, Hladeks īsi atteica:

—    Es nezinu, Teo, neesmu jau šeit vienīgais viesis..

Lea nopūta viņa sērkociņu: ph, ph. Tas izklausījās

pēc zobgalības. Arī viņas sīkais smiekliņš skanēja zobgalīgi, it kā viņa tagad zinātu par Hladeku kaut ko

tādu, ko citi nezina, kaut ko, kas varētu kļūt viņam liktenīgs, ja vien viņa sāktu par to runāt. Fīslers turpretim pavēzēja roku ierastajā, plašajā žestā:

—   Kurš aizies pirmais, lai nosaka rituālu! Forma un gara kultūra — gara kultūra un forma: kas gan vēl labāk to spēj apvienot kā mūsu mīļais draugs Jaroslavs!

Taču viņš juta, ka šai brīdī viņam nevajadzēja — pat jautrā nopietnībā, — tomēr nevajadzēja tā runāt. Hladeks jau pusdienojot bija visai kluss un sevī noslēdzies. Rīta pusē laikam noticis kaut kas tāds, kas viņam varbūt var nolaupīt draugu, no kura viņš tik ilgi bijis šķirts un kuru tikai nule bija atkal atguvis. Bet Fislers negribēja pašreiz nodoties tādu iespēju apsvēršanai un sacīja, ka viņam esot īsti pa prātam pēdējās stundas pirms atvadām nosvinēt, taupot vārdus, toties jo vairāk nododoties pārdomām, tādējādi pārmetot laipu no šķiršanās uz jaunu tikšanos. Viņš domājot, ka arī van Boudenam, «mūsu lielās pasaules cilvēkam», neesot svešs runāšanas un izteiksmīgas klusēšanas proporcijas zelta griezums. Van Boudens steidzās piekrist. Protams, viņš cienot šādu vecu draugu parašu! Taču arī viņu nepatīkami aizskāra Hladeka acīs krītošā atturība pie pusdienu galda. Starp Leu un Hladeku pēkšņi šķita radies saspīlējums, kas jebkuru mirkli draudēja izlādēties nejēdzīgā strīdā vai — vēl ļaunāk — Leai izvērsties par vienu no tām sāpīgajām nevarības lēkmēm, no kurām viņa pati cieta visvairāk un kuru dziļākos cēloņus — par to viņš bija cieši pārliecināts — saprata vienīgi viņš, viņas tēvs. Van Boudens, kuram ikviens kaisls, līdz nesavaldībai novedis strīds riebās tāpat kā Fīsleram un kurš klusībā, gan ar mazliet netīru sirdsapziņu, vēlējās, kaut Hladeks drīzāk aizbrauktu, saprata, ka profesors, ieteikdams šķiršanās brīdi pārvērst «zilajā stundā», ievadījis veiklu diplomātisku spēli, kura tomēr jānospēlē līdz beigām. Tāpēc viņš devās Fīsleram palīgā un centās sarunu, iekams tā iestrēgtu nemierīgā klusumā, novadīt neitrālākā gultnē. Varēja skaidri redzēt, ka profesora diplomāta māksla ir galā. Tāpēc van Boudens, mainīdams viedokli, no jauna sāka visos sīkumos atstāstīt piedzīvojumus «kultūras ekskursijā», kad abi ar Fīsleru šodien rīta pusē ar čehu robežsargu speciālu atjauju patiešām bija Bohēmijas Zībenheizerā apmeklējuši baznīcu, kurā vairs dievkalpojumi nenotika.

—    Tagad iedomājieties, Hladeka kungs, — viņš sacīja, — krievu robežposteņa priekšnieku: virsnieks, puisis metrus divus augumā, seja rupjiem vaibstiem, tomēr diezgan inteliģenta, gaita kā hokejistam, bet, kas zina, es varbūt esmu netaisns pret krieviem, taču es viņus tikpat kā nepazīstu. Kad izteicu savu vēlēšanos, tas puisis, jau diezgan labi ielauzījies vācu mēlē, tikai parausta plecus un sūta mani — es gribētu teikt, visai vienaldzīgi, — pie čehiem. Ejam turp. Iznāk jauns virsnieks, kuru es samulsumā, neprazdams nevienu slāvu valodu, uzrunāju angliski…

Teo Fīslers dzird van Boudenu runājam, bet līdz viņa apziņai nonāk vienīgi balss skaņa. Viņš nezina arī, vai Hladeks klausās. Hladeks ietinies cigāru dūmos un klusēšanā. Lea laiski atlaidusies pītajā krēslā, pārlikusi vienu kāju pār otru un smēķē, cigareti garā iemutī iebāzusi, mazo pirkstiņu mazliet atstiepusi. Un, tā kā viņa apsēdusies ar muguru pret atvērto logu, kaut gan istabā ir smacīgi un ārā pilnīgs bezvējš, eleganti apmetusi rūtoto skotu pledu ap pleciem un, — paskat, tikai nule pamanīju, — uzlikusi uz vaigiem mazliet rūžas … Meitene pēdējā laikā iemantojusi tīri dēmonisku spēju strauji pārvērsties. Pārvēršanās vai izlikšanās — kāda tur starpība! Bet ikreiz, kad viņa pārvēršas, kaut kas notiek. Taču līdz šim gan nekad nav noticis nekas labs… Vai tu esi zaudējis pacietību, Jaroslav? Kad tevi par daudz nokaitina, tu kļūsti rupjš. To es vēl atceros. Bet Leu eksplozijas pavisam izsit no sliedēm… Ak tu augstais dievs: vai Korai nebija gluži tādas pašas izdarības, kad viņa smēķēja,— Korai?… Viena kāja pār otru, mazais pirkstiņš atšauts, viegla rūžas kārtiņa uz vaigiem, stola ap pleciem … Ak mūžs, kaut mana paša seja šai brīdī mani nenodotu… Cik Jaroslavam gadu? Četrdesmit deviņi … Un perlamutra etviju taču Kora viņai uzdāvināja, kad mēs pēdējoreiz bijām Karlsbādē: «Tā tev, mīļo bērniņ, kad reiz būsi pieaugusi dāma, kad gribēsi\ savaldzināt manu veco. Vāka iekšpusē ir skaists, brīnum skaists medaljons. Paskaties, Lea …» Vāka iekšpusē bija spogulītis. Kaut jel seja mani nenodotu … Labāk jāturas pie van Boudena konversācijas kā Zaulam pie evaņģēlija …

—    Gribētu izteikt jums savu cieņu, Hladeka kungs, savu cieņu pret šo virsnieku, jūsu tautieti. Šā cilvēka izturēšanās, kaut gan mēs ar viņu iepazināmies ļoti pavirši — got only a glimpse of him, es atļaujos apgalvot, bija līdzsvarota. Man arvien šķiet gaužām skaisti, ja kopā ar labu uzvedību jūtu humāno garu — šajā gadījumā nepiespiesto, eleganto korektumu, kuru var vienkārši un vārda labākajā nozīmē nosaukt par bruņnieciskumu. Prūši centās to pašu panākt ar stīvumu. Viņi no iedomības sprāga vai pušu. Un nacisti pūlējās dažkārt imitēt stīvos, iedomīgos prūšus, bet iznāca asiņains farss. Un krievi? Atceros virsnieku, kas vakar bija šeit/ — interesants cilvēks, virsnieks kultūras jautājumos, vai ne? Es labprāt ar viņu parunātos. To arī kādreiz izdarīšu. Man šķiet, ka padomju krievu virsniekiem, kaut arī ideoloģiskajā ziņā viņi, protams, ir pilnīgs pretstats prūsiskajiem nacistiem, tomēr trūkst tā pēdējā smalkā slīpējuma, kas raksturīgs izglītotai, humānai armijai; ja tas piemistu visām armijām, tad manevri drīz vien notiktu tikai smilšu kastēs. Krievi ir lieti no laba tērauda — tērauda vārdu šoreiz minu kā sinonīmu humānisma idejai, — bet lējums vēl nav attīrīts no sārņiem. Man gribētos teikt: kur vien padomju virsnieki ierodas, viņi nevis ienāk, bet uzstājas. Kā jums šķiet, Hladeka kungs? Jūs šos cilvēkus pazīstat daudz labāk nekā es .. .

Hladeks nepieklājīgi ilgi vilcinās ar atbildi. Tad viņš saka:

—    Protams, padomju virsnieki un kareivji uzstājas, ja kaut kur ierodas: dažkārt skaļi, dažkārt klusu. Manuprāt, tas atkarīgs no situācijas, apaviem, temperamenta un ķermeņa svara… — Bet Jaroslavs runā, it kā būtu sejai priekšā nolaidis bruņas. Vakarējais stāsts par pūču Mežliku bija nevainīga ironija. Starp vakardienu un šodienu šķiet pagājis neizmērojami ilgs laiks. Lea ķiķina sīkiem naivas subretes smiekliņiem — ak bezdibenīgā, neizprotamā sieviešu viltība … Bet, ja nu Jaroslavs tagad pieceltos un ietu projām, man vajadzētu ļaut viņam aiziet ar naidu sirdī. Man taču jāaizstāv Lea. Bet kā van Boudens aizrijies ar Jaroslava nepārprotamo rupjību …

—    Zvēru pie Stiksa! — iesmejas Fīslers. — Cilvēks, kas pārstāv lielo pasauli, runā par skaistā cilvēka ideālu; es gan negribētu to attiecināt vienīgi uz karavīriem, gribētu tajā ietvert un vispārināt klasisko kalokagatijas ideālu, bet šis komunists runā par zābakiem un ķermeņa svaru. Jaroslav, veco jokupēteri, tu šauj mazliet par traku …

Lea saka:

—    Ai Teo, tu taču kļūsti pavisam vājš no lielās gudrības! Vai drīkstu tev piedāvāt vēl vienu smaržīgu, brīnum gardu cepeša gabaliņu? … — Tagad to saka Lea. Bet reiz tā runāja Kora. Hladeks atkal savelkas čokurā kā mironis liesmās. Van Boudens samulst, viņš nekā nesaprot, tādēļ skāņi pasmaida, taču grib glābt situāciju un sedz man aizmuguri — ārkārtīgi godīgi… Van Boudens nopurina pelnus no tikko aizsmēķētā cigāra.

—    Mans jautājums nebija diez cik gudrs. Pardon, Hladeka kungs… Īstenībā gribēju teikt tā: jūsu tautietis, šis skaistais trīsdesmit gadus vecais cilvēks — mani vienmēr valdzinājusi vīrišķība, kurā nav nekā kareiviska, — viņš noklausījās manu lūgumu līdz galam, īsts arbiter elegantiarum, kā būtu teikuši senie romieši, apskatīja manu žurnālista apliecību un repatriācijas zīmi, ieminējās kaut ko par a special permission un lūdza, lai pagaidot, līdz viņš piezvanīšot pa tālruni un tad pateikšot man rezultātus. Es jokodams piebildu, ka Londonā man reiz bija izdevība dzert tēju kopā ar prezidentu Beneša kungu un izziņas par mani viņš ļaunākajā gadījumā var iegūt tieši Hradčinā … Un ko darīja jūsu tautietis? Pametis skatienu uz mūsu profesoru, viņš jautāja: — The gentleman is a friend of yours? — Nenogaidījis atbildi, viņš pamāja sargkareivim, kas atvēra režģotos vārtus. Viņš noteica:

—    Please, gentlemen, — un mēs pārgājām pāri robežai…

Van Boudens uz mirkli apklust. Klusēdams smēķē. Laikam gaida, ka Jaroslavs kaut ko sacīs. Bet šis nebilst ne vārda, izliekas, ka vissvarīgākais pasaulē pašreiz ir pieaudzēt cigāram garu pelnu grīsti. Droši vien arī viņš pamanījis, ka van Boudens šāviņus tēmē vienlaikus uz diviem mērķiem — uz viņu un uz Leu. Tādu tēvs iedomājas savas meitas skaisto bruņinieku, bet komunistam viņš grib parādīt skaisto eiropieti. Man šķiet, ka van Boudens visus komunistus uzskata par provinciāļiem un labprāt būtu ar mieru tos mācīt un skolot. Lea cigareti jau noslāpējusi, kaut gan nebija izsmēķējusi vairāk par ceturto daļu. Tagad viņa, mūžīgo aizmāršu tēlodama, iesien mežģiņu mutautiņā mezglu. Fatāli. Van Boudens atkal uzņem sarunas pavedienu. Paldies dievam! Es ar savām latīņu gudrībām tālāk vairs netieku .. .

—    Jūsu tautietis pats mūs pavadīja, apvaicājās par dzīves apstākļiem emigrācijā. Nu, šai ziņā es baudīju dažas priekšrocības. Mans tēvs atveda sievu no Holandes, un es esmu dzimis Isle oi Man sanatorijā. Tāpēc arī kara laikā neliku internēts un izsūtīts. Protams, mūsu pavadonis izvairījās no personiskas dabas jautājumiem. Kad sasniedzām mazo, nobalsināto baznīciņu, kurai visapkārt atrodas kapi ar kapakmeņu uzrakstiem vācu valodā; kad viņš ģērbkambara aizrestotā lodziņa ailē bija sameklējis baznīcas durvju atslēgu, viņš novilka no labās rokas ādas cimdu, noņēma cepuri, pārmeta krustu un palaida mūs pa priekšu, teikdams: «Pax vobiscum …» Un, kamēr mēs piegājām pie altāra, lai to aplūkotu tuvumā, viņš atkāpās un palika baznīcsolā. Esmu pārliecināts, ka . .. — van Boudens mulsi nokremšļojās un nepabeidza teikumu. Viņam laikam likās, ka apgānītu svētbrīdi, ja izstāstītu ateistam Jaroslavam, ka jaunais virsnieks tur, baznīcsolā stāvēdams, klusībā noskaitījis lūgsnu . ..

—    Brīnišķīgs kokā griezts altāris, — van Boudens turpina. — Fenomenāls darbs, ja turklāt vēl atceramies, ka tas darināts karu un ticības nemieru saviļņotajā sešpadsmitajā gadsimtā un ka to darinājis nevis īsts mākslinieks, bet amatieris. Vai esat redzējis šo nezināmā meistara darbu, Hladeka kungs? …

Nu tikai nesāc mācīt Jaroslavu, dārgo van Bouden! Viņa pašreizējā noskaņojumā tas nozīmētu pielaist dzirksteli vaļējai pulvera' mucai. Un pat tad, ja Jaroslavs savaldīsies un neko neatbildēs, pat tad šis brīdis mūsos iecirtīs nedziedējamas brūces . . .

—    Es reiz pazinu tās baznīcas kapelānu, — Hladeks saka. — Tas bija izglītots jauns garīdznieks — no liberālo sugas: tolerants, ja viņam tas bija izdevīgi, dogmatiķis — ja bija izdevīgi, gudrs — kā visi jezuīti. Viņš pat bija beidzis Collegium Germanicum un allaž uzdevās par lojālu Cehoslovakijas pavalstnieku. Augums viņam bija kā svētajam Georgam, bet vārdā — Francis. Mēs viņu dēvējām par svēto Franci. Nu, un pēc Minhenes konferences, kad vācieši trīsdesmit astotā gada oktobrī ar visas cēlās Eiropas svētību pārnāca pār robežu, viņš tos apsveica ar Zībenheizēras baznīcas zvaniem un nolasīja atnācējiem par godu speciālu mesu — tik gudrs bija kapelāna kungs. Tagad viņš atkal ir Romā. Tur viņu grib izskolot par Svētā krēsla diplomātu. Tam vīram ir nākotne . ..

Nabaga van Boudens bija briesmīgi aizrijies ar dūmiem un klepojot slāpa vai nost. Ja viņš nepaspēs tūdaļ atgūties, tad vēl būs labi. Pa to laiku norimsies trakās dusmas, ja viņam tādas uznākušas. Lea zobojas par izcēlušos uztraukumu. Muti kā šausmās iepletusi, viņa izbijusies sauc:

—    Kas noticis? Kas noticis? Lai taču kāds aizskrien pēc mājas aptieciņas! Es atraušu logu plašāk vaļāl Gaisu! …

Negaiss savelkas arvien biezāks. Drīz tam jāizlādējas. Ja lāga van Boudens vēl joprojām grib tēlot zibens novadītāju, tad viņš tūliņ izkusīs. Un es zaudēšu labāko draugu !.. Fīslers aizsedz acis ar plaukstu.

Bet Hladeks dauza van Boudenam pa muguru un saka tādā balsī, ka nav iespējams dusmoties:

—    Jūs, mīļais, esat atradinājies no kontinenta tabakas. Šie cigāri ir no Bohēmijas.

Van Boudens pamazām nomierinās. Viņš gatavojas tādam griezienam, ko ne ar kādu joku vairs nebūs iespējams aizšūt. Bet Jaroslavs grib aizsteigties viņam priekšā. Arī tas ir labi…

—    Tas senais meistars, par kuru jūs man jautājāt, —< saka Jaroslavs, — nebūtu licis baznīcā zvanīt, ja toreiz mūsu zemē būtu iebrukuši turki, noteikti nebūtu — varbūt vienīgi trauksmes zvanu. Man šķiet, tas vīrs saprata, kas ir skaistums un kas ir sāpes. Noņemšana no krusta altara vidusdaļā: mātes seja, kas noliekusies pār noslepkavoto dēlu … Vai aplūkojāt to pamatīgi, van Boudena kungs? Vai ievērojāt, cik mātes seja skadra, kā tā apspiež sāpes? Sāpes nedrīkst attēlot. To vecais sapratis. Cilvēks kļūst neglīts, ja tas paļaujas sāpēm ar visu būtni. Bet atcerieties mātes pozu, atcerieties viņas rokas, van Bouden, — tā ir skaistā sāpju izteiksme, kuras drīkst attēlot, kuras izraisa līdzjūtību, kuru dziļumu var noteikt. Tās ir sāpes, kas cenšas pašas sevi pieveikt. Vai ievērojāt, kā māte ar kreiso roku tur mirušo klēpī — ka kreisā roka aptvērusi nedzīvo ķermeni tā, lai plauksta aizsegtu dūruma brūci? Māte apsedz drausmīgo brūci. Bet viņas skatiens vērsts uz labo roku. Ar labo roku viņa ieloka dziļu kroku gurnu jostā — pēdējā skrandā, ko slepkavas viņam atstājuši… Es seno meistaru saprotu tā: cilvēks, kas grib uzvarēt sāpes, veidojas pēc skaistas darbības likumiem — tas ir dzīves daiļuma likums, kas pāriet mākslas dailes likumā. Tas jāparāda visiem saprotamā un saturīgā veidolā. Jo vairāk cilvēku to sapratīs, jo labāk. Ekstravagance neved kalnup, bet lejup . . . Taču tā es atkal gribot negribot nonāku pie šķiru jautājuma mākslā. Man šķiet, laikam Gorkijs kaut kur teicis, ka šodienas estētika ir rītdienas ētika …

Jaroslavs apklust un ievelk pāris dūmu no cigāra, kas draud izdzist. Un van Boudens kustina lūpas, viņš tās jau sen savilcis un gaida tikai, lai tiklu pie vārda. Bet nu viņa stabulei pēkšņi mēle aizkritusi. Varbūt pazudušas notis. Jo tas, ko lāga van Boudens saka pašreiz: — Ja gribam valdīt pār savām domām, vienalga, vai tas būtu mākslā vai dzīvē, tad nedrīkstam saistīties nedz ar kādu aspektu, nedz ar kādu «ismu», — tas pat man šķiet pārāk liberāli, bet pārāk liels liberālisms ir neveselīgs.

Jaroslavs tūdaļ uz karstām pēdām atjautā:

—    Jūs gribējāt sacīt: nedrīkst saistīties ar marksismu, ar sociālismu, ar komunismu, vai ne? Vai jūs neatceraties, kā pārmetāt maniem biedriem emigrācijā konkrētības trūkumu?

Van Boudens sūc nodzisušo cigāru. Viņš īstenībā nav cigāru cienītājs un smēķē tikai tāpēc, ka cigārs sabiedrībā piedāvāts. Grūti viņam tikt galā arī ar Jaroslava jautājumiem, kas tēmēti uz vakardienu. Atbildēdams viņš sarauc pieri grumbās.

—    Vakar, Hladeka kungs, runājot par sāpēm, es runāju arī par konkrētās brīvības dzimšanu cilvēkā. Manuprāt, cilvēkam jāiziet caur ciešanu vārtiem, ja viņš grib atrast pats sevi un sasniegt brīvību, kaut vai nosacītu brīvību. Un šos vārtus, pa kuriem cilvēks iziet no naivitātes paradīzes, nav iespējams aiznaglot ne ar kādu «ismu». Saglabājot gan apziņu, ka eju pa ceļu, pa kuru cilvēce gājusi kopš mūžseniem laikiem, tomēr atzīšos vaļsirdīgi — nejūtu pamatu zem kājām. Un šajā sakarā vēlreiz citēšu kādu modernu filozofu: «Ja mums apreibst galva no tā, ka zem kājām nav pamata, — bet visjaunākais mums vēl priekšā, — tad atcerēsimies vienu: kad viss zūd, dievs paliek . ..» Arī Eiropa nav mums pēdējā robeža. Par eiropiešiem varam kjūt vienīgi ar noteikumu, ka kļūstam par cilvēkiem šā vārda īstajā nozīmē, tas ir, veidojamies par cilvēkiem esamības pirmsākuma un galamērķa dzīlēs, bet tie kā viens, tā otrs apvienoti dievā…

Zilā stunda . .. Nu tā tomēr pienākusi. Domas iekļāvušās svaru un mēru zīmē. Arī Lea izslējusies taisni. Viņa vairs netur kājas krustām vienu pār otru; aizmirsusi savas ģeķīgās valodas, viņa sēž taisnu muguru kā liela skolniece, kas solā aizsapņojusies un zina par sāpēm un skaistumu daudz vairāk nekā mēs, veči, ar visu savu gudrību. Viņa pin bizi no villaines bārkstīm, nemaz vairs nerūpēdamās, vai tā ap pleciem apmesta eleganti vai ne …

—   Lai varbūt ikvienam no mums ir citāda ticība un citādas atziņas, — ierunājas Fīslers, — taču tavs vienkāršais un cilvēciskais altāra iztulkojums, Jaroslav, mani ļoti dziļi ietekmēja . ..

Jaroslavs pasmaida un mazliet piešķiebj galvu. Kad viņš tā piešķiebj galvu, tad viņā mostas komedianta

spēles prieks, un tam nu pašreiz nebūtu īstais brīdis … Jā, Hladeks smaidīdams saka:

—    Es uzskatu, ka tā ir tādas humānistiskas reliģijas kā, piemēram, kristīgās ticības viltība, ka tās objekts pēdējā pakāpē, es pat gribētu sacīt — pēdējā instancē ir nevis mīļais dieviņš, bet gan labais cilvēks. Un cilvēks, kas ir labs, ir arī skaists — tā skaistums staro no iekšienes . . .

Van Boudens viņu pārtrauc:

—   Panākt iespējamus secinājumus, pieņemot neiespējamo, Hladek, — tur vajag liela talanta!

Tā, nu viņš dabūs, nu viņš vairs nevarēs lēkāt krustu šķērsu kā Arlekīna baletā. Bet viņš, vēl arvien galvu mazliet piešķiebis, turpina:

—    Joka pēc pieņemsim uz mirkli, ka kristīgā mācība būtu pilnīgi atbrīvota no klerikālisma un dogmām. Kāds «isms» tad būtu piemērojams šim pirmatnējam veidolam, van Boudena kungs? . . .

Viņš, protams, nedabūs dzirdēt atbildi, ko gribēja izvilināt, uz tādiem jautājumiem van Boudeni neatbild. Viņam taču vajadzēja pamanīt, cik nopietni un godīgi van Boudens pūlējās nostatīt vienu atziņu pretim otrai. Kā tad drīkst atbildēt ar kapriolu — joka pēc? Tas vairs nav nekāds labais joks. Ar to taču viņš pazemo arī tēvu meitenes acīs . . . Šai klusuma mirklī pār istabu pārlidoja ļauns eņģelis. Tālumā uz Reifenbergas šosejas iedūcās automobilis. Nekas cits nav dzirdams …

—    Tā laikam būs mašīna, kas brauc tev pakaļ, Jaroslav… — Viņš greizi palūkojas uz mani un ņirdz:

—    Tieši tagad, kad kļuvis tik interesanti. ..

Ja tā ir mašīna, kas atbraukusi viņam pakaļ, es būšu priecīgs. Tad mūsu zilā stunda vēl tiks cik necik saglābta. Liktenis — gadījums aizvien palīdz tam, kas maldās un meklē, nekad tam, kuram taisnība. Lea piecēlusies kājās. Viņas skatiens nesola nekā laba, tas atkal kļuvis ļaunīgs . . . Klusē, Lea! Klusē … Nekas vairs nav tā kā senāk . . .

Lea saka:

—    Viss taču ir pavisam vienkārši, van Bouden: Hladeka kungs domā, ka jūs savu mīļo kungu un pestī

tāju varat bez liekām ceremonijām uzrunāt «biedri Jēzu Kristu» …

Zilā stunda ir sabojāta, Hladeka vainas dēj pārkāptas robežas, kuras nedrīkst pārkāpt. Vienīgi es vēl varbūt varu glābt, ja ir kas glābjams. Bet ko gan es varētu pateikt tādu labu, skaistu un patiesu? īstenībā taču viņi abi runāja tikai ar Leu, visu laiku vienīgi ar Leu. Viens grib, lai viņa atrod izlīgumu un skaistumu dievā un pasaulē, otrs grib, lai viņa to atrod Marksā un pasaulē. Ko lai es tur vēl saku?… Bet lāga van Boudens sāk atkal runāt, viņš grib man palīdzēt, tomēr pašreiz nav īstais bridis. Stūrgalvīgi viņš atgriežas pie konversācijas sākuma temata. Nav taču nekādas nozīmes turpināt ceju pa to pašu loka līniju, mīļais draugs. Ja tu kusties pa loku, tas savukārt griežas ap savu asi, — apburta spēle, kurai nav gala un rimas, jo laiks izmetis no sliedēm visus mūsu domu svarus un mērus …

—    Bet vai zināt, Hladek, kas man jūsu tautietī imponēja visvairāk? Tas nacionālais un reizē supranacionālais lepnums, kas nešķiet nepatīkams, jo ir dziļi kulturāls… — Tas nozīmē: ko nevar apgalvot par jums. Ak dieviņ, tas nu ir mazliet par stipru! Bet, lūdzams, Jaroslav, neeksplodē! …

Fīslers zem galda lauza rokas, un Hladeks redz, cik viņš samulsis. Lea pieiet pie loga un uzgriež visiem trim muguru. Van Boudens omulīgi turpina tērzēt:

—    Pirmīt baznīcā, kad bijām pamatīgi aplūkojuši brīnišķīgo kokā griezto altāri, es jautāju profesoram vāciski, kāda pašreiz varētu būt šā altāra vērtība dolāros. Bet, raugi, tajā pašā brīdī mēs izdzirdām aiz muguras atbildi — to atbildi, kas mani ierosināja runāt par dziļi kulturālo lepnumu. — Priceless, — sacīja virsnieks, — tas itav nopērkams, — un smaidīdams palocījās, kad mēs, mazliet nokaunējušies, pagriezāmies pret viņu. .. Tātad vēlreiz: izsaku visdziļāko cieņu. Ar šādiem cilvēkiem var uzcelt republiku pēc mēra un vajadzības . ..

Atstūmis krēslu mazliet nostāk no galda, Jaroslavs izslējās taisns kā svece. Kaujas gaiļi sasparojas cīņai. Izslienas arī van Boudens. Bet Jaroslavs — ak tu vecais

viltnieks! — izslējies tik taisni vienīgi tāpēc, lai — notīrītu no svārkiem dažas cigāra pelnu plēnītes. Un, to darīdams, viņš saka:

—    Spriežot no savas ne visai plašās dzīves pieredzes, gribētu gan teikt, van Boudena kungs, ka šajā ziņā esat pārvērtējis jūsu skaisto, lepno pavadoni. Tas, ko jums sacīja mans godājamais tautietis, pēc manas pieredzes, ir gluži parasta formula, ko mēdz lietot gidi visā pasaulē. Esmu to dzirdējis Venēcijā, Parīzē, Londonas Tauerā, kad mums rādīja imitētos karaļa troņa dārgakmeņus zem-stikla kupola, savā laikā arī Drēzdenē, runājot par Siksta Madonnu, tāpat esmu to dzirdējis sakām pie mums Prāgā,' piemēram, Loreto klosterī, kad tūristiem tika rādīts slavenais pērlēm rotātais svētā vakarēdiena trauks, kas glabājas ozola skapī klostera sienā. Varbūt jums kā bijušam mākslas priekšmetu tirgotājam šis lepnais nacionāli supranacionālais kultūras vārdiņš nav tā dūries ausīs, kas man arī liekas gluži saprotami…

Lea sāka klusi savā nodabā smieties. Esmu van Boudenam un šai stundai parādā, ka tagad savam mīļajam Jaroslavam saudzīgi, bet nepārprotami aizrādu . ..

Bet profesora Dr. Teo Fīslera balss neskan tik vareni kā parasti, runājot no katedras, kad viņš ieminas:

—    Man šķiet, mīļie draugi, kad ir tik daudz kopīgu anti, tas nozīmē — antifašistisku atziņu, tad vajadzētu būt arī kādam kopīgam pro, tas nozīmē — godīgām, demokrātiskām savstarpējām attieksmēm un rīcībai, kas nāktu par labu tikko nodibinātajam mieram starp pasaules tautām, proti… — un tagad viņš tomēr pavēza roku ierastajā plašajā, visu aptverošajā žestā:

—     … proti, par labu visam skaistajam, patiesajam, labajam, citiem vārdiem sakot, — cilvēkam …

Lai arī šī runa bija cēla un skaista, tā tomēr nevienu neaizkustināja. Fīslers pats to izjuta visskaudrāk. Viņš zināja, kad izteikts vārds pārvēršas par dzirksteli, kas spēj aizdedzināt, un kad tas pārplīst kā krāsains ziepju burbulis. Pieredzējis skolotājs savu vārdu iedarbīgumu prot saskatīt klausītāju sejas izteiksmē un acīs. Nē, viņš nebija nevienu aizkustinājis — Jaroslavu nemaz un arī van Boudenu ne sevišķi. Bet Lea stāvēja pie loga, un Flslers ar šausmām konstatēja, ka viņas pleci dreb aizturētos smieklos. Van Boudens pieklājīgi saka:

—    Tas ir pats par sevi saprotams, un tomēr — ņemot vērā mūsu aizmāršību šajā ziņā, tas allaž jāatgādina no jauna…

Bet Hladeks izšauj vienu no īsti smagajiem lādiņiem, kuri katrā ziņā jāuztver un jāraida atpakaļ:

—   Tu esi dzimis skolmeistars, Teo, un vienmēr baksti ar pirkstu mugursomā …

Fīslers sāk prātot: vai tad tas, ko es pateicu, nebija labi un patiesi? Bija. Bet — skaistums? Vai skaistums būtu kaisle, kas izraisa patieso un labo, kaisle, kuru es pilnā mērā nekad neesmu pazinis? . .. Vai kaisle būtu visvieglāk saprotamais vārds, vai tā būtu forma, kurā iekļaujas labais un patiesais? … Izglītība ir forma. Vai lorma ir tas, kas nesaudzē pats sevi?

—    Bet pašsavaldīšanās moments? … — nomurmina Fīslers, kuru pēkšņā domņ gūzma pamodinājusi runāt balsī.

—    Kā jūs teicāt, mīļo profesor? — van Boudens pārsteigts iejautājas.

Flslers ar pirkstu galiem aptausta vaigu un zodu, it kā pārbaudīdams, vai ir labi noskuvies. To darīdams, viņš raugās atvērtajā logā, it kā gaidītu iedvesmu no dzidrajām debesīm. Viņa skatiens ar plaši atplestiem redzokļiem tālumā pavērsts, it kā iegrimis pats sevī; tas ir skatiens, kas nekā neredz, kas gan šķiet iekšēji koncentrējamies, pat draudam, bet patiesībā nepauž nekā cita kā vienīgi garīgu pagurumu. Leas augums vecīgajam vīram pēkšņi šķiet līdzīgs pūces siluetam pret gaišajām atvasaras debesīm. Viņam kļūst baigi no šīs vīzijas, un tomēr viņš klusu čukst:

—   Saka jau gan: kas rīkojoties pretī savai dabai un tikumiem, drīz mirstot.  .

Van Boudens jūtas neveikli. Viņš nemaz nav zinājis, ka profesors var būt tāds mistiķis. Saskatījies ar Hladeku, viņš redz, ka arī šis ir nepatīkami pārsteigts par Fīslera izdarībām. Un Lea, atspiedusi plaukstas pret palodzi, saka:

—   Tas nāk tieši uz mums. — To viņa nosaka gluži lietišķā balsī.

HIadeks, atkal mazliet pašķiebis galvu, arī kā hipnotizēts raugās ārā pa logu un apcerīgi ierunājas:

—    Gubu mākonīši, gubu mākonīši, vai jūs jau nesat rudeni? Ai jā, Teo, rudens nāk virsū, jaunie zirneklīši iemācījušies lidot, bet vecie sērīgi noraugās tiem pakaļ, jo viņiem jau izbeidzies tīmekļa pavediens, ai, ja …

Šie vārdi atsauc Fīsleru īstenībā, bet arī nokaitina. Viņš pārvelk ar plaukstu pār seju, aplaiza lūpas un tūliņ uzbrūk Hladekam:

—   Tavi komentāri, mīļais draugs un dzalkstītāj, — viņš satraukti saka, — aizvien bijuši lieliski. Un man šķiet, gadu gaitā tie kļuvuši vēl asāki un kodīgāki, ja vien man negribētos teikt — neiecietīgāki pret cilvēkiem, kuri nedomā tieši tāpat kā tu . . .

HIadeks pārliecas pāri galdam, it kā baidīdamies, ka viņa ausīm kāds vārds varētu aizslīdēt secen. Lea saka:

—   Ja tas tiešām nāk šurp un ja mājas durvis nav aizslēgtas, tad man jāemigrē …

HIadeks nepievērš nekādas vērības šai Leas šķietami orākuliskajai pļāpāšanai. Viņš smejas profesoram tieši acīs:

—    Sadod vien man kārtīgi, vecais draugs! Sadod, kā nākas! Es arī nežēloju citus: do ut des, tā ir vecu vecā reālistu politika. Vislabāk, ja abas puses to izmanto bez žēlastības. Manuprāt, draugi var pateikt viens otram arī pa spēcīgākam vārdam. Draugu vidū visas vētras sākas un beidzas ar uzticēšanos. Karels lāgiem mēdza sacīt: «Uzgāz man kādu šalti auksta ūdens, Hladek, man ir tik šļaugani ap dūšu, it kā galvā būtu uzmaukts lauru vainags.» Mana vienīgā vēlēšanās, kurai visu mūžu esmu skrējis pakaļ tikpat dedzīgi, kā jauni skuķi skrien uz dančiem, un pēc kuras tiekšos, kamēr dzīvošu, ir vēlēšanās, lai cilvēku vidū valdītu liela, visuvaTena savstarpēja uzticēšanās. Cik tas būtu skaisti… Skaisti, bez ciešanām un sāpēm. Bet tas laiks pienāks, nemaldīgi, kā rītdiena pienāks pēc šodienas. Man ir kā zemniekam, kas visos kaulos jūt, ka rīt būs siena laiks, jo šodien debesis noskaidrojušās…

Van Boudens visai ironiski piebilst:

—    Bet kas notiks ar jūsu šķiru jautājumu, ja nu

tiešām sāksies Zelta laikmets? Tad taču jūsu ideoloģija paliks bez dienišķās maizes? …

Hladeks jautri atcērt:

—    Bet, van Boudena kungs, mūsu ideoloģija taču nav rijīgs kobolds, kuram pastāvīgi jānoliek bļodiņa ar pienu un maizes kumosiņiem. *Ta kādā zemē šķiru jautājums beidzis pastāvēt, tikai tad tur sākas komunisms. To taču jūs zināt… Tu purini galvu, Teo, vai tiešām arī tu to nesaproti?

Fīslers vēl nav nomierinājies. Palikdams ļoti nopietns, viņš saka:

—    Gribu tev jautāt ko citu, Jaroslav: mums Vācijā pašreiz ir okupācijas miers. Saskaņā ar Berlīnes deklarāciju un Potsdamas vienošanos mūsu zeme sadalīta četrās okupācijas zonās. Mēs pašreiz dzīvojam pēc likuma: kam zeme, tam taisnība. Bet saki, kas notiks ar mūsu vācu jaunatni, es tev jautāju, ja viena okupācijas vara skolās liks mācīt ticības mācību, bet otra okupācijas vara — revolūcijas mācību? Kad tas padomju virsnieks man vakar piešķīra profesora titulu, arī man, atklāti runājot, kļuva ap dūšu tik šļaugani, it kā man kāds būtu uzmaucis galvā lauru vainagu. Es tev jautāju: vai es maz drīkstēšu mācīt jauniešiem savas humānās atziņas? Es taču esmu demokrāts, nevis revolucionārs …

Fīslers juta, ka viņam top reizē ir karsti, ir salti. Viņš juta atvieglojumu, kas ceļ augšup, un rūpes, kas spiež pie zemes. Bet tajā pašā laikā viņu pārņēma arī tāda cilvēka cēlās jūtas, kas dodas cīņā ar atklātas pārliecības ieroci rokā. Un vēl šo jūtu varā viņš ar pilnu pārliecību sacīja:

—    Cilvēks iepazīst savu iespēju robežu, ja domā godīgi. Es esmu demokrāts, man trūkst degsmes, lai būtu revolucionārs, esmu arī par vecu …

Van Boudens steidzās pievienoties viņa domām:

—   Ja cilvēks kļūst par revolucionāru divdesmit gadu vecumā, tad ir labi; četrdesmit gadu vecumā tas jau ir apšaubāmi, bet sešdesmit gados kļūst par ākstību ,..

Lea stereotipiskā mīklainībā vēlreiz atkārtoja:

— Tas tiešām nāk uz mūsu pusi…

Bet Hladeks palika pie viru valodām. Tagad viņš vilka ar pirkstu pa galdautā ieaustajiem kvadrātiem, sekodams kāpņu līnijai augšup, un sacīja:

—    Es biju, esmu, būšu … Divdesmit gadu vecumā es jūsmoju par Hēgeli un slepkavību Sarajevā; kad man bija četrdesmit — tas bija trīsdesmit sestajā gadā — es domāju: lai ass, kuru kaldina Hitlers, būtu kāda būdama, es negribu pakļūt zem tās, kad tā sāks griezties. Un tāpēc es četrdesmit gadu vecumā pats sev par prieku un patikšanu sāku lasīt Marksu un Engelsu vāciski, bet Ļeņinu — krieviski. Taču savā sešdesmitajā dzimšanas dienā, tas būs piecdesmit sestajā gadā, es vēlētos būt revolucionārs revolucionārā valstī, jā, no visas sirds vēlētos, kungi…

Fīslers un van Boudens klusēja. Ja viņš runātu ķīniski, bet es suaheli valodā, domāja van Boudens, un neviens no mums nesaprastu ne vārda no tā, ko saka otrs, iznāktu gluži tas pats… Un Hladeks, it kā viņa domas uzminējis, teica:

— Viegli tas nenākas nevienam no mūsu sugas cilvēkiem, tas tiesa. Kad sāku lasīt «Valsti un revolūciju», man arī sākumā likās itin briesmīgi. Šķiet, jāklūp pašam sev matos, ja lasa pa vecam paradumam no kreisās puses uz labo, bet domāt jāiesāk gluži neierastā kārtā no labās puses uz kreiso … Taču, atgriežoties pie tava jautājuma par vācu jaunatni, Teo, — tā Vācijai sagādās nopietnas vēsturiskas rūpes. Tas ir jautājums, kas jums kādu laiku patiesi smagi nospiedīs plecus …

Fīslers saslējās un smagi nopūtās, it kā viņa plecus jau tagad spiestu centneriem smaga atbildības nasta.

—    Tev taisnība, Jaroslav. Būdams demokrāts, es ar prieku pieņemu politiku, kas man uzliek plecos smagu nastu. Bet, lai to laimīgi iznestu līdz galam, man nepieciešama politika, kas atjauj rīcības brīvību. Taču Potsdama vēl nav miera līgums, tiešām nav miera līgums.

—    Protams, nav. Bet tā ir pārsēšanās stacija, — Hladeks uzsita ar plaukstu pa galdu. — Sasodīts! Potsdama ir visai ērta un patīkama pārsēšanās stacija vācu demokrātiem šā gadsimta labākajā pusē! Jums tā vairs nav jāiekaro, jums tā tikai jāaizstāv pret žurkām, kas pašreiz noslēpušās alās. Un tāpēc es gribētu …

—    Atjaujiet, ka pārtraucu jūs, Hladeka kungs, — van Boudens izmeklētā pieklājībā iebilda. — Neizvairīsimies no pieskaršanās reālajiem apstākļiem. Runāsim konkrēti: mūsu mījo profesoru atpakaļ amatā iecēla padomju zonā. Padomju vara atnesusi uz Vāciju absolūti revolucionāru ideoloģiju. Rietumu okupācijas varas šeit neienes nekādu ideoloģiju, izņemot varbūt viņu specifisko nacionālās demokrātijas noskaņu. Tas nu tā. Bet jebkura ideoloģija pirmām kārtām sagrābj savā varā pedagoģiju. Un marksistiskajai ideoloģijai visraksturīgākā ir tēze, ka vēsturi rada masas. Bet tāds vīrs kā Fīslers — lūdzu, atļaujiet man izteikt visu līdz galam, Hladeka kungs, — tāds vīrs kā Fīslers, es atļaujos sacīt, var darboties vienīgi tad, ja viņam ir iespēja brīvi pasludināt savu uzskatu, ka cilvēka lielākā laime ir personība …

Mēģinādams atkal aizdedzināt apdzisušo cigāru, van Boudens paliecās mazlietiņ tuvāk Fīsleram, it kā gaidīdams aplausus. Fīslers nerunāja viņam pretī ne ar vārdiem, nedz ar žestu, pat ne ar vaibstu.

—    Redzu, — Hladeks ierunājās, savilcis pacietīga cietēja seju, — ka man jārunā ar biedru Grišinu. Lai viņš ievieto avīzē sludinājumu ar šādiem komentāriem: neierobežotā skaitā vajadzīgi jauni vācieši aktīvai līdzdarbībai Vācijas un pasaules vēstures veidošanā. Viņu skološanai ar dziļu pateicību tiks pieņemtas antifašistiski, demokrātiski noskaņotas personas, kam par to piešķirs profesora titulu. Algu un tiesības uz pensiju šīm personām aprēķinās pēc vēstures tarifa, proti, atkarībā no veiksmīgas miera un demokrātijas nodrošināšanas Vācijā. Paraksts: padomju militārā pārvalde, kultūras nodaļa …

Kā jums šķiet, vai Grišins nebūtu ar mieru nekavējoties ievietot šādu sludinājumu? Kā tev liekas, Teo?…

Van Boudens darbojās ap cigāru, kurš neparko negribēja lāgā vilkt. Un Fīslers nepaguva atbildēt, jo Lea atkal ierunājās orākula balsī:

—    Tas apstājās pie Grundteiha kroga. Bet tagad nāk taisni šurp uz mums …

Fīslers atviegloti nopūtās:

—    Ak tā, viņa runā par automobili, kas atbraucis tev pakaļ.. . Ber principā tavai sludinājuma parabolai ir taisnība, Jaroslav, principā parabolām parasti ir taisnība …

—    Nu man jāsteidzas, — atteica Hladeks. — Nemaz nebūtu minējis šo parabolu, ja van Boudena kungs pirmīt mani nebūtu tik piesardzīgi pārtraucis. Pašās beigās gribu vēl pateikt kaut ko. Jūs, vācu skolmeistari, māciet jel vācu jaunatnei vienu: iemāciet tai ķerties pie darba ar īsti revolucionāru degsmi, iemāciet tai cildenu, cilvēcisku pieticību, iemāciet tai savstarpējas uzticības kultūru, kas sabiedriskās saistības meklē patiesajā demokrātijā un brīvas tautas valdīšanā. Ja jums, vācu skolmeistari, tas izdosies, tad Vācijā būs daudz skaistu jaunu cilvēku. Bet — vai jums un jūsu zemei, ja tas neizdosies …

Hladeks piecēlās un aizpogāja svārkus. Mazliet galvu piešķiebis, vēl piemetināja:

—    Bet nu gan pietiek! Ākstības pārstāvis ir runājis diezgan. Arī jums būs apnicis. Dzirdat, kur nāk auto. Es dodos vēsturiskās gaitās …

Bet viņš vēl nepaspēja pasniegt roku atvadām, kad van Boudens pietrūkās kājās.

—    Nē, Hladek, tā mēs nešķirsimies! Lūdzu piedošanu par «ākstību». Uzskatiet to par a slip of the iongue… Un tagad, — van Boudens iespieda Hladekam sērkociņu turziņu saujā, — tagad iedodiet, lūdzu, man uguni šim kontinentālajam cigāra stumpim. Jūs protat uzberzt uguni — tāpēc . ..

Hladeks pieņēma sērkociņu turziņu, un van Boudena mazajā mutē noguldzēja smiekli kā zelteris, ko lej glāzē. Hladeks uzrāva sērkociņu un pastiepa to van Boudenam, teikdams:

—   Te jums liesmiņa, aizdedzināsim zilo stundu kā plūmju pudiņu . ..

Mirkli pārsteigumā vilcinājies, van Boudens aizdedzināja cigāru.

—    Vai nu velk? — Hladeks pārlieku nevainīgi apvaicājās.

—    Norunāsim lā, — van Boudens atbildēja, — pudiņa labumu pārbauda ēdot. — Un, jautri paraudzīdamies Fīslerā, viņš iesaucās: — Cik drausmīgi garlaicīgs zellis ir šis Hladeks! Man viņš apnicis līdz kaklam …

Fīslers redzēja, ka abu vīriešu skatienā uzzibsnīja saprašanās dzirksts, par kuru viņam bija liels prieks, kaut arī profesors saprata, ka šī dzirkstele uzsprikstējusi no viņa mīļotās zilās stundas pelniem.

Šai brīdī Lea atkāpjas no loga, pagriežas atpakaļ un ziņo kā sulainis: __

—    Piebraucis aptieķnieks Zāligera kungs ar kundzi!

Fīslers pietraucas kājās no krēsla; viņš neiet, bet

aizstreipuļo līdz logam un, Leai līdzās stāvēdams, smagi elpodams un kaklu stīvajā apkaklītē uz vienu un uz otru pusi grozīdams, patiesi ierauga briesmīgo, ērmīgo automobili ar augstajām malām, neērtajiem sēdekļiem, dzeltenajiem riteņu spieķiem, abiem milzu prožektoriem katrā pusē gotiskajam, šaurajam dzēsi nātājam un svaigi uzkrāsoto Sarkanā krusta šablonu futbola bumbas lielumā.

—    Es taču šos cilvēkus neesmu šurp aicinājis, — viņš mulsi stomās un visai sašutis vēl piebilst: — Mēs sastapdamies sasveicinājāmies un atvadījāmies, vairāk nekā.

Bet pie durvīm jau spalgi ietarkšķas zvans.

—    Ko nu darīt, Jaroslav?

Hladeks, kuru drauga nevarība uzjautrinājusi, saka:

—    Vai es tev jau tolaik nepareģoju, kas notiks, ja . .. «Ja tu man vēlreiz liksi satikties ar šiem ļaudīm,» Hladeks bija teicis, kad nacisti tikko bija nākuši pie varas, «mana dvēsele atstās miesas ar negantu troksni…»

Lea tik vieglā gaitā, kā vēl nekad nebija skrējusi, izlidoja cauri istabai un ārā pa durvīm. Vai tiešām viņa dosies atvērt namdurvis, tieši viņa? Bet varbūt viņa grib Zāligerus ar dzēlīgu zobgalību aizraidīt projām?

Nē, viņa, durvis vaļā pametusi, traucas augšā pa kāpnēm. Varēja dzirdēt, kā viņa ieslēdzās savā istabā.

—    Tas jāpārcieš pēc visām pieklājības normām, — ieteica van Boudens. Arī viņš zināja, ko šeit nozīmē Zāligeru vārds; viņš bija no Fīslera šo to dzirdējis par viņu dēlu, Leas slepeni saderēto līgavaini. Pēc tā, ko bija dzirdējis, viņam šķita, ka šis dēls Armīns, ja uz jaunekli raudzījās bez aizspriedumiem un kaisles, nemaz nav tik peļams.

—    Pats iešu atvērt durvis, — sacīja Fīslers.

—    Es arī iešu tev līdzi, — pieteicās Hladeks, — tikai es atvēršu virtuves durvis, pa kurām var Iziet ārā dārzā, kamēr tu laidīsi iekšā kungus pa parādes durvīm. Neņem ļaunā, Teo: šobrīd vēl neesmu tā atžirdzis, lai kuram katram vācietim dotu roku, īpaši vēl šiem gļēvuļiem, kāškrusta bruņiniekiem, un viņu špetnajām dāmām.

—   Ja tev patiešām šķiet, Jaroslav …

— Ej vien, vecais, tev taču ar viņiem būs jādzīvo kopā vienā pilsētā, ne man, tāpēc es varu laisties projām. Van Boudens paliks pie tevis un tēlos — kā jel viņš sacīja? — arbiter elegantiarum — cēlāko no visiem tikumu šķīrējtiesnešiem. — Ārā iedams, viņš vēl pamāja ar roku van Boudenam:

—    Cheerio!

Kāpņu telpā Fīslers joprojām murmināja, ka šie ciemiņi gan viņam esot gauži nepatīkami, sasodīti nepatīkami, viņam tie šķietot uzmācīgi un netaktiski. Hladeks noteica:

—    Turpmāk tev tomēr būs jābūt mazliet noteiktākam ar visu savu labo sirdi, manu mīļo vecīt…

Hladeks izgāja cauri bumbieru dārzam, uzkāpa pa dīvaini apdēstītajiem pakāpieniem, izgāja pa Skaistajām durvīm, kurām pāri vijās puķuzirnīšu staipekņi, un iegriezās pļavmales takā, kas veda uz skatu torni. Visu laiku viņam bija tāda sajūta, it kā uz viņu kāds nolūkotos. Pagriezies un paskatījies atpakaļ, viņš augšā pie mansarda loga ieraudzīja stāvam Leu. Viņš pamāja ar roku, bet meitene aši atrāvās no loga.

Tas bija van Boudens, kas šajā brīdī klauvēja pie Leas istabas durvīm un lūdza, lai viņa uz mirklīti iznākot ārā. Lea atslēdza durvis un ielaida viņu. Vēl nekad viņa van Boudenu nebija aicinājusi savā istabā. Vēl jo mazāk viņš šādu uzaicinājumu gaidīja pašreiz. Tāpēc viņš, pagalam samulsis no laimes par negaidīto laipnību, mazliet vilcinājās, iekams pārkāpa slieksni. Vienā acumirklī ar skatienu aptverdams visu istabu, viņš konstatēja, ka viss ir apmēram tā, kā viņš bija iedomājies. Nišā, kuru varēja noslēpt aiz raiba aizkara, atradās dzelzs gulta; aizkars bija atrauts vaļā, spilveni saburzīti. Pie vaļējā loga podos auga niedrēm līdzīgi zaļumi. Ieslīpi pie loga stāvēja mazs rokoko stila galdiņš, tam blakus — no niedrēm pīts krēsls. Uz galda stikla atradās vienīgi atvērtā perlamutra etvija un dažādiem zīmējumiem apkricelēta papīra lapa, uz kuras tinte vēl šķita mikla. Arī grāmatu plaukts līdzās durvīm bija gandrīz tukšs, bet virs tā ar spraudītēm pie tapetēm piestiprināta bilde, kuru Lea bija uzgleznojusi un kuras augšējā-mala skārās pie zemajiem griestiem. Paklājs saritināts un pabāzts zem gultas. Vēl istabā atradās šaurs drēbju skapis, mazgājamais galdiņš un apaļa krāsns. Tas bija viss. Pati Lea basām kājām staigāja pa nekrāsoto grīdu.

—    Ikvienam ir tiesības būt ziņkārīgam, — Lea saņēma tēvu. Viņam rokā bija vēstule, un viņš to turēja tā, lai būtu redzama adrese. Lea to bija ieraudzījusi, jau durvis vērdama, un arī izlasījusi: «Leai Fīslera jaunkundzei. Personīgi.» īpašais norādījums divreiz pasvītrots. Un rokraksts, Armīna sīkais, stāvais rokraksts, gluži tāds pats kā senāk. «L» burtam vēl arvien trūka augšējā loka, tas līdzinājās garkātainai grieķu alfai, ar kādām senāk skolā vajadzēja apzīmēt trigonometrijas leņķus. Rūdija rokraksts gan bija mainījies. Agrāk viņa rakstītais «L» atgādināja plato lentu sasējumu pie sieviešu svētdienas kleitām, bet tagad tas bija gluži tāds pats kā iespiestais «L».

Lea aizvēra durvis tēvam aiz muguras. Van Boudens apstājās kādu soli atstatu no durvīm, it kā gaidīdams, ka viņu uzaicinās apsēsties. Tomēr viņš nesadusmojās, kad Lea ļāva šim brīdim aizritēt, nekā neteikusi. Viņš tikai pārfrazēja viņas pašas vārdus un sacīja:

—   Tu tagad nedrīksti rīkoties ziņkāres mudināta, bērns, tāpat nedrīksti ļauties aizdomām, ka es, nododams tev šo vēstuli, loloju jebkādas simpātijas pret tās nosūtītāju. Es izpildu vienīgi viņa vecāku lūgumu, kurš, par spīti visam notikušajam, man tomēr šķiet pamatots. Zāligera kungs ar kundzi no visas sirds lūdz, lai tu bilstot vienu vienīgu vārdu. Viņi grib zināt, vai tu šo vēstuli pieņemsi vai ne, jo …

—    … jo arī viņi ir ziņkārīgi, — Lea sausi izmeta.

—    … jo viņi saka — dēls gribot, lai šī vēstule tiekot iznīcināta nelasīta, ja tu to nepieņemot. Jāizšķiras tev pašai, bērns. Es tikai apņēmos to atnest…

Lea vēroja tēvu stāvam ar vēstuli rokā, kuru viņš piespiedis cieši pie vēdera, vēroja lielo, priesterim līdzīgo vīru, kurš mīlējis un pametis viņas māti un slavē jaunos, lepnos bruņiniekus, kurš vakar viņai uzsūtīja kaklā Hanniņu, bet šodien pats uzņemas ziņneša pienākumus.

Pirmīt, kad viņš kopā ar Hladeku smējās, viņš tai pēkšņi uz mirkli šķita līdzīgs tam cilvēkam, kas dzīvoja otrā jūras krastā un kas tik skaists atspoguļojās mātes vaigā, kad tā pati domāja par viņu un aizliedza bērnam par viņu runāt. Bet pašreiz, redzot viņu stāvam, it kā ietinušos tēvišķīgā togā ar barga pastnieka seju, kreisajā rokā turam viņas pagātnes posta atklāsmi, bet ar labo roku sakārtojam svārkus, ielokām togu skaistā, cienījamā krokā, — redzot viņu stāvam sev iepretim tādu staltu, iedomīgu, laipnu, visas sāpju upes izbridušu, meitenei viņš šķita bezgala vecs, savītis un vainīgs. Mezdamās bēgt no Zāligeriem, viņa ticēja — tēvs viņu pasargās no pagātnes, ko šie cilvēki atkal taisījās ievazāt viņas mājās. Bet vēstule tēva rokā sadragāja šo pirmo, šauro laipu. Ja viņš šo vēstuli būtu atnesis vakar … Vakar viņa sacīja Rūdijam Hāgedornam: «Es gribu, lai tu izlīgsti ar Armīnu Zāligeru . . .» Vēl vakar viņa gribēja būt žēlsirdīgā māsa, cietēja ar atsacīšanās pilnu, izdegušu sirdi, sieviete, kas zina, ka kaislei nav nekādas vērtības, ka neskartas paliek vienīgi lietas un tās ņirgājas par mūsu nīcību: mīkstā zāle mežmalā.,. Vakar viņa katram, kas šādu vēstuli atnestu, būtu izņēmusi to no rokām, ne vārda neteikdama, un uzrakstījusi Armlnam Zāligeram: es

gribu, lai Tu izlīgsti ar Rūdiju Hāgedornu, un vairāk nekā. Zāle tajā naktī bija tik bezgala mīksta, ka tajā varēja nogrimt, un vairāk nekā. Bet šodien rīta pusē ieradās aktieri un nospēlēja komēdiju šodienas cilvēkiem — ar epilogu tādiem, kam grūta galva. Viss bija tik drausmīgi vienkārši, un publika metās bēgt, jo saprata visu nepareizi, un vairāk nekā … Bet nu viņš atnācis ar šo vēstuli, pagātnes pakalpiņš, un lūdz to pieņemt, tagad, kad Jaroslavs iet turp uz mežmalu un smiesies, redzēdams, ka mīkstā zāle mežmalā izgulēta. Hanniņa teica, tā esot…

Lea sacīja:

—    Izlasiet vien balsī, ko mans izbijušais bruņinieks raksta, tad jau pats dzirdēsiet, cik skaisti tas viss izklausās. — Vārdu «skaisti» viņa izlocīja kā dziedādama.

—    Bet, mīļais bērns, kā lai es uzdrošinos …

—   Man ar tās sūtītāju nav nekādu personisku attiecību. Jūs varat uzdrošināties …

—    Tad jau nu nepavisam. Tad tu esi izlēmusi. Lejā gaida. — Van Boudens enerģiski pagriezās uz promiešanu. Bet Lea nostājās starp viņu un durvīm. Vārdus starp zobiem samaldama, viņa sacīja:

—    Kālab lai es turos pie kāda smieklīga noteikuma, ko no manis prasa cilvēks, kas lauzis lielu solījumu? Lasiet vien, esmu ziņkārīga, kā viņš ar to ticis galā — nožēlot nožēlu . ..

Vilcinādamies un nervozi van Boudens atplēsa aploksni. Lea redzēja viņa nepatiku un izbaudīja to infantilā tirānijā, kāda rodas aizvien tad, kad vecie aiz lielas mīlestības un iecietīgas pieļāvības atļauj, lai bērni tos aptin ap pirkstu. Lea instinktīvi jau sen bija atskārtusi, ka tēvs mūžam iecietīgi pakļausies viņas depresīvajām noskaņām un untumiem. Vēl vakar tas viņai šķita kā mierinājums. Bet mierinājumu viņa bija pazaudējusi mīkstajā zālē un šorīt Hladeka leļļu teātra parterā. Pašreiz viņa nespēja atturēties, nenovilkusi paralēli, kas visu mēroja ar vienu un to pašu mēru: viņš pameta māti, tāpat kā Armīns pameta mani. Viena gļēvulības dēļ es zaudēju tēvu, otra gļēvulības dēļ — jaunību. «Apstākļus» viņi izmantoja kā naglu, uz kuras

pakārt mīlestību gluži kā vecu mēteli. Un arī van Boudenam uzmācās drausmīga nojausma, ka Lea grib viņu padarīt par cilvēku, kas aiz ^sienas slepus noklausās pats sava negoda stāstu. Neizteiksmīgā balsī viņš sāka lasīt Armīna Zāligera vēstuli:

—    «Lea, mīļā, vienīgā Lea!

Fakts, ka Tu esi dzīva, ir varenāks par manām šaubām, vai drīkstu Tevi — kaut arī no tālienes — vēl uzrunāt. Fakts, ka Tu esi dzīva, ļauj man atkal skaidri domāt. Bet fakts, ka Tu esi dzīva, ne par nieku nepadara mazāku manu vainu …»

Lea sāka ķiķināt:

—   Apgalvojums, secinājums, nobeigums —ļoti efektīvi. Viņš palicis pats sev uzticīgs. Sev viņš mūžam paliks uzticīgs — kā visi zaķapastalas …

Nākamo teikumu, kas bija uzrakstīts lielākiem burtiem nekā pārējā vēstule, turklāt atsevišķā rindā, van Boudens nolasīja ar uzsvaru. «Es gribu izpirkt savu vainu,» — skanēja šis teikums. Lea bija atsēdusies krēslā — rokoko krēslā pie rokoko galdiņa. Viņa atvēra perlamutra etvijas vāciņu. Bet arī stikla plāksne uz spoži pulētā riekstkoka galda virsmas atspoguļoja viņas seju.

—   Cik viņš gudrs, — sacīja Lea, — ar sūkli grib noslaucīt attēlu spogulī…

Van Boudens monotoni lasīja tālāk: — «Es dzīvoju Hanoverā. Mums teica, ka padomju zonā bijušos virsniekus represējot. Kāds no maniem bijušajiem biedriem deva man patvērumu un darbu. Viņam pieder veca, cienījama ekspedīcijas firma. Mans uzdevums ir koordinēt pasūtījumus, racionāli organizējot preču nosūtīšanu un saņemšanu. Bet daudz svarīgāks ir kaut kas cits: šeit, manā jaunajā apkārtnē, esam organizējušies nelielā pulciņā — visi bijušie virsnieki manā vecumā (visi pašreiz bez dzimtenes), kuri (tāpat kā es) grib aktīvi palīdzēt dzēst vainu, ko nodarījuši vācieši šajā karā …» «Aktīvi» ir pasvītrots, — lasītājs piebilst pedantiskā precizitātē un tad monotoni turpina, taču, nākamos teikumus nolasīdams, aizraujas gandrīz līdz patosam, it kā atklājis kaut ko pavisam jaunu, neievēro punktus, brīžam paātrina, brīžam palēnina lasīšanas tempu un sāk runāt tādā pašā toni, kā bija runājis, stāstot par ekskursiju uz baznīcu. Zāligera vēstule tālāk skanēja šādi: «Visvairāk mums, vāciešiem, pašreiz nepieciešama brīvu garu ordeņa brālība, iecietība pret jebkuru rasi un jebkuru reliģiju, dziļa cieņa pret jebkuru atziņu, kas dibinās uz sancta humanitas. Mēs apvienojāmies Sanctae humanitalis brdeņa brālībā un kalpojam tai, izpirkdami savu vainu. Izpirkdami vainu, mēs spodrinām tīru savu karavīra godu, ko aptraipījuši un mums noblēdījuši netīri klaidoņi…»

—    Nē, attēlu spogulī nevar apmiglot ne ar sūkli, ne ar pūderslotiņu, — noteica Lea. Bet van Boudens tūdaļ turpina: — «Mūsu ordeņa locekļu ietērps ir vienkāršas, tīras darba drānas. (Daudzi mūsējie, trūkuma spiesti, valkā savas vecās, no visām zīmotnēm un taml. burtiski «attīrītās» uniformas .. .)»

—    Valkājiet puscivilos uzvalkus, kungu pašreizējās sezonas modes tērpu! — vīpsnā Lea, bet viņai neizdodas lasītāju pārtraukt. Viņš tagad lasa ļoti ātri:

—    «Mūsu ordeņa zvērests dibinās uz humānas gribas stiprināšanu un skaidrību, kā arī uz vīrišķīgu pašdisciplīnu. Visaugstākā atzinība ir tiesības tikt sauktam par brāli. Bet līdz šim vēl neviens no mums nevar pretendēt uz šo vārdu. Vienīgi mūsu biedram Gl. ordenis to piešķīra pēc nāves. (Minētais Gl. brīvprātīgi pieteicās spridzinātāju komandā un gāja bojā, atmīnējot 20 centneru aviācijas bumbu. Jāpiezīmē, tā bija vācu bumba. Gl. piedalījās kāda bijušā vācu aviācijas kara lidlauka demontēšanā.)»

Tagad van Boudens pats pārtraucalasīšanu un dažus mirkļus klusēja, iekams mierīgā balsī turpināja:

—    «Man vēl arvien ir dzimtene, un es to mīlu. Man ļoti gribas atgriezties. Tēvs raksta — Reifenbergā nekas neesot dzirdēts par represijām pret virsniekiem, vismaz pret tiem ne, kas atgriežas mājās «parastā kārtā». Bet kara noziedznieks es nekad neesmu bijis. Manu atgriešanos mājās, pēc kuras tik ļoti ilgojos, nekavē nekas cits kā vienīgi mana izturēšanās pret Tevi toreiz, kad tam bija tik smagas sekas, mana iaiblesse. Tas nav …»

—   Faiblesse — to izrunā ar «e», tāpat kā fekālijas, un īstā nozīmē tā ir gļēvulība, vai ne?

—   Tas ir vājums, Lea, nepiedodams rakstura vājums.

—    Jūs maldāties, tas nav …

—    «Tas nav,» — viņš atvairīja, turpinādams lasīt vēstules tekstu, — «ne ar ko attaisnojams. To iespējams izskaidrot vienīgi ar metodisko ārprātu, kuram arī es kritu par upuri…»

Leas spalgie, ļaunie, saraustītie smiekli apslāpēja Zāligera vārdus lasītāja mutē. Lea bakstīja ar pirkstu galda stiklā.

—    Te — te viņš stāv man aiz muguras un raugās pār plecu — viņš, šis nabaga upuris puscivilās drānās ar tik stīvu muguru, it kā būtu norijis koku, ar kuru reiz sita, vai manu spieķi … tas nemūžam nespēs sadrāzt vaidu kūju skaidās un sasildīt mani, līdz atnāks jaukais pavasaris, tas nemūžam.

Lea atgrūdās ar visu krēslu nostāk no galda, atspieda elkoņus pret ceļiem un aptvēra galvu ar plaukstām.

—    Es jau zināju … visu laiku zināju …

Van Boudenam tagad nebūtu vajadzējis padoties viņas noskaņojumam, bet pārtraukt lasīšanu un pašam saviem vārdiem ar viņu parunāties. Šai brīdī, tā sēdēdama, rokām galvu aptvērusi, īsos matus cieši galvai piespiedusi, viņa tam šķita tik jauniņa, sīciņa, tik viegli uzmundrināma — kaut ar vienu vienīgu labu vārdu. Taču van Boudens turpināja runāt ar Armīna Zāligera vārdiem, varbūt tāpēc, ka neprata pašreizējā depresijā atrast pats savus vārdus, bet varbūt arī tāpēc, ka gribēja mainīt taktiku un rūgto nepieciešamību pārvērst tikumā, kļūstot par bezpartejisku aizstāvi vēstules rakstītājam, kurš viņam šķita visai cienījams cilvēks. Viņš jau bija ar acīm pārskrējis vēstuli līdz galam. Un tieši tās beigas aiztrauca visas viņa šaubas, ka jaunais cilvēks varbūt rakstījis vēstulē tikai ausīm tīkamus vārdus, nevis paudis visgodīgākos nodomus. Un tomēr van Boudens arī vēstules beigas nolasīja tajā pašā monotonajā balsī, kādā bija lasījis sākumu. Un tur bija rakstīti šādi vārdi: >

—    «Gribu izpirkt savu vainu. Ja Tev, Lea, būtu nepatīkami jebkad ar mani sastapties Reifenbergā, esmu ar mieru palikt «postā» un aizmirst dzimteni. Uz mana vārda ir norakstīts īpašums — apbūves gabals ar māju Rašbahas klajumā (reģistra numurs 81). Tas atrodas Kacenšteinas dienvidu nogāzē.

No šā nama balkona var redzēt vairākus kalnus Bohēmijas pusē. Tu zini šo māju, kurai visapkārt stiepjas platais koka balkons. Kādreiz Tev tā ļoti patika. Mājas pirmais īpašnieks to nosaucis par skatu tornīti. Ja drīkstētu Tev šo īpašumu atdāvināt, Lea …» — van Boudens redzēja, ka Lea paver plaukstas, un viņam šķita, ka meitene iekšēji kļuvusi mierīgāka, un viņš nolasīja vēstuli līdz beigām drošākā cerībā:

—    «Vainas izpirkšanas jēga slēpjas neierobežotā brīvībā izlabot to, ko esi nodarījis. Izlem, kā pati gribi, bet, lūdzama, nevaino mani spekulācijā, kas liktos visvienkāršāk. Pārvācies uz šo māju, kad vien Tev tīk, dzīvo tur, ar ko vien pati vēlies; es lūdzu vienīgi atļauju Tev to dāvināt. (Vecāki man atrakstīja, ka pašreiz tur dzīvojot kāda bēgļu ģimene. Domāju, ka jaunās varas iestādes šiem cilvēkiem tūliņ ierādīs citu dzīvokli, jo Tev taču būs ne vien juridiskas, bet arī morālas tiesības, kurām pašreiz ir lielāks spēks nekā jebkad.) Vēlreiz: mans piedāvājums nesaista Tevi no ar kādiem noteikumiem, ne ar kādiem. Vienīgi, ja esi ar mieru māju pieņemt, Tev būtu jāizpilda dažas formalitātes. Proti, Tev vajadzētu sazināties ar mūsu Reifenbergas notāru Dr. Bīringu, kuram es pēc pieprasījuma tūdaļ izrakstīšu pilnvaru. Arī vecākiem visu paskaidrošu tikai pēc tam, kad Tu būsi piekritusi, nostādīšu viņus notikuša fakta priekšā. Mums pašreiz ir mazliet saspīlētas attiecības, jo es nevēlos, kad atkal sāks darboties universitātes, mācīties par zāļu jaucēju, esmu nodomājis studēt humāno medicīnu.

No savas puses varu teikt, ka jūtos garīgi tik stiprs kā nekad.*Sveicinu Tevi, mīļā, vienīgā Lea.

. ^ Armīns Zāligers

Hanovera, 1945. gada 17. augusta.» ^

Van Boudens korekti nolasīja arī rakstīšanas vietu un datumu. Viņam šī pusrindiņa beidzot pat šķita kā

josla nevienam nepiederošas zemes, kur viņš vēlreiz varēja lūkot paglābt savu neitralitāti. Iebāzis vēstuli atpakaļ aploksnē, viņš to nolika Leai priekšā uz galda.

—   Jāizšķiras tev pašai, mans bērns.

Viņa pat acu uz to pusi nepagrieza, jo bija paslēpusi seju plaukstās. Bet, kad tēvs jau posās uz iešanu un sacīja: — Nu es izdarīju, ko tu man liki; pateikšu Zāligera kungam ar kundzi, ka tu vēstuli pieņēmi, — viņa piecēlās, paņēma vēstuli un krustām to pārplēsa. Taču, kad viņa taisījās tēvam pasniegt saplēstā papīra driskās, tas pretojās, nolaida rokas un nodūra galvu.

—    To gan ne! — Bet tad viņš tomēr tās paņēma un nepretojās arī vairs, kad Lea lūdza pateikt tiem lejā, lai neiedomājoties, ka tad, ja nav apsūdzētāja, nav arī tiesneša. Viņai esot vienalga, gluži vienalga, vai aptieķnieku dēla kungu vēl kādreiz sastapšot Reifenbergā vai jebkur citur . .. Vārdi atkal sadrupa pret zobiem. Līdzjūtība pieveica van Boudenu. Viņš, drosmi saņēmis, noglāstīja viņai galvu.

—   Tev jānomierinās, bērns. Ja būsi mierīga, mēs varēsim tev palīdzēt…

Un viņa patiesi ļāvās glāstam. Tēvs juta sevī briestam tik daudz svētīga spēka, ka ticēja: no šī brīža viņš spēs paveikt brīnumus un vadīt meitu pēc savas saprātīgās gribas. Lea čukstēja:

—    Es to zināju jau visu laiku, bet vienīgi tagad apzinos pilnā mērā, vienīgi tagad . ..

Apsēdusies uz gultas malas, Lea sāka runāt — brīvi, it kā atraisījusies no dziļas traumas, nesagrūzdama vairs vārdus pret zobiem, un viņš tomēr dzirdēja kaut ko pavisam citu, nekā bija gaidījis:

—    Tolaik, kad biju ar viņu slepeni saderināta, — Lea stāstīja, — viņš man reiz izlasīja kādu vietu no Flobēra: «… dzīvot kā buržujam un domāt kā pusdievam». To izlasījis, viņš sajūsmā sita sev pa gurniem. Kad viņš mani pameta, tad sacīja: «Neesmu.piedzimis par varoni. Man ļoti žēl, bet nespēju tur nekā līdzēt.» Tagad viņš gribētu atgriezties mājās; viņam palaimējies — viņš palicis dzīvs; viņam jau allaž laimējas. Nu viņš raksta: «Gribu izpirkt savu vainu. Un par izlīgšanas zīmi dāvinu tev muižiņu. Nu, redzi, kāds smalks puisis es esmu! Tu taču nespēj man pretoties, vai ne? …» Lea atliecās ar visu augumu atpakaļ un vairīdamās izstiepa rokas, it kā viņš māktos tai virsū. «Nu redzi, ka nespēj man pretoties …» Un tad viņa, atkal mēli pie zobiem piesizdama, turpināja:

—    Man bail no viņa … Aiz bailēm no nacistiem es pieķēros viņam, pakāros viņam kaklā… Viņš, protams, to juta, viņš taču ir gudrs … cik gudrs . .. Viņš izmantoja manas bailes savā labā … īstais mazohists … līdz pašam sametās bail no nacistiem … Es taču to zināju: man vēl aizvien bail no viņa… vēl aizvien . ..

—    Bet, Lea, bērns, tagad taču viss ir vērsies par labu! Viņam vairs nav pār tevi nekādas varas. Tu saplēsi vēstuli, un tev nemaz vairs nav bail… tev nepavisam vairs nav bail… tev nav …

Viņa izslējās taisni, un sejā pavīdēja veca cilvēka sāpīgs visu zinātājs smaids, kamēr van Boudens purpināja kā pūšļotājs, — tik vecs un sāpīgi gudrs smaids, ka viņš neviļus apklusa.

—    Tu esi muļķis, van Bouden. Jūs visi esat muļķi. Arī tēvocis Teo, un kā vēl! Arī Hladeks, kas gan negrib to atzīt. Un Rūdijs ir vislielākais muļķis no jums visiem . ..

Van Boudens pievilka klāt krēslu un apsēdās.

—    Nē, klusēšana nelīdz. Tev jārunā, bērns. Tev kādam jāatklāj sava sirds. Ja vēlies, vari runāt ar mani. Ne jau tāpēc, ka nejaušā kārtā esmu tavs tēvs, bet tāpēc, ka es dzīvē šo to saprotu … patiesi…

Viņš gribēja satvert meitas rokas. Bet tad Lea ierunājās tādā balsī, ka viņš nobijās:

—    Es zinu …

Viņš uz to neielaidās. Viņš sacīja:

—    Sis brīdis varbūt tiešām nav vispiemērotākais. Bet es jau vēl palikšu šeit. Un tu vari braukt man līdzi, dzīvot pie manis, cik ilgi vien tev tīk. Diseldorfa vēl arvien ir skaista pilsēta, ja nepievērš uzmanību postījumiem. Tu taču tur esi dzimusi. . .

Lea tomēr neļauj novērst sarunu no iesāktā temata:

—    Vai tu pamanīji: viss izdomāts tik rafinēti, ka izklausās bezmaz godīgi? … Zinu, kādā jaukā dienā viņš

stāvēs man pretim, to zinu, un es izturēšos briesmīgi vienaldzīgi. Bet es nespēšu aiziet projām, iekams viņš man visu to pašu nebūs vēlreiz pateicis vārdu pa vārdam, nespēšu, negribēšu, man nebūs spēka gribēt. «Cik labi es saprotu, ka tu mani noraidīji,» viņš teiks. «Man ir kauns, es esmu cūka,» viņš teiks… Un tad, van Bouden, ko tad?

—    Lea, mīļais bērns, tev visapkārt ir cilvēki, kas tev allaž palīdzēs …

—    Ja es tad sacīšu: «Jā, tu esi cūka,» — viņš lūgsies: «Glāb mani, palīdzi man!» Ja es teikšu: «Nē, tu tāds neesi,» — viņš sacīs: «Nu tad taču viss ir kārtībā!» Un kā viens, tā otrs būs gandrīz vai godīgi. Lai es teiktu ko teikdama, esmu viņa varā …

—    Vai man parunāt ar Hladeku?

—    Manis pēc runā. Bet es tev varu jau priekšlaikus pateikt, ko sacīs Hladeks. «Viņai vajadzīga nodarbošanās,» viņš teiks, «un brašs puisis blakus gultā.» It kā viss būtu tik vienkārši…

Van Boudens piecēlās.

—    Man jāiet lejā. Pateikšu kungiem, lai viņu dēla kungs dzīvo kaut vai elles paslieksnē.

Leas lūpās atkal atplaiksnīja vecīgais visu zinātājs smaids:

—    Tu nu gan arī nekā nesaproti, van Bouden. Tad taču dēla kungs būs klāt kā likts.

Van Boudens turēja papīra strēmeles tā, it kā viņam pirkstos gruzdētu ogles. Viņš grasījos kaut ko sacīt, taču tad apdomājās un pateica to tikai tad, kad jau stāvēja pie durvīm, vēlreiz nolūkodamies gleznā ar trijstūriem, četrstūriem un serpentīna vītnēm.

—    Vai zini, Lea, — viņš sacīja, — man pēdējā laikā ļoti bieži jādomā’ par vecā Kenterberijas Anselma vārdiem: nondum considerasti, quanti ponderis sit peccatum — vai esi jelkad apdomājis, cik smaga ir iedzimtā grēka nasta . .. No šī izejas punkta ved ceļš uz mūsdienu dzīves atziņām. Bet atzīt nozīmē būt, atziņa glābj no eksistences haosa. Turēsimies pie tās kā pie visstiprākā balsta. Un runāsim par to allaž, kamēr dievs mums piešķīris laiku …

To pateicis, van Boudens izgāja ārā. Viņš negribēja

šajā brīdī dzirdēt uz saviem vārdiem nekādu atbildi.

Tūliņ pēc tam kāpnēs atskanēja Elmīras Zāligera kundzes balss:

—    Pateicos, mīļo Fīsler, nemaz nepūlieties. Ceju uz āru var atrast ļoti viegli, ja tiek parādītas durvis…

Bet augšā uz soliņa sēž Hladeks. Skaties vien tālē, Jaroslav! Zībenheizeras Bohēmijas pusē, tajā pašā vecajā baznīciņā jūs abus reiz salaulāja, Koru un tevi. Un kapelāna kungs, svētais Francis, bija viņas brālis. Koras māte bija dievbijīga sieva. Abi bērni viņai dzimuši ārlaulībā, tālab viņa tos gribēja ziedot baznīcai. Ar vienu viņai tiešām palaimējās. Tas tagad atrodas Romā un kļūs par lielu vīru. Ar otru bērnu viņai nepavisam nelaimējās. Tas iemīlējās Hladekā un nokļuva līdz Terezienštatei, kur tika nostādīts pie sienas. Francis mēdza sacīt: «Es mīlu un bīstos tikai dievu.» Koru biedēja viss — peles un krūmi nakts tumsā, viņa teica: «Es mīlu tikai to tur,» — to, kas sēž mežmalā. Bet vai viņa nekļuva drosmīga un bezbailīga tad, kad dzīve prasīja bezbailību? Jaroslavs nestāsta nekā par Koru. Viņš saka, neesot nekā sevišķa ko stāstīt. Bet par kuru tad vairs bija kas sevišķs, ko stāstīt, kad cilvēki mira tūkstošu tūkstošiem? Jaroslavs laikam ir īsts komunists. Viņš daudz nerunā par mīlestību.

Uz galda atradās iesākta vēstule Rūdijam Hāgedornam. Lea pārsvītroja uzrakstīto. Viņa tam vēstuli nerakstīs. Viņai liekas: Rādijs ir liels un stiprs, un tomēr par vāju, lai palīdzētu atvairīt Zāligeru. Arī viņu Zāligers salieks lokā, pieveiks izlīgumā tāpat, kā bija pieveicis naidā …

Basām kājām Lea noiet lejā dārzā un pie Skaistajām durvīm — virs bloka — sagriež puķuzirnīšus. Puķu pušķīti, ziedus — tos viņa iedos līdzi Hladekam, lai aizved Korai.

Sešpadsmita nodaļa

Vilciens atiet starp astoņiem un deviņiem, pēc saraksta — pulksten divdesmitos un četrdesmit minūtēs. Reifenberģieši to saukā par sirotāju vilcienu. Kopš

sākusies rudens ražas novākšana, tas vēl nekad nav atgājis sarakstā noteiktajā laikā. «No lejas» tas parasti pienāk vismaz ar pusstundas nosebošanos, bet lāgiem aizkavējas arī veselas trīs stundas. Un reiz nepienāca nemaz. Reifenbergā lokomotīvi aizbrauc otrā vilciena galā. Tā pati lokomotīve velk vilcienu atkal atpakaļ «uz leju». Bet nekad jau nepietiek ar to vien, ka lokomotīve uzņemtu ūdeni un pamanevrētu. Vienmēr kaut kas arī jāpielabo. Un tomēr braucēji allaž sanāk stacijā jau laikus. Agrīnākie pulcējas stacijas hallē un uzgaidāmajās telpās jau pēdējās pēcpusdienas stundās. Tie sanākuši no tuvējiem ciemiem, kur nav dzelzceļa pieturas. Bet nāk arī no Rašbahas, Erlas un citām vietām, kas atrodas pašā stigas malā. Jo nekad nevar galvot, vai tur vairs varēs vilcienā tikt iekšā. «Tur jau tev tūliņ daži uzgāžas virgū, tiklīdz taisi durvis vaļā, vai arī tie, kas jau ir vagonā, aizsien durvis no iekšpuses ciet. Arī tepat Reifenbergā jāpamanās žiglāk tikt iekša, citādi dabūsi braukt uz kāpšļiem. Viņnedēļ, rau, atkal viena novēlusies no kāpšļiem, bijusi uz vietas pagalam, nabadzīte . ..»

Rūdijs stāv rindā pie kases, Jauj sevi stumt uz priekšu un klausās, ko ļaudis cits citam stāsta. Braucēju vidū ir daudz vairāk sievu un meiteņu nekā vīriešu un jaunu puišu. Pirmkārt, tāpēc, ka sievu un meiteņu vispār ir daudz vairāk nekā vīru un jaunu puišu, otrkārt, tāpēc, ka sievas un meičas daudz labāk prot vest sarunas ar zemniekiem, labāk prot ir pagausties, ir pakaulēties. Bet arī sievas un jaunās meičas nav visās vienā maisā bāžamas. Kas neprot ātri un veikli ievadīt sarunas, neprot pagausties un kaulēties, kas vienu vai pāris reižu atbraukušas vai nu gluži tukšā, vai ar diviem trim kartupeļiem, tās labāk paliek mājās un cieš badu vai ari iedod maiņas preci kaimiņienei un vēl pasaka paldies, kad tiek pamatīgi piešmauktas. Bērni nejautā, kur ēdamais dabūts …

Kāda sieva stāsta: — Es viņreiz paņēmu līdzi divus segu pārvalkus — vissmalkākā audekla,, pavisam jaunus, gribēju tos paglabāt, kamēr pārnāks vīrs . ..

—   Vēl ko ne! Tas gulēs jo saldi kaut vai uz čubu maisa, ja pārnāks, — kāda cita sieva iesmejas.

—    Ja maz pārnāks… — nosaka pirmā un stāsta tālāk: — Un vai zināt, ko es par saviem damasta pārvalkiem dabūju? Pusmugursomas ar zaļām pupām. Kad pārbraucu, visi trīs knauķi bija atnākuši pretim. Vecākajam ir astoņi, mazajam trīs, bet vidējo tagad sūtīšot uz bērnu atpūtas namu. Visi trīs stāvēja tur ārā pie durvīm — ratiņus lai bija paņēmuši līdzi. Pacilājuši mugursomu, kā vienā mutē iesaucās: «Mamm, kāpēc neatvedi nekā smaga? Tu taču solīji atvest smagas mantas!» Ko lai būtu viņiem teikusi? Iecēlu mazo rateļos un ar pēdējiem spēkiem vilku uz mājām. Mēs dzīvojam viņpus kalna. Domājat — lielie palīdzēja ratiņus pastumt? Nekā, izlocījās. Mājās viņi tad dabūja zaļās pupas un piedevām vēl sukas . ..

Stacijas pulkstenis rādīja desmit minūtes uz astoņiem. Reifenbergas stacija nav liela — varbūt divreiz tik liela kā parasts automātu restorāns, bet jau tagad, pusotras stundas pirms vilciena atiešanas, kā bāztin piebāzta. Halles dibensienā ir platas blāvstikla divviru durvis, kas ved uzgaidāmajā telpā. Abas durvju puses līdz galam vaļā. Tās pat nav jāatkabina. Cilvēku straume, kas veļas gan iekšā, gan ārā, neļauj tām aizvērties. Cilvēki spraucas cauri zilo tabakas dūmu svēdrām, kas sabiezējuši durvju ailē kā aizkars. Pie kases, rindā stāvot, var redzēt vecmodīgo stikla bufeti ar tukšajiem stikla plauktiem un plato spoguļa līsti gar augšmalu, bet spogulī — pārpildīto zāli, kurā pat ābolam nebūtu vietas, kur nokrist. Pašreiz no halles iznāk trīs policisti. Un viens no tiem, jā, viens no tiem ir Hempelis. Viņi nopēta rindā stāvētājus, pamet acis uz čemodāniem, uz piebāztajām mugursomām, noklausās, ka čemodānā vai mugursomā esot tikai dažas vecas skrandas, ka neviens nebrauktu sirot, ja bads neķertos pie rīkles, izliekas nedzirdam dažu labu niknu starpsaucienu, kā, piemēram: «Jums pašiem vēderi pilni, slinkie āži,» — vai: «Nez kam tāda policija maz vajadzīga! Labāk būtu devuši ko rīt!» — un dodas tālāk. Rūdijs ierauj galvu jakas apkaklē. Hanss Hempelis viņu nepamana un kopā ar abiem policistiem iziet ārā no stacijas. Rinda kustas uz priekšu pārlieku gausi. Kasieris lādas, ka visi dod lielas naudaszīmes, ari viņš nevarot izdēt sīknaudu. Un Rūdijs klausās, ko sievas stāsta cita citai:

—    Ak tu saki — vīriešus neesot vērts sūtīt! Vai Jokoleitu pazīsti? Tas ik pārnedēļas brauc līdz pašai Hamburgai un ik pārnedēļas atved mājās divas kannas zivju eļļas un visādus zivju produktus. Un viņam taču nav nekā ko mainīt, viņš ir bēglis. Un turklāt izskatās pēc tāda, ka neprastu noskaitīt līdz trīs . ..

Cita sieva tūliņ iekrīt valodā: — Tas tev līdz trīs nepratīs skaitīt! Viņš taču dienēja flotē, un viņam tur Hamburgā ir kāda jautrā atraitne, kam pieder zivju bode. Tev ne prātā neienāks, kas šim ir ko mainīt. Bet viņa resnā Berta tikai staigā apkārt gar kaimiņienēm, vāvuļodama, cik Jokoleits veikli protot tirgoties.

Sievas smejas. Bet tie nav labi smiekli.

—    Es aizsūtīju tēvu, — kāda cita stāsta, — domāju, sak, skolotājam, kaut arī izbijušam, gan prātiņa pietiks. Iedevu līdzi pati savus siltos apakšbrunčus un viņa adīto vesti. Šis nerādās mājās veselas trīs dienas. Mēs jau sākām runāt — nu būs dabūjis veselu cūku un nevar vārēt. Bērni no tiesas noticēja. Kad nu beidzot pārradās, ticiet vai neticiet, ko viņš pārveda: žūksni neizkaltētu tabakas lapu, un pats izbadējies kā vilks. Ja viņš no tiem tabakas kātiem vēl vēzi dabūs, tad kop nu . ..

—    E jaunais cilvēk! — kasieris uzsauc. Rūdijs pašreiz bija aizdomājies par savu tēvu. Viņš nebija gribējis aizbraukt, no tēva neatvadījies. Pēcpusdienā pateica tēvam, ka došoties uz kādu lielāku pilsētu, tur varēšot dabūt kārtīgu darbu, ne pie šādiem tādiem sikmaņiem. Viņš zināja, kur tēvs sastopams pēcpusdienās pēc četriem … Aiziedams no kases, Rūdijs nezina, ka pēc pusstundas rindā iestāsies Hilda, lai arī dotos projām no Reifenbergas, lai pati kļūtu par sava likteņa noteicēju. Viņam līdz šim pat prātā nav ienācis, ka Hilda varētu to izdarīt. Dezertēdams no mīlestības un no nepieciešamības noteikti izlemt savu dzīvi, viņš grib izbēgt no bezizejas stāvokļa, kurā domājas iestrēdzis, no vainas un nevainīguma, kur domājas sapinies, no liktenīgiem sarežģījumiem, kas viņu ir moka, ir tīksmina, grib aizbēgt pats no savas apmātl-

bas. Ja viņš nebūtu tik briesmīgi apmāts, tad viņam vajadzētu atzīt vismaz savu rupjo egoismu. Bet viņam pašam likās, ka izrāda traģisku augstsirdību, atstājot Hildai patvērumu zem vecās kastaņas, likās, ka brīvprātīgi viņas dēļ atsakās no dzimtenes un dodas projām svešumā kā svētceļnieks uz tiem ziedokļa akmeņiem, kur «svešas puses saules svelmē» var tīri omulīgi meklēt galu. Hāgedorns visai labprāt pieķeras tādām frāzēm kā «svešas puses saules svelme». Viņš to var tik bieži atkārtot, līdz kājas sāk cilāties šāda teikuma ritmā, no visas tiesas! Viņam tagad klājas tāpat kā kaislīgajam dejotājam leģendā, kuram, ejot pa šauru taciņu gar aizas malu, prātā iešāvusies valša melodija, no kuras neparko nav varējis tikt vaļā, līdz beidzot padevies liktenim un dejojot nogāzies bezdibenī. Bet Hāgedornam šis ritmiskais solis nav no dejošanas. Viņš nemaz neprot dejot. Viņš to ieguvis sportā, gargabala skrējienos, ar kuriem viņam lāgā negribēja veikties, jo viņam ir masīvi kauli un pasmaga gaita. Kad tas pats Bifelis, kas vēlāk kļuva par direktoru, vēl bija vingrošanas skolotājs, tas, atsaukdamies uz seno teicienu par veselo garu veselā miesā, bija izgudrojis īpašu dopingu īstā vācu garā:

—    Jums, Hāgedorn, ir ritmiska gaita: viens-divi, viens-divi, bet skrienat jūs kā kliba vārna, kā gurnus izmežģījis. Mēģiniet skrienot kaut ko ritmā skaitīt. Domājiet par kādu ētisku sentenci viens-divi ritmā, skaitiet, piemēram, nepārtraukti: «Braši soļos, marš! Vācija tad uzvarēs! … Braši soļos, marš! Vācija tad uzvarēs!» Un jūs vairs skriedams negulēsiet…

Toreiz Hāgedorns ņēma šo padomu vērā un uzlaboja rezultātus. Un, kad šis vācu garā izkoptais sports kara laikā piedzīvoja kulmināciju, viņš visu laiku turējās pie šī padoma. Piemēram, no izcirtuma Brjanskas mežā, kur krita Oto, viņš, skaitīdams: «Braši soļos, marš! Vācija tad uzvarēs!» — bija nodiedzis vairāk nekā desmittūkstoš metru uz rietumiem. Tikai šaipus Oderas Rūdijs atteicās no maģiskās formulas, jo, pirmkārt, sāka atskārst, kaut arī vēl ne pilnīgi, tās bezjēdzību un, otrkārt, tika ievainots gurnā. Bet, ja kara laikā ritms tiešām no kājām bija kāpis līdz galvai, tad

tagad viss atkal sagriezās otrādi un viņš garā jau redzēja sevi kopā ar citiem likteņa vajātiem velkamies pa lielpilsētas ielu saplaisājušo asfaltu: rokas dziji sabāztas jakas kabatās, skatiens drūms un visu zinošs; nelikdamies zinis gar stērbeļainajiem bikšu galiem, vispār nelikdamies zinis gar šīspasaules nīcību, viņš aizvelkas uz kādu kroģeli, piedzeras, līdz kļūst grūtsirdīgs un pagalam nelaimīgs; skūdamies viņš uzspļauj savam attēlam spogulī un tad iejūdzas smagā darbā — svešas puses saules svelmē . . . saules svelmē …

Un jau šajā brīdī, kamēr viņš vēl spiežas cauri pūlim tepat Reifenbergas stacijā, viņš sācis šļūkt nevērīgi ļodzīgā gaitā. Bet pēkšņi viņam aiz muguras atskan troksnis. Atskan dziesma un mūzika. Viņš apstājas pie barjeras līdzās kādai biļešu kontroliera vietai un pagriežas atpakaļ. Stacijas durvīs stāv vesels pulks jauniešu — meitenes un puiši, kas līdz šejienei laikam nākuši marša solī, jo vēl tagad stāv kolonā pa trim, soļo uz vietas un dzied. Viņiem ir arī karogs, sarkans karogs. Viņi pat nedomā pārtraukt dziesmu, spiezdamies zosu gājienā cauri ļaužu baram, kurā neviens viņiem nepašķir ceļu. Tādu dziesmu Hāgedorns vēl nekad nav dzirdējis. Viņi dzied:

Uz priekšu! Un paturiet prātos,

Kas mūsu spēks un griba:

Kaut cīņā grūti klātos,

Uz priekšu, un paturiet prātos:

Spēks ir vienotība!

Dīvaini — visa stacijas ēka dimd no dziesmas brāzmas, kaut gan vilciena gaidītāji neliekas to ne dzirdam, kaut arī dažs labs sarauc degunu un lielā bišu spieta dūkoņa neaprimst ne mirkli. Grupa sapulcējas halles vidū. Karognesējs, kuram mugurā kareivja blūze, izcīna sev vietu uz svaru platformas. Kāda meitene izpleš karogu. Tam pāri diagonālē stiepjas izšūti zeltīti burti: Antilašistiskā jaunatne. Dažas sievas, kas apsēdušās uz čemodāniem, nepatikā paraušas tālāk. Grupa, cik jau nu vieta atjauj, sastājas vienkopus. Bet vietas ir maz. Visi cieši saspiesti kopā. Tikai karogs un dziesma var izplesties. Dziesma pati sev rada telpu — ar stingru ritmu un vārdiem, kas nepatīk ari Rūdijam, tie viņam šķiet pārāk uzmācīgi:

Laiks no drupām iznākt beidzot,

Pietiek graustos postu ciest!

Tikai pašiem darbu veicot,

Druvas varēs mierā briest.

Uz priekšu…

Grupas vecākos dalībniekus Rūdijs gandrīz visus pazīst. Ar meiteni, kas izpleta karogu, viņš kopā gāja pamatskolā. Tā ir Urzula Bognere, kas sēdēja kaktā pie durvīm, bet dziedāšanas skolotājs, resnais Hilmanis, kuru visi saukāja paf Heilmani, meiteni pārsēdināja citā solā, jo tā nebija pēc stundas atvērusi viņam durvis. Turklāt resnais Heilmanis vēl' bija nabadzīti iekaustījis, «Heil!» bjāvējs tāds . .. Hāgedorns zina, ka Urzula ir precējusies ar karognesēju, un nodomā: tas nu gan nav nekādā jēgā — apprecēties un tad vēl nest karogu jauniešu grupā. Viņa varbūt tikai tāpēc izpleš karogu un paslēpjas aiz tā, ka ir cerībās . . . Un tas mazais ar greizo plecu, sejā bāls kā auzu ķīselis, tas mācījās trešajā klasē, kad es aizgāju no tās "slepkavu bedres. Esot bijis īsts ģēnijs matemātikā …

Un tad dziesma pēkšņi noslāpst. Pa uzgaidāmās telpas durvīm spiežas ārā hallē vesels bars pusaudžu un, pirkstus mutē iebāzuši, skaļi svelpj. Griezīgie svilpieni ceļ stacijai vai jumtu nost. Sievietes aizspiež ausis. Bērni sāk raudāt. Jauniešu grupa kliegšus kliedz dziesmas vārdus:

Tāpēc, draugi visās zonās,

Ticiet spēkam vienotam!

—    Muti ciet! — norēcas dobja vīrieša balss hallē. Nav saprotams, vai tas domāts dziedātājiem vai svilpējiem. Pie ieejas durvīm nostājies cilvēks tumši zilā uniformā ar sarkanu lenti ap piedurkni. Sievietes žestikulēdamas metas viņam klāt. Viņš stāv, kājas iepletis, īkšķus aiz vidusjostas aizbāzis. Svilpēji neliekas ne zinis arī par to, ka ienācis policists. Tie joprojām svilpj un gaudo kā neprātīgi un met jauniešu grupai ar alus glāžu paliktņiem, kuri horizontālā lidojumā virpuļo

gaisā kā papīra balodīši. Viens atsitas pret griestu spuldzi. Tā apdziest. Trakais lērums it kā pēc komandas uz mirkli apklust. Aiz dūmu aizkara kāds lūstošā pusaudža basā iesaucas:

—    Vācieties projām! Rūdijs, dzirdot šo balsi, satrūkstas. Viņš to reiz jau kaut kur dzirdējis — «Jautrajā ķivulī». Bet dauzoņas pie durvīm ir vecāki par pusaudžiem, kas dzīvoja «Ķivulī», tie ir apmēram tādi, kādi bija zēni lielgabala «Dora» apkalpē. Pēkšņi pāri galvām aizlido tukša alus pudele. To droši vien sviedis kāds, kas paslēpies bezkaunīgajiem svilpējiem aiz muguras. Pudele trāpa pa karoga kātu un palec sānis. Urzula Bognere izlaiž karoga malu no rokām. Viņa sagrīļojas un piespiež plaukstu pie auss. Neviens vairs nedzied, neviens ari vairs nesvilpj.

—    Puņķu tapas tādi! — iesaucas kāda sieviete, un citi viņai piebalso. Banda pie durvīm ņirgājas. Bet viņi jūt, ka pūļa simpātijas vairs nav viņu pusē. Arī Hempelis tagad soļo šurp pa halli — pavisam mierīgs, īkšķus vēl arvien aiz vidusjostas aizbāzis. Urzulas Bogneres vīrs nodevis karogu citam. Saudzīgi viņš saņem Urzulas roku, kuru viņa vēl joprojām piespiedusi pie auss. Tieva asiņu strūkliņa sūcas gar matpīnēm. Un, kamēr viss jauniešu pulks pievērsies ievainotajai, sīkais, bālais puisis ar greizo plecu atšķiras no bara. Tieši viņš — ģēnijs matemātikā! Satvēris rokā saplīsušās pudeleš šķembaino kaklu, viņš kā bezprātīgs metas pretī bandai. Puišeļi, kas stāvēja priekšējā rindā, acis sargādami, aizsedz tās ar plaukstām, bet ar otru roku tver kabatās. Grupas dalībnieki tikai tagad ierauga, kas notiek.

—    Jordān! — viens iekliedzas. Pareizi, viņu sauca Jordāns. Hāgedorns itin viegli varētu iet tam palīgā. Mazais taču dabūs briesmīgu kāvienu. Stikla lauska viņam nekā nelīdzēs. Ar stikla lausku var atvairīt vienīgi sievietes, kas cenšas viņu atturēt. Bet kālab gan iejaukties … Draugi jau metas Jordanam pakaļ, gan tie viņu vēl laikus noķers. Arī Hempelis steidzas turp.Nu, ja nenoķers, tad iznāks kautiņš. Tagad uz durvīm steidzas daudzi — ziņkārīgie, kas tīko redzēt asinis. Tie stumj grupu no aizmugures. Hempelis, signālsvilpi

zobos iespraudis, airējas uz priekšu ar abām rokām. Neviens nepievērš vērību viņa svilpienam. Hāgedorns stāv, gurdi atspiedies pret barjeras malas režģiem, viņam gribas uzspļaut pašam sev, un viņš pat lepojas ar to, ka gribētu sev uzspļaut. Spriežot pēc kliedzieniem un sieviešu ķērkšanas, jādomā, ka nu abas puses saklupušas matos. Hempeļa zilā cepure pāri kāpņu margām nolido šahtā. Jauniešu grupas meitenes palikušas pie Urzulas Bogneres. Tā, vēri arvien gluži samulsusi, stāv, piespiedusies pie sienas. Un viņai līdzās piesliets karogs. Divas meitenes, bailīgi rokās saķērušās, uzkāpušas uz svaru platformas. Vienai pār vaigiem rit asaras. Un pie sienas blakus svariem piestiprināts košs reklāmas plakāts — «Ēdiet Telia šokolādi!». Reklāmas zīmējumā redzams Vilhelms Tells, ideāls senģermāņa tips ar stopu un bultu maku un zēnu pie rokas. Zem bildes paraksts: «Mēs gribam brīva brāļu tauta būt!» Hāgedornam līdzās nostājas večiņa melnās drānās, melnu, bārkstainu lakatu ap galvu — acīm redzot, no Ungārijas ieceļojusi vācu koloniste. Viņa sakrustojusi rokas zem melnā priekšauta. Hāgedorns gluži skaidri dzird viņu murminām:

—    Ļaunuma sēkla iedzimst no mūsu bērniem bērnubērnos. Dari jel tam galu, ak kungs … — Un, it kā večiņas lūgšana paliesi būtu uzklausīta, rēcieni un spiedzieni piepeši apklust.

—    Rūdij! — kāda meitene bailēs iekliedzas. Hāgedorns zina, ka šis sauciens nezīmējas uz viņu, jo saucēja ir meitene, kas stāv uz svariem un raud. Tomēr tas viņu izrauj no truluma, šķiet, kāda vara, kas ilgojusies pēc šā sauciena, liek viņam sasparoties … Viņš, protams, nezina cēloni, kāpēc mežonīgā bļaušana tik piepeši aprimusi un kāpēc pretinieku kamols sairst. Vecās māmuļas karstā lūgšana, zināms, to nav panākusi, to nav panācis arī jauniešu grupas saprāts, kautiņu pārtraukusi pusaudžu viltība, pareizāk sakot, viņu barveža gudrā viltība, kurš pats kautiņā nemaz nepiedalījās. Viņš bija devis komandu: — Pārtraukt! Pateikt tālāk — pārtraukt! — īstu kaujas komandu, pēc visiem noteikumiem. Un komanda tūliņ tika izpildīta. Pūlī pašķiras šaura eja, Hempelis dodas uz priekšu.

Izplestām rokām viņš pastumj pie malas ziņkārīgās sievas. Pa šauro eju Hāgedorns redz, ka tiklab svilpēji, kā antifašistiskās grupas jaunieši ar jaku piedurknēm slauka nosvīdušās sejas. Bet trakās dusmas tie nespēj noslaucīt. Svilpēji tagad labprāt gribētu ņemt kājas pār pleciem. Bet viņiem nav atkāpšanās ceļa, jo aiz durvīm ir iestiprinātas žalūzijas, kas izveido ne visai platu eju, un šo eju aizsprosto ziņkārīgie, kuri sanākuši no uzgaidāmajām telpām. Tāpēc viņi, rokas bikšu kabatās sabāzuši, itin nevainīgi ņirdz, kad Hempelis jautā, kurš sviedis alus pudeli. Viņi rausta plecus un smīn — tā ir vienīgā atbilde. Hempelis jautā vēlreiz un pēc tam vēlreiz, bet tad viņš uzbrēc kā mūrnieks sastatnēs, kas nevar sagaidīt, kad tam piegādās kaļķi. Beidzot viens no pusaudžiem tomēr pagodināšot viņu ar atbildi. Zeņķis izskatās gandrīz tāds pats kā tas izkāmējušais lādētājs lielgabala «Dora» apkalpē. Šim ap kaklu karājas ķēdīte. Nekaitētu aiziet arī pie friziera. Bakeni noauguši gandrīz līdz zodam. īsts šeihs. Garā žakete — nosmulēts paltraks pēc visjaunākās modes griezuma, nostiepies gandrīz līdz ceļgaliem. Bet kājās tādas kurpes, kādas gan laikam vēl neviens nav redzējis: citrondzeltenām virsām un biezām kaučuka zolēm. Vienaldzīgi viņš ar īkšķi pamet uz aizmuguri un runā nejēdzīgā tālumnieka izloksnē, kurš grib izlikties par berlīnieti:

—   Tā pudi nāc no turiens, vahmistr kungs. Mēs jau ar tik drusciņ uztaisīj mūzik. Es domā, vahmistr kungs, — viņš pamāj uz jauniešu grupas pusi, — ja jau šie var, tad mēs ar. — Tas ir gaužām slīpēts nelietis. Grib piemuļķot Hempeli. Un varbūt izdosies arī. Dažas ziņkārīgās sievas jau sāk smieties. Un Hempelis nav diez cik atjautīgs. Zeņķis turpina:

—   Va ta nav tā, vahmistr kungs, ka tagad ir citād laik. Nu jau vairs nav tā kā dziedāšans biedrībā — vis dzied vien un to paš dziesmiņ, bet uzsvilpt nav brīv…

Sievas jau tīri vai ķērc sajūsmā. Hempelis gluži mierīgi noklausās zeņķa muldoņā. Viņš droši vien samiedzis acis. Bet mazais Jordāns to nespēj izturēt. Noņē

mis mutautiņu, ko bija turējis piespiestu pie lūpām, viņš izsaucas:

—    Tā ir tīrā nelietība! Tu esi spekulants, netīrs, sīks spekulantelis! Jūs visi esat viena spekulantu banda! Un kā bandīti uzbrūkat meitenēm …

—    Ho, ho! — rēc pusaudžu bars, un ziņkārīgās sievas smejas un ķiķina, jo mazajam Jordānam kliedzot no mutes sprāgst asiņaini siekalu pūslīši, un kliedzot viņš šņāc kā zostēviņš. Droši vien viņam izdauzīti priekšzobi. Hempelis saudzīgi pastumj viņu pie malas.

—    Tu nu arī esi labais, — viņš saka. — Drāzies barā iekšā kā tāds kamielis! Tā taču arī nevar. — Bet pusaudžu bandai viņš paziņo: — Ja jūs man tūliņ nepateiksiet, kurš bija vainīgais, es pievākšu pirmo, kas gadīsies pie rokas.

Garsvārcis viņam atkal vīzdegunīgā pieklājībā atbild:

—   Tie laik pagājuš, vahmistr kungs, kad sacīj: vis par vien un vien par vis. To jūs nemaz nedrīkst.

Sievas smejas un ņerkst:

—    Pareizi! Pareizi!

Bet nu sāk brēkt arī Hempelis:

—    Iestāstiet savai vecaimātei, ka neesat visi viena banda, nešpetņi! — Kāda no jauniešu grupas meitenēm pasniedz viņam cepuri, kas bija pārlidojusi pāri barjerai. Viņš izdauza to pret roku un uzliek galvā, pārvilkdams no pakauša uz pieres pār galvu, kas arī jau metas sirma. Viņš sarausta frenci un pastumj vidusjostas pistoles maksti un steku uz gurna.

—    Tagad pietiks runāts! — viņš nosaka. Un pēc tam pavēl garsvārcim, lai ejot līdzi: — Jūs nāksiet man līdzi uz iecirkni. Šeit! — Tas nozīmē: ejiet pa priekšu. Bet šeihs ir nedomā paklausīt. Es viņa vietā arī neklausītu, — prāto Hāgedorns. Tā tiešām vairs nedrīkst rīkoties. «Vienu par visiem» un tā joprojām — tas vairs neder. Šeihs piesit ar pirkstu pie pieres. To, protams, Hempelis necietīs. Tēvs stāstīja, ka Hempelis reiz esot resno būvuzņēmēju Hēbeštreitu iemērcis līdz kaklam kaļķu javā par to, ka šis piedūris ar pirkstu pie galvas, kad Hempelis lūdzis darbu. Bet šoreiz viņš zeņķi sagrābj tikai aiz rokas locītavas. Sākumā šis gan taisās pretoties, bet tūdaļ sāk ņaudēt kā kaķis:

—    Es jau iet, vahmistr kungs, skaidrs, ka es priekšniecībai nepretosies … — Bet kā tas nelietis iet: solīti pa solītim, papēdi pie purngala likdams un ar acīm stacijas rakstotajā flīžu grīdā urbdamies, turklāt murkšķēdams, ka staigāt esot mācījies pa diedziņu, tāpēc citādi iet nemākot. Sievas grūž cila citai dunckas sānos un uzjautrinās. Ko lai Hempelis iesāk? Viņam tādā pašā gliemeža gaitā jātipina zeņķim aiz' muguras un jānoklausās zobgalībās un pat nosodījumos, kas viņam šļakst gar ausīm kā slapjas lupatas. Es jums visiem gan gribētu kaut ko pateikt, ir tev, Hempeli, ir Urzulai Bognerei un tāpat Ernstam Rotlufam un visiem pārējiem: sajūgu var sametināt, kardānu ari, pat veselu motora bloku, ja vajag, bet tā saukto tautu, kuru jūs gribat iejūsmināt, to neviens vairs nespēs no jauna sametināt, tā ir samaitāta uz visiem laikiem — tai palikušas tikai matu pinkas, vēders un kastrēta dvēsele. Tās dēj arī tāds vīrs kā Fīslers drīz vien kritīs izmisumā. Hladekam viegli runāt, viņam nav jātiek galā ar tā saukto vācu tautu. Mēs esam pagalam. Un vienīgā, kas to visu ar skaidru prātu sapratusi, ir Lea. Ne velti viņa saka: sūrie bumbieri. . . Bet jūs ar savām dziesmām un ģitārām, Urzula un Jordān, jūs dziedat cilvēkiem, kas jūs nedzird, dziedat kurlām ausīm…

Hilda allaž mēdza sapņot: kad mums reiz būs istaba, īsta istaba, kas piederēs mums abiem vien, tad piekārsim pie sienas ģitāru ar raibām lentēm … Un tomēr — šorīt tā Jāva man aiziet, neteikdama ne pušplēsta vārda. Bet patiesībā taču mēs kliedzām viens uz otru šorīt, kaut arī nedzirdējām ne skaņas. Laikam jau būs taisnība, ka nacisti ielikuši mums krūtīs kurlas dvēseles. Bet viņi ir bijuši viltīgāki par holandiešu Miķeli pasakā; viņi neiemarinēja mūsu vecās dvēseles stikla traukos, bet sadedzināja tās ar «Heil!» un «Uz priekšu, marš!» bļāvieniem. Ari raibās lentes sadegušas — kara dzelzs ģitāras raibās lentes — sarkanās, zaļās un baltās raķetes, ko palaida gaisā virs artilērijas šāviņu izrautajiem krāteriem … Īstenībā taču ir gluži vienalga, kur es atrodos — dzimtenē vai citur, tikpat man jādzīvo svešumā — svešas puses saules svelmē … negantajā saules svelmē …

Kamēr Hāgedorns ļauj vaļu savai negudrajai, vientiesīgajai un izmisušajai fantāzijai, kamēr Hempelis kā pacietīga aukle ved stūrgalvīgo zeņķi cauri stacijas hallei, klusējot paciezdams zobgalības un lamas, kamēr jauniešu grupa dzied «Cik skaisti jaunam būt!», bet pusaudži pie uzgaidāmo telpu durvīm uzsāk mēmu Feita deju dziesmas ritmā, pār zāli pusbalsī nošalc brīdinājums: — Krievu patruļa … •— Patruļa ienāk pa ārdurvīm: trīs kareivji un viens virsnieks, visiem siksnā pār plecu automāti. Pusaudži pamanās pazust uzgaidāmajās telpās; zeņķis, kuru Hempelis ved uz iecirkni, pēkšņi iemācās kārtīgi soļot, un dziesma piepeši atspulgo jaunu sievu vājajās sejās. Tāpēc, ka tagad viņas ieklausās dziesmā. Bet tad Hempelis pēkšņi izgrūž niknu lāstu. Garsvārcis ar īstu kaķa veiklību iekodis viņam rokā, izrāvies un grib aizbēgt cauri barjerai. Līdz turienei nav tālu — metri pieci seši, un viņš apmetas asā pagriezienā turpat līdzās Hāgedornam. Vecā sieviņa melnajā priekšautā, kura pie pašas barjeras, uz sava groza apsēdusies, snauduļoja, pēkšņi iekliedzas, jo bēglis viņu pasviež sānis kā drēbju paunu. Šeihs grib aizbēgt pa tuneli, kas ved uz peronu. Vajadzīga tikai viena sekunde, lai viņš tiktu cauri barjerai. Tūliņ aiz sliežu ceļa tek Pēla, bet otrpus Pēlai paceļas ar mežu apaugusi krauja. Viena sekunde . .. Hāgedorns sabāzis rokas jakas kabatās. Sejā viņam iesitas degvīna dvinga: akvavits, un viens vārds iesitas sejā: — Kamerād . . . palaid garām! — Zēni no lielgabala apkalpes … Puskrūzītes akvavita … katram brālīgi puskrūzītes… Dzersim, puikas! Šodien vēl dzīvi, šodien vēl dzeram, rīt vairs tik velnam par pakaišiem deram … Reinhards Paničs mums ieņems vietu bedrē . . . Ieņem man arī vietiņu pie loga ,.. kamerād … Un Sfinksas dzeltenās acis … Un — ir tik jauki, kad tu esi pie manis, Rūdij, un vecais koks šalko …

Atspere pasprūk vaļā. Rokas pašas izšaujas no jakas kabatām. Hāgedorns satver stērbeļaino lēciena brīdī aiz garajām krēpēm. Tas spiedz kā žurka. Ko pīksti, priecājies, ka es tevi laikā noķēru! Uzgaidāmo telpu durvīs parādās plec.igs puisis gandrīz baltiem matiem

Tam nav labās uzacs. Hāgedorns viņu neredz. Bet baltgalvis atceras «veco tankistu», kas «Ķivulī» viņu tik riebīgi nosēdināja uz dibena. Viņš atkal pazūd. Vecajam naidam piebiedrojas jauns niknums par «nodevību». Gan tu pabrīnīsies, cik drīz pienāks brīdis, kad es ar tevi norēķināšos, — zem baltā matu ērkuļa perinās niknas atriebības plāni. Nu ir pienācis klāt arī Hempelis ar visiem četriem krieviem. Kareivji pārlikuši automātus uz krūtīm. Tagad Hāgedorns var palaist vaļā garsvārča krēpes. Tas pārraušas atpakaļ pār barjeru, trīc pie visām miesām un kraukādamies šņaukājas. Sievas varītēm apspiež gaudulīgu līdzjūtību — tā, kā mēdz apspiest klepu. Hempelis rāda leitnantam sakosto roku.

—    Kāds nekrietnelis, — viņš nosaka. Jaunākā leitnanta acīs pazib tērauda dzirkstelītes. Tās acis es atceros vēl no šārīta: komandantūra, pēdējās durvis trešajā stāvā. — Tu fašists … — Vai tiešām tādas acis spēj kļūt laipnas un smējīgas? — A, tu Gagedorn, — tu neesi vis fašists?

Rūdijs nodūris galvu un nespēj atbildēt, jo rīkle aizžņaugusies. Hempelis uzsit ar vareno ķepu viņam pa plecu, tā ka vecās šofera jakas ieplaisājusī āda nograb vien.

—    Ak tu velns, tu vecais velns! — viņš nosēcas. Vairāk gan arī nekā nespēj pateikt, liekas, arī viņam rīklē iesprūdis kāds kamols.

—    Komandantūra! — jaunākais leitnants norīko vienu no kareivjiem.

—    Ejam! — kareivis nokomandē garsvārci. Tas aizklumburo, ģīmi saviebis, jo visu laiku šņaukājas. Hempelis aiziet viņam līdzi, bet jaunākais leitnants kopā ar abiem pārējiem patruļas kareivjiem dodas tālāk uz uzgaidāmajām telpām. Ziņkārīgo sievu bars sačukstas un garās nopūtās ļauj vaļu žēlabainai līdzcietībai. Jauniešu grupas meitenes pievākušas veco māmuļu, kas atkal raida gaudulīgas lūgsnas pret debesīm, bet tad tuntuļo atpakaļ pie aizvākotā groza, negribēdama tomēr to nevienam citam uzticēt. Urzula Bognere, kurai meitenes uzlipinājušas uz ievainojuma aiz auss leikoplasta strēmeli, dod Hāgedornam roku:

—    Tad tu ari reiz esi atradies, Rūdij! Pirmīt, redzot tevi kvernam pie barjeras, nodomāju, ka esi mugurkaulu izmežģījis… — Viņa smejas. Un viņas vīrs, kas balto armijas blūzi valkā kā sportists tenisa žaketi, uzaicina:

—    Brauc mums līdzi, ja tev nav nekas labāks padomā. Apciemosim jaunos kalnračus Cvikavā, sarīkosim dziesmu karu, arī šis tas ēdams tur būs un…

Hāgedorns pusvārdā viņu pārtrauc: f

—    Man ir kas labāks padomā, — viņš nosaka tik rupji, ka jaunieši, galvas nogrozīdami, aiziet. Tikai mazais Jordāns, kas nu arī pazinis bijušo skolas biedru, vēl negrib rimties:

—    Nu, qui, quae, quod, vecais latīnist! Neatceros vairs tavu vārdu, bet tu taču esi tas, kurš toreiz nolādētajā garu liesā nelīdi uz vēdera. Tādus mēs kā ar uguni meklējam. Brauc viņiem līdzi manā Vietā … — viņš ar pirkstu pavelk apakšlūpu uz leju un parāda asiņaino tukšumu smaganās. Viņam izsisti divi apakšējie priekšzobi. Bet mazais Jordāns tomēr cenšas smaidīt un šņākuļodams citē vecā dziedāšanas skolotāja iemīļoto teicienu, jo šā skolotāja lielākā kaislība bija balss nostādīšana, — muti savilkt mazu un apaļu, lūpas izstiept uz priekšu, mēles galu turēt pie apakšējās zobu rindas, jo cietas šķautnes piešķir skaņai lielāku spēku… Vai tu dzirdi, ka mans tenoriņš skan? — šļupst mazais Jordāns.

Hāgedorns atcērt viņam tikpat asi kā pārējiem:

—    Tu maldies, es neesmu tas, par ko tu mani turi… •

Tad ari mazais Jordāns, galvu grozīdams, aiziet.

Hāgedorns atkal sabāž rokas jakas kabatās un gariem, šļūcošiem soļiem dodas uz uzgaidāmajām telpām. Virs durvīm nočarkst skaļrunis, pa kuru tiek paziņots, ka vilciens, kas nāk no Cvikavas un atkal dosies uz Cvikavu, pienāks vismaz septiņdesmit minūtes vēlāk. Cilvēku drūzma stacijā kļūst arvien biezāka, jo nu sāk ierasties arī sagaidītāji. Šaurajā ejā starp divviru durvīm Hāgedorns redz nākam pretim savu dubultnieku: otrs Rūdijs Hāgedorns tuvojas viņam no platā spoguļa virs vecmodīgās bufetes. Viņš no lejas uzmet

tēvainim spoguli greizu skatienu un labprāt arī no šā atbrīvotos ar kādu rupjību, tāpat kā bija atbrīvojies no Urzulas, no viņas vīra un mazā Jordāna. Bet viņam nekas neizdodas. Tas tur spogulī ir stiprāks par viņu.

Pirmais Reifenbergas stacijas ekonoms, kās iegādājies bufeti ar slīpo spoguli, bijis rūpīgs saimnieks. Viņš allaž gribējis paglābt cilvēkus ir no pašu aizmāršības, ir no miertiesneša. Spogulis skatījās saimnieka vielā, ja šim kāds nepazīstams apmeklētājs šķita apšaubāms maka vai morāles ziņā, bet bufetnieks tomēr bija spiests tam uzgriezt muguru. Taču mūsu laikos vairs nav modē nemaksāt par tēriņu. Ja nav ko tērēt., tad arī nekas nav jāmaksā, un turklāt mūsu laikos visiem sīkajiem blēžiem naudas ir kā velnam spaļu.

Fricis, viesmīlis ar koka kāju, vairs neskatās spogulī, pie kases čekus izsizdams vai sakraudams glāzes uz paplātes. Viņš šo morālo ierīci izmanto citādi. Vienā kaktā aiz durvīm atrodas liels, apaļš galds pastāvīgiem apmeklētājiem; tas tiek rezervēts vienīgi vīriešiem un arī tikai tādiem, kas garo laiku mēdz īsināt ar velna bībeli rokā. Pie šā galda kārtis tiek sistas katru mīļu dienu. Tas, kurš sēž pretim spogulim, parasti vinnē. Fricis no vinnētājiem pieprasa divdesmit procentus par klusuciešanu. Spēlē tikai par lielu naudu. Bet kādu muļķi, kas ļauj skatīties savās kārtīs, vienmēr var atrast. Šodien Fricis labo vietu ar skatu spogulī izgādājis Rūdijam Hāgedornam. No tā viņš divdesmit procentus neņems. Hāgedorns reiz pēc darba beigām samontēja viņam velosipēdu, pielika tam vēl īpašu ierīci, lai braucot varētu mīt ar koka kāju, un neņēma par darbu ne feniņa.

—    Vai tu vēl gribēsi piemaksāt par to, ka tev norāva kāju? Maksā, kam gribi, man gan ne, — Rūdijs toreiz viņam sacīja. Bet viesmīlis Fricis turējās pie morāles: viena godīga roka otru mazgā. Viņš izgādāja atslēdznieka palīgam un Vinšmaņa svainim ne tikai labo vietu pie galda, bet pārdeva arī vēl piecas angļu cigaretes par pašizmaksas cenu: ņēma tikai trīs markas gabalā, nevis trīs piecdesmit. Bet par to, ka pie galda vispār bija atbrīvojusies kāda vietiņa, par to viesmīlis Fricis varēja pateikties padomju patruļai. Tiklīdz at

skanēja sauciens: «Krievi nāk!» — visi zeņķi, kas te ik pa divi trim nedēļām reiz uzradās, cits pēc cita klusītēm pazuda pa virtuves durvīm. Saimniece izskata pēc gan mazliet pabārās. Bet viesmīlis Fricis pazina savu resno priekšnieci un zināja viņas viltības. Viņš virtuveni neuzskatīja par godīgu cilvēku, jo par saviem spekulatīvajiem darījumiem tā viņam maksāja tikai piecus procentus, lai cieš klusu. Un viņš gluži labi zina, ka ari tad vēl tiek apšmaukts. Pagraba atslēgai, kuru glabā priekšauta kabatā, tā ne par kādu naudu neļaus ne pirkstu piedurt. Turklāt viesmīlis Fricis, kā jau teikts, ir cilvēks, kam patīk, lai valda savstarpējs taisnīgums. Kad viņam toreiz lazaretē — viņš gulēja gultā — uzvilka mugurā iztīrīto infantērista frenci un pats galvenais ārsts ar savu roku pie tā piesprauda ievainojuma medaļu sudrabā atzinībai par nozāģēto kāju, viņam pār vaigiem noritēja aizkustinājuma un pateicības asaras. Tagad viņš savam draugam un labvēlim par partneri vēl piebīdīja Jokoleitu, muļķa Jokoleitu, kas smirdēja pēc trāna un naudas un lurklāt izskatījās briesmīgi lielīgs, dižodamies platajās kara jūrnieka biksēs, noļukušajā melnajā adītajā puloverā, ar nospeķoto zilo beznaga cepuri galvā. Un, tā kā viesmīlis Fricis zina, ka Jokoleitam Hamburgā ir zelta bedre, kuru atrakt var vienīgi tāds, kam visi locekļi veseli, Fricis viņu nicina un pakalpīgi pastumj krēslu tā, lai «ūdenslīdējam», kā viņš Jokoleitu klusībā dēvēja, iznāktu sēdēt ar muguru tieši pret spoguli.

Viņi spēlēja vecu veco azarta spēli — acīti. Piedalījās Hāgedorn6 un Jokoleits, un vēl divi citi: kāds gadus trīsdesmit vecs vīrietis ar kaklasaiti ap kaklu un platmali galvā, nolicis zemē portfeli un iemiedzis to starp kājām, un divdesmit gadus vecs puisis, kas smēķēja cigārus un bija iesaukts par Izdari, jo piedāvājās visāda veida pakalpojumiem un ikreiz, uzdevumu saņemdams, mēdza sacīt: «To mēs izdarīs.» Bez tam pie apaļā galda bija apsēdies arī kāds gadus sešdesmit vecs acītes entuziasts, večuks ar brillēm niķeļa ietvaros un kurpnieka rokām, kurš zaudēt negribēja, bet vinniņam nespēja sadūšoties.

Kad Hāgedorns neturēja banku, viņš ikreiz solīja

viszemāko likmi — piecas markas, vairāk ne. Norādījumu uz spoguli viņš šķita aizmirsis, kaut gan viesmīlis Fricis iededza pat griestu lampu tieši Jokoleitam virs galvas. Taču pagaidām viesmīlis Fricis bija gluži apmierināts, ka jaunais atslēdznieks biežāk zaudēja nekā vinnēja. Sākumā tam, kas sēž labajā vietā, jāizturas tā, it kā šī vieta būtu neveiksmes apsēsta. Tīri labi arī, ka pārējie uz diezgan augstām summām cits citu pārsolīja un ka Jokoleitu sāka dīdīt velns noraut banku ar simt astoņdesmit markām, kuru turēja tas ar kaklasaiti un platmali. Jokoleits uzmeta savu matroža cepuri uz saburzīto banknošu kaudzes un iesaucās:

—    Par visu! — Un Jokoleits vinnēja ar septiņpadsmit acīm, jo pretinieks pie četrpadsmit acīm piepirka vēl devītnieku.

—    Vai tad tu, brālīt, nezini — ja ar četrpadsmit vilksi klāt, pagrūdīsi kā likts! — viņš triumfēja, runādams platā Allenšteinas izloksnē, un ar cepuri pievilka vinnētās naudas žūksni sev klāt. «Brālītis» rādīja gaužām vienaldzīgu vaigu, bet, iekams spēle bija trīsreiz apgājusi apkārt, pazaudēja Hāgedornam.

—    Lai tagad tas sīkstulis tur banku! — viņš sacīja. Un Jokoleits neskopojās ar padomiem jaunajam bankas turētājam. Bakstīdams ar pirkstu divdesmitmarku naudaszīmes attēlā, viņš ķērca: — Lai šī jaunava papūlas tavā labā, lai papūlas, jaunavas vislabāk… — un viņš piemetināja neķītrāko vārdu, kāds vien vācu valodā ir. Hāgedorna nelielais padomiņš bija sarucis līdz trim piecu mārku zīmēm. Pirmo piecnieku viņš tūliņ pazaudēja Izdarim. — Ja būtu visu licis galdā, būtu visu vinnējis! — Jokoleits ķērca.

Tad Hāgedorns atklāja banku ar pēdējām desmit markām un vinnēja reizes desmit pēc kārtas, bet atstāja visu vinnestu bankā un — zaudēja Jokoleitam visu.

—    Tālāk priekā! — vinnētājs pārgalvīgi gārcelēja.

—     Nu tev jāspēlē tālāk, garais! Agros kartupeļus diedzē mēslos.

Hāgedorns papleta uz galda tukšo naudas maku.

—    Es esmu nospēlējies pa tīro!

Viesmīlis Fricis klaudzināja ar koka kāju pa grīdu

tik nikni, ka tukšās tases uz galdiņiem džinkstēja vien. Apsēdini nu vēl stulbeni labā vietā … Tas aunagalva taču ne reizes neuzdrošinājās pablenzt spogulī… Bet — kādu vietu taisi, tādā jākrāc .. . Kod vien pats sev pirkstos . .. Jokoleits, tas ūdenslīdējs, tas nešķīstenis, smejas kā kutināts.

—    Pa tīro? — Jokoleits zviedza. — Kāda laime, sacīja jaunava un pazaudēja bērnu pie svešām namdurvīm.

Arī Izdaris smējās locīdamies, plati ieplezdams muti un atsegdams bojātus zobus. Hāgedorns sēdēja, drūmi galdā raudzīdamies.

—    Ei, jaunekli, mācieties taču zaudēt ar godu! — tips ar kaklasaiti un platmali viņu uzmundrināja. Izdaris gribēja Hāgedornam «izlīdzēt» un nopirkt viņa ādas jaku, bet nerada nekādas atbalss. Kad Hāgedorns paņēma maku, uz galda palika maza vara monētiņa. Jokoleits to tūliņ sagrāba.

—        Kapeika! Kapeiciņa! — viņš sajūsmā ieblējās.

—    Un virsū āmuriņš un sirpītis, un tie aizsedz pusi zemeslodes! Paskatieties jel!

Viņš sniedza kapeiku Izdarim, kas to aplūkoja no visām pusēm un īsi noteica: — Tiešām! — Bet viņš to noteica kā lielā izbrīnā un gribēja sniegt kapeiku tālāk kaimiņam — tipam ar kaklasaiti. Tas salēcās, it kā mazā vara naudiņa būtu briesmīgs bacilis, un varen augstprātīgi uzbrēca Hāgedornam:

—    Kādas sugas laimes mednieks jūs esat, ko? Boļševiku draugs? Tad lūdzu kungus mani atvainot. Ar tādiem ļaudīm es pie viena galda nesēdēšu. — Un tips strauji piecēlās, stīvi paklanījās pret Jokoleitu un Izdari, neļaudams arī večukam viņu atturēt, kurš ar piķaino pirkstu pamāja uz divdesmit mārku zīmi Jokoleita priekšā uz galda un apvaicājās «kungam», kurš pacēla no grīdas savu portfeli, kas tad šim esot lēcies.

—    Jūsu naudas makā gan arī atradīsies divdesmit mārku zīme ar tādu pašu daiļavu, par kādām šeit tika runāts, — un jūs taču arī, k§ esam dzirdējuši, neesat nekāds nevainīgais jēriņš, mans kungs… — Bet kundziņš, pagriezies uz papēža, vairs nelikās šo pierādījumu ne dzirdis.

Hāgedorns paņēma kapeiciņu pirkstos un vaicāja vecajam:

—    Cik tāds sīkums ir vērts, tēv? Tā bija piesalusi pie kāda nama sliekšņa Vjazmā. Un, kad es pieliecos to pacelt, durvju stenderē ieurbās lode tieši ap to vietu, kur vajadzēja atrasties manam pakausim. Nu, tēv, kā tev šķiet: cik tas nieks ir vērts?

Vecais paņēma kapeiciņu un pasvārstīja plaukstā. Bet Jokoleitam acīs piepeši iedegās drudžaina liesma. Viņš aizšļāca pa mutes kaktiņu aizgājējam pamatīgu šļakatu tabakas sulas nopakaļ un tad satraukumā piesmakušā balsī sacīja:

—    Mana likme paliek spēkā, garais. Es spēlēju līdzi. Cik tas nieks ir vērts, vecais? Nu, runā . . .

Večuks domīgi svārstīja kapeiciņu. Tad viņš to nolika uz plaukstas virspuses un vieglītēm papūta, tā ka kapeika salēcās. Viņš to saķēra plaukstā.

—        Tā ir tik daudz vērts, — viņš rūcīgi noteica,

—    cik vērts ir pats puisis. — Viņš nolika kapeiciņu uz galda. Tai virsū tūliņ uzlidoja Jokoleita apaļā cepure.

—    Trīs simti bankā! Tas ir vienreizējs piedāvājums, garais …

Vecais pazibsnīja uz Hāgedornu caur niķeļa brillēm.

—    Bāz kapeiku kabatā, ja neesi plukata!

Hāgedorns nepakustējās … Brilles niķeļa ietvarā …

Oto … Oto teiktu gluži tāpat… Veču gudrība …

—    Trīs simtnieki, — Jokoleits sēca, — trīs apaļi simtnieciņi! Nedomā, ka es tev kādas drabiņas solu … — viņš izvilka no pulovera apakšas brezenta kabatas portfelīti, kas bija bāztin piebāzts ar naudu. Kad viņš to pavēra, Izdarim un viesmīlim Fricim, kas arī bija pienācis klāt, acis iepletās kā spoles. Jokoleits noskaitīja: — Tas tēvam, tas dēlam, tas svētajam garam. Sākam, garais, tava banka… — Viņš pabāza naudaszīmes zem cepures.

Hāgedorns vēl arvien nekustējās, tikai drūmi blenza galdā. Es nespēju paskatīties spogulī, nespēju… Es gan redzēšu viņa kārtis, bet redzēšu arī pats savu seju … Taču viesmīlis Fricis nodomāja, ka Jokoleits gan laikam tic ir ūdensvīram, ir talismaniem.

Arī viņš pats labprāt ticētu tādiem māņiem, ja tie viņam ienestu tikpat daudz naudas kā Jokoleitam, bet Vinšmaņa palīgam, — viņš nodomāja, — gan vajadzētu sukas, ja tas vēl tagad nepratīs nogrābt likteni pie rīkles. Hāgedorns vēl arvien nepakustināja ne pirksta. Vecais paraustīja viņu aiz piedurknes.

—   Paklau, garais … — Jokoleits metās pāri galdam un atgrūda vecā roku.

—    Liec viņu mierā, vecais sātan … Nu, brālīt, sākam: trīs simti pret lavu sūda kapeiku …

Bet vecais nebija samulsināms. — Paskat! — viņš ieteicās un izvilka kapeiku no cepures apakšas.

—    Ja tu, garais, vari, — viņš uzlika kapeiku uz plaukstas virspuses un izstiepa roku, — ja tu tā izstieptā rokā vari savu kapeiku nopūst no plaukstas, tad liec to bankā …

Tā kā Hāgedorns vēl arvien nepakustējās, laimi izmēģināja Izdaris. Kaut arī viņš krūtis un vaigus piepūta kā plēšas un sacēla varenu vēju, kapeika palika turpat uz plaukstas. Pēc Izdara viesmīlis Fricis gribēja pieveikt kapeiku un pūta tā, ka bezmaz vai pārplīsa, bet kapeika nepakustējās ne no vietas. Tad Hāgedorns pamodās kā no transa.

—    Dod šurp! Es to lieku bankā… — Jokoleits nosedza kapeiku ar cepuri un tusnīja alkatībā.

Negudrais, laikam tiešām visā nopietnībā ticēja, ka brīnumdare padomju kapeiciņa, atrazdamās viņa kabatā, uz visiem laikiem pasargās viņu no «krievu boļševiku» un «vācu komunistu» kontrolēm. Bet Hāgedorns ļāvās bērnišķīgajam azartam, nodomādams: tāds talismans svešas puses saules svelmē nav nekas vairāk kā vienīgi vara gabaliņš . ..

Jokoleits vilka. Viņš pagrāba kārtis tik ātri un tik veikli aizsedza ar plaukstu, ka pat viesmīlis Fricis, kas bija nostājies viņam līdzās tā, lai neatsegtu atspulgu spogulī, tikai ar pūlēm sazīmēja, kas Jokoleitam rokā. Jokoleits pasēja jau pēc otrās kārts. Viņš blefoja. Izvilcis viņš bija tikai kungu un dāmu — kopā septiņas acis. Būdams bankas turētājs, Hāgedorns izklāja savas kārtis galdā: desmitnieku un kungu — četrpadsmit acu. Viņš mirkli vilcinājās, gribēja pasēt. Četrpadsmit acītes

spēlē ir nelaimes skaitlis. Ar nākamo kārti spēlētājs parasti iekrīt. Viņš nezināja, kas Jokoleitam rokā. Divās kārtīs varēja būt daudz acu. Viesmīlis Fricis neuzdrošinājās Hāgedornam pamirkšķināt. Ja kāds to redzētu un nosūdzētu, Jokoleits Frici uz vietas samizotu mīkstu. Izdaris visu laiku uztraukumā laizīja lūpas, Jokoleits izlikās, ka viņam kājā būtu iemetušies krampji, Hāgedorns sēdēja sadrūmis, it kā viņam būtu jāatrisina vienādojums ar trim nezināmiem. Māņticība svinēja orģijas šo pieaugušo vīriešu sejās un izdarībās. Tikai vecais nelikās gar visu ne zinis un vienaldzīgi spodrināja brilles. Hāgedorns vilka nākamo kārti.

—    Ir taču vienalga, gluži vienalga… — Kungs. Astoņpadsmit acu. Viesmīlim Fricim vairs nepietika dūšas vērot spēli. Hāgedorns vilka vēl vienu kārti.

—    Piešķir, dievs, mana tēva dēlam dāmu! Visu vai neko!

Tad viņš atklāja kārti — devītnieks. Viņš bija «pārvilcies». Jokoleits uzsvieda galdā abas niecīgās kārtis, pievilka nospeķoto cepuri ar visu lomu pie pašām acīm, smējās rēkdams un iebāza tēvu, dēlu un svēto garu kopā ar kapeiciņu — «mana laimes cūciņa, mana kapeiciņa, trofejiņa mana!» — biezajā brezenta makā. Viesmīlis Fricis un Izdaris sāka Hāgedornam pārmest, ka šis pieļāvis idiotisku kļūdu, pirkdams pie astoņpadsmit acīm vēl kārti klāt, vai tad neesot ievērojis, ka Jokoleits parasti blefojot, kad liela banka. Viņi uztraucās daudz vairāk nekā pats cietušais. Hāgedornam bija izgaisis azarta skurbums un nu sāka mākties virsū pelēka vienaldzība; svina smagums galvā spieda vai acis no pieres ārā. Viņš nevienam vairs nekā neatbildēja, iepleta elkoņus uz galda, atspieda galvu rokās un palika sēžam, Izdara vārdiem runājot, kā koka dievs. Jokoleits augstsirdībā bija gribējis viņu pacienāt. Bet ar tādu bēduli taču nevar sēsties pie viena galda, vismaz Jokoleits un Izdaris to ir nedomāja darīt. Pat vecais sacīja:

—    Nudie, ar bendi patīkamāk pasēdēt kopā nekā ar tevi, Jērikas stabulniek … — un aiziedams vēl izmeta patiesi grūti panesamus vārdus: — No tāda kā tu jau nu gan viss cilvēku dzimums laidīsies lapās…

Vientulība un rūgtums nogulsnējušies uz mēles un garšo kā pelējums, saltums stindzina asinis, lietuvēns uzkritis skaustā. Visļaunāk ir tad, kad cilvēks paliek viens, gluži viens, kad visi citi cilvēki viņu pamet. Nav vairs biedru, kas tev par neko atdod vilnas šalli, nav Annas, kura saka: «Jums jānomazgājas,» — nav vairs svētdienas rīta, kad istabā ienāk meitene un klusītēm uzklāj galdu, un noliek piedevām vēl trīs cigaretes līdzās tavai tasei, kad viss apkārt nozūd un nogrimst, paliek tikai divas acis un siltums, brīnišķīgais, dievišķīgais siltums, kas zied sārtiem ziediem kā mandeļkociņš, siltums, no kura cilvēce smeļ un smeļ bez gala arvien jaunu dzīvību …

Palikusi vairs tikai viena pati seja, kuras atspulgs uztriepts uz spoguļa kā sasaluši tauki, spuldzes virs spoguļa kā Sfinksas dzeltenās acis un raibas lentes, kas virmodamas plivinās piedūmotajā blēžu krodziņā …

Tie, kuriem pieder ģitāras ar raibajām lentēm, sasēduši kur kurais. Otrā kaktā aiz durvīm pie galda sēž Urzula ar savu vīru un vēl divas jaunas sievietes; vienai klēpī zīdainis, bet otrai ap galvu cieši apsiets zaļš lakatiņš un mugurā melna vadmalas jaka, bet līdzās nolikta mugursoma, kas pašūta no vecas segas. Sieviete, kurai klēpī zīdainis, kaut ko meklē tirgus somā. Un tūdaļ abas kaimiņienes pastiepj rokas, lai pa to laiku paturētu bērniņu. Bet dabūt to var tikai viena, un Urzula ir žiglāka par meiču zaļajā lakatiņā. Tai tukšā palikušās rokās noslīd gar sāniem, tai, kurai ap galvu zaļais lakatiņš …

Ne vairs iedomīgā muļķa slīdošajā, šļūcošajā gaitā, drīzāk gan kā dzērājs, kas stūrē uz noteiktu mērķi, Hāgedorns devās pāri zālei. Un, kad viņš stāvēja aci pret aci ar Hildu un ārkārtīgi izbrīnījies vaicāja, kurp tā taisoties braukt, viņš ar vienu roku turējās pie drēbju pakaramā vadža. Hilda sākumā satrūkās, bet tad, kā no galvas iemācījusies un tik saltā balsī, kādā Hāgedorns nekad viņu nebija dzirdējis runājam, noteica, ka gribot tikt projām no šejienes, tikai projām; viņa esot kļūdījusies adresē, bet tas neesot nekas briesmīgs un viņai tas negadoties pirmoreiz …

Vecajam strādnieku un vingrotāju klubam Kalves kalnā bija tāds izskats, it kā divas pamatīgas barakas, viena lielāka, otra mazāka, būtu gareniski iestumtas viena otrā. Tās atradās dažus metrus aiz reto māju rindas ar galu pret ceļu. Frontonā tagad atjaunots uzraksts, vecu vecais uzraksts, kuru, braucot vilcienā un tuvojoties stacijai, varēja saredzēt jau no Pēlas ielejas. Nacisti bija pavēlējuši noskaldīt apmetumu ar visu darvoto uzrakstu. Bet tagad senais Visam par spīti! spoži spīdēja melniem burtiem uz balta pamata. Kā apstulbuši stāvēja šīs celtnes nesenās pagātnes mēmie liecinieki — divus metrus augstie stabi, pie kuriem piestiprinātas kara gūstekņu nometnes dzeloņstieples. Šodien četros pēcpusdienā bija norauti pēdējie dzeloņstiepļu pinumi no logiem. Vienīgi zaļā josla ap māju vēl nebija sazēlusi. Šī mauriņa strēmele, kur kluba ekonoms senāk vasaru mēdza novietot galdus un krēslus, vēl arvien bija kaila un nomīdīta cieta kā klons, kā jau gūstekņu nometnes pagalms.

Vakara garās ēnas jau stiepās no jumta kores līdz ielai, un zālē bija iedegta elektrība. Dzeltenā gaisma no logiem apspīdēja grupu vīriešu, kas izmantoja pārtraukumu, lai uzpīpētu. Viņu vidū bija arī Ernsts Rotlufs. Taču viņš šoreiz bija nerunīgs, pārlieku kluss un nerunīgs. Un, kad no durvīm kāds sauca: «Metiet nu savas zārku naglas prom, turpināsim!» — viņš pats pēdējais saberza ar kāju smēķa galu un it kā vilcinādamies sekoja pārējiem. Garais gaitenis, kas cauri klubam veda uz zāli, jau bija tukšs, kad viņš tur iegāja. Viņš tomēr nepasteidzināja soli un gurdi pagāja garām vaļējai piebūvei, kurā senāk atradās bufete, vēlāk gūstekņu nometnes virtuve, bet kura tagad izskatījās pamesta un tukša, gurdi pagāja garām durvīm, kuras atradās gaiteņa otrā pusē un pie kurām piestiprinātās plāksnītes norādīja, ka komunistu un sociāldemokrātu partijas kancelejas tagad mitinās zem viena jumta. Tik gurdi un tik lēnām Rotlufs gāja tādēļ, ka nākamais darba kārtības punkts — «diskusijas un nobalsošana par jaunu biedru uzņemšanu partijā» — tagad neatvairāmi prasīja no viņa ļoti grūtu izšķiršanos; «jā» vai «nē», ko viņš tagad pateiks, būs bezgala nozīmīgs.

Frīdele, viņa šķirtā sieva, iesniegusi lūgumu, lai viņu uzņem partijā, un jau kopš sanāksmes sākuma sēdēja pēdējā solā, bija noklausījusies referātu par antifašistiskā bloka politiku, tās uzdevumiem un mērķiem, kuru nolasīja kāds biedrs no apgabala komitejas, pat kautri pieteikusies debatēs, taču sapulces vadītāja Elza Pola tīšām nebija viņai devusi vārdu. Frīdele rīkotos prātīgāk, ja iesniegumu būtu aiznesusi sociāldemokrātiem, domāja Rotlufs. Tur viņu būtu uzņēmuši atplestām rokām, par to droši vien parūpētos viņas brālis Hanss. Pie mums viņa reiz jau bija, bet neizturēja. Vai tad viņa cerēja atgūt tās pašas partijas uzticību, ko reiz bija pievīlusi? Vai tikai nav tā, ka šķirtā sieva nākusi šo ceļu tāpēc, ka grib izmantot partiju par laipu, lai atgūtu mani? Labi, ka Elza Pola ir manā pusē. Man šķiet gan, ka viņa ir manā pusē, šķiet gan.. .

Kad Rotlufs iegāja zālē, visi jau bija sasēdušies uz garajiem soliem. Tur bija ap piecdesmit vīriešu un kāds ducis sieviešu. Ernstam likās, ka, viņam ienākot, balsu dūkoņa pēkšņi pieklust. Ar katru nervu dzīsliņu viņš sajuta daudzo acu skatienus, kas vērsās uz viņu, un nožēloja, ka nebija ienācis kopā ar visiem pārējiem. Tikai nesarīkot nekādu melodrāmu! .. .

Viņš apsēdās pie prezidija galda blakus Elzai Polai un, lai tikai kaut kādi darbotos, nolika sev priekšā piezīmju blociņu un zīmuli. Elza vēlreiz pāršķirstīja iesniegumus un Frīdeles lūgumu, kuram bija pievienots plašs pamatojums, pastūma pašā apakšā. Hanna Cingrēfe apsēdusies līdzās Frīdelei un, cik noprotams, ņēmās to drošināt. Slotu sējēja Hanna laikam tikai Frīdeles dēļ ieradusies no Rašbahas. Reifenbergas partijas organizācijā viņai nebija balsstiesību. Bet skaidrs, ka viņa aizstāvēs Frīdeli, to jau tagad katrs varēja manīt. Un viņas vārdam bija lielāks svars nekā vienai balsij. Hannu ieredzēja un cienīja visā apriņķi. Un viņas veiklā mēle paveiks pārējo. Bet vairākuma lēmums tomēr, domājams, būs atkarīgs no Elzas Polas. Ja viņa ne tikai pasīvi novadīs debates, bet runās arī pati, tad viņas vārdiem tomēr būs lielāks svars nekā Hannas Cingrēfes vārdiem. Un Ernstam Rotlufam vēl īpašā nozīmē…

Visās līdzšinējās biedru kopsapulcēs Ernsts Rotlufs, būdams pirmais sekretārs, bija nolasījis iesniegumus un licis tos uz nobalsošanu. Pirmos četrus viņš nolasīs arī šodien un pēc debatēm liks uz balsošanu. Tad Elza ierosinās nobalsot par sapulces vadītāja lūgumu, lai viņu atbrīvo no šā formālā pienākuma, jo izlemjamais jautājums skar viņa ģimeni. Tā bija norunāts. Elza deva Ernstam vārdu. Parasti viņš vienmēr runāja no katedras. Šodien viņš iesniegumus nolasīja, pie galda sēdēdams. Daži solos sēdētāji sāka murdēt. Tomēr neviens starpsauciens neatskanēja. Pirmo iesniegumu bija rakstījis kāds pārceļotājs no Lejassilēzijas, divdesmit sešus gadus vecs namdaris. Savu vēlēšanos viņš pamatoja šādi: «… tāpēc, ka, taisot sētu apkārt aizliegtajai zonai, strādāju kopā ar padomju karavīriem, kas arī ir namdari. Un viņi atklāti pateica, ka arī viņiem šāds darbs pie sirds neejot.» Solos sēdētāji smējās. Arī biedrs no apgabala komitejas, kurš sēdēja pie prezidija galda, neslēpa, ka viņam nāk smiekli. Jaunais namdaris bija iekarojis visu simpātijas, iekams vēl sāka stāstīt savu biogrāfiju. Sapulces dalībniekiem daudz tuvāks un saprotamāks pēkšņi kļuva uzraksts transparentā virs durvīm, kas atradās aiz prezidija galda — «Ikviena biedra politisko briedumu nosaka viņa attieksmes pret Padomju Savienību». Lozungam uz nesen balsinātās sienas vēl krāsa nebija lāgā nožuvusi. Sākumā šo sentenci, kas bija atskanējusi kādā no pirmajām sanāksmēm, gribēja novietot pie gala sienas virs zāles galvenajām durvīm. Daži no sociāldemokrātu partijas vadītājiem cēla iebildumus. Tāpēc to novietoja virs mazākajām durvīm, kas veda zālē tieši no Komunistiskās partijas istabām. Pāri lielajām ieejas durvīm krustām salika divus sarkanus karogus… Pirmo četru iesniegumu rakstītāji bija jauni cilvēki, kas vēl nebija sasnieguši ne trīsdesmit gadu vecumu, — namdaris, virpotājs, pilsētas valdes ierēdnis un kāds audējs, kas gribēja iestāties policijas dienestā. Pamatojumi, kādēļ viņi grib kļūt par partijas biedriem, atšķīrās cits no cita, pāris skanēja visai frāžaini, bet dzīves stāsts galvenajos vilcienos visiem bija vienāds: tēvs strādnieks vai sīks ierēdnītis, nav bijis

nacists, varbūt tikai līdzskrējējs, zēni iestājušies vispirms hitleriskajā bērnu organizācijā, pēc tam Hitlera jaunatnē, nokalpojuši gadu darba dienestā, pēc tam iesaukti armijā, aizgājuši karā, pēdējos kara gados vai pat pēdējos mēnešos kaut kādā veidā radies noskaņojums pret karu, bet par apzinātu antifašismu šīs jūtas pārvērtušās tikai pēc kara beigām. Gluži tāpat bija ar divdesmit deviņus gadus veco pilsētas valdes ierēdni, kas, būdams visai brašs infantērijas oberfeldfēbelis, pie Baucenas bija liedzies paklausīt kāda SS komandiera pavēlei doties uzbrukumā, kas būtu nozīmējis drošu bojā eju, un ar visu vadu padevies gūstā padomju karaspēkam. Jau jūnijā viņš atgriezies no Torgavas gūstekņu nometnes. Kopš tā laika viņš, pēc aroda tirgotājs, strādāja pilsētas tirdzniecības sagādes dajā, kur patiešām nopelnīja krietni mazāk, nekā būtu 'pelnījis, tirgodamies pats uz savu roku. Sajā sanāksmē biedriem būtu vajadzējis viņam tiešāk pavaicāt, kādēļ viņš tā rīkojas. Tad viņš varbūt vēlāk nebūtu izvērties par karjeristu. Bet viņa iesniegumu pieņēma tikpat viegli kā pārējos, turklāt ne tādēļ, ka biedrs no apgabala komitejas uzsvēra: «Mums vispirms un galvenokārt jāuzticas jaunajai paaudzei,» — bet drīzāk gan tādēļ, ka vēl vajadzēja nobalsot par Frīdeles Rotlufas iesniegumu un neviens no vecajiem partijas biedriem nebija lāgā izšķīries, kā pret to izturēties, — ne tie, kas taisījās lūgumu noraidīt, nedz arī tie, kas taisījās to atbalstīt. Un Ernstam, kurš ar savu līdzšinējo izturēšanos pret Frīdeli jau bija tikpat kā skaidriem vārdiem izteicies «pret», varēja no acīm nolasīt, cik grūti viņam izšķirties galīgi, nepieļaujot nekādus «tikpat kā».

Elza ieteica, lai Frīdeles iesniegumu nolasot vecākais vietējās partijas organizācijas biedrs, kaļķakmens lauztuvju strādnieks Pauls Gerike.

—    Biedrenes un biedri, vai piekrītat?

—    Nē, es nepiekrītu! — strauji iesaucās Hanna Cingrēfe. — Es domāju, ka Frīdelei pašai jāiet priekšā un jāpasaka, kādēļ viņa grib atkal iestāties partijā. Un no tevis, Ernst, es biju gaidījusi labāku stāju . ..

Sapulces dalībnieki sāka tūliņ runāt viņai pretī:

—    Kas te var būt par stāju! Paliec mierā, Hanna,

tik personiskos jautājumos gan ikvienam var kjūt neērti. Lai lasa vien Gerikes Pauls! Viņš taču ir Frīdeles kaimiņš un dzīvo divdesmit gadus ar viņu vienā mājā ..,

Balsis cēlās cita pār citu. Kailā gaisma no spuldzēm, kas bez aizsega karājās pie griestu sijām, apspīdēja gan satrauktas, gan domīgas sejas, atsitās pret Hannas augsto, kumpaino pieri, kas tagad spīdēja vēl baltāka _ nekā dienā. Bet Hanna stāvēja atspērusies un aizstāvēja savu taisnību. Ja viņai kāds ar vārdiem uzbruka, viņa prata uzbrukumu atsist ar paša uzbrucēja ieročiem.

—    Ko šajā gadījumā nozīmē personiski jautājumi! — viņa droši atcirta. — Vai partijas dzīve šķirama no personiskās? Atceros gluži labi, biedri, ka trīsdesmit septītajā gadā aizgāju pie tevis un lūdzu ziedojumu Sarkanajai palīdzībai, tad tev arī bija — kā tu teici — neērti, iekams izvilki dālderi no maka. Vai tā nebija?

—    Nejauc taču visu juku jukām! — Elza Pola aizrādīja.

—    Ko tad es jaucu juku jukām? Es runāju par personisko dzīvi un par partiju. Esmu tādās domās, ka Frīdelei šovakar jāizstāsta sava personiskā dzīve šeit — partijai. Lai stāsta visu! Tas, ko viņa tur uzrakstījusi uz papīra, ir nieks. Tādi ļaudis kā mēs kautrējas rakstīt — tā Frīdele, tā es, tā vēl dažs labs cits. Bet jums tikai visu vajag uz papīra, uz papīra, uz papīra! Tā jau mums drīz vajadzēs pat savām vistām pieņemt advokātu …

—    Pareizi! Turies, Hanna! — iesaucās kāda paveca biedrene, kas pirmīt referāta laikā bija klikstinājusi adāmās adatas.

Sapulce sašķēlās smējējos un protestētājos.

—    Ir jau labi, ja cilvēkam mute pagadījusies īstā vietā, bet tādēļ nav jākļūst vulgāram! — ieteicās kāds no protestētājiem.

Beidzot Elza Pola tika atkal pie vārda: — Ar tādu traci nekā nepanāksim. Labāk nobalsosim. Man šķiet, Hanna ar savu ieteikumu iesākusi debates, tāpēc…

Hanna apsēzdamās noteica:

—    Tieši to es biju domājusi.

Bet, iekams Elza paspēja norunāt par balsošanu, vārdu lūdza biedrs Hermanis Cumzeils no apgabala komitejas.

—    Manuprāt, — viņš sacīja, — šeit nekāda balsošana nav vajadzīga. Par ko tad jūs gribat balsot: par formālu sīkumu sapulces darba kārtībā. Iesnieguma rakstītājai vēlāk tikpat būs jākāpj katedrā, lai pastāstītu biogrāfiju un atbildētu uz jautājumiem. Es ieteiktu — nodarīsim to visu uzreiz. Es jūsu vietā lūgtu Frīdelei Rotlufai, lai viņa nāk šurp un sīki izstāsta, kas viņu pamudināja uz mums visiem zināmo kļūmīgo soli, un lai pasaka skaidri un godīgi, kāpēc viņa grib atkal iestāties partijā.

Priekšlikums bija saprātīgs. Arī Ernsts Rotlufs pamāja ar galvu. Kad Frīdele piecēlās, Hanna viņai nočukstēja aiz muguras:

—    Turies dūšīgi, meiten!

Elza Pola pasniedza viņai papīrus, kuros plaši bija izklāstīti viņas paskaidrojumi. Frīdele augām naktīm bija lauzījusi galvu un garas stundas nosēdējusi rakstīdama. Viņa zināja, ka nebija izdevies uzrakstīt tā, kā viņa domāja un juta. Jaunu teikumu iesākdama, viņa ikreiz samulsa, it kā virsskolotājs Kučebauha kungs vēl arvien ar lazdas spieķi rokā stāvētu viņai aiz muguras un draudētu ar tiem nedaudzajiem baušļiem, «kā jāraksta sacerējums», kuri veselām paaudzēm ķeizara laika pamatskolās ne vien laupīja jebkādu paliku rakstīt sacerējumus, bet nolaupīja ari patiku domāt. Vienīgā laime, ka šādiem skolmeistariem ar kalpa dvēseli nav iespējams nevienu tautu uz visiem laikiem atradināt no domāšanas.

Sākdama runāt, Frīdele atbraucīja no pieres matu šķipsnu, kas bija balta kā sniegs.

—    Jūs visi zināt, kāpēc mani izslēdza no partijas. Es šķīros no sava vīra, kamēr viņš atradās koncentrācijas nomelnē. Un laulības šķiršanas spriedumā, kuru es ar parakstu apstiprināju un kura norakstu piesūtīju arī viņam, bija rakstīts: «Laulātajiem draugiem ir nopietnas politiskas nesaskaņas.» Tā tur bija rakstīts, tas ir fakts …

Jā, Frīdel, tas bija un paliek fakts, ko tu nevari no

sevis nomazgāt nedz ar ūdeni, nedz ar asarām. Kad man nometnē izsniedza šo pficiālo dokumentu, es to parādīju Hermanim Cumzeilam. Arī toreiz viņš sēdēja man blakus pie galda un sacīja: «Ja man tas atgadītos, las, Ernst, — man šķiet, es zaudētu prātu .. .» Un tagad … Tagad Frīdelei ir mugurā balta muslīna blūze. Viņa gauži labi zina, kāpēc velk mugurā baltu muslīna blūzi, tiekoties ar mani. Bet manis dēļ tu vari runāt, ko gribi, un vilkt mugurā, ko vēlies. Kamēr mani sirmie sari, kurus arī tu esi palīdzējusi balināt, atkal nekļūs melni, es teikšu: nē …

—    Jūs zināt: manam vīram bija piespriesti četri gadi spaidu darbos, un viņš atradās Valdheimā. Es .gaidīju visus četrus gadus, un man bija tīrais nieks skriet no mājas uz māju par apkopēju un dažu labu svētdienu vēl mazgāt svešiem veļu. Tas man neko nenozīmēja. Man taču bija cerība — trīsdesmit septītā gada oktobrī viņš būs mājās. Nāca smiekli, kad saņēmu pabalstu diviem bērniem — vienpadsmit mārku septiņdesmit mēnesī. Man klājās nejēdzīgi. Fabrikā darbu nevarēju dabūt. «Ļoti žēl… kundze .. .» Šefu kungi pat manu vārdu vairs negribēja ņemt mutē. Un, cik par apkopējas darbiem maksāja sievietei, kuras vārdu neviens lāgā negribēja pieminēt, to jūs varat gan iedomāties. Kad bērni pārnāca no skolas, raudādami par to, ka skolā tikuši ķircināti, likti kaktā vai pērti, es allaž mēdzu viņus mierināt: «Nākamā gada oktobrī tēvs būs mājās.» Un tas līdzēja. Daudz līdzēja arī tas, ka Hanna Cingrēfe, šad tad ciemos atnākusi, aizvien slepus atstāja dažas markas virtuves skapī. Bēdās mani nepameta arī Pauls Gerike .. . Bet tad man zuda cerības. Pienāca trīsdesmit septītā gada oktobris, pienāca labas vēstis no Spānijas, bet ļaunas no Valdheimas: «Ieslodzītais Ernsts Rotlufs līdz turpmākam pārsūtīts uz Buhenvaldes pāraudzināšanas nometni. . .» Līdz turpmākam … Divās mājās atteicās no maniem pakalpojumiem. Tad es atkal aizskrēju pie Hēneļa un lūdzos, lai dod man darbu. «Šķirieties no vīra, mīļā kundze,» viņš sacīja un atgādināja «mūža ieslodzījumu». «Pat ja jūsu vīram nepiespriedīs mūža ieslodzījumu, ar ko jums tomēr jārēķinās, mīļā kundze,» viņš sacīja, «jūsu

vietā es tomēr šķirtos; to taču var izdarīt tāpat vien — formāli, vai ne? Jūs jau varat pieprasīt, lai laulību šķir bez maksas, tāpēc ka esat trūcīga,» viņš sacīja, jo laulības šķiršanas prāva tomēr notikšot. Viņš esot ar mieru izlīdzēt ar advokātu, ja rastos kādas grūtības. Tas, protams, viņam pašam varot radīt nepatikšanas, viņš piebilda, bet par to viņš nebēdājot, jo es taču allaž esot bijusi viena no viņa labākajām adītājām … Jā, tā vecais Hēnelis caur puķēm it kā jāva noprast, ka arī šis neesot nekāds nacistu draugs … — Frīdele atkal atbraucīja sviedros samirkušo matu šķipsnu no pieres un palūkojās aprakstītajās lapās, it kā būtu pazaudējusi runas pavedienu.

Kādam no solos sēdētājiem likās, ka viņa grib izlocīties, balstīdamās uz vecā Hēneļa divkosīgo laipnību. Saniknota balss iesaucās:

—   Un tu noticēji un iekriti? Cik gadus tu pazīsti fabrikantu Hēneļa kungu? Un vai tu nekad neesi dzirdējusi, kā izturējās Tēlmanis, kad resnais Gērings ieradās pie viņa kamerā un piesolīja apžēlošanu? Par to taču mēs visi bijām dzirdējuši. Bet tu . ..

Hanna Cingrēfe cirtās vidū: — Būtu ļāvis jel žagariem izaugt, pirms ķeries pie pēršanas! Ļauj taču viņai izteikties līdz galam!

Ernsls sēdēja, plaukstu cieši piespiedis piezīmju blokam, kas atradās viņam priekšā uz galda, sēdēja, nobālis pelnu pelēkumā, un nolūkojās uz savu roku kā uz kādu svešķermeni. .. Arī godīgums nespēj tevi nomazgāt, viņš domāja. Frīdele atkal pacēla acis no aprakstītajām lapām:

—   Ja tagad visus galus savelk kopā, tad jāsaka: es tiešām noticēju un iekritu — iekritu uz vārdiem «mūža ieslodzījums». Es neticēju, negribēju ticēt. Un tomēr tas man spieda sirdi kā lietuvēns. Bet šķirties, es domāju, — nemūžam! Kaut vai tad kopā ar bērniem badā būtu jānomirst…

No solu rindām atkal atskanēja sauciens: — Pēc tam jau ir viegli runāt! …

Kad Frīdele Rotlufa atkal sāka runāt, viņas balss bija kā izdzisusi:

—    Trīsdesmit astotajā gadā Soņa pabeidza skolu.

Skrēju no Poncija pie Pilāta, lai iekārtotu meiteni kaut kur par mācekli. Visur tikai raustīja plecus, atrunājās un izmeta pa piezīmei: «Jā, žēl gan meitenes, žēl, vai ne, kundzīt? . . .» Jūs jau zināt, ko tas nozīmēja: es nejāvu Soņai iestāties Vācu meiteņu apvienībā … Un ar to tad arī viss iesākās un vēlāk pārvērtās par manu vainu. Es piekāpos bērnu dēj. Soņa augām dienām man džinkstēja ausīs, pinkšķēdama: «Visas meitenes ir apvienībā, tikai es ne. Kas tur liels! Vai lai es eju uz nabagmāju spļaujamtraukus mazgāt? …» Un dēls Heincs kādu dienu aizskrēja uz Hitlera jaunatni, man pat atjauju nepaprasījis. Tajā pašā dienā viņš pārnesa mājās melnu blūzi un kaut kādus stienīšus, ko sāka karsēt virs prīmusa, lai varētu tos izlocīt planierim. Bet Soņa iekrita gultā un raudāja pilnā galvā, jo viņai neesot pat pieklājīgas kleitiņas, ko uzvilkt izlaiduma vakarā. Zēns īsi un skaidri noteica, ka viņš nākamajā gadā, kad beigšot skolu, Jaušot, lai viņam pēc mēra uzšujot Hitlera jaunatnes lidotāju formu; par to, ka viņš vilktu mugurā tēva uz otru pusi apgriezto uzvalku, nevarot būt ne runas. Tad es vairs neizturēju, tad man vairs nevarēja palīdzēt ne Hanna, ne Pauls, ne Dora. Es runāju par Doru Hāgedornu, Hannas māsu. Tad pēc trīsdesmit astotā gada vasarsvētkiem es vēlreiz aizgāju pie vecā Hēneja un teicu «jā»: «Jā, Hēneļa kungs, esmu ar mieru formāli šķirties no vīra, ja vien jūs man Jausiet strādāt pie mašīnas un pelnīt.. .»

Viņa runā par zilo ševiota uzvalku … To man šodien viena atnesa, laikam kāda iebraucēja, varen špetna. Naudu par pārtaisīšanu neņēma. Nodeva labasdienas no Hāgedorna kundzes: lai es uzvalku pakarot uz vadža tur, kur stāvot šim vadzim piederīgais skapis — tajā istabā, kurā iederoties pats skapis. . . Cilvēki runā par mums. Lai runā vien! Gan jau ar laiku aprims. Lai Frīdele saka, ko grib, — objektīvi spriežot, viņai nav taisnība. Objektīvi spriežot, viņa nodevusi partijas godu . . . nav attaisnojusi uzticību . ..

Cilvēki čīkstošajos solos kļuva nemierīgi. Sačukstējās: — Ja uz to raugās taktiski. .. Varbūt tomēr vēlreiz jāpārbauda tā izslēgšana … Ja vien es zinātu, vai viņa tiešām to dara partijas dēļ vai tikai Ernsta dēļ…

Hermanis Cumzeils pabīdīja krēslu tā, lai varētu redzēt Frīdeli runājam. Un Elza Pola lūdza sapulci uz brīdi pārtraukt un atvērt vēdlogus, zālē esot sasmacis gaiss. Vai tad viņa nezina, ka logi vēl no augšas līdz apakšai aiznagloti?

Frīdele labprāt iedzertu malku ūdens no glāzes, kas stāvēja uz katedras. Bet viņa to nedarīja, viņa nekad ne ēda, ne dzēra, iekams nebija padarīts darbs, ko pati apņēmusies.

—    Tā sauktās trūcīgo tiesības es tomēr neizmantoju. Tas taču būtu nozīmējis, ka ubags izlūdzas tiesības sabrājot savu muguru ar kūju, kas to dauza. Hēnelis man par advokātu izgādāja Bīringu. Tas visu nokārtoja. Kādu dienu starp divpadsmitiem un vieniem man vajadzēja aiziet uz tiesas sēdi — uz vienīgo. Tā ilga trīs minūtes. Starp pulksten divpadsmitiem un vieniem divdesmitajā gadā, dienu priekš pirmā maija, pusdienas pārtraukuma laikā, mēs no Hēneļa fabrikas aizskrējām uz dzimtsarakstu. Es tikai noņēmu priekšautu, bet Ernstam tajā dienā ap kaklu bija apkaklīte un kaklasaite. Kad atgriezāmies, visa maiņa pagalmā stāvēja goda sardzē. Un pār mani nolija sarkanu neļķu lietus. Vecais Hēnelis to nebija aizmirsis, bet tas pašreiz nav svarīgi. Es noklausījos un parakstīju laulības šķiršanas spriedumu: «Laulātajiem draugiem ir nopietnas politiskas nesaskaņas…» Es to izdarīju un līdz ar to parakstīju pati sev nāves spriedumu: neizturēju, nevienā dzīves jomā neizturēju. Jūs taču visi zinātr kas notika ar Soņu. Manī viņa nepavisam vairs neklausījās. Beidzot viņu iesauca darba dienestā, un tad viņa ieskrēja rokās tam beļģu SS brīvprātīgajam, ar kuru apprecējās. Savai mātei viņa neprasīja atļaujas un arī kāzās māti nelūdza. Tikai šad tad atrakstīja, kā viņai klājoties un ka Luijs esot tieši tāds vīrietis, kāds viņai patīkot, — viņa arvien esot vēlējusies puisi ar cirtainiem, melniem matiem — kā tēvam …

Jā, Frīdel, ja tu būtu saglabājusi bērnus, ja tu būtu turējusi vismaz to solījumu, tad šķiršanos varētu uzskatīt par labi izdevušos manevru. Kad viņi toreiz nakts vidū mani veda projām, kad viņi mani jau grūda pāri slieksnim, mēs vēlreiz viens otram to apsolījām:

«Pasargi bērnus, Frīdel, un turies dūšīgi!» Un tu man sauci nopakaj kāpnēs: «Paļaujies uz mani, Ernst, paļaujies droši! . ..» Viens no bifeļiem tev spieda ciet muti, bet tu sauci vēl skaļāk: «Paļaujies! … Paļaujies droši …» Šie vārdi man skanēja ausīs, kad es aizgāju no mājām un sāku savu garo ceļu. Bet kas tagad noticis ar bērniem …

—    Soņas vīru, to jūs varbūt vēl nezināt, gaišā dienas laikā nošāva uz ielas viņa paša tautieši. Tagad viņa bez pavalstniecības klīst kaut kur pa Reinzemi. Viņa man atrakstīja atklātnīti, ka mājās vairs neatgriezīšoties. Varbūt bērns kļuvis par padauzu — tāpēc, ka māte neizturēja līdz galam .. . Zēns ar lielu sajūsmu aizgāja lidotājos. Pēc pusotra gada viņa lidmašīnu notrieca virs Maltas salas, vēl tagad viņš guļ kādā Ēģiptes hospitālī. Nekā tuvāka par ievainojumu viņš neraksta. Ar kruķiem viņš jau tīri labi kustot uz priekšu. Varbūt zaudējis abas kājas — tāpēc vien, ka māte neizturēja līdz galam …

Vai nu Hanna, vai kāda cita sieviete skaļi ievaidējās … Frīdele bija pateikusi kaut ko tādu, kas visiem vēl arvien žņaudza pieri kā dzelzs stīpa, — Hitlera fašisma drausmā, līdz galam pat pilnīgi neaptveramā, dēmoniskā varmācība, kurai vācu jaunatne bija sekojusi tik paklausīgi, kā kādreiz Hamelnas bērni bija sekojuši žurku ķērājam, sekoja arī tādi bērni, kuru tēvi un mātes bija metušies pie zemes tiem priekšā ceļa putekļos.. . Arī Frīdele nebija vēlējusies kļūt teatrāla, neparko nebija taisījusies aizklāt seju ar rokām un tomēr to pašreiz darīja. Bet šajā brīdī viņai uz da“ žiem mirkļiem uzmācās tāds izmisums, kas nepazīst cita glābiņa kā vien paslēpšanos no cilvēku acīm. Taču, tikko rokas bija pieskārušās sejai, Frīdele atkal pacēla galvu un atglauda no pieres sviedros samirkušo matu šķipsnu. Tad viņa skadri ierunājās:

—    Bet bērni vēl ir dzīvi, abi divi ir dzīvi, un tas man pašreiz ir galvenais. Pavediens var tūkstošreiz satrūkt un tomēr palikt tajā pašā šķeterē. Kamēr vien vēl ir pavediens, to var sasiet un adīt tālāk. Tikai — ar tādu pavedienu ir daudz grūtāk strādāt. To darbu

vairs nevar paveikt viens pats. Un tāpēc es jums jautāju: vai gribat uzņemt mani atpakaļ partijā? …

Pati saglabādama lietišķumu un to pašu prasīdama no citiem, Elza Pola atklāja debates:

—    Kam ir jautājumi? Kas grib kaut ko papildināt vai piebilst? … — Solos nepacēlās neviena roka, arī Hannas roka ne. No nevienmērīgā strāvas pieplūduma elektrības tīklā abas neaizsegtās spuldzes pēkšņi iedegās gaišāk. Spilgtais spožums mocīja acis un ne tikai acis. Tad piepeši gaisma apdzisa pavisam. Vajadzēja iedegt jau iepriekš sagatavotās sveces. Beidzot vecais Pauls Gerike ierunājās:

—   Man šķiet, Ernst, pirmo vārdu vajadzētu sacīt tev…

—   Jā, Ernst, — atskanēja dobja atbalss no solu rindām.

Ernsts piecēlās, smagi ar roku pret galdu atspiezdamies, pagriezās nedaudz uz katedras pusi, bet neskatījās uz Frīdeli, neskatījās ne uz vienu, kad sāka runāt:

—    Vai atceries vēl, Frīdel, ko tu man sauci nopakaļ tonakt, kad mani veda projām? Tu sauci: «Paļaujies!» — un atkārtoji to vairāk lāgu. Tas bija teikts par bērniem, jo par tiem biju visvairāk noraizējies. Un es pajāvos uz tevi. Pat pēdīgajā postā tā bija brīnišķīga, spēcinoša izjūta: aiz manis stāv mana stiprā sieva, man blakus ir biedri — ciešanu biedri, bet visam pāri nesagraujamā apziņa: pasaulē ir Padomju Savienība, kopā ar to mēs esam spēks, kas ir daudz varenāks par fašistiem. Un, kamēr politieslodzītajam ir tādi stipri balsti no visām pusēm, viņš negrīlojas, atkāpjas vājums, kas reizēm apmiglo prātu kā rīta migla saullēktu. Kad man nometnē pasniedza laulības šķiršanas lēmumu, Hermanis Cumzeils sēdēja man blakus pie galda, tāpat kā viņš man tagad sēž blakus. Viņš bija sašutis, vai nav tiesa, Hermani?

Hermanis Cumzeils pamāja:

—    Tiesa, es pat sacīju, ka droši vien sajuktu prātā, ja man tā atgadītos. Bet Ernsts gandrīz vai smaidīdams pārlasīja papīreli. Viņš toreiz sacīja, ka pats zinot labāk, kāda ir viņa Frīdele… — Hermanis Cumzeils

atstāstīja toreizējo notikumu bez komentāriem. Bet visi saprata, ka viņš nav naidīgi noskaņots pret Frīdeli. Un Ernsts paskaidroja:

—    Šķiršanās man nemaz neķērās pie sirds. Toreiz man bija daudzas citas — svarīgākas domāšanas. Bet tad kādu dienu — tas laikam bija četrdesmit pirmā gada beigās — pie manis kurpnieku darbnīcā ienāca raporta priekšnieks Reinebots. Un, kad es nostājos vi-, ņam iepretim miera stājā, viņš, nelabi, nekrietni ņirgdams, sacīja: «Vai zināt, Rotluf, ka jūsu kartotēkas kartītē kopš dažām dienām pievilkts trekns krustiņš jūsu labā? Jūsu ģimenē uzradies znots. Mūsējais no Beļģijas. Brīvprātīgais. Ugunskrusta biedrs. Eiropa sāk nākt pie prāta, kā jums šķiet? Nu, ko tur, lai meitas jaunkundze viņam tagad iemāca laire I'amour labā vācu stilā. Bērniņš izprot laika garu. Un mēs neesam nekādi žīdi, kas piemeklē vecāku grēkus pie bērniem līdz desmitajam augumam. Nu saraujiet, saraujiet, netīrais strempuli, kam pēkšņi uzradušies glauni radi…» Tajā brīdī man bija tāda sajūta, it kā krustos kāds iecirtis cirvi. Tā droši vien jūtas katrs, kad sabrūk ticība un … mīlestība. Bet Hitlera armija tuvojās Maskavai …

—    Un kopš tās reizes Ernsts visu sāka redzēt tik melnās krāsās, it kā viņam smadzenēs būtu ieziests viss kurpnieka piķis, kas darbnīcā bija atrodams, — Cumzeils papildināja.

Varēja skaidri redzēt, ka Ernstam nepatika Cumzeila gandrīz jautrā valoda. Hanna, pēdējā solā sēdēdama, iesaucās:

—    Bet tu taču nule dzirdēji, ka Fridele nekā par to nezināja, kur nu vēl domāt, ka viņa to būtu pieļāvusi vai veicinājusi. Varbūt tu viņai netici?

Ernsts tagad pagriezās ar seju pilnīgi pret zāli. Un atbildot balss viņam skanēja kā ierūsējusi, likās — līdz ar katru vārdu viņš nokož sev gabalu mēles:

—    Ko Frīdele pateica, tur nebija ne vārds melots. Viss pateikts godīgi, pilnīgi godīgi, subjektīvi godīgi. Bet cik posta mēs jau neesam pieredzējuši no subjektīvā godīguma! Mēs vēl joprojām esam revolucionāra partija un dzīvojam revolucionārā laika posmā. To

jūs, biedri, visi zināt un saprotat. Jāmēro pēc objektīvā rezultāta. Un, kad es iedomājos par saviem bērniem …

Hermanis Cumzeils viņu pārtrauca:

—    Ernst, biedri priekšsēdētāj, tagad noskaiti līdz simtam, iekams saki nākamo vārdu …

Ernsts Rotlufs palūkojās lejup uz Hermani Cumzeilu, kas sēdēja viņam līdzās. Un Hermaņa acīs viņš ieraudzīja atkal to pašu, ko tur bija redzējis vienmēr: dzidrās debesis, kam var uzticēties, modrības, gudrības, labsirdības dzirkstis, kas mirdzēja gaiši kā saule. Ernsts nebilda vairs ne vārda. Viņš apsēdās … Frīdelei ir citādas acis — brūnas, maigas un brūnas. Bet vai tās arī nav tādas pašas, gandrīz tādas pašas, tieši tādas pašas? … «Saki, Ernst,» nesen Hermanis kādā konferencē viņam vaicāja, «ko tu domā par biedriem, kas nacistu laikā turējās kā vīri un atsacījās no visa, bet tagad tev, kad esat divatā, atzīstas: nu ir pienācis mūsu laiks, nu atgūsim nokavēto?» Vergam, kas nokratījis važas, vēsture piedod, ja tas sāk aiz priekiem dejot karmaņolu … Es šos biedrus saprotu gluži labi; subjektīvi spriežot, viņiem ir uz to tiesības, bet objektīvi — mūsu revolūcijas uzvaru nevar svinēt ar karmaņolas dejošanu. Mūsu revolūcija ir svētdienu talkas, mums jāceļ plecos baļķi, jānovāc haosa gruveši, jāuzceļ jaunais laiks un jāveido cilvēki pēc cilvēka ģīmja un līdzības, jāstrādā un jāmācās, jāmācās un jāstrādā ikvienu brīvo brīdi savās vecumdienās . .. Frīdele runāja citādi. Bet vai viņa ar pavediena un šķeteres simbolu nepateica to pašu, gandrīz to pašu, tieši to pašu? … Elza devusi vārdu abiem galviniekiem — Hannai un Paulam. Vai arī viņi. nerunā gandrīz to pašu, tieši to pašu?

—    Es galvoju par Frīdeli Rotlufu, — sacīja Pauls Gerike, — jo viņas kļūme, manuprāt, nav bijusi nodevība pret partiju. Drīzāk var teikt, ka viņu nomācis pārspēks. Viņa nemitīgi centās pārliecināt abus bērnus. Bet bērni par māti ņirgājās. Tādu gadījumu taču bija tūkstošu tūkstošiem. Un vai tāpēc visa vaina jāuzveļ mātei? Vai man arī pašam nebūtu jāprasa, lai mani izslēdz no partijas, ja jūs mani sāktu mērīt ar to pašu olekti, ar kādu Ernsts mērī Frīdeli? Un es gribētu sacīt, ka arī Ernstam nav tiesību visu smagumu uzvelt Frīdelei vienai pašai — nav objektīvu tiesību …

Pirms nobalsošanas Elza Pola runāja arī pati:

—    Par to, ko mēs, vecākā paaudze, esam paveikuši, vēsture spriedīs pēc tā, kādi izaugs mūsu bērni. Tas zīmējas gan personiski — uz pašu bērniem, gan vispārīgi — uz visu mūsu vācu jaunatni. Kas vakardienas dēļ nesaskata šodienu, tas līdz ar to noslāpē rītdienu …

Vai arī viņa nesaka tieši to pašu? Vai viņa man bez aplinkiem nesaka: ej atpakaļ pie Frīdeles un palīdzi viņai, un ļauj, lai viņa palīdz tev? … Pauls Gerike ierosināja nobalsot:

—    Kas ir par to, lai…

Ernsts Rotlufs viens no pēdējiem pacēla roku. Bet, kad viņš, priekšsēdētājs, pēc tam sniedza Frīdelei roku, viņš redzēja viņas acīs no jauna atmirdzam senās debesis: dzidras, uzticamas, skaistas …

Dīvaini — neviens negaidīja vilcienu ārpusē pie stacijas. Aizvien vairāk cilvēku sadrūzmējās hallē un bufetes telpā, stūmās, grūdās, spiedās uz priekšu un noberza no halles sienām pēdējās netīrās, dzeltenās krāsas paliekas. Tuvojās pēc saraksta paredzētais vilciena atiešanas laiks. Bads un bailes savērpa cilvēkus neiedomājamā gūzmā; ar elkoņiem sev ceļu lauzdams, izsalkušo pūlis traucās uz barjeras šauro izeju, tur berzās, spiedās cits citam virsū aizvien stiprāk, aizvien nežēlīgāk, kaut gan reproduktors nepārtraukti ziņoja, ka vilciens arī šovakar stipri kavēsies. Dzelzceļnieki atvēra barjeru, kā ik vakarus, tikai piecpadsmit minūtes pirms oficiālā atiešanas laika. Ar nokavēšanos nedrīkstēja rēķināties. Toties vajadzēja rēķināties ar nemierīgā, draudīgā pūļa izsalkumu, bailēm un asajiem elkoņiem un atvērt barjeru, lai būtu ventilis.

Ari Hildu un Rūdiju pūlis izrāva līdzi uz perona. Drūmi klusēdams, Hildas mugursomu padusē iespiedts, Rūdijs stāvēja viņai līdzās. Hilda labprāt būtu no viņa

aizbēgusi. Bet, lai kā ari viņa centās pūli aizvirzīties tālāk, Rūdijs palika viņai blakus kā nopērts suns un apstājās, kad viņa apstājās, — mēms un drūms, kā bija jau stāvējis pie galda un nebija mācējis atrast ne, vārda atbildei, kad Hilda sacīja: «Esmu kļūdījusies adresē .. .» Urzula un viņas vīrs, arī svešā jaunā sieviete bija mēģinājusi pavilkt Rūdiju uz zoba: «…No tava ģīmja jau dienvidū kļūst tumšs kā naktī. . . Jāpaslēpj bērni, lai nenobīstas .. .» Tie bija gribējuši patirdīt viņus abus ar jokiem, viņu un Hildu, kas arī sēdēja, kā uz mutes sista. «Taču uzbrēciet vismaz viens otram, lai jums pašiem arī kas tiek no jūsu ķīviņa . .. Brauciet mums līdzi! Kopā padziedāt dažkārt ir vieglāk nekā tā piepūsties vienam uz otru …» Viss velti. Un, kad Urzula vēl piebilda: «Es arī viņu pazīstu. Man šķiet, neviens nav kļūdījies adresē. Tikai Hāgedorna kungs atkal kaut kur uz brītiņu aizklīdis,» — Hilda papurināja galvu un piecēlās. Taču Rūdijs pasteidzās pirmais, kad Hilda gribēja paņemt mugursomu, un tagad nu sekoja viņai pa pēdām kā nopērts suns.

—    Hilda, uz kuru pusi tu īsti domā braukt?

—    Turp, kur tu tiksi vaļā no manis, bet es — no tevis. Tam taču vairs nav nekādas nozīmes, Rūdij … Tu tiecies pēc citas — viņa ir tava pirmā mīlestība, un diezin kas. Reiz tu apsolīji man visu izstāstīt. Bet es tev likos pārāk liela muļķe. Šorīt redzēju, kā ir ar jums abiem, tātad — beigas. Braukšu pie Līzbetes. Tikai nedomā, ka es tur sēdēšu un gaidīšu, līdz tev varbūt vēlreiz ienāks prātā pievākt savu atradeni. Bet nu ļauj man beidzot iet… — To visu Hilda pateica svešā, saltā balsī, turklāt tik skaļi, ka visi apkārtstāvētāji varēja dzirdēt. Tad viņa paņēma mugursomu. Kad Rūdijs atkal gribēja Hildai sekot, viņa sejai kā barjera aizstūmās priekšā kāda roka; piedurkne oda pēc naftalīna. Kāda balss norūca:

—    Kā jums nav kauna uzmākties dāmai! — Un vecīga sievietes balss aizstāvi tūdaļ paslavēja:

—    Beidzot atradies viens īsts, cienījams vīrietis! …

Rūdijs aizzagās projām, izspiedās kādu gabaliņu atpakaļ uz durvju pusi, kur pretī plūstošais pūlis viņu sāka stumdīt un grūstīt, līdz beidzot apgrieza apkārt

un aizrāva līdzi; viņš staipīja kaklu, pūlēdamies ieraudzīt zaļo lakatiņu, taču nevarēja to vairs atrast. Tad vēl piedevām apdzisa gaisma uz perona, apdzisa arī lokspuldzes starp sliežu ceļiem. Viņa niknais vaidiens saplūda kopā ar pūļa lāstiem. Pelēcīgā vakara krēsla pēkšņi bija apdzēsusi visas krāsas. Tikai priežu galotnes Pēlas krasta stāvajā kraujā baloja kā blāvs upeņu receklis. Bet pašā perona galā pie dzelzs staba, kur atradās semafors, palsi sārtās gaismas vietā iedegās tumši sarkana uguntiņa. Tur pašā viņā galā Rūdijs beidzot atkal atrada Hildu. Viņa bija noraisījusi lakatiņu no galvas. Rūdijs neredzēja arī viņas seju, viņš Hildu pazina pēc gaišajām matu sprodziņām uz kakla. Un pamanījis satrūkās — viņš atradās tai tik tuvu kā toreiz zem sniega aizsegu dēļiem, un sārto asiņu rotāšanās zem ādas viņam šķita kā signāluguns salts atspīdums.

—    Es tev visu izstāstīšu, Hilda, vēl taču laika diezgan .. .

Aiz semafora staba cilvēku nebija. Viņi pagājās vel gabaliņu gar sliedēm, līdz nonāca pie pārmijnieka mājiņas. Tā bija līdzīga Annas namiņam. Bet šī bija nodegusi, vēl pēdējās kara dienās to sagrāvušas piķējošās lidmašīnas. Pārogļojušās sijas, iegruvušas mājiņā, aizsprostoja ieeju, bet ap slieksni kuploja nezāles. Ugunsgrēks laikam sapostījis arī koku — plūmīti, kas auga vidū starp mājeles drupām un cementa ūdens tvertni, kurā pa caurulīti sīkā strūklā urdzēja ūdens no klints. Sakaltušie, tievie zari nokārās pār tvertni un gandrīz pilnīgi rāmajā svina krāsas ūdens līmenī izskatījās kā salauzīts, melns filigrāns. Rūdijs nebūtu šeit apstājies, ja Hilda neapsēdusies uz ūdens tvertnes cementa malas un neteikusi, ka tālāk nekur neiešot, tepat esot gluži labi, lai tikai viņš ievadu nevelkot pārāk garumā, jo vilciens tomēr varot pienākt ātrāk, nekā paziņots. Kad Rūdijs apsēdās viņai līdzās, viņa paņēma mugursomu un nolika to uz akas malas starp abiem.

—    Viss iesākās Triju Brāļu ielā … — Ūdens strūkliņa irdzēja bez mitas, noslāpēdama dobjo troksni uz perona, un Rūdijs stāstīja visu sīki un pamatīgi, kā

bija gribējis viņai visu izstāstīt toreiz jumtistabiņS: par neprātīgi jūsmīgajām Hiperiona vēstulēm, par vieglajām pīlādža lapiņām un sarkano koralli Leas matos, par to, kā neprata atrast ne vārda, ko Leai pateikt, par augsto garu tiesu, par savu negudro atriebes zvērestu Zāligeram, par to, cik bēdīgi tas beidzies, par savu vēstuli un par Leas atbildi, par svinībām skolas dārzā, par Fīsleru, Hladeku un van Boudena kungu, par kāpnēm, ko Lea dēvēja par bloku, par viņas iedomu, ka viņam esot jāizlīgst ar Zāligeru; viņš stāstīja par šāsdienas piedzīvojumiem, par Bifeli, par Zaļknābi un Depi, par Hansu Hempeli, Ernstu Rotlufu un Elzu Polu, stāstīja par visu un par visiem, tikai neizstāstīja, kā radušies nagu iespiedumi uz viņa kakla, un neieminējās, ka taisās doties svešumā un postā, taisās iet bojā vientuļš un pamests svešas puses saules svelmē… Hilda klusēdama noklausījās, brīžam pavilka ar pirkstu pa ūdeni, it kā gribēdama kaut ko uzrakstīt. Gar sliedēm tuvojās divi nācēji, apstājās, cieši kopā saspiedušies, alkatīgi apkampās, elsa, aplaizīja viens otru un, vaidienus viens otra drānās noslāpējuši, pazuda krūmos.

It kā viņa patiesā, pašmīlīgā atzīšanās Hildu nepavisam nebūtu aizkustinājusi, viņa īsos vārdos nobeidza garo stāstu:

—    Tātad jūs visu nakti viens otru tikai mocījāt. Tātad tā nav bijusi nekāda mīlas nakts — tik daudz es tā kā būtu sapratusi. Un, kad tu šorīt pusvienpadsmitos atgriezies mājās, tev glāze izkrita no rokas. Varbūt simboliskais pantiņš, kas tur iegravēts, bija tev par smagu. Es vēl paspēju novākt šķembas. Bet tad laikam pati būšu priekšnamā novēlusies zemē. Atjēdzos tikai istabā uz dīvāna. Un pirmos vārdus, ko tad dzirdēju, tu gan vari iedomāties. Lai tava māte būtu cik laba un dievbijīga, savu dēlu tā tomēr apveltīja tādiem vārdiem …

—    Mana māte nespēj to saprast, nespēj …

—    Nē, tevi neviens nespēj saprast, varbūt vienīgi kāda profesora meita, un pat tā ne pilnīgi… Ko tu teici? Es esot netaisna? Nu labi, esmu netaisna. Un, tā kā tu varbūt tiešām eši ļoti sarežģītas dabas cilvēks, tik sarežģītas, ka pats sevi nepazīsti, kur nu vēl citam tevi iepazīt, tad tu nekad ar Leu galā netiksi. Varbūt tu visu mūžu dzīsies paka) kādai iedomai. Var jau būt, ka tu visžēlīgi atļautu man ciest sirdssāpes tava sarežģītā rakstura dēļ, jo taču arī es tevi nesaprotu, esmu tev pārāk vienkārša, pārāk stulba, pārāk bezgaumīga un tā joprojām. Vai atceries vēl, kā mēs stāvējām Kacenšteinas virsotnē un noraudzījāmies mākoņos, kas aizpeldēja pāri kalnam? Vai tu maz zini, kādām acīm tu mani toreiz uzlūkoji? Vismaz es to atminos. Tik liela muļķe tomēr neesmu … Jā, man jau būtu pie tevis gluži labi. Es drīkstētu čakli strādāt, glīti ģērbties un tēlot labo sievu, vēl pažēlot, kad tu mazliet nestabils atgriezīsies no savām ekskursijām, sak, ak tu manu labulīt, vai tev atkal ir skumji un grūti?

Ūdens strūkliņa bez mitas, it kā kaut kurp steigdamās, irdzēja ūdens tvertnē.

.. . Sen sen kādreiz cilvēki dzēra vēso, dzidro ūdeni, dzēra to kā debesu rasu no marmora trauka, dzēra kā spirdzinošu zosu vīnu no stingrām meitenes plaukstām. Bet tagad vēsā, dzidrā ūdens urdzēšana skan kā mūžvecu, savītušu lūpu murmujošana, skan — Urda, Verdanda, Skulda . .. Urda, Verdanda, Skulda .. . Kāds doktors Fīslers reiz stāstīja senu teiksmu, ka tādi vārdi bijuši trim nornām, likteņdievietēm, kas dzīvojušas pie Urdās akas un laistījušas Igdrasilas osi — pasaules dzīvības osi. Dižais Votans tām pavēlējis vērpt un aust cilvēku likteņu pavedienus. Bet vienai no māsām allaž bija uzdevums stāvēt klāt ar šķērēm, un — šņikšņak ļauni smiedamās, tā tūliņ pārgrieza pavedienu, ja likteņa audumā ieaudās kaut kas skaists. Lāgiem to darīja Urda, lāgiem Verdanda, lāgiem Skulda … Lāgiem māte, lāgiem Lea, lāgiem Hilda . ..

Pārītis aiz krūma elsa, šmakstināja, brīžam apslāpēti iekliedzās. — Mana laimes cūciņa, mana trofejiņa! … — spiedza balss krūmos aiz drupām. Hilda riebumā norīstījās.

—    Cik pretīgi… — viņa sacīja.

Viņa sēdēja tik tuvu Rūdijam, tik tuvu, ka viņš tumsā redzēja gaišās, mīkstās sprodziņas mirguļojam pakausī uz kakla un tomēr nedrīkstēja tām vairs pie

skarties. Hāgedorns varētu justies laimīgs šajā mirklī, kad meitene bija izkāpusi no miglas vāliem un tiecās pēc skaidrākām sfērām, atturēja viņu ar šķietamu saltumu un neaizskaramību, īstenībā tomēr nevēlēdamās nekā cita kā jaunu, skaidrāku atdevību ar miesu un dvēseli. Bet viņš sēdēja uz akas malas, galvu nokāris, un loloja un auklēja aizvainoto, vientiesīgo patmīlību: svešas puses saules svelmē, saules svelmē… Tikai tad viņš pietrūkās kājās un sāka izrādīt dzīvības pazīmes, kad Hilda viņa patmīlīgā stāsta kļūmīgajam nobeigumam pievienoja no savas puses tikpat kļūmīgu atzīšanos.

—    Tava māte, — viņa stāstīja, — apguldīja mani un uzklāja man uz pieres slapju dvieli. Cik labi kļuva no tā, un cik labi kļuva arī no pantiņa, ko viņa mēdz skaitīt kā darbdienās, tā svētdienās un ko viņa man noskaitīja arī tad: tava valoda lai ir «jā, jā» un «nē, nē», kas pārāk par to, tas ir no ļauna … Bet tad viņa piepeši uzmeta man dīvainu, vērīgu skatienu un satrūkās. Viņa pavilka uz augšu manus acu plakstiņus, it kā miežagraudu meklēdama, un tad, ne vārda nebildusi, izgāja virtuvē. Dzirdēju, kā viņa piestūma krēslu pie šujamgaldiņa un sāka purpināt. Tu jau zini, viņa allaž mēdz, pie tā galdiņa sēdēdama, klusiņām lūgt dievu. Un es gluži labi zināju, kādas bēdas viņas sirdi spieda tobrīd. — Un tad Hilda piepeši asi uzbruka Rūdijam: — Vai tad tu patiesi nekā nemanīji, tu . .. — viņa nikni vīstīja lakatiņu ap dūrēm un raustīja to. Bet, kad atkal sāka runāt, balss skanēja salti un svešādi: — Es to zinu jau divus mēnešus, vismaz divus mēnešus. Un tagad es braucu pie Līzbetes pēc padoma. Viņa arī reiz esot tikusi vaļā trešajā vai ceturtajā mēnesī, man šķiet, ar hinīnu … Tavai mātei sacīju, ka man jāaizbrauc pie Reinharda kapa, jo citādi nespēju. Protams, pēc tam es vairs viņai acīs nevarēšu rādīties. Bet līdz ar to būšu atbrīvojusies arī no šā kārdinājuma, jo viņa bija pret mani tik laba . . .

Rūdijs pietraucās kājās, pieskrēja pie nodegušās mājas, it kā taisīdamies ar pieri triekties mūrī, bet tad atgriezās, sagrāba Hildu pie pleciem un uzbrēca viņai:

—    Par to nevar būt ne runas, nevar būt ne runas,

nekad un nemūžam, vai dzirdi?… — Un, tā kā Hilda klusēja un atvairīgi sacēla plecus, viņš mēģināja pielabināties: — Kā tev šķiet — kāpēc es pārvedu miltus mājās — kādam nolūkam? …

Tālumā, vēl labu gabalu aiz Kacenšteinas, iegaudojās lokomotīve. Vilciens pašreiz atradās pie Rašbahas ceļa pārbrauktuves. Dzidrā laikā svilpienu arvien varēja sadzirdēt jau no turienes. Uz perona sēdošie silueti sāka slieties kājās. Balsis kļuva skaļākas. Švīkstēja soļi, tika stumdīti čemodāni. No krūmāja aiz mājas drupām vispirms iznira vīrietis un steidzās projām, bet viņam pakaļ vāvuļodama klumburoja sieviete. Hilda uzmeta mugursomu plecos un sēja lakatu ap galvu, matu sprādzītes lūpās turēdama, lai ar tām no jauna piespraustu lakatiņu. Bet Rūdijs nerimās, stāstīdams, ka tagad viss esot citādi, viņš strādāšot par trim, par četriem, un lai viņa nepavisam neraizējoties Leas dēļ…

—    Nē, Rūdij, nepiekrāp pats sevi! Pirmīt tu runāji taisnību. Tu nespēj atbrīvoties no viņas, ari bērns tur neko nelīdzēs. Es tev ticu: tu būtu pietiekami tikumīgs, lai bērna dēļ mani apprecētu. Bet ko tas nozīmētu man? Tas nozīmētu, ka, mani apprecēdams, esi atpircies. Esmu domājusi ari par to. Tu man neesi nekā parādā, atkārtoju vēlreiz — nekā, jo nekas taču nav noticis bez manas ziņas … Ak tu mīļo stundiņ, neuztraucies jel tik traki! Varbūt es Līzbetei jautāšu pavisam ko citu. Tikai neiedomājies, ka es Jaušu tavai komplicētajai sirdsapziņai atpirkties. Es pratīšu nopelnīt maizi arī diviem, un galu galā neesmu bērnu sadzīvojusi ar kādu SS bifeli, lai man būtu par to jākaunas …

Hildu nespēja atturēt ne Rūdija nožēlas pilnie solījumi, ne maigā varmācība, ar kuru viņš it kā mēģināja meiteni noturēt. Viņa devās atpakaļ pa melno taciņu gar stigas malu. Kad Hilda aizgāja, viņš pirmajā mirklī palika stāvam kā apstulbots. Tad metās tai pakaļ, aizsprostoja ceļu un vicināja gar acīm salocītu papīra lapu, lai uzskatāmi pierādītu savus godīgos nodomus:

—    Tā ir anketa, Hilda! Anketa, ko man šodien skolu pārvaldē iedeva. Man tā tikai jāaizpilda un jādod sava piekrišana — un es kļūšu par skolotāju. Ari tu varētu dabūt skolotājas vietu — Pola kundze sacīja, jā, no visas tiesas, no tiesas, tici taču man …

Hilda neapstādamās atteica, ka tādu vietu viņa varot dabūt arī citur.

—    Bet mēs varētu strādāt abi kopā, vienā skolā, Pola kundze teica — mēs varētu strādāt Rašbahā, dabūt tur dzīvokli: pāris istabu ar virtuvi, mazu kūtiņu un pļavas gabalu … Tu varētu pakārt pie sienas ģitāru ar krāsainām lentēm . .. Hilda . . . bērns taču ir mūsu …

Viņa vēlreiz apstājās un vērīgi palūkojās Rūdijā, skatienā pamirdzēja cerība. Un tad jautāja:

—    Un mīlestība arī — pavisam un pilnīgi? Atbildi — jā vai nē, Rūdij. Saki taisnību, domājot par… — viņa aprāvās, ļāva skatienam noslīdēt gar savu augumu. Viņš saprata.

—    Pacieties vēl īsu laiciņu, līdzatgriezīsies Zāligers, tad es zināšu visu .. .

—    Es arī, — atteica Hilda, atgrūzdama viņu nost no sevis. Kad viņš atkal pacēla acis, Hilda jau bija gabalā. Viņa gāja, cik ātri spēdama, un pazuda rēcošo ēnu jūklī, kuras mežonīgi drūzmējās pie perona malas.

Rūdijs klimst viņai nopakaļis, bet necenšas vairs viņu atrast burzmā. Kad vilciens pienāk un ārā kāpēju bars saduras ar iekšā kāpējiem, viņš nostājas malā un vienaldzīgi noraugās nežēlīgajā izrādē, redz, kā balamutes, kuri sarindojušies gar perona malu kā kareivji, ar elkoņiem un dūrēm ielaužas divās kupejās un kā vēlāk, kad cīņa izcīnīta, puse no tiem atkal izkāpj ārā un, pilnā kaklā bļaudami, paziņo, ka tur vēl esot vietas sievietēm ar bērniem, un patiesi ļauj iekāpt vagonā gan jaunām, gan vecām, gan ar bērniem, gan bez bērniem, vēro, kā banda iemanto braucēju simpātijas, kā zeņķi, zobus atņirguši, noklausās, ka tos slavē par veikliem un krietniem puišiem, un kā tie gozējas paši savas dūru varoņu slavas saulītē. Tālumā pāri galvām viņš redz noplīvojam krāsainas lentes. Tos, kuriem ne gaušanās, nedz elkoņi nav palīdzējuši iekļūt kupejās, viņš redz nostājamies uz kāpšļiem vai rāpjamies uz buferiem; saiņi tiek piesieti pie kupejas durvju

stieņiem. Un balamutes atkal palīdz… Kad vilciens beidzot, nikni šņākdams, iekustas, Rūdijs vēl arvien stāv nomaļus. Tikai tad, kad viņš pārpildītā kupejā turpat zem gāzes spuldzītes ierauga pazibam ģitāras košās lentes un zaļu lakatiņu, viņā atkal it kā atraisās atspere, un viņš uzlec uz nākamā, uz paša pēdējā vagona kāpšļiem … Pie pārmijnieka mājiņas ūdens strūkliņa bez trokšņa irdz un irdz, tecēdama baseinā, nokaltusi plūmīte dzirksteļu lietū uzzied sarkaniem ziediem, no atdzisušā skursteņa uzvērpjas izpluinītas dūmu vērpetes… Ra-ta-tā, ra-ta-tā — dārd vagonu riteņi, braucot pāri Pēlas dzelzs tiltam. Kalna nogāzē pieplakusi pilsēta, māja pie mājas kā gudru, vecu govju pulks, kuras guļ, kājās stāvēdamas, miegā atgremodamas aizgājušo dienu, ķermeņus kopā saspiedušas, cita citu silda nakts tumsā un dzestrumā … Cvikavā jāgaida. Cilvēku bars ar savu nemieru pārcēlie? uz lielās stacijas akmens kāpnēm. Nemiers snauž kopā ar viņiem — guļus, sēdus, s'tāvus. Elektriskā pulksteņa rādītājs kā liela pātaga veltīgi ik pa brīdim noklikst. Hāgedorns sēž gulētāju vidū, muguru pret sienu atspiedis. Dažus pakāpienus zemāk guļ Hilda, uzknupusi uz mugursomas, seju rokās paslēpusi. Viņš bija Hildai pateicis: kurp tu iesi, iešu arī es… Tikai citādiem vārdiem: — Es neatkāpšos no tevis ne soli, kamēr tu sāksi ticēt, ka es domāju tikpat godīgi kā runāju. — Tā viņš bija teicis. Bet Hilda viņam atbildēja ar kādu no viņa paša mātes teicieniem — viņš, proti, esot no tiem, kas glūn ap diviem stūriem vienā laikā. Vina atkal bija izteikusi vārdu «pretīgi» un ar to padarījusi sevi neaizskaramu. Hāgedornam miegs nenāk, viņš sēž, pieri rokās atspiedis, un domā … Varbūt meitenēm un sievietēm tas ir dabā: kolīdz tās jūt, ka kļūs mātes, bet vēl nav apprecējušās, viņās mostas naids pret vīrieti, pirmatnējs naids, amazonisks naids, kas Grietiņu pārvērš par Pentesileju… Kas man to sacīja? To man kaut kad bezgala sen teica Zāligers. Viņš jau mūžam bāza degunu visādās grāmatās, kur vien kaut kas atrodams par psihoanalīzi. To viņš darīja tāpēc, ka dienās domāja kļūt par ārstu un atrast īsto līdzekli, ar ko izdziedināt visas sievietes. Sievietei dvēseli, viņš reiz plātījās, vajagot izņemt priekšlaikus, tāpat kā ziemsvētku zosij guznu, citādi kādā jaukā dienā pašam varot gadīties uzkost žultspūsli … Bet kāpēc arī Lea mani atstūma? . .. Spieķis ir mans kavalieris — ne tam mutes, ne iekšu, nekā. Manam kavalierim tiks Hip-Hip-Hiperiona svētdienas cepure … Šādas cūcīgas runas viņa varēja iemācīties vienīgi no Zāligera, ne no viena cita. Zāligers ir Leu galīgi sanerrojis. Ja viņš vēlreiz uzdrošināsies izstiept pēc viņas savus pianista pirkstus, es viņam tā vilkšu … ,

Tam nav nekāda sakara ar mums abiem, Hilda. Pamazām man sāk ataust gaisma: ar Leu izskan kaut kas sens un pagājis, bet ar tevi sākas kaut kas jauns. Pagājušais bija skaists, un jaunais ir skaists. Kas bijis skaists, tas nekur nezūd, tas paliek skaists arī jaunajā skaistumā. Ikvienai jaunai mājai pamati tiek likti tajā pašā vecajā zemē. Un visskaistākās mājas arvien ir tās, kas tiek celtas lielceļa vai dzelzceļa malā; šādās mājās dzīvība uzturas ilgāk, jo ārējā dzīve paslīd garām, tās neskarot… Ja vien Hilda saprastu šo bija un ir, un skaisto, kas nezūd. Bet vai es maz prastu viņai to izskaidrot? … Jāiedomājas, ķa mēs dzīvotu Rašbahā, būtu apprecējušies, abi strādātu par skolotājiem, būtu piedzimis mūsu bērns, varbūt mums būtu pat jau divi bērni… Un es viņai teiktu: «Nāc, aiziesim pie doktora Fīslera un Leas, viņi mūs uzaicināja …» Un Fīslers tad apsēstos pie čella, bet Lea pie klavierēm un abi spēlētu, bet es sēdētu līdzās Hildai, saņemtu viņas roku un domātu, cik jauki ir turēt Hildas roku savējā, klausoties Leas spēlē un viņu uzlūkojot. Cik jauki būtu, ja bija un ir varētu sadzīvot līdzās … Un nekas arī nekļūtu citādi, ja Lea būtu laimīgi apprecējusies, nekas nebūtu citādi. Tikai viņas vīru nedrīkstētu saukt par Zāligeru. No Zāligera man Lea jāpasargā… Vai Hilda to spētu saprast? … Ak, gan jau viņa saprastu, ja vien es mācētu runāt, ja es mūžam tikai nekliegtu, nečinkstētu un negāginātu, ja es nebūtu mēms pats savā dvēselē … «Ja notrulušiem pirkstiem es stīgām pieskartos, cik izmisums liels mani tad māktu,» — tā kaut kur raksta vecais Mērike. Vecajam bija viegli gausties. Viņa laikmets bija rēna piesaulīte salīdzinājumā ar mūsējo. Kāpēc mani pirksti tā notruluši un mana dvēsele kļuvusi mēma, to nesaprot neviens, arī Lea ne. Gribēju viņai to paskaidrot vēstulē. Bet izņēmu lapiņu ārā no aploksnes. Un tā arī ir labāk. Paņemšu visu, kas tur rakstīts, līdzi kapā. Līdz tam laikam mans uzdevums ir neatkāpties no Hildas ne soli, kopā ar viņu audzināt bērnu, jo tas pieder mums abiem un mums abiem tas reiz jautās, ko mēs esam vai arī neesam viņa labā darījuši. Kaut vismaz bērnam varētu iemācīt runāt īsta cilvēka valodā… Gan es tevi pārliecināšu, Hilda. Atceries kādu citu manas mātes teicienu: «Kam savs bērniņš, tam savs brītiņš …» Gan es tevi pārliecināšu, ka šodiena ir citāda nekā vakardiena un ka runāšana par rītdienu, sēžot uz akas grodiem, nav tukšu salmu kulšana …

Tikai viena sekunde: vilciens, traukdamies līdzi upei, jau sasniedzis ieleju. Šeit laiks ir pavisam citāds. Lietus strūklas šausta vagonus un šausta nabaga puišus, kas stāv ārpusē uz kāpšļiem, slapjām rokām pieķērušies pie turekļiem, un savelk jakas pār ausīm tā, ka izskatās pēc jātniekiem bez galvām. Hāgedornam šķiet, ka viņi tuvojas tiltam. Vilciens uzbraucis uz dambja. Slapji gulšņi un piemirkusi uzbēruma grants, kas aizzib viņam gan acīm, kļūst skaidrāk saredzami rītausmā. Vilciens samazina ātrumu. Kāds kaut ko uzkliedz, laikam tilta sargs, ievīstījies apmetnī, ar kapuci galvā, un tam droši vien apnicis stāvēt postenī tādā draņķa laikā. Vai tilla sargs kliedza, lai piesargoties? Vai šo vārdu dārdina riteņi, traukdamies pāri tilta tērauda skeletam? Šajā tilta pusē nav gājēju celiņa. Tikai dažas plankas pārmestas pār tilta ribām. Labi vismaz, ka Hilda neatteicās no vietas, ko es viņai Cvikavā izgādāju. Sākumā gan negribēja. Paldies arī nepateica, bet man jau tā nevajag. Pats uzkāpu uz kāpšļa labu gabaliņu nostāk, citādi, kas zina, viņa vēl aiz tīrās līdzjūtības būtu centusies man izbrīvēt kādu vietiņu savā kupejā. Labi, ka viņa sēž siltumā un sausumā. Viņai siltums vajadzīgs, turklāt pašreizējā stāvoklī viņai varētu apreibt galva. Priekšnamā taču viņa bija nokritusi… Sar-gies, sar-gies, sar-gies — dārdina un klab riteņi, ripodami pa tērauda gulšņiem pāri lietus miglā tītajai upei, bet otrā pusē, uz dambja uzbēruma nokļuvuši, tie atkal sāk ritēt straujāk, arvien straujāk. Vējš tagad triec lielu tieši sejā. Jāpārvelk jaka pilnīgi pāri galvai. Bet uzbērums laikam ir ļoti garš, jo ugunis vēl arvien mirguļo lejpus sliežu ceļa. Uzbērums laikam ir tikpat garš kā tas, kas iet cauri lielajam dūksnājam, par kuru stāstīja Anna . . . Hāgedornam iegribas pasapņot: šis tiešām ir uzbērums, kas ved cauri dūksnājam. Viņam tikai vajadzētu atvilkt jaku nost. no sejas, un viņš ieraudzītu iznirstam Annas mājiņu, kluso, mierīgo mājiņu stigas malā, kur laiks velkas gausi un visas lietas dzīvo ilgu mūžu. Viņš sapņo: Anna stāvēs pie pārbrauktuves ar saritinātu karodziņu rokā; ap melnajiem čigānietes matiem viņa droši vien būs apsējusi lakatu un kājās tādā slapjdraņķī uzvilkusi manus zābakus, ko es viņai atstāju, mīkstos teļādas zābakus; viņa stāvēs pie pārbrauktuves svaiga, spodra, smaržos pēc labām ziepēm un mās ar roku . .. lēnām nolaidīs uz leju pacelto roku. Nemāj tā, Anna, man tev jāpastāsta labas vēstis . .. Savas iztēles kārdināts un dīvainas iedomas tirdīts, ka pašreiz tiešām kāds viņu cieši uzlūko, Hāgedorns mazliet atvelk no sejas veco ādas jaku, kas viņu sargā no lietus, un ierauga vienmuļu klajumu, un ierauga ņirdzīgu viepli sejā, ko aizsedz cepure ar platu, ielauztu nagu, viepli, kuram virs vienas acs nav uzacs… Viena sekunde, viena vienīga sekunde, kad laiks apstājas un viss kļūst skaidrs: viņš jūt, kā ar smiltīm pildītais gumijas šļūtenes gals triecas viņam pa pakausi, it kā redz tumšu asiņu vilni uzpalojam acu priekšā, bet vēl viņam pietiek spēka iekliegties, ar sparu atgrūsties no kāpšļa un turklāt vēl apsvērt, ka, krītot no kāpšļa, jāmetas atpakaļiski un jācenšas nokrist četrrāpus. Viņš arī vēl paspēj puslīdz četrrāpus nonākt pie zemes. Bet pēc tam viņš vairs nejūt, kā uzbēruma grants viņam nobrāž seju, kā viņš, pret zemi atsizdamies, atmuguriski pārmet kūleni un kā sēru vītols ar nolaidenajiem zariem no viņa skarbā apkampiena viegli nodreb …

Kas lai vairs pasaka, kurš no braucējiem bija izdzirdis kliedzienu, redzējis nozibam krītošo, kūleņojošo

ēnu un novilcis trauksmes bremzes kloķi. Bremzes kluči pievelk, nočirkst tērauds pret tēraudu, riteņi sāk slīdēt, cilvēki pārpildītajās kupejās aiz inerces sakrīt cits citam virsū, spiež cits citu vai nost, beidzot vilciens kā nokautēts elsdams un pūzdams apstājas. Lietus lāses rit kā pērļu virtenes no vagonu jumtiem… Līdz ādai izmircis puiškans dzeltenīgi bālu seju, arī droši vien kāds no tiem, kas braucis uz kāpšļiem, atdalās no pūļa, kurš sastājies ap vītolu, pāriet pāri pļaviņai, uzrāpjas augšā pa uzbērumu un šausmās ieplestām acīm stāsta:

—    Viņš uztriekts tieši virsū vītola stumbram. Laikam, nabagam, tālāk būs jābrauc cinkotā kastē. 2ēl čaļa — droši vien bijis šoferis — mugurā ādas jaka. Bet nu nemaz vairs nekustēja, žēl gan … — Un sievietēm viņš vēl piebilda: — Labāk, ja jūs neietu viņu skatīties…

Bet viena ar zaju lakatiņu ap galvu klupšus krišus metas turp … Es viņu nogrūdu, es viņu nogrūdu … — kā āmura sitieni klaudz viņai galvā.

—    Tas skuķēns laikam vēl nav redzējis pietiekami daudz asiņu, — nosaka kāds prātīgs vīrs, piebilzdams, ka neesot ārā ko mērcēties . .. Seši vīri uznes nokritušo uz uzbēruma, nes viņu uz vilciena priekšgalu — uz pasta vagonu. Hilda satiek nesēju kolonu ceļā. Tie nes viņu ar kājām pa priekšu, viena roka nokārusies lejā un beržas gar granti, tā jāpacel. Hilda negrib skatīties viņam sejā, jo sievietei stāvoklī nevajagot skatīties tādās sejās. Bet viņa tomēr palūkojas un redz, ka pazīstamā, tuvā seja piepeši sastingusi par saltu, svešu masku. Viņš tomēr gārdzot elpo — dzīvs. Pasta vagonā viņu nogulda uz tukšiem vēstuļu maisiem. Hilda palikusi ārā stāvam. Vagonā sarunājas vīrieši. Viens sakās esam bijis feldšeris. Ievainotajam esot galvaskausa fraktūra, turklāt lauzts atslēgas kauls un ribas. Ļaunākajā gadījumā šis varētu sniegt pirmo palīdzību, bet lielas jēgas no tā nebūšot. Ievainotais pēc iespējas ātrāk jānogādā uz pārsiešanas punktu, tas ir, es gribēju teikt — uz slimnīcu, cik ātri vien iespējams, jo laikam jau vajadzēšot izdarīt trepanāciju, un dārga esot katra sekunde, patiešām katra sekunde … Mašīnists rēķina:

līdz tuvākajai apriņķa pilsētai esot apmēram trīsreiz tik tālu, cik līdz pēdējai, kurai pabraukuši garām. Bet viņš nevarot stumt vilcienu atpakaļ, jo kustība pa šo sliežu ceļu esot visai dzīva — pēc desmit minūtēm jānāk vilcienam P87, kas ved strādniekus uz darbu, tagad vissvarīgākais — sasniegt tuvāko dzelzceja telefonu, tuvāko bloka posteni.. . Lietus lāses kā pērļu virtenes rit no vagona apaļā jumta, spiežas cauri lakatam matos, rit lejup pa seju. Vīri nelaiž meiteni pasta vagonā, jo uz visiem jautājumiem, vai viņa esot cietušā tuviniece, sieva vai līgava, viņa tikai purina galvu. Viņa dodas atpakaļ un, paklausīdama mašīnista un konduktores aicinājumam un lokomotīves spalgajam svilpienam, iekāpj vagonā.

Bloka postenis atradās pie stigas, kas veda cauri lapu koku mežam. Hilda atbīdīja kupejas logu, nelikdamās ne zinis gar citu braucēju gaušanos par caurvēju, kuri notikušajam nelaimes gadījumam vairs nepievērsa nekādas vērības. Ieraudzījusi, ka Rūdiju ienes dzelzceļnieka mājiņā, viņa izrāva mugursomu no manītām piekrautā bagāžas tīkla un izkāpa ārā. Kāda resna sieva aizbīdīja logu ciet, nošņākdama:

—    Tai dulnajai gan laikam dundurs iekodis . ..

Puišelis ar dzeltenbālo seju trīsuļodams stāvēja sliežu malā un jautāja Hildai, vai šī esot medicīnas māsa; kaut gan Hilda nekā neatbildēja, viņš deva sirsnīgu padomu: lai tikai jaunkundze ejot droši iekšā, tam puisim esot vasaras raibumi uz deguna, bet mūsainie visi esot stipras sugas un lādzīgas dabas. Nosalušais puišelis ar dzeltenbālo seju gan laikam būtu bijis no visas sirds priecīgs, ja zinājis, ka viņa bērnišķīgā gudrība un ticība šoreiz netiks pievilta.

Mašīnistam Hilda sacīja, ka pazīstot cietušo, viņi esot no vienas pilsētas un dzīvojuši vienā mājā. Mašīnistam bija vienalga. Viņš savu pienākumu bija izpildījis. Atbraukšot sanitārā mašīna, viņš paskaidroja, un nogādāšot cietušo uz tuvāko slimnīcu. Policija protokolu varēšot uzrakstīt vēlāk, neviens aculiecinieks neesot pieteicies, un tie, kas stāvējuši turpat līdzās uz kāpšļiem, arī dzirdējuši tikai_kliedzienu … «Nolādētā braukšana uz kāpšļiem …» Arā iekaucās lokomotīve.

Mašīnists kopā ar vīriem, kas bija palīdzējuši Rūdiju atnest, aizgāja. Kad vilciens aizdunēja garām logam, Rūdijs ievaidējās. Nesēji bija viņu noguldījuši uz kušetes, pabāzuši zem kurpēm paša ādas jaku un vienu roku piesējuši viņam pie ķermeņa. No deniņiem līdz pat matiem aizstiepās plata, robaina brūce, no kuras vēl sūcās asinis. Galvas vienā pusē mati bija savēlusies kā asinīs samirkušas putna spalvas. Dzelzceļa uzrauga jaunā sieva paklāja viņam zem galvas gumijas palagu un aicināja Hildu palīgā pacelt ievainotā galvu. Tad viņa atnesa ūdens^ bļodu un dvieļus, kurus samitrināja kompresēm. Ūdenim bļodā bija pieliets etiķis. Hilda apņēmās mainīt apliekamos. Kad sieviete neskatījās uz viņas pusi, Hilda piespieda mitro dvieli arī pali sev pie sejas. Viņai pašreiz bija tikpat nelabi kā mājās priekšnamā. Dzelzceļa uzraugs uzvilka lietusmēteli un teica, ka iešot palūkoties, vai negadījuma vietā neesot bojātas sliedes. Pēc viņa domām, nelaimi izraisījusi vagona zvalstīšanās. Uz mīkstā pamata pēdējie vagoni zvalstoties sevišķi stipri.

—    Šis ceļa gabals taču ir beigts caurcaurēm, pa to jau gadus trīs vairs nedrīkstētu laist vilcienus …

Kad uzraugs bija aizgājis, pa dibenistabas durvju spraugu galviņas pabāza divi bērni — divi puišeļi naktskrekliņos. Bet māte viņus tūliņ aizdzina atpakaļ gultā. Pret Hildu pagriezusies, viņa sacīja:

—    Nu, meiten, izskatās, ka tu būtu dzīvojusi diezgan … diezgan tuvos kaimiņos viņam. Tev taču tikpat sakritusies seja kā tavam pacientam.

Hilda lietišķi atteica:

—   Jā, bet tas jau diezgan sen …

Taču jaunā sieviete nelikās mierā un lūdza, lai pastāstot viņai vēl šo to: no kuras puses tad šis «īstenībā tīri glītais puisis» esot, ko strādājot, vai precējies, varbūt viņam esot pat bērni… un lūdza arī, lai neņemot šādu izprašņāšanu ļaunā. Šajā vientulībā gribot negribot jākļūst ziņkārīgam. Hilda pastāstīja, ka viņi iepazinušies pēc kara, viņš esot krietns puisis un — ko tur slēpt — viņiem esot bijuši sakari. Bet pēc tam izšķīrušies.

—    Kā gan tajā dzīvē visādi neiet, — jaunā sieviete

noteica, kurdama plītī uguni, — lāgiem pat tik raibi, ka cilvēkam vispirms jāizveļas no vilciena un jāpārsit pakausis kā ola, lai atkal varētu sākt dzīvot saticībā un saderībā. Vīriešiem šad tad jānolaiž asinis. Manējais jau arī nāca pie prāta tikai tad, kad Kreicenbahā bija izslimojis dizentēriju …

Bet tagad viņai jāpalaižot garām vilciens, viņa noteica, strādnieku vilciens. Taču, to teikdama, viņa pat acu pulkstenim neuzmeta; arī vilcienu nevarēja dzirdēt tuvojamies. Kad tas tomēr padrāzās garām, Rūdijs uz īsu brīdi pavēra acis. Bet skatiens bija nesapratīgs un truls, un viņš nepazina Hildu, kaut arī tā noliecās pār viņu.

—    Liekas, viņš pamazām sāk atjēgties, — Hilda sacīja, kad jaunā sieviete atgriezās istabā.

—    Pasauc viņu, meiten! Vai tev nav kāds vārdiņš, nu tu jau pati saproti, kāds vārdiņš, kuru zināt tikai jūs divi vien? — Nē, viņiem neesot bijis tādu vārdiņu. Viņu saucot par Rūdiju. Tad jaunā sieviete noliecās pār viņu un čukstus sauca viņu vārdā. Taču Rūdijs acis vairs neatvēra. Viņš tikai novaidējās kā dziļā miegā.

—    Anna … — viņš vaidēja. Un ar šo pirmo vārdu sejā pagaisa sastingusī maska, ko bija uzklājis izbīlis vai šausmas. Tagad sejā atplaiksnījās sāpes, īstas fiziskas sāpes.

—    Ak tad tevi sauc Anna, — jaunā sieviete iesmējās un, kad Hilda izklaidīgi pamāja, viņa iesmējās vēlreiz:

—   Te nu redzams, cik tālu šis pusdzīvais puisis no tevis aizgājis . ..

Hilda samērcēja dvieli bļodā, lai apmainītu kompresi. Rūdijs atkal pusmaņā ievaidējās:

—    Noņem to bildi, kas tur kaktā, Anna, to matrozi . . .

Jaunā sieviete piebilda mazliet kritiskāk:

—    Ak paskat vien, matrozis arī dzīvojis turpat tuvumā …

Hilda uzklāja Rūdijam uz galvas mitro dvieli.

—    Viņš murgo … kundze.

—    Mani sauc Līzbete, saki vienkārši — Līzbete … — Zēni kaut ko svieda pret istabas durvīm, laikam čību.

—    E, resgaļi! Tie gan ir resgaļi! — māte, uz otru istabu iedama, bārās. No turienes viņa uzsauca Hildai:

—    Nāc, paskaties, Anna! Kā fev tas patīk?

Hilda piegāja pie durvīm. Abi palaidņi bija pazuduši. Bērnu gultiņas tukšas. Mazie delveri paslēpušies zem segas vecāku gultā. Bet māte nepazina žēlastības. Uzšāvusi katram reizi pa dibenu, viņa tos aizdzina atpakaļ gultiņās. Kad abas sievietes bija atgriezušās slimnieka istabā, otrā Līzbete sacīja:

—    Kad tev pašai reiz būs bērni, neļauj sevi pieveikt nedz ar šādām palaidnībām, nedz ar asariņām. Kā māte teikusi, tā jābūt. Un tēva vārdam jāklausa vēl vairāk. Bet, ja -tev pagadās tāds vīrs kā manējais, tad neļauj viņam pārāk daudz runāt. Manējais pret bērniem izturas vai nu ar lielu bardzību, vai arī pats kļūst kā bērns: šodien — nū! un rīt — trprū! Bez tam lūko, ka pati arī piepelni savu grasi, citādi radības kungi sāk celt degunu pārāk augstu …

Vai tad visas Līzbetes runā vienu un to pašu? Rūdijs atkal murgoja:

—   Vāc nost… To suņa bleķi ari nost… visu nost! — Viņš pacēla brīvo roku, it kā gribēdams noraut kaut ko sev no kakla. Un Hilda atkal ieraudzīja uz viņa kakla skrāpējuma ļzīmes, kuras nekad, nekad nesadzīs …

Galīgos izmeklēšanas rezultātus Hilda uzzinās šeit, šajā lietišķi mājīgajā ambulancē. Pieņemšanas istabas māsa, jauna, mundra, pašapzinīga būtne pārāk tievām kājām, toties izaicinoši blondām matu cirtām zem baltās cepurītes, ar acīm redzamām dotībām ātri aptvert, kas vispirmām kārtām darāms, bija tūliņ pamanījusi Hildas nogurumu un vēl jo vairāk viņas caurcaurēm izmirkušās drēbes un, vārdus velti netērēdama, atvedusi viņu uz šejieni, uz istabu, kur valdīja lietišķīgs mājīgums — augsts logs ar vaļā atvilktiem sarkandzelteniem aizkariem, krēsls un galds, uz kura vāzē stāvēja asteru pušķis, medikamentu skapītis, skapis un spogulis virs vēderainās porcelāna izlietnes, ar segu pārklāta ādas kušete, visā istabā stingra fanātiskas tīrības smarža, ar kuru nespēja sacensties pat rūgtais stiprās iesala kafijas aroms. Jaunā māsiņa, neciezdama ne mazāko pretrunu, lika Hildai novilkt visas samirkušās drānas — jaku, puloveru, svārkus — un noraisīt no galvas zajo lakatu. To visu iebāzīšot žāvēšanas kamerā.

—    Un, lai jums nebūtu neveikli, ja te ienāktu kāds ārsts, uzvelciet virssvārci — tas tikpat jābāž baļļā … — Paklausīgi kā bērns Hilda pārlika slapjās drēbes pār krēsla atzveltni, noklausījās, ka viņai vajagot iedzert kaut ko siltu un tad katrā ziņā atgulties; kušete gan esot mazliet pacieta, bet — cieta vieta, salda guļa, arī figūra saglabājoties slaida. Kamēr jaunā māsiņa pogāja Hildai virssvārci uz muguras ciet, viņa izmantoja izdevību, lai mazliet patērgātu:

—    Nemaz neraizējieties, gan mēs jūsu pacientu salāpīsim gods godam. Jūs nemaz nevarat iedomāties, kas tikai tagad nenotiek: vakar pie mums ieveda divdesmit gadu vecu puisi — sarijies pankūku mīklu. Zeņķi taču zog mātēm maizi vai no kabatas ārā. Bet šoreiz dēliņam izgāja greizi: milti bija pirkti mglnajā tirgū un gandrīz uz pusēm sajaukti ar ģipsi.. .

Tā kā Hilda nebija noskaņota uz pļāpāšanu, stāstītāja raiti ritināja tālāk sarunas pavedienu:

—    Man labāk gribētos strādāt policijā. Laikā novērst nelaimi ir labāk nekā pēcāk to ārstēt. Mans vīrs strādā policijā un, es jums saku, ir tik iedomīgs, ka bail. «Māšulīt,» viņš saka, «paliec vien, kur esi, māšulīt. Vīriem jābūt stipriem, bet sievietēm maigām. Vai jūs savam draugam — vai kas nu viņš jums ir — atļautu sevi tā saukāt? Medu ap lūpām ziest vīrieši prot tik labi kā neko citu. Jūsu pacients laikam arī šajā ziņā nav zemē metams, ko? … — Un tad, teicamo pusvārdā noraudama, māsiņa ar tievajiem lieliem un izaicinoši blondo matu cirtu zem baltās cepurītes nosauca sevi par tenku vāceli. Viņa aši aizskrēja un atgriezās ar māla kafijas kannu, kas bija tik liela, ka no tās varēja padzirdīt slimniekus visā palātā. No skapja viņa izņēma aukstas grauzdētas maizītes un

marmelādi. Galdu klādama, viņa mēļi sārtās asteres pabīdīja labākā apgaismojumā. Lietainais rīts aiz augstā loga vēl ložņāja ap visiem mājas stūriem. Pirmo reizi kopš bērnu dienām Hildai uzmācās vēlēšanās pastiept pretī rokas meitenei, kas ar viņu ir vienos gados un šķiet reizē ir sveša, ir tuva, pieglaust vaigu tās vaigam. Bet māsiņa, lai gan tik draudzīgi rūpējās par Hildu, tomēr saglabāja distanci, uzrunājot viņu ar «jūs». Un, kaut gan šis vārds tagad skanēja sirsnīgi, nevis kundziski vai norādot uz sabiedriskā stāvokļa atšķirību, kā tas bija skanējis valsts darba dienesta augstāko un zemāko priekšnieču mutē, Hilda tomēr drošības pēc sabāza rokas labi dziļi virssvārča kabatās. Māsiņa viņu pagrozīja spoguļa priekšā un noteica:

—    Jums tas piestāv gluži labi. Ja pacients tagad ieraudzītu jūs šādā izskatā, viņš iedomātos, ka nokļuvis septītajās debesīs un sastapis ņipru eņģelīti… — Jaunā māsa pasmējās. Slapjās drēbes viņa pārmeta pār roku un, pamanījusi, ka jakas kabatā ir naudas maks un vēstule bez aploksnes, viņa kā vienu, tā otru nolika uz galda un mudināja Hildu beidzot paēst un likties gultā: vēl paiešot labs brīdis, līdz pacientam pabeigšot rentgenu un ieģipsēšanu. Neviens viņu tagad netraucēšot. Ap šo laiku nodaļās esot pats karstākais darba cēliens.

—    Rīta stundai dzīvsudrabs mutē, — māsiņa nosmējās. Uz sliekšņa, vēlreiz atpakaļ pagriezusies, viņa stingri piekodināja: — Tātad, māšulīt… — Durvis ar troksni aizkrita. Dzidrie smiekli noskanēja pa visu gaiteni.

Dzirdot šos smieklus, Hildai bija tāda sajūta, it kā viņai kāds noņemtu no pleciem daļu nepatīkamās nastas — šo svārstīšanos un neziņu, kas spieda viņu kopš tā mirkļa, kad bālais puiškans atnesa nelaimes vēsti. Vienu daļu jau bija noņēmusi tā otrā Līzbete. Hilda juta sevī atgriežamies stingrību, ar kādu bija, pa tumšo kājceliņu iedama, apņēmusies: nē, nekad viņa nespēs aizmirst to, ko atzinusi par pareizu, — ka Rūdijs visu mūžu netiks vaļā no Leas. Viņu nepievils arī līdzcietība un nenoteiktā nojausma, kas lika justies līdzi vainīgai notikušajā. Man jāpaliek nelokāmai, viņa

nolēma, — citādi mokas kļūs trīskārt lielākas. Un tomēr — šis noteiktais un enerģiskais lēmums nedarīja viņai sirdi vieglāku. Viņu mocīja un tirdīja jautājums, kāpēc gan tieši šīs abas sievietes tā nostiprinājušas viņas lēmumu, kaut gan abas — gan otrā Līzbete, gan māšulīte — īstenībā bija runājušas par labu Rūdijam. Kāpēc, Hilda prātoja, es tomēr esmu savā lēmumā noteiktāka nekā pirms tam? Bet arī šis jautājums nedarīja sirdi vieglāku. Viņa vēl arvien atradās šajā istabā un gaidīja paziņojam galīgos rezultātus — to varēja piedēvēt pienākumam pret Rūdija vecākiem. Vēl šodien pat viņa aizrakstīs vecākiem, kas ar Rūdiju noticis, cik ļauni viss būtu varējis beigties, bet ka tagad viņš tomēr paliks dzīvs. Jau ārsts, kas atbrauca viņam pakaļ sanitārajā mašīnā, sacīja, ka šis tas gan esot ielocīts un salauzts, bet dzīvībai briesmas nedraudot. Viss būtu varējis beigties ļauni, viņa rakstīs. Un ar to mazliet iedzels mātei Dorai: tu viņu padzini no mājām kā spitālīgu, bet laimīgā kārtā… Jā, tā viņa arī uzrakstīs — «laimīgā kārtā». Bet to viņa šobrīd vēl nezināja. Šobrīd viņa stāvēja lietišķi mājīgajā istabā un prātoja, kā gan varēja notikt, ka svešu ļaužu siltums pret Rūdiju viņas sirdī viesa tādu saltumu. Bet, tā kā viņa no dabas nepavisam nebija prātotāja, tad atmeta veltīgo minēšanu.

Patapinātā tērpa neierastais baltums kārdināja Hildu pamest vēlreiz ašu skatienu spogulī. Tajā raudzīdamās, viņa ar abām rokām uzbužināja miklos, saspiestos matus. Viņa pati sev patika, bet tūliņ arī nokaunējās par greznīgo tīksmināšanos ap svešām spalvām, taču kautrību drīz vien atkal nomāca tā nevainīgā ziņkāre, kad cilvēks aizmirst pats sevi aiz brīnumiem, ka atklājis kaut ko jaunu — varbūt tikai sīkumu, bet varbūt arī kaut ko lielu, kas aplaimo līdz sirds dziļumiem. Hildas atklājums bija visai ievērojams: patīksminājusies ap sevi rotaļīgā, meitenīgā priekā, Hilda konstatēja, ka viņa varen labi izskatītos šādā virssvārci, ja viņai tas būtu jāvalkā darbā. Un šim līksmajam atzinumam uz pēdām sekoja stingra pārliecība, ka viņa droši vien spētu dzīvē paveikt arī lielākus darbus nekā vecu drēbju pāršūšana un bērnu dzemdēšana. Šī domās

skaidri izjustā atziņa sakoncentrējās vārdos, kurus Hilda pusbalsī nikni uzsauca savam jaunajam atspulgam spogulī:

—    Ja tu varbūt to vēl nezini, manu dārgo Rūdij, bet — es arī esmu kaut kas. Ja arī tu tagad ar salauztām ribām man skrietu pakaļ līdz pasaules galam, ja tu mestos manā priekšā ceļos, tu taču to darītu tikai tā bērna dēļ, kas aug manī. Bet tas ir par maz, manu dārgo Rūdij … Es pati arī kaut kas esmu … — to pateikusi, Hilda ar atvieglotu sirdi apsēdās pie galda.

Protams, šai meitenei Hildai, ja viņa patiesi gribēs iemantot īstu prieku un laimi, nepietiks palūkoties tādā spogulī, kurš karājas istabā pie sienas. Viņai būs jāielūkojas nesalīdzināmi asākā un lielākā spogulī — pasaules spogulī, turklāt viņai neizbēgami būs jāiemanto spējas aptvert apstākļus arī ar saprātu, spējas patiesi saskatīt laimīgas pārmaiņas gan ārējā pasaulē, gan pašai sevī, būs jāiemanto tās spējas, ko pēdīgi, ja tās kalpo cilvēku labklājībai, var mierīgu prātu nosaukt par cilvēka īsto brīvību. Bet šīs spējas nebūs nepieciešamas Hildai vien. Tāpat tās būs nepieciešamas arī Rūdijam Hāgedornam, kura noskūto galvu pašreiz fotografē ar rentgena aparātu un kurš pa to laiku vemj. Tāpat tās būs nepieciešamas Leai Fīslerei, kura šai mirklī nomokās ar smagiem sapņiem gultā aiz aizkariem un kuru miegā vēl arvien klāj salti sviedri. Tāpat tās būs nepieciešamas arī Armīnam Zāligeram, kas pašreiz Hanoverā mazgā rokas ar smalku buttermilk-soap gabalu un nepacietīgi gaida vēstuli, arī viņam, ja viņš vispār vēl grib kļūt par cilvēku. Un cik daudziem, cik daudziem miljoniem vācu jauniešu tās būs nepieciešamas! Un, ak mīļo dieniņ, ne tikai jaunajiem: Vācijā ceļš uz cilvēka patiesu brīvību no laika gala bijis šaurs jo šaurs. Ikreiz, kad tauta gribēja to izcirst platāku vai pārkāpt pāri, tā uzdūrās uz valdošās varas rafinētajiem izdomājumiem — uz kanceļu un altāru aizsprostiem, iestrēga patriotisma dūksnājā, kas pletās ap ķeizaru un firstu galmiem, ap arsenāliem; sadūrās ar viltus republikāņu saukļiem par pilsoņa godu un uzticību; iegrima biezajā miglā, kurā plaiksnījās tūkstošgadīgās impērijas teatrālā gloriola; sadūrās ar bajonetēm, karātavām un ešafotiem un bez visa tā vēl aizvien no jauna sadūrās ar valdošās varas visrafinētāko izgudrojumu — paši ar savu vilka izsalkumu, ar medusmaizi, kas tika solīta čaklajiem, ar brāļu karu un sašķeltības rīkstēm, ar kurām bada un ļaunprātības apmātā tauta galu galā šauta pati sevi par varenām gavilēm slīpētajiem valdniekiem. Bet, ja papletīsim šim rūpīgi audzētajam un kultivētajam ļaunajam ^»garam muti, šim zirgam, uz kura jāj vara, tad redzēsim, cik mūžvecs tas ir — tikpat mūžvecs kā cilvēku bailes. Bailes, protams, nav izgudrojuši šīszemes varenie. Bet viņi tās ir izgudrēm izmantojuši un kultivējuši simtiem jaunos veidos. Vācu fašisms vairāk nekā jebkura cita vara nācijas audzināšanu izvērta līdzīgi jaunu ērzeļu audzēšanai, baiļu mītu krustojot, aizvien no jauna krustojot ar šķietami ideālo, bet īstenībā barbariski rijīgo divdesmitā gadsimta mītu, līdz bei~ dzot zirgu miesas un gara kompleksija bija droši sagatavota apokaliptiskajiem (lasi — imperiālistiskajiem) karagājieniem. Bet ar tiem vācu jauniešiem, kas paglābās no apokalipses, mēs atjaunosim vācu demokrātiskās skolas tradīcijas. Cik bezgala daudz cerību …

Bet ar šiem vārdiem un domām esam aizsteigušies laikam priekšā, tos Gētes vidusskolas bijušais un jaunais direktors profesors Dr. Fīslers vēl tikai teiks aulā savā svētku runā oktobra pirmajās dienās, jauno skolas dzīvi sākot. Fīslers, kas mēdz agri celties, pašreiz šajā rīta stundā gan jau sacerē šo tekstu, bet vēl tas nav gatavs, vēl viņš to slīpēs un pārspriedīs ar van Boudenu, un Elzai Polai viņu vēl vajadzēs pierunāt un pārliecināt, lai viņš, runājot par apokaliptiskajiem karagājieniem, vismaz iekavās piemin, ka tie ir imperiālistiski.

Hilda, juzdamās atvieglota, apsēdās pie galda, kas izskatījās tik oficiāls un tomēr mājīgs, ielēja no lielās kannas krūzītē rūgtu iesala kafiju, apēda gabaliņu aukstās grauzdētās maizes un būtu itin paklausīgi likusies gulēt, ja kārdinājums izlasīt vēstuli nebijis stiprāks par nule iemantoto stingro pārliecību. Sī vēstule bez aploksnes, trīs salocītas lapas, aprakstītas no malas līdz malai, bija kopā ar kabats portfelīti izkritušas no Rūdi ja ādas jakas kabatas, kad viņu dzelzceļa uzrauga mājiņā pārvietoja no kušetes uz nestuvēm. Hilda, paceldama izkritušās mantas, pazina Rūdija rokrakstu un pamanīja Leas vārdu, un jau tajā pašā mirklī viņai uzmācās kārdinājums. Un vai tad viņa nedrīkstēja šo vēstuli — viņa to noturēja par Leai rakstītās vēstules melnrakstu — iebāzt savas jakas kabatā? Vai Rūdijs pats netika solījis šo ilgi perināto vēstuli pirms nosūtīšanas dot viņai izlasīt? Ikvienai no aprakstītajām lapām, kuru saturu bija grūti salasīt, jo tinte mitrumā izplūdusi, pārvilkts pāri liels X, it kā rakstītais būtu atzīts par nederīgu un zaudējis nozīmi. Viņa lasīja, pieri saraukusi, pabīdīja lielo kafijas kannu un sārti mēļās asteres pie malas, lai būtu vairāk gaismas. Šis vēstules fragments glabāja atzīšanos, ko Rūdijs nebija uzticējis pat Leai:

«Es saku Jums, Lea, tos pašus vārdus, ko Jēkabs teica dieva eņģelim: es tevi neatstāšu, un tu mani svētīsi. Rakstu Jums vislielākajā atklātībā, nejauzdams, kāds būs Jūsu spriedums par mani un par visu, kas starp mums izraisījies. Šajās dienās, pūlēdamies sacerēt Jums šo vēstuli, dzīvoju tādā mokpilnā atskārsmē vai pusatskārsmē, kas rada noskaņu, kura citu — mazāk flegmatisku cilvēku nekā es, padarītu vājprātīgu. Meklēju vārdu, kā šo noskaņu nosaukt, bet nespēju atrast. Varbūt reiz atradīsies vārds arī tai, bet tam gan jābūt īstam vācu vārdam … Manuprāt, nevienas citas tautības cilvēkam šāda bezdievīgi nožēlojama noskaņa vispār nevar rasties. Un, tā kā trūkst vārda, lai to varētu nosaukt, tad jāmēģina aprakstīt šī noskaņa, kuru sāku, vēl tikai sāku puslīdz skaidri atskārst. Ir tā: es runāju un domāju divās vācu valodās, kurām vienai ar otru kopēja ir vienīgi gramatika un lielākā tiesa vārdu. Viena no tām ir izķēmotā vācu valoda — nacistu valoda — karakalpu un nonivelētā reiha standartvaloda vai kā nu to nosaukt; otra, kura vēl šobaltdien skan skaisti, ir tā, ko māca vecā vācu literatūra, ko man mācīja tāds cilvēks kā Dr. Fīslers un, protams, arī māte. Ar pilnām tiesībām man gribētos to nosaukt par vecvācu valodu. Tas droši vien nav nekas sevišķs. Tādā noskaņā laikam pašreiz Vācijā dzīvo ļoti daudzi.

Bet, runājot pats par sevi, varu konstatēt, ka nacistu valoda manī iesakņojusies tik dziļi, ka, šķiet, nekad nespēšu to izravēt, un tā zeļ un kuplo joprojām, bet «vecvācu» valoda salīdzinājumā ar šo man liekas mirusi valoda, kuru es lietoju — raugiet! — gluži kā ortodoksāls filologs tikai ļoti āķīgiem valodas vingrinājumiem, un viss, ko Jums rakstu, man pašam šķiet tik senlaicīgs, ka nemaz vairs nav iespējams būt pilnīgi vaļsirdīgam un godīgam, jo pašam nāk smiekli par to miļo, jauko valodu, kura vienīgā spēj paust vaļsirdību. Ja es gribētu Hildai pastāstīt par seno dienu Hiperionu un par Jums, «Pasauli», — un es to gribu no visas sirds, — tad to varētu^ienīgi «vecvācu» mēlē, valodā, kas pauž ne tikai kailus faktus, bet vēl daudz ko vairāk. Un tāda meitene kā Hilda droši vien arī bijīgi klausītos manī vai arī bijīgi aizmigtu. Katrā ziņā viņa ņemtu vērā, ka esmu mazliet vairāk gājis skolā nekā viņa, un galu galā noteiktu: «Kā tu par to runā — it kā karstu kartupeli mutē ieņēmis . . .» Un tā man liekas, ka esmu nosodīts uz visiem laikiem palikt mēms un ka reizē ar jauno vācu valodu, kuras man trūkst, izirst arī patiesi laimīgās attieksmes ar šo mīļo meiteni. Bet ir pavisam skaidrs, ka viņa smietos pilnā balsī, ja mēģinātu viņai visu to šādā veidā izskaidrot.

Kas nu turpmāk zīmējas uz Jums, Lea, un uz mani, tad, izņemot šo manu bezgala apputējušo valodu un domu pasauli, kas man šķiet kā pļava bez rīta rasas, man jāatzīstas Jums vēl kādā citā — daudz lielākā postā: proti, esmu pilnīgi aizmirsis labāk domāt un runāt, turpretī iemācījies smilkstēt un luncināties ap zābakiem, kas mūs ir spārdījuši un spārdīs. Tā kā Jūs šādu drausmīgu aizmāršību bez tuvāka paskaidrojuma nespēsiet saprast, tad pastāstīšu kādu epizodi no savas varonīgās dzīves. Tikko biju pabeidzis jaunkareivju apmācības, mani sauca kara tiesas priekšā par roku palaišanu pret priekšniecību. Biju jau ieskaitīts bataljonā, lai dotos uz fronti, kad nosaucu kādu no rekrūšu apakšvirsniekiem, kurš mani neieredzēja tikpat stipri kā es viņu, zem četrām acīm par dīriķi un, tā kā šis bija iereibis un tūliņ ķērās pie pistoles, nogāzu viņu ar dūres sitienu no kājām. Kara tiesas sēde notika Vēzelā pie Reinas. Tā ilga tikai piecpadsmit minūtes. Cik brašā stājā es tiesnešiem stāstīju, ka esmu brīvprātīgais, un tēloju aizrautīgu nacionālsociālistu un cik patiesi ticami no sirds dzijumiem nožēloju, ka esmu gandrīz sagrāvis vareno vācu armiju. Pēc šādas uzstāšanās man tika piedots: man piesprieda vienīgi augstāko disciplināro sodu — četrdesmit divas dienas stingrā aresta. Kāds karodznieks, kas bija apsūdzēts par līdzīgu noziegumu un kam piesprieda mazliet vieglāku sodu, metās zem tuvākā tramvaja, tikko bijām izgājuši no tiesas ēkas. Es savas četrdesmit divas dienas nosēdēju viennīcā armijas cietumā Dērendorfā pie Diseldorfas, kur mani baroja ar ūdeni un maizi, viru izsniedza ik trešo dienu. Pēc četrpadsmit dienām es lasīšanai bībeles vietā palūdzu «Mein Kampf» (lielākas izvēles nebija). Un tad es lasīju par mūžīgajiem ģermāņu karagājieniem, kuros mēs vairs nedosimies uz dienvidiem vai dienvidaustrumiem, bet tieši uz austrumiem. Lasīju arī par ebrejiem, kas esot mūsu nelaime. Un es visu no jauna mazliet apšaubīju, lai pēc tam no jauna visam atkal jo ciešāk ticētu. Tā sauktajai Šlagetera kamerai gāju garām lielā bijībā, kad mūs ik dienas uz pusstundu izveda pagalmā. Mēs nesoļojām apkārt pagalmam cits aiz cita, bet maršējām kolonā. Un cik braši es cirtu kāju pie zemes, kad atskanēja komanda «Soļos — marši», cik braši! Cik skaji un kādā grēku nožēlnieka balsī es brēcu dziesmu, kad atskanēja attiecīgā komanda! «Dievs, debesīs kas valda,» es brēcu, «tas uzticību mīl un jaunos karavīrus.» Un tad vēl: «Pa priekšu mums ar kaujas karogiem iet jaunās nācijas kritušie varoņi, bet virs mums senču varoņgari lidinās…» Pie ceptuves aizrestotajiem logiem kolonai parasti lika apstāties un ieostīt svaigo maizes klaipu smaržu. Bijām izsalkuši kā vilki. Šo apstāšanos dēvēja par «pieturu pie mazās elles». Un tad es rēcu atkal kopā ar pārējiem: «Vācija, tēvzeme mīļā, gaidi, mēs nākam!…» Un tikai vienu vienīgu reizi pienāca brīdis, kad es Hitlera bībeli nometu kamerā uz klona un sāku mīdīt kājām. Arā bija pavasaris, tūkstoš deviņi simti četrdesmitā gada pavasaris, un man uzmācās atmiņas par Jums, Lea, par Jums un Jūsu apciemojumu toreiz garāžā, par augsto garu tiesu un par rūgtajām stundām, ko pēc tam pārdzīvoju savā jumtistabiņā. Vai tad tā šaurā istabiņa zem vecās kastaņas zariem Vašleitā nebija tāda pati aizrestota, pustumša viennīca kā šī? Vai mēs jau kopš trīsdesmit trešā gada visi nedzīvojām milzīgā labošanas darbu kolonijā? Šajā vienā atziņas stundā gribēju atrast patiesību, vismaz patiesību pats par sevi. Iespējams, ka es to arī atradu. Piespiedos, cik spēju, un uzrakstīju šo patiesību, kur satecēja kopā senāk un pašreiz pārdzīvotais, «vecvācu» valodā ar apdrupušu zīmuli uz tualetes papīra. Varbūt to, ko es tur kamerā uzskrīpāju, varētu nosaukt par dzejoli. Bet īsts dzejolis tas tomēr nav, jo to nevarētu nosaukt citādi kā par dzejas piesmiešanu, ja lasītu «vecvācu» valodā. Pārrakstu šeit visu bez jebkādiem labojumiem, tieši tā, kā biju to uzrakstījis kamerā tūkstoš deviņi simti četrdesmitajā gadā: «Leai. .. Savas istabas loga krustu ēnā redzu tavu mīļo, izmocīto vaigu. Manas ķieģeļu šķautņu saplosītās lūpas sauc tev mierinājuma vārdus, tās kliedz: «Es tevi pasargāšu! . . .» Kastaņkoks pie mana loga, šis vecais, uzticamais suns sāk kaukt: tie cūkas ozolu birzī sit krustā jauno gana zēnu, bet vecie gani mierīgi tērgā… Pie manas istabas loga režģiem karājas mans krustā sistais purns. Es nespēju pateikt — mana krustā sistā seja. Manas lūpas, ko sakropļojis loga režģis, dzemdē kropļus un kliedz: «Man ir bail par sevi.. .»»

Bet nedomājiet, Lea, ka tam sekoja kāda iekšēja apskaidrība vai kaut kas tamlīdzīgs. Nākamajā rītā atkal brēcu pilnā kaklā: «Vācija, tēvzeme mīļā, gaidi, mēs nākam!» Un vēl dienu vēlāk es atkal lasīju par mūžīgajiem ģermāņu karagājieniem. Kad mani atbrīvoja no krātiņa, tas notika īsi pirms lielā uzbrukuma Francijai, man piešķīra trīs dienas atvaļinājuma. Man gan vēl bija aprakstītais papīriņš, bet es labprāt gribēju no tā atbrīvoties. Mājās savā istabelē iebāzu to starp Hiperiona skolas izdevuma lapām, noglabāju to šajā tik nevāciskajā senā vācu gara sarkofāgā tieši tajā vietā, kur rakstīts: «Bet cilvēks ir dievs, kolīdz viņš ir cilvēks. Un, ja viņš ir dievs, viņš ir skaists.»

Ko vēl gribēju Jums sacīt? Es to nejauši atradu, sākdams rakstīt šo vēstuli. Biju to visu aizmirsis… .»

Sajā vietā vēstule pārtrūka ar nejēdzīgu ķeburu, ar tintes traipu, aiz kura gan vēl bija piekricelēta vesela rinda nesaprotamu zīmju, vertikālu kāsīšu, kas uz rindas beigām slīdēja arvien zemāk, — senā vāciskuma nāves rūnas.

*

Septiņpadsmitā nodaļa

Hilda pastūma vēstuli tālāk un stingri izslējās pret krēsla atzveltni. Te nu tas stāvēja melns uz balta — atzīšanās un tajā apslēptā formula: tu mani nesaproti … Tu mani nesaproti. Sarkanmēļo asteru vāzes stiklā ievizējās dažādas ainas, ko izkropļojis laiks un notikumi, ainas, kas piepūtās un pārplīsa kā divkārši un trīskārši ziepju burbuļi. Viņa ilgojās pēc vēsā, etiķa ūdenī samērcētā dvieļa. Trīs šīs vēstules fakti strīdīgi un nesaderīgi jaucās viņas domās: Rūdijs, acīm redzot, uzskatīja, ka arī profesora meita nespēja viņu saprast, — tas Hildā izraisīja gandarījumu, toties tas, ka Rūdijs, par viņu pašu runādams, rakstīja — «tā mīļā meitene», viņu aizvainoja. Tā mēdz runāt veči. Un visbeidzot tas, ka viņš vēstulē, runādams par savu nožēlojamo noskaņu nacistu laikā, bija uzrakstījis vārdus «dzemdē kropļus», piepildīja Hildas prātu ar mulsu pretīgumu pret viņu un pret sevi pašu . . . Jau toreiz staļļaugšas kambarī zināju, ka viņš nēsā sevī kādu smagumu. Kā viņš man uzbrēca todien, kad nevarēju iekurt krāsniņu, — kā tāds vērsis. Un patiesībā taču nebija nekāda iemesla tā brēkt. .. Un kā viņš otrā rītā mani paņēma, kā neprātīgs. Toreiz es ticēju, ka tā ir svētlaime, laime, mīlestība . . . Tajā svētdienas rītā tas droši vien arī notika … Kā sacīja māte, kad man palika astoņpadsmit gadu? «Labāk trīs šūpulī nekā viens uz sirdsapziņas. Turies skaidra!» māte sacīja. «Ko mīlestībā esi ieņēmusi, to mīlestībā ari iznēsā, tad viss būs labi. ..» Nekas nav labi, viss izvērties nelaimē, un tagad nelaime ieperinājusies manī pašā, aug, grib sazelt, līdz to vairs nevarēs izravēt.. . Dzemdēt kropļus, kā viņš raksta. Nelaime glūn gar visiem stūriem, irdz no visām akām . . . Visur drupas — tepat aiz loga, aiz sarkanmēļajām asterēm, visur drupas. Māte gājusi bojā uzlidojumā. Dzīvoklis, viss sadedzis. Nāc uz mājām . ..

Hilda sarāvās. Galda stabilais četrstūris sāk šūpoties, laipnais spogulis apraso no māšulītes dzidrajiem smiekliem, grīda sāk griezties kā velna ritenis, uz kura neparko nevar noturēties vidū, tikai stikla skapis dzelzs ietvarā stāv stingri, pavisam lēnītēm riņķodams riteņa vidū. Skapi var atvērt, jo atslēga ir durvīs. Atslēga ir durvīs, un chininhydīOchloricum latīniski droši vien nozīmē atslēgu, un šo atslēdziņu var pakārt kaklā bērnam, lai tas spētu atslēgt durvis un laikus aizbēgt no posta un nelaimes… Un — ja tas mani paņems līdzi, kas par to! Kas par to! Es taču arī kaut kas esmu — kara laika bārene . .. nelaimes putns …

Viņa paņēma stikla stobriņu — tas bija līdz pusei pilns, — iebēra visu saturu krūzītē, uzlēja no vēderainās kannas virsū kafiju un vienā paņēmienā izdzēra visu rūgto dziru. Pirms apgulšanās viņa novilka balto virssvārci, uzlika to uz drēbju pakaramā un uzkabināja uz vadža … Es arī esmu kaut kas. Pelēkā sega man piestāvēs labāk. Bet vēl labāk piestāvētu stīvs, zaļgani netīrs brezenta gabals.

Rūdijam izdarīts rentgena uzņēmums, viņš bija pārsiets un apguldīts. Murgaino sapņu miglas vālos viņš redzēja mākoņus, kas majestātiski un klusi peldēja pāri kalna virsotnei, redzēja dūmus kāpjam no Annas namiņa skursteņa, turpat līdzās rēgojās koks, nokaltusī plūmīte, sarkanu ziedu kupenā ieslīgusi; viņš redzēja Hildu tveram no urgas ūdeni ar abām plaukstām un cauri likteņdievju murmulēšanai dzirdēja viņas balsi dzidri sakām: «Jums jānomazgājas …» Laimīgajā pusnemaņā viņš saprata: jūs abi — tu un bērns — vēl esat asiņaini un gļotaini. Viņam likās, ka nupat nupat atnāks arī māte, lai nestu bērnu kristīt, tūliņ jānāk arī kūmām — Bogneru Urzulai un Fīsleram, un Leai.. . tūliņ sāks skanēt kristību mūzika — vijoles, ģitāras, ērģeles, plīvos košas lentes, kristību mūzika skanēs tik skaļi un līksmi, ka mākoņi apstāsies mūžīgajā skrējienā pār kalna virsotni un tā viena vienīgā sekunde būs tagad, tieši šajā brīdī.

Māšulīte nopriecājās, atgriezdamās ar Hildas sausajām drēbēm un labām vēstīm. Tā mīļā meitene bijusi prātīga — paēdusi, padzērusi un aizgājusi gulēt, nodomāja māšulīte Inese. Paēdusi, padzērusi… Un tad viņa ieraudzīja tukšo stikla stobriņu, miltainās nogulsnes krūzītē, vēstuli, rindu ar nāves rūnām, izdzirda gulētājas dziļo, aprauto elpu. Drēbes nokrita uz krēsla. Inese sāka purināt gulētāju:

—    Tu, ko tu esi izdarījusi… — Viņai vajadzēja vēl pamatīgi purināt un kliegt: — Ko tu esi izdarījusi, tu! — Ak māšulīte, ko tāda māšulīte zina .. .

—    Cik tu izdzēri? Nu, runā jel!

Hilda atkal slīga snaudā.

—    Ļauj taču man gulēt — tur bija tikai puse. . .

—    Paldies! Tu laikam esi traka. Un man par to būs jāatbild — es atstāju atslēdziņu durvīs. Tagad celies augšā, dzirdi, celies augšā! Tev jāceļas … — viņa satvēra Hildu ap kaklu un vilka augšā, pārlieku izbijusies, ka skapītī būtu varējuši atrasties vēl bīstamāki toksīni. Un bija arī: līdzās miega zāļu tabletēm ir vesela paciņa veronāla. Ja nu šī trakā būtu iedzērusi

• veronālu . . . Cik jauki, ka māšulīte sniedz man pretī rokas un es jūtu viņas vaiga pieglaušanos, kaut īstenībā taču esam švešinieces …

—    Tagad tev būs jārij zonde, trakā sieva. Nepalaidies taču smagumā kā tāds dzelzs bruņinieks, nu, celies augšā! Kā tu drīkstēji tā darīt, tev taču veselības pietiek diviem …

Vai māšulīte raud? Hilda piepeši piecēlās pati bez palīdzības un vārgi ierunājās:

—    Negribēju jums sagādāt nepatikšanas. Bet tas jau nemaz nenotiek tik ātri, vai ne …

—    Stāvi klusu, trakā sieva, tagad tu man rīsi zondi. Un kusties veikli, citādi es tevi aiz pinkām aizvilkšu uz ambulanci…

Nabaga meitene neturējās visai droši uz kājām, kamēr viņai uzvilka melnos svārkus un melno puloveru.

Māšulīte žigli iebāza spožo atslēdziņu kabatā un ārā gaiteni sacīja kādai citai baltā virssvārcī tērptai būtnei:

—   Droši vien kaut ko nelabu ieēdusi, varbūt saķencētu pankūku mīklu .. .

Kad visas mokas bija pārciestas un Hilda atkal gulēja uz cietās, ar ādu apvilktās kušetes, Inese sacīja, ka dažas dienas viņas «slimība» tomēr esot jānovēro. Bet palātās neesot nevienas brīvas gultas. Citādi vis nevarēšot iekārtoties: Hilda jānodod viņas tēva novērošanā, tēvs esot terapeits, bet viņa pati kopā ar vīru un dēlēnu dzīvojot vēl arvien pie tēva kā apakšīrnieki. Hilda, kuru dvēseles ciešnas bija skārušas dziļāk nekā fiziskās mokas, ieteicās, ka esot māsiņai jau tā sagādājusi tik daudz neērtību, viņa jūtoties pietiekami spēcīga, lai" brauktu tālāk, un nožēlojot izdarīto; ja vien pati nebūtu skrējusi pakaļ nelaimei, viņai tas nemaz nebūtu atgadījies.

—    Nedomājiet, māsiņ, ka biju iepriekš nolēmusi kaut ko tamlīdzīgu darīt. Man tas uzkrita kā . . . Nu, apmēram kā nogurums karstā dienvidū. Nevajadzēja būt ziņkārīgai, nevajadzēja lasīt vēstuli, kas nemaz nebija domāta man. — Nē, Hilda iebilda, tagad viņa esot visu pārvarējusi, esot no sirds pateicīga māsiņai, gribot doties projām, arī «pacientu» nevēloties vēl pagaidām apciemot. To visu Hilda pateica tā, it kā censtos simtiem reižu atvainoties par «neērtībām». Bet jaunā māsa pietiekami labi pazina cilvēkus, lai saprastu, ka mīļā meitene ar šādām runām kautrīgi ceļ žogu, aiz kura paslēpt savu postu.

—    Kā tevi īsti sauc, trakā sieva? — jaunā māsa vaicāja, atsēzdamās kušetes kājgalī. — Tevi saucot Hilda? Nestāsti niekus, tevi nevar saukt par Hildu! Hildu es iedomājos kā īstu valkīru bruņās … — Inese jokodama nostājās kaujas pozā, izlikās turam varenām krūtīm priekšā vairogu un vicinām šķēpu. — Tādai jāizskatās īstai Hildai, — viņa smējās. — Tu taču esi gulējusi zem liepu lapu apsega pa to laiku, kamēr ģermāņi apauga ar raga kārtu. Bet neesi jel tik kautrīga, meiten! Man pašai arī gadījies tāds nepiedienīgs vārds. Mani sauc par Inesi; Inese nozīmē — šķīstā. Bet man jau plecos divdesmit otrais pavasaris, man ir trīs gadus vecs dēls, un es par to nemaz nejūtos nelaimīga…

—    Un tavs vīrs? — Hilda sadrošinājusies ievaicājās.

—    Manam vīram — Bretšneideram, tam lielībniekam, piemīt viena nelāga īpašība: viņš tiešām izpilda visu, ar ko lielās. Viņš lielījās, ka apprecēšot mani, un izdarīja to visai pamatīgi. Lielījās, ka pārnākšot ar veselu ādu no kara mājās, un tiešām pārnāca. Četrdesmit trešajā gadā viņš, pats mazliet piepalīdzēdams, nokļuva padomju gūstā, uz to viņu bija pamudinājis tēva kungs, vecais Bretšneiders. Un, iedomājies tikai, viņš lielījās, ka palikšot man uzticīgs, un patiešām to izpilda. Iedomājies tikai! ,Nu kas tad no manis liels ir! — Inese atkal iesmējās tikpat dzidri kā pirmīt, kad, iziedama gaitenj, bija nosaukusi Hildu par māšulīti. Līksmi viņa turpināja tērgāt: — Viņš laikam pat iemācīsies ar manu tēvu sadzīvot. Mans mīļais večukiņš, saproti, acu galā neieredz uniformas, bet mans labais Hansītis strādā tautas policijā, un tāpēc viņam kārtības labad jāapjož gurni, kā pats mēdz sacīt. Vakar viņš man teica, ka nu vairs tālu neesot tas laiks, kad arī nabadzīgie ļaudis varēšot nopirkt vai uz katra ielas stūra desiņas un baltmaizi, cik vien sirds kārošot. Tāds sapņotājs ir mans Hanšelis. — Inese pieliecās Hildai mazliet tuvāk un padraudēja ar pirkstu: — Bet sargies mest uz viņu savu debeszilo acu skatienus, kamēr būsi pie mums. Brīdinu tevi: mans Bretšneiders, mans lielībnieks, var kļūt arī par donžuānu … — Roku mutei priekšā aizlikusi, Inese noliecās pie Hildas un noslēpumaini čukstēja: — Viņš, saproti, ir drusciņ, mazdrusciņ sentimentāls …

Nu arī Hilda jau mazliet pasmaidīja, kaut arī izmocītu smaidu, gluži kā mazs skuķēns, kam sāp zobi un kam māsa ar jokiem grib aizdzīt sāpes.

—    Tātad norunāts, — Inese sacīja, — tu apmetīsies pie mums, mans tēva kungs tevi vēl mazliet aplūkos, un es tev atvēlēšu to, kas man neder, — trīs gadus vecu kleitu, kas man kļuvusi par platu, un vārdu, kas man vairs neder. Nu, būsim draudzenes, māšulīt? …

Hilda papurināja galvu:

—    Tu man gribi labu, Ines, bet. ..

Šajā mirklī pie durvīm pieklauvēja un istabā ienāca otra baltā virssvārcī tērpta būtne, tas pats cilvēks, kuram Inese pirmīt samelojās par saķencēto pankūku mīklu. Šim vīrietim varēja būt ap gadu četrdesmit. Hildai viņš šķita kā operetes varonis. Liela auguma, slaids, elegants, skaistiem, melniem matiem, kuri gan bija pa mākslinieku modei sajukuši un nekārtīgi. Ari viņa sejā bija kaut kas nekārtīgs, nodzīvots, bet ģeniāls. Kaut arī vīrieša seja bija vāja, deguns taisns un smalka veidojuma, tā tomēr izskatījās uzblīdusi un gandrīz izburbusi. Pelēkais bālums, kas klājās pār seju, piešķīra mirdzošajām, brūnajām acīm asu izteiksmi. Skatoties šajā cilvēkā, Hildai uzmācās tāda niecības sajūta, žēlums un mulsums, kas gandrīz jau līdzinājās bailēm. Arī viņa runas veids bija izlaidīgs, cinisks, kodīgs.

—    Atnesu kaut ko jauku, godājamā jaunkundz, — viņš sacīja Hildai, — proti, jūsu mīļākā galvaskausa attēlus, turklāt noreducētus līdz pamatelementam — līdz kaulam. Palūkojieties šurp, godājamā jaunkundz …

Ienācējam rokā bija divi rentgena uzņēmumi. Viņš piegāja pie loga un pacēla pirmo, frontālo uzņēmumu, pret gaismu.

—    Te jūs redzat galvas klasisko formu, — viņš pamācīgi paskaidroja, — redzat olu, ja to aplūko no resnā gala. Cilvēks ir klasisks skaistulis ab ovo. Vai varat šajā smadzeņu kausā saskatīt kādu defektu, māsa Inese, kādu plaisājumu, he?'

Inese diezgan asi atteica:

—    Lūdzu, doktor Kolbert, varbūt jūs izņēmuma kārtā varētu padomāt par normālām, cilvēcīgām jūtām! — Un pēc tam lietpratīgi piebilda, ka smadzeņu kauss neesot nevienā vietā ievainots. Vīrietis nolaida roku ar uzņēmumu un tīri pazemīgi nomurmināja dažus vārdus kā atvainodamies. Kad viņš paņēma no galda otru uzņēmumu, viņa skatiens apstājās pie vēstules, kas vēl arvien gulēja tāpat, kā Hilda to pēc lasīšanas bija atstājusi. Viņš aplūkoja vēstuli un piedūra pirkstu rindai ar vertikālajiem, lejup slīdošajiem ķeburiem, nāves rūnām, vecvācu skumības žodziņam, ar kuru Rūdijs savu sacerējumu bija norobežojis no normālā, cilvēcīgā «vai tu mani saproti?»

—   Ahā, — vīrietis ierunājās, — tad man atkal būs gadījies pareizi uzminēt. ..

Viņš pacēla otru uzņēmumu — profilu — pret gaismu.

—    Un šis ir asimetriska bumbiera klasiskais veidols. Visas cilvēka proporcijas jau iepriekš bija sastopamas dabā. Un radības kronis kompromitē dabu, tīrais skandāls … — Tad, sajuzdams brīdinājumu Ineses skatienā, apklusa un pēc tam jautāja, pats tūliņ atbildēdams: — Vai redzat plīsumu no vaiga kaula līdz paura kaulam, cienītās? Jūs neredzat neviena pllsumiņa, ko būtu radījusi trula vai asa ieroča iedarbība, tāpat kā to neredzu es. — Un, abus attēlus pret gaismu pacēlis, vīrietis turpināja: — Jūs tikpat skaidri kā es varat saskatīt pirmatnējā buļļa klasisko galvaskausa formu: bison europaeus, šis brīnišķīgais Eiropas raguiops dzīvo vēl šobaltdien . ..

—    Doktor Kolbert! Uzvedieties jel kā cilvēks!

Bet šis virs uzvedās atbilstoši savai ārienei. Atri vārdus bērdams, it kā izgāzdams aizturētu niknumu, viņš docēja:

—    … Dzīvo, ēd, vairojas un nokauj sevi visos civilizētos apvidos gan kultivētā, gan nekultivētā florā. Sastopams visās rasēs, visādos paveidos, no iznīcības viņu sargā stabilais trulums . . .

—    Ja jūs vēl kaut vārdu turpināsiet tādā garā, es jūs izmetīšu ārā! — Inese šņāca. Hilda nesaprata, kā Inese drīkst tā izturēties pret šo cilvēku un kāpēc viņš aizvien sarāvās no viņas rājieniem un klusi, neskaidri murmulēdams, atvainojās. Viņai likās, ka šis cilvēks aiz kādām bēdām kļuvis par dzērāju, taču viņa nesaprata tā pazemīgo izturēšanos. Dzērāji, kurus viņa atcerējās, parasti iedegās neprātīgās dusmās vai arī bija salti sadisti. Piemēram, Kūlējhenške un vīrietis ādas mētelī, kas toreiz atgāzās krēslā, kad Līzbeti tik briesmīgi sasita. Visa staļļaugšas istaba toreiz bija pilna fūzeļa dvingas. Bet šis vīrs smaržoja pēc labas zobu pastas, pēc vīriešu parfīma un slimnīcas un nemaz neizskatījās ļauns un samaitāts, kaut gan izturējās ne

taisni pret Rūdiju, katrā ziņā izturējās pret Rūdiju netaisni, nosaukdams viņu par negantu nezvēru. Pēc nesavaldīgās izrunāšanās un pazemīgās atvainošanās vīrietis gluži lietišķi paskaidroja, ka cietušā galvaskausā pāri paura kaulam stiepjoties plīsums, tipisks ievainojums, kas radies no sitiena ar gumijas steku; kā tas gadījies, to viņš pēc galvenā ievainojuma un notikuma vispārējā attēlojuma gan nevarot iedomāties, arī pats godājamais varonis klusējot. Slimnieka atmiņa pašreiz darbojoties apmēram kā kratāmais automāts. Visnesenākie notikumi pagaidām rotējot miglainās apziņas perifērijā.

—    Cik es varēju noprast, — vīrietis sacīja, paņemdams abus rentgena uzņēmumus padusē, — viņa smadzeņu darbības centrā aug kāds kociņš. Un viņam šķiet kolosāli skaisti, ka zem tā kāds sēž, — viņš savilka tumšās uzacis un palūkojās uz Hildu, — un viņa kociņš šalc un šalc, tā ka smadzenes var atmiekšķēties …

—    Doktor Kolbert! .. .

—    Nu, gan jau svētais Hūberts ar ķiršu kauliņiem viņam nebūs šāvis. Iespējams ir viss. Ir iespējams pat visneticamākais, pat tas, ka bison europaeus slēpj sevī kaut ko tādu, ko hipotētiski varētu nosaukt par anima hominis, par dvēselīti … — Vīrietis atkal savilka tumšās uzacis, un spožo, brūno acu skatiens ieurbās Hildā.

—    Un jūs, godājamā jaunkundz, kādus trikus jūs taisāt? — Viņš vēlreiz paņēma rokā rentgena uzņēmumus un uzsita ar pirkstu pa recekļaino smadzeņu masu zem gaišā kaulu aizsega: — Kas tur iekšā norisinās, gar to gan nevienam nav nekādas daļas, ko?… — Šoreiz Inese vēl nepaspēja sākt bārties, kad viņš pasteidzās piebilst: — Pasveiciniet godājamo dzīvesbiedru. Lai viņš arī painteresējas, kā īsti radies ievainojums pakausī. Jāmeklē taču cēlonis, vai ne? Cēlonis, nolādētais cēlonis …

—   Vai viņš ir ārsts? — jautāja Hilda, kad vīrietis bija izgājis ārā un aizvēris durvis.

—   Turklāt ārkārtīgi apdāvināts ārsts, — Inese atbildēja, — neprātīgi apdāvināts ārsts. Bet kas viņu padarījis tādu, kāds viņš ir tagad, kas tam par cēloni?

Viņš zaudējis sievu un bērnus — tie sadeguši. Karš. Un viņš pats kļuvis par narkomānu. Esmu nakts dežūrās redzējusi, kā viņš četrrāpus lien zem galda un smilkst kā suns, kā īsts suns, lai tikai dabūtu injekciju, lai… — Inese aprāvās, pati nobijās no savas pļāpības un sāka zvērināt Hildu: — Tas tev jāaizmirst, dzirdi… — Inese redzēja, ka Hilda par šiem vārdiem apvainojas, un, izlīguma meklēdama, sacīja: — Pazīstu sievieti, ar kuru viņš tagad dzīvo kopā, — māsa, nav vecāka par mums. Ik dienas tai dzīšus jādzen viņš uz darbu, bet tā varētu viņu aiz mīlestības vai apēst. Nav labāku zāļu kā šīs abas — darbs un mīlestība … — Inese uzlika roku Hildai uz pieres. — Kad būsim mūsmājās, padomāsim, kādas zāles vajadzīgas tavam pacientam un kas īsti vainas tev, māšulīt. . .

Hilda atvairījās, teikdama:

—    Ja tu būtu izlasījusi to tur, Ines, varbūt tad tu varētu — es lāgā nezinu, — varbūt tad tu varētu mani mazliet saprast. . .

—    Tad jau būs jāparaugās tava bizona dvēselē, — jaunā māsa nopūzdamās pasmējās.

Tūliņ pēc pusdienām Inesei beidzās dežūra. Sagrabējušā taksometrā Hilda brauca viņai līdzi uz mājām. Pirms tam viņa tomēr bija uzmetusi acis Rūdijam, taču dabūja redzēt vienīgi baltā kamolā satīto galvu un plecu, plato degunu, mazliet pavērto muti, siekalu trauciņu, kas bija palikts viņam zem zoda, un nedaudzos vasaras raibumus, kas nobālējušajā sejā izskatījās kā brūnas dzimumzīmītes. Uz mirkli viņa atcerējās bālā puišeļa bērnišķīgo gudrību, bet iestāstīja pati sev, ka tajā nekāda lielā prāta neesot.

Inese ieveda viņu masīvā vecā mājā ar varenu erkeru. Māja atradās ielā, kuru gandrīz nemaz nebija skāris karš un kurai gar abām malām stiepās akāciju aleja. Šajā lielajā, vecajā mājā valdīja nopietns klusums. Priekšnama un plato kāpņu telpu sienas gandrīz cilvēka augumā bija noklātas ar tumšzaļām flīzēm. Kad viņas bija uzkāpušas pirmajā stāvā, Inese sacīja:

—   Esam klāt! — un slēdza vaļā durvis. Hilda uz ovālas porcelāna plāksnītes izlasīja, ka šeit praktizē Pr. med. Fridrihs fon Glesins, ka — tā norādīja zem plāksnītes

piestiprināta kartīte — dzīvo kopā ar apakšlrnieku Hansu Bretšneideru. Hildai šajā vecajā, klusajā namā sametās kauns par savu no segas sašūto mugursomu, kuru pašreiz plecos nesa Inese. Un, trinot kājas uz stiepju režģīša, kurā no baltām bumbiņām bija iedarināts vārds Salve, viņai uznāca vēlēšanās griezties apkārt un doties projām.

Trīs dienas Hilda nodzīvoja šajā vecajā, klusajā mājā, kur dzīve tomēr pulsēja tikpat strauji kā citur, kur cilvēkiem nebija ne vairāk, ne mazāk laika un saprāta dzīvot un nomirt kā jebkura cita mierīga mājokja paspārnē. Trīs dienas — trīs labas dienas Hilda nodzīvoja šeit. Un, kad viņa ceturtajā dienā atvadījās, lai aizietu, tikai tad viņa pirmo reizi jutās, kā mēdz teikt, patiesi labās cerībās. Un tas šajā mirklī bija vissvarīgāk.

—    Nostiprināt dzīvību, mījais bērns, — doktors Glesins viņai sacīja, — nozīmē barot dzīvību ar saprātīgām domām jau tad, kad tā vēl ir mātes miesās. — Doktors vēl piebilda — viņš esot daudzkārt pieredzējis, ka mātes dvēseles spēks un rimtība, tātad cilvēka saprāta rezultāts topošajai dzīvībai esot tikpat nepieciešams kā vitamīniem bagāta barība un daudz kustību svaigā gaisā. Nē, pagaidām auglim vēl nekāds ļaunums neesot nodarīts.

—    Bet jums jābūt stiprai un mierīgai, mīļo bērniņ. Ja neatradīsiet sev mieru un prieku, visīstāko, saprātīgāko prieku par jauno dzīvību, kas aug jūsos, tad par to kādreiz cietīs jūsu bērns. Kam gan mums griba un saprāts, ja nepratīsim saprātīgi dzīvot… — Kad doktors bija Hildu izmeklējis, tas viņu izveda cauri «mūžam pilnajai uzgaidāmai telpai» uz virtuvi, kur Inese pašreiz rāja mazo Pēteri, saukādama viņu par melno Pēteri un sušķi, un berza, ka vai āda lec nost.

—   Dārzā vajadzētu nākt gatavām plūškoka ogām, — doktors sacīja, — derētu vakariņās izvārīt no tām zupu …'

Hilda tūliņ piesolījās palīdzēt virtuvē vai arī kaut ko izmazgāt vai sadiegt.

—   Gan jau to vēl paspēsi, ja nemāki rokas klēpī noturēt, — Inese viņai atbildēja tādā pašā balsī, kādā

nule bija bārusi mazo Pēteri. Vispirms lai Hilda, šis nemierpilnais ciemiņš, beidzot aizrakstot pacienta vecākiem, tā ka tie saņemtu vēstuli ātrāk nekā oficiālo paziņojumu. Cilvēki parasti bīstoties no oficiāliem paziņojumiem.

Vēstules rakstīšanai Hildu nosūtīja Glesinu dzīvojamā istabā. Te nu patiesi gandrīz visur vēl valdīja Glesinu gars. Bretšneideru dzīvojamā istabā bija citāda noskaņa — gaišāka un priecīgāka. Bet tā bija reizē arī jauno ļaužu guļamistaba un tur tagad novietoja Pēteri, laj «spēlējoties un esot rātns». Turpretim šajā Glesinu istabā viss bija tikpat vecs un svinīgs, un liels kā pati māja: smagās, izgriezumiem rotātās ozolkoka mēbeles, zīda lampas pārvalks, iebrūnējušās tapetes, mākslīgais kamīns, uz kura dzegas novietotas iestiklotas fotogrāfijas, melnās klavieres, uz tām ar vasku appilējuši svečturi, rakstāmgalds ar Voltēra krēslu, bet uz galda marmora rakstāmpiederumi, tālrunis un ņirdzīgs galvaskauss, aiz plauktu stikliem grāmatas — Tolstojs, Romēns Rolāns, Štifters; uz grīdas paklājs, kas noslāpēja soļu troksni. .Vienīgi abas lielās gleznas pie sienas viesa istabā krāsu spožumu šajā pelēkajā dienā: Kanaleto virs kamīna bija tik lieliski nokopēts, ka māksliniekam raksturīgais saules gaišums šķita uz mūžīgiem laikiem nolijis pār veco Drēzdenes pils laukumu. Pie pretējās sienas vienkāršā nokodināta koka ietvarā karājās Menceļa «Velmētavas» reprodukcija — znota dāvana sievastēvam, vienīgais priekšmets istabā, kas neatbilda Glesinu garam. Bet fon Glesina kundze, ja vien vēl būtu bijusi dzīva, nebūtu pieļāvusi pat šo niecīgo pārkārtojumu. Droši vien būtu pretojusies, ka šo istabu, kas taču bija kabinets, degradēja par dzīvojamo istabu, kad vajadzēja sašaurināties.

Hilda vēl nekad savā mūžā nebija sēdējusi šādā krēslā pie šāda rakstāmgalda. Pavēstījamās ziņas viņai piepeši šķita neiedomājami nozīmīgas, un viņa vairāk nekā ceturtdaļstundas slīpēja trīs rindas, kurās gan jau bija ierakstīti vārdi «laimīgā kārtā». Inese sāka smieties, ieraudzījusi darba rezultātu un bezgala samulsušo Hildu. Nabaga meitenei bija tik neveikls rokraksts kā skolniecītei.

—    Kādas mēs gan abas esam aitiņas! — Inese iesaucās. — Mēs taču varam piezvanīt! Kādam tak viņa vecāku mājas tuvumā būs tālrunis — maizniekam, miesniekam vai kādai privātpersonai.

Hilda mirkli padomāja.

—    Birģermeistaram Reifenbergas rātsnamā, tas … — Hilda neatkāpās no savas domas pat tad, kad Inese sāka zoboties, ka šī, protams, būtu vispiemērotākā privātpersona.

—    Zini, — Hilda iebilda, — man šķiet, ka mūsu birģermeistars tīri labprāt aizsūtīs uz to māju ari citu ziņu, ne tikai dzīvokļa uzteikumu. Turklāt Rūdija mātei un man birģermeistars ir mazliet pateicības parādā.

Un tā Hildai iznāca todien atkal sarunāties ar Ernstu Rotlufu, bet šoreiz Ernstam «iebraucēja» nepavisam vairs nelikās špetna, tieši otrādi, viņa ļoti skaidri un lietišķi izstāstīja, kas noticis. Varbūt viņam tā šķila tāpēc, ka šodien — pirmo reizi pēc divpadsmit gadiem — viņš atkal bija uzvilcis mugurā zilo ševiota uzvalku. Lai nu būtu kā būdams, viņš lūdza novēlēt Rūdijam labu izveseļošanos un drīzu atgriešanos mājās un apsolīja nekavējoties nodot ziņu «Dorai un Paulam» — «… protams, pareizajā formā, par ko gan īsti jūs mani uzskatāt! .. .» Nav ko noliegt, ka Hildai, izmantojot izdevību šai sarunai, prātā bija maza viltība. Un tā ari izdevās, jo Dora šis viltības dēļ vēl tajā pašā dienā redzēja piepildāmies sakāmvārdu par kalnu, kas nāk pie pravieša. Un Pauls Hāgedorns nespēja noturēties, neizsaucies: — Nu tu tavus zilus brīnumus!

Kad Hilda nolika klausuli, istabas svinīgums un greznība viņu vairs tik ļoti nenomāca. Viņai sāka likties, ka ir daudz iespēju, kuras var izmantot, lai izdarītu krietnu darbu, lai mazliet piepalīdzētu notikumiem vērsties uz labu. Pat miroņgalva, kuru Inese bija nosaukusi par briesmīgu putekļu krātuvi, vairs nešķita tik atbaidoša. Vajadzēja tikai iedomāties, ka arī no šā kaulu ietvara toreiz, kad tas vēl bija vesels un vēl glabāja sevī dzīvību, koki auga debesīs, koki, kas šalkoja un sanēja vējā … Bet no viena gan es neatkāpšos, manu mīļo Rūdij: jā vai nē, bez jebkādām atlaidēm — nekādas Leas, nekāda Zāligera, nekādas

vilcināšanās: jā vai nē. Un tā jābūt visu mūžu, līdz debesis satumsīs zem šī tik viegli ievainojamā kaulu ietvara …

Hilda kopā ar mazo Pēteri izgāja dārzā salasīt plūškoka ogas. Bet krūmos gar dārza sētu to bija palicis gaužām maz.

—   Visi bērni te nāk čiept, — zēns paskaidroja.

Hilda novērpa bērna domas uz citu pusi, pastāstīdama, ka augstu kalnos, kur plešoties lieli meži un slejoties augstas klintis, plūškokiem ogas vēl zaļas, tur tās saucot par živikiem, tās vajagot izvārīt un sasaldināt, un daudz ēst — bērni tad izaugot stipri un dūšīgi. Un viņa domā: Rašbahā aiz skolas arī augs živiki, to būs daudz vairāk nekā šeit. Un viņas zēns Reinhards tieši tāpat, grozu rociņā turēdams, lūgsies, lai laiž viņu pašu krūmā, lai ļauj pašam plūkt pūkainās ogas.

—   Nāc nu, rakari, es tevi pacelšu. Nu — jā vai nē … jā vai nē …

Pēc paveiktiem dienas darbiem vai, pareizāk sakot, pēc vakariņām doktors Glesins, ja vien viņu neaizsauca pie kāda slimnieka vai dzemdētājas, stingri turējās «pie mājas omulības maigā despotisma». Tad Glesinu viesistabā lielais ēdamgalds un krēsli ar augstajām atzveltnēm tika atbīdīti malā un ap mākslīgo kamīnu sanesti ērtāki sēdekļi — lielais atzveltnis, no Glesina guļamistabas un ķeblīši, kurus Bretšneiders pats sameistarojis savai ģimenes ligzdai un kurus Inese pati bija izpopējusi, un, ja kādreiz sanāca daudz ciemiņu, arī smagā ar ādu apvilkto krēslu garnitūra, kuri, divām ģimenēm vienā dzīvoklī saspiežoties, bija aizceļojuši uz uzgaidāmo telpu. (Ja Glesina kundze to zinātu, viņa kapā apgrieztos otrādi.) Bet šodien vienīgais ciemiņš bija šī meitene — Hilda, kuru viņi vēl vakar nemaz nepazina. Lai cik augstsirdīga un sirsnīga pēc dabas, Inese šoreiz bija izdomājusi arī mazu sievišķīgu viltībiņu: labāk aprūpēt māšulīti šeit, mājās, nekā slimnīcā. Arī tur nebūtu liegušies viņu dažas dienas paturēt. Bet tur kāds bija aizmirsis atslēdziņu skapja durvīs… Hildai piešķīra Voltēra krēslu, kas gan nebija pārāk ērts, taču viņa, tiklīdz pirmais samulsums bija pagaisis, jutās varen pagodināta. Hilda

kļuva arvien drošāka, tas zināmā mērā bija ari Hansa Bretšneidera nopelns, jo viņa juta pret to uzticību kopš pirmā mirkļa, kā ieraudzīja, un īstenībā vēl agrāk, jau klausoties Ineses nostāstos. Bretšneiders, kas, Glesina maigās despotijas ietekmēts, ieradās istabā, tērpies mundiera biksēs, adītā vestē un čībām kājās, smaidīdams piestūma Hildai krēslu.

—    Pilskundzene varbūt būs tik laipna …

Par pilskundzeni viņš Hildu droši vien godāja tādēļ, ka pa logu varēja redzēt uz šūnakmens klints uzcelto pili, vismaz tās vareno torni un plašo flīģeli ar daudziem maziem lodziņiem biezajā mūrī, turklāt dažos no tiem jau spīdēja gaisma. Varbūt aiz šiem biezajā mūrī izkaltajiem lodziņiem pils jaunie iemītnieki, lielākoties pārvietotas ģimenes, pašreiz baudīja krēslas stundu, sēžot uz neierastām mēbelēm. Varbūt sievas tur šobrīd mazgāja vienīgo veļas kārtu, kas rīt jāvelk mugurā. Varbūt aiz kāda no tumšajiem logiem divi pašreiz rada cilvēku saimei jaunu locekli, līksmi apzinoties, ka jaunais pilsonis nebūs nekāds augstdzimis firstiņš. Varbūt aiz gaišajiem logiem dažs labs tina cigārus no sliktas tabakas. Daži ieceļotāji šeit atraduši darbu savā arodā: dienu gāja strādāt tabakas fabrikā, bet vakarā tāpat uz savu roku saritināja kādu cigāru, lai būtu maiņas prece. Varbūt tur kaimiņos spēlēja skātu, taroku vai acīti. Partneri kāršu spēlei šajā pilsētiņā varēja sameklēt vieglāk nekā jebkur citur. Un kalpu dzimums bija izrādījies dzīvībā krietni sīkstāks nekā ernestīniešu, albertīniešu un freištāteru dāmas un kungi, krietni sīkstāks pat nekā tūkstošgadīgās valsts Saksijas un Tīringas karali Mu un Zau *. Un jaunās pilskundzenes, sacīja Bretšneiders, ar šo piezīmi atklādams tradicionālo vakara tērzēšanu pie sakšu-tīringiešuGlesinu kamīna, šīs jaunās pilskundzenes vēstures gaitā jau vairākkārt pierādījušas, ka viņu dzimums ir vēl vecāks un dzīvot spējīgāks par lieso kalpu un tauko, tūkstošgadīgo karaju dzimumu.

Ar šiem vārdiem viņš bija aizskāris tematu, par kuru

* Domāti nacistiskie gauleiteri Mučmanis un Zaukels (tulk.).

šovakar neizbēgami vajadzēja runāt, — visas pasaules un visu laiku mūžīgo tematu par dzīvības dižo, veselīgo neiznīcibu, kas nespēj citādi’izplesties un pastāvēt kā vien zem mūsu tapšanas, dzīvošanas un aiziešanas rāmajām zvaigznēm. Doktors Glesins tērzējot dīdīja savu iemīļoto jājamzirdziņu. Pelēkā vestē un baltā kreklā izmeties, zaļu priekšautu aizsējies, viņš, dziļajā atzveltnī sēdēdams, grieza figūriņas no ziloņkaula biljarda bumbām. Ikdienišķā, necilā āriene piešķīra viņa nodarbībai gudra, veca ķīnieša izskatu. Atraitņa guļamistabā vesels plaukts bija piekrauts ar rotaļīgiem darinājumiem — galvenokārt ar puķēm un puķu vijām, bet tur bija arī galda piederumi, gan pārāk mākslinieciski profānai lietošanai. Bet, kopš bija uzradies mazdēliņš un paaudzies tik liels, lai parādītu, ka nejūt nekādu cienību pret šiem neaizskaramiem svētumiem, vectēvs savu pacietību un māku lika lietā, lai ar asajiem nazīšiem un kaltiņiem izveidotu praktiski izmantojamas leļļu galvas. Šie ražojumi bija lielā cieņā Pētera leļļu teātrī, jo, tēlojot galvenos varoņus, tie viegli panesa pat visstiprākās dramatiskās sadursmes. Protams, tie bija pozitīvie varoņi, jo visiem pārējiem ik dienas nācās vairākkārt nolikt galvu. v

Temats bija aizsākts. Bretšneiders, sēdēdams uz ķebļa līdzās sievastēvam, centās ar lielu optimismu sastiķēt no divām vecām velosipēda riepām vienu jaunu. Stiķējuma vietas ar cūkādas strēmelēm apšūdams, viņš apgalvoja, ka šīs «apseglotās» riepas droši turēšot mēnešus trīs, ja ne ilgāk, lai tikai Inese mazliet pievaldot savu temperamentu. Inese, kas sēdēja viņam līdzās un mizoja un izgraizīja kritušos ābolus, gan šaubījās, vai ar šo mākslas darbu riepu vietā viņa kaut reizīti nokļūšot līdz slimnīcai. Bet galu galā Hanss bija viņai apsolījis vēl lielākus trakumus un vienmēr turējis vārdu. Tāpēc viņa rīt mierīgu prātu sēdīsies uz velosipēda un brauks' uz slimnīcu. Braucot ar velosipēdu, varēja ietaupīt ne vien pusstundu laika, bet arī pazoles.

Temats bija aizsākts. Hilda atšuva kleitai apakšējo malu. Viņa augumā bija drusku mazāka par Inesi. Ari jaunu gumiju vajadzēja ievērt. Inese piecēlās, paņēma vienu no iestiklotajām fotogrāfijām, kuras ietvara stūrim, tāpat kā pārējām, bija pārvilkts melns kreps.

—        Tas ir mans brālēns Gecs, — Inese sacīja.

—   Viņu saukāja par G. f. G. — Gecs fon Glesins. Glīts zēns, vai ne? Un turklāt tāds romantiķis … Viņš sveikā pārcieta karu, bet aizgāja bojā nupat pirms trim nedējām. It kā traģiskā nelaimes gadījumā. Bet nezinu, vai tā būs taisnība. Varētu tev parādīt pēdējo vēstuli, kuru viņš parakstījis — «Jūsu krustdēls; brālēns un Bēdīgā izskata bruņinieks». Un zem tā pakricelēta tāda pati rinda — tāda pati nāves rūna — melnais eņģelis, kā Gecs to mēdza saukt.

Doktors, acis no darba nepaceldams, ieminējās: viņam līdz šim brīdim šķietot neticami un pret visiem* spēles noteikumiem, ka tieši Gecs, ģimenes melnā avs, vienīgais pacifists, sakšu līnijas Glesins, sveiks un vesels ticis cauri lielajā slaktiņā. Tradīcija gan prasa, lai dzivi paliktu militāristi.

Hanss Bretšneiders, kas lietpratīgi kā īsts seglinieks rīkojās ar īlenu un divām adatām, ar abām rokām stingri novilka kaņepāju diegu un izteica repliku par savu ģimeni. Viņš baidījās, ka sievastēvs, reiz uzņēmis valodas par fon Glesinu sakšu līniju, ātrāk nebeigs, līdz būs izstāstījis visu dzimtas hroniku.

—    … Prūšu rotmistrs Gothelms fon Glesins, kurš pie Rosbahas bija zaudējis vienu aci, bet pie Kūnersdorfas trīs labās rokas pirkstus un kuram pie Torgavas bija uzbrukusi dizentērija un brīnumainā kārtā padarījusi viņu prātīgāku, Freibergas prinča Heinriha valdīšanas laikā izstājās no armijas un apprecēja kādu dižciltīgu kundzēni no Lommacas dzimtas. Viņam par laimi, šās kundzenes brāļi atvīla māsai mantojumu — vecāku muižu, un mīļajam Gothelmam vajadzēja meklēt kādu godīgu nodarbošanos, jo citādi viņš, palicis ar vienu aci un sakropļotu labo roku, būtu sava karaļa žēlastības maizē nomiris badā. Tā kā, pa lazaretēm gulšņādams, viņš bija cik necik ieskatījies feldšera amatā, šis pūšļotājs sāka dēvēt sevi par ķirurgu, un tā pamazām nodibinājās mūsu dzimtas sakšu līnijas ārstu dinastija, kas manā līnijā noturējusies ilgāk nekā prūšu līnijā, bet tagad turpināsies vairs tikai Bretšneideru dzimtā.

Bretšneiders nobijās, ka pēdējais Glesins varbūt sāks atkal klāstīt savu iedomu: visa Vācijas vēsture, visa valsts konstitucionālā attīstība būtu droši vien izvērtusies daudz veiksmīgāk, ja Vācijas valsts vara nebūtu veidojusies un nostiprinājusies vis Prūsijā, bet Saksijā.

—    Manā dzimtā, — Hanss Bretšneiders sacīja, — ir trīs līnijas: galdnieku, burtliču un cigāru taisītāju līnija. Dažu labu reizi vēstures gaitā visas trīs līnijas sakusa vienā — bezdarbnieku līnijā. Bet vienprātības nebija arī tad. Lielākā daļa diemžēl aizvien ieturēja revizionistisko līniju… Bet tev, sievastēv, taisnība: tradīcijas vairs netiek ievērotas. Mūsu dzimtā revizionisti arvien vairāk izmirst, kas skaidri norāda uz jaunu attīstības posmu. Man šķiet, mūsu dzimtām nav jākaunas no pasaules…

Doktors nekā neatbildēja, bet nodomāja: sholāram, kas man te pašreiz darbā, izgrebšu tādu pašu kūkumu degunā, kāds rotā mana godājamā znota fizionomiju. Inese nolika fotogrāfiju atpakaļ uz kamīna dzegas.

—    Par Gecu, — viņa sacīja, — es neļaušu ļauna vārda teikt. Viņš bija mīļš puika. Bet kopš notikuma ar Lizeloti viņš vairs nebija cilvēks. Viņš to nespēja pārvarēt, neparko nespēja pārvarēt. Vai tu maz vari iedomāties, — viņa pievērsās vīram, kas pret viņas apgalvojumiem izturējās visai nevērīgi, — kā ir ap sirdi cilvēkam, kas patiesību atskārst par vēlu? Tev viegli runāt — tev ir tēvs, man ir savs tēvs un arī tavējais. Bet kā bija Gecam? — Inese, neatbildējusi pati uz savu jautājumu, pievērsās Hildai: — Un kā ir ar Rūdiju, ar lavu pacientu? Kāds ir viņa tēvs?

Hilda sāka stāstīt par Paulu Hāgedornu. No daudzām sarunām viņa bija uzzinājusi iemeslus, kuru dēļ Pauls Hāgedorns sagājis naidā ar Ernstu Rotlufu.

Bet mēs pa to laiku paklausīsimies, ko stāsta tieši šis brīdis, par kuru Hilda vēl nekā nezina. Jo tieši pašreiz, šajā pašā stundā, Pauls Hāgedorns sacīja savam negaidītajam, ciemiņam Ernstam Rotlufam:

—    Es zaudēju visas cerības jau trīsdesmit otrā gada beigās. Biju izbadējies un nonācis galīgā trūkumā: no

gadījuma darbiem un akmeņu skaldīšanas nesanāca ne divdesmit mārku nedēļā, bet Dora staigāja ar trešo bērnu, kas bija gaidāms janvāra beigās vai februāra sākumā. Ziemsvētki bija pie durvīm. Parasti mēdzām ietaupīt svētkiem konsuma biedrības grāmatiņā ielipinātās atlaides markas. Bet togad tās bija iztērētas jau līdz pirmajai adventei. Zem galda žurkas plēsās ap drupačām. Kaimiņa — Gerikes Paula istabā viena bija pielīdusi šūpulī pie bērna un apgrauzusi mazajam austiņu. Tu taču gluži labi atceries to skabūzi, kur toreiz dzīvojām …

—    Vai tad man klājās citādi, Paul? Vai mēs abi neskaldījām akmeņus par to pašu algu un tādos pašos apstākļos? Mans dzīvoklis salīdzinājumā ar tavējo gan bija tīri ciešams. Tas tiesa. Bet vai tad var runāt tikai par dzīvokli? Novembrī reihstāga vēlēšanās mēs atņēmām nacistiem divus miljonus balsu, atņēmām trīsdesmit četrus mandātus. Vienotā frontē mēs būtu varējuši pieveikt arī pārpalikumu, ja, ja vien …

—    Es vienmēr balsoju par sarkano sarakstu, ErnSt, arī trīsdesmit otrā gada reihstāga vēlēšanās. Ir jau tiesa: jūs toreiz bijāt ieguvuši simt vietu, bet nacistiem tomēr bija simt deviņdesmit sešas . ..

—    Bet cik vietu mums būtu bijis kopā ar sociāldemokrātiem, Paul? Mēs tos nacistu pūšļus būtu piespieduši pie sienas kā nieku, ja, ja vien … Tev bija savs vārds sakāms arodbiedrībā, tevī klausījās visas pilsētas strādnieki, zinādami, ka tu neesi nopērkams, līdz tai dienai. ..

—    Tas notika trešās adventes svētdienas priekšvakarā. Dora pēcpusdienā pārnāca mājās no kopšanās darbiem pie doktora Holcmaņa. Pilsētas maģistrāta loceklis sociāldemokrāts doktors Holcmanis esot lūdzis, lai es pirmdien iegriežoties pie viņa pirms vai pēc slimnieku pieņemšanas stundām …

—    Un piedāvāja tev ielu uzrauga palīga darbu un uzrauga mājiņu. Trīsdesmit septiņas markas nedēļas algas un piedevām vēl tas vecais grausts.

—    Bet tas tomēr bija labāks par to pagraba ūķi…

—    Un ko Holcmanis par to prasīja?

—    Ne jau tik tieši, kā tu domā, Ernst. Holcmanis nemaz nebija tik apsēsts, ka prasītu, lai es sabotētu vienoto fronti. Viņš gribēja palīdzēt man, īpaši sievai. Par vienoto fronti viņš neieminējās ne vārda. Tikai sacīja, ka Hindenburgs bohēmiešu jefreitoru nevarot ieredzēt ne acu galā. Un, ja Hitlers kādu dienu tomēr iesēstos reihskanclera krēslā, tad nacistu balamutēm tā būtu labākā iespēja sakompromitēties. Nepaietu ne četras nedēļas, kad viņi būtu bankrotējuši un zaudējuši pēdējo drusciņu kredīta. Tā man sacīja Holcmanis…

—    Un visu, ko tev biju sprediķojis es, tu biji aizmirsis, pilnīgi aizmirsis. Tu pielipi pie izliktās līmes tāpat kā tavi kaņepju putniņi. Trīsdesmit trešā gada pirmajā maijā tu rīta pusē soļoji demonstrācijā, bet pēcpusdienā balsināji māju un kopš tā laika kļuvi mēms kā zivs un zemāks par zāli. Dora vismaz šad tad vēl parūpējās par Frīdeli, bet tu viņu pat lāgā vairs nesveicināji. Un četrdesmit pirmajā gadā tu beidzot biji tik tālu: vienmēr balsojis par sarkano sarakstu, tu nu līdi uz vēdera brūno priekšā. Es nesaprotu, Paul, nfespēju saprast, kā tu varēji iestāties nacistu partijā… par ko viņi jūs padarījuši!

—   Nacistu birģermeistars Krāmers kādu dienu iesauca mani kabinetā un sacīja, ka es ar savu klusēšanu musinot strādniekus. Vai tu, Ernst, saproti, ko toreiz tas nozīmēja? …

—    Un ko viņa tēvs dara tagad? — Hanss Bretšneiders jautāja. — Vai vismaz tagad viņš cik necik nācis pie sajēgas?

Hilda atbildēja, ka viņš varbūt vēl nākšot pie sajēgas. Pagaidām viņš vēl vairoties no jaunā birģermeistara, cik vien spējot. Par politiku vecais Hāgedorns negribot ne dzirdēt. Sācis atkal strādāt par zeķu adītāju.

Bet Erifsts Rotlufs teica:

—   Ja gribi, Paul, vari atkal stāties pilsētas dienestā kanalizācijas nozarē. Vismaz desmit vietās ūdensvadi un kanalizācijas vadi ir bojāti. Vai tad tu pats, ielu uzraug, to neesi pamanījis? . ..

—    Un māja, birģermeistar?

—    Vai tu gribi, Paul, vai negribi?

Dora, kas klusēdama bija klausījusies sarunā, spē

cīgi iespēra pagaldē savam vecajam pa kāju. Pēcpusdienā Frīdele bija atnesusi vēstis par Rūdiju, bet nespēja ar tām nevienu nobiedēt, jo pati izskatījās tik satraukta un laimīga, it kā šodien būtu viņas kāzu diena. Dora mācēja novērtēt Ernsta piedāvājumu. Ari Pauls Hāgedorns, berzēdams stilba kaulu, pamāja ar galvu.

Uz masīvā, ar griezumiem rotātā rakstāmgalda, uz kura stāvēja «putekļu uzkrājējs», iezvanījās tālrunis. Bet zvans nebija domāts doktoram, kas pašlaik salīdzināja sevi ar savu Reifenbergas kolēģi un nespēja šai sakarā izvairīties no dažiem salīdzinājumiem, kas nenāca par labu kolēģim. Pie telefona tika aicināts Hanss Bretšneiders. Zvanīja no darba.

—    Tu saki — Stendālā? Tad jau rīt varam viņus konfrontēt. Labi, Frici, paldies… — Bretšneiders vakara pusē bija apmeklējis Rūdiju. Viņam bija izdevies cietušajam, kas lāgiem uz īsu mirkli atguva samaņu, atgādināt sitienu ar gumijas šļūteni un uzzināt vaininieka galvenās pazīmes: … blonds, gandrīz baltiem matiem … trūkst vienas uzacs … Pie «Ķivuļa» … putekļu mākonis … sitamais … — Šis baltgalvis policijai jau tīri labi zināms. Mājās Bretšneiders par to nekā nestāstīja. Viņš parasti mājās nerunāja par notikumiem darbā. Bet tagad viņš piebilda, ka arī šis gadījums laikam saistīts ar «gājputnu» bandu — mazgadīgo spekulantu un zagļu bandu, kas nekautrējoties arī uzbrukt. Kad viņš atstāstīja nedaudzās pazīmes, ko bija minējis Rūdijs, Hilda nolaida šuvekli klēpī: nē, viņa neticot, ka «Ķivulī» sastaptais baltmatis iejaukts šajā notikumā.

—    Viņš taču ir vēl gandrīz bērns — labi ja gadu piecpadsmit sešpadsmit! — Rūdijs murgo. Mums gadījās gan reiz sadursme ar šo zeņķi, tas tiesa. Viņš mūs nolamāja par nodevējiem un gribēja kopā ar visu bandu mesties mums virsū. Rūdijs viņu nosēdināja zemē. Visi šie zēni toreiz dzīvoja bāriņu namā …

Bretšneiders, ķerdamies atkal pie lāpīšanas darbiem, ieminējās, ka varbūt zēna tēvs bijis nacists. Bērniem un jauniešiem, kuru vecāki bijuši zvērināti nacisti, pašlaik klājoties visgrūtāk.

— Es no tēva un mātes iemācījos veco laiku

dziesmas, — Hilda stāstīja. — Mēs tās dziedājām ar! vēl pēc trīsdesmit trešā gada. Arī brālis dziedāja. Bet ko tas līdzēja! Es vienīgā paliku dzīva. Un daudzas no šīm dziesmām esmu aizmirsusi, pilnīgi aizmirsusi…

Bretšneiders, jaunu diega pavedienu vaskodams, piebilda:

—    Bērniem Vācijā šodien būtu ieteicams vērīgāk palūkoties savos tēvos …

Es sholāram izgriezīšu arī tādu pašu lielu muti kā manam godājamam znotam, — nodomāja doktors. Inese pieturēja vīra roku, ar kuru tas vaskoja pavedienu. Viņa redzēja sapīkumu tēva lūpās un redzēja, kā Hilda nolīka zemāk pār šuvekli. Bretšneideram nebija pa prātam, ka Inese negrib ļaut viņam runāt. Bet viņš tomēr pieļāva, lai tā iebāž viņam ābola šķēlīti mutē. Un pēc tam sacīja sievai:

—    Kad tu man pirmo reizi iedevi rokās mūsu bērnu, es viņam nosolījos: gribu dzīvot tā, lai reiz varu mierīgi tev skatīties acīs, manu zēn, kad reiz — es ceru, tas notiks miera apstākļos — man būs jāšķiras no šīs pasaules. Varbūt mans tēvs reiz solījies to pašu… Vismaz līdz šim viņš vārdu ir turējis … Es, toreiz burtliča māceklis, gāju vakarskolā un noliku eksāmenus. Biju arī Hitlera jaunatnē, bet nekad pilnīgi neaizmirsu, kura ir labā un kura kreisā puse un uz kuru pusi man jāiet, kad nokļuvu austrumu frontē. Par to man jāpateicas tēvam. Bet redzu, ka esmu izņēmums. Kad klausos par tavu brālēnu, Ines, un lasu, ko rakstījis jūsu draugs, Hilda, es klausos kā svešinieks un lasu, it kā tas būtu uzrakstīts viduslaikos. Man gan arī darbā aizrāda: es skrienot laikam pa priekšu. Bet es atbildu: tur vainīgs mans tēvs, biedri, un arī māte — viņi mani palaiduši pasaulē un dāvājuši man dzīvību — un vēl vismaz divus liekus gadus turklāt. Es taču jau četrdesmit trešajā gadā pats sev dāvāju brīvību.

Hanss ievēra diegu adatā, piemiedza aci, to darīdams, un turpināja:

—    Patiesībā, protams, brīvības laiku nav iespējams izmērīt ne pēc kalendāra, ne pēc pulksteņa. To vispār nemērī, jo tas ir pārāk piesātināts, vētrains un skaists. Es saviem biedriem saku: ko gan jūs domājat — divi gadi ir «tūkstošgadīgās» verdzības sestā daļa. Pēc šāda aprēķina esmu jums aizskrējis priekšā par simt sešdesmit sešiem gadiem. To jūs saucat par aizskriešanu laikam priekšā? Bet tad man steigšus jāmanās aizsegā, citādi pat mans simt sešdesmit sešu gadu avanss mani neglābs — dabūšu pa galvu ar šāviņiem no brīvas rokas: ar aktu vākiem, kādu cepuri vai no papīra saritinātu lielgabala lodi…

Doktors nodomāja: iztaisīšu sholāram piemiegtu aci. Sholāri bieži vien tā, aci piemieguši, palūr ap laikmeta stūri un aizvien zina, kas ir labs un kas ir ļauns, viņi māk saskatīt Elizejas laukus tikpat labi kā mēs, dakteri, kūrortu sirds slimību dziedināšanai.

—    Vai zini, znot, — doktors ierunājās, — esmu jau tik vecs, ka bez skaudības varu vērot, cik apskaužami viegli tu māki traukties uz priekšu …

Viņš pārtrauca bumbiņas graizīšanu un pastūma brilles uz pieres. Neredzīgu un reizē gaišredzīgu skatienu viņš paraudzījās znotā.

—        Kopš trīsdesmit gadiem, — doktors turpināja,

—     es sevi pieskaitu pie vācu Kasandras paaudzes. Tiesa, mūsu klusajiem saucieniem naktī nekad nav atskanējusi kaut cik nozīmīga vēstures atbalss. Bet tagad, kad atausis rīts un mēs jo skaidrāk redzam, ka mugura jau apsūnojusi, un dzirdarņ tādus cilvēkus kā, piemēram, tu, znot un tavs tēvs, dziedam slavas himnas brīvības rītam tā, ka skan visa Vāczeme, tad arī Kasandra nedrīkst ilgāk klusēt. Jūs, jaunā laika cēlāji, nenovērtējiet par zemu totālo garīgo sabrukumu! Tas skaidri izpaužas Geca liktenī, tas redzams no tādām liecībām kā šī vēstule, kura, es ceru, ir pārsvītrota no visas sirds; savaldītā un krātiņā iesprostotā kara fūrija pat caur būra režģiem vēl cenšas iespļaut indi sejā tiem, kas palikuši dzīvi. Jaunie vīrieši, kas drīz kļūs par tēviem, piepeši atklāj sen aizmirstas un apraktas jūtas pret humānām dzīves un izglītības normām. Un ko viņi dara? Viņi tās ierauga un novēršas, jo ir ieraudzījuši trupekļus.

Bretšneiders pēc Kasandras pareģojuma neļāva iestāties draudīgam, nospiedošam klusumam.

—    Antifašistiskajā skolā es neatradu nekā satrunē

juša. Dažkārt skolotāji gan par tālu aizfilozofējās, dažkārt kļuva, manuprāt, pārāk skolmeistariski, bet mācību viela, sievastēv, bija svaiga un lieliska, gluži kā pasaules pirmā diena …

Doktors turpināja vēl tādā pašā akla pravieša tonī un pozā:

—    Pastāv briesmas, ka tie, kam šī iedomātā trunējuma smaka sakāps degunā un smadzenēs un kas tomēr paliks dzīvi un to piecietīs — viņu skaits pat no vēstures aspekta var būt visai ievērojams, — vai nu nogrims snobismā un kļūs par nekaitīgiem stulbeņiem, vai arī īstā vācu. modē ierausies apvainojuma čaulā, kur asāk nekā mārrutki ož pēc mītiem, asinīm un pulvera. Tas viss jau reiz ir piedzīvots …

Bretšneiders dedzīgi turējās pretī:

—    Tas ir tavs personiskais uzskats, sievastēv. Iespējams, ka, no tava viedokļa lūkojoties, tev pat ir tiesības tā domāt. Bet es esmu jaunāks par tevi gan gados, gan vēsturiski. Un man šķiet, mums būs pietiekami daudz jaunu vērtību, ko piedāvāt, tā ka varēsim mierīgu prātu mūrēt ciet vecās zinību katakombas …

—    Znot, znot, ko lai tavs dēls par tevi domā … — doktors atbīdīja brilles atpakaļ uz acīm, saņēma kopā priekšauta stūrus, paslēpdams priekšautā darba rīkus, skaidiņas un ziloņkaulā drāzto sholāra galviņu, un piecēlās no atzveltņa. Inese atraisīja priekšauta lences viņam uz muguras un saņēma priekšautu ar visām mantām. Tad viņa ierastajā zobgalīgajā tonī uzbilda Hansam, ka kolēģu sabiedrībā viņam tagad vajadzētu meklēt aizsegu, bet mājās viņš iedomājoties, ka drīkst ļaut sev pilnu vaļu. Hilda ievēroja, ka Bretšneiders aši pagrieza galvu uz sievas pusi un, ne vārda pretī neteicis, pacieta viņas skatienu, kas uzzibsnīja kā niknai kaķei.

Doktors piegāja pie grāmatu skapja. Viņš sacīja, ka gribot kaut ko uzdāvināt vēstules rakstītājam.

—    Sauksim viņu vārdā, kas viņam tikumiski piederas, — jūsu bērna tēvam … — Vērdams vaļā šaurās, stiklotās durvis, doktors sarunājās ar grāmatām: — Cilvēks nedzīvo no maizes vien. Atbrīvoties no bailēm nozīmē uzņemties atbildību. Bailes cilvēkam saliec līku

muguru. Bet atbildība, ko tas uzņēmies, dara muguru taisnu un stipru. Cilvēks, kas uzņēmies atbildību, turas taisni un stalti . ..

Viņš izņēma biezu sējumu no kārtīgi rindā salikto grāmatu vidus, pievilka vienu no krēsliem ar augstajām atzveltnēm pie rakstāmgalda un lēni un prātīgi atskrūvēja pildspalvu, lai ierakstītu grāmatā veltījumu. Bretšneiders palūdza Inesi, kas pašreiz rosījās pa istabu, iekurināt mākslīgajā kamīnā ielikto krāsniņu. «Vectēvam» varbūt sākot salt kājas. Inese tūdaļ steidzās to izdarīt, bet doktors, pie rakstāmgalda sēdēdams, nomurmināja paldies — tas nemaz neesot bijis vajadzīgs. Pēc tam viņš grāmatu pasniedza Hildai — nodošanai īpašniekam. Tas bija Romēna Rolāna darbs, un doktors Joti cienīja autoru, «šo francūzi līdz sirds dziļumiem, kas tā mīlēja cilvēkus un pat vāciešus …».

—    Es jūsu bērna tēvam, — viņš sacīja Hildai,

—    grāmatā ierakstīju kaut ko latīņu valodā. Domāju, viņš sapratīs un pārtulkos to jums un bērnam vāciski. Tā ir kāda sena sentence. Vienu vienīgu vārdu atļāvos skaidrākas saprašanas labad mazliet pārveidot. — Doktors pasmaidīja. — Drīz viņš varēs sākt lasīt. Un, ja tas tomēr nelīdzēs, tad belziet viņam ar grāmatu pa pieri: vārdu pret vārdu, zobu pret zobu …

Hanss uzaicināja sievastēvu vēl brītiņu pakavēties. Bet pēdējais Glesins pavīpsnāja viedi kā vecs ķīnietis un pārmeta priekšautā iesieto nastiņu ar visu gudrā sholāra galviņu pār plecu. Novēlējis visiem labu nakti, viņš, ārā iedams, pa pusei noskaitīja, pa pusei nodziedāja bērnu dziesmiņu:

Viņš lokā nāk, viņš dejot sāk Un rāda stiķus, ko viņš māk.

Hilda paraudzījās veltījumā un, zināms, saprata vienīgi parakstu vācu valodā: «… kaut personīgi nepazīstot, — Jūsu Dr. Fridrihs fon Glesins.» Inese, lūkodamās viņai pār plecu, arī nespēja tūliņ brīvi pārtulkot latīņu tekstu. Tas, acīm redzot, bija mazliet sarežģītāks par tādām sentencēm kā «ora et labora» vai citām tamlīdzīgām bieži lietotām, bet īstenībā visai tukšām gudrībām, ar kādām pusizglītoti ļaudis labprāt grib izlikties

par gaužām izglītotiem. Inese lika vīram pārtulkot tekstu un, lai tas pārāk nepretotos, labinājās klāt:

—    Es taču tev reiz palīdzēju latīņu valodā, bet tu man, kā pats mēdzi teikt, «skaidrā un godīgā» vācu valodā. Vai tu, mīļo Hans, man toreiz nesolījies visu mūžu palīdzēt skaidrā un godīgā vācu valodā? — Šāda bumeranga trāpīts, Bretšneiders stenēdams sēdās pie grūtā darba, kaut gan Ineses argumentācija viņam nešķita īsti loģiska. Vajadzēja ņemt palīgā «veco Georgi» — skolas laika latīņu valodas hrestomātiju un turklāt vēl gramatiku. Viņš novaidējās, bet Inese smējās: — Redzi nu, kā tev pašam jālauž vaļā aizmūrētās katakombas …

«Kā sieviete sievietei» Inese uzdrošinājās apjautāties par Leu, kurai vēstule bija rakstīta. Hilda bez kaislībām un naida izstāstīja visu, ko zināja par Leu. Bet viņa ne par pirksta platumu neatkāpās no «patiesības, ko reiz bija atzinusi»:

—    Tici man, viņš visu mūžu skries pakaļ šai Leai un meklēs viņas pēdas. Un es taču nemaz netaisījos viņam to liegt. Bet es zinu, ka viņš skrien pakaļ tukšai iedomai… — Arī šo viedokli Hilda mācēja pamatot:

—    Viņa atgriezās mājās daudz agrāk nekā mēs. Bet nevienu vienīgu reizi viņa nav par Rūdiju apjautājusies. Ja nu tā tiešām būtu bijusi īstā, lielā mīlestība . .. Saki, Ines, vai tu vispirmām kārtām nesteigtos pie tā, kas tev mīļš, par ko tu būtu bēdājusies, svešumā dzīvodama? …

Inese gan piekrita, tomēr nespēja aiztaupīt Hildai pārmetumu:

—    Ja kaut kas nostātos starp mani un cilvēku, kuru es mīlu, teiksim, cita sieviete, tad es vispirms noprasītu savam Hansam: ko mēs viens otram apsolījām, un ko es — es neesmu izpildījusi? Ja viņš nezinātu, ko atbildēt, es aizietu pie tās otras, lai no viņas uzzinātu, ko es — es savā solījumā neesmu izpildījusi. Ja arī viņa prastu man atbildēt tikai ar greizsirdību, es pievāktu bērnus un iztriektu viņu no ģimenes svētnīcas. Tad taču vainīgais būtu viņš, vai ne? …

Bretšneiders ievaidējās: — Drausmīgi…

—    Kāpēc tu neaizgāji pie Leas un neizrunājies — godīgi un atklāti, un bez asarām, kā pieklājas?

—    Es … kā tad es varēju …

—    Redzi nu, māšulīt, es jau domāju, ka mana diagnoze ir pareiza: tu sirgsti ar pazemības kaiti. Tā ir ļauna indeve, kas piemetas daudzām sievietēm, kad es tev saku … — Kad Hilda kā nobijusies atrāvās no Ineses, tā vēl jo nesaudzīgāk centās viņu pārliecināt:

—    Vai tev liekas — tu neesi tāda pati kā visi cilvēki, vai tu vēl arvien domā, ka pastāv augstākas un zemākas kārtas? Vai tu sevi vēl arvien uzskati par kalponi un pelnrušķīti, par kājslauķi ar dzīva cilvēka dvēseli? Hilda . . . Māšulīt. ..

Asaras kāpa kaklā, Hilda tās norija un glābās uz vienīgās saliņas šajos lielajos ūdeņos:

—    Lai viņš pasaka — jā vai nē. Viņam taču pašam jāzina, ko viņš grib. Jā vai nē — tā esmu nolēmusi, Ines …

Tur sliežu malā šī sala vēl bija diezgan stabila un droša; lietair^is rīts to jau mazliet pairdināja, bet zem plūškoka Hildai uzmācās neizprotamas ilgas, un tagad pārmetumi draudēja pavisam saārdīt viņas drošo patvērumu.

—    Tā nu es tomēr esmu nolēmusi, — Hilda klusi atkārtoja.

—    Tā sievietes ir domājušas jau pārāk ilgi. Kā gan mīlestība un laulība var būt laimīga, kamēr mēs jūtamies atkarīgas no vīrieša? Parasti jau gan notiek otrādi, bet labi nav arī tā. No sākuma viss rit gludi. Bet pēc septiņiem laulībā pavadītiem gadiem — tas ir viskritiskākais brīdis — izrādās: virs sāk justies kā nastu nesējs ēzelis, kam viss jāizlemj, sieva savukārt jūtas kā ēzeļa dzinēja, un ne viens, ne otrs nav laimīgs. Es gribu, lai man būtu mllš vīrs, nevis ēzelis, kas jādzen, un zini vēl ko . . . — Inese piestūma soliņu pavisam tuvu pie Voltēra krēsl,a, pie šā drausmīgā moku krēsla, un iečukstēja Hildai ausi: — … un zini vēl ko: lāgiem man gluži labi patīk izjust viņa spēku. — Un tad vēl klusāk piebilda: — Un viņam ari — manējo . ..

divkosība, mulsinoša daiļrunība vai aizsmakusi, neskaidra murmuļošana. Un tieši šajā veidā vācu viltus vadoņi to izmantoja ar drausmīgu profītu. Šis bezpersoniskais vārdiņš, kuram neviens neprasa pierādījuma, uz kuru cilvēki ticīgi paļaujas, bija svarīgs ierocis, lai vācu tautas lielākajai daļai sajauktu prātus. Hitlera laupītāja žargonā pārtulkojot, tas nozīmēja providenci. Bet ari uz cilvēkiem, kas nekad nav ieredzējuši Hitleru un nekad par viņu labu nerunās, šis vārds iedarbojās it kā reliģisks veidols. Tu pati, Lea, rotaļājies ar šo vārdu, pie loga stāvēdama un teikdama: — Tas nāk tieši uz mums.

Varētu atrast vēl daudzus citus šādus tīri vāciskus piemērus: es to dzirdu, es to redzu un tā joprojām. Bet, ko šis bezpersoniskais tas nozīmē Tavā dzīvē, par to Tu klusēji. Šo to jau nu varu arī pats piedomāt. Kāpēc Tu tik bieži zaudē mēra sajūtu? Kāpēc Tu piespiedi to puisi, to Rūdiju, aizbēgt? Kāpēc Tu pēkšņi sāki zaimot Koras piemiņu? Vai tad Tu nemīļoji Koru kā jaunākā māsa vecāko? Es jau sāku baiļoties — varbūt Tevi un citus jaunus cilvēkus Vācijā piemeklējis tik briesmīgs posts, ka jūsu cerības un jūsu mīlestība, un ticība cilvēkiem nekad vairs nespēs pacelties spārnos. Es jau sāku baiļoties, ka izmisums apracis jūsu cerības, ka jūs nīstat mīlestību un neticat vairs nekam. Nobijos, ka tas jūs noliecis pavisam pie zemes un jūs jūtaties niecīgāki par pēdīgo mēslu. Bet, kad tagad vēlreiz visu pārdomāju, redzu, ka tik ļauni ar jums nemaz nav, redzu, ka īstenībā Tu un arī pārējie tomēr esat labākā stāvoklī, nekā paši gribat atzīt. Es taču redzēju jūsu pretestību tam nezināmajam, nepierādāmajam iedomu rēgam. Redzēju pretrunas ari Tevī: tauriņiem līdzīgos puķuzirnīšus, kas aug virs īrisiem, flirtējošo pozu, kad Tu pieminēji sūros bumbierus, naidu pret spieķi, Tavu vaidu spieķi, un visas pārējās reālās parādības, kas slēpās aiz bezvārda rēga.

Maskava un Parīze, tas ērma automobilis, kas atveda pagātni, lidmašīna ar bumbu. Tev konkrētā dzīve tomēr ir tuvāka par abstraktajām domām. Un, kad es redzu veselīgu pretestību, tad droši zinu, ka vēl ir cerība. Un pienāks diena, kad ari Tu sapratīsi, ka lie

tas, par kurām Tu runā, nepastāv sevis pašu labad, bet mūsu labad.

Cik daudz seju es šajās Vācijā pavadītajās dienās redzēju, kurās pārlieku skaidri atspoguļojās drausmīgais teikums: nekam vairs nav nekādas jēgas. Bet cik daudz seju redzēju ari, kuras pauda: vēl viss var griezties par labu. Es redzēju pretrunas . ..

Drēzdenē vēlreiz gluži nejauši sastapu vecāko leitnantu Grišinu. Mēs ilgi runājām par vācu tautas dziļo depresiju un par tās iekšējām pretrunām. Viņš sacīja, ka lielais vairums vācu jauniešu seju nepaužot viņam nekā cita kā izsalkumu — pēc maizes, pēc darba, pēc cilvēciskas uzticēšanās. Šim sejām tikai jānoņemot maska, kas tām tikpat kā pieaugusi, — garīgās nabadzības augstprātīgā maska. Citiem vārdiem — vāciešiem vispirms jāiemāca just ar jutekļiem un tikai pēc tam atzīt ar saprātu. Un viņš nocitēja — man šķiet, ar zināmu rūgtumu — teikumu, kas nu jau ir gandrīz simt gadu vecs: «ļr pienācis laiks komunistiem visas pasaules priekšā atklāti pasacīt savus uzskatus, savus mērķus, savas tendences un pasakai par komunisma rēgu likt pretī pašas partijas manifestu.» Es redzu pretrunu: šo teikumu uzrakstījuši vācieši, un vācieši par to ir cīnījušies — devušies pagrīdē, aiz dzeloņstieplēm, emigrācijā un pat nāvē. Ja Tu to, kas tagad Tevi sargā no visām pusēm, Lea, atskārtīsi un pratīsi nosaukt īstā vārdā, tad redzēsi, ka Tavā dzīvē viss vērsīsies uz labu.

Bet, tā kā es neceru, ka Tu mani tūliņ un bez kavēšanās no pārlieku vienkārša domātāja paaugstināsi cēla lietpratēja pakāpē, atļaušos savu mažora tēmu novirzīt uz vieglu skerco, iekams nonāku pie kodās. Gribu Tev atgādināt kādu īstu vācu domātāju, kuram, kaut arī visai draiskulīgā veidā, tomēr visas dzīves parādības bija ļoti tuvas. Proti, es domāju par zēnu, kas piedzima Annai Vibekai Saksijā, Kneitlingenas ciemā pie Elmas meža, par visa nepierādāmā vācu tas lielo pretinieku, lielo dzīves pazinēju Tilu Pūcesspieģeli. Vai atceries vēl, kā viņš ieradās Prāgā un uzdevās par lielu gudrinieku atbildēšanā uz jautājumiem, kurus citi lieli gudrinieki neprata citādi iztulkot kā vien ar to pašu bezpersonisko «tas»?

Nākamajā, dienā, kā stāsta teiksma, esot sapulcējušies visi doktori un zinību vīri. Tur ieradies arī Pūcesspieģelis kopā ar savu dzīvokļa saimnieku, pāris dūšīgiem puišiem un vēl dažiem pilsoņiem, lai spētu atsist varbūtēju uzbrukumu, kas viņam draudēja no studentiem.

Viņam lika uzkāpt uz krēsla un atbildēt uz jautājumiem, ko viņam uzdošot. Un pirmais jautājums, kuru viņam uzdeva rektors un uz ktiru viņam vajadzēja pareizi un patiesīgi atbildēt, skanēja: cik jūrā esot ūdens. Ja viņš nevarēšot uz jautājumu atbildēt un atbildi izskaidrot, viņš tikšot tiesāts un sodīts par to, ka, muļķis būdams, jaucies zinību mākslā. Bet Pūcesspieģelis nevilcinādamies atbildēja:

—    Godājamais rektora kungs, lieciet apstāties citiem ūdeņiem, kas no visām malām satek jūrā, tad es to izmērīšu, pierādīšu un pateikšu taisnību, un tas nemaz nebūs grūti! — Rektors nespēja apturēt ūdeņus, tāpēc atteicās no atbildes un nelika mērīt jūru.

Tad rektors uzdeva otru jautājumu, teikdams:

—   Saki man, cik dienu pagājis no Ādama laikiem līdz šim brīdim! — Pūcesspieģelis atbildēja īsiem vārdiem:

—    Septiņas dienas, proti, kad tās apritējušas, sākas atkal nākamās septiņas. Un tā tas būs līdz pasaules galam.

Rektors uzdeva trešo jautājumu:

—    Pasaki — kur ir pasaulei vidus?

Pūcesspieģelis atbildēja: — Tas ir šeit! Mēs stāvam

pašā pasaules viducī. Un, lai jūs redzētu, ka tas tiešām tā ir, lieciet to izmērīt ar auklu, un, ja par salma platumu nesaskanēs, lai tad es palieku par meli.

Bet rektors tomēr labāk atteicās atbildi pārbaudīt un, nu jau pavisam apskaities, uzdeva ceturto jautājumu:

—    Saki — cik liels ir atstatums no zemes līdz debesīm? — Pūcesspieģelis atbildēja:

—    Tas nemaz nav tālu! Ja debesīs kāds pasaka vārdu vai iekliedzas, to tūliņ zemes virsū var dzirdēt. Uzkāpiet debesīs, un es te lejā jums uzsaukšu kādu vārdiņu, pavisam klusu, un jūs to sadzirdēsiet. Bet, ja nesadzirdēsiet, lai tad es palieku par meli.

Rektors ar atbildi likās apmierināts un uzdeva piekto jautājumu: cik lielas esot debesis. Pūcesspieģelis atbildēja:

—    Debesis stiepjas tūkstoš asu platumā un paceļas tūkstoš olekšu augstumā, liekas, nieks vien tur varētu trūkt. Un, ja jūs tam neticat, tad noceliet no debesīm sauli, mēnesi un visas zvaigznes un pārmērījiet, gan tad redzēsiet, ka man taisnība, kaut arī jums tas nebūtu pa prātam.

Ko lai viņi būtu sacījuši? Pūcesspieģelis zināja atbildes uz visiem jautājumiem, un gudriniekiem vajadzēja vien piekrist. Bet, pārspējis zinību vīrus atjautībā, viņš vairs ilgi tajā vietā neuzkavējās. Viņš baidījās, ka tie varētu ņemt to ļaunā un tad viņam klātos plāni. Tāpēc viņš novilka garos svārkus un devās uz Erfurti.

Tik gudri Annas Vībekienes dēls izrīkojās Prāgā, kad tur vēl dzīvoja krietni kristīgi ļaudis, kā rakstīts hronikā.

Lai tas būtu pierādāms, viņš pieprasīja, lai to izmērī. Un vēl citādi viņš pierādīja savu gudrību un attapību: laidās lapās, lai mācītie kungi viņam ar dūrēm par to nesamaksātu. Viņš patiesi bija savā laikā gudrs un drosmīgs vīrs! Un turklāt nemaz nebija dogmatiķis.

Mana šķelme Kora zināja visu Pūcesspieģeli no galvas vāciski tikpat labi kā Sveiku čehiski. Viņa teju teju būtu mani pierunājusi niknās meža cūkas aizbiedēt ar klarnetes spēli. Viņa sacīja: nerra zvārguļi esot vislabākais ierocis cīņā pret Hitlera un Henleina fašistiem. Viņu nebija iespējams pārliecināt, ka tā nav. Bet cik dārgi viņai par to vajadzēja samaksāt, cik dārgi! Man nepietika drosmes jums un citiem cilvēkiem izstāstīt Koras ciešanu stāstu. Tikai Franciskai pastāstīju, ko esmu dzirdējis no aculiecinieku mutes un no tādiem, kas to savukārt dzirdējuši no aculieciniekiem. Pats no sevis kaunēdamies, nestāstīju. Ja es būtu aizvedis savu šķelmi kaut vienu pašu soli tālāk no viltīgā nevainīgās paļāvības bezdibeņa, varbūt viss būtu noticis citādi. Kad Hitlera kareivji, bungas rībinādami, iesoļoja Prāgā, viņa izbāza grīdas skrubi pa logu. Un ari mans kolēģis Dāvids Goldbaums, pie kura dzīvojām kā apakšīrnieki, zobojās par manām bažām. Es paņēmu dzīvokļa atslēgas un ar smagu sirdi posos projām. Tā tas bija norunāts ar biedriem. Dāvidu aizveda jau pēc trim nedēļām un kaut kur bezgodīgi noslepkavoja, kaut gan viņš godīgi bija četrus gadus nokalpojis ķeizariskajā un karaliskajā armijā. Vēl gan palika viņa sieva un meita Mirjama ar sešstūrainām zvaigznēm uz muguras. Vēl Jungmannovas lielajā dzīvoklī palika arī mana šķelme. Kad meža cūkas taujāja pēc manis, viņa atbildēja allaž vienu un to pašu:

—   Aizbrauca uz Erfurti; viņš sacīja, ka braukšot uz Erfurti, vairāk es nekā nezinu.

Meža cūkas to nesaprata, slepeni novietoja mājā okšķeri — gadījumam, ja es atgrieztos no «Erfurtes». Dzīvokļa atslēgu nēsāju kabatā. Kad reiz kādā lietainā naktī taisījos doties pie šķelmes — man šķita, ilgāk nespēju to izturēt, — tiku brīdināts. Mani brīdināja Karels. Es tomēr gāju, bet pa ceļam iemetu dzīvokļa atslēgu Vltavā. Un tas bija labi darīts. Šķelme nebūtu pratusi to noklusēt, ar vārdiem viņa varbūt to nebūtu izpaudusi. Bet viņa pēc tam caurām dienām būtu dziedājusi, trallinājusi un svilpojusi. Un meža cūkām bija īpašas metodes. Kad viņi izsauca Koru uz reģistratūru un vaicāja par vecākiem, viņa atbildējusi, ka māte esot pēc visiem dokumentiem vāciete. Tur nekas neesot grozāms. Bet viņa — negribot kungiem to slēpt — esot ārlaulības bērns un līdz kāzām saukusies mātes uzvārdā par Blēju. Droši vien viņas tēvs esot kāds čigāns — katlu lāpītājs vai ebreju pauninieks, jo pret šiem nabaga ļaudīm māte — Blēja — esot allaž izturējusies ar dziļu līdzcietību. Vācieši neesot uz šā āķa uzķērušies, bet — tā stāsta mājas iedzīvotāji — uzbrēkuši, ka neļaušot katram čehu un komunistu bastardam viņus aiz deguna vazāt. Manai mīļajai šķelmei vajadzēja braukt spaidu darbos uz Vāciju. Viņu patiešām aizsūtīja un nometināja pie kāda zemnieka Erfurtes apvidū, lai redzētu, vai bēglis nemeklēs viņu rokā. Taču viltīgās meža cūkas nenovēlēja mums ilgi šo

drošo atšķirtību. Viņa drīz atgriezās; nu viņai vajadzēja strādāt kādā klubā, kuru drīkstēja apmeklēt vienīgi vācu virsnieki un zināmas šķiras čehu publika; tur viņai ik vakaru vajadzēja dziedāt operešu ārijas, vācu tautas dziesmas vai frontes dziesmiņas. Šajā laikā viņa esot kļuvusi ļoti noslēgta. Dažu labu nakti noslēpos šķērsieliņā netālu no kluba. Redzēju viņu nākam, redzēju, kā viņa pavisam tuvu pagāja man garām. Man pat šķita, ka redzēju ēnas, kas viņai sekoja. Kādu nakti šī ēna bija resns vācu majors, kas sāka viņai uzmākties. Domāju: tu nedrīksti mesties viņam virsū! Nedrīksti mesties virsū! Pavilku platmali dziļāk uz acīm un — tomēr metos virsū. Bet par vēlu. Viņa bija nosviedusi kurpes un basām kājām aizbēga no manis. Neremdētas kaisles negantajās dusmās majors sabradāja viņas kurpes. Tajā brīdī es jutu, cik tas ir grūti, ka nedrīkst nokaut tādu meža cūku. Bet personisku motīvu dēļ nedrīkst pakļaut briesmām ne sevi, ne savus biedrus. Kaut jel man tajā naktī vēl bijusi dzīvokļa atslēga . . . Kopš tās nakts mēs pagādājām Korai neredzamu pavadoni. To noorganizēja Karels, maizniekzellis Karels.

Nezinu, vai Karels jelkad tika runājis kaut vārdu r ar viņu. Viņš pats man nekā neteica, un es viņam vairs nevaru to pavaicāt, arī viņam vairs ne. «Azartistam,» allaž mēdza teikt Karels, «nav rītdienas.» Bet man tomēr liekas, ka viņš ir runājis ar Koru. Kādu pēcpusdienu ieraudzīju, ka Kora, mana šķelme, sēž priekšpilsētas kinoteātrī, kur es toreiz, saukdamies Antona Siveka vārdā, strādāju par kinomehāniķi. Nevarēju viņu neieraudzīt pa mazo lodziņu starp abiem aparātiem sēžam zālē, jo pēcpusdienu seansos šajā nomales kinoteātrī nekad nebija daudz apmeklētāju, un tajā pēcpusdienā zālē nesēdēja vairāk par desmit, divpadsmit cilvēkiem. Pēc okupantu pavēles tika izrādīta sentimentālā pseidočehu filma «Zelta pilsēta».

Viņa bija nosēdusies lētajās vietās pašā rindas vidū, un, kad satumsa, viņa noņēma mazo cepurīti, to pašu mazo cepurīti ar vanaga spalvu, kuru viņai dāvināju trīsdesmitajā dzimšanas dienā. Četri gadi bija pagājuši kopš tā laika. Stāvēdams pie mazā lodziņa, es viņu

redzēju, un mūs šķira siena, stikla rūtiņa un divdesmit metri telpas. Pār viņas kastaņbrūnajiem matiem virmoja «Zelta pilsētas» trlsuļainā gaisma. Šo gaismu, kādā mirgoja debesis pār mūsu pilsētu, nacistu kinokamera nebija varējusi okupēt, tā bija un palika mūsu. Es viņu redzēju, viņas matus, plecus, dzimumzimlti zem kleitas, redzēju bezbēdīgo smaidu un sīkās krunciņas, kad viņa sarauca deguntiņu, redzēju viņas nevainīgās, paļāvīgās acis, kas tik neprātīgi prata tīksmināties ap katru raibu akmentiņu, redzēju viņas kājas, kas tik labprāt neapautas staigāja pa lauku ceļiem. Nekad manas acis mīļo šķelmi nebija skatījušas tik spilgti un skaidri kā tajā brīdī. Nekad viņa nebija man ciešāk pieglaudušies, nekad manas rokas nebija viņu maigāk glāstījušas kā tajā brīdī. «Manu veco Jaroš,» viņa mēdza teikt. Un es nebrīnītos, ja tajā brīdi saltā ķieģeļu siena, kurā bija izkalts mazais lodziņš, pārvērstos par viņas dzīvo miesu. Un, ja man pēc tam nebūtu uztūkuši pirkstu kauliņi un aplauzti nagi, es to vēlāk varbūt noturētu par manu pārkairināto nervu izraisītu vīziju. Visu laiku domāju tikai vienu: tu nedrīksti viņai rādīties, tev nedrīkst notikt nekāda kļūme, varbūt viņu piespieduši atnākt šurp . .. Kāpēc es tonakt neaizgāju pie viņas? Es būtu tikai nostājies pie mūsu durvīm, un viņa būtu sadzirdējusi manu elpu . .. «Azartistam nav rītdienas,» man tajā vakarā teica Karels.

Dažas nedēļas vēlāk tika nogalināts Heidrihs. Viņa saplosītais mētelis bija iekārts kādā skatlogā pie Vaclava laukuma — fogta mētelis. Man stāstīja, ka Kora, tam garām iedama, esot nospļāvusies. Taču es domāju, ka tas ir safantazēts. Bet neapšaubāma īstenība ir tā, ka ebreju izvešanai, kas pēc tam sākās, par upuri krita arī Goldbauma kundze un Mirjama. Tajā dienā, kad aizveda abas Goldba urnas, manai šķelmei vajadzēja iepriecināt huņņus ar vācu tautas dziesmām. To es uzzināju no pianista, kas ik vakarus spēlēja pavadījumus. Es visādi izmocījos, lai no šā tautieša sīkāk uzzinātu, kā viss bija norisinājies. Jo kopš tā vakara mūsu galīgā šķiršanās kļuva droša un neizbēgama kā nāve. Melnā kleitā viņa iznāca uz estrādes, turēdama

rokā dzeltenu rozi. Programmu viņai vajadzēja sākt ar «Lilli-Marlēnu». Viņa pacēla rozi pie krūtīm, un, iekams pianists paspēja uzsist pirmos akordus, mana mīļā šķelme sāka dziedāt: «Es nezinu tiešām, kālabad tik skumīgs esmu …» Resnais majors izrāva revolveri no maksts. Ak, nebūtu jel tas nelietis bijis tāds nelga, nebūtu jel viņš, ķērkdams kā veca bāba, pašāvis garām, ar to paildzinādams viņas ciešanas vēl par pusgadu, kamēr viņa nonāca līdz Terezienštates nometnes sarkanajai ķieģeļu sienai. ..

Es piespiedu pianistu runāt. Viņš negribēja nekā sacīt, jo kaunējās, ka nebija piesitis tos dažus akordus pavadījuma, kas būtu bijuši dzīvības vērts. Man bezgala riebās viņa siekalainā nožēla, kad viņš man lūdza piedošanu.

Maijā biju Terezienštatē un nostaigāju to pēdējo ceļu, kuru vajadzēja noiet manai šķelmei un viņas ciešanu biedrenēm. Šis ceļš ved caur kazemāta tuneli. Tur no dziļām alām dvesmoja trūdu smaka kā no sadīgušiem kartupeļiem. Viņai droši vien šī smaka likās jauka. Kad mūsu mājas pagrabā Karlsbādē kartupeļiem pavasaros sadīga asni, viņa allaž sēdās klāt un tos aplauza. Bērnībā viņa kopā ar māti bija gājusi pie zemniekiem strādāt… Pa labi no tuneļa ir tērauda durvis, tās ierīkotas mūrī, kas stiepjas visapkārt nāves soda izpildīšanas laukumam. Aiz šīm durvīm viņa to ieraudzīja visā kailumā, drausmīgo, bezpersonisko vācu to — ložmetējus, kas bija novietoti dēļu nojumē, lai bendes nesamirktu, ja tobrīd gadītos lietum līt. .. Nāve bendeskalpa izskatā bija atnākusi no fašistiskās Vācijas …

Negāju vairs atpakaļ pa nāves taku. Kopā ar savu šķelmi devos projām pa lauku ceļu, kurš sākas tūliņ aiz kazemāta tuneļa, pa lauku ceļu, kurš vijas kalnup, pa ceļu, pa kuru viņai tā patika iet basām kājām, pa kuru ejot viņa sisināja kā sienāzis un trallināja kā cīrulis. Vai mēs bieži maijā nestaigājām pa lauku ceļiem: Kora, Tu — Lea, Teo un es? Vai Tu nečivināji un netrallināji kopā ar Koru? Teo, mans mīļais vācu skolmeistars, nespēja noturēties — viņš apstājās, jūsmīgi pavicināja cepuri un noskandēja:

Vits krāšņos ziedos,

Līgo ik zars,

Un tūkstoš balsīs Skan mežs un ārs.

Ikviens mūsu saimē Ielīksmots tiek.

Ak zeme, ak laime.

Ak saule, ak prieksl

Ai Lea, kaut Tu atrastu ceļu atpakaļ pie skaistā, skaidrā un noteiktā vācu vārdiņa tas, ko Tev ik uz soļa rāda pati daba! Kaut Tu kopā ar visiem pārējiem vācu jauniešiem atrastu šo ceļu, tad jūs sāktu just, ka varat atkal uzticēties zemei un debesīm . ..»

Vēstules beigās Hladeks lūdza nodot sveicienus «nejaukajam Heinriham» un arī nepazīstamajai «jaunākajai Līzei», ko tas atvedis līdzi un kas visu karā zaudējusi. Bez tam, Hladeks vēl pierakstīja, viņam nebūtu nekādu iebildumu, ja Lea šo mažora tēmu kādreiz nospēlētu Rūdijam un viņa meitenei.

Kad Jaroslavs Hladeks šajā naktī nolika spalvu, bija jau pāri pusnaktij, bija jau sācies tūkstoš deviņi simti četrdesmit piektā gada pirmais septembris.

Ar šo notikumu tad arī varētu pagaidām beigt mūsu plaši sazarojušo stāstu. Viss, kas par galvenajiem varoņiem sākumam bija sakāms, ir pateikts. Divi no viņiem — Hilda un Rūdijs, ja tas arī stāstā netiek tieši parādīts, taču to var droši paredzēt, — sasnieguši to robežu, aiz kuras sākas kaut kas jauns, kaut kas stabilāks par bijušo . . . Bet to vairs nav iespējams attēlot, neskarot simtiem jaunu attieksmju ar citiem cilvēkiem, notikumiem un apstākļiem. Kad Hilda šajā rītā apciemos Rūdiju, tad vispirms viņš tai lūgs, vai tā nevarot aizdot mazliet naudas, jo viņam vairs neesot ne feniņa, bet viņš taču gribot nosūtīt anketu: — Tu jau zini, Hilda …

Hilda iedos viņam naudu, turpat tuvumā viņa dzirdēs Inesi smejamies; viņa nosūtīs vēstuli skolu padomniecei Elzai Pola kundzei un pierakstīs vēl pati klāt to, uz ko viņu sadrošinājis Bretšneiders. Viņa arī neprasīs vairs Rūdijam, lai saka «jā» vai «nē», bet apsēdīsies pie slimnieka gultas un sacīs, ka tas jāsauc par Reinhardu, ja būs zēns. Viņi abi nojautīs, ka pēc šā

sākuma būs jārod aizvien jauns sākums. Pagaidām Hilda aiziet no slimnieka gultas un no vecās, klusās mājas patiesi labās cerībās. Un tas šobrīd ir vissvarīgāk.

Pagaidām viņa dosies uz Rorenu pie Līzbetes un Folmeru mātes. No turienes ceļš uz slimnīcu ir divreiz īsāks nekā no Reifenbergas. Viņa grib Rūdiju apciemot divreiz nedēļā. Ar Reifenbergu viņa sastapsies arī pie Rūdija gultas: sastaps māti, tēvu un Rūdija jaunāko brāli un māsu, kurus vēl nepazīst, jo Dora tos «grūto laiku dēļ» aizsūtījusi uz laukiem pie zemniekiem. Itin pārsteigta viņa slimnīcā sastaps arī Elzu Polu, stingri tai apsolīsies iet strādāt un tiks pieņemta darbā.

Bet pēc divām nedēļām viņa Rūdijam rokā ieraudzīs Hladeka vēstuli, izlasīs to un, tāpat kā Rūdijs, pratīs saskatīt vēl šo to starp beigu rindām. Tas izraus pēdējo ērkšķi, kas viņai vēl duras sirdī. Inese viņu izbārs par vilcināšanos sastapties ar Leu. Pašas Leas rakstītā vēstulē viņa izlasīs, ka Armīns Zāligers esot atgriezies Reifenbergā un uzvedoties «kā cilvēks, kas cenšas būt pieticīgs un godīgs», izlasīs, ka Lea Fīslere kopā ar tēvu van Boudenu aizbraukusi «uz dažiem mēnešiem varbūt» uz angļu zonu, viņai esot žēl, ka prasījusi Rūdijam, «Jums, manu mīļo Barbarion, lai izlīgstat ar Armīnu Zāligeru». Lai viņš rīkojoties, kā pats gribot. Bet Hildu (gluži pretēji Rūdijam) tas nepavisam neuztrauks. Viņa domās, ka no šā Zāligera viņai nekādas briesmas nedraud. Un viņa ticēs un tāpat ticēs arī citi cilvēki, ka atgriešanās padomju zonā runā viņam vienīgi par labu. Laikam viņam tomēr notikumā ar Herbertu Folmeru sirdsapziņa ir tīra.

Un tad septembra pēdējās dienās viņa no Rorenas dosies pakaļ Rūdijam. Folmeru mātes istabiņā viņš visiem izlasīs priekšā, ko Hladeks rakstījis par savu mīļo šķelmi. Folmera mātei šis stāsls dos daudz spēka. Arī Līzbetei, kas saņēmusi jaunsaimniecību un sagājusi kopā ar strādīgu vīru, kurš nepārtraukti sūc īsu kaļķīti, šis stāsts dos daudz spēka. Un arī Rūdijā tas modinās pavisam jaunas jūtas. Hermanis Henne ar sievu arī būs turpat. Henne vairs neturēs Rūdiju

aizdomās, ka tas aiz draudzības nostājies hauptmaņa Zāligera pusē. Bet viņš sacīs, ka tomēr vēl nespēj atbrīvoties no aizdomām pret Zāligeru un lai Rūdijs tāpēc mazliet paspicē ausis — taisnības labad …

Un tad Rūdijs un Hilda dosies pa garo šoseju, kas ir kā taisni nostiepts diegs, atpakaļ uz Eberšteti. Rūdijam vēl roka būs saitē un mugurā Herberta Folmera brūnais uzvalks, bet Hilda būs uzvilkusi Ineses Bretšneideres raibo kleitu. Pie sniega aizsargu grēdas viņi apstāsies, kā aitas sabāzīs kopā pieres un teiks: — Te ar mums abiem viss iesākās … — Bet kopš tā laika tīrumā aiz grāvja jau nobriedusi pīTmā pēckara labība. Vini domās par bērnu un ies tālāk.

Garais, taisnais ceļš šoreiz viņus ievedis skolas aulā, no kurienes darbā tiks izvadīti Reifenbergas apriņķa jaunie skolotāji. Antifašistiskās jaunatnes grupa, kurā ir arī Urzula Bognere, tur dziedās. Ernsts Rotlufs runās par «patiesi demokrātisko, progresīvo un brīvo garu, kam jāvalda visās skolās un mācību iestādēs», Elza Pola runās par uzticību, kāda vecajiem skolotājiem jājūt pret jaunajiem un savukārt jaunajiem skolotājiem pret vecajiem, jo tā ir nepieciešama kā gaiss, ko elpojam, un skaista kā spožā saule, kas mirdz pār jauno Vāciju, pār miera zemi. Un tomēr daži vecie skolotāji būs nobažījušies, un vienam otram no šiem dažiem ne visai būs pa prātam turpmāk strādāt kopā ar šādiem tādiem «uz lielceļa salasītiem» kolēģiem.

Bet visbeidzot profesors Fīslers, rokas plaši izvērsdams, iezīmēs laikam barojošas mātes krūtis un sacīs: — Cik bezgala daudz cerību …

Max Waller Schulz

WIR SIND NICHT STAUB IM WIND

Roman

einer unverlorcncn Generation Mitteldeutscher Verlag Halle (Saale)

Макс Вальтер Шульц МЫ НЕ ПЫЛЬ НА ВЕТРУ

Издательство «Лиесма»

На латышском языке

MĒS NEESAM PUTEKĻI VĒJA

Redaktore V. Kumuška. Māksi, redaktors A. Jegcrs. Tehn. redaktore Z. Ivanāne. Korektore A. Pavlovska. Nodota salikšanai 1966. g. 4. maijā. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 6. jūlijā. Papīra formāts 84X108'/«« 16,57 f iz. iespiedi.; 27,17 uzsk. iespiedi.; 29 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 63 kap. Izdevniecība «Liesma» Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20254*D2719. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 263.

A(Vācu)

Content

Šulcs Maksis Valters Mēs neesam putekļi vējā

PIRMĀ DAĻA. PIRMO GAIĻU DZIESMA

Pirmā nodaļa

Otra nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sesta nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

OTRĀ DAĻA PŪČU MIJJRĒSLIS

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodaļa

Trešā daļa. vecais koks

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa