Benua Pjers

Meža pils

Pjers Benua

MEŽA PILS

Landresī piestātni nekādā ziņā nevarēja pieskaitīt pie interesantākajām vietām pasaulē. Es tur izkāpu kādā miglainā 1931. gada rītā. Uz perona mani gaidīja kāds cilvēks. Nespēdams to pēc septiņpadsmit gadiem pazīt, varēju tikai uzminēt, kas viņš bija.

—     Cik tu laipns!

—     Lūdzu, lūdzu, ko niekus!

Mēs runājām, it kā tikai vakar būtu šķīrušies, taču vēl jutāmies drusku neveikli.

—     Kā tev klājas?

—     Kā redzi — ļoti labi.

—    Tas tiesa, tu neesi pārvērties.

—     Tu arī nē.

Pirms pieciem mēnešiem biju ievēlēts Akadēmijā. Šādi notikumi dažu dienu laikā acu priekšā liek iznirt visai mūsu pagātnei. Birst vēstules un telegrammas, lieliem pulkiem izceldamas no aizmirstības bezdibeņa sejas, kas šķita uz visiem laikiem mirušas, dīvainus tēlus, par kuriem pat nevaram atcerēties, vai esam tos kādreiz redzējuši. Šī pēkšņā augšāmcelšanās lavīna vieš vairāk melanholijas nekā prieka. Mūs apsveic tu-draūgi, par kuriem mēs nekā neatceramies, pat ne dzīves posmu un vietu, kur esam tos satikuši.

Tāds būtu bijis arī Žana Lebaruā liktenis, ja viņš nebūtu bijis tik uzmanīgs un pats sniedzis tuvākas ziņas. «Droši vien tu mani vairs neatceries, — viņš man rakstīja, — bet liekas neticami, ka tu būlu pilnīgi aizmirsis mūsu kara piedzīvojumus 1914. gada vasarā, ieiešanu Beļģijā caur Trelonu, steidzīgo atgriešanos Francijā caur Pils Solru, un to drūmo Zorejas nakti, un to gājienu caur Nuvionas mežu juceklī, kāds tur valdīja, vai ne?..» Žans Lebaruā! Pareizi, nu zināju gan, vai pareizāk sakot — atcerējos, ka inanā rotā bija kāds kaprālis ar tādu vārdu. Kas ar viņu nolika? Ak tā, viņš bija pazudis 26. augustā Anglankūras kaujā pie Uāzas. Par viņu nekas vairs nebija dzirdēts, tāpat kā par trim vai četriem viņa grupas vīriem. Ne krituši, ne ievainoti, nē, pazuduši! Un šis Lebaruā nu gluži negaidot iznira no tumsas! Laimes vēlējumi, ko viņš man sūtīja, pacēlās pāri parasto banālo apsveikumu līmenim. «Man liekas, — tā viņš man rakstīja, — tev Akadēmijā būs jācildina Ernests Laviss. Man nebūs tev jāsaka, ka viņš bija no Nuvionas. Lūk, kādēļ pieminu šī ciema vārdu. Ja tu kopš 1914. gada lur neesi bijis, varbūt tevi interesēs drusku tuvāk un izdevīgākos apstākļos iepazīties ar vielu, kur tavs priekštecis dzimis un kur tas līdz pul mūža beigām bieži mēdza kavēties. Tādā gadījumā piedāvāju tev savu viesmīlību. Pateicoties apstākļiem, varu tev būt arī par pavadoni šajā apvidū. Mana māja plaša, diezgan patīkama, un es tur dzīvoju viens. Atbrauc, ja gribi, un nebaidies, ka tu mani traucēsi.»

Pastkartē ar uzaicinājumu bija iespiesta šāda nosūtītāja adrese: Buasjērā, caur Bironfosu, Ēnas apriņķī, un mana bijušā pulka biedra tālruņa numurs. Domīgi ieliku to korespondences vākos ar uzrakstu «atbildēt». Tur tā palika līdz dienai, kad man likās, ka pienācis laiks sākt gatavot runu, un kad nolēmu stāties sakaros ar Žanu Lebaruā. Pateicos par viņa piedāvājumu. Paziņoju, ka vēlos to pieņemt. Drīz pienāca viņa atbilde. «Vistuvākā un ērtāk sasniedzamā ir Landresī piestātne, — viņš paskaidroja. — Tev atliek man tikai telegrafēt ierašanās dienu un stundu.» Nepilnu nedēļu pēc tam sēdos vilcienā. Starplaikā, kādēļ lai to slēpju, tiku diskrēti ievācis ziņas. Man tomēr bija jāzina, pie kā īsti viesošos. Vēstule, ko saņēmu no Laonas, mani apmierināja. Ēnas prefekts, ko pazinu un kam biju slepeni apjautājies, man atbildēja tā, ka man zuda pēdējās šaubas. Žans Lebaruā tai apvidū baudīja vispārēju cieņu. Viņš tur kopš 1919. gada vadīja vienu no lielākajiem būvniecības uzņēmumiem un pašlaik strādāja kara būvvaldes uzdevumā. Vēl nesen viņš bija iecelts par Goda leģiona virsnieku.

—     Kādas tev mantas?

—     Šī soma un viens čemodāns,-

—     Dod man bagāžas zīmi.

Mēs iznācām 110 stacijas. Arā vakara krēslā, kas jau sāka biezēt, trotuāra malā blakus stāvēja divi automobiļi. Viens bija liels limuzīns. Otrs dubļains un diezgan nolietots kabriolets.

Žans Lebaruā pasniedza limuzīna šoferim manu ceļasomu.

—    Ņemiet to, Luī. Saņemiet arī kunga bagāžas zīmi. Parūpējieties, lai tūliņ izsniedz vina čemodānu.

Viņš pagriezās pret mani un turpināja noteiktībā, kas mani tūliņ savaldzināja:

—      Norunāsim dienas kārtību, — viņš teica. — Esmu tā iekārtojies, lai rīt būtu brīvs, lai varētu tevi aizvest visur, kur tu vēlēsies. Bet šodien man vēl darīšanas. Nu tev jāizšķiras. Vai vēlies braukt taisni uz Buasjēru? Luī tevi aizvedīs. Launags gatavs. Visu pēcpusdienu tu varēsi iekārtoties, un vakariņās satiksimies. Bet varbūt labāk gribi braukt man līdzi šai kulbā? Tad es brīdinu, ka sevišķi patīkami tas nebūs. Es strādāju zem klajas debess, lietū un dubļos, un nevaru tevi pacienāt ar bagātu launagu, bet tikai vienkāršiem uzkožamiem, kādus var dabūt mazā lauku viesnīcā. Nu esmu tevi brīdinājis. Izvēlies.

—     Gribu braukt tev līdzi.

Viņš pasmaidīja.

—     Protams, man arī labāk patīk, ka tu brauc. Bet es nedrīkstēju tevi pierunāt.

Divi strādnieki iznesa čemodānu. Luī gāja tiem pa priekšu.

—     Brauciet uz Buasjēru, — mans mājastēvs viņam teica.

—     Kas pilī jādara, kungs?

—     Nekas sevišķs. Vakariņas, kā parasti, septiņos.

Viņš paskatījās manī.

—    Vai tev nav iebildumu, ka vakariņas ēdam tik agri?

—     Vēlos, lai tu nekā nemaini savās ieražās, — es atbildēju.

Viņš atkal pasmaidīja.

—      Nu labi. Luī, uznesiet mantas kunga istabā. Pielūkojiet, lai centrālapkure būtu labi noregulēta. Ja piezvana no būvvaldes, atbildiet, ka līdz vakaram būšu Mormalas mežā. Ja kas steidzams, man ap pieciem var piezvanīt Garē viesnīcā. Piepildiet benzīna tvertni rītdienai. Skaidrs? Tad labi. Varat braukt.

Luī paklanījās. Lebaruā man atvēra mazā dubļainā automobiļa durvis un apsēdās man blakus pie stūres.

Garē viesnīca atradās kādā laukumā meža vidū, tas bija vienkāršs dēļu šķūnis ar tādu kā lauku kooperatīvu, kur Žana Lebaruā strādnieki nāca iepirkties pārtiku. Tur bija mitra un dūmaina virtuve un divas nevienāda lieluma istabas. Lielākajā atradās lete. Milzīgs drūma izskata saimnieks mūrniekiem un zemračiem, kas nāca un gāja pa durvīm, izsniedza maizes klaipus, gaļu, alus kannas, lēta zilgana vīna litrus un mazas kadiķu džina un degvīna glāzes, kuras strādnieki, ne vārda nerunādami, izdzēra vienā malkā. Otrā istabā mēs ar Lebaruā beidzām ēst launagu. Tērzējot mazā lodziņa vienīgajā rūtī redzēju mežu un tā skumjo ziemas pelēkumu. Lietus ūdens kā vaimanādams skrēja pār jumta skārdu. Gaiss bija pilns neskaitāmu vārnu pulku spalgajiem ķērcieniem; tās riņķoja virs mums neredzamās, sastingušās debesīs.

Tomēr jāpiezīmē, ka šai drūmajai apkārtnei nevienu mirkli nebija izdevies aptumšot mūsu jautro omu.

—     Vai vēlies kafiju? — mans biedrs man jautāja. — Tā būs vēl sliktāka, nekā viss pārējais. Bet vismaz tu būsi ko siltu iedzēris.

—     Nu, tad ņemsim kafiju!

Maza meitene melnā ķitelī ar linu dzelteniem matiem mums to pasniedza. Aizsmēķēju cigareti, Lebaruā piebāza pīpi.

—     Cik savādi, — es iesāku, — ka mēs satiekamies gandrīz tajā pašā vietā, kur pirms septiņpadsmit gadiem mūsu likteņi šķīrās. Tiešām, Anglankūra nevar būt tālu 110 šejienes?

—     Ne visai tālu. Tev liksies vēl tuvāk, nekā vari iedomāties. Tu redzēsi, kā attālumi sarausies. Ceļi, pa kuriem izslāpuši un izsalkuši, ik mirkli un uz katra soļa nāves baidīdamies, gājām, šķiet pavisam citādi, ja pa tiem mierīgi brauc automobilī, kā mēs šodien.

—     Protams, — es piekritu, — bet, par visām lietām, tu man vēl neesi izstāstījis, kas ar tevi notika tajā dienā, liktenīgajā 26. augustā. Vakarā, kad bijām pārgājuši Uāzu, kādā ciemā, ja nemaldos Morfon- tenā, noturēja jundu. Tevis trūka; tad, aiznākamajā dienā pie Laonas, tevi ieskaitīja pazudušos. Tas bija viss. Vairāk mēs nekā nedabūjām zināt.

Viņš paraustīja plecus.

- Muļķīga lieta, tā jau toreiz bieži gadījās. Atzīstos, ka pats biju vainīgs. Bet ko lai dara? Tas nekad nebūtu noticis, ja es būtu bijis kaut vai virsnieka vietnieks. Bet kaprālis, tu saproti… Tas var vairāk atļauties. Kaprāļa lenta nav tik cienīga, lai iedvestu sevišķi lielu atbildības sajūtu.

Viņš aizkūpināja pīpi.

—     Vai vēl atceries nakti, ko pavadījām Bironfosā?

—       Kā vakar!… Un mazo ciema vecākā māju, kur mūsu rota stāvēja sardzē. Mēs gulējām apakšstāva istabā uz siena saiņiem.

—     Tā bija. Un ap trijiem, nakts vidū, ieradās kapteinis-adjutants ar pavēlēm… Es vēl redzu viņa lukturi uz mūsu leitnanta kartes. Viņš tam stāstīja, ka mums rīta pusē jāpārejot Uāza. Vēl biju gluži samiegojies, kad pienāca mana kārta noklausīties, kas darāms: man ar četriem vīriem bija jāiet kreisajā spārnā pa Reņavalas mežu, kādās mājās mazliet pa labi no Anglankūras jāapstājas un tur jāgaida maiņa.

—     Un tālāk?

—     Sākumā, vecais, viss gāja labi, līdz pieminētajām mājām. Gaismai austot, mēs tās jau bijām sasnieguši. Lejā sārta un sidrabota mirdzēja Uāza. Rīts bija jauks, tiešām, viens 110 jaukākajiem rītiem visā atkāpšanās laikā. Ļaudis bija aizbēguši. Viss apvidus likās tukšs. Tīrais brīnums, kā tie simttūkstoši prata tā paslēpties. Atceries šo vientulību, šo klusumu!.. Brīžiem radās vēlēšanās, kaut atskanētu kāds šāviens, lai nebūtu tik vientuļi. Nu, mums, maniem četriem vīriem un man, bija dots rīkojums palikt, uz vietas. Man bija teikts,» ka pavēli atgriezties rotā nesaņemšu agrāk kā desmitos. Desmitos! Vai saproti?! Pulkstenis tikko bija seši. Nav viegli panākt, lai nabaga kareivji tik ilgi guļ kā sastinguši un vēro apkārtni. Protams, pats pūlējos darīt, ko varēju. Ne mirkli neizlaidu no acīm žogus un žagarus, biju gatavs ik mirkli, ieraugot kaut ko aizdomīgu, dot brīdinājuma šāvienu. Bet kāds klusums! Pēc stundas vēl nekā nemanīja, un klusums arvien sabiezēja. Tas bija gandrīz vēl baigāks par nakts klusumu. Likās, ka pat gaiļi bija sazvērējušies nedziedāt rītu. Savus biedrus nevarēju redzēt, viņi bija paslēpušies aiz mūra sētas, tur tos biju novietojis. Te pēkšņi jūtu, ka kāds man uzsit uz pleca. Pagriežos, un ko es redzu? Vienu 110 saviem velna puišiem, Mušeronu ar jautru seju, viltīgu skatienu. «Ko tu te dari?» — «Kaprāļa kungs, kaprāļa kungs, — viņš atbild, — nepļāpājiet niekus! Nāciet paskatīties, ko biedri uzoduši.» Kā tu domā, kas man atlika? Gāju līdzi. Ko gan viņi darīja, šie nelieši? Man tas bija jānoskaidro. Ak, viņiem gan bija savāda izlūka pienākumu izpratne! Vai zini, kur es tos atradu, visus trīs? Divdesmit pēdas zem zemes, tādā kā pagrabā, kur mājas saimnieks bija paslēpis pudeles un pārtiku. Viņi bija aizdedzinājuši sveci, un tu vari man ticēt, ka viņiem klājās labi. «Kaut jūs vismaz nebūtu visi četri reizē pametuši savas vietas!» es viņiem teicu. Ak! Tas arī bija pēdējais rājiens, ko tiem izteicu. Tu taču nebūsi aizmirsis, ko mēs iepriekšējā dienā, kopš Avenas, bijām ēduši? Iedomu cepešus un sapuvušus ābolus, vai ne? Kad viņi man deguna priekšā nolika atkorķētu pudeli un desu, arī es nevarēju nociesties. Cik ilgi mēs tā uzdzīvojām? Esmu pārliecināts, ne ilgāk kā stundas ceturksni. Bet ar to pietika. Tu varbūt teiksi, ka tas jau bija par daudz? Piekrītu! Tu piebildīsi, ka man vajadzēja būt tik uzmanīgam un sūtīt vienu no vīriem augšā, lai novēro, kas ārā notiek? To jau es arī darīju…

—     N11, un?

—     Nu, gluži dabiski, kad tas puisis ienāca atpakaļ — tas atkal bija Mušerons, — viņa seja, varu tev apliecināt, vairs neizskatījās tik jautra un apmierināta. Viņš pieskrēja pie sveces un to nopūta. «Ulāni! — viņš čukstēja, — ulāni!» Jā, mājās bija iegājuši ulāni. Vai man vēl jāturpina?

—     Cik viņu bija?

—     Vari man ticēt, pietiekoši, lai laupītu mums katru patiku ar tiem satikties. Es pats gāju skatīties. Tā mēs palikām savā alā visu dienu. Reižu reizēm kāds 110 mums uzkāpa augšā, līdz pagraba ieejai. Sētā vēl arvien bija ulani, tie paši vai citi. Tikai vēlā vakarā viņi aizvācās, un mēs atkal varējām iziet zem klajas debess. Saki, lūdzams, kur mēs varējām iet? Uz ziemeļiem no Uāzas droši vien vairs nebija neviena paša franču kareivja. Mēs neviens nepazinām apvidu, kur atradāmies. Visi pieci tumsā sākām iet. Kad svīda gaisma, pamanīju, ka esmu palicis viens. Nodomāju, ka tā arī ir labāk, jo nu man varbūt ir lielākas izredzes izglābties. Kā nelga biju vēl paturējis šauteni. Iesviedu to pirmajā kazeņu krūmā, kas man gadījās ceļā.

—     Man liekas, to tu gan nebūsi ieguvis ar tāda veida varoņdarbiem, — es smiedamies teicu.

Viņš arī pasmējās.

—     Nē. Bet karš turpinājās vēl diezgan ilgi, lai atgūtu zaudēto.

—     Cik ilgi tu paliki ienaidnieka ieņemtajā apgabalā?

Mans jautājums bija tik dabisks, ka jutos pārsteigts redzot, ar kādu nepaliku viņš atbildēja.

—     Gandrīz gadu.

—     Gandrīz gadu? Nabaga draugs, tad tu gan pieredzēji jaukas lietas!

—     Tā varētu gan teikt, — viņš lēni nomurmināja.

Tad viņš apklusa.

Nepaguris vēroju savu biedru. Jutu, ka viņš glabāja kādu noslēpumu. Bet vai man būs lemts ar viņu tā iedraudzēties, lai to izdibinātu? Katrā ziņā, cerība radīt tādu izdevību bija jāatliek uz vēlāku laiku. Vieta, kur tobrīd atradāmies, nebija piemērota tādām sarunām. Vismaz tā man ļāva saprast mana karabiedra sirdsapziņas pārmetumus, ka viņš mani te bija atvedis, un viņa mēģinājumu vēl pēdējā brīdī mani pārliecināt, lai tam nesekoju.

—       Lūk, lietus sāk līt arvien stiprāk, — izsmēķējis pīpi, viņš pieceldamies teica. — Tas nu līs visu dienu. Cik muļķīgi esmu darījis, ļaudams tev braukt līdzi. Ko gan tu domāsi par manu viesmīlību! Varbūt labāk būtu, ja tu paliktu tepat viesnīcā. Tev gan būs garlaicīgi, bet tas tomēr ir labāk, nekā līdz ādai izmirkt. Pēc stundas būšu atpakaļ. Man tikai jāuzmet acis darbiem un jādod rīkojumi rītdienai.

—      Lūdzu, neraizējies par mani. Vai tu domā, ka man bail no lietus? Tik vārīgs nemaz neesmu.

—     Nu, ja gribi, nāc.

Mēs sēdāmies mazajā, lēkājošajā automobīlī un pēc mirkļa jau iegrimām meža miglā.

—     Lūk, būves laukums, — viņš teica, kad desmit minūtes bijām braukuši ne vārda nerunādami.

Tur ar ziemeļniekiem raksturīgo mieru un čaklumu strādāja kāds simts strādnieku: mūrnieki jauca javu, nesa granti un smiltis, mērnieki, dzelzstrādnieki novietoja dēļu kastēs metāla stiepļu režģus, apmetēji locījās ar ķelli rokā, zemrači raka un līdzināja melni pelēkās zemes vaļņus. Nevicina sauciena, ne dziesmas. Visi kustējās tadā kā mākslīgā alejā, ko vēl vietām aizņēma izcirsto koku zari un stumbri. Drusku tālāk klajumā stāvēja kādi desmit smagie automobīļi un kara resora vieglā mašīna. Mašīnas bija izvietotas ap kādu baraku, uz kuras sliekšņa stāvēja vairāki vīri lietusmēteļos un gumijas apmetņos. Mūsu kabriolets piebrauca barakas priekšā.

—    Tas ir pulkvedis, Lilles kara būvvaldes priekšnieks, — Lebaruā man čukstēja. — Vai vēlies ar viņu iepazīties?

—     Man šķiet, tas būtu lieki.

—     Labi, tad paliec mašīnā. Un vēlreiz — aizbildini mani.

Kamēr viņš sarunājās ar citiem, netraucēts varēju to novērot. Līdz

šim, kamēr visu laiku bijām kopā, neskaidri sajutu, ka man šī pārbaude jāatliek. Zem Žana Lebaruā vaļsirdīgās, sirsnīgās omulības apsega slēpās it kā kautrība un pat neuzticība.

Cik vecs viņš varēja būt? Taču jādomā — tikpat cik es, ar divu vai triju gadu starpību, es nodomāju, bet nevarēju noteikt, vai viņš bija vecāks vai jaunāks. Kopš satikšanās Landresī piestātnē, cepuri viņš nebija noņēmis, pat ēdiena laikā. Viņa matu krāsu tādēļ varēju minēt tikai pēc īso, sukai līdzīgo ūsu krāsas — tās bija tik bāli sarkanas, ka sirmi pavedieni tajās nebūtu manāmi. Seja, kakls, skausts bija dedzinātu ķieģeļu krāsā, kas liecināja, ka viņš augu dienu dzīvoja zem klajas debess, ienīstā lietus un vēja varā. Acis, gaiši zilas, ienesa kaut ko sapņainu zem šīs pieres un šai sejā, kas bez tām būtu paudušas vienīgi gribas spēku. Viņa stūrainā un lokanā stāva spēku bija jo vieglāk apbrīnot, ka viņam vienīgajam starp apmeklētājiem, ar kuriem tas pašlaik sarunājās, nebija mugurā ne mēteļa, ne apmetņa. Ja nebūtu viņa lepnuma un nepiespiestās elegances, viņu varētu noturēt par kādu pārvaldnieku vai medību uzraugu, spriežot pēc viņa garajiem zābakiem un vienkāršā brūna samta uzvalka ar lielām zeltītām pogām. Cepure bija tā paša auduma. Vienu mirkli viņš to noņēma un pavicināja, aicinādams pie sevis kādu darbu vadītāju. Redzēju viņa gluži sirmos deniņus. Pakausis bija gandrīz pilnīgi kails, lai gan jāsaka, ka šis kailums vēl pasvītroja galvas skarbo un valdonīgo izskatu.

Barakā, kur viņi beidzot bija iegājuši, Lebaruā, pār plāniem un kartēm noliecies, apmainījās īsiem vārdiem ar kara būvvaldes priekšnieku. Pēdējais bija atmetis apmetņa kapuci. Divi virsnieki, viņa pavadoņi, darīja to pašu. Viņu cepuru lentas mirdzēja spilgtajā elektriskās spuldzes gaismā. Spuldze stieples galā šūpojās vēja brāzienos.

—     Par G posmu mēs nu būtu vienis pratis. Un kā jūs domājat, kad varēsiet ķerties pie AF posma?

—     Pulkveža kungs, mērniekus un koku cirtējus jau nosūtīju turp. Ceru, ka sākot ar jaunnedēļu varēšu sūtīt arī racējus.

—      Sākot ar jaunnedēļu? Bet tad jau var gadīties, ka jūs līdz mēneša beigām tiekat galā?

—     Es ceru, pulkveža kungs, līdz mēneša beigām.

—      Lieliski! Atļaujiet apsveikt! Ar jums prieks strādāt, Lebaruā kungs.

—     Tu izpildi kara būvvaldes pasūtījumu? — Es liekulīgi jautāju, kad viņš bija visus trīs virsniekus pavadījis līdz mašīnai.

Viņš paskatījās manī un drusku zobgalīgi pasmīnēja, it kā gribēdams teikt: «Esi gan tu atjautīgs.»

—     Un kas tālāk mūsu programmā? — drusku apjucis jautāju.

—     Ļauj man vēl pusstundu laika, lai varu apskatīt arī otru darba vietu, pāris simtu metru 110 šejienes. Nu jau gandrīz nemaz vairs nelīst. Man gribas iet kājām. Varbūt tu arī varētu…

Pasteidzos izlēkt no mašīnas.

—     Nu, tad še, uzvelc to! — viņš teica, iegājis barakā un iznesis platu ādas mēteli, ko uzmeta man uz pleciem.

Drīz vien pelēkajā vakara krēslā izdzirdām cirtienu troksni. Tur strādāja cirtēji, atbrīvodami vietu, kur likt pamatus AF posma celtnēm.

—     Zinu gan, — Lebaruā vienkārši noteica, — tu neesi no tiem, kas šo darbu uzskata par lieku.

—     Ko vietējie iedzīvotāji par to saka?

—      Kas viņiem būtu ko pret to iebilst? Pirmkārt, daudziem no viņiem ir sagādāts darbs. Un kas attiecas uz pārejitem, tie jau iepriekš piekrīt visam, ko te dara, lai tikai būtu pasargāti no to notikumu atkārtošanās, kurus viņi nespēj aizmirst. Pārējā Francija zina, kas ir karš. Bet šeit ļaudis zina, kas ir ienaidnieka okupācija.

Tur tomēr ir maza starpība. Atceries nožēlojamos bēgļu pulkus, kas pildīja visus Avenas, Kapcllas, Nuvionas ceļus!

Bijām sasnieguši būves laukumu. Lebaruā staigāja strādnieku vidū.

Tie cits pēc cita pārtrauca darbu un, roku pie cepures pacēluši, viņu sveicināja. Viņš visus sauca vārdā. Kāds vīrs izteica aizrādījumu, ko viņš uzmanīgi noklausījās un tūliņ tam piekrita. Klajumu pārpludināja lielas mēļa lietus peļķes. Visas vārnas bija apklusušas. Diena mira.

—     Nu tad, uz redzēšanos, draugi!

Viņi korī atbildēja:

—     Uz redzēšanos, Lebaruā kungs.

Izbraucām uz ceļa, lai dotos atpakaļ. Braucām lēni, jo mašīna ūdens peļķēs slīdēja.

—     Kā šie ļaudis tevi ciena! — es neviļus izteicu.

Viņš paraustīja plecus.

—     Kas tur sevišķs? Divpadsmit gadus dzīvoju viņu vidū, tad jau man vajadzētu būt ļoti neveiklam, lai neiegūtu viņu simpātijas.

—     Tikai divpadsmit gadus?

—     Nu jā! Kopš kara.

—     Un pirms tam?

—     Kā tā: pirms tam?

—     Tu neesi 110 šejienes?

Man likās, ka viņš apvaldīja nepacietīgu kustību.

—      Nu, tu taču labi zini, ka nē. Kāds bija mans mobilizācijas korpuss? XVIII, 110 Bordo. Esmu 110 dienvidiem, tāpat kā tu.

—     Nu, mobilizācijas korpuss vēl neko daudz nenozīmē.

—      Tev taisnība. Bet vai 11u tev patīk vai nepatīk, es neesmu vietējais.

Viņa atbildē atkal ieskanējās tāds kā saīgums, kam es pirmajā brīdī nepievērsu uzmanību, citādi nebūtu viņam vairāk nekā jautājis.

—     Paklausies! — es pēkšņi iesaucos.

—     Nu?

—    Vai tu kara sākumā neatbrauci 110 Indoķīnas?

—     Nolādēts, — viņš zobgalīgi teica, — tev gan lieliska atmiņa.

Šo glaimu istenībā nebiju pelnījis. Es pats nezināju, kā tas man šai

mirklī gluži nejauši bija ienācis prātā.

—     Jā, — viņš atsāka, — trīs mēnešus pirms kara sākuma biju Saigonā.

—      Tad tā tikai nejaušība, ka tu, kuram beidzoties, apmeties ziemeļos?

—     Nejaušība? Ja tev tā tīk. Tomēr tā ir diezgan viegli izskaidrojama nejaušība, ievērojot manu arodu un to, ka šai apvidū, kā pats zināsi, ir daudz ko celt un atjaunot.

Klusākā balsī, ar gurdenu mājienu viņš piebilda:

—     Un tad? Te vai citur, vai nav vienalga?

—     Kā tā: vai nav vienalga?

—     Jā, vai nav vienalga, ja cilvēks viens, kā es — gluži viens pasaulē! Man liekas, es taču tev par to rakstīju.

Papurināju galvu.

—      Viens, vai cilvēks dzīvē kādreiz var būt viens? Ir atmiņas. Visvientuļākie cilvēki parasti ir tie, kam vissmagākā atmiņu nasta.

Viņš atkal iesānis paskatījās manī. Bet viņš klusēja. Es arī nekā neteicu.

II

Pēkšņā ceļa līkumā ieraudzījām Buasjēru. Bijām gandrīz bez pārtraukuma braukuši cauri melnas lapotnes koridoram. Reižu reizēm izliecos no kabrioleta, lai atbrīvotos no cigarešu galiem. Tad redzēju skaidras debesis, debesis, kurās mirdzēja saltas saltas zvaigznes.

—     Esam galā! — Lebaruā teica.

Savāda mītne. Cik pazinu tās īpašnieku, biju sagaidījis gandrīz visu, tikai ne to, ko ieraudzīju.

Iebraucām pa treliņu vārtiem, kuru šķēpiem līdzīgās smailes mirdzēja mēnesnīcā. Mēness pašlaik smagi kāpa pār mežu, mezdams iesarkanu atvizmu taisnstūrainā dīķī, mašīna pabrauca tam garām. Balti veidoli, kuros, tuvāk ieskatoties, varēja pazīt statujas, stāvēja tumšās logatās atspiedušies. Tad nāca smilšu laukums, lieli gaiši logi, terase un kāpnes ar margām, pie kurām apstājāmies… Pils!

Milzīgs kristāla krūms, grezns griestu lukturis meta vestibila spoguļos miljoniem mazu saulīšu. Pēc dziļās krēslas šie zilie gaismas plūdi gandrīz sāpīgi žilbināja acis. Pagāja vairākas sekundes, iekāms izšķīru zeltīto sienu apmetumu, krēmkrāsas un bāli sārtās tapetes, oniksa konsoles, divviru durvis ar trimo, kas attēloja jaukas meža teiku ainas. Dibenā bija izbūvēta niša, kuras ēnā uz marmora gliemežnīcas bija uzmeties amors. Viņš liecās pār lēzenu baseinu. Pirkstu pie lūpām pielicis, viņš klausījās, kā lēni lāsoja ūdens.

—    Etjēn, — Lebaruā teica, — aizvediet kungu viņa istabā. Mantas tur jau būs uznestas. Cik pulkstenis?

—     Drusku pāri sešiem, kungs.

—       Labi. Tātad tev līdz vakariņām vēl stunda laika. Tev būs patīkami drusku atpūsties, vai ne? Ceru, ka tev nav pārāk slapjas kājas?

Viņš runāja, manī neskatīdamies. Likās, ka viņš vairītos mana skatiena. Varbūt viņš nevēlējās redzēt pārsteigumu, kas atspoguļojās manās acīs.

—     Vai kāds zvanīja?

—    Jā, kungs, ap pieciem.

—    A! Kas tas bija?

—     Kripijī ciema mācītājs.

—     Kripijī mācītājs? Palūk! Ko viņš gribēja?

—     Nezinu. Viņš teica, ka vakarā vēl piezvanīšot.

—     Kā viņš vēlas.

Mana istaba atradās augšstāvā. Logi bija pils ziemeļu fasādē. Iegājis istabā, es tūliņ vienu atvēru. Nogriezis elektrību, atspiedu elkoņus uz palodzes.

Man gribējās saskatīt apkārtni, ko tikai neskaidri biju redzējis, apakšstāva spilgtās gaismas apžilbināts. Lūk, lūk, tā jau bija, kā domāju! Beidzot sāku skaidrāk saprast, kas īsti bija Buasjēra: acīmredzot Luija XIII laiku muižnieku pils, kuras centrālā daļa bija modernizēta, bet tikai iekšpusē. Aptaustīju no ārpuses dažus sienas ķieģeļus. Apsūbējums man liecināja, cik tie bija veci. Tad vēl, pa kreisi un pa labi no fasādes, augstāk par to, pacēlās divi masīvi apaļi silueti, kas nevarēja būt nekas cits kā stūru torņi. Tāpat logu forma, neparastais griestu augstums. īsi sakot, viss liecināja, ka mans spriedums bija pareizs.

—     Rīt gaismā to skaidri redzēsim, — es nodomāju.

Un iededzu elektrību.

Bet ar to maniem brīnumiem vēl nebija gala. Jau mirkli iepriekš, istabā ienākot, īsā acu uzmetienā biju pārliecinājies, ka arī mana istaba bija iekārtota vestibila stilā, — jā, šai jaukajā XVIII gadsimta rokoko, kas mums liekas tik vecs, bet reizē tik silts, tik viesmīlīgs.

Nu nāca pārsteigums pēc pārsteiguma. īsa iegriešanās mazgājamā istabā manu izbrīnu nenornierināja. Šī zaļā marmora vanna! Šīs mozaīkas! Šie pseidopompejiešu motīvi! Šo dzegu maigi nekautrīgās figūras! Nevarēju vien nobrīnīties. Nesapratu, kas ar māni notika. — Buasjēra! — es atkārtoju šo vārdu: — Buasjēra! Visu dienu biju iedomājies, kādu bargu un drūmu mītni. Un te nu pēkšņi visas šīs Venēras, šie Kupidoni! Šis peldbaseins, virs kura lidoja baložu pulks! Šīs rozes, šie mīlnieki! Šīs istabas maigais noslēpums, ar vītnēm rotāto gultu, mīkstajiem atzveltnes krēsliem, dīvāniem, kurā pēc ledainā brauciena pa mežu es nokļuvu bez kādas pārejas, pēc: grabošā automobiļa, pēc sardīnēm un siera launagā, ko bijāju aplaistījuši ar visriebīgāko aramonu ! Ja gribēja kontrastu, tad lielāku nemaz nevarēja iedomāties! Šim Lebaruā tomēr vajadzēja būt dīvainam cilvēkam.

Atzveltnes krēslā atkritis, mēģināju sakārtot domas.

— Nu, kas par to! — beigās sev noteicu, — tā viņa darīšana. Viņš man rakstīja, ka es pie viņa jutīšoties ērti. Tas tiesa. Man nav tiesības vairāk prasīt.

Un atkal peldislabā iegājis, sāku pārbaudīt neskait mos krānus.

—    Vakariņas galdā.

—     Labi! Tūliņ kāpšu lejā.

Ēdamzāle bija pils kreisajā spārnā. Tai piekļāvās tuvākā torņa lejasdaļā ierīkots buduārs. Šis buduārs Žanam Lebaruā noderēja kā darbistaba. Tur es viņu atradu kaut ko rakstām. Man ienākot, viņš piecēlās.

—      Vai zini, ko rakstīju? Mūsu maršrutu rītdienai. Izbrauksim no Buasjēras desmitos, ja tā vēlies. Rīta cēlienu izlietosim pastaigādamies pa mazajām pilsētiņām un ciemiem, kurus Laviss ar tādu mīlestību piemin savās atmiņās, Erluā, Lešelu, Eskeēriju u.c. Pusvienpadsmitos būsim Nuvionā, to mēs pamatīgi opskui "-un. Aiziesim līdz kapsētai. Parādīšu tev viņa mājas vietu — tu zini, ka viņa māju vācieši 1914. gadā nodedzināja. Tikmēr gluži nemanot būsim tikuši līdz pusvieniem un varēsim atļauties mazu azaidu Petiona viesnīcā. Petions ir tāds pavārs, ka tu vēl pabrīnīsies. Neviens neprot pasniegt tādu pelnos ceptu šķiņķi un vistu krējumā. Nupat viņam piezvanīju. Ja būsi apmierināts — un es ceru, ka būsi — nekas tev nevarēs liegt iebilst par viņu kādu labu vārdu savā iestāšanās runā.

—      Baidos, ka tas būtu drusku neparasti. Bet man nav iebildumu iepazīties ar viņa mākslu.

—      Pateicos viņa vietā. Pēcpusdienā metīsim līkumu gar Beļģijas robežu. Abi kopā atkal redzēsim Furmiju, Pils Solru. Ir prieks atkal

Aramons — kāda vīnkoku šķirne, ko audzē Francijas dienvidos; vīna šķirne. Tulk.

redzēt šīs vietas, no kurām kādreiz necerējām dzīvi tikt ārā, un tām uzsaukt: «Paskatieties uz mums! Redziet, mēs tomēr esam sveikā tikuši cauri!» Uz to tu taču neatteiksies dzert ar mani glāzi portvīna.

Laikam kolonijās dzīvodams Lebaruā bija piesavinājies angļu veselīgo un galanto paradumu pirms vakariņām uzposties un pārģērbties. Noskuvies, zem dušas nomazgājies, ar astru suku nosukājies, spraigs un svaigs savos zilajos ševiota svārkos, kas cieši piegulēja viņa augumam, bet to neiežņaudza, viņš man šajā mirklī likās apbrīnojami veselīgs un gandrīz jauneklīgi spēcīgs. Fiziski viņš atgādināja atvaļinātu angļu majoru. Garīgi viņa labā varēja ieskaitīt dažus punktus vairāk. Viņš bija arī jautrs, viņam piemita tā jaukā vīrišķīgā jautrība, kas ierosina sarunas biedrus, iesilda tiem sirdi.

—    Bet cik es nolaidīgs mājastēvs! Neesmu pat apjautājies, vai esi labi iekārtojies.

—     Lieliski! Daudz labāk nekā…

—     Labāk nekā — ko lu gribēji teikt? Labāk nekā cerēji, vai ne?

Es neviļus nosarku.

—    Nē! — es ātri atbildēju. — Daudz labāk nekā savās mājās: lūk, ko gribēju teikt.

Viņš smējās!

—     Ej nu,'glaimotāji Bet jokus pie malas, vai tev nekā netrūkst?

—     Tu taču labi zini, ka nē.

—      Lieliski! Nu, bet tad jau nekas tev neliedz te palikt, cik ilgi vien iespējams.

Viņa acis vairs nevairījās mana skatiena. Likās, tās pat ir izaicinošas. Jutu, ka viņš manī noraugās ar ironiju, it kā gribēdams teikt: «Es tevi izaicinu — saki vien šo jautājumu, par kuru tu domā visu laiku, kopš esi šeit.»

Tikko bijām iegājuši ēdamistabā, atskanēja tālruņa zvans.

—     Etjēn, ejiet palūkot. Tas laikam būs Kripijī mācītājs.

Sulainis izgāja un pēc brīža ienāca atpakaļ.

—     Kungs, tas tiešām ir viņš.

—    Aizbildini mani vienu mirkli, — Lebaruā pieceldamies teica.

Tālrunis atradās jau pieminētajā buduārā. Durvis bija palikušas

vaļā. Gribot negribot dzirdēju namatēva balsi.

—     Jā, es pats, mācītāja kungs. — Nekādā ziņā!… Nu, kas tad noticis? — Ak Dievs! Kas viņai kait? — Ak! — Nē jel! Nē jel! Jūs pareizi darījāt, ka man piezvanījāt. Varat man ticēt, ja es šodien pēc pusdienas būtu bijis pilī… Bet es jau steidzos! Varat viņai to pateikt. — Ko? Viņa jau zaudējusi samaņu? — Cik briesmīgi! — Jā, jā, pēc nepilnas stundas būšu tur.

Lēniem soļiem viņš nāca atpakaļ un apsēdās. Viņš izskatījās dziļi noskumis.

—     Ļauna ziņa? — es nomurmināju.

Tūliņ viņš man neatbildēja.

—     Etjēn, — viņš teica, vērsdamies pie sulaiņa, — pielūkojiet, lai šo kungu labi apkalpo. Man steidzīgi jābrauc uz Kripijī.

—     Kas noticis? — es atkārtoju.

—     Lūdzu, piedod. Tev tiešām nelaimējas. Es taču vakaros nekad neizeju no mājas, un nu man jau tavā ierašanās dienā tevi jāatstāj! Tu taču nedusmosies, vai ne?

—     Paklausies! Kā tu vari tā jautāt! Bet par ko jūs runājāt?

—     Par kādu nabaga sievieti, kurai esmu daudz pateicības parādā un kuru es ļoti cienu. Viņa ir ļoti slima. Viņu vairs necer glābt. Viņai gandrīz astoņdesmit gadi, tu saproti!

—     Laikam Vandenhova kundze? — paklusām iejautājās sulainis.

—    Jā, Etjēn, Vandenhova kundze!

—      Ai, kādas tad jums bēdas, kungs! Teikšu virējai, lai labi ātri pasniedz ēdienu.

Lebaruā bija atstūmis šķīvi un atspiedis elkoņus uz galda. Galvu rokās atbalstījis, viņš nekustējās.

—       Kādas dīvainas lietas cilvēkam jāpiedzīvo! — viņš beidzot nopūzdamies izteica.

—     Kādas lietas?

—      Nu lūk! Labu tiesu pēcpusdienas pavadīju pārrunādams ar tevi 1914. gada kaujas, Anglankūras lietu, to, kā mani atšķīra no armijas. Vari man ticēt, ka tie ir notikumi, par kuriem nemēdzu bieži runāt. Nu jau būs pagājuši gadi trīs, kopš man tas gadījies. Un tam jānotiek taisni tajā pašā dienā!…

—     Kas ir šī Vandenhova kundze?

—     Mans nabaga draugs, tu visu sapratīsi, kad pateikšu, ka bez viņas es nebūtu šeit, tātad arī tu tagad nevarētu te būt. Krietnā vecenīte, viņa ir tā, kas tev zināmajos apstākļos, savu dzīvību uz spēles likdama, mani paslēpa, baroja, sagādāja man privātās drēbes. Pateicoties viņai dabūju zināt, ka… Pateicoties viņai varēju… Vai tagad saproti manu aizkustinājumu? Tu taču pārāk neļaunojies uz mani?

—    Varbūt viņas stāvoklis vēl nav tik ļauns.

Viņš skumji papurināja galvu.

—    Astoņdesmit gadi! — viņš atkārtoja. — Iedomājies!

Ja viņš mani būtu aicinājis braukt līdzi, es, protams, būtu uzaicinājumu pieņēmis. Bet laikam kādas rūpes viņu no tā atturēja, un es no savas puses neiedrošinājos uzmākties.

Kad Lebaruā, ātri paēdis vakariņas, mani atstāja, sulainis jautāja, vai es vēloties, lai kafiju pasniedz buduārā. Es piekritu. Uz kāda galdiņa bija nomesta apvidus karte. Es to atlocīju. Meklēju Buas- jēras atrašanās vietu. Pils atradās kādu jūdzi uz ziemeļiem no Bironfosas ciema, meža vidū, netālu 110 ceļa, kas La-Kapellu vieno ar Nuvionu. Kas attiecas uz Kripijī ciemu, tas nebija tālāk par kādiem divdesmit kilometriem. Šis attālums nevarēja pārāk novilcināt Žana Lebaruā ierašanos.

Paskatījos pulkstenī. Tikai deviņi! Ko man darīt? Kā izlietot laiku? Pametu skatienu ārā. Lietus vairs nelija. Nolēmu iziet brīdi pastaigāties.

Vēja saplosīti mākoņi lielā ātrumā traucās garām vara mēnesim. Bija sacēlies vējš, kas meta vižņus baseina sastingušajā ūdenī. Dzirdēju, kā tas vaidēja tuvā meža biezoknī. Izgāju caur lielajiem vārtiem, kas bija palikuši vaļā, un gandrīz tajā pašā mirklī atrados mežā.

Tumsa, kas tur valdīja, bija tik blīva, ka es tikai taustīdamies tiku uz priekšu. Pirms septiņpadsmit gadiem es te kādreiz biju gājis cauri. Es domāju par to dienu, 1914. gada 25. augustu, kad mēs zem šiem pašiem kokiem atkāpāmies, ar baltajiem kirasieriem uz pēdām. Kā mēs toreiz bijām paguruši! Cik vienaldzīgi mēs bijām pret visu, atskaitot mūsu nogurumu! No kā gan tie, kas pārdzīvojuši tādas stundas, dzīvē vēl var baidīties!

—     Šodien man vismaz ir izredzes, ka nebūs jāguļ salmos, — es nodomāju.

Un pasmaidīju, atcerēdamies skaisto gultu ar griezuma vītnēm, kas mani gaidīja pilī.

Tajā pašā laikā gluži mehāniski pagriezos atpakaļ. Man bija tāda sajūta, ka esmu tālāk aizgājis.

Pils pacēlās turpat manā priekšā. Apgaismotās stikla durvis mirdzēja caur gāršas tumšajiem zariem. Tad pēkšņi atcerējos, ka biju iznācis nevienam nekā neteikdams. Kalpotāji nedrīkstēja nodzēst ugunis un iet gulēt.

Soļus steidzinādams, ātri atkal sasniedzu vārtus. Etjēns snauda vestibila krēslā. Mani ieraudzījis, viņš uztrūkās kājās.

—     Cikos kungs vēlas agro azaidu?

—     Astoņos.

—    Vai kungs zina ceļu uz savu istabu?

—     Jā, pateicos. Bet es vēl kādu bridi palikšu buduārā. Varbūt Lebaruā kungs drīz pārbrauks.

—    Ja jums kā vajag, tikai piezvaniet, kungs.

Jau pusnakts! Visi laikam jau gulēja šajā pilī, kur vēl dega tikai buduāra spuldzes un vestibila kroņlukturis. Lebaruā vēl nebija pārbraucis. Nolēmu kāpt augšā.

Vai es jau teicu, ka ziemeļu fasādes pirmajā stāvā bija astoņi logi? Tie divi kreisajā pusē, piederēja manai istabai. Biju nopratis, ka mājastēvs dzīvo labajā pusē, ari istabā ar diviem logiem. Tātad vidū vajadzēja būt vēl vienai istabai. No manas, tāpat kā no Žana Lebaruā istabas to šķīra divi koridori, kuru galos bija trešais un sestais logs.

Manai istabai pretī bija kādas durvis, kas veda šai vidus istabā. Kad gāju garām šīm durvīm, man nezin kādēļ pēkšņi iegribējās tās pavērt. Sirds iepukstējās straujāk, kad pieskāros rokturim. Kaut durvis būtu aizslēgtas! Tas man būtu aiztaupījis netaktisku soli, kura smieklīgo bērnišķību pats nolādēju jau tai mirklī, kad gribēju to spert.

Bet tas bija veltīgas cerības. Durvis atvērās.

Taustīju sienu. Mani pirksti atrada slēdzi, un es to pagriezu. Atspīdēja gaisma. Arā varēja dzirdēt lietu, kas gāza ar divkāršu spēku. Naktī kaut kur virs manis kliedza vēja rādītājs.

Jā, tā bija guļamistaba, apmēram tāpat iekārtota kā manējā, tikai ar vēl lielāku, vēl maigāku rūpību. Slēdzi atpakaļ pagriezdams, pasteidzos to iegremdēt tumsā un izbailēs aizbēgu. Ne tādēļ, ka būtu ieraudzījis kaut ko sevišķi bīstamu… Vienkārši, tur bija tikai tā savādā kapličas

smaka, kas piemīt telpām, kur ilgu laiku neviens nav dzīvojis.

* * *

Kā jau bija norunāts, nākamā rītā Etjēns astoņos ienāca pie manis ar azaida paplāti. Viņš atvēra slēģus. Gultā gulēdams, ieraudzīju mežu, ko vietām zeltīja saules stari.

—     Un Lebaruā kungs? — es jautāju.

—    Viņš nupat zvanīja, kungs. Viņš lika jums pateikt, ka pēc maza brīža būšot mājās.

—     Tātad viņš visu nakti nebija mājās?

—     Nē.

—     Un vecā dāma?

—    Vandenhova kundze? Viņa mirusi, kungs.

Pusstundu vēlāk, kad beidzu Pompejas stila mazgājamā istabā skūties, kāds pieklauvēja pie durvīm. Tas bija Lebaruā. Viņa nogurušie vaibsti un apsarkušas acis stāstīja par sāpēm un negulētu nakti.

—     Vai es tevi netraucēju?

—     Nāc jel iekšā!

Un es piebildu:

—     Etjēns man teica…

—              Jā, — viņš nomurmināja. — Tur nekas vairs nebija darāms. Nabaga vecenīte, gaismai austot viņa nomira.

— Vai es tev varu kaut kā palīdzēt? Vismaz — nerūpējies par mani. Tici, man ļoti patīkami, ka tādā brīdī…

—              Gluži otrādi, — viņš teica, — sirds man asiņo, ka esmu spiests tev sagādāt tādus brīžus. Tādēļ es tevi neaicināju šurp.

Klusēdams noskatījos viņā. Patiesību sakot, viņa bēdas manī modināja vairāk izbrīnās nekā līdzjūtības. Laikam viņš to sajuta. Viņš pūlējās savaldīties.

—               Klausies, — viņš teica, — es tev kaut ko teikšu. Ātri saģērbies. Es būšu gatavs reizē ar tevi. Šodien pēc pusdienas viņu liks šķirstā; protams, es nedomāju viņu līdz tam brīdim atstāt. Brauksim tūliņ turp, limuzīnā, jo, lai nelaimes mērs būtu pilns, es pa daļai sadragāju savu kabrioletu. Tu man atļausi izkāpt Kripijī ciemā un pats ar šoferi brauksi tālāk: esmu viņam devis rīkojumus. Viņš tevi vedīs pa mūsu norunāto maršrutu. Azaidu tu ēdīsi Nuvionā, kur jau ziņots par tavu ierašanos. Un vakarā, kad automobilis tev vairs nebūs vajadzīgs, tu to atsūtīsi man pakaļ. Un es ar tādu prieku iztēlojos šo braucienu!.. Bet tu taču uz mani neļaunosies, ka nevaru tevi pavadīt?

—               Kādēļ nevaram šo izbraukumu un azaidu atlikt uz kādu citu dienu, kad būsi brīvs?

Viņš papurināja galvu:

—              Nē, nē! Ja vien iespējams, nevajag grozīt to, kas reiz nolemts. Un tad, saki man lūdzams, ko tu te visu dienu darītu viens pats?

Tā bija gaiša, gandrīz jauna māja ciemā galā, augļu dārza priekšā. Divi vīrieši drapēja durvis ar melnu drēbi. Sievietes klusi gāja iekšā un nāca ārā.

Lebaruā izkāpa no mašīnas.

—     Nu, tad līdz vakaram! Žan, vai atceraties manus rīkojumus?

Viņš man spieda roku. Tad viņš pēkšņi apdomājās:

—    Vai gribi viņu redzēt?

—    Ja tu tā vēlies! — es teicu.

Un gāju viņam līdzi.

Istabā, ko apgaismoja divas sveces, bija pieci vai seši cilvēki. Kāda mūķene laida caur pirkstiem rožukroņa pērles, nometusies pie gultas, kur atdusējās aizgājējas miesas, nožēlojams sīks ķermenis ar mierīgu, smaidošu, ziloņkaula krāsas seju.

Ļaudis pašķīrās Lebaruā priekšā. Viņš piegāja pie gultas. Sega bija nokārusies gandrīz līdz zemei. Viņš to pacēla, izgludināja krokas. Tad viņš, ceļos nometies, lūdza Dievu.

Drusku iepakaļ palicis, atspiedos pie starpsienas. Mans skatiens pārmaiņus vēroja abas sejas, mirušās un dzīvā. Ar kaunu sajutu, ka nebiju tik aizkustināts, kā būtu vēlējies. Šīs sāpes mani mulsināja. Man likās, ka tām nebija samēra ar šo nesvarīgo notikumu. Lai cik dabiska bija pateicība, ko mans namatēvs juta prot aizgājēju, likās neticami, ka tur nebūtu sava loma vēl kādām citām jūtām. Kas tās bija? To droši vien nekad neuzzināšu. Bet par to esamību biju pārliecināts, jo tikai tās varēja tādu cilvēku kā viņu noliekt ceļos pie šīs gultas un likt skaitīt lūgšanas.

Klusi izgāju no istabas. Lielā, melnā lakatā tinusies, man līdzi iztipināja maza auguma vecenīte.

—    Vai jūs esat nabaga kunga draugs?

—    Jā.

—     Kādas viņam bēdas! — viņa teica jocīgā balsī, kas atgādināja kazas blējienus. — Ziniet, viņš to tik ļoti mīlēja! Ne velti viņš tai lika uzcelt tik skaistu ināju! Es pati te biju dienā, pirms desmit gadiem, kad māju iesvētīja un, varat man ticēt, te gāja jautri!.. Un viņa arī, nabaga Katrīna, kā viņa to mīlēja! Nu protams, tik labs, tik solīds cilvēks! Un, iedomājieties, mēs ar Katrīnu bijām vienā gadā dzimušas!.. Savādi, vai ņe?

Un viņa skaļi nošņauca degunu.

—     Nu, Katrīna vismaz vienā ziņā ir laimīga, — viņa nobeidza, — viņai nekad vairs nebūs jāredz prūši.

Buasjērā pārbraucu ap četriem, visus spraustos mērķus sasniedzis, bet jāatzīstas, ka izbraukums man nebija sagādājis nekāda liela prieka. Mašīna nekavējoties aizbrauca uz Kripijī.

Melanholiski caur buduāra loga rūtīm noskatījos, kā pār mežu nolaidās krēsla, vēl drūmāka nekā iepriekšējā vakarā. Pulkstenis drīz varēja būt septiņi. Ēdamistabā trauki jau bija salikti galdā, kad Etjēnu sauca pie tālruņa.

—     Tas bija no kunga. Viņš vēlas, lai jūs sākot ēst vakariņas. Viņš varbūt drusku aizkavēšoties.

—     Dodiet man klausuli! — es teicu. — Es pats runāšu ar viņu.

—     Kungs, tas nebija viņš. Zvanīja kāds cits viņa uzdevumā.

—      Velns lai viņu parauj! — es nodomāju. — Viņš gan būtu varējis papūlēties pats pienākt pie telefona.

Man likās, ka mans namatēvs drusku pārspīlē. Diezgan nelabā omā sēdos pie galda.

Ilgs laiks jau bija pagājis, kopš man bija atnests pēdējais ēdiens, kad izdzirdu automobiļa tauri. Lebaruā ienāca ēdamistabā, kur es to vēl arvien gaidīju.

—     Ā! Redzu, ka esi paēdis! Tas labi! — viņš teica.

—    Paklausīju tavam padomam, ko tu teici pa tālruni, — es drusku vēsāk atbildēju.

—    Es tev nekā nepārmetu, gluži pretēji. Labi zinu, ka pats esmu pelnījis pārmetumus. Bet, sākot ar rītvakaru būšu tavā rīcībā.

Ne bez rūpēm paskatījos viņā. Viņa acis spīdēja. Viņa vārdi plūda ar steigu, kas man nepatika.

Ienāca sulainis ar viru.

—     Etjēn, nesiet visu projām. Nē, nekā. Man negribas ēst. Bet piemēram, tase labas kafijas neko nekaitētu. Jā, atnesiet kafiju un liķierus. Man drusku jāstiprinās. Pasniedziet blakus, kā parasti.

Iegājām buduārā, kur viņš vispirms sev ielēja glāzi ruma. Tad viņš vienu pēc otras izdzēra divas tases kafijas.

—     Bravo, Etjēn! Kafija bija laba. Nu esiet tik laipni un atstājiet mūs vienus. Ā! tomēr, vēl ko. — Pirms gulētiešanas varat sagatavol manu melno uzvalku. Nolieciet to manā istabā uz dīvāna. Bēres būs rīt deviņos. Tas viss. Ar labvakaru! Varat iet gulēt.

Biju domājis, ka viņš apjautāsies, ko dienu esmu darījis. Bet viņš nejautāja.

Lebruā drudžaini staigāja šurp un turp pa buduāru. Viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem nogurums izpaužas šāda nervoza skurbuma veidā.

Pēkšņi viņš apstājās man pretī.

—    Ja mēs ietu drusku pastaigāties? — viņš teica.

—     Tik vēlu? — pārsteigts nomurmināju. — Bet līst lietus.

—     Līst, līst… Kas par to! Man liekas, lietu tu savā mūžā diezgan esi dabūjis. Bet, ja gribi, paliec šeit. Es gan jūtu, ka man drusku jāatsvaidzina domas.

Viņš jau bija izgājis vestibilā. Tikko vēl paspēju paķert mēteli. Man bija labi jāpasteidzas, lai viņu panāktu. Viņš negausināja gaitu, kamēr nebijām izgājuši pa vārtiem.

Kur viņš mani tā veda? Kāda jēga bija šim skrējienam naktī? Lietus lija straumēm. Man likās, ka ejam gar sētu apkārt pilij. Dienvidu pusē pili apjoza pussagruvis mūris, apaudzis ar krūmu biezokni. Kādā vietā, kur krūmi palika klajāki, ieraudzīju mūri tādu kā velvi ar šaurām un zemām durvīm, pa kurām gadiem ilgi laikam neviens nebija staigājis, Tad Lebaruā apstājās. Redzēju, ka viņš atspiežas pret šīm durvīm, un dzirdēju, kā viņš čukstēja balsī, ko vēl nepazinu:

—      Redzi: pa šīm durvīm es ienācu Buasjērā, kad te pirmoreiz ierados.

—    Atzīsties, — viņš man teica pusstundu vēlāk, kad mēs, vēl lāgā nesasildījušies, bijām apsēdušies savās vietās buduārā, — jā, atzīsties, ka visu laiku, kamēr esi šeit, tev mana izturēšanās liekas diezgan nesaprotama. Nesaki nē. Tava klusēšana un tavi skatieni runā skaidrāku valodu nekā tu to vārdos varētu izteikt.

—     Tu trīci! — es teicu. — Tu būsi saaukstējies.

—     Domā? Nebūtu brīnums, pēc šī muļķīgā gājiena lietū. Varbūt glāze groka palīdzētu. Visi jau guļ. Bet pagaidi, es pats to pagatavošu.

Viņš uz brīdi nozuda un atgriezās ar vāroša ūdens trauku. Viņš nebija aizmirsis, par ko bija sācis runāt.

—      Nu, esi vaļsirdīgs! Vai nav tiesa, tu biji pārsteigts, redzot sāpes, ko man sagādāja šīs nabaga Katrīnas Vandenhovas nāve?

Es neatbildēju.

—       Vai tu vismaz pavadīji patīkamu dienu? — viņš zobgalīgi jautāja. — Vai pusdienas pie Petiona bija labas?

—     Neredzu sakara… — es iesāku.

Viņš īsi iesvilpās.

—      Nu, nu! Droši vien tu satiki ļaudis. Tu runāji ar tiem. Droši vien viņi tev teica… Nē, Pelions nē. Petions ir draugs. Petions ir cilvēks, uz kuru var paļauties, viņš drīzāk ļautu sevi saraustīt gabalos… Bet citi ap viņu nav tik atturīgi. Salā apvidū pietiek tikai minēt vienu vārdu: Buasjēra… Nu, vai tiešām tu nekā nezini? Vai tev nekas netika teikts?

—     Tev vajadzēja gan zināt, ka neesmu radis klausīties tenkas un iztaujāt ļaudis, — drusku aizskarts atbildēju. — Ja būtu vēlējies kādas ziņas, būtu griezies pie tevis. Un, ja man pret savu gribu būtu nācies ko dzirdēt, es tev būtu to pateicis.

Viņš pasmaidīja.

—      Nu, nu, nedusmojies! Es par to nemaz neļaunotos. Ja pret kādu jūt simpātijas — un man liekas, ka tu pret mani tās jūti, — tad ziņkārība maina vārdu. Tad to sauc par interesi.

Likās, viņš apdomājās.

—     Labāk tomēr būs, — viņš pēkšņi teica nopietnā balsī, — labāk tomēr būs, ja tu to nedzirdēsi no citiem, bet no manis paša. Manā dzīvē notikušas dažas tādas lietas, ko tu te vienalga drīz dabūtu zināt. Un tu taču piekritīsi, ka patiesību par mani neviens tik labi nezina, kā es pats. Ja tu par to dzirdētu 110 citiem, tu mani tik labi nesaprastu un nevarētu mani taisnīgi tiesāt.

—     Tevi tiesāt?

—     Nu jā! — viņš teica. — Ne vairāk, bet arī ne mazāk.

Teicu aizsmakušā balsī:

—    Ap kādu laiku tas notika?

Viņš izvairīgi atmeta ar roku.

—     Cilvēka dzīvē nav neviena notikuma, kuru izskaidrojot nebūtu jāiet atpakaļ līdz pat viņa dzimšanas dienai. Mana pārliecība ir vistīrākais determinisms . Bet nebaidies, tik lielas pūles mēs neuzņemsi- mies. Es tev stāstīju par to 1914. gada 27. augusta rītu, kad atbrīvojos 110 šautenes, iemezdams to krūmā?

—    Atceros un klausos.

Viņš nopūtās.

—      Man tāda sajūta, — viņš teica, — ka es tagad pēc ilgiem

laikiem atvērtu kādas vecas, ļoti vecas mājas logus.

* * *

Mūsu tabakas dūmi veidoja zilganu loku ap spuldzi. Logu aizkari reizēm sakustējās, it kā kāds būtu paslēpies aiz tiem, lai noklausītos mūsu sarunu.

—     Ak Dievs! — atsāka Lebaruā, — cik jauks bija šis rīts! Atkal bija iestājies klusums. Es saku klusums, jo tālo lielgabalu dunoņu es vairs neturēju par troksni. Es to būtu ievērojis tikai tad, ja tā būtu apklususi. Tā skanēja man pa kreisi, saulei pretējā virzienā. Mežs bija tik biezs, ka caur dreboša smaragda aizkaru tikko varēju saredzēt sauli. Drošiem soļiem gāju uz priekšu. Varēja likties, ka zinu, kurp eju, kamēr īstenībā es tikai gaidīju kādu notikumu, kas man pašam to noskaidrotu. Krūmos bija lācenes, ko es garāmejot plūcu un ēdu. Parādījās strauts, kura malā apsēdos. Nejutos noguris. Man pat nenāca miegs. Citādi vienkārši būtu atlaidies zālē un aizmidzis, pilnīgā bezrūpībā par to, kas varētu notikt pamostoties.

—     Viena lieta mani gan interesē, — es nodomāju, — brīnums būtu, ja es nākamo nakti gulētu gultā.

It kā šim neticamajam gadījumam gatavodamies, pateicoties komiskai domu saistībai, sāku skaitīt naudu. Mans maks bija pilns dažādiem papīriem. Iztukšoju maku zālē un sāku tos šķirot. Kā redzēsi, tas bija diezgan neparasts un ātrs šķirošanas veids. Biju sasniedzis to mirkli dzīvē, kad esam spējīgi katrai lietai piešķirt tieši to vērtības koeficientu, ko tā īstenībā pelnījusi. Vispirms iznīcināju karaklausības apliecību un citus personīu apliecinošus dokumentus. Tad ķēros pie pārējā.

Beigās palika tikai divas vai trīs fotogrāfijas un apmēram tikpat daudz vēstuļu. Saplēsu arī tās. Gabalus iemetu strautā. Noskatījos, kā tie lēni aizpeld un nozūd. Tā bija mana dzīve, visa mana dzīve, kas tur manu acu priekšā aizpeldēja līdzi strauta viļņiem. Nekādu nožēlu nejutu; drīzāk nenoteiktu brīvības apziņu. Tādā veidā atbrīvojies 110 visa, kas saistījās ar manu agrāko es, drīzāk varēju cerēt kaut kā izkļūt no ķezas. Lai nu kā, ja man tas neizdotos, tad pazustu kāds cits, ne Žans Lebaruā.

Un tomēr, šīs sarkanās bikses, šī zilā cepure! Kā es būtu spējis aizmirst sīkās nepatikšanas, kādas tās man varēja sagādāt! Vai es drīkstēju droši paļauties, ka pēkšņi parādīsies kāda žēlsirdīgā sama- riete un savā mājā mani apģērbs jaukā privātā uzvalkā, kas man bija visnepieciešamākais? Tādēļ piecēlos, gan bez sevišķas sajūsmas, un atsāku savu bezmērķa gājienu. Cik reizes vēlāk neesmu pūlējies uzmeklēt šo strautmali, šo meža stūri, kur torīt sarāvu saites ar pagātni! Nekad tas man nav izdevies.

— Kundze, — es teicu, — dariet ar mani ko gribat! Lai notiktu kas notikdams, brīdinu jūs, ka es nekur neiešu. Man pietiek.

Iet vien — tas vēl nav nekas. Daudz briesmīgāk, ja pastāvīgi jāuzmanās, ik mirkli jāapstājas, pie mazākā trokšņa jāpiekļaujas zemei. Ciemi, kuriem biju iedrošinājies tuvoties, cerēdams atrast draugus, pēkšņi izrādījās pilni dažādiem slazdiem. Netālu no viena ciema meža klajumā kāds vīrs skaldīja malku. Man izdevās nemanot pieiet tam klāt. Mani ieraugot, viņš sarāvās un pielika pirkstu pie lūpām. Kad parādīju viņam simtfranku zīmi, viņš piemiedza aci. «Klusu, mazais! Pagaidi mani tepat! Mēģināšu tev pagādāt to, ko tu vēlies.» Vēl tagad redzu viņu savā priekšā. Viņam bija biezas piparu un sāls krāsas uzacis, kas saplūda ar zaķādas cepures spalvu. Diezin kāda likteņa mājiena brīdināts, es tomēr nepaliku tajā vietā, kur viņš man bija licis gaidīt. Simt metrus tālāk biezoknī paslēpies, es redzēju, kā viņš pēc stundas ceturkšņa atgriezās ar četriem vācu kareivjiem. Nedzirdēju vārdus, kādiem tie apmainījās. Dzirdēju tikai vāciešu īgnos lāstus, kad tie visapkārt ar šauteņu laidēm dauzīja kazeņu mētras. Kas viņš tāds bija? Nožēlojams gļēvulis, kas gribēja mani nodot? Lāga vīrs, ko citi bija pieķēruši, kad tas bija gribējis palīdzēt nelaimīgajam? Vienalga! Miers ar viņu! Mūsu nabaga sirds ir daudz par mazu, lai tur mājotu reizē mīlestība un naids, lai tur ielaistu ļaunos uz labo rēķina…

—     Dieva vārdā, lūdzu jūs, nepalieciet šeit! Tad labāk — nāciet.

Tā bija vienkārša sieviņa, gluži melnās drēbēs ģērbusies, pavisam

salīkusi. Viņa beidza savākt stieplē izžauto veļu dārziņā lejpus mazas mājeles, virs kuras pacēlās dūmu lenta.

—      Iet? To vien tik vēlos. Bet kurp jūs mani vedīsiet? — es jautāju.

Vecenīte izbailēs lauzīja rokas. Viņas cepure ar melnajām lentām paslīdēja sānis un atsedza sirmu matu šķipsnu.

—     Dārzā jūs nevarat palikt. Te jūs ieraudzīs. Vēl pirms nepilnas stundas ciemā bija prūši. Viņi nāks atkal. Sekojiet man. Ātri!

Paklausīju. Pie mājas durvīm viņa apstājās un apdomājās.

—      Nevaru jūs vest iekšā. Esmu lasījusi rīkojumus. Tie izlikti ciema vecākā mājā. Mani jūsu dēļ nošaus. Ejiel projām! Lieciet man mieru.

Man uznāca dusmas.

—      Par vēlu, cienījamā, par vēlu! Es iešu iekšā, vai jums patīk vai nē. Bet nebaidieties, es jūsu netīrajā būdā ilgi nepalikšu. Tiklīdz satumsīs nakts, tiklīdz būsiet mani pabarojusi un iedevusi man drēbes…

Un, kad viņa vēl arvien vilcinājās, es to saķēru aiz rokas un nikni sapurināju.

—     Vai jums nemaz nav kauna, ko? Vai jums karā nav neviena tuvinieka, ja varat tā rīkoties?

Viņa lielās bailēs paskatījās uz mani. Viņas lūpas mēmi kustējās, plaksti cilājās. Man likās, ka viņa tūliņ sāks raudāt.

—     Ejiet tur! — viņa steigā nomurmināja.

Viņa iebīdīja mani mazā piebūvītē, aiztaisīja durvis un divreiz apgrieza atslēgu.

Patiesi, man bija ļoti neērti šajā slēptuvē, es nevarēju pat pakustēties, kaut kur neatsizdamies vai nenogāzdams lietas, kuras es pat nevarēju redzēt, tik dziļa tur bija tumsa. Pagāja kādas desmit minūtes, un tomēr man bija diezgan laika apdomāt, cik muļķīgi biju rīkojies.

—     Atkārtosies gluži tas pats, ko nesen piedzīvoju! — es domāju. — Šī vecā ragana aizgāja pasaukt vāciešus. Liela gudrība tā divas reizes dienā mesties vilkam rīklē.

Nolēmis nekavējoties tikt atkal ārā, viegli piespiedu plecu pie durvīm, kas nelikās sevišķi stipras. Jau grasījos tās atlauzt, kad durvis atvērās.

—     Varat nākt, — vecenīte teica. — Piedodiet, man bija jāredz, kas ārā notiek. Bez tam kāda draudzene tika solījusies atnākt, lai kopā ar mani ietvi uz baznīcu. Aizgāju viņai pateikt, ka man nav laika. Viņa ir lāga sieviete, bet pļāpā, viņa pļāpā. Labāk lai neviens nezina, ka esat šeit.

—     Kā sauc šo ciemu?

—     Kripijī. Nav nekāds ievērojamais, bet citādi gluži jauks ciems, ļaudis laipni, kā redzat.

Viņa bija mazliet nomierinājusies. Istaba, kur iegājām, bija ļoti tīra, ar logu uz dārzu. Saulriets vija liesmas ap ābelēm un žagariem. Dziļo klusumu traucēja tikai miermīlīgās vistas, tās jau sāka lēkt laktā.

—    Tagad nevienu vairs negaidu, — mājasmāte teica. — To saku, lai jūs zinātu — ja kāds klauvēs pie durvīm, tad tie var būt tikai prūši. Bez tam, viņu klauvēšanu tūliņ var pazīt… Tad jums nekas neatliks kā izlēkt pa šo logu un pazust. Un es taču būšu darījusi visu, kas manos spēkos…

—     Es jums pateicos, — nomurmināju.

Viņa papurināja sirmo galvu.

—    Nē, man jums jālūdz piedošana. Jūs sapratīsiet, ka pirmajā mirklī jutu tikai bailes. Iedomājieties, es, veca sieva, gluži viena, tādās briesmās… Un tad — jūs man droši vien varēsiet sniegt kādas ziņas.

—    Jautājiet.

—     Lūk! Gribu zināt, kurā pusē atrodas 2. Monpeljē sapieru pulks. Mans dēls tur kalpo kā telegrāfistu seržants. Vandenhovs, Klemanss Vandenhovs, šķira 1901. Varbūt jūs viņu pazīstat?

Papurināju galvu.

—     2. sapieru pulks ir 1 6. korpusā. Man liekas, tas gan nebūs šeit. Drīzāk kaul kur Lotringijā.

—     Tad jau labi, — viņa dedzīgi iesaucās, — tad jau labi! Vēlos, kaul viņš būtu labi tālu no šejienes. Te pārāk briesmīgi. Karš, visu laiku karš! Ziniet, to otru karu es arī redzēju. Man bija deviņpadsmit gadi. Es vēl atceros… Bet es pļāpāju, pļāpāju un pavisam aizmirstu rūpēties par jums. Pagaidiet mani. Neejiet nekur, protams, atskaitot gadījumu, ja kāds klauvē pie ielas durvīm. Tad tie būs viņi. Tad jums

jālec pa logu, dēls, un es jūsu labā nekā vairs nevarēšu darīt.

* * *

—     Ja Katrīna Vandenhova vairāk nekā nebūtu darījusi, — Lebaruā teica, — kā tikai, savu dzīvību uz spēles liekot, mani uzņēmusi, pabarojusi, apguldījusi, devusi drēbes, arī tad, man šķiet, viņa jau būtu pelnījusi māju, kurā tā mira un kura tagad paceļas vecās, 1918. gadā ienaidnieku nodedzinātās būdas vietā. Bet varbūt tu sapratīsi, ka tas, ko ši mīļā vecā sieviņa manā labā darījusi, savādā kārtā ir kaut kas daudz svarīgāks par vienkāršu viesmīlību, Vai tev neapnīk klausīties?

—     Un tu vēl jautā?

Viņš ar smaidu pateicās un turpināja.

—     Vācieši pie mūsu durvīm neklauvēja ne tajā, ne arī nākamajā naktī, un es piedzīvoju tāda brīnuma piepildīšanos, par kura pareģojumu es vēl no rīta būtu smējies: gulēju gultā, un tu taču atceries, ka gulta nebija gadījusies kopš tiem laikiem, kad atstājām kazarmas. Lieki teikt, ka aizmiegot es jau zināju visu savas vienkāršās namamātes dzīves stāstu. Vandenhova kundze bija atraitne, viņas vīrs, muitnieks, iepriekšējā gadā bija miris, atstādams tai mazu pensiju. Pirms diviem gadiem, kad vīrs bija izstājies no dienesta, viņi bija apmetušies Kripijī, savā dzimtajā ciemā. Līdz tam laikam Katrīna bija kalpojusi kādā apkārtnes pilī, kur tās vietā bija stājusies jaunākā māsa. Muitnieka un viņa sievas ietaupījumi bija nolemti viņu vienīgā dēla izglītībai. Tā Klemans Vandenhovs bija varējis izmācīties Mākslas un amatu skolā par inženieri. Vispārējās mobilizācijas laikā viņš bija Kripijī ciemā pie vecākiem. Jau nākamajā dienā viņš aizbrauca uz Monpeljē stāties savā pulkā.

Protams, Katrīna man parādīja visas viņa fotogrāfijas.

—      Viņš bija apmēram jūsu augumā. Tā jūsu laime, — viņa piebilda.

Ko viņa bija domājusi, šos vārdus teikdama, es sapratu, kad redzēju, ka viņa izņēma no skapja divus vai trīs rūpīgi salocītus uzvalkus.

—     Izvēlieties! — viņa noteica.

—     Nezinu, vai drīkstu… — aizkustināts iesāku. — Jums šīs lietas droši vien dārgas.

—     Dārgas gan, tas tiesa. Bet kad viņš pārnāks, prieks mājā būs tik liels, ka svārku un bikšu trūkums to nemazinās. Un viņš taču man nepārmetīs, ka esmu tos atdevusi jums.

Pulkstenis varēja būt divi pēc pusdienas. Gandrīz jautri beidzām vienkāršās pusdienas, kuras viņa bija gatavojusi gandrīz visu priekšpusdienu. Mans nodoms bija viņu atstāt naktij satumstot. Bet viņa pati gribēja mani vēl aizturēt.

—     Palieciet līdz rītam, — viņa teica. — Vai jums te nepatīk?

—     Kā es varētu labi justies tādā vietā, kur ar savu klātbūtni ik mirkli apdraudu labu cilvēku, kas mani uzņēmis un man palīdzējis? — atbildēju.

Bet viņa paraustīja plecus.

—      Ak! Prūšu ciemā vairs nav. Pēdējie aizgājušā naktī aizgājuši. Man pat stāstīja, ka viņi aizgājuši ar lielu skubu.

—     Katru mirkli var ierasties citi.

—       Ak, ko nu niekus! Un kā jūs domājat, ko dara mūsu kareivji? Tie taču ari vēl kam der. Un tad, vai nedzirdējāt lielgabalu dunoņu, visu nakti, tur augšā, uz Mobežas pusi? Liekas, tur tuvojas angļu armija. Un jūs zināt, lās nav tukšas tenkas. Šorīt, kad gāju iepirkties, visi par to vien runāja. Šo ziņu atnesis mācītāja brāļadēls, jā, ļoti nopietns jauneklis, kas vakar bijis Kenuā. Ticiet man, jums labāk drusku nogaidīt, nekā tik neprātīgi atkal skriet ārā uz ceļa. Ja jūsu klātbūtne mani tā vai citādi apgrūtinātu, nebaidieties, es jums to teiktu — tiklab jūsu kā manās interesēs. Vai tad es vakar kautrējos?

Pēkšņi viņa apklusa un nobālēja. Kāds klauvēja pie durvīm.

Jau uzliku roku uz palodzes un sagatavojos lēcienam. Bet Vandenhova kundze bija attapusies. Viņa pamāja, lai nekustos.

—    Tie nav prūši, — viņa čukstēja. — Esmu pārliecināta. Viņi būtu klauvējuši otrreiz un daudz skaļāk! Klusu! Tūliņ nākšu.

Tiešām, viņa izgāja no istabas tikai uz mirkli. Ienākusi viņa smējās:

—     Ko es jums teicu? Kādi mēs bērni! Vai zināt, kas tur ir? Gluži vienkārši — Gijomena kungs, mūsu vecākais. Viņš gribot ar mani runāt. Ielaidu viņu blakus istabā. Pasēdiet mierīgi un pagaidiet. Tas nebūs ilgi.

Tās minūtes, kamēr viņa mani atstāja vienu, izmantoju, iepazīdamies ar apkārtnes karti. Vandenhova kundze to vakar bija uzmeklējusi dēla papīros.

Viņš to iegādājies mēnesi iepriekš, brīvdienu ekskursijām, neiedomādamies, ka to dažas nedēļas vēlāk izmantos pavisam cita veida ekskursijām. Uz kuru pusi inan bija jāiet? Noteikti uz ziemeļiem. Tā kā tur vēl arvien nerima lielgabalu dunoņa, man bija vislielākās izredzes drīzumā sastapt tur franču vai angļu karaspēku. Bez tam apvidus, uz kuru gribēju doties, bija šai apgabalā visbagātākais mežiem. Es to arī nedaudz pazinu. Domāju, ka tur man būs vieglāk nekā citur tikt uz priekšu un slēpties. Tagad varam smieties par šo bērnišķīgo plānu, zinādami, ka lielgabalu dunoņa, ko toreiz dzirdēju, nenozīmēja neko citu kā Mobežas bombardē-' sanu. Bet kas par to? Pat ja es toreiz būtu zinājis briesmīgo patiesību, tas tomēr nebūtu varējis mainīt manu lēmumu nevienu dienu ilgāk nekavēties Kripijī ciemā. Briesmas, kādas ar savu klātbūtni sagādāju Vandenhova kundzei, nebija attaisnojamas. Turklāt tās nepavisam nemazināja briesmas, kas draudēja man pašam.

Jau no rīta katram gadījumam biju uzvilcis Klemana Vandenhova drēbes. Izvēlējos visvienkāršākās, visvairāk apnēsātās: samta bikses, līdz kaklam aizpogājamus svārkus, kas mani atbrīvoja no apkaklītes un kaklasaites. Manu cepuri un formas tērpu mēs ar mājasmāti rūpīgi bijām sadedzinājuši virtuves krāsnī. Bīstami nodevīgās vara pogas paturēju pie sevis, lai vēlāk izkaisītu mežā. Tagad, šādā apģērbā, man bija daudz vieglāk izbēgt. Bet, ja mani tomēr saķertu, nebija šaubu par to, kāds liktenis sagaidītu mani un arī Vandenhova kundzi.

Tad viņa ienāca atpakaļ.

—     Nu, ko viņš jums tā gribēja teikt, šis Gijomena kungs?

—    Ak! — viņa izvairīdamās atteica, — nekā sevišķa!

Maigi paskatījos uz viņu.

—     Vandenhova kundze, Vandenhova kundze, kādēļ jūs man nesakāt patiesību?

Viņa mēģināja protestēt, bet satraucās vēl vairāk.

—       Vai gribat, lai jums pasaku, kādēļ viņš nāca šurp? — es atsāku. — Viņš zina, ka jūs slēpjat kareivi, tas ir viss!

Viņa lepni pacēla galvu.

—    Tā nav viņa darīšana.

—     Bet viņš gluži tā nedomā. «Manis dēļ varat ļaut, lai jūs nošauj,» viņš jums teica. «Bet kā ciema vecākajam man jāsper nepieciešamie soļi, lai pasargātu no represijām citus ciema iedzīvotājus.»

Viņa ievaidējās.

—     Ak! — viņa noteica, — tiešām nesaprotu, kā viņš to izzinājis… Jūs taču neesat ārā rādījies. Neviens jūs nevarēja redzēt,

—1 Klausieties, — es teicu, — to nemaz nav tik grūti uzminēt. Mēs šodien pusdienās mielojāmies ar lielisku vērša sāngabalu. Tur jau pietika trim cilvēkiem. Te laukos taču nav parasts ik dienas pie miesnieka gaļu pirkt, vai ne? Tātad ir gan iemesls brīnīties, ja tāda vientuļa sieviete kā jūs, kuras ēstgriba nevar būt sevišķi liela, pērk tik lieiu gaļas gabalu. Un galu galā, vienalga — svarīgi tikai tas, ka viņš to zina.

Es piecēlos. Viņa klusi izsaucās.

—    Jūs aizejat? Tūliņ?

—     Nē, ja atļaujat, tikai pēc dažām stundām, kad metīsies krēsla. Līdz tam brīdim, mīļā Vandenhova kundze, lai Dievs man palīdz atrast dažus pateicības vārdus, ar kuriem es varētu jūs pārliecināt, ka nekad, nekad jūs neaizmirsīšu.

* * *

Viņa bija man sagatavojusi ceļa kuli ar veļu, ēdamlietām, ruma pudeli. Mēs vairs nerunājām. Saule aiz krūmājiem bija kā mazs ugunskurs, ko mēs redzējām dziestam. Beidzot tas izdzisa.

Katrīna pieķērās man pie rokas.

—     Vēl mazu brīdi! — viņa lūdzās. — Pagaidiet, kamēr salumsīs pavisam.

Viņas dēla karte bija palikusi uz galda izklāta. Mūsu skumjās acis kavējās pie tās.

—     Uz kuru pusi gribat iet?

Nenoteikti pamāju uz ziemeļiem.

—     Kur jūs šonakt gulēsiet?

—      Nekur. Naktī labāk iet. Rīt varbūt man laimēsies atrast kādu vielu, kur… Bet vai var cerēt katru dienu salikt tādu Katrīnu Vandenhovu?

Kādu bridi viņa kaut ko apdomāja. Likās, viņai bija kas sakāms, bet viņa neiedrošinājās to izteikt.

—     Klausieties! — viņa beidzot nomurmināja.

—     Ko?

—      Klausieties. Lāgā nezinu, vai man tiesības darīt to, ko daru. Kati jāriskē ar savu galvu vien, tad to vēl var. Bet citi! Tud taču piedodams, ka to lieku reizi apsver, vai ne? Bet tomēr! Es taču nevaru ļaut jums tā aiziet! «Kādu vietu» — jūs nupat teicāt. Nu, es zinu tādu vietu.

—     Kur?

—    Tas ir piecas jūdzes no šejienes. Kā lai jums izstāstu? Kartē es nekad lāgā neesmu pratusi orientēties. Pamēģināsim. Parādiet man ciemu ar Bironfosas vārdu.

—     Šeit.

—    Jā, tā ir. Tad drusku augstāk tas zaļais plankums ir Nuvionas mežs. Vai ne? Vieta, par kuru runāju, atrodas šī meža vidū, drusku pa kreisi no Amelijas avota, drusku lejpus La-Kapellas ceļa, šeit.

—     Redzu.

—      Labi. Lūk, tur ir mana māsa. Sūtu jūs pie viņas. Ā! Man taču jums jāsaka viņas vārds: Fransuāza, Fransuāza Fažē. Es jums par viņu stāstīju vakar vakarā, kad runāju par pili, kur kādreiz kalpoju. Jums jāiet uz šo pili. Viņa tur vēl kalpo. Es jums parādīju vietu, kur tā atrodas. Vai sapratāt?

—     Sapratu.

—     Priekšpusē ir lieli zeltīti vārti. Protams, pa tiem naejiet. Ejiet gar mūra sētu, kas pils aizmugurē iežogo parku, tad jūs beidzot atradīsiet mazus vārtus. Pie tiem zvana ļaudis, kas pieved pārtiku. Tur arī jūs piezvaniet, klusi, īsi, trīs reizes, lūk tā. Esmu gandrīz pārliecināta, ka jūs ielaist nāks mana masa. Viņa ir man līdzīga, tikai drusku jaunāka; jūs viņu pazīsiet. Var arī gadīties, ka nāk kāds cits. Tad sakiet, ka esat no Kripijī un gribat satikt Fransuāzu. Neaizmirstiet, Fransuāza Fažē. Nebaidieties, viņa jūs pieņems. Viņa iekārtos visu tā, lai kundze nekā nezinātu. Un pat ja zinātu — nekas! Nedomājiet, ka kundze to nosodītu. Vai saprotat?

—    Saprotu, — es teicu, — un vai varat man pateikt, kā sauc to pili, uz kurieni jūs mani sūtat?

—     Buasjēra, — viņa sacīja.

IV

Lebaruā apklusa. Viņš raudzījās manī ar savādu neatlaidīgu skatienu. Likās, viņš pēta, vai es jau sāku apjaust, uz kuru pusi tas mani ar savu stāstu ved.

—      Vari man ticēt, — viņš lēni atsāka, — man nemaz nepatīk sirds kratīšana, tas, ko mēdz saukt par personīgo literatūru. Ja šī nabaga sieviete tik negaidot nebūtu mirusi, es nekad nepārkāptu tās atturības un klusēšanas robežas, kuras līdz šai dienai esmu diezgan labi ievērojis. Tu esi liecinieks, ka es gluži pret savu gribu, gandrīz pašam nemanot esmu sācis iet pa vaļsirdības ceļu. Vēl tagad, ja es varētu vienkārši apiet visu, ko tev stāstu, esmu pārliecināts, ka ne mirkli nevilcinātos to darīt. Bet nu jau par vēlu. Man jāturpina, par spīti visām bailēm, kas mani jau nomāc. Bet pie tā briesmīgā labirinta sliekšņa, kur es tevi ievedīšu sev līdzi, man brīdi jāapstājas. Tu maz ko zini par mani. Tev katrā ziņā jāzina vairāk, citādi turpmākie notikumi tev būs tukši vārdi un es tikai velti būšu zadzis tavu laiku. Vakar Garē viesnīcā pusdienas ēdot, mūsu sarunas laikā es tev paspēju pastāstīt, ka esmu viens, ka man vairs nav nekādu radinieku un ka astoņpadsmit gadu vecumā man bija jābēg uz Kohinhinu, lai mēģinātu tur nodrošināt eksistenci. Ar to vēl nepietiek. Tev jāzina vairāk par šīm sīkajām iepriekšējām drāmām, kurām sekoja lielākā. Kur ir tāda būtne, kas drīkst domāt, ka tās liktenis nav nolemts jau kopš dzimšanas mirkļa? Kad būsi dzirdējis visu, ko gribu teikt, tev būs vieglāk iedomāties, kādi salti sviedri pārklāja manu pieri, kad vecā Katrīna Vandenhova man pateica tās vietas vārdu, uz kurieni mani neizbēgami veda mans klusais un drūmais liktenis.

Viņš brīdi klusēja.

—      Vai tev šais nepilnās divās dienās, kopš esi šeit, nekas nav dūries acīs? — viņš man pēkšņi jautāja.

—     Ko tu gribi teikt?

Viņš ar plašu rokas mājienu rādīja buduāru,

—     Runāju par to, kas ap mums: par šo istabu, un par citām, kuras tev bijusi izdevība redzēt. Nevienas fotogrāfijas! Nevienas radinieku ģīmetnes! Vai tas tevi nepārsteidza?

—    Vai tad tu neteici, ka tu esot viens?

—     Tas vēl nebūtu nekāds iemesls. Man tāpat bija tēvs un māte kā visiem citiem, — viņš atbildēja ar pēkšņu rūgtumu balsī.

Viņš pasmējās, bet viņa smiekli skanēja māksloti, un tie tikai vairoja manu neomulības sajūtu. Tad piecēlies viņš aizgāja pēc ūdens glazēs, ko izdzēra vienā malkā.

—     Mēs abi viens otru pazinām tikai uniformā, — viņš atsāka. —i Kareivja apģērbs tomēr cilvēkus dara līdzīgus. Tādēļ es nezinu, 110 kādas sabiedriskas vides tu nāc un kādi bijuši tavi jaugības gadi. Mani bija bagāta, pat pārāk bagāta bērna jaunības gadi. Tici man, tas ir ļoti sāpīgs pārbaudījums, ja šīs bagātības kādreiz pietrūkst. Es turu ļaunu prātu uz saviem vecākiem par to, ka viņi mani pieradināja pie greznības un, kad tā man bija iepatikusies, viņi paši bija par iemeslu tam, ka liktenis man to pēkšņi atrāva.

Mans pienākums tev pateikt, kas viņi bija: viscienījamākie pilsoņu kārtas ļaudis. Nekad neesmu dzirdējis nekā cita kā tikai jaukas pamācības, neesmu redzējis nekā cita kā tikai ideālus paraugus. Cik tie maksāja olektī, to es uzzināju tikai tad, kad biju tiktāl paaudzies, lai izietu viens, un kad man ienāca prātā drusku paklausīties aiz durvīm. Tad es sapratu, cik daudz tai visā viltojuma un cik daudz tur dažādu neglītu lielu.

Vari man ticēt, mums bija skaists savrupnams Burbonu pils rajonā. Apakšstāva logi sētas pusē vērās uz mauru, kur cits citu dzenāja strazdi. Pagalmu 110 ielas šķīra lieli vārti, kuri vērās, lai ielaistu mātes puskarieti vai vēlāk tēva automobili, vienu no pirmajām mašīnām, kas Parīzē parādījās. Vārtiem vērās tikai viena puse, lai ielaistu tavu padevīgo kalpu, kad tas atgriezās no rotaļu laukuma pie Invalīdu pils — mazos ratiņus, ko stūma aukle ar liesmaini sarkanu bizi. Vēl es nepratu kājām iet, kad šveicars zeltītā livrejā mani jau sauca par «kungu» un paklanījās manā priekšā. Viss bija kā radīts, lai es jau pēc dzimšanas būtu visaugstākajās domās par savu personu. Mani dārgi samaksātie skolotāji sava honorāra skaitļus attaisnoja apliecinādami, ka nekad neesot redzējuši tik gudru bērnu. Liekas, astoņu gadu vecumā es jau runāju angliski un vāciski. Bija nolemts, ka es darbošos diplomātijā. Tēvam patika manā atlantā meklēt sūtniecību, kas būtu vislabāk piemērota manas karjeras sākumam.

Viņam piederēja viens no ievērojamākajiem Parīzes notāru kantoriem. Protams, viņš to bija mantojis no sava tēva, bet visi atzina, ka viņš divkāršojis uzņēmuma vērtību. Adrešu grāmatās to biedrību un klubu nosaukumi, kur viņš bija biedrs, saīsinātā veidā aizņēma vairāk kā rindu, un viņam bija tik daudz sabiedrisku un citu pienākumu, nemaz nemnājot par darbu, ka viņu gandrīz nekad neredzēja mājās. Protams, māti viņš uzrunāja ar «jūs». Ar «tu» viņš to uzrunāja tikai dusmu brīžos. Bet tādi gadījumi bija ļoti reti, jo dusmas pēc viņa domām bija slikta toņa pazīme.

Ko es varu teikt par māti, šo nelaimīgo? Man tiešām žēl, ka neesmu varējis saglabāt vairāk maiguma, vismaz vairāk līdzjūtības .šai skumīgajai ēnai, kas bija tik nevarīga, tik izbalējusi. Nu jau pagājuši gandrīz divdesmit gadi, kopš viņa mirusi, un es tikai ar pūlēm atceros viņas izskatu. Lai to atsauktu, man jāņem palīgā atmiņas par viņas ģīmetnēm. Tās bija visos salonos, visās istabās. Tās bija rādītas dažādās izstādēs. Uz to rāmjiem vēl bija palikuši lieki un smieklīgi numuri. Tās piederēja pie obligātās mājas iekārtas. Vienās biklais modelis bija tēlots ar augstprātīgas un šarmantas sievietes vaibstiem, tik dziļi izgrieztos apģērbos, ka izaicinošākus būtu grūti iedomāties, par ko laikam gan bija jāsmejas, iedomājoties, cik nožēlojama un kaunīga sieva viņa bija īstenībā. Citas ģīmetnes cildināja viņas mātes tikumus. Tajās es biju izlietots kā pirmās nepieciešamības rekvizīts. Viņa mani tur spieda pie krūtīm, it kā priecādamās, ka varējusi mani paglābt no diezin kādām draudošām briesmām. Manā apģērbā nebija taupītas ne Anglijas mežģīnes, ne gaišas cirtas, ne zils samts. Tāpat kā skolotāji manī redzēja apbrīnojami attīstītu audzēkni, gleznotāji, savā starpā sacenzdamies, mani tēloja kā brīnišķīgi skaistu puisēnu.

Cik nožēlojams laiks, cik bēdīga bija šī bagātā puisēna dzīve, kas smējās, rotaļājās un gulēja, nekā nenojauzdams! Vēlāk man daudz kas nāca prātā. Tad es brīnījos, kā man, par spīti jaunajiem gadiem, nebija atvērušās acis. Man bija trīspadsmit gadu, kad vecāki nolēma pārdot skaisto īpašumu, kas mums piederēja Ševrēzas ielejā. Noslēpumainās sanāksmes un apspriedes, kas saistījās ar šo darījumu, nevienu minūti nesaistīja manu uzmanību. Bez tam togad mēs brīvlaikā ar māti neieslēdzāmies šajā mazliet drūmajā lauku mītnē kā parasti, bet tēvs mūs vasarā aizsūtīja uz Ulgatu, jūrmalas kūrvietu, ko es vēl nepazinu, un tas man sagādāja daudz vairāk prieka.

Un tad — vai tik viegli ir pamanīt tuvā sabrukuma pazīmes, ja tas, kurš par visu atbildīgs un kam visi uzticas, dara visu, lai to slēptu? Tos, kas visniknāk sacēlās pret tēva rīcību — kad jau bija par vēlu — taisni tos viņa krišana pārsteidza visvairāk. Daudz tuvāki viņa dzīvei, daudz labāk zinādami viņa darbus nekā es, viņi bija tik apstulbuši, ka to nemaz nevarēja salīdzināt ar manu pārsteigumu. Lai gan es par viņu gandrīz nekā nezināju, man tomēr likās, ka es viņu vienmēr ļoti labi novērtēju, pazinu un sapratu. Manas jūtas pret viņu bija diezgan sarežģītas. Viņš man iedvesa skaudību, skaudību un apbrīnošanu, jūtas, kurām — kādēļ lai to slēpju — ļoti drīz pievienojās nicināšana.

Tilīdz biju tajā vecumā, kad sāk domāt, man gribot negribot bija jāredz viņa vieglums, viņa gara neticamais tukšums. Bērnam, kas par visu vairāk vēlējās just cienību pret savu tēvu, tas nebija nekāds, patīkamais novērojums. Gribēdams izrādīt, ka seko manām mācībām, viņš bieži nāca manā istabā un uzdeva dažādus jautājumus. Mūžīgā godkārība un patmīlība viņam lika arī šeit meklēt izdevību spīdēt, palepoties ar savām zināšanām. Es klusēju. Es viņu novēroju. Nekad neaizrādīju viņa kļūdas, kādas tas diezgan bieži pieļāva. Gluži otrādi, man bija savāds skumjš prieks vērot, kā viņš kļūdījās. «Kas tā bija, kas lika Brunhildi piesiet mežonīgam zirgam pie astes?.. Nu, Frede- gonde, tavā vecumā es to jau zināju.» Lūk! Apmēram tā iznāca vienmēr. Kāda sīkmanība un kāda bērnišķība no cilvēka, kas 110 citām pusēm bija tik pievilcīgs! Kāda viņam bija elegance, augstsirdība, kāda smaidoša nevērība! Ko gan es nebūtu devis, lai zinātu, ka kādu dienu iegūšu kaut vai to brīnišķīgo nevērību, ar kuru viņš uzvilka vai novilka cimdus! Ir pārāk viegli pirkt grāmatas un piesavināties to saturu. Manam tēvam daba bija devusi to, ko no grāmatām nekad nevar iemācīties. Šī šarma dēļ viņam daudz ko varēja piedot. Un redzi, starp šīm lietām ir kāda, kas manās acīs svarīgāka par citām. Salīdzinot ar visiem tiem, kas agrāk bija dzīvojuši no viņa druskām un tagad to apmētāja akmeņiem, viņam bija viens pārākums, kam vajadzētu aptumšot visas vājības un visas kļūdas: viņš mīlēja.

* * *

Adlona EbēraL. Nu vairs nevaru atlikt mirkli, kad man jāsāk par viņu stāstīt. Būšu spiests tev teikt ļaunu par viņu. Netici nevienam vārdam. Man būtu pārāk sāpīgi, ja tu tam ticētu. Adlona Ebēra, visa mana dzīve, pēc tam, kad viņa bija nozīmējusi visu manam tēvam! Ja tu zinātu… Ja tu zinātu!

Oktobra mēnesī, tai gadā, kas sekoja Ulgatas vasarai — man bija palikuši četrpadsmit gadi — mānā dzīvē notika liela pārmaiņa. Es iestājos licejā.

Sākumā braucu mājā katru svētdienu. Vēlāk tikai ik pārnedēļas. Tad, ļoti drīz, tikai reizi mēnesī. Un tomēr visi bija apmierināti ar manām atzīmēm un uzvedību. Bet mana ģimene, man par to nekā nesakot, bija izteikusi vēlēšanos, lai mani arī svētdienās patur skolā.

Katru piektdienu un svētdienās, kad paliku licejā, gāju ar citiem skolniekiem pastaigāties. Mūs sargāja no Robinsonas, tās krogiem un dzērājiem. Gandrīz vienmēr mūs veda uz E-le-Rozas pusi.

Un lūk, kas notika vienā no šīm pastaigām kādā pavasara svētdienā, kad gaiss drebēja putnu dziesmās un kokos spīdēja jaundzimušās lapas. Mūsu pulciņš gāja gar kādu sienu pie Bur-la-Renas izejas. Biju kādā 110 pašiem pēdējiem pāriem. Un pēkšņi priekšgalā atskanēja smiekli, joki, saucieni.

Jutu, ka nosarkstu. Man likās, ka piemin manu vārdu.

— Kas ir? — jautāju saviem kaimiņiem, kas ari skaļi smējās, piegrūzdami viens otram ar elkoni.

—     Kas ir? Esi gan tu muļķis. Vai tu afišu neredzēji?

—     Kādu afišu?

—    Nu tur, pie sienas. Mēs tikko pagājām garām.

—     Nesaprotu, ko tu gribi teikt.

—     Nu, nu, nepļāpā niekus! Blēdis tāds!

Visu pastaigas laiku mani nebeidza apbērt ļauniem jokiem un divdomīgām piezīmēm. Izdomājos dažādi. Bet labāk būtu sev nogriezis roku, nevis jautājis kādam no viņiem. Bet kā es gaidīju brīdi, kad nāksim atpakaļ! Velti, jo todien mēs licejā atgriezāmies pa citu ceļu.

Nākamajā svētdienā sirds man pukstēja straujāk, kad redzēju, ka atkal gājām uz E-le-Rozas pusi. Jau iztālēm ieraudzīju sienu. Man likās, ka tā nāca man pretī. Nezināju, ko labāk vēlēties, lai afiša vēl būtu, vai arī — lai tā jau būtu noplēsta.

Kad mani biedri sāka smieties un ņirgāties vēl skaļāk, nekā iepriekšējā reizē, sapratu, ka tā vēl arvien ir turpat.

Tai garām ejot, izlikos pilnīgi vienaldzīgs. Kādas pūles tas man prasīja! Visi šie skatieni, kas vērsās uz mani! Visa šī saucienu kaskāde, visas šīs divdomīgās vai neķītrās zobgalības! Un pavadoņa mudinājums: «Nu, nu, kungi, pasteidzieties!» Man likās, ka arī viņš smējās. Viņš jau zināja. Tad mēs bijām pagājuši afišai garām. Kā man gribējās pagriezties un to vēlreiz redzēt! Bet kādēļ? Vai es to savā sirdī neaiznesu līdzi? Es taču zināju, ka tā nekad vairs nešķirsies no manis.

Tā bija liela mūzikholu afiša, tā laika stilā, atceries, kā Miša zīmēja Sāru Bernāru, tā saucamajā «art nouveau» žanrā. Tur stāvēja kāda jauna sieviete, gluži kaila, zelta un nakts krāsas plīvuros, taisna un stalta, uz pirkstgaliem pacēlusies, rokas aiz galvas salikusi. Viņai apkārt kā oreols bija rakstīts viņas vārds puķu vītnēs veidotiem burtiem. Šis vārds bija tas pats, ko mani biedri savās rupjībās un zobgalībās saistīja ar manu vārdu.

—     Nu! — mans kaimiņš smējās, — šoreiz tu gan nevarēsi teikt, ka tu viņu neredzēji?

Paskatījos viņam taisni acīs.

—      Muļķi! — es nicīgi teicu, — vai tu iedomājies, ka es to nezināju jau sen pirms tevis?

Togad Lakanalā otrās neo klases skolnieki lepojās, ka viņu vidū ir kāda ļoti interesanta persona, ko sauca par Impresāriju.

Kādēļ viņam bija dota tāda palama? Pa daļai, protams, viņa tēva nodarbošanās dēļ — tas bija kādas bulvāra skatuves administrators," bet vēl vairāk to tiešām apbrīnojamo ziņu dēļ, kādas Impresārijam

hija par visu, kam vien bija kāds sakars ar skatuves dzīvi. Viņa tēvs būtu darījis labāk, ja tas viņu tūliņ būtu pieņēmis savā darbā, nekā licis tam censties pēc abiturijas, kur par viņa panākumiem varēja šaubīties. Pārliecināts, ka atpestīšanas stunda vairs nav tālu, Impresārijs kavēja laiku papildinādamies zināšanās, kas viņam jau tad deva (jlītus ienākumus. Viņš pārdeva kontramarkas, stāvvietu un papildvie- lu biļetes. Pie viņa varēja dabūt sensacionālāko aktrišu fotogrāfijas, kur tās bija redzamas vispikantākajos apģērbos. Runāja pat, ka vecāko klašu audzēkņi tam esot uzticējuši vēl delikātākus uzdevumus, kurus tas pratis lieliski izpildīt.

Viņš pacēla galvu, ieraudzījis mani sava galda priekšā stāvam.

—     Vai.tu pie manis, mazais?

Kad atbildēju, ka tā ir, viņš lika man apsēsties sev blakus.

Svētdienās pēc pastaigas uz divām stundām, kas atlika līdz vakariņām, mums atļāva drusku brīvības. Nebija sevišķi grūti dabūt atļauju ieiet no vienas mācību telpas otrā, lai apciemotu kādu draugu. Es šo labvēlību nekad nebiju pār mēru izmantojis. Tādēļ, tiklidz palūdzu, man tūliņ atļāva ieiet Impresārija klases telpā.

Viņam bija viena no apskaužamajām vietām aizmugurē. Tajā^brīdī, kad piegāju Impresārijam klāt, viņš grieza no dažādiem žurnāliem rakstus un kritikas, ko rūpīgi ietipināja milzīgā melnos ādas vākos Iesietā reģistrā.

—     Nu, ar ko varu tev pakalpot, mans bērns?

Aizsmakušā balsī atbildēju:

—     Gribēju tev lūgt ziņas.

—     Par ko?

—     Par kādu sievieti.

Viņš sāka skaļi smieties.

—     Paskat' vien! Nav augstāks par manu zābaku un jau interesējas par tādām lietām! Nu saki, vai tā ir kāda aktrise?

—    Jā. Viņa uzstājas «Folies-Bergere» teātrī.

—     Nu, tā lieta iet. Tas jau tieši mans rajons. Un kā viņu sauc?

—     Adlona Ebēra.

Viņš pielika pirksta galu pie pieres.

—     Adlona Ebēra? Protams, to es pazīstu.

Piecēlies, viņš paņēma lielu piķapriedes koka kārbu no plaukta, kas karājās tam aiz muguras, un nolika to uz skolas sola. Man likās, ka viņš smaida, patiesību sakot, drusku zobgalīgi smīn.

—     Nu labi, tu dabūsi savas zinas.

Pieminētā kārba, kas ar stateniskiem dēlīšiem bija iedalīta vairākās nodaļās, bija pilna kartona lapām. Prieks bija redzēt, kā

Impresārijs savām veikala vajadzībām bija pratis izlietot nelaiķa Gustava Lansona pārbaudītās zinātniskās metodes paņēmienus.

—     Tātad Ebēra. Burts E. Hadinga, Džena… Hallere, ari Dzena… Ebēra, Adlona, tepat būs. Nav sen kopš sākusi, tādēļ par viņu man vēl nav daudz ziņu. Dzimusi Parīzē, 1875. gadā. īsta vārdā Žiljeta Muijē. Sākumā statiste «Ambigu» un «Eldorado» teātros. 1898. gadā dziesmu turneja Pakras aģentūrā. Pērngad deju numurs «Parizianā». Tagadējā Folies-Bergēre rēvijā tēlo Pelnrušķītes, Lielā rata un Sābas karalienes lomas. Dzīvojusi vispirms Baņolē ielā 18, tad Tridena avēnijā 3 1, un tagad — Debesbraukšanas ielā 60. Pie velna, viņa gan netūļājas! Nepilnos piecos gados tikusi līdz sestajam iecirknim! Tā ir sieviete, kas kāpj uz augšu. Tu jau vari redzēt, ka uz viņas lapas esmu ar sarkanu tinti uzrakstījis: interesanta.

—     Ko tu vēl vēlies?

—    Ja iespējams, viņas fotogrāfiju.

—     Protams, tas iespējams. Acumirklī man tās gan nav. Bet kādu svētdienu es tev to atnesīšu no Rētlingera. Melnu vai krāsainu?

—     Krāsainu, — es teicu aizžņaugtā balsī.

—     Labi. Tas būtu četri franki.

Es viņam ieliku rokā luidoru.

—     Atlikumu vari paturēt.

—     Paldies, — viņš drusku pārsteigts teica. — Ja vēlies, varu likt, lai viņa to paraksta, ar veltījumu tev. Protams, tas drusku maksās.

—     Nav vajadzīgs, — ātri teicu. — Tad līdz svētdienai. Papūlies katrā ziņā uzvesties tā, lai tevi nepatur sķolā.

Viņš paraustīja plecus.

—     Idiots! Viņš iedomājas, ka es pūlēšos viņa dēļ! Puika, nākamsvētdien man raža, Kastiljona ielā Bodegā, man norunāts satikties ar Otero!

Gāju prom, bet viņš mani aizturēja. Viņš tik savādi skatījās manī, ka tas mani sāka uztraukt.

—     Klausies, palaidni! Gribu tev vēl ko jautāt.

—     Ko?

—     Kādēļ tu gribi dabūt viņas — Adlonas Ebēras fotogrāfiju?

—     Tādēļ, ka man viņa patīk! — spītīgi atbildēju.

—    Protams. Un vai tas viss? Nu, nu, kādēļ tu gribi mani muļķot? Kādēļ tu man vienkārši nesaki, ka tu ar to gribi pakaitināt savu tēvu?

—     Ko tu runā?

—     Kā, ko es runāju? Vai tu varbūt nezini, ka Adlona Ebēra viņa draudzene?

Viņš mani uzlūkoja neliekuļotā izbrīnā.

—      Nu? Ko? Tu nezināji… Tad tu osi vienīgais, kas to nezina, put šeit.

Es sapratu. Viņš bija tas, kas liceju tik labi bija informējis par manas ģimenes bēdīgo pusi. Viņš nodūra galvu zem skumjā skatiena, ko tam uzmetu.

—     Vai tiešām? Tu nezināji? Atvainojos… Ludzu, piedod man.

Tad savukārt es nodūru galvu.

—    Tomēr, — čukstēju, — es to zināju.

Es aizgāju. Gadījās, ka nākamajā trešdienā mums bija jāraksta franču domraksts. Kādu mums uzdeva tematu! «Kāda senlaiku varone jums vislabāk patīk, un miniet iemeslus.» Es, protams, izvēlējos Sābas karalieni un dabūju diezgan vāju atzīmi, jo, nudien — literatūra ir mākslojuma pilna un tai nav nekāda sakara ar patiesu kaislību.

* * *

Impresārijs pārnāca tikai pirmdien. Man pagāja viss rīts viņu gaidot. Satikāmies koridorā, uz ēdamzāli ejot. Viņš man pasniedza aploksni, ko es drudžaini paslēpu zem tunikas.

—      Te ir tava fotogrāfija. Ceru, ka būšu izmeklējis visskaistāko, vismaz to, kur viņai vismazāk mugurā, he hē! Un tagad izdomā iemeslu, lai tu puspiecos brīvstundā, varētu ienākt lielo pagalmā pie manis. Man ar tevi jārunā. Jā, ļoti nopietna lieta…

Toreiz man nebija tik viegli dabūt vēlamo atļauju, Impresārija slava nemaz nebija laba. Audzinātāji tūliņ kļuva aizdomīgi pret tiem, kas ar viņu satikās, kaut arī tikai retu reizi.

—     Ko jūs abi tā runājat? — uzraugs beidzot jautāja. — Būs jau vairāk kā stundas ceturksnis. Nu, pietiek!

—      Vēl piecas minūtes, kungs, es jūs lūdzu, — Impresārijs ar cieņu teica. — Jums jāzina, ka šī jaunekļa ģimene ir ļoti draudzīgās attiecībās ar manu ģimeni. Man uzdeva viņam pastāstīt par viņa mīļo krustmāmiņu, kura ir ļoti slima. Ārsti pat baidās, vai viņa izturēs ceļojumu uz Burbuļu, kur tā jāsūta.

—     Nu, labi, labi! Piecas minūtes, bet ne ilgāk.

Mēs lēniem soļiem gājām tālāk.

—    Tātad tu viņu redzēji? — es jautāju.

—     Kā tagad redzu tevi. Manam tēvam par laimi bija jāiet uz lo teātri darīšanās. Vari iedomāties, ka es tūliņ izmantoju gadījumu. Uzkāpām ģērbistabā viņu apsveikt, jo viņai pašlaik lieli, ļoti lieli panākumi. Ja fotogrāfija man būtu bijusi līdzi, es pavisam viegli būtu varējis palūgt, lai viņa to paraksta. Ja tu zinātu, cik viņas ģērbistabā bija puķu un konfekšu! Un viņa pati — skaista meiča viņa ir, tur nav; ko teikt. Tavs tēvs droši vien negarlaikojas…

Es apklusu un, acis nenovērsis, skatījos savu nabaga kurpju ne-j spodrinātos pirkstgalos.

Diena bija skumja un auksta. Smaga mākoņu armija vēlās pāri pagalma platānām.

Biedrs iesānis paskatījās manī.

—    Tu laikam dusmojies par to, ko nupat teicu. Vai labāk būtu, jaj es viņu būtu nopaļājis, ko?

Es joprojām klusēju. Bet viņš neatlaidās.

—     Man sāp sirds, ja esmu tevi sāpinājis ar to, ko es teicu.

—     Ko tu man teici?

—      Nu, vai tu jau esi aizmirsis? Pirmkārt, ka viņa ir dārga, ļoti dārga sieviete. Liekas, ka ar dzīvokli Debesbraukšanas ielā viņai vairi nepietiek. Nu viņai būs savrupnams. Tavam tēvam jābūt lielām aknām, lai izturētu tādu tempu. Jā, tā taču viņa nauda. Un protama cik viņš tai atdod, tik tu kādu dienu būsi zaudējis. Un tas vēl nebūtu nekas, ja…

—     Kas vēl?

Viņš vilcinājās.

—      Nē, vecais, tiešām, man liekas, ka to man nevajadzētu tev stāstīt.

—     Ej nu ej!

Un, kad viņš vēl arvien nevarēja saņemties, mana nepacietībā ciest bija pieaugusi tik liela, ka es iebildu:

—       Vai es tev neteicu, ka mātei un man ar viņu ļoti vēsai attiecības?

—      Vai tiešām? — viņš apmierinājies teica. — Nu, ja tā, ta«ļ lai iet. Nu, iedomājies, ka visi smejas. Jā, par lavu tēvu smejas bet zini, viņu arī nožēlo. Ļaudis domā, ka par tādu naudu viņ; būtu pelnījis… nu, viņš varētu prasīt, lai viņa tam neliek ragus tik' atklāti, kā viņa to dara.

—     Viņa tam liek ragus? Ko tas nozīmē?

Viņš smējās.

—     Esi gan tu muļķis! Tas nozīmē, ka viņa to krāpj.

—     Krāpj! — es atkārtoju. — Krāpj! Ar ko?

Viņš smējās vēl skaļāk.

—     Ak tu auša! Vai tu gribi sarakstu? Varu mēģināt… Acumirklī protams, negalvoju…

—     Paliec klusu! — es uzsaucu pēkšņās dusmās.

—     Ko? Kas ir? — viņš apjucis jautāja.

—     Es tev pavēlu klusēt. Vai saprati?

Viņš nokrita kā no mākoņiem.

—     Ak tā, ak tā, — viņš beidzot sāka kliegt, — paskaties! Ko tu neteiksi! Vai tu pats mani nespiedi stāstīt? Un tagad kungs mani nolamā!… Bet saki man, vecais, ja nu tas liesa, ka viņa ar to naidā, tad taču ir vismaz viens cilvēks, kam būs patīkami dzirdēt, ka tavu tēvu pieviļ — man liekas, tā būs lava māte. Ko? Nu labi! Ceru, ka tu nesāksi raudāt?

Likās, viņš nebija ļauns zēns. Viņš mēģināja saņemt manu roku. Es viņu atgrūdu.

—     Ej nost! — es uzsaucu.

—     Tas nu par daudz! Bet te taču mans pagalms, vecais. Nu, es gan savu mūžu vairs nejaukšos citu darīšanās.

Es pat nepaskatījos viņā. Viņš paraustīja plecus.

—    Jocīgs puika! — viņš noteica.

Un viņš svilpodams aizgāja, taču varēja redzēt, ka viņš jūtas mazliet neomulīgi.

V

Varbūt nav pārāk grūti uzminēt, kas notika nākamajās dienās. Vismaz citiem, ne man pašam, jo es nekad nebiju lik vāji sapratis, kas notika manā dvēselē. Tuvojās vasara, laiks, kad teātru lielākā daļa mainīja programmu. Teātra ziņas, kuras no tā laika uzcītīgi lasīju visos laikrakstos, ko vien dabūju rokā, man vēstīja, ka rēviju, kur Adlona uzstājās, vēl rādīšot tikai dažas reizes. Mans lēmums tūliņ bija skaidrs, un es visu laiku par to vien domāju.

Parastos apstākļos man nākamā svētdiena būtu jāpavada licejā. Aizrakstīju vecākiem, lai man atļauj braukt mājā. Tā bija pirmā reize, kad lūdzu šo labvēlību. Vecāki manu lūgumu ievēroja. Bet arī tajā gadījumā, ja nebūtu dabūjis atļauju, biju nolēmis to panākt citādā ceļā.

—     Kad saņēmu tavu vēstuli, — māte man teica, — es pati gribēju rakstīt direktoram, lai tevi laiž mājās. Atbraucis tavs tēvocis Šarls. Viņš izteica vēlēšanos tevi redzēt. Šodien viņu ielūdzu pusdienās. Tēvu tu, diemžēl, neredzēsi. Nejaušs gadījums: viņam pēkšņi bija jāaizbrauc. Bet viņš man piekodināja neaizmirst apsveikt tevi par labajām atzīmēm.

—     Vai viņš vēl arvien tik nevaļīgs?

—     Vēl arvien.

Atnāca tēvocis Šarls. Viņš bija mātes brālēns. Gadus četrdesmit vecs, viņš Kohinhinā vadīja ļoti ienesīgu būvniecības uzņēmumu.

Tēvs viņu sevišķi necienīja. Viņš tam pārmeta rupjību un smalkuma trūkumu. Tēvocis Šarls to laikam zināja, jo, brālēnam klāt neesot, viņš bija daudz smalkjūtīgāks un pieklājīgāks.

Azaids pagāja diezgan jautri.

Kad pasniedza saldēdienu, tēvocis pēkšņi iejautājās:

—     Nu, kad jūs pārvāksieties?

Māte viņam deva zīmi, ko tēvocis laikam nemanīja, jo viņš atkārtoja jautājumu.

—     Nu… man liekas, rudenī, — viņa atbildēja.

—     Vai mēs mainīsim māju? — es jautāju.

—     Kā? — tēvocis jautāja. — Vai tu nezini?

—     Viņš atbrauc tikai reizi mēnesī, — māte paskaidroja. — Pagājušo reizi laikam būsim aizmirsuši viņam to pateikt.

Un, pret mani pagriezdamās, viņa turpināja:

—     Jā, tavs tēvs tā nolēmis, protams, pilnīgā saskaņā ar mani. Tu zini, kā viņš raizējas par manu veselību. Viņš domā, ka Parīzes gaiss man nederot.

—    Tad mēs atstāsim Parīzi?

—    Ak, necik tālu jau mēs nebrauksim. Tikai uz Vezinē, kur mēs noīrējām ļoti skaistu vasarnīcu.

Tēvocis Šarls ievilka dūmu no pīpes.

—     Ļoti skaistu, to negribu noliegt. Taču ne tik skaistu, kā jūsu savrupmāja, vai ne? Nevar teikt, ka jūs ietu uz augšu.

—     Tu jau vienmēr saki, ka mēs pārāk daudz tērējoties.

—     Pareizi! Bet tur ir starpība.

—     Nu, man liekas, Hektors gan zina, kas mums labāk der.

Tēvocis Šarls neatbildēja.

—     Un pilsētas nams? — es jautāju. — Ko ar to darīs?

—     Vēl nekas nav nolemts. Varbūt to izīrēs.

Kafiju dzerot, tēvocis Šarls teica:

—      Priecājos, tevi redzot, manu zēn, tu jau zini! Ko tu šodien pēc.pusdienas labu darīsi? Laiks jauks. Man gribētos aizbraukt līdz Otejai, pamēģināt laimi hipodromā. Vedīšu tevi līdzi.

—     Ko tu iedomājies? — māte iesaucās. — Hipodromā piecpadsmit gadus vecu bērnu! Hektors būtu neapmierināts.

Tēvocis Šarls ironiski iesmējās.

—     Viņam gan labi piederas stingra ģimenes tēva loma! — viņš norūca.

—     Šarl, es tevi lūdzu…

Es neizlaidu no acīm kamīna pulksteni.

Tas rādīja jau pusdivi.

***

Impresārija attēlojumā kāpnes uz Adlonas istabu biju iedomājies pavisam citādas. Protams, pili necerēju redzēt, bet tomēr kaut ko patīkamāku. Krēslā atsitos pret dzelzs pakāpieniem. Aizspiedu nāsis, lai nejustu briesmīgo, mitro un sasmakušo katakombu smaku. Pārāk retu elektrisko spuldžu dūmainā gaisma meta dzeltenu atspīdumu uz sienām, ko klāja spīdīga salpetra kārta. Svina caurules, kas rāpās augšup gar tām, atgādināja odžu kamolus. Telpa atgādināja cietumu un kloāku. Kādas durvis, pēkšņi pavērušās, iesvieda saindēta gaisa pūsmu, kas atnesa līdzi tālu un gaudulīgu refrēnu skaņas. Bezkaunīgi mehāniķi man uzsauca aizskarošus lamu vārdus. Pēkšņi 110 augšstāva straujā virpulī lejup vēlās puskailu sieviešu farandola. Knapi paspēju atkāpties pie sienas, lai palaistu tās garām. Pēdējā, sarkanmataina meitene, man sūtīja gaisa skūpstu.

—     Klau, puisīt, kam tu nes tās skaistās puķes, vai man?

Piespiedu puķes pie krūtīm un kāpu tālāk.

Kad biju sasniedzis šveicara norādīto koridoru, man nebija grūti atrast Adlonas ģērbistabas durvis. Automātiski pārliecinājos, vai man svārku iekšējā kabatā vēl ir viņas fotogrāfija. Tad, acis pievēris, pieklauvēju.

—     Lūdzu.

Es paklausīju, bet tad apjucis un pārsteigts apstājos uz sliekšņa.

—     Piedodiet, kungs…

Istabā bija kāds gadus divdesmit piecus vecs jauneklis. Viņš smēķēja cigareti un lasīja avīzi. Viņš bija tik ērti atlaidies sārta samta dīvānā, ka varēja redzēt, viņš te jūtas kā savās mājās. Noraudzījos viņā un nevarēju izšķirties, ko vairāk apbrīnot, viņa nekaunību vai eleganci. Jau pirmajā mirklī man modās naids pret viņu.

—     Vai te nav Ebēra jaunkundzes ģērbislaba?

—    Jā, tā pati. Ko tu gribi 110 viņas?

—     Es gribēju… šīs puķes…

—     Noliec tur. Un galvenais, ārā ejot, neaizmirsti aiztaisīt durvis.

Vairāk nekā nejautāju un gāju ārā, paņemdams līdzi savu velti —

duci sarkanu neļķu, visskaistākās, kādas biju varējis atrast.

—     Ko tu tur dari, mazais?

Laime! Sapratu, ka šī melnās drēbēs ģērbtā dāma ar vieglo balta tilla cepurīti ir mans glābiņš.

—     Kundze, es atnesu šīs puķes Ebēra jaunkundzei.

—     Esmu viņas ģērbēja. Dod tās man. No kā?

—     Bet… no manis.

Viņa sāka smieties.

—            No tevis? Paskat' vien! Cik jauki. Un tu varbūt pats gribētu viņai tās pasniegt?

' — Jā.

—           Nu labi, ej iekšā. Te viņas istaba. Viņa pašlaik ir skatuvē. Bet pēc piecām minūtēm viņa būs šeit.

—             Es nekā cita nevēlos, kā tur ieiet, — teicu, atkal atguvis drosmi. — Bet tur ir kāds kungs, kas mani gandrīz izdzina pa durvīm.

—           Nevar būt! — viņa pukojās. — Paskatīsimies. Ej vien iekšā, ja es tev saku.

—     Labdien, Estella!

—     Labdien, Pola kungs. Nezināju, ka jūs esat šeit,

—          Tikko atbraucu. Vai Adlonai klājas labi? Vai viņa jums neteica, ka es atnākšu?

—           Viņai tas būs piemirsies, Pola kungs. Citādi viņa nebūtu aizmirsusi kaut ko piebilst.

—     Ko?

—            Piekodināt man, lai jums atgādinu viņas ģērbistabā nesmēķēt. Tas kaitē viņas balsij.

Pols nožāvājās.

—    Tā, tā, Estella. Vēl arvien tikpat nikna?

—            Un jūs, Pola kungs, vēl arvien tikpat pieklājīgi? Ā, vēl kāda lieta, ko aizmirsu…

—     Laikam vēl kāda laipnība?

—             Lūdzu, Pola kungs. Kungs ziņoja kundzei, ka pēc izrādes atnākšot tai pretī.

—     Kāris kungs?

—     Es teicu: kungs.

Man vairāk nebija jāsaka. Uzmetu naidīgu skatienu Polam un, Estellu aiz piedurknes paraustījis, steidzīgi čukstēju:

—     Es aizeju!

Bet lāga sieviete ar to ausi nedzirdēja.

—            Nē, nē, mazais draugs. Mani vārdi neattiecās uz jums. Jums lielākas tiesības te būt nekā citiem. Jo vairāk tādēļ, ka jūs vismaz nenākat tukšām rokām.

Pols saprata, ka tas zīmējas uz viņu.

—           Tātad viņš nāk pats uz savu galvu, šis mazais nelga, ar savām neļķēm artišoku lielumā? — viņš teica. — Ļoti atvainojos. Es viņu noturēju par kāda restorāna izsūtāmo.

Estella paraustīja plecus.

—           Nu jā! Zobojieties vien par šo bērnu. Tas tomēr nemaina nekā no tā, ko es teicu.

Viņa pagrieza tam muguru un sāka savākt mežģīņu veļas gabalus un tualetes piederumus, kas bija izmētāti pa visu istabu.

—     Kundze nāk! — viņa beidzot teica.

Adlonas ģērbtuve bija sadalīta divās mazās istabiņās, un tām katrai bija atsevišķa ieeja no koridora. Pirmā bija ģērbistabā. Tur pašlaik rīkojās ģērbēja.

Otra, buduāra veidā iekārtota, bija tā, kur mēs ar Pola kungu sēdējām 1111 skatījāmies viens otrā kā porcelāna suņi.

Adlona ienāca pa ģērbistabas durvīm.

—      Pū! — viņa nopūtās, — kāda šodien publika! Nemaz nevar atkausēt. Beidzot man pašai sāka salt. Estella, man klab zobi. Vajadzēs noberzēties.

Viņa bija nometusi uz kāda sēdekļa savu naktszila satīna mēteli — Sābas karalienes mēteli! Viņa vēl bija ģērbusies tikai tilla tunikā, ko arī gatavojās nomest uz grīdās, kad ieraudzīja mūs.

—     Paskat', tu šeit! — viņa teica Pola kungam.

—     Tāpat ienācu paskatīties, gadījumam, ja tu būtu brīva.

—     Par nelaimi neesmu vis brīva. Tev pat būs jāpazūd.

—     Un vakarā?

—    Vakarā — vēl nekā nezinu. Dzīvosim — redzēsim.

Viņš to apskāva. Viņa atbrīvojās un uzmeta jautājošu skatienu man un Estellai.

—     Tas ir kāds mazs jauks ciemiņš, — tā teica, laimīga, ka var iejaukties. — Redziet, kādus skaistus ziedus viņš jums atnesis. Viņš gribēja iet projām. Es liku pagaidīt. Viņš taču pelnījis pateicību.

Adlona smaidīja, noskatīdamās manī.

—      Tas tiešām jauki no viņa, — tā teica. — Bet lai virtš brīdi pagaida. Negribu saaukstēties.

Viņa parādīja Pola kungam Ķelnes ūdens pudeli.

—      Lūk! Tu arī varētu padarīt kaut ko derīgu. Ja jau esi tik enerģisks, tu varētu mani noberzēt.

Viņa atkal man uzsmaidīja.

—     Lūdzu, vai tu drusku nepagrieztos uz otru pusi?

Līdz ausu galiem nosarcis, es paklausīju. Bet buduāra spogulis, pret kuru pagriezos, atspoguļoja ģērbistabas spoguli. Es tur ieraudzīju Adlonu kailu.

Mūsu skatieni satikās. Redzēju, ka viņas lūpas pakustējās. Bet viņa nekā neteica. Varbūt viņu aizkustināja ciešanas, ko tā lasīja manās acīs.

—      Pietiek, — viņa teica Polam. — Estella, lūdzu, padod man rītakleitu.

Viņas balss bija drusku pārvērtusies.

—     Nu! — vina man teica, atlaizdamās dīvānā. — Nu tu vari nākt tuvāk. Pol, atkāpies.

Manam ienaidniekam šī pavēle laikam lāgā nepatika.

—     Iedomājies! — viņš norūca. — Man tikai pāris mirkļu laika ar tevi parunāties, un tu vēl…

—    Atkāpies! — viņa gandrīz skarbi atkārtoja.

Viņa bija saņēma mani aiz rokas un pievilka tuvāk.

Vienu mirkli sajutu visu viņas daiļo augumu, kas tik neparasti smaržoja.

—    Dari, ko gribi, — viņa teica Polam, — bet liec mani mierā. Bet labāk nē. Es tev ieteicu aiziet no šejienes. Pulkstenis jau četri. Katru mirkli kāds var atnākt. Negribu piedzīvot jaunu scēnu.

—     Vai tad šveicara skuķe neatskries tev paziņot, kad piebrauks viņa rati?

—      Lai tu viņu satiktu uz kāpnēm un viņš tevi pazītu? Nē, ļoti pateicos! Vari mani noskūpstīt, un — varbūt vakarā redzēsimies. Vari pienākt desmitos.

Nu paliku viens pie viņas. Estella klusi kā skudra darīja savu darbu buduārā.

—    Pasniedz man savas puķes, — Adlona teica. — Zini, tās ir ļoti skaistas. Tātad tu pats tās izmeklēji… un pirki?

—    Jā.

—     Kā tu iedomājies man tās atnest?

—    Jūs esat tik skaista! — es stomījos.

Viņa pasmaidīja, bet viņas seja bija nopietna.

—     Tiešām? Bet tādēļ taču tev nav jābēdājas. Cik tev gadu?

—     Drīz būs piecpadsmit.

—     Kā tevi sauc?

—     Žans.

—     Žans, un tālāk?

Es papurināju galvu.

—     Kāda tam nozīme!

Viņa arī palocīja galvu, it kā gribēdama teikt: «Tiešām, kāda tam nozīme!»

—     Žans, — viņa atkārtoja. — Nu, Žan, es arī gribu tev kaut ko dāvināt. Vai tu vēlies kādu no šīm konfekšu kārbām?

Vairākas tādas stāvēja uz galdiņa. Viņa paņēma vienu un sniedza to man. Es nepieņēmu.

—     Labāk vēlētos jūsu parakstu šeit, — es čukstēju.

Un izvilku no kabatas viņas fotogrāfiju.

Viiia pārsteigta sakustējās.

—     Bravo! Mazais nerātni. Vai tu nevarēji dabūt kādu pieklājīgāku? Vai tev nav neveikli?

Es klusi atbildēju:

—     Nē.

Iestājās klusums.

Viņa vairs neskatījās manī. Bet manās acīs vēl arvien atspoguļojās viņas bāli zaļo, skumjo un dzedro acu mirdzums. Es čukstēju vēl klusāk:

—     Es par jums daudz ko zinu.

—     Nu tu joko. Piemēram?

—     Zinu, kur jūs dzīvojat.

—     Un kur tas būtu, kungs, ja drīkstu lūgt?

—     Debesbraukšanas ielā 60. Bet ilgi jūs tur vairs nebūsiet.

—    Tā? Un agrāk? Vai to tu arī zini?

—     Tridena avēnijā 31. Un pirms tam Baņolē ielā 18. Viņa vaļsirdīgi pasmējās,

—     Ja mēs kādreiz redzētos citu ļaužu klātbūtnē, tad man labāk patiktu, ja tu šo pēdējo adresi nepieminētu.

Viņa man glāstīja matus.

—     Vai tas viss? Vai tu vairāk nekā nezini?

—     Zinu gan! — es teicu drusku satrauktā balsī. Tai mirklī kāds klauvēja pie durvīm.

—     Kas tur ir?

—     Kundze, kundze, kungs nāk. Viņa kariete tikko piebrauca.

—     Labi, paldies, mazā. Es biju pēkšņi piecēlies.

—     Nu, nu, kas tev? — Adlona pārsteigta jautāja.

—     Es iešu.

Viņa drusku ironiski pasmaidīja.

—     Kādēļ? Paliec vien. Tas nebija tev domāts.

—      Nē, nē! — izbijies iesaucos. — Es aizeju. Uz redzēšanos!.. Sveiki!

Es jau biju koridorā. Uz dzelzs kāpņu pakāpieniem dimdēja kāda kāpēja soļi.

Es ierāvos iedobumā. Augsts, tumšs stāvs pagāja man garām, tik tuvu, ka es varēju tam pieskarties.

Nācējs apstājās pie ģērbistabas durvīm.

Dzirdēju, ka viņš pieklauvē. Un tad, vēl pēdējo reizi, Adlonas balsi:

—     Lūdzu!

* * *

Līdz pat tēva pašnāvībai es vairs neredzēju Adlonu. Nu jau visa Parīze runāja par to, ko viņš darīja Adlonas labā. Nevienam vairs nebija noslēpums, ka viņš tai atdevis veselu bagātību, bet ļaudis tomēr nedomāja, ka šai bagātībai tik drīz varētu pienākt gals.

1903. gadā es sekmīgi izturēju abitūrijas pārbaudījumu pirmo daļu. Tēvocis Šarls togad atkal bija Francijā. Pirms brauciena uz Višī man ar viņu bija īsa saruna.

—     Tu jau esi diezgan liels puisis, lai drīkstētu šo un to zināt. Ar tavu nabaga māti nav iespējams runāt. Tā nav sieviete, tas ir strauss. Un arī starp strausiem, man liekas, ir gudrāki par viņu.

—     Ko jūs man gribat teikt? — es jautāju.

—    Paklau! Tu taču negribēsi man iestāstīt, ka tu nekā nezini. Visi zina. Tavs tēvs izšķiež naudu kādas vieglas sievietes dēļ.

—     Ko lai es tur daru? — diezgan sausi atbildēju. — Ja viņam patīk sviest savu naudu pa logu laukā, kā es viņam to varu aizliegt?

—     Savu, tavu, tavas mātes naudu!

Ak! Ja tā būtu bijusi tikai mūsu nauda vien!

Pirms aizbraukšanas uz Kohinhinu tēvocis Šarls vēlreiz atnāca pie manis. i

—       Lūk! Dabūju noteiktas ziņas. Stāvoklis ļoti ļauns. Viņš lai nopircis pili. Un viņa to krāpj, šī nekauņa! Ar visiem Prīzes pienapuikām! Vakar gāju garām viņas mājai Miettā. Nezinu, kas mani atturēja ieiet un pateikt tai pāris vārdus. Bel nesaprotu, kādēļ man jātēlo godīga tēva loma. Jūs ar māti taču tā pūlaties visu redzēt no labākās puses. Vai gribi, lai tev saku, ko domāju? Visa šī zeme man apriebusies, es priecājos, ka varu 110 tās aizbraukt.

Es vēl arvien drūmi klusēju. Viņš bija dziļāk aizkustināts, nekā gribēja man izrādīt. Viņš satvēra manu roku.

—     Nākamgad tu būsi beidzis humanitāro vidusskolu. Bērns, kur tas tevi novedīs? Tava māte ir vienīgā, kas vēl domā, ka tu vari cerēt uz diplomāta karjeru sūtniecībās. Klausies, ko es tev teikšu. Te būs piecdesmit franku zīme. Es tev aizliedzu šo naudu izdot. Tik daudz maksā telegramma uz Saigonu. Kad notiek ļaunākais, telegrafē man, un tu tādā pašā ceļā tūliņ saņemsi ceļanaudu.

Es viņu apskāvu.

Mans tēvs nonāvējās 1904. gada septembrī, kad man bija astoņpadsmit gadu. Tas notika divas nedēļas pēc tam, kad Adlona viņu bija atstājusi.

Visu pārdevām, bet ari tad mēs varējām atmaksāt tikai divas trešdaļas no tās naudas, ko klienti viņam bija uzticējuši. Kopš tā laika esmu darījis visu iespējamo, bet likai pērngad beidzu maksāt viņa parādus.

Novembra sākumā kāpu kuģī, lai brauktu uz Saigonu. īpašumu likvidācija man bija liegusi agrāk doties ceļā. Pateicoties tēvocim, varēju māti atstāt Po, kādā puslīdz pieklājīgā ģimenes pansijā. Tur viņa trīs gadus vēlāk izdzisa.

Tajā dienā, kad galīgi atstāju Parīzi, man pēc pusdienas atlika apmēram stunda laika. Paņēmu taksometru 1111 liku braukt uz Miettu. Adlonas namu sasniedzis, piezvanīju.

—     Kundzes nav mājā, — šveicars man teica.

Es nekustējos, tikai skatījos viņā. Melnās drēbēs ģērbtais jauneklis šveicaram laikam darīja iespaidu, jo viņš piebilda laipnākā balsī:

—    Viņa ir izbraukumā ar grāfa kunga jahtu. Ja vēlaties adresi, kur viņai var aizrakstīt, es jums to iedošu.

Tad pienāca kara sākums.

Starplaikā biju Francijā likai reizi, 1910. gada vidū. Šī apciemojuma laikā nejauši satiku Impresāriju.

Biju apsēdies kādas bulvāra kafejnīcas terasē un ļāvos skumjam mieram, kā cilvēks, kas pārliecināts, ka to neviens nepazīs.

Kāds man uzsita uz pleca.

—     Lebaruā! Nudien! Tā jau man likās, ka tas esi tu.

Viņš izskatījās lielisks, uzbarojies, rūtainas drēbes uzvalkā ģērbies.

—    Kas ar tevi noticis? Ak jā! Piedod, vecais draugs. Vai atceries, ko toreiz Lakanalā teicu? Tu nevari teikt, ka neesmu tevi brīdinājis.

—     Un kā tev klājas?

— Man?

Viņš atplauka.

—     Tu jau redzi, mana palama man atnesusi laimi. Tā kļuvusi par īstenību. Es rīkoju visspožākās turnejas. Vai zini, manā rīcībā ir tādas zvaigznes kā Fragsone un Mistengete?

Es drusku sāpīgi pasmaidīju.

—       Un viņa? — es nomurmināju. — pagājis ilgs laiks, kopš neesmu avīzēs lasījis viņas vārdu.

—     Viņa? Ak tā. Nu, vecais, par to tev nav jābrīnās. Viņa reti uzstājas. Tu taču zini, ka viņai tas vairs nav vajadzīgs. Viņa savu dzīvi pratusi nodrošināt, gudriniece! Pavasarī viņa dzīvo savā namā Otejā. Ziemu — savā vasarnīcā Mantonā. Rudenim viņai ir pils Turenā — Kentinija. Vasarai cita pils, kaut kur ziemeļos — Buasjēra…

Viņš skaļi iesmējās.

—      Kas attiecas uz mani, tu piekritīsi, ka es neesmu pārvērties. Vēl arvien tikpat precīzs informācijā, vai ne?

Piezvanīju Iris reizes, ļoti viegli, gluži kā Vangenhova kundze man bija noteikusi. Un gaidīju.

Zvans neatskanēja. Varbūt tas vispār bija sabojāts. Es pacietīgi gaidīju…

Beidzot aiz vārtiem atskanēja sīki soļi. Vārti atvērās.

Pulkstenis bija astoņi rītā. Kripijī biju atstājis iepriekšējā vakarā tumsai metoties. Biju gājis visu nakli, ļoti lēni, lai meža tumsā nezaudētu pareizo virzienu. Kad gāju pa kādu klajumu vai šķērsoju kādu ceļu, mēģināju orientēties pēc zvaigznēm, kas bija parādījušās debesīs. Ziemeļos lielgabalu dunoņa kļuva arvien skaļāka. Ja angļu armijai bija tāda artilērija, tad to varēja tikai apsveikt.

Svīda gaisma, kad nolēmu drusku atpūsties. Biju izsalcis, tādēļ sāku ēst. Apsēdos kāda celiņa malā, bet pēkšņi ieraudzīju, ka tuvojas kāds velosipēdists. Kad tas bija man iepretī, piecēlos un pamāju ar roku. Viņš apstājās. Piegāju tam klāt.

Abi aizdomīgi uzlūkojām viens otru.

—    Vai Buasjēra tālu? — es jautāju.

—     Buasjēra? Būs pusstundas gājiens 110 šejienes. Nē, uz to pusi nē! Uz to pusi, no kurienes braucu. Vai tu neesi šejienietis?

—     Esmu no La-Kapellas.

—     Tieši uz La-Kapellu es braucu. Vai tur ir vācieši?

—     Liekas, šonakt bija.

—      Brīdinu tevi, viņi ir arī Buasjērā. Labāk būtu, ja tu ielu pa mežu, ja negribi tiem ieskriet krūtīs. Viņi man lika rādīt dokumentus.

—       Es arī viņiem parādīšu, ja tas viņus interesē, — pakalpīgi atbildēju.

Kad viņš bija aizbraucis, es tomēr nogriezos 110 ceļa un devos dziļāk mežā. Par vāciešiem pēdējās stundās diezgan maz biju domājis, varbūt tu uzminēsi, kādēļ? Bet bija jāuzmanās.

Saule jau bija augstu debesīs, kad nonācu pils tuvumā. Desmit gadi bija pagājuši, desmit gadi, kopš es, Parīzi atstājot, biju gājis klauvēt pie Adlonas durvīm. Toreiz es viņu nesatiku. Bet šodien viņa bija šeit, un es to zināju. Šī diena vēl nebūs pagājusi, kad mūsu baigā satikšanās notiks. Vari iedomāties, ka viņas klātbūtne Buasjērā bija pirmais, par ko centos pārliecināties. Viņa bija atbraukusi pirms diviem mēnešiem, kā parasti, tūliņ pēc Grand Prix nedēļas. Kādēļ viņa nebija bēgusi, vāciešiem tuvojoties? Katrīna Vandenliova, kurai to jautāju, tikai pakratīja galvu: «Ebēra kundze lai bēgtu? Var redzēt, ka jūs viņu nepazīstat!»

Vārtu zeltījums mirdzēja svaigajā rīta gaisā. Pils izskatījās gluži sārta. Pa ceļu šurp un turp steidzās ziņneši — jātnieki un motociklisti. Pilī laikam bija štābs, kādas ievērojamas personas štābs. Maura laukumā bija iesprausts šķēps, pie kura plīvoja melns karodziņš ar baltu krustu vidū. Tas pats karodziņš ar sudraba lentu plīvoja blakus pelēkam šoferim milzīgā automobilī, kas stāvēja kāpņu priekšā. Pils priekšā, zirgus pie vārtiem piesējuši, gaidīja kādi trīsdesmit jātnieki. No masīvajām un platajām bruņu cepurēm, no platajiem zābakiem, kas sniedzās līdz pusgurniem, varēja pazīt, ka tie ir kirasieri. Dārzā pastaigājās virsnieku grupa, ik brīdi apstādamies, sarunādamies, kartēs skatīdamies. Starp viņiem bija kāds, visjaunākais, liela auguma gaišmatains huzārs, kura galvu sedza bruņu cepure ar bāli dzeltenu pušķi, tas nekustīgi stāvēja pie baseina un rotaļādamies meta maizes druskas karpām un sarkanajām zivtiņām.

Pēkšņi viņš saslējās. Tajā pašā laikā jātnieki, kādai pavēlei paklausot, uzlēca seglos. Kāds bija parādījies uz kāpnēm.

Es viņu redzēju vāji, jo priekšā bija viņa trīs vai četri adjutanti un arī automobiļa karosērijas jumts. īsu mirkli redzēju tikai plato melni sudraboto lentu, kas tam bija ap pelēko cepuri, un vienu sekundi viņa kailo galvu ar gluži sirmiem matiem. Pa pusei pagriezies pret vestibilu, kreisajā rokā turēdams bruņu cepuri, ko tas spieda pie krūtīm, viņš ceremoniāli paklanījās, it kā paceldams pie lūpām dāmas roku, ko es nevarēju redzēt.

Mirkli vēlāk viņš pagāja man garām, pavadoņu zābakiem un zobeniem klabot, un viņa vecais plēsīga putna profils kā oforts parādījās limuzīna labās puses logā.

Viņam līdzi bija tikai viens adjutants un kādi divpadsmit jātnieki. Un es biju domājis, ka būšu atbrīvojies no visas bandas! Jutos vīlies. Mana drosme atkal sāka saplakt.

— Lūk, tas manu uzdevumu neatvieglina! — es nodomāju. — Un tomēr es taču nevaru visu dienu palikt šai krūmā. Katrs no šiem neliešiem var mani te atrast. Pilī es vismaz būtu drošībā.

Gluži pareizi! Bet tur vispirms bija jātiek. Un tas bija jāizdara, nemodinot to cilvēku uzmanību, kam tas nebija jāzina.

«Priekšpusē ir lieli zeltīti vārti, — Katrīna Vandenhova man bija teikusi. — Protams, pa tiem jūs neejiet.» Tu sapratīsi, ka man nebija nekādas patikas to darīt, redzot, kā šī ieeja bija apsargāta. «Bet, — vecā dāma bija piebildusi, — ja iesiet gar mūri, kas iežogo parku, jūs atradīsiet mazus vārtiņus… Zvaniet pie tiem.»

To es ar lielu piesardzību nu biju izdarījis. Manai drosmei 1111 aukstasinībai tur nebija nekāda nopelna. Mans garastāvoklis bija tāds, ka ienaidnieka štāba atrašanās Buasjērā mani vairāk kaitināja nekā uztrauca, Biju gandrīz aizmirsis šajos cilvēkos redzēt ienaidniekus, kas mani varēja uz vietas likt nošaut. Man viņi pirmām kārtām bija nelūgti viesi, kas negribēja iet projām, un tādā kārtā aizkavēja

manu satikšanos ar mājas saimnieci.

* * *

—    Vai jūs esat Fransuāza Fažē jaunkundze?

—    Jā, kungs, es tā esmu.

Viņa aizdomīgi nostājās vārtos, ko tikai drusku bija pavērusi. Sīka, maza, viņa bija īsts Katrīnas Vandeniiovas attēls. Viņai bija tas pats bailīgais skatiens, tā pati labsirdīgā seja.

—     Nāku 110 Kripijī, — es klusā balsī teicu. — Laidiet mani iekšā.

—     No Kripijī? Bet es jūs nepazīstu.

Viņa burzīja sava melnā priekšauta stūri. Viņas neuzticība arvien pieauga. Pēkšņi viņa klusi iekliedzās.

—     Ak Dievs, bet tie taču Klemena svārki, kas jums mugurā?

—    Jā, viņa māte man tos iedeva.

—     Katrīna? Vai jūs viņu salikāt? Kā viņai klājas?

—     Ļoti labi. Viņa mani sūta pie jums.

—    Tad nāciet iekšā! Nāciet iekšā!

Viņa aizvēra vārtus. Nu biju pilī.

—     Vai viņa jums lika kaut ko pateikt?

—     Cst! — es čukstēju. — Runājiet klusāk.

Un, kad viņa pārsteigta paskatījās manī:

—      Viņa mani uzņēma, — es teicu, — viņa mani paslēpa un iedeva man sava dēla drēbes.

Šoreiz viņa saprata. Viņa skumji nopūtās.

—    Jēzus, Marija, vēl viens! Ko kundze teiks? Bet es taču nevaru viņu te alstāt!

Viņa mirkli apdomājās; tad, mani aiz rokas satverdama ātri leica:

—     Nāciet, nāciet man līdzi!

Tikko Fransuāza bija drusku nomierinājusies, viņa veda mani uz pils saimniecības ēkām.

Gandrīz jau bijām sasnieguši gājiena mērķi, kad Fransuāza pēkšņi apstājās. Mūsu priekšā iznira vācu kareivis.

—     Ak Dievs! — viņa ievaidējās.

Tas laikam bija kāds dieninieks. Krekla piedurknes atbraucījis, viņš vienu roku bija līdz elkonim iebāzis zābakā. Ar otru viņš, klusi dziedādams, to spodrināja.

—    Iesim tālāk! — es čukstēju, — citādi…

Viņa paklausīja. Mes jau gribējām paiet garam, kad kareivis mums pamāja apstāties.

—     Ko viņš grib? — Fransuāza jautāja, pus dzīva, pus mirusi.

Kareivis nomurmināja kādu teikumu, pavadīdams to ar žestu un

glaimīgu smaidu.

—     Man liekas, viņš nedusmotos, ja tam piedāvātu glāzi vīna.

Zābaka spodrinātāja seja noskaidrojās.

—    Ja, ja — Wein! — viņš teica.

—     Sakiet viņam, ka viņš to tūliņ dabūs.

Man izdevās kareivim ieskaidrot, ka viņa vēlēšanās tiks izpildīta.

—     Gut! Gut!

Viņš man dedzīgi spieda roku un pasniedza cigareti, ko es laipni pieņēmu.

Fransuāzai sekodams, izgāju cauri tumšam koridoram. Tad sākām kāpt pa kādām kāpnēm. Viņa pagriezās pret mani 1111 čukstēja:

—     Piedodiet, ka vedu jūs pa šo ceļu. Negribēju iet cauri virtuvei, jo tur ir šoferis un virēja. Te jūs neviens neredzēs.

Tā mēs uzkāpām trīs kāpnes, kuru galā viņa mani ieveda lielā stūristabā, ko apgaismoja divi jumta logi.

—      Lūk tā! Tiklīdz varēšu, atkal atnākšu. Pagaidām izturieties mierīgi. Te jūs neviens nenāks meklēt. Bez tam aizslēgšu durvis un paņemšu atslēgu līdzi. Ja kāds klauvē, neatbildiet. Jā, un galvenais, neejiet pie loga. Tad jūs varētu no lejas ieraudzīt.

Tajā brīdī apakšstāvā atskanēja zvans.

—    Es nu iešu. Kundze mani sauc. Nedrīkstu arī aizmirst vācieti un vīnu, ko tam apsolījām.

—       Labāk apkalpojiet viņu pirmo, — es ieteicu. — Tā būs prātīgāk.

Krietnā sieviete mani bija ieslēgusi savā istabā. Īstenībā tā bija gandrīz par greznu kalpones istabai. Un šī vasaras gaisma, logi, pa kuriem dziļumā varēja redzēt tumšo meža masu!

Atri apskatīju savu jauno mītni. Uz kumodes, uz plauktiem, pie sienām, visur aizkustinošas fotogrāfijas vienkāršos izzāģēta koka vai plīša rāmjos, māsas tām, kuras jau aizvakar biju apbrīnojis Kripijī. Tur bija vectēvs un vecmāte; Vandenhova tēvs tik cienīgs savos muitas ierēdņa svārkos; Klemanss, tik glīts savā Mākslas un amatu skolas formas apģērbā; kāds mācītājs; iesauktie seržanti; iesvētāmie jaunieši; tukli jaunlaulātie, savā ekstāzē nopietni kā pie karātavām… U11 beidzot, goda vietā kāda ģīmetne, kurā es ilgi noskatījos.

Tā bija Adlonas ģīmetne. Laikam tā bija pavisam jauna. To nemaz nevarēja salīdzināt ar fotogrāfiju, ko kādreiz biju atnesis viņas ģērbis- tabā. Ne tādēļ, ka viņa tur būtu mazāk skaista, gluži pretēji… Bet, galvenais, viņa tur bija citādi ģērbusies. Slavenas sievietes profesionālais smaids bija pazudis no viņas sejas, un tā vietā bija stājusies nenosakāma izteiksme, skumjš un lepns rūgtums, kas mani gandrīz aizkustināja.

—     Atpakaļ! — es mēģināju sev uzsaukt. — Atpakaļ! Neesi tik ģļēvs!

Negribēju padoties aizkustinājumam. Man bija jānīst. Vai tādēļ es nebiju šeit? Tas nevarēja būt grūti. Labāku vietu grūti iedomāties. Man tikai bija jādomā par apkārtējo greznību, par šo krāšņo pili, par šo vēl skaistāko iekārtu. Tas viss bija pirkts par manu naudu, par manu naudu un mana tēva asinīm, nāvi, negodu… Adlona, Adlona Ebēra jaunkundze, pienācis brīdis, kad jums par to jāsamaksā!

—     Vai es ilgi kavējos? — Fransuāza man teica, atkal ienākdama istabā.

Viņa bija drusku aizelsusies. Viņai līdzi bija sainis, ko tā tūliņ atraisīja: tur bija nazis un dakšiņa, šķīvis, auksta gaļa, maize, augļi, vīna pudele.

Sapratu, ka manam ieslodzījuma laikam beigas vēl netuvojas.

—     Kas tie par vāciešiem, kas te apmetušies? — es jautāju.

—      Kāds ģenerālis. Kundze man teica viņa vārdu. Esmu to aizmirsusi.

—     Kundze — vai tā jūsu saimniece? — Ebēra jaunkundze, vai ne?

Un es piebildu:

—    Jūsu māsa man teica, ka viņu tā saucot. Vai viņa zina, ka esmu šeit?

Viņa papurināja galvu.

—    Jūs nedrīkstējāt viņai to teikt? Viņa jums būtu pavēlējusi mest mani ārā. Sakiet, jūsu kundzei laikam diezgan labas attiecības ar šiem vācu kungiem? Man likās, ka šis ģenerālis viņai nupat vēl skūpstīja roku. Varbūt viņa nezina, ka mēs karojam?

—     Laikam viņš aizbraucot gribēja tai pateikties, — viņa teica.

—     Cik galanti.

—     Ko viņa varēja darīt? Viņi taču te kungi. Viņai jābūt iecietīgai, jo vairāk tādēļ, ka…

—    Jo vairāk kādēļ?

Viņa nolieca galvu.

—     Pirms stundas, — es neatlaidos, — kad jūs man atvērāt vārtus, es dzirdēju, ka jūs nomurminājāt: «Vēl viens!» Ko tas nozīmēja?

—    Vai jūs to neuzminējāt?

—    Te paslēpti vēl citi franču kareivji, vai ne?

—    Jā, četri, kopš aizvakara.

—     Kur viņi ir?

—     Vienā no pagrabiem. Jūs es atvedu šurp māsas dēļ un lai kundze nezinātu.

—    Viņa nevienu vairs negrib uzņemt?

—       Iedomājieties sevi viņas vietā. Vai nezināt rīkojumus, kas Bironfosā, Nuvionā un visur izlikti pie ciemu vecāko mājārii? Mēs esam sievietes, apdomājiet, vientuļas nevarīgas sievietes! Mūs var nošaut.

—     Ko jūs domājat ar mums darīt?

—     Mēs pagaidīsim, kamēr vācieši aizies.

—     Un tad?

—      Tad… Jūsu biedri vēl ir kareivju drēbēs. Mēs tiem dosim privātas drēbes.

—     Un tad laipni palūgsiet iet vienu māju tālāk.

Viņa ievaidējās.

—     Ko jūs gribat, ko lai mēs darām?

—    Ak, neko, — es teicu. — Tā jau ir ļoti labi. Un vai mani jūs arī gribat mest ārā?

—    Jūs? — viņa teica. — Jūs labi zināt, ka es labprāt gribētu jūs paturēt. Bet vai es to drīkstu, kundzei nezinot? Viņai melot! Ja jūs zinātu, cik viņa laba!

—     Zinu, zinu, — es ironiski noteicu.

—    Vai jūs viņu pazīstat?

—      Drusku. Galvenais, esmu par viņu daudz dzirdējis. Kad es varēšu ar viņu runāt?

—    Ar viņu runāt? — viņa izbijusies iesaucās. — Bet es jums taču teicu, ka labāk būtu, ja viņa nekā nezinātu.

—    Tas tiesa! — es teicu, jo negribēju viņu izbiedēt, izstāstīdams savus nolūkus. — Apsolu jums, ka nekustēšos un būšu prātīgs. Tikai paziņojiet man, kad vācieši aiziet.

—    To es jums pateikšu.

Tikai krēslai metoties, viņa atkal ienāca pie manis.

—     Viņi aiziet, viņi aiziet! — viņa teica. — Diemžēl jau paziņots, ka rīt agri ieradīšoties citi. Ģenerālis kundzei tā teicis, no viņas atvadīdamies. Viņi nupat dzēra šampanieti.

—     Protams, viņa dzēra tiem līdzi?

Fransuāza pārmetoši paskatījās manī.

—    Viņa nāca, kad tie viņu sauca, bet viņa nedzēra. Kādēļ jūs vēl arvien tā runājat un tādā tonī?

—      Tādēļ, ka man liekas, viņa mīl jautri padzīvot.

Viņa pacēla rokas pret debesīm, tad viņa iesmējās.

—    Viņa mīlot jautri padzīvot? Jēzus, Marija, kur jūs to ņēmāt? Var redzēt, ka jūs viņu vāji pazīstat. Viņa nokāpa ēdamistabā. Viņi tai pateicās. Tas bija viss. Vai domājat, ka viņa to darīja prieka dēļ, kā jūs sakāt? Vai tad jūs nedomājat, ka bija prātīgāk uzturēt ar viņiem labas attiecības? Citādi viņi varbūt būtu izkratījuši pili. No tā nevienam nebūtu nekāda labuma. Ne jums, ne tiem, kas pagrabā, vai tā nav?

—      Kas ar viņiem notiks?

—     Viņi vēl arvien ir savā slēptuvē. Viņi nežēlojas. Nakti viņiem sameklēs privātas drēbes. Kundze teica, ka viņa tūliņ iešot pie tiem.

—      Labāk būs, ja tajā brīdī būšu pie viņiem, — es teicu, brīdi apdomājies.

Viņa bailīgi sakustējās.

—    Vai jums te nav diezgan labi?

—     Ļoti labi, un es jums pateicos. Bet es nevēlos, lai pret mani izturas citādi nekā pret maniem biedriem. Kas viņi tādi? Kājinieki?

—    Jā, liekas gan.

—     Varbūt tur ir kāds no mana pulka. Man jāapspriežas ar viņiem un kopīgi jāizšķiras, ko darīt tālāk. Vai kundzei par mani vēl neko neesat teikusi?

Viņa nodūra galvu:

—     Nē.

—      Ilgāk vairs nevar kavēties. Citādi viņa varētu uz jums dusmoties. Pie tās pašas reizes, kad ziņosiet par mani, jūs varat viņai teikt: ja esat mani uzņēmusi par spīti viņas rīkojumam, tad jūs darījāt to tādēļ, ka man viņai kas ziņojams.

—     Ziņojams?

—      Jā, iedomājieties, kādreiz, pirms daudziem gadiem, mēs at viņu Parīzē dzīvojām vienā mājā, Baņolē ielā 18. Neaizmirstiet šo vārdu un numuru.

—     Nebaidieties, es to atcerēšos, — viņa teica un' atkārtoja:

—     Baņolē ielā 18.

—               * * *

—         Starp pagrabā paslēptajiem kareivjiem nebija neviena no mana pulka. Toties viņi visi bija no tā paša armijas korpusa. Viens no 144 kājinieku pulka, trīs pārējie no 57. Tas bija pulks, kuram 27. augus ta rītā bija Uzdots segt mūsu atkāpšanos. Cieši saistīti ar vienību, pie kuras tie piederēja, šie ļaudis nebija paspējuši diezgan ātri no tā atraisīties. Atšķirti no savas rotas, viņi divas dienas bija klejojuši pa mežu, iekams patvērušies Buasjērā. Tur viņi sastapuši savu 14 4. pulka biedru, kas tur bija jau kopš rīta.

Tumsā iepazināmies. Vari iedomāties, ka tas neizņēma daudz laika. Viņi man jautāja, vai es ko zinot. Atbildēju, ka tieši to gribēju viņiem jautāt.

Klusumā purinājām galvu.

—     Ko mēs darīsim?

Neviens nevarēja ieteikt plānu, kas patiktu visiem.

—      Nesaprotu, kādēļ mums jāiet projām, — iesāka 14 4. pulka kareivis. — Ārā mūs tūliņ saķers.

—      Un te nē? Tā bija laime, ka vāciešiem neienāca prātā mūs apciemot. Tie, kas rīt atnāks, droši vien nebūs tik lētticīgi. Bez tam mums jāzina, vai mājas ļaudis mūs vēlas paturēt. Tu taču zini, kas viņiem par to draud? Pēc laika viņiem tas var apnikt!

—     Vini taču nebūs tik nekrietni un nedzīs mūs ārā!

—      Tu tā domā? Vai tev liekas ļoti prātīgi te palikt pret viņu gribu? Kā tu domā, tu, privātais?

—    Pagaidiet, kamēr būsiet atbrīvojušies 110 formas apģērba, tāpat kā es, — atbildēju. — Pēc tam redzēsim. Katrs varēs rīkoties kā pašam liksies gudrāk.

—    Viņam taisnība. Viņš gudrāks par mums visiem. Un saki, kur tu oabūji šo skaisto uzvalku, vai pilī?

—     Nē! Man tas bija jau šorīt, kad te ierados.

—      Lai tik man arī tādu apgādā, tad jūs redzēsiet, vai es vēl stundu palikšu šajā žurku alā. Starp citu, mums pat cigarešu vairs nav. Par laimi tur kāds nāk!

Pagraba durvīs parādījās Fransuāza. Rokā viņa turēja lukturi.

—     Kundze, kundze, mums vairs nav tabakas.

—    Kundze, kundze, ja mums reiz jāsēž pagrabā, tad vai nevarētu tur, kur jūs glabājat vīnu?

—    Klusu, klusu! — viņa uzsauca, reizē dusmodamās, reizē smaidīdama. — Jūs visu dabūsiet.

Tajā pašā laikā viņa man pamāja ar roku.

—     Vai tu neredzi, tevi sauc. Tam gan laime. Ģērbies kā privāts jaunskungs, viņš var iet uz pilsētu vakariņās, ja vēlas. Kundze, kundze, kad mēs dabūsim drēbes, ko mums solīja?

—    Jūs taču zināt, ka pat to rūpējas.

Izlaidusi māni, viņa rūpīgi aizslēdza durvis.

—     Uzmanīgi pa kāpnēm. Tās nav apgaismotas. Skaitiet uzmanīgi pakāpienus. Pavisam ir četrpadsmit.

Biju pārāk uztraukts, lai viņai paklausītu. Uz pēdējā paklupu.

Kristāla kroņlukturis, kurā dega tikai nedaudzas spuldzes, apgaismoja kādu kāpņu augšgalu. Tās vairs nebija kalpotāju kāpnes.

—       Nu, — Fransuāza man pusbalsī teica, — es izpildīju jūsu uzdevumu. Panākumi bija tādi, kā jūs sagaidījāt, tur nav ko teikt. Es pat nesaņēmu rājienu par to, ka biju jūs uzņēmusi pilī.

—     Par ko jūs runājat?

—     Nu, par Baņolē ielu! Vai jūs vairs neatceraties?

—     Kur jūs mani vedat? — es jautāju aizžņaugtu kaklu.

—     Pie kundzes, viņa jūs gaida. Vai jūs man divas reizes neteicāt, ka vēlaties, lai viņa jūs pieņem?

—     Es viņu redzēšu, tagad, tūliņ?

—     Nu, un tad? Viņa jūs neapēdīs. Ticiet man, tik briesmīga viņa nav! Bet lai nu kā, pārsteigta viņa bija, kad es tai ieminējos par

Banolē ielu.

«

—     Ko vina teica?

—     Neko. Vai, pareizāk: viņa apjautājās, cik vecs jūs esat. Es viņai atbildēju: «Kundze, es nezinu. Kareivja gados. Nu, tā starp divdesmit un trīsdesmit!»

—     Un tad?

—     Tad viņa nomurmināja: «Toreiz viņam vajadzēja būt ļoti jaunam. Brīnums, ka viņš to vēl atceras.» Viņa jautāja jūsu vārdu. Atbildēju, ka nezinu. Ir jau taisnība, ka es vēl nezinu. Ak, kāda tam nozīme? Jūs pats viņai to pateiksiet, vai ne? Nu esam galā.

Viņa pieklauvēja pie durvīm.

Atkal atskanēja tas pats vārds, ko pirms divpadsmit gadiem biju dzirdējis teātra koridorā stāvot.

—     Lūdzu!

—     Es tagad iešu, — Fransuāza nomurmināja.

Un viņa atkāpās, lai palaistu mani garām.

VII

Lebaruā apklusa, it kā vēl tagad, atmiņās, pēc septiņpadsmit gadiem, baidītos pārkāpt šo durvju slieksni. Viņš piecēlās, piegāja pie loga un sakārtoja aizkarus. Man likās, to viņš darīja tikai tādēļ, lai slēptu savu aizkustinājumu. Cik smags, cik aizgrābjošs klusums! Kādas dīvainas ēnas mums visapkārt! Ja elektrība pēkšņi būtu nodzisusi, zinu, ka es arī būtu nodrebējis.

Lebaruā atkal stāvēja manā priekšā.

—     Vai velaties redzēt šo istabu, Adlonas istabu? — viņš pēkšņi jautāja.

—      Kur tā ir? — es neveikli nomurmināju, jo ir jautājumi, kas līdzinās meliem.

—    Taisni pretī tavai istabai. Vai neaiziesim turp?

—     Kādēļ?

Viņš paskatījās manī un redzēja, cik samulsis es biju.

—    Jā, tiešām, kādēļ? — viņš teica.

Un viņš apsēdās.

—     Vai tu vari iedomāties, ko sajutu tajā brīdī, kad iegāju pie šīs sievietes? — viņš turpināja. — Tad tu esi laimīgs, ja vari man atbildēt ar jā. Man jāatzīstas, ka tajā mirklī savā dvēselē redzēju tikai nesakarīgu jucekli. Sākumā biju vēlējies, kaut viņa mani uzņemtu nelaipni, lai es tūliņ varētu pret viņu izturēties tā, kā viņa bija pelnījusi. Tad, pa kāpnēm kāpdams, es jutu, ka mani atkal pārņem satraukums, kā toreiz, kad pa dzelzs kāpnēm biju kāpis teātra kulisēs. Fransuāzai gandrīz vajadzēja mani atstumt. Ne vārda neteicis, pat nepakustējies, es paliku stāvot, alspiedies pie durvīm, kuras tā aizvēra aiz manis.

Viss noziegums, ja te vispār var būt runa par noziegumu, bija izdarīts šajā mirklī. Man likās, ka kāds cits izteica ļaunos naida vārdus,"kurus es būtu varējis teikt. Mana sirds tos atsauca. Zinādama vai nezinādma, šī sirds jau pilnīgi bija Adlonas aukstajās rokās. Tur tā arī palika.

—    Tātad liktenis mums atkal lēmis dzīvot vienā mājā?

—    Tā, kas Baņolē ielā, nebija tik grezna, — es nomurmināju.

Vina nomāca smaidu. i

—     Pareizi! Bet dzīve tur tomēr bija daudz drošāka nekā šeit.

—     Sevišķi man.

—     Un man arī.

Lūk, lūk, viņa jau steidzās atvieglināt manu uzdevumu. Zem viņas ārējās pieklājības jau varēja just raizes un rūpes, ko tai sagādāja bēgļu kareivju klātbūtne. Droši vien viņa man to tūliņ skaidri pateiks.

—     Varat man ticēt, ka es neklauvēju pie jūsu pils durvīm aiz patikas, — es teicu, cik sausi varēdams.

—     Par to nešaubos, — viņa atbildēja. — Bet arī es neesmu aiz patikas atļāvusi jums šīs durvis atvērt. Ja jūs runājat tādā tonī, tad es jums tāpat atbildu. Sakiet, vai jūs pie manis labi uzņēma, jā vai nē?

—    Jā, ļoti labi… jūsu kalpone.

Šoreiz viņa pasmējās.

—    Arvien labāk! Redzu, ka jūs negribat atzīt, ka esat man pateicību parādā. Bet kādēļ jūs tādā gadījumā lik ļoti vēlējāties, lai Fransuāza jums izgādā sarunu ar mani? Tādēļ vien, lai ar mani runātu par māju Baņolē ielā? Vai tas jūs tik ļoti interesē? Vai šī māja jums tik dārga?

Tā jautādama, viņa mani neizlaida no acīm Acīmredzot viņa pūlējās uzminēt, kas slēpās zem šīm vecajām, patapinātajām drēbēm," Vai es, no tām pašām padibenēm nākdams, biju pratis tikpat ātri tikt uz augšu kā viņa? Vai arī man vēl arvien bija jāapmierinās ar nožēlojamu kaktu netīrā, apkvēpušā ārpilsētā?

Brīdi klusējusi, viņa teica:

—    Jūs atceraties, tajā mājā bija milzīgs pagalms, jā, pagalms, ko pastāvīgi pildīja briesmīgi bērnu kliedzieni, kas man neļāva aizmigt,; kad pārnācu no darbnīcas, un kas mani modināja reizē ar rītausmu. Kā es viņus nolādēju, šos riebīgos knauķus, kad biju maza! Un man liekas, ka pieaugot viņu raksturs nemaz nav labojies.

Nu es viņu savukārt uzlūkoju, nespēdams slēpt pārsteigumu. Šie vārdi mani savādi aizkustināja. Par Adlonu Ebēru varēja domāt, ko gribēja, taču divas lietas bija jāatzīst: viņa nemaz nemēģināja slēpt savus gadus, un viņa nenoliedza savu pagātni.

Un tomēr, Dievs zina, ka viņa to būtu varējusi! Vai viņai nebija jaunas meitenes augums? Atvaino, ka pieskaros tādiem sīkumiem — es tik vāji protu par tādām lietām runāt. Tici man, ka es tev teikšu tikai pašu nepieciešamāko. Vari paļauties uz tāda cilvēka atturību un kautrību, kas līdz šai dienai nekad nav pieskāries savai pagātnei, un kas vēl vakar tādu mēģinājumu būtu uzskatījis par zaimojumu. Bet tagad, kad esmu sācis, man taču jāiet līdz galam, vai ne? Tu nevarētu ne mani saprast, ne attaisnot, ja es tev neizteiktu visu. Un viss, viss bija viņa, tāda, kā tā stāvēja manā priekšā, kāda tā man tad parādījās, taisna un stalta kā afišā pie ārpilsētas sienas, kur es to pirmo reizi redzēju. No tā laika bija pagājuši četrpadsmit gadi, bet varu tev zvērēt, viņa vēl bija tikpat skaista. Viņa vairs nebija Sābas karaliene, bet cita karaliene, būtne, kurai biju gribējis tuvoties kā tiesnesis, bet kas mani ta<jad turēja savā varā…

—     Es nekad neesmu dzīvojis Baņolē ielā, — es lēni teicu.

Redzēju, kā viņa pret savu gribu viegli satrūkās.

—    A! — viņa iesaucās.

Bet gandrīz tajā pašā mirklī viņa attapās:

—     Iedomājieties, ka tas mani sevišķi nepārsteidz.

—    Atļaujiet tam neticēt.

—     Kā vēlaties! Tomēr ir kaut kas, ko es labprāt gribētu zināt. Kādēļ jūs izmantojāt šīs nožēlojamās mājas vārdu? Kā jūs zināt, ka tāda vispār eksistē?

—     Tādēļ, ka esmu vairākas reizes tai gājis garām, — es atbildēju. — Tai un tāpat namam Tridena avēnijā un ari Debesbraukšanas ielā.

—     O! o! — viņa iesaucās ar ironiju, kas vāji slēpa viņas pārsteigumu. — Tas taču ļoti interesanti un man tik glaimojoši, varu iedomāties! Galu galā man būs jātic, ka jūs nav atvedušas šurp kara nejaušības, bet ka jūs šodien esat ieradies Buasjērā vienīgi tādēļ, lai papildinātu savu kolekciju. Jūs laikam esat nekustamu īpašumu aģents, vai ne?

—     Nē, tikai viens 110 jūsu apbrīnotājiem, kādu taču nav mazums. Es kaislīgi interesējos par visu, kas attiecas uz jums. Tur taču nav nekā tāda, par ko jūs varētu ļaunoties. Vai tad jūs neesat slavena sieviete?

Likās, viņa apdomājās. Droši vien viņa sajuta visu manas zobgalības smagumu un mākslotību.

—     Nezinu, vai vispār kādreiz esmu bijusi tāda, kā jūs sakāt, — viņa beidzot teica. — Bet lai 11u kā, jūs gan man liekaties diezgan nekautrīgs, vismaz diezgan savāds cilvēks.

—    Vai pie jums atļauts apsēsties? — es vislaipnākajā tonī jautāju.

—     Protams, — viņa nevērīgi atteica, — 11u, protams! Piedodiet, ka man tas agrāk neienāca prātā…

Viņa pēkšņi apklusa. Viņas balss aizsmaka.

—     Kā jūs sauc?

—      Hē! — es jautri iesaucos, — lūk, jautājums, ko jūs būtu varējusi izteikt jau pašā sākumā. Tiesa, jūs to nejautājat pirmoreiz.

—     Es?

—    Jūs.

Viņa piecēlās, paspēra dažus soļus un nodzēsa vienu no abām spuldzēm, kas apgaismoja viņas iztabu. Balzamiskās nakts smaržas ieplūda pa atvērtajiem logiem reizē ar tālo un nepārtraukto lielgabalu dunoņu.

—     Protams, es neesmu diezin cik gudra, bet man jāatzīst, ka līdz šim nekā nesaprotu no visa tā, ko jūs man stāstāt.

—    Nebaidieties. Gan jau to paspēsiet. Ceru, ka jūs atcerēsieties I olies-Bergēre teātri un rēviju, kur jums bija Sābas karalienes loma?

—    Ak Dievs, cik tas sen! Jā. Un tad?

—    Nu, kādu dienu šīs rēvijas izrādes laikā jūsu ģērbistabā ieradās kāds zēns. Viņš jums atnesa puķes. Viņu ielaida pie jums.

—     Cik vecs viņš varēja buL?

—     Piecpadsmit gadu.

—      Piecpadsmit gadu? Ziniet, tāda vecuma zēni pie manis bijuši vairāki.

—    Var būt. Bet tas zēns, par kuru runāju, jums tāpat kā es tagad,! minēja pēc kārtas visas mājas, kur bijāt dzīvojusi.

Viņa menanholiski pasmaidīja.

—     Tā nu tiešām diezgan aizkustinoša lieta, un man vajadzēja…! Bet kaut jūs varētu iedomāties, kāda bijusi mana dzīve. Lai gani tas jūs varbūt sāpinās — jo man liekas, šis zēns taču bijā! jūs] vai ne? — man tomēr jums jāatbild, ka tas viss pilnīgi izgaisis noi manas atmiņas.

—       Tad es jums minēšu kādu sīkumu, kas jums palīdzēs to] atcerēties, — es teicu drebošā balsī. — Todien jūsu istabā bijāt kāds diezgan brutāls jauneklis, kuram jūs, kā likās, daudz ko nebijāt radusi liegt. Viņš jūs uzrunāja ar tu. Viņš jūs apskāva manu acu priekšā.

—    Jums tā liekas? Kā viņu sauca?

—     Pols. Pola kungs.

—     Pola kungs?

Viņa papurināja galvu un, savām skaistajām, mierīgajām acīinļ manī lūkodamās, teica:

—     Nē! Nu redziet, ka es viņu arī neatceros.

* * *

Ilgāk nevilcinoties, man nu vajadzēja darīt, kā viņa vēlējās, un pateikt tai savu vārdu. Bet kā man gribējās, kaut tas nebūtu vajadzīgs! Es vēlējos, kaut viņa atcerētos mani pašu ar manām nožēlojamajām divpadsmit sarkanajām neļķēm. Acīmredzot Polu viņa arī bija aizmirsusi. Bet tas mani nemaz neiepriecināja manās bēdās! drīzāk otrādi.

Cik varēja būt pulkstenis? Laikam tuvu astoņiem. Bija pagājušas gandrīz divdesmit minūtes, kopš biju pie viņas. Vienīgā spuldze, kas vēl dega, apgaismoja tikai istabas dibenu, tā ka zilganajā loga rāmī varēja redzēt mēnesi, kas lēni pacēlās pār mežu.

—     Cik jauka nakts! — Adlona čukstēja. — Kā gribētos aizmirst karu, un visu citu, visu citu!

Viņa runāja savā nodabā. Likās, ka viņa bija aizmirsusi manu klātbūtni. Šajā īsajā mirklī es viņu varēju netraucēti novērot. Līdz šim satraukums un mūsu saruna man to bija liegusi. Kā viņa bija: ģērbusies? Vienalga! Acumirklī gribu runāt tikai par viņu pašuj

—

Viņa bija atspiedusies ar kreiso roku uz palodzes, un es to redzēju profilā, pavisam citādu, nekā pirms gadiem, un tomēr to pašu. Pārmetušas vieglu miglas plīvuru pārāk spilgtajai mēness gaismai, bālās debesis ļāva citai pēc citas iznirt dažām zvaigznēm. Viena, vismazākā, mirdzēja Adlonas galvas augstumā. Likās, ka tā dejotu viņas brūnajos matos.

—         Tomēr jādomā par nopietnākām lielām. Jūs droši vien vēl neesat ēdis vakariņas?

Es atmetu ar roku, rādīdams, ka tam nav nozīmes.

—        Tomēr, tomēr! Jo vairāk tādēļ, ka jums jābūt gatavam pēkšņam gadījumam.

—     Par kādiem gadījumiem jūs runājat? — es viņai jautāju.

—        Nudien, — viņa teica un soli atkāpās, — jūs gan esat savāds cilvēks. Varētu domāt, ka jūs te esat atbraucis izklaidēties. Jums draud briesmas, un jūs par to pat nedomājat. Par to jūs atļaujat citiem rūpēties.

Es iesmējos.

—     Ā! — es teicu, — beidzot esam pie lielas!

Adlona satrūkās.

—     Ko jūs sakāt?

—         Gribu teikt, ka šie citi, man liekas, galvenokārt domā par briesmām, kādas viņiem pašiem sagādā mana klātbūtne.

Viņa acis nenolaizdama skatījās manī.

—     Cik galanti, — viņa teica. — Un tad? Ja nu tā būtu?

—         Vaļsirdība laba liela, — es iesmējos. — Varbūt mēs vēl varēsim sarunāties.

Viņa nicinoši pasmīnēja. Manu vārdu izaicinājums viņai bija atdevis mieru un savaldīšanos.

—       Sarunāties? Es nekā cita nevēlos. Un kas attiecas uz jums, tad jūs taču tikai ar šo nolūku izlūdzāties atļauju ienākt pie manis, vai lie? Cik jocīgi! Vai zināt, kas man nāk prātā? Jūsu nabaga biedri, kas sēž pagraba tumsā. Viņiem tāda ideja neienāca prātā! Tiešām jāatzīst, ka jūs esat labāks diplomāts. Bez tam — tiesa, ka viņi nepazīst Baņolē ielu.

—     Ko jūs ar to gribat teikt?

—        Ak, neko! — viņa smiedamās teica. — Tikai neapvainojieties. Vienkārši to, ka nav liegts izmantot atmiņas, it īpaši, ja tās Aizkustinošas un dzejiskas, lai izkaulētu sev mazliet labvēlīgāku npiešanos.

Nu bija mana kārta pasmaidīt. Viņa arī bija aizmirsusi mēru. Es klusi atbildēju:

—    Jūs maldāties.

—     Gaidu, ka jūs man to pierādīsiet.

—     Darīšu to, kad pats gribēšu. Acumirklī skaidra tikai viena lieta. Šorīt, kad pārkāpu šīs pils slieksni, man bija tikai viena vēlēšanās kaut mani no tās padzītu, jā, un kaut jūs mani padzītu. Liekas, ka manas vēlēšanās piepildījums vairs nav pārāk tālu. Ja mani ārā sa> ķers, vai zināt, kas mani sagaida? Nāve, vai ne, šī privātā uzvalka dēļ. Tad jūs būsiet pabeigusi savu darbu. Tad vismaz jūs to būsiet pilnīgi padarījusi. Varēsiet lepoties, ka līdz galam esat bijusi tāda kāda jūs jau agrā jaunībā gribējāt būt.

Viņa pēkšņā pagurumā pārvilka roku pār pieri.

—      Tagad nav laiks mīklām, — viņa nomurmināja. — Runājie skaidri.

Kāds klauvēja pie durvīm.

—     Kundze, kundze!

Tā bija Fransuāza. Atļauju negaidījusi, viņa ieskrēja istabā. Viņļ izskatījās ļoti uztraukta.

—     Kas ir?

—    Albērs ieradies!

—     Ko viņš grib?

Albērs bija kāds no agrākajiem Buasjēras kalpotājiem. Adlona pret viņu bija labi izturējusies. Viņš tai bija pateicību parādā.

—    Viņš ar velosipēdu izbraucis cauri mežam. Viņš grib zināt, vai te neesot paslēpušies kareivji.

—     Kāda viņam tur daļa?

—     Nevionā, La-Kapellā, visur vācieši pārmeklējot mājas. Daži ja nošauti.

—     Ko tu stāsti? — Adlona teica. — Kur Albērs? Lai viņš uznā augšā!

Albērs, mazs, bāls vīrelis, drebēja gandrīz tāpat kā Fransuāzi Mani ieraudzījis, viņš vēl vairāk nobālēja. Viņš apstiprināja kalpone vārdus un pastāstīja briesmu lietas. Vācieši kuru katru brīdi varē ierasties Buasjērā. — Pie Nuvionas mēra nama izlikts karaspēk novietņu saraksts, un pils tur minēta kā ienaidnieka jauna štābj rezidence.

—     To es jau zināju, — Adlona teica. — Ģenerālis, kas te pārgi lēja pagājušo nakti, mani brīdināja. Bet es domāju, ka viņi neierad sies agrāk kā rīt.rītā.

Albērs papurināja galvu.

—      Brīnos, kā viņu vietraudži vēl nav šeit. Pirmais darbs viņiem būs visu izkratīt, no pagraba līdz bēniņiem.

—     Ko lai darām, Albēr?

Atbildes vietā mazā vīreļa skatiens pagriezās pret mani.

—     Ko lai darām? — Adlona atkārtoja, jo ari viņai bija pielipušas kalpotāju bailes.

—    Varu kundzei teikt tikai vienu: Planuā pils īpašnieki apcietināti.

—     Ko? Laniarša kungs un kundze?

—    Jā. Planuā pilī atrasti trīs kareivji formas apģērbos, ko viņi tur slēpuši. Un Remija tēvs un māte Bualeo iedevuši privātas drēbes kādam kājiniekam un atļāvuši tam pārgulēt nakti savā mājā. Viņus nošāva šorīt, gaismai austot. Kareivi ari. Un liekas, ka citiem klāsies tāpat. Tādēļ steidzos šurp, jo domāju…

—    Jums taisnība. Kā lai jums pateicos! Redziet, man arī ir kareivji — četri! Četri, kas vēl formas apģērbos. Viņiem pašlaik mēģina sameklēt privātas drēbes…

—    Tātad ar šo pieci? — Albērs teica.

Un viņš nepielūdzami piebilda, uz mani skatīdamies:

—    Tas jums visbīstamākais.

—     Ko lai viņš dara?

—    Viņam tas jāzina tikpat labi kā mums. Viņš taču visu dzirdēja, vai ne? Citiem tas tikai jāpaziņo. Lai viņi paspētu aiziet! Par visām lietām, nedodiet viņiem privātas drēbes! Kur viņi ir?

—     Pagrabā, Fransuāza jums parādīs. Nokāpiet tūliņ viņai līdzi. Es arī iešu.

Viņa gribēja tiem sekot. Uz sliekšņa es to saķēru aiz rokas.

—     Ko jūs darīsiet? — čukstēju caur sakostiem zobiem.

Viņa apjukumā un naidā paskatījās manī.

—     Ko? Laidiet mani vaļā! Vai es jums lūdzu padomu?

—    Jūs taču negribat šos cilvēkus padzīt?

Viņa nervozi iesmējās.

—      Viņus padzīt — nē! Tas taču skaidrs, ka es viņus nevaru piespiest atstāt pagrabu, ja viņi to nedara labprātīgi.

—      Tas laikam nozīmē, ka jūs tos nodosiet vāciešiem, ja viņi neaizies labprātīgi, vai ne?

—    Nejaucieties citu darīšanās. Labāk apdomājiet, ko pats darīsiet. Ir pēdējais laiks.

—     Es? Tas jau nolemts. Es palikšu šeit.

—     Tad uz jūsu pašu atbildību! Un tagad — ļaujiet man iet! Vai dzirdat?

Šajā brīdī es viņu turēju aiz abām roku locītavām. Saspiedu tās tik stipri, ka viņai pār lūpām izlauzās vājš kliedziens — bērna kliedziens.

—    Ak Dievs! — viņa šņukstēja. — Ko es jums esmu nodarījusi?

—    Tieši to jums nevajadzēja jautāt, — es viņai teicu. — Vai jūs katrā ziņā vēlaties zināt, ko esat man nodarījusi?

Viņas acīs atspoguļojās bailes.

—     Kas jūs esat? — viņa murmināja. — Kādēļ jūs man to negribējāt teikt? Vai es jūs pazīstu? Esmu pārliecināta, ka nē.

—     Daudz labāk, nekā varat iedomāties. Jums gan vāja atmiņa, tas tiesa, pat savu mīļāko vārdus jūs neatceraties. Bel tomēr — Lebaruā nav gluži tāds vārds kā ciļi. Lebaruā, Žans Lebaruā! Nu, vai šis vārds jums kaut ko neizteic?

Acumirklī sajutu, ka viņas vājās rokas beidza pretoties. Ja es viņu nebūtu turējis, viņa būtu pakritusi.

—    A! — viņa iesaucās. — Lebaruā!

Es klusēju. Viņa atsāka balsī, kas skanēja kā no tālruņa:

—    Atceros. Kā gan to neatcerētos! Varat iedomāties, gluži kā jūs sakāt, tās tomēr nav tādas lietas, ko aizmirst. Viņam bija dēls, Žans Lebaruā… Vai jūs tas esat? Protams. Man to jau agrāk vajadzēja uzminēt. Nu viss skaidrs…

Viņas nevaldāmo dusmu, viņas sašutuma vietā bija stājies kaut kas līdzīgs padevīgam un skumjam maigumam.

—     Viss skaidrs, — viņa vēlreiz teica. — Tagad saprotu, jā, tagad visu saprotu. Zinu, kādēļ esat apņēmies te palikt. Jūs būtu laimīgs, ja mani jūsu dēļ nošautu, vai ne?

Un es viņai atbildēju briesmīgiem vārdiem, kurus nekad neesmu beidzis nožēlot.

—    Atzīstos, ka tādas izredzes man tiešām būtu diezgan patīkamas.

—    Palieciet šeit! — es viņai skarbi teicu. — Es iešu runāt ar šiem nabaga puišiem. Lai viņi brīvi izšķiras, ko darīt.

Jau biju izgājis uz kāpnēm.

Uzliku roku uz durvju atslēgas. Viņa redzēja manas rokas kustību un paraustīja plecus.

—     Velti jūs gribat mani ieslēgt, — viņa teica. — Jūs taču labi zināt, ka atradīsiet mani šeit, kad nāksiet atpakaļ.

Pusstundu vēlāk atgriezos. Istaba bija iegrimusi krēslā. Bet to līdz pusei apgaismoja mēnesnīca. Kādā atzveltnes krēslā pie gultas ieraudzīju bālganu tēlu. Adlonas balss čukstēja:

—     Ko jūs izdarījāt?

—    Viņi labāk gribēja aiziet. Es tomēr viņiem atļāvu palikt, ja viņi tā vēlētos.

—     Domāju, ka viņi pareizi darījuši.

—     Es arī lā domāju. Divi 110 viņiem, drošākie, pieprasīja privātās drēbes, kas tiem bija apsolītas. Par spīti jūsu Albēram, viņiem tās uz manu rīkojumu izsniedza. Šiem diviem ir zināmas izredzes paglābties. Abi pārējie neiedrošinājās bēgt bez uniformas. Tos sagūstīs. Bet viņi zina, ka tiem draud tikai gūstā krišana.

—     Un jūs, — viņa teica, — vai jūs vēl neesat apdomājies? Jūs paliksiet Buasjērā?

—     Palikšu.

—    Tad apsēdieties. Vai gribat, lai iededzu elektrību?

—     Man liekas, ka tā būtu labāk.

Viņa piecēlās. Atspīdēja gaisma. Beidzot redzēju, ka tā bija Adlona. Viņa smaidīja. Viņas sejā bija pazudušas baiļu pēdas. Sudrabota tunika, ko viņa manā prombūtnes laikā' bija uzvilkusi, ietina viņas augumu it kā miglainā, plūstošā plīvurā.

—     Albērs jūs brīdināja. Viņi kuru katru brīdi var ierasties. Jūs laikam esat uzposusies, lai viņus saņemtu, — es teicu un arī pasmaidīju, bet mans smaids varbūt nebija tik drošs.

—      Jums gan nekā nevar noslēpt, — viņa teica. — Bet var gadīties, ka viņi aizkavējas. Vai mēs pagaidām neliksim pasniegt vakariņas?

VIII

Pirmajās dienās, ko pavadīju Buasjērā, mēs ar Adlonu reti tikāmies divatā; mēs bēgām viens no otra. Tikai briesmu brīžos mēs varējām viens otru paciest. Tiklīdz briesmas bija pāri, mēs steigšus šķīrāmies. Starp mums iestājās drūms klusums. Mēs vairs nezinājām, ko teikt viens otram. Pat skatieni mums darīja sāpes, ja tie kādreiz satikās.

Pils okupācija, šī okupācija, no kuras mēs lā baidījāmies, notika diezgan vēlu rīlā, otrā dienā pēc manu biedru aiziešanas. Albērs vēl tajā pašā vakarā bija aizbraucis atpakaļ uz Nuvionu, drusku nomierinājies, pārliecināts, ka Adlona paklausījusi viņa padomiem. Acumirklī Fransuāza bija vienīgā, kurai mana klātbūtne bija zināma. Viņa satrūkās, pie kundzes ieraugot mani, un kad Adlona tai pavēlēja klāt galdu divām personām.

—      Katram gadījumam sagatavo gultu vienā 110 mazajām istabiņām, kas aiz gala istabām, — viņa tai teica. — Protams, šoferim un virējai par to nekas nav jāstāsta. Gan jau būs laiks pastāstīt, kad kungs mums būs paziņojis, ko nodomājis darīt.

Un tad viņa pagriezās pret mani.

—     Jūs redzat, ka es jums atļauju darīt, ko pats gribat. Kad viņi ieradīsies, jūs varat paslēpties vai rādīties, kā pašam patīk. Ja jū. paslēpsieties, ceru, ka jūs man parādīsiet godu ticēdams, ka es jūs nenodošn. Bet jūs varētu jau tagad man pateikt, ko lai vāciešiem saku tādā gadījumā, ja jūs atrastu. Kā jūs gribēsiet, tā es teikšu.

Un viņa piebilda:

—    Vienu lielu es tomēr gribētu izlūgties. Mani kalpotāji ir krietni cilvēki, kuriem nav nekāda sakara ar mūsu abu darīšanām. Ja notiktu katastrofa, kas viegli iespējams, būtu taisnīgi viņus šajā lielā neie jaukt. Ceru, ka ļaunākajā gadījumā jūs liecināsiet, ka viņiem ar to nav nekāda sakara, ka es viena pati esmu par visu atbildīga. Domāju tas nebūtu par daudz prasīts, vai ne?

Ne vārda neteicis, palocīju galvu. Tad mēs sākām ēst vakariņas.

Varu apliecināt, ka līdz tam mirklim es ar viņu nebiju spēlējis ko mēdiju. Jāatceras stundas, kādas biju pārdzīvojis, visas raizes, visas bērnības un jaunības bailes un dusmas, kas nu pēkšņi bija atmodušās ieguvušas taustāmu veidu manu acu priekšā. Iespējams, ka es pats ļāvos ilūzijai, lāgā nesaprazdams to saviļņojumu, kas mani tajā brīdī noveda līdz neprātam, tā nu man likās, ka es šo sievieti ienīstu, kā vē nevienu cilvēku neesmu ienīdis. Ja vācieši tajā mirklī būtu ienākuši pilī, es būtu izlietojis visus līdzekļus, lai viņu pazudinātu, kaul arī man pašam būtu jāaiziet bojā. Man nebūtu bijis grūti to panākt. Viņas dzīvī ba bija manās rokās, un viņa to zināja. Viņa zināja arī, ka pārvērtība kas viņā bija nolikusi, nespēja mani atturēt. Šī pārmaiņa tik labi saska nēja ar viņas interesēm, ka es tai nevarēju nopietni ticēt. Tu teiksi, ka viņa varēja mani vienkārši nodot, ka viņa, 110 manis atbrīvodamās, būtu novērsusi briesmas, kas tai draudēja. Nu! Tas nemaz nebija tik viegli izdarāms. Un kareivji, kuriem viņas mājā bija izsniegtas privātās drē bes, lai tie varētu aizbēgt? Man tikai vajadzēja to pateikt. Vācieši būtu gājuši pārliecināties. Pagrabā droši vien vēl bija viņu uzturēšanās pēdas. Nē, nē, par to nebija vērts runāt. Adlona bija manā varā tāpat — un vēl vairāk, nekā es viņas varā.

Un tomēr, šis miers, šis klusums! Mani tas iespaidoja. Tas bija tik lielā pretstatā ar viņas neseno sašutumu un apjukumu. Kaut arī biju sevī nozvērējies vienīgajās vakariņās, kurās tā mani ielūdza, nerunāt ar viņu ne vārda, stundas ceturksnis vēl nebija pagājis, kad es vairs nespēju noturēties pretī kārdinājumam apjautāties par viņas tagadēl jās izturēšanās iemesliem.

Viņa vienaldzīgi atmeta ar roku.

—    Jums ļoti patiktu, ja es jums teiktu, ka šī pārmaiņa izskaidroja-: ma ar jūsu atklājumu. Nu, varat tā domāt, ja tas jūs apmierina.]

Izskaidrojiet to kā gribat, piemēram, ar sirdsapziņas pārmetumiem, un nerunāsim vairs par to.

Es izskatījos tik apjucis, ka viņa iesmējās.

—      Sirdsapziņas pārmetumi! Tieši tās ir jūtas, ko vismazāk pazīstu, ko vismaz līdz šim nekad neesmu jutusi. Jums gan nebūs laika ar mani labāk iepazīties, citādi tā būtu pirmā īpašība, ko jūs manī novērotu. Savu dzīvi esmu veidojusi gluži taisni, kā arājs dzen vagu, daudz nedomādams, ko lemesis ceļā pārgriež. «Jā,» jūs teiksiet, «bet kā lai to izskaidro, ja tādām dusmām un tādam sašutumam pēkšņi seko tāds maigums un padevība?» Ak, vai es zinu? Sauciet to, ja gribat, labākam apzīmējumam trūkstot, par pagurumu, par jūtām, kas diezgan bieži pārņem būtnes, kuras visu mūžu cīnījušās kā es. Pienāk brīdis, kad tām reiz pietiek, kad tām gribas apsēsties un vairs nekustēties. Iespējams, man pienācis tāds brīdis. Tā. Vai nu esat apmierināts?

Tovakar tas bija viss. Uzmanīgāk, nekā būtu gribējuši atzīt, mēs klausījāmies trokšņos, kas pa laikam dzima mežu naidīgajā dziļumā, un apmainījāmies dažiem nenoteiktiem vārdiem par karu. Baigā liel- gabalu dunoņa ziemeļrietumu pusē arvien, arvien vēl dimdēja, un likās pat, ka, krēslai iestājoties, tā kļuva skaļāka.

—     Vietējie iedzīvotāji stāsta, ka tā esot angļu armija, kas uzbrūkot vāciešiem, — Adlona teica. — Bet tādās valodās nav ne vārda patiesības. To es kopš šārīta zinu 110 drošiem avotiem. Gluži pretēji, vācieši ieņēmuši Mobežu. Turpretī man brīnums par kādu citu lietu. Dienvidos vairs nedzird nekā, neviena lielgabala šāviena. Vai jums tas neliekas drusku pārsteidzoši?

Es klusēju.

—     Par ko jūs domājat?

Es neatbildēju.

Viņa viegli nopūtās.

—     Ak Dievs, kā gan tas viss beigsies? — viņa nomurmināja.

Tiešām, kā gan tas viss beigsies?

Reti gadās, ka notikumi norit tieši tā, kā iepriekš esam iedomājušies. Man kauns teikt, bel es biju gulējis. Saule jau bija ļoti augstu debesīs, kad Fransuāza, gluži pārvērtusies, ar prieka saucieniem iesteidzās manā istabā.

—     Labas ziņas, ļoti labas ziņas!

Apmēram pusnaktī Adlona mani bija pavadījusi līdz mazajai istabiņai, ko kalpone man bija sagatavojusi. Mēs bijām šķīrušies bez vārdiem, nepieminēdami'to, ko nākamā diena mums varēja atnest. Bet krēslā, tajā mirklī, kad viņa bija gribējusi mani atstāt, es biju satvēris viņas roku. Man liekas, es to biju piespiedis pie lūpām, un viņa to nebija atvilkusi.

—     Kā, jūs vēl neesat piecēlies?

Apsēdos gultā, kur es, protams, ar visām drēbēm, noguruma salauzts, pirms dažām stundām biju atkritis.

—     Ko? — es jautāju. — Vai franči ienākuši?

—    Franči? — viņa iesaucās gandrīz pārmetuma tonī. — Vai jums prāts!-Ne franči, bet vācieši.

—    Vai viņi šeit?

—    Jā, jau labu laiku.

—     Un viņi vēl nav pārmeklējuši pili?

—     Nē! Lūk, tas ir brīnums. Viņi vēl laipnāki nekā tie, kas te vakar bija, un tie taču arī bija diezgan pieklājīgi. Virsnieki visur nolikuši sargus, lai viņu kareivji te nenāktu sirot. Liekas, viņiem tāds rīkojums. To devis kāds augstāks par viņiem, man liekas, ģenerālis.

vKundze jums to paskaidros. Viņa to kādreiz pazinusi, Parīzē vai kaut kur citur, es nezinu. Viņa ir tik laba, un viņai tik daudz labu draugu. Tā taču liela laime, vai ne?

—     Nu jā, nu jā, viņai tā ir laime! — es atbildēju. — Un ļaujiet man gulēt.

No Fransuāzas istabas es vismaz varēju redzēt mežu, kas aizstiepās līdz bezgalībai, un lielu baltu mākoņu jūru.

No šejienes es neredzēju nekā. Istabai bija tikai viens pats logs, uz mazu pagalnu. Dzirdēt es ari nekā nevarēju, atskaitot mūžīgo lielgabalu dunoņu, kas caur sienām izklausījās daudz klusāka. Koridorā nedzirdēja soļu troksni. Stundas pagāja. Acīmredzot, man tikai vajadzēja iziet ārā, jo manas durvis nebija aizslēgtas. Bet es vairs nebiju tas, kas vakar. Šī dzīvība, ko es vakar vienā mirklī biju gribējis tik lēti atdot, man pēkšņi bija kļuvusi vērtīga. Kur šī pārmaiņa bija radusies?

Adlona! Cik dīvaini tas bija! Visu mūžu biju pavadījis nezinādams, vai viņu kādreiz tuvāk pazīšu. Un tagad es to pazinu. Biju palicis pie viņas, viņas istabā, gandrīz līdz pusnaktij. Vēlējos, kaut man būtu zīmulis, lai labāk varētu uz papīra saistīt vārdus, ko viņa man izteica. Kad biju piecēlies, lai aizietu, viņa, protams, mani neatturēja, bet viņa ari nebija pavēlējusi aiziet. Es pats jutu vajadzību palikt viens, drusku noskaidrot šo jauno domu masu, kurā es vēl nekā neizšķīru, ne savu nākotni, ne pagātni, ne tagadni, nedz arī to, ko līdz šim tik liekulīgā neatlaidībā biju saucis par savu pienākumu. Nožēlojams

mēģinājums, un cik vāji tas man izdevās! Kas manī tagad bija guvis virsroku? Ko nozīmēja' šis jūtu mulsums, kurā hija simpātijas un naids, un… es pat nedrīkstēju piebilst: greizsirdība?

Mazais zilas debess stūrītis starp pagalma sienām sāka bālēt. Diena rietēja. Jutu, kā manu sirdi pilda nemiers un sapīkums. Kas gan bija noticis? Kādēļ viņa mani vēl arvien atstāja šeit?

—     Jūs gan būtu varējusi atnākt drusku agrāk! — īdzīgi teicu Fransuāzai, kad tā beidzot pavēra manas istabas durvis.

—     Kundze man aizliedza.

—     Cik viņa laipna! Un kādēļ, ja drīkstu zināt?

—    Vai jūs man neteicāt, ka gribat vēl gulēt? Es viņai to atkārtoju. «Kā viņš vēlas!» viņa man atbildēja.

—      Diezgan neuzmanīgi no viņas puses. Es varēju iziet, apjautāties…

—     Uti kas par to?

—     Kā tā? Un vācieši? Ja tie mani būtu ieraudzījuši?

—    Viņu vairs nav šeit!

—     Ko jūs sakāt?

—     Patiesību. Viņi gandrīz tūliņ atkal aizbrauca. Viņi tikai atstāja sardzi pie vārtiem, lai neviens neienāktu pilī.

—    Un kundze? Tādos apstākļos viņa gan būtu varējusi painteresēties par mani.

—     Viņa taču mani sūta pie jums un liek teikt, ka vēloties jūs redzēt. Bet jūs jau man neļāvāt ne vārda izteikt.

Atradu Adlonu buduārā, pie mazā rakstāmgalda vēstuli rakstot. Likās, viņa to beidza. Redzi šo nielnkoka spalvaskātu. To viņa tajā brīdī turēja rokā. Atzveltnes krēsls, kur tu sēdi, ir tas pats, kur viņa toreiz sēdēja. Vai vari iedomāties, ko tas man nozīmē, dzīvot tādā mājā, kur katrs sīkums ik mirkli, uz katra soļa man viņu atgādina? Tiešām, es nekur citur vairs nevaru dzīvot. Pērngad man gadījās darīšanās būt Parīzē. Biju nodomājis tur palikt divas nedēļas. Bet jau pēc nedēļas biju mājās. Viņa mani atsauca šurp.

Ieejot, uz ēdamistabas sliekšņa satiku kādu vīrieti un sievieti, apmēram piecdesmit gadu vecumā, Bernāru un Selinu, šoferi un virēju. Man garām ejot, viņi paklanījās. Viņa tiem bija devusi rīkojumus. Tagad viņi gāja projām.

Ar mājienu tos aizturējusi, viņa man tos stādīja priekšā.

—     Viens no diviem, — viņa man paskaidroja, kad tie bija aizgājuši, — vai 11u jūs atstāsiet Buasjēru, un lad nav nekāds ļaunums, ka viņi jūs redzējuši, tāpat kā tie redzēja jūsu biedrus, pagājušajā naktī aizgājušos kareivjus; vai arī jūs paliksiet starp mums, un tad jau

labāk tūliņ tiem paziņot jūsu klātbūtni, jo vairāk tādēļ, ka viņi ir lāga ļaudis, kas pelnījuši, ka tiem uzticas.

Man vajadzēja uzmanīgāk noklausīties šos prātīgos vārdus. Bet la. bija pāri maniem spēkiem. Atceros, tā bija pirmā reize, kad es varēju viņu aplūkot dienas gaismā. Abi logi bija vaļā. Maura laukumi, zeltī tie vārti, izmūrēto dobju puķes, tas viss veidoja brīnišķīgu ainu. Tu nemaz nevari iedomāties, kāda Buasjēra izskatās ziedu laikā! Tev katrā ziņā nākamvasar jāatbrauc, vai tu man to apsoli? Šis buduārs pēkšņi pārvēršas, kad atspīd pirmās saulrieta liesmas. Baseina ūdens ir gluži sārts. Tas atviz spogulī, ko tu te redzi…

Adlona bija ģērbusies tajā pašā vakarējā apģērbā, ko tā bija valkājusi pirms sudraba lamē tunikas, apģērbā, — kā lai to pasaku? — kas izskatījās tik harmonisks, tik vienkāršs, smaragda zaļā fulāra apģērbā ar baltiem punktiem.

Ap kaklu viņai bija neirīta rotaslieta. Tas bija viss. Pirkstos nevie na gredzena. Nevienas aproces. Vai vari iedomāties vēl ko tik aiz kustinošu, kā šīs rokas bez neviena gredzena? Tās simbolizēja sievietē brīvību, ko tā niknā cīņā pratusi aizstāvēt. Kā gribējās būt tam, kuram izdotos viņai likt pieņemt gredzenu.

Mēs ar tevi varam lepoties, ka esam dzīvojuši ļoti neparastā laikmetā. Ar kādām ainām saistās mūsu trīsdesmito gadu atmiņas! Pa šīm vaļējām durvīm es redzēju reizē Adlonu un dārza galā — Hano veras pulka melni sarkano karodziņu, kas plīvoja virs vārtu zelta lilijām, un arī kādu duci pelēku jātnieku. Viņi bija noseglojuši zirgus Virs viņu galvām pacēlās mazi zili mākonīši, tie bija viņu pīpju dūmi Viņu smiekli atskanēja līdz mums. Vēlāk dabūju zināt, ka šie kareivji bijuši Lineburgas-Celles dragūni. Kādam nolūkam viņi tur bija novietoti? Es to nezināju, un arī viņi laikam nē. Bet kas par to? Viņi bija jautri. Viņi bija paļāvīgi. Viņi gaidīja.

Es viņus nemaz neienīdu. Patiesību sakot, man viņi likās kā brāļi. Viss mans naids vērsās pret tādiem cilvēkiem, kā Pola kungs un viņam līdzīgie. Biju pārliecināts, ka tiem nedraudēja tādas briesmas" kā mums. Labi varēju iedomāties, kā tie saviebtām sejām darbojās kādā aizmugures daļā — nolaidīgi sanitāri vai vezumnieki.

Tad Adlona ierunājās.

—     Esmu ilgi domājusi, — viņa teica. — Ir kāda lieta, kas mani vakar pārsteidza vēl vairāk, nekā jūsu izturēšanās, tā ir savādā padevība, ko jums izrādīju. Man jums jāsaka, ka tā nemaz nav manā dabā. To saku, lai izklaidētu pārpratumu, kas turpmāk varētu starp mums rasties.

—     īsi sakot, ko jūs gribat man teikt?

—    īsi sakot, ko jūs domājat darīt?

—     Ko jūs manā vietā darītu?

Viņa papurināja galvu.

—     Nevajag stāvokli pārāk sarežģīt, — viņa teica. — Spriedīsim tā, it kā mēs būtu viens otram sveši.

—    Tieši tas man liekas diezgan grūti. Bet, ja vēlaties, pieņemsim, ka tā. Tātad jautāju vēlreiz, ko jūs tādā gadījumā darītu?

Likās, viņa apdomājās.

—     Atbildu jums gluži vaļsirdīgi: es paliktu. Pagaidītu noteiktas ziņas, lai zinātu, uz kuru pusi iet, īsi sakot, pagaidītu, kamēr stāvoklis drusku noskaidrojas. Bez tam, nolēmusi palikt, kaut arī nejuzdama nekādu pateicību personai, kas mani uzņēmusi, es tomēr iekārtotos tā, lai nesagādātu tai pārāk lielas neērtības.

Nepiegriezu vērību šiem pēdējiem vārdiem.

—     Jūs esat mainījusi uzskatus, — es konstatēju. — Vakar jūs nevarējāt vien sagaidīt, kad aiziešu. Nemaz nemēģiniet to noliegt.

Viņa nicīgi pasmīnēja.

—     Vai jūs nekad neesat sajutis bailes? — viņa teica. — Es jūs apskaužu un apsveicu. Jums tomēr vajadzēja redzēt, ka es ļoti ātri samierinājos ar to, ka jūs paliksiet. Un varbūt tas ir zināms nopelns brīdī, kad mēs visi sagaidījām visbargākās represijas.

—     Vai domājat, ka tagad mums lādas briesmas vairs nedraud?

—     Vismaz lā ceru. Atcerieties, ka es riskēju viena pati, tikai ar sevi. Vakar Planuā pilī apcietināti ne vien kungi, bet ari kalpotāji. Nu, nu, es jau redzu, ka jūs man gribat teikt kaut ko nepatīkamu. Lūdzu, nekautrējieties.

—      Kas tā par lietu ar to vācu ģenerāli, ko jūs pazīstot? — es jautāju.

Viņa gandrīz līdzjūtīgi paskatījās manī, kā uz cilvēku, no kura sagaida visļaunāko.

—    Tas tiesa, — viņa teica, — kādreiz pazinu kādu vācu virsnieku. Savā mūžā esmu pazinusi daudz cilvēku. Tas man jums jāaizrāda, gadījumā, ja jūs to nezinātu. Tas jums jāpatur prātā, ja gribat mani pagodināt, un kādu laiku palikt šeit. Viņa vārds bija fon Hibners, barons fon Hibners. Redziet, ka visus vārdus neesmu aizmirsusi. Es viņu nejauši pieminēju, lai izpušķotu sarunu ar ģenerāli, kas te pilī pārnakšņoja. Izrādījās, ka vecais vīrs ir fon Hibnera draugs. Fon Hibners tagad arī esot ģenerālis. Viņi pat abi piederot pie vienas armijas. Vecais droši vien tam jau paspējis paziņot, ka mēs par viņu runājām. Man liekas, ka tā izskaidrojams rīkojums pret Buasjēru izturēties drusku saudzīgāk. Lūk, tas ir viss noslēpums. Lai nu kā, liekas, neesmu veltīgi zaudējusi laiku tajā dienā pirms kādiem desmit gadiem, kad iepazinos ar šo vācieti, kuram, starp citu, manā dzīvē bijusi ļoti maza loma.

—     Ļoti maza loma, — es teicu, — ko tas jūsu valodā nozīmē?

—    Pieņemsim, ka tas nozīmē visu, ko jūs iedomājaties, un pat vē drusku vairāk, — viņa ledainā tonī atbildēja.

Es ar ironiju atcirtu:

—     Apmēram saprotu.

Viņa paskatījās manī.

—     Ak, — viņa noteica, — vai zināt, jūs man sākat apnikt. Kāda. jums tiesības mani tā izklaušināt? Vai tikai jūs…

Es laikam briesmīgi nobālēju, jo redzēju, ka viņa arī nobālēja un nodūra galvu. Viņa saprata, ka biju uzminējis, ko viņa bija gribējusi teikt.

—     Piedodiet! — viņa nomurmināja. — Ja vēlaties, nerunāsim par to vairs nekad.

Ak, turpmāk mēs tikai par to vien runājām.

* * *

Kas attiecās uz pretimnākšanas iemesliem, ko Buasjērai izrādīja Adlona nebija maldījusies. Tāpat kā vakar viņa ēda vakariņas savā istabā un tāpat kā vakar vēlējās, lai es piedalos viņas vakariņās. Tad mēs iegājām buduārā, kur spuldzes bija nodzēstas. Apsēdušies to stikla durvju priekšā, kuras tu tur redzi, uz kāpņu pirmā pakāpiena mēs klusēdami noskatījāmies, kā lēnais mēness atspulgojās ūdens spogulī.

Te pēkšņi uz ceļa meža vidū ieraudzījām divu automobiļa starine šu gaismas dzirkles. Tad atskanēja motora troksnis un sarga jautā jums: «Wer da?» Mašīna mirkli apstājās, tad atkal sakustējās iebrauca pa vārtiem un iegriezās alejā gar baseina labo pusi.

—    Bernār, — Adlona pasauca, — jums būs jāiet skatīties, kas tur ir

Tad viņa pagriezās pret mani:

—      Izejiet, kamēr neesmu iedegusi elektrību. Uzkāpiet kādā no guļamistabām. Es jums likšu visu paziņot.

Uzkāpu augšstāvā. Pa kādu no priekšpuses logiem redzēju, ka limuzīns apstājās pretī vestibilam. Kamēr šoferis sarunājās ar Ber nāru, izkāpa kāds vācu virsnieks. Bernārs paklanījās un ar mājienu lūdza to iekšā.

Pagāja apmēram desmit minūtes. Virsnieks atkal parādījās uz kāpnēm. Viņš iekāpa savā mašīnā. Tā ātri aizbrauca. Motora troksnis drīz izgaisa meža dziļumā.

Dažus mirkļus pieklājības dēļ pagaidīju, tad kāpu lejā.

Adlona bija viena.

—     Gribēju jau sūtīt pēc jums, — viņa teica.

Viņai rokā bija vēstule. Viņa to pasniedza man.

—     Redziet, tā ir no ģenerāļa fon Hibnera. Viss noticis gluži tā, kā domāju,

Un viņa drusku zobgalīgi piebilda:

—    Jūs varat to lasīt, ja pārāk nenicināt mazliet salkanu stilu.

Drusku sašutis, atstūmu vēstuli.

—     Ko jums ziņo?

—     Nekā sevišķi interesanta. Tas ir cilvēks, kas vienmēr bijis ļoti korekts. Buasjērai tuvu garām braukdams un dzirdēdams, ka esmu šeit, viņš izteic nožēlu, ka nevarot pats atbraukt apliecināt savu padevību. Viņš mani uzaicina vajadzības gadījumā griezties pie kāda no saviem padotajiem, kura vārdu viņš te min, pie kāda pulkveža, kas te komandē. Un tad, protams, viņš izteic cerību, ka tuvākajās dienās viņam būšot iespējams…

—    Jā, tā ir, vai ne? Pēc uzvaras!

—      Nē jel, nē jel! Viņa vēstulē nav nekā tamlīdzīga. Atkārtoju jums, ka viņš ir ļoti smalkjūtīgs un labi audzināts cilvēks. Turpretī virsnieks, ko tas pie manis bija atsūtījis, diemžēl, nebija lik atturīgs.

—    Vai jums izdevās no viņa ko izzināt?

—      Mēģināju, cik nu varēju. Diemžēl, tas nenācās pārāk grūti. Lielam entuziasmam un mazai muļķībai palīdzot, viņš nevarēja noturēties, man nepastāstījis, ka mūsu stāvoklis kļūstot ar katru dienu ļaunāks. Mūsu armijas atkāpjoties uz visas līnijas. Amjena, Laona, Sen-Kantena ieņemtas.

—    Ak Dievs! — es iesaucos.

Viņa ļāva vēstulei nokrist uz galda un gandrīz maigā līdzjūtības tonī nomurmināja:

—      Nabaga draugs, jūs laikam lik drīz vis netiksiet atpakaļ savā pulkā.

Pirms gulētiešanas Fransuāza ienāca pie kundzes pajautāt, vai vēl ko nevajag.

—      Tu vēl šeit? Esi tik laipna un ej gulēt, tāpat kā Selina un Bernārs. Jūs droši vien esat ļoti nomocījušies šo pēdējo dienu uztraukumos. Gribu, lai rīt visi labi izguļas. Tagad, kad esam pārliecināti par šo kungu labvēlību, ceru, ka varēsim atpūsties. Ak tā, tomēr vispirms pasauc Bernāru. Man ar viņu jārunā.

Kalpone ļoti ātri ienāca un atveda līdzi šoferi.

—      Bernār, — Adlona viņu uzrunāja, — lā kā mūsu nelaimīgai auļo rekvizēts, jums rīt 110 rīta jāņem velosipēds un jāaizbrauc uz Nuvionu. Mēģiniet atrast viņu komandantūru. Tur esot kāds pulkve-j dis Treptovs, kam pavēlēts izturēties laipni pret mani. Gribu zināt, kā varu Vajadzības gadījumā to ātri aizsniegt. Tas nav viss. Baidos, ka visās šajās briesmās, kas nomāc nelaimīgo pilsētiņu, dzīve tur būj pilnīgi apstājusies. Bel varbūt jums laimēsies tur atrast kādu alvērtu gatavu drēbju veikalu. Jums par katru cenu jāatrod kungam viens vai divi piemēroti uzvalki, tāpat veļa 1111 apavi. Mēs nevaram viņam ļaut ilgāk staigāt tādās drēbēs.

Kungam! Es neviļus nodrebēju.

Pirms četrpadsmit gadiem biju dzirdējis, kā viņa teātra ģērbistat bija izteikusi to pašu vārdu. Bet toreiz tas bija zīmējies uz citu Lebaruā.

—     Kas ir? — Adlona jautāja.

Fransuāza bija pacēlusi roku kā skolnieks, kas grib ko teikt.

—     Atvainojiet, kundze!.. Kundze, jūs laikam esat aizmirsusi… tās divas somas, kas mazajā istabā pa kreisi. Es tur vēl nesen iekaisīju naftalīnu. Ja kundze atļautu, tur, man liekas, varētu sameklēt…

—      Nejaucies manās darīšanās… Tātad tu saproti, Bernār… Rīt pirms aizbraukšanas pamēģiniet, cik labi varēdams, kungam noņemt mēru. Un tagad, ar labvakaru! Ejiet gulēt!

Vieni palikuši, mēs saskatījāmies. Pirmo reizi Adlonas acis vairījād no mana skatiena. Pirmo reizi man bija viņas žēl.

—      Nezinu, vai nemaldos, — es maigi teicu, — bet man tomēiļ liekas, ka es ļoti labi saprotu nabaga Fransuāzas nolūku. Šo soma īpašnieks laikam bija apmēram manā augumā? Esmu pārliecināts, ka drēbes, ko Bernārs man pārvedīs 110 Nuvionas, nebūs tik skaistas.

Viņa papurināja galvu.

—     Tiešām, iespējams, — viņa teica. — Bet, cik es jūs līdz šim pazīstu, esmu pārliecināta, ka jūs tomēr labāk izvēlēsieties tās.

Klusums, kas iestājās pēc šiem vārdiem, bija tik smags, tik sān pīgs, ka man tas bija jāmēģina pārtraukt, vienalga kā.

—     Es gribētu, lai Bernārs man pasaka, cik tas viss viņam maksāj jis, — es nedroši teicu.

—      Esiet mierīgs, — Adlona teica. — To jums pateiks. Un bez tam…

—     Kas vēl?

Viņa pasmaidīja, reizē zobgalīgi un drusku neveikli.

—     Man liekas, — viņa nomurmināja, — ka mums ir nenokārtoti rēķini.

Kad Adlona bija sākusi saprast manas jūtas pret viņu? Bez šaubām, daudz agrāk par mani pašu. Vismaz to varu apgalvot, viņa nedarīja nekā, lai uzpūstu šo tumšo liesmu. Drīzāk domāju, ka viņa ar bailēm vēroja to augam. Biju ieradies viņas dzīvē tādā mirklī, kad viņa acīmredzami nekā vairāk negaidīja, kā tikai dvēseles mieru. Savu pagātni nenoliegdama, viņa tomēr negribēja, ka viņai to pastāvīgi atgādina.

Divās nākamās nedēļās Buasjēra bija it kā no visas pārējās pasaules atšķirta. Milzīgie notikumi, kas risinājās visapkārt, radīja tikai nenoteiktas baumas. Mums bija pamats tām neuzticēties. Meža ceļš, kas veda uz pili, pie tās nobeidzās. Divus kilometrus tālāk tas izveda uz Gibas un La-Kapellas ceļa, pa kuru plūda nebeidzamas karaspēka un artilērijas kolonas. Mēs tās dzirdējām braucam tikai naktī. Dienā lauki bija atguvuši agrāko mieru. Krūmāji bija atkal iegrimuši savā klusajā sastingumā. Lēni tuvojās rudens ar savu sarkano lapu vainagu, savu melanholisko vīstošās zāles smaržu.

Kādā pievakarē parkā iebrauca kara automobilis un kā parasti apstājās kāpņu priekšā.

—      Kas tur ir? — Adlona jautāja Bernāram, kas tai pasniedza vizītkarti. — Palūk, šis labais pulkvedis Treptovs! Cik viņš laipns! Ļoti patīkami beidzot ar viņu tuvāk iepazīties. Lai viņš nāk iekšā.

Es biju piecēlies.

—    Nē, nē, palieciet, — viņa pavēlēja. — Galu galā to, ka te kāds slēpjas, tomēr dabūtu zināt. Tieši tas nedrīkst notikt. Man liekas, neviens taču nevarēs man aizliegt dzert tēju ar savu brālēnu Mones- tjē kungu.

Cienījamais Lionas tirgonis, kura vārdu es šādā veidā piesavinājos, kara pieteikšanas brīdī bija atradies Nuvionā. Viņš bija aizbraucis tādā steigā, ka pat aizmirsa visus savus papīrus. Ciema vacākā kantorists, kuram bija uzdots tos nosūtīt īpašniekam, papīrus gluži vienkārši atdāvināja Adlonai, kad tā bija viņu lūgusi izsniegt man jaunus dokumentus. Gluži bez viņas uzaicinājuma viņš los bija apgādājis ar visiem vajadzīgajiem zīmogiem. Viņš lai bija pateicību parādā par nezin kādu agrāku pakalpojumu. Pateicoties šim ierēdnim, mans stāvoklis tagad bija drošs, un tādēļ jo drošāks, ka lāga Monesljē kungs bija karadienestam nederīgs. Ja vācu okupācija turpinātos vēl ilgi, tā galu galā novestu pie visu karadienestam derīgo vīriešu arestēšanas. Monestjē kunga vājais veselības stāvoklis mani jau iepriekš nodrošināja pret lik barga likteņa iespējamību.

Pulkvedis Treptovs bija resns vīrs sarkanu seju, ļoti kautrīgs sie vietes tuvumā. Par spīti visam, viņš tomēr apliecināja lielu cieņ saldumiem un tējas cepumiem, ar ko Adlona to pacienāja. Viņ atvainojās, ka neesot varējis agrāk izpildīt ģenerāļa, barona fon Hib nera rīkojumu. Tas viņu bija lūdzis, cik drīz vien iespējams, personīgi apliecināt Buasjēras pilskundzei, ka viņai nebūs pārāk jācieš 110 okupācijas varas.

—     Ģenerālis ir ļoti laipns, — Adlona teica. — Drīkstu jautāt, va viņš vesels?

—      Iedomājieties, — Treptovs atbildēja, — ka viņš nupat ievai nots. Ak, ļoti niecīgs ievainojums. Nebīstieties. Tas viņam nāca tika par labu. Viņš tagad paaugstināts par divīzijas komandieri.

Saruna vilkās gausi. Es degu nepacietībā apjautāties par karu Neiedrošinājos to darīt. No otras puses, biju drusku pārsteigts, ka viņš pirmais nesāk par to runāt.

Beidzot es vairs nevarēju nociesties.

—    Vai tas būtu par daudz, ja jums lūgtu kādas ziņas par karadar bību? Kur tā norisinās?

Viņš nosarka un sakustējās atzveltnes krēslā.

—     Kur tā norisinās? Nu, piedodiet, ka jums to saku, bet murn veicas ar katru dienu labāk. Viss norit saskaņā ar iepriekš izstrādāti plānu. Nepaies ilgs laiks, kad miers jau būs noslēgts. Tas taču jum galvenais, vai ne? Varu iedomāties jūsu stāvokli. Labi saprotu, cik nepacietīgi jūs gaidāt, kari tas viss reiz beigsies.

—      Un kur atrodas jūsu armija? — Adlona jautāja. Viņa nebija samulsināma tukšām frāzēm.

—     Kur tā atrodas? Jūs to labi zināt. Pie Parīzes.

—      Tā mums teica jau pirms divām nedēļām, mēneša sākumā Tagad jau ir septiņpadsmitais septembris. Parīze ieņemta vai nē?

—     Hm! Bez šaubām, — nelaimīgais vācietis noteica, — saskaņā ar reglamentu, Parīze ir ieņemta.

Viņš turpināja, steigdamies mainīt sarunas tematu:

—      Man žēl, jā, man ļoti žēl. Liekas, ka mans pirmais apciemo jums būs arī pēdējais. Esmu iecelts par etapa komandantu Vervenā Man nebūs jāsaka, ka paziņošu savam pēctecim, majoram Holcam rīkojumus, kas attiecas uz jums. Viņš zina, ka ģenerālis fon Hibners par jums interesējas. Tātad, cik tas būs iespējams, viņš ar lielāko prieku…

—     Man viņš tiešām patika, šis resnais lāga vīrs, — Adlona teica kad Treptovs bija aizgājis.

Viņa domīgi piebilda:

—     Lai Dicjvs dod, ka mums nebūtu jānožēlo viņa aiziešana!

—    Pagaidām man tāds iespaids, ka pēdējās dienās viņiem viss nav gluži tik labi veicies, kā viņi varētu vēlēties, — es teicu.

Viņa pakratīja galvu.

—     Var jau būt, — viņa teica. — Bet man tomēr liekas, ka jums

vēl kādu laiku būs jāsaticas Monestjē kunga vārdā.

* * *

Atceros, ka šajās dienās, kā ari vēlākajās es nebeidzu sev jautāt: «Ja rīt noslēgtu mieru, vai gan es vēl būtu ar Adlonu?» Šī doma mani nelika mierā. «Ja mēs tagad dzīvojam kopā, — es sev teicu, — tad tas notiek pret viņas, varbūt arī pret manu gribu. Viņai cits nekas neatlika, kā mani uzņemt, un viņa ir pārāk laba aktrise, lai izrādītu nožēlu. Kad reiz būs novērstas briesmas, ko es tai sagādāju, kas es tai vēl būšu kā nevēlams svešinieks, vēl ļaunāk — gluži vienaldzīgs cilvēks?» Lūk, par to biju gandrīz pārliecināts. Un ne viņas vārdi, ne viņas izturēšanās man neļāva cerēt pretējo.

Par spīti mūsu savstarpējiem solījumiem — bet, loģiski apsverot, par ko gan citu mēs būtu varējuši runāt? '— mēs vienmēr runājām tikai par vissāpīgāko, visnepatīkamāko tematu: par manu tēvu un viņu.

—     Ticiet vai neticiet, — viņa teica, — pirms viņa nāves man nebija ne jausmas, ka esmu lādu bēdu cēlonis jūsu piederīgiem un jums. Mēs neesam lik ļaunas, kā labās ģimenes parasti mēdz iedomāties. Mēs ilgi apdomājamies, pirms uzņemamies sirdsapziņas pārmetumus, jo daudzas 110 mums ir māņticīgas. Par sevi nerunāju, es esmu citas sugas. Bet vīrieši — kādi lie gandrīz visi ir nelgas un bērni! Visu viņi būtu ar mieru atzīt, tik ne to, ka viņiem vairs nav naudas, ko mums dot. Kā lai mēs to uzminam? Tā viņi atvieglina darbu otrai vīriešu kategorijai, lie parasti ir valdzinoši jaunekļi, kas nepazīst sirdsapziņas pārmetumus un nekavējas klauvēt reizē pie mūsu sirds un mūsu naudas lādes. Kā labi varat iedomāties, jūsu tēvs piederēja pie pirmās kategorijas. Tāpat es jūs nepārsteigšu teikdama, ka nekad neesmu viņu mīlējusi. Jā, zinu, viņš mani reizēm turējis savās rokās. Ak Dievs, kāda liela priekšrocība! Tas man tomēr ļauj apzināties, ka neesmu bijusi pārāk nepateicīga. Ko es varēju just pret viņu? Protams, maigumu, un protams, arī pateicību. Biju diezgan jauna, kad ar viņu iepazinos. Viņš bija i/šķirošais solis manā dzīvē. Tieši lajā brīdī, kad tas bija nepieciešams, viņš man deva lo, ko man vajadzēja, lai tiktu uz augšu. Viņš man atļāva būt brīvai sievietei. Pateicoties viņam, man bija pārlie-

čība, ka nekad vairs nokritīšu atpakaļ notekā, no kuras biju i/.kā-| pusi.

—     Tā jau arī nav nieka lieta, — es nevarēju atturēties neizteids šos vārdus.

—               To nemaz nenoliedzu, — viņa atcirta, — bet vai domājat, ka ar to jau pietiek? Sakiet man, kas ir upuris, kuru pieņemot pastāv» jāklausās pārmetumi? Desmit gadus pēc viņa nāves šī vecā lieta atkal ceļas gaismā un velkas garumā. Redzu kādu, kas man tuvojas ar tādu kā tiesas izpildītāja smīnu. Ak, es nezinu, un ari jūs pats nezināt, vai darījāt labi, kad, Buasjērā ienākdams, atsaucāties uz šo Lebaruā vārdu. Kādēļ jūs mani neatstājāt neziņā par to, kas esat? Droši vien tad jūsu priekšā būtu pavisam cita sieviete, un varbūt tad… Tiesa gan, ka… Cik tev gadu?

(Jāpiezīmē, ka viņa jau vairākas reizes bez sevišķa nolūka nejauši mani bija uzrunājusi ar tu.)

—    Cik man gadu? Kādēļ jūs man tā jautājat? Jūs tikpat labi zināti manu vecumu, kā es jūsu gadus.

Viņa skumji pasmaidīja un ātri uzlika man roku uz mutes.

—     Klusu, klusu! Ir labi, ka tu to zini. Ja tu to teiktu, tas jau būtu par daudz.

Viņa apdomājās un vēl teica:

—     Tātad jūs tiešām esat cietis, daudz cietis manis dēļ?

Paraustīju plecus.

—    Tā ir pagātne.

Viņa man bikli jautāja:

—     Un jūsu māte? Kāda viņa bija? Vai jūs viņai līdzināties?

—     Nedomāju vis.

—      Ko jūs zināt? Dēli gandrīz vienmēr līdzinās mātēm. Ja man būtu dēls, esmu pārliecināta, ka viņš būtu man līdzīgs. Vai viņa juma reizēm pieminēja mani?

—     Nekad.

—     Kādēļ? Man liekas, viņa taču par mani kaut ko zināja.

—     Protams, viņa nevarēja nezināt. Bet tā bija pasaule, kur klusēj šana pieder pie labas audzināšanas likumiem.

:

—    Jūs gan nepiederat pie šīs pasaules. Leti gan tiesa, ka jūs daudz nerunājat. Jūsu tēvs, cik atceros, arī daudz nerunāja. Man gan nebija iemesla klusēt, tādēļ es tam bieži apjautājos par jums. Viņš vienmēr vairījās tieši atbildēt. Lai gan zinu, ka viņš mani ļoti-mīlēja, taču viņam nepatika, ka pieminēju jūsu vārdus. It kā es tos aptraipīti. Viņam tomēr vajadzēja saprast. Ja es tik ļoti vēlējos iepazīties ar viņa ģimeni, tad tas taču liecināja, ka nebiju pret viņu gluži vienaldzi-

(ja. Ar citiem vīriešiem tādu vajadzību nekad neesmu sajutusi. Kādreiz mēs runājām par tevi, es viņam lūdzu tavu fotogrāfiju. Viņš man to apsolīja. Tās vietā viņš man atnesa gredzenu.

—    Ak Dievs!

—     Ko?

—     Vai es to varēju iedomāties tajā dienā, kad gāju pie jums ar jūsu fotogrāfiju!

Viņas acīs atspīdēja lepnuma zibsnis, it kā gandarījums.

—      Un tomēr, tas tiesa! Kā es todien neuzminēju, ka tas esat jūs? Jūs teicāt, ka tas esot bijis kādu svētdienas rītu, apmēram jūnija sākumā?

Un, redzēdama, ka mana seja apmācas, viņa nepacietīgi iesaucās:

—     Ak, ceru, ka mēs nerunāsim par Polu, vai ne?

—     Vai jums tas vēl ir? — es jautāju.

—     Kas? Pols?

—     Nē, jūsu apģērbs, Sābas karalienes apģērbs?

Viņa pasmējās.

—      Tas man patīk labāk. Jā, tam jābūt kaut kur starp manām vecajām drēbēm. Mēģināšu to atrast, ja tas jums var darīt prieku un ja gribat būt prātīgs…

Un kādu dienu vina to uzvilka, man vienam, i '

Pulkstenis bija seši vakarā. Jau bija satumsusi nakts. Visu pēcpusdienu nebiju Adlonu redzējis, kad Fransuāza ienāca man paziņot, ka kundze teikusi, lai es ieejot pie viņas.

—     Es jau eju.

Viņa nebija savā istabā. Dzirdēju, ka viņa bija turpat blakus, ģērbistabā.

—      Aizslēdz durvis, — viņa man uzsauca, — lai Fransuāza to neredz, ja tai kā ievajadzētos un viņu te ienāktu! Tad es vairs nedrīkstētu viņai acīs paskatīties.

Es sapratu! Mehāniski piespiedu rokas pie sirds, lai labāk sajustu tās pukstus. Atskanēja Adlonas skaidrā balss.

—      Viens, divi — trešais zvans! Visi savās vietās. Vai varam sākt?

Durvis atvērās. Viņa parādījās uz sliekšņa, pār kuru lija gaisma.

— Pārsteigums! — viņa smiedamās teica. — Ceru, ka kungs būs apmierināts. Bet, vienalga, cik savāda sajūta man bija uzvelkot šos vizuļus!

Es nepakustējos.

—      Nu? — viņa teica- un iesmējās vēl skaļāk, bet ar slepenām raizēm balsī. — Kādēļ tu nekā nesaki? Vai neesi apmierināts?

—     Ļoli apmierināts.

—     Tā nemaz neizskatās. Un tomēr zini, man laimējās. Netrūkst nekā, pat aproču un sandaļu. Protams, viss izskatās diezgan vecs. Galvenais, ka es pati tāda neizskatos, vai ne? Bet kas tev noticis?

Kas man bija? Gluži vienkārši: daudz netrūka, ka es būtu sācis raudāt. Nekustēdamies stāvēju un skatījos, bet neredzēju ne tūkstoš- krāsaino diadēmu, ne plīvura apģērbu, ne naktszilā satina mēteli. Redzēju tikai caurspīdīgajā lunikā kailo, svešādo', lokano un izkrāsoto augumu, kas stāvēja uz pirkstgaliem, šo fantastisko brūni krāsoto seju, šīs šaurās acis, kurās atspoguļojās neziņa. Mani pārņēma briesmīgs izmisums. Redzēdams šo sievieti tādu pašu, gluži tādu pašu kā otru, ko biju redzējis pirms četrpadsmit gadiem, es tomēr nespēju tagadni saistīt ar pagātni. Gluži pretēji, es vēl skaidrāk sajutu plaisu, kas tās šķīra, par spīti manām pūlēm to aizbērt. Un tā — es biju nācis par vēlu. lai to pazītu. Tādēļ ari otru es nekad nepazīšu.

Viņa.arī bija apklususi un savukārt skatījās manī.

—    Par ko tu domā? — viņa jautāja ar pārmetumu un bailēm balsī, parprazdama manu aizkustinājumu.

Es viņai vienkārši atbildēju:

—     Par zaudētajiem gadiem.

Viņa atvieglināti nopūtās.

—     Nabaga zēn, — viņa čukstēja, — vai tik vien nelaimes?

Maigi, kā kādreiz pirms ilgiem gadiem, viņa mani pievilka sev

klāt. Tāpat kā toreiz savā ģērbistabā, viņa ļāva noslīdēt uz grīdas tumšajam naktszilajam mētelim. Viņa man piekļāvās. Jutu viņas muti pie savām lūpām.

—     Nabaga bērns, — viņa atkārtoja, — nenožēlo nekā. Toreiz tu būlu mani nicinājis. Ir labāk, ka viss noticis tā, kā noticis. Zini, svarīga ir tikai tas, ka es tev vēl liekos tikpat skaista. Tā taču ir, vai ne?… Nu, ko tu vēl gaidi, kādēļ tu mani neaiznes savās rokās?

* * *

Ziemai tuvojoties, Buasjēra kļuva tāda, kādu tu to redzi tagad. Meža dziļumā iedegās ugunis. Ainavas ieguva miglaino un rūsas brūno nokrāsu. Visu Svēto dienā mēs pils vārtu priekšā pacēlām pirmo sloku. Naktī tuvējā ezerā kliedza meža pīles. Dienā pelēkās debesis bija pilnas ķērcošu vārnu pulkiem. Tās laidās no ziemeļiem uz dienvidiem. Mēs domīgi noskatījāmies, kā tās aizlido. Mēs domājām, ka pēc stundas tās jau būs pāri uguns līnijai. Ja tām patiks, tās varēs nakts mieram izmeklēt kādu koku Luksemburgas dārzā vai Tilrijās.

Mēs ar Adlonu gandrīz nekad neizgājām no pils, atskaitot īsas pastaigas dienās, kad laiks bija tiešām jauks. Franču iestādes kara sākumā bija rekvizējušas viņas automobili, un viņa nevarēja no vāciešiem dabūt brīvas kustības atļauju, kāda bija vajadzīga, lai iegādātos citu auto. Jaunais mūsu iecirkņa komandants, jau pieminētais majors Holcs, izrādījās nevien neciešami un bīstami sīkumains, bet arī ļoti cietsirdīgs cilvēks. Kopš viņš bija stājies pulkveža Treptova vietā, seši vietējie iedzīvotāji bija nodoti Mobežas karatiesai par kareivju slēpšanu. Divus no tiem tūliņ nošāva. Protams, priekšteča ieteikums par pili viņam bija tikai nedzīvs burts. Kad Adlona bija lūgusi, lai Bernāram atļauj apciemot viņa ģimeni Kenuā, lūgums bija rupji noraidīts. Nepagāja vēl nedēļa, kad viņš, saņēmis ziņojumu, ka pie vietējiem slēpjoties kareivji, lika Buāsjēru izkratīt no pagraba līdz bēniņiem. Ja cienījamā Monestjē kunga papīri nebūtu lik nevainojamā kārtībā, mans liktenis būtu vairāk kā skaidrs.

Šāda stāvokļa sekas bija tās, ka mēs nekad tālu neaizgājām no pils. Bez tam, kur mēs būtu gājuši? Jau miera laikā Adlona apkārtnē reti kādu bija salikusi. Nebūtu bijis visai prātīgi vietās, kur viņa citādi nebija redzēta kā tikai viena, pēkšņi rādīties kopā ar svešinieku, cilvēku nezin no kurienes. Arī bez ļauna nolūka ļaudis par to būtu runājuši. Viņu vārdi agri vai vēlu nonāktu ienaidnieka ierēdņu ausīs. Labāk bija izvairīties no tāda riska. Pēc dabas Adlona bija diezgan vienaldzīga pret briesmām. Bet man bija jādomā viņas vietā. Braucieniem uz Nuvionu vai La-Kapellu, kas bija nepieciešami pārtikas iegādei, mums bija Bernārs ar savu velosipēdu. Diemžēl, viņš bija vecs vīrs. Miglainā laikā viņam sāpēja k<1uli. īsi sakot, es jau trīs vai četras reizes biju braucis viņa vietā. Šīs ekspedīcijas man tik labi izdevās, ka saņēmu par to visas mājas apsveikumu.

Šajā laikā Adlonai pienāca vēstule. Viņai otrreiz rakstīja ģenerālis fon Hibners.

Ka tu atcerēsies, viņa pirmo vēstuli Adlona bija piedāvājusies man parādīt. Šoreiz viņa piedāvājumu neatkārtoja. Starp mums kopš tā laika daudz kas bija mainījies.

—     Ko viņš grib no tevis?

—    Viņš te rīt automobilī braukšot garām. Viņš izmanto gadījumu un lūdz atļauju mani pievakarē apciemot.

—    Vai tu viņu pieņemsi?

—    Man grūti to nedarīt. Varbūt pat būtu diplomātiski viņu paturēt vakariņās. Kā tu domā?

—      Tu esi diezgan veca, lai pati zinātu, ko dari, — es sausi atbildēju.

Viņa paraustīja plecus un vēl sausākā balsī- teica:

—      Protams. Ievēro, ka tavas domas es jautāju tikai pieklājības dēļ. Es ļoti labi varu iztikt arī bez tava padoma.

—      Viens jautājums, — es teicu. — Vai man jāpiedalās šajās vakariņās?

—     No visiem viedokļiem raugoties man liekas, ka būtu labāk, ja tu to nedarītu.

—     No visiem viedokļiem… Ko tas nozīmē?

—     Nu, pirmkārt — aiz piesardzības…

—     Es tevi nesaprotu. Kad Treptovs atbrauca, es dzēru tēju kopā ar jums. Es to negribēju. Tu pati to prasīji.

—     Tā bija cita lieta.

—     Kādā ziņā?

Viņa klusēja.

—     Bravo! — es smējos. — Tā jau ir, kā domāju! Vai tu man vari zvērēt, ka neesi bijusi šī Hibnera mīļākā?

Viņa auksti paskatījās manī:

—     Un tad? Vari domāt, kā gribi. Par to es ar tevi nerunāšu. Jā, noteikti, es viņu paturēšu vakariņās, ja viņš būs ar mieru.

—    Adlona! — es čukstēju lūdzošā balsī.

Bet viņa bija noskaitusies.

—    Nē, nē! — viņa teica. — Par vēlu! Tā tev vajadzēja runāt pašā sākumā. Ar draudiem no manis nekā nevar panākt. Tas tev jāzina.

—     Piesargies!

—     No kā, lūdzu?

Galvu nodūris atkārtoju:

—     Piesargies!

Nākamajā dienā neizteicām viens otram -ne vārda. Abi bijām buduārā, kad, krēslai metoties, pieteica ģenerāļa fon Hibnera ierašanos.

—       Es viņu pieņemšu šeit. Atstāj mani vienu, — viņa man pavēlēja.

—     Es tevi atstāšu, — teicu. — Bet brīdinu, ka palikšu tepat, aiz ēdamistabas durvīm. Ja viņš pusstundas laikā vēl nebūs aizgājis, es nākšu iekšā.

Viņa izaicinoši paskatījās manī:

—     Piesargies savukārt tu! — viņa teica.

Izdarīju taisni tā, kā biju teicis.

Viņa nobālēja mani ieraugot, bet nezaudēja savaldīšanos. Pret savu gribu man bija jāapbrīno aukstasinība, ar kādu viņa mūs iepazīstināja.

Ģenerālis tikpat mierīgi piecēlās. Viņš izskatījās ļoti cienīgs savā garajā mētelī ar kažokādas apkakli. Pie spilgti sarkanās apkakles ar zelta zvaigznēm viņam bija piesprausta Sarkanā ērgļa lenta.

—    Vai kungs Buasjērā izbraucis zaļumos? — viņš ledainā pieklājībā jautāja.

—     Viņu te pārsteidza notikumi, — Adlona vienkārši paskaidroja.

Fon Hibners pasmaidīja.

—    Tie pārsteidza daudzus, kas domājās esam labi informēti.

Viņš turpināja tonī, kas liecināja, ka viņš šim paskaidrojumam

nepiešķīra lielāku vērību, nekā tas bija pelnījis.

—     Francija var būt laimīga, ka tai vēl tādas spēku rezerves. Pie mums diemžēl neatradīsies neviens šī kunga vecuma un augumā, kas nebūtu stājies tēvijas sargu rindās. Bet, cienījamā, man liekas, ka esmu pārāk ilgi aizkavējies. Jūsu sarunas burvība, vai ne? Jūs vēl arvien esat tā pati. Jūs zināt, ka es ar lielāko prieku būtu pieņēmis jūsu ielūgumu, ja vien varētu.

Es nebiju pavēris lūpas. Viņš pagāja man garām nepaklanoties, noskatīdams māni no augšas lejup.

Tad, Adlonai noskūpstījis roku, viņš teica:

—     Gandrīz būtu aizmirsis pašu svarīgāko. Esmu iecelts par otrās armiju grupas etapu inspektoru, ar rezidenci Irsonā kādus trīsdesmit kilometrus 110 šejienes. Atcerieties to, gadījumā, ja jums būtu kāds lūgums. Ko var zināt? Tagadējos laikos viegli var izdarīt kādu kļūdu. Lai Dievs dod, ka jums nebūtu jāvēršas pie manis pēc pdlīdzības!

—    Tas ir neprāts, ko tu izdarīji, — Adlona teica. — Nezinu, vai tu pats saproti, bet tu rotaļājies ar manu dzīvību, ne vairāk, ne mazāk. Bet tieši to jau tu vienmēr esi vēlējies, vai ne?

—     Tu saki, ka tu mani pazīstot. Bet man liekas, ka arī es tevi pazīstu, — es atbildēju. — Ko tu būtu darījusi manā vietā?

—     Laikam gan to pašu, ko tu, — viņa atbildēja.

X

—     Buasjērā nav nevienas vielas, kas man neatgādinātu mirkļus, ko tev tagad viegli iedomāties, — Lebaruā gausi teica. — Cik labi varēdams, esmu tev attēlojis savu drūmo laimi un nelaimi. Kā jau sākumā tev teicu, gribēju tevi iepazīstināt ar apstākļiem, lai tu varētu mani tiesāt. Vai šī kaislība bija visbriesmīgākā vai visvienkāršākā lieta pasaulē? Man tas nav jāizšķir. Es tikai zinu, ka mēs tajā dzīvojām kā pret visas pasaules trokšņiem noslēgtā namā. Apstākļi bija labvēlīgi šādam mūsu būtņu un mūsu domu ieslēgu- mani. Nekas vairs neeksistēja 110 tā, kas notika ārpus mums. Mē. nedomājām par briesmām, kas mūs ielenca 1111 kas tik viegli varēja mūs appludināt. Mēs negribējām par to domāt. Kādēļ velti preto ties? Mēs pārāk skaidri bijām pārliecināti par to nejaušību nei/.bē gamo raksturu, kas mūs bija metušas vienu otra skaujas. Ai, šīs savādās skaujas! Bauda tur tikai aizsedza daudz neskaidrākas daudz dziļākas jūtas! Adlona, cik varu iedomāties, ietiepīgi sekoja savas lepnās jaunības aizejošajai ēnai, sava skaistuma visvarenajam apliecinājumam. U11 es? Kādēļ vēl ilgāk lai to slēpju? Man tā bijaļ atriebība. Kāds naids man bija jāremdē, kādas netaisnības jāizlīdzina! Mana bērnība bez mīlestības, manu piederīgo, mana paša negods 1111 posts, nepieciešamība strādāt maizes darbu, kam nebiju sagatavots, drudzis, kas mani bija kratījis Kohinhinas un Kambod žas kloākās: lūk, par ko es visbiežāk domāju, Adlonas augumu apskaujot! Viņa neloloja ilūzijas. Es to vairākkārt sajutu. To es sapratu, redzēdams, kā viņa vairākas reizes attapās un atgrūda mani. Ar kādu pārmetumu viņa man kādu dienu meta sejā šo traģisko teikumu, traģisku tādēļ, ka tas bija patiess:

—    Tu nemīli Adlonu. Tu vēl arvien pūlies ienīst savu tēvu.

Līdz kādai drāmai mūs neizbēgami būtu novedis šis jūtu saju

kums, ja citu, ārēju drāmu draudi mūs nebūtu ietinuši savās ēnās? Mums vajadzēja patiesu ienaidnieku, lai mēs par tādiem neuzskatītu

viens otru. Turpmākie nolikumi mums tādus sagādāja.

* * *

Tajā pēcpusdienā izgājām mežā pastaigāties. Bijām aizgājuši no Buasjēras drusku tālāk nekā parasti, jo, kad griežamies atpakaļ, jau metās krēsla.

Pēkšņi Adlona saķēra manu roku.

—     Skaties!

Uz celiņa dažus metrus 110 mums bija izniruši divi slāvi.

—     Labais kungs, labā kundze, jūs taču apžēlosieties par diviem franču kareivjiem.

Mēs apstājāmies un vērojām cits citu. Viņi abi tiešām bija nožēlojamā stāvoklī, bārdaini, melni, skrandaini; dubļi klāja lupatas, kas bija atlikušas 110 viņu nožēlojamā klaidoņu apģērba. Mazākais, kas mūs pirmais bija uzrunājis, gaudās:

—      Divas dienas jau klejojam pa mežiem. Esam izsalkuši un nosaluši.

Ar skatienu vaicāju Adlonai padomu. Viņa ar mājienu deva zīmi, ka atļauj man pašam izšķirties, ko darīt.

Bija jārīkojas uzmanīgi. Bet tie, ar kuriem mums bija darīšana, liesām bija franču kareivji. Par to drīz vien pārliecinājos. Maniem jautājumiem viņi atbildēja skaidri un noteikti. Kamēr izjautāju [pirmo, ievēroju, ka otrs, lielākais, ar savādu neatlaidību noskatās manī.

—     Kādā pulkā jūs kalpojāt? — es viņam jautāju.

—     57. kājinieku pulkā, — viņš atbildēja.

Tad viņš nedroši piebilda:'

—     Nezinu, vai nemaldos, bet man tiešām liekas, ka…

Man arī likās, ka kādreiz jau esmu redzējis šo seju, dzirdējis Ko balsi.

—              57.! Nu kā tad! Sakiet, lūdzu, vai jūs ar diviem citiem 57. un 14 4. pulka kareivjiem augusta beigās nebijāt divas naktis paslēpušies kādas pils pagrabā vai šai apvidū — Buasjērā?

—              Jā, — viņš teica. — Un tu tur… atvainojiet… jūs tur ienācāt pie mums.

Viņš laimīgi pasmaidīja.

—     A! — viņš iesaucās, — es jau zināju, ka jūs tas esat!

—     Ko? Ko? — viņa biedrs iesaucās.

Viņš bija dzirdējis katru mūsu īsās sarunas vārdu.

—               Kā? Kā, viņš iesaucās, — tātad kungs būtu mūsu biedrs? Paskat, kāda laime! Tā nu gan jāizmanto!

Pagriezos pret Adlonu.

—     Ko lai viņi dara? — es jautāju.

Likās, viņa mirkli vilcinājās.

—              Liii viņi nāk mums līdzi uz Buasjēru, — viņa beidzot teica. — Vispirms dosim tiem paēst.

Ievēroju, ka atbildē viņa izvairījās mani uzrunāt ar tu.

—               Jūs dzirdējāt, — es teicu bēgļiem. — Sekojiet mums pa (jabalu, lai nemodinātu aizdomas. Kad būsim pie pils, es parādīšu vārtus, pa kuriem varēsiet ienākt. Tātad — uz redzēšanos.

Ar Adlonu aizgājām pa priekšu.

—     Tu izskaties noraizējusies! — es teicu, dažus soļus pagājis.

—              Bez šaubām, mēs nevarējām rīkoties citādi, — viņa teica; — Un tomēr ir viena liela, kas man nepatīk.

—     Kas?

—     Tas, ka viens no viņiem tevi pazina.

—     Kāda tam nozīme?

—     Tu labi zini. Ja notiktu ļaunākais, tu būtu atkarīgs no viņiem.

—              Ak! Ko lu tik daudz domā? Tie taču tikai nabaga puiši, kas cita nekā nevēlas kā paēst un atpūsties.

Sirds dziļumos es domāju tāpat kā viņa. Bet, to atzīdams, es tikai  būtu viņu uztraucis vēl vairāk.

Pilī pārnācis, paskaidroju Bernfiram, ko 110 viņa sagaidu. Viņšl neizskatījās visai sajūsmināts.

—     Kur lai viņus vedu?

—      Pagrabā pa labi. Viens 110 viņiem tur jau bijis. Jā, augustā,  atcerieties. Tur ir centrālās apkures katli. Viņiem nesals. Sakiet, ka I jūs tiem atnesīsiet ēdienu. Pēc tā viņi ilgojas visvairāk. Un neaizmirstiet viņiem pateikt — ja viņus paslēpj tur, tad tādēļ, ka pili ļoti ļ stingri uzrauga. Kuru katru mirkli varam sagaidīt vācu žandarmu I apciemojumu.

-—■ Darīšu, ko varēšu, kungs.

—      Labi. Vēl viņiem sakiet, ka iešu parunāties, tiklīdz viņi būsa iekārtojušies.

Steidzos atpakaļ pie Adlonas. Pastāstīju, kādus rīkojumus biju 1 devis.

—     Atzīstos, ka nespēju nomāki sirdsapziņas pārmetumus, — es I piebildu. — Šie lāga puiši galu galā ir tieši tai pašā stāvoklī, kādā es« biju pats. Vai man tiesības pavēlēt, lai pret viņiem izturas kā pret® nabaga radiem?

Vina vienkārši atteica:

—     Es saprastu tavus sirdsapziņas pārmetumus, ja runa būtu tikaijl par tevi. Bet te uz spēles likta arī mana drošība. Tādēļ gluži saprolami, ka tu manā labā rīkojies piesardzīgi.

—     Paskat, cik jauki, biedrs atnācis pie mums ciemā. Zini, nu jau mums klājas labāk. Vēl daudz labāk būs, kad mums iedos drusku pieklājīgākas drēbes. Tādas, kurās varam rādīties ārpus šīs alas. "

Runātājs bija mazākais no abiem. Tātad jau uz pirmā soļa pārlie-« cinājos, ka Adlonas un manas bažas ir pamatotas. Acīmredzot vieta bija šo kungu gaumē. Likās, Bemāra brīdinājumus viņi nebija uzklausījuši nopietni.

—    Vispirms iepazīsimies, kā labi audzinātiem cilvēkiem pieklājas. Es esmu Vigurū, no 7. Rošforas koloniālā pulka. Manu biedru tu jau pazīsti: Estēvs, no 57. kājinieku pulka. Un kā tevi sauc?

—     Monestjē.

—     Lieliski! Nu, Monestjē, tu mums sniegsi vajadzīgās ziņas par šo būdu. Jau 110 tā vien, ko esam redzējuši, var just, ka tā ir pieklājīga māja. Nebūtu nekādas jēgas iet citur laimi meklēt, vai ne?

—      Nevajag paļauties ārējam iespaidam, — es teicu. — Ceruj ka kalpotājs, kas atnesa ēdienu, jūs būs brīdinājis. Vēl nav pagājis mēnesis, kopš te bija paslēpušies divi biedri, tāpat kā jūs. Viņi tikko paspēja aizbēgt. Nepaiet neviena nedēļa, kad vācieši mūs neapciemotu. Viņi neaiziet, kamēr nav izkratījuši visu 110 pagraba līdz bēniņiem.

—      Nu, vecais, citur jau nav labāk. Vai tu domā, ka šos četrus mēnešus mēs kādu brīdi esam bijuši droši slapstos, kur esam mēģinājuši slēpties! Tādēļ šādos apstākļos cits nekas neatliek kā izvēlēties pēc iespējas patīkamāku vietu un virtuvi. Liekas, te tāda ir. Bez tam, tu taču laikam arī domā tāpat, gudriniek, ja tu te esi tik ilgi palicis!

—       Domāju, man arī būs jādara tāpat kā citiem un drīz vien jālaižas projām, — es teicu. — Šeit tiešām ir pārāk bīstami.

—      Nu labi, norunāts — tajā dienā zēģelēsim projām visi reizē. Pagaidām nedomā daudz par mums. Palīdzi tikai mums pagādāt pieklājīgu apģērbu. Protams, ne tik skaistu kā tavu. Kaut ko vienkāršu, tādu, kas pārāk neduras acīs. U11 tad, tu zini, mēs neesam sliņķi. Ja vajag pa dienu kaut ko palīdzēt kalpotājiem, mēs labprāt to darīsim. Vai ne, Estēv! Saki viņam, ka viņš to var mūsu vārdā paziņot kundzei. To gan mēs esam šai sievietei parādā.

Pret mani pagriezies viņš turpināja:

—     Tu, saki — cik vakara krēslā varēju saredzēt, man likās, ka viņa nebija 110 neglītajām.

Viņš man iegrūda ar elkoni sānos.

—     He he! Atzīsties nu, vai neesi mēģinājis? Neaizmirsti mūs arī, ja kas paliek pāri! Vai ne, Estēv?

Estēvs stulbi smējās.

Nespēdams ilgāk noklausīties, gāju projām. Nezinu, vai bija kāds vācietis, ko es būtu varējis tā ienīst, kā šai mirklī ienīdu šos divus frančus.

—     Nu, kā klājas taviem aizbilstamiem? — Adlona man jautāja, kad vakariņu laikā atkal satikāmies.—     Domāju, ka viņi guļ, — es atbildēju. — Vismaz viņi pamatīgi paēda.

Viņa pakratīja galvu.

—     Kaut viņi pamostos tikai tad, kad karš būtu beidzies! — viņa teica. — Nudien, man liekas, ka viņi mums nav nekāds labais ieguvums.

Pagāja dažas dienas. Nevarēju teikt, ka mūsu puiši necenstos būt derīgi. Gluži pretēji, viņi tieši sacentās pārspīlētā uzcītībā.

Tagad, gandrīz pilnīgi jaunās drēbēs apģērbti, viņi drīzāk pieprasīja nekā lūdza atļauju palīdzēt Fransuāzai, Bernāram un Selinai, kas gluži labi būtu iztikuši bez viņu traucējošās palīdzības. Viņi to izmantoja, lai visur jauktos, lai visur bāztu savu degunu, it sevišķi tur, kur tiem nebija nekādu darīšanu. Bet neviens neiedrošinājās viņiem to skaidri pateikt.

Vienīgi Adlonas istaba vēl bija pasargāta no viņu nekautrīgās uzmācības.

—       Visam jāspīd, saproti? — Vigurū man teica, kamēr viņa biedrs ar vasku un sukām bruņojies cīnījās pa grīdu. — Ja mēs ar Estēvu esam šeit, tad mēs godīgi gribam nopelnīt savu maizi. Viena lieta mums neliek mieru: kundzes istaba ir vienīgā, kur mēs vēl neesam strādājuši. Tas būtu bēdīgi, ja mums tā būtu jāpamet novārtā.

Es tai laikā biju apmeties augšstāvā, fasādes pusē, istabā pa labi, kur tagad džīvoju un kur dzīvošu līdz mūža galam. Pēc viņu ierašanās saziņā ar Adlonu nolēmu savas nedaudzās mantas atkal nolikt mazajā istabiņā, kur Buasjērā biju pavadījis pirmo nakti. Gan bija maz cerību, ka ložņātājs Vigurū noticēs šim mazajam inscinē- jumam. Katrā ziņā viņš to izmantoja, lai ieskaitītu jaunu punktu savā aktīvā.

—     Velna puika, tev gan laime! Dzīvo kā kungs! Tu jau arī ēd pie kundzes galda. Zini, mēs neesam greizsirdīgi. Tu te esi vecākais. Un tad, var jau redzēt, ka tu esi vairāk izglītots nekā mēs, nabaga ļaudis. Bet vai tev arī reizēm neliekas, ka mēs varētu savas gultas nolikt kur citur, ne šai pagrabā? Ja tur ieradīsies friči, mēs būsim kā slazdā. Tu jau arī pats tur neesi palicis, tas vislabāk pierāda, ka man taisnība.

Ko es varēju atbildēt lūgumiem, kas balstījās uz tādas neapgāžamas loģikas un ko turklāt katrreiz izteica vispilnīgākajā pazemībā? Šis jaunais stāvoklis bija pārāk kļūmīgs un bīstams, lai tā varētu bezgalīgi turpināties. Bet kā izmest šos ļaudis pa durvīm? Adlona bija pareizi paredzējusi: viņiem bija vara pār mani, tātad arī pār viņu.

Bija skaidrs, ka viņi redzēja mūsu nevarību un viņu prasības arvien pieaugs.

Kādu dienu, kad viņu liekulība un nekaunība Adlonu bija aizkaitinājusi vairāk nekā parasti, viņa nenocietās man neizteikuši:

—       Nezinu, kas mani attur izlietot palīdzību, ko Hibners man piedāvāja. Man tiešām liekas, ka viņš ir vienīgais, kas mūs var atbrīvot 110 šiem ļaudīm.

—       Vai esi apdomājusi, ka tai pašā reizē viņš, protams, tevi atbrīvotu arī 110 manis? — es atbildēju.

Manas atbildes skarbums tai lika nodrebēt. Viņa pārmetoši paskatījās manī.

—       Bet ko lai dara? — viņa atsāka. — Vai tad nekā nav iespējams viņus pārliecināt, ka viņu pašu drošības labā būtu labāk, ja viņi aizietu?

—     Vai tu domā, ka viņi mums ticēs, sevišķi vēl redzot, ka es palieku?

—    Tieši to es gribēju leikt, — viņa izteica, acis nodūrusi.

—     Ko tieši?

Viņa vilcinājās. Beidzot viņa izteica:

—    Vai tev neliekas, ka tavās interesēs varbūt arī būtu…

Nu es savukārt paskatījos viņā.

—    Vai es pareizi dzirdu?

Viņas sejā atspoguļojās skumjas.

Tām vajadzēja mani brīdināt — kaut kas tāds, ko nekad nebiju redzējis un nekad neredzēšu.

—      Klausies, — viņa lūdzās, — bija jānāk šādiem apstākļiem, šādam stāvoklim, lai es varētu saņemties un runāt. Mēģini pareizi saprast jūtas, kas mani uz to pamudina. Citādi tas būtu pārāk netaisni, pārāk briesmīgi…

—     Runā! Runā taču!

—        Nu tad klausies! Mani sen māc bailes, tikai neiedrošinājos 'atzīties. Ai, tās nav tikai nojautas vien. Zinu, ka šajā laikā kratīšanas

un apcietināšanas notiek arvien biežāk. No otras puses, zinu arī, ka darbojas slepenas organizācijas, kuru mērķis ir pārvest neitrālās valstīs kareivjus, kas te slēpjas kopš okupācijas, tāpat kā tu. Tās vada mūsmāju ļaudis, cilvēki, kas — vari man ticēt — pelnījuši visu mūsu uzticību, visu mūsu apbrīnu. Ja tā nebūtu, tu vari iedomāties, ka es neuzņemtos tev dot tādu padomu… Liekas, ka, pateicoties viņiem, daudziem bēgļiem jau izdevies… Ko tu par to domā? Kad šīs šausmas būs galā, mēs, protams, atkal satiksimies un…

Pēkšņi viņa apklusa.

—     Kas tev ir?

Biju piecēlies.

—     Nekas. Tev nav jāturpina. Tikai lūdzu ievēro to — vēl vienu vārdu, tikai vienu tādu vārdu, un pēc stundas manis vairs nebūs Buasjērā. Pret lavu gribu es tev nesagādāšu- ne vismazākās briesmas, tas nenotiks.

Viņa bezgalīgi skumji pakratīja galvu.

—      Nerunāsim vairs par to, — viņa teica. — Tieši 110 tā es baidījos. Tu mani nesaproti.

***

Vēlāk es sapratu. Bija ari laiks! Tad atskārtu, ka biju viņu apvainojis. Vai manam mūžam vēl diezgan dienu, lai nožēlotu to, ka esmu kādreiz par viņu šaubījies, un izpelnītos viņas piedošanu? Toreiz man bija pamats justies apvainotam dzirdot vārdus, kādus ne sapnī nebiju sagaidījis.

Skumjā maigumā viņa darīja visu, lai liktu man tos aizmirst. Mēs nekad vairs nepieminējām abus nevēlamos viesus, kas bija šīs pārejošās nesaprašanās iemesls. Viņiem atļāva darīt gandrīz visu, ko tie gribēja. Viņi arī nekad neizmantoja nelietīgi šo uzraudzības atslābumu, par kura iemesliem tiem nebija ne jausmas. Viņi turējās nomaļus un vairs nemēģināja mūs apgrūtināt ar saviem liekulīgajiem pateicības apliecinājumiem. Arī tas jau bija ieguvums. Manī tas tomēr radīja zināmu nemieru, īpaši tai dienā, kad ievēroju, ka Vigurū mani vairs neuzrunāja ar tu.

—      Nē, nē, — viņš man teica, kad bez sevišķas stingrības viņam to pārmetu. — Mums vajadzēja saprast jau pašā sākumā. Neļaunojieties uz mums. Ir piedodams, ka dažas lietas nezina. Tā nebija mūsu j vaina. Mēs neesam ļauni cilvēki.

—     Smieklīgi! — es iesaucos, un daudz netrūka, ka es jau būtu sev pārmetis šādu izturēšanos. — Gluži pretēji, es tev pavēlu…

Viņš papurināja galvu un atkārtoja:

—     Nē nē! Esmu pārliecināts, ka tā būs labāk.

Mums bija maz ziņu par karu, tomēr diezgan, lai zinātu, ka tas v^l

netuvojās beigām. Pa Gīzas un La-Kapellas ceļu joprojām plūda tā pati" pelēkā kareivju upe. Tā nemitīgi vēlās uz šo elli, kas to aprija. Naktī, kad visi citi trokšņi bija apklusuši, mums gadījās dienvidos un rietumos dzirdēt dobju lielgabalu dunoņu. Mēs klausījāmies pukstošu sirdi, cerībā, ka tā atskanēs tuvāk nekā iepriekšējo reizi. Bet tā vienmēr dunēja tajā pašā vietā. Reizēm mākoņu spraugā parādījās kāda lidmašīna. Mēs tikko paspējām saskatīt spārna trijkrāsainās zīmotries un citas mašīnas ar melniem krustiem, kas tās vajāja. Migla saplūda kopā un appludināja kā vienas tā otras. Nemainīgi pelēkajās J debesīs palika tikai dažas ļoti augstu lidojošas vārnas, ko mūsu bailīgās acis vienu mirkli sajauca ar lidmašīnām.

Protams, Adlona gandrīz nekad nepieņēma viesus. Pils bija pārāk tālu no apdzīvotiem centriem, un otrkārt, satiksme kļuva arvien grūtāka zem šī režīma, kas iedzīvotājiem neļāva kustības brīvību. Bez tam, arī miera laikā Buasjēras pilskundze maz bija sagājusies ar ļaudīm, kurus provincē mēdz saukt par sabiedrību. Reti kāds bija meklējis izdevību pārkāpt šīs lepnās savrupgājējas slieksni. Taču

kopš dažām nedējām viņu vairākas reizes apciemoja. Nācējas parasti bija sievietes. «Apkārtnes dāmas, kas nodarbojas ar labdarību,» viņa man diezgan izvairīgi paskaidroja, kad tās bija aizgājušas. Par ko gan varēja būt runa šajās īsajās vizītēs? Tolaik par to neraizējos. Vēlāk tas noskaidrojās.

Pēc dažām dienām, vakara krēslai metoties, Fransuāza kundzei paziņoja, ka viņu gaidot viešņa, ko tā ievedusi buduārā.

—    Jādomā, ka dāma, kas nupat aizgāja, bija viena no tām, kuras tu nesen pieminēji? — es viņai drusku neveikli jautāju, kad atkal palikām vieni. Viņa ierobežojās ar atbildi:

—     Domāju, ka mēs vienojāmies par to vairs nerunāt.

—      Klausies, — es teicu, — sāku atskārst, ka esmu' nepareizi darījis un ka labāk tomēr būtu par to runāt. Ne manā labā, ja tev nav iebildumu, bet cik tālu tas attiecas uz viņiem abiem. Nav teikts, ka viņi atsacītos no izdevības pāriet neitrālā valstī. Vismaz domāju, ka mums nav tiesību viņiem tādu izdevību slēpt.

—    Tu vari to uzņemties, ja gribi, — viņa atbildēja. — Kad es reiz mēģināju iejaukties tādā lietā, man tas diezin cik labi neizdevās.

Tā kā Bornārs bija ienācis istabā, es izmantoju gadījumu un pajautāju viņam, kur abi kareivji.

—      Savā pagrabā, spēlē kārtis, kā parasti. Viņu lielajam darba priekam nebija ilgs mūžs. Ja kungs vēlas viņiem ko teikti es viņus pasaukšu.

—      Vienkārši paziņojiet viņiem, ka nokāpšu pie tiem. Lai viņi nedomā, ka mēģinu tos izspiegot.

Minūti vēlāk šoferis ienāca atpakaļ.

—     Kungs labi darīja, ka nekāpa lejā. Tās būtu veltīgas pūles. Tur viņu nav.

—     Kur viņi aizgājuši?

—    Ak! Varbūt mežā. Dzirdēju, ka viņi dzīrās izlikt zaķiem cilpas. Es gan teicu, ka tas aizliegts un ka visu dienu staigā vācu patruļas, bet tas neko nelīdzēja. Kungs jau pats zina: tādi ļaudis dara tikai to, ko paši vēlas. Vai iziet ārā un paskatīties?

—     Nē, — es teicu, — Nav steidzami. Pagaidīšu.

—     Starp citu, kungam nebūs ilgi jāgaida. Ja arī viņi bieži aizmirst stundu, kad jāceļas, ir tomēr kāda stunda, ko lie nekad neaizmirst — vakariņu stunda…

Jau gribējām sēsties pie galda, kad Bernārs gluži apjucis atkal ienāca istabā.

—     Nu, tas jau paliek pavisam ērmoti. Pulkstenis gandrīz pusastoņi, un viņi vēl nav pārnākuši!

—      Ko gan viņi dara? — es teicu. — Tumsa tos būs pārsteigusi meža vidū. Nelgas, viņi būs apmaldījušies!

—     Ja tik kāda patruļa tos nav noķērusi. Tad viņu rēķini būtu noslēgti. Es tomēr izmetīšu kādu līkumu. Pēc stundas ienākšu pie kundzes un kunga, vienalga, vai būšu ko uzzinājis vai nē.

Līdz tam brīdim man tas likās tikai interesants pārsteigums. Lūkojos Adlonā, kura vēl nekā nebija teikusi. Viņas seja mani izbiedēja.

—     Man nepatīk lietas, ko es nesaprotu, — viņa čukstēja.

Bernārs pārnāca tikai ap deviņiem, izmeklējies visā apkārtnē, bet

divu pazudušo pēdas neatradis. Mēs pārmaiņus visu nakti sēdējām nomodā, lai vienmēr būtu kāds, kas tiem atver vārtus. Aizmigu tikai mazā gaismā, sirds dziļumos pateikdamies debesīm par šo notikumu un nespēdams saprast, kādēļ tas Adlonu tā uztrauca. Tādēļ maniem brīnumiem nebija gala, kad, pēkšņi pamodies, to. ieraudzīju savas gultas galā, priekā starojošu seju.

—     Cik pulkstenis? — es stomījos.

—      Drīz būs desmit. Apsveicu — un atvainojos. Negribēju tevi modināt. Bet ko lai daru — biju pārāk priecīga.

—     Kas noticis? Vai viņi pārnākuši?

—     Nē, nē! Tā nu gluži nav. Ir pat izredzes, ka mēs viņus tik drīz neredzēsim, ne viņus, ne dažas sīkas lietiņas.

—1 Kādas lietiņas?

—       Nu lūk! Gredzenu, divas vai trīs manas aproces, sudraba biķieri, duci zeltītu sudraba karošu, Bemāra un Selinas pulksteņus, nemaz neskaitot nabaga Fransuāzas ceļasomu, kur tas viss sabāzts. Iespējams arī, ka saraksts vēl nav gluži pilnīgs. Pagaidām žēlojies, ja gribi: tu vienīgais esi taupīts.

—     Nelieši! — es iesaucos.

Adlona bija tik jautra, kādu es to nekad nobiju redzējis.

—     Šai ziņā mēs neesam gluži vienis prātis, — viņa teica. — Ko tad mēs vēlējāmies? Galīgi atbrīvoties no viņiem, vai ne? Lai to panāktu, mēs viņiem labprāt būtu atdevuši to visu un vēl vairāk. Tagad varu tev atzīties, ka manas bažas bija daudz nopietnākas. Dievs lai slavēts!

Paskatījos viņā. Nekad viņa nebija bijusi tik skaista. Viņa smējās, beidzot atkal laimīga, mierīga, jautra.

Es viņu vēroju priekā un aizkustinājumā, kuru es, pats nezinādams kādēļ, būtu vēlējies citādu. Domāju par šīm rudens beigu dienām, kas tik gaišas, tik skaidras, un kuru skaidrība un gaisma tikai tādēļ varbūt mums liekas tik aizkustinoša, ka tūliņ aiz tām nāk lielā nakts, kurā mums jāieiet.

Pēc tam uznāca lietains laiks. Tas mani nepiespieda palikt pilī, gluži pretēji, taisni tādēļ man biežāk bija jāiziet. Mitrums ļoti nelabvēlīgi ietekmēja Bernāra reimatismu.

Viņš vairs nevarēja ne domāt par sēšanos uz velosipēda. Tā nu turpmāk pienākums uzturēt sakarus ar ārpasauli gūlās vienīgi uz maniem pleciem. Kā jau agrāk teicu, šī satiksme pastāvēja braucienos pārmaiņus uz Nuvionu un La-Kapellu, kur darbojās pārtikas preču kooperatīvi. Tur kaut kā varēja apgādāt ēdamlietas, kuru Buasjērā sāka trūkt. Izbraucu agrā rītā, glabādams starp dārgā Monestjē kunga papīriem lietu sarakstu, kuras man bija jāpērk. Šo sarakstu iepriekšējā vakarā sastādīja Fransuāza un Selina, katra savā saimniecības nozarē. Virēja, kas izpildīja pārvaldnieka vietu, man izsniedza iepirkumiem vajadzīgo naudu. Kad pārbraucu, mēs kārtīgi norēķinājāmies. Tās nedaudzās tūkstošfranku zīmes, ko biju paņēmis līdzi, karā aizejot, jau sen bija izgājušas. Kopš tā laika dzīvoju no Buasjēras atbalsta. Biju sācis ikdienas piezīmju grāmatiņā atzīmēt, cik paliku parādā. Kādu dienu pusē nopietni, pusē jokodamies, parādīju šo piezīmju grāmatiņu Adlonai. Tā bija vienīgā reize, kad man likās, ka viņas acīs parādījās asaras. «Dod to man!» viņa man pavēlēja. Paņēmusi papīra lapas man no rokām, viņa tās atdeva gabalos saplēstas.

Šie rīta izbraukumi man nebija nepatīkami. Tie man nelaupīja Adlonas klātbūtni, jo viņa diezgan vēlu mēdza iznākt no savas ista- x bas. Parasti biju jau mājās, kad viņa nokāpa lejā. Lai tomēr nebūtu pārāk bieži jābrauc, katrā braucienā centos pārvest pēc iespējas vairāk pārtikas.

—     Kungs, — Selina mani kādu vakaru uzrunāja.

—     Kas ir?

—     Piedodiet. Vakar aizmirsu sarakstā piezīmēt kafiju. Mums vairs nav kafijas.

—      Nekas! Iztiksim rīt bez tās, — Adlona teica. — Kungs šorīt bija Nuvionā. Jūs taču negribēsiet viņu divas dienas no vietas sūtīt turp?

—     Uz Nuvionu nē, kundze, bet uz La-Kapellu. Tūliņ paskaidrošu, kādēļ tā. Bez kafijas viņš varētu nopirkt arī jūras zivis. Liekas, šodien tās atvestas. Tas ienestu kādas pārmaiņas ēdienu sarakstā. Citādi vairs nezinu, ko lai lieku galdā.

—     Jūras zivis, — Adlona ar klusām ilgām noteica. — Ak Dievs, tiesa gan, veselu mūžību neesmu tās ēdusi!

—     Nu, nu! — es smiedamies teicu, — esiet mierīgas, mēģināšu tās atvest. Selin, gatavojiet jaunu sarakstu. Un šoreiz neaizmirstiet kafiju.

Devos ceļā gaismai austot. Uz pirkstgaliem iegāju Adlonas istabā. Viņa gulēja. Kā vienmēr, nometos ceļos pie viņas gultas. Viņa nepamozdamās sajuta manu klātbūtni un meklēja manu roku, satvēra to, i>gy<ji saspieda…

Tad es vieglā gaitā braucu pa ceļu. Kā par brīnumu, laiks bija jauks.

Bija uzsalis. Sarkana saule leca aiz melna koku žoga. Braucu diezgan lēni, atkalas dēļ. Domāju par Adlonu. Tikko no tās šķīries, es jau nepacietīgi skaitīju minūtes, gaidot, kad to atkal redzēšu.

Astoņos biju La-Kapellā. Visas vakar atvestās zivis bija izpirktas. Bet ziņoja, ka drīz pienākšot cits sūtījums. Gaidīdams dzēru groku mazā viesnīcā.

Ļaudis klusās balsīs sarunājās par karu. Laukumā vācu kareivji,

ļoti jauni, salā piesarkušām sejām, mācību solī bez gala soļoja pa

rinki. i i

Ap desmitiem atveda zivis. Nebiju veltīgi gaidījis. Izvēle tiešām bija lieliska. Saimniecēm atzinīgi noskatoties, izvēlējos skaistu, lielu buti un paņēmu arī dažas mazākas zivis. Visu pienācīgi iesaiņojis, sakrāvu pirkumus uz bagāžnieka virs velosipēda pakaļējā riteņa. Uz Buasjēru izbraukdams, pie baznīcas paskatījos pulkstenī: pusvienpadsmit.

Mežā iebraucis, sajutu kārdinājumu nogriezties pa taisnāko celiņu, ko Bernārs man daudzreiz bija ieteicis. Mani atturēja bailes no peļķēm, kas būs ledū sasalušas. Atzinu, ka tādā dienā labāk nenogriezties no lielceļa. Tas gluži taisns aizstiepās pret apvārsni starp divām tumšu koku sētām, kuru galā spīdēja bāla šaura svītra. Uz mirkli nokāpu no rata aizkūpināt pīpi, kas bija izdzisusi. Tad, vēl ne kilometru nepabraucis, atkal pēkšņi gausināju gaitu 1111 — apstājos.

Uz ceļa, soļus divdesmit man priekšā, parādījās sīks stāvs. Redzēju roku melnā dūrainā cimdā, kas man māja apstāties.

—     Fransuāza, — es iesaucos, — Fransuāza!

Nabaga meita, tā bija viņa. Lūgdamās viņa pacēla pirkstu pie lūpām.

—     Cst, Žana kungs! Dieva dēļ! Ja nu viņi man seko!

—     Kur kundze? — es jautāju vienā baiļu kliedzienā.

Redzēju viņas asaru sagrauzto seju.

—     Aizvesta! Viņi to aizveda.

Es savā mūžā jau biju piedzīvojis diezgan daudz briesmīgu mirkļu, bet salīdzinot ar to brīdi, varu teikt, ka vēl nezināju, ko nozīmē bailes. Mani pārņēma pēkšņa iegriba zaudēt samaņu, palikt uz vietas, ceļa vidū sēdot, lai nāk, kas nākdams. Tikai ar pūlēm Fransuāzai izdevās mani aiz rokas ievilkt biezākā koku pudura.

Klusi šņukstēdama viņa raudāja. Šai mirklī viņa nebūtu varējusi atbildēt uz jautājumiem, kurus es savukārt tai nespēju izteikt. Varēju tikai truli atkārtot:

—     Kur kundze, kur kundze? Tātad tas tiesa? Viņi to aizveda?

Beidzot tomēr izteicu:

—     Un jūs, kā tas izskaidrojams, ka jūs esat šeit?

—     Viņa, — Fransuāza atbildēja aizlūzušā balsī, — jā, viņa mani sūtīja šurp. Man bija tādas bailes: bailes, ka netikšu ārā no pils, ka netikšu laikā jums pretī.

—     Kā tas notika? Klausieties, Fransuāza, man taču tas jāzina.

Ar lielām pūlēm viņa beidzot saņēmās un sāka stāstīt.

—      Jūs bijāt tikko izbraucis. Pagāja pusstunda, kad dzirdējām troksni, mēs vēl nodomājām, ka esat kaut ko aizmirsis. Tie bija viņi. Viņi bija atbraukuši automobiļos. Tos viņi bija atstājuši ārā pie vārtiem. Tur bija vismaz ducis, kāda virsnieka vadībā. Tas tūliņ jautāja, kur kundze. Atbildēju, ka guļ. Tad viņš man pavēlēja iet pa priekšu un ar diviem kareivjiem kāpa augšā. Aizmirsu pateikt, ka viņi jautāja arī, kur esot jūs. Mēs nezinājām, ko atbildēt. Mēs nekā neteicām. Tad viņi apcietināja Bernāru. Arī viņu tie aizveda.

—     Un kundze? Ak Dievs, Fransuāza, stāstiet man par viņu, tikai par viņu, vai saprotiet?

—     Nu, tas bija tā. Virsnieks palika viņas istabas (iurvju priekšā stāvot, kamēr es raudādama iegāju pie viņas. Viņa saprata, laikam

• viņa ļūliņ saprata, jo nekā man nejautāja. Viņa tikai bija bāla, — cik bāla viņa bija! Es tā drebēju, ka nevarēju tai palīdzēt iebāzt rokas rīta svārku piedurknēs. Viņa jautāja virsniekam, ko tas vēloties.

—     Ko viņš atbildēja?

—     Lai viņa tam sekojot. «Uz kurieni?» viņa jautāja. Viņš atbildēja, ka nedošot nekādus paskaidrojumus. «Ceru, ka jūs man ļausiet apģērbties?» Šajā mirklī es viņu apbrīnoju, jo viņa stāvēja manā priekšā gluži taisna un ļoti mierīga. Tikai vēlāk, kad mēs ar viņu palikām vienas, es redzēju gan, ka viņa drebēja, arī viņa.

—    Vai jūs palikāt vienatnē?

—    Ak, ne ilgi! Un vai to var saukt par vienatni!… Tiklīdz viņa bija uzvilkusi utu kleitu, virsnieks iegāja taisni ģērbistabā, kur tas iededza elektrību. «Ģērbieties tur,» viņš teica, pārliecinājies, ka tur nav citas izejas. «Jums ir tieši desmit minūtes laika.»

«Jūs taču atļausiet istabmeitai ienest drēbes, kas vajadzīgas?»

To viņš nevarēja aizliegt, jo vairāk tādēļ, ka ģērbistabas durvis palika vaļā, kamēr es kundzi ģērbu. Tad viņai tomēr izdevās klusā balsī man pateikt dažus vārdus.

—     Ko viņa teica?

—     Viņa man jautāja, vai jūs jau bijāt projām, kad viņi ieradušies. «Dari kā gribi,» viņa man čukstēja pie auss, «bet (ev cik ātri vien iespējams jābūt uz La-Kapellas ceļa, lai viņu brīdinātu, ka nedrīkst atgriezties pilī. Vai tu man to apsoli?» Es viņai apsolīju. «Un tad vēl,» viņa piebilda, «saki viņam…»

—     Ko?

—     Nezinu. Nedabūju zināt. Viņa nepaspēja nekā izteikt. Virsnieks bija pēkšņi ienācis istabā. Viņa bija tikai pa pusei saģērbusies. «Diezgan čukstēts!» viņš uzsauca. «Jūsu pašu vaina! Tagad jūs ģērbsieties viena pati.» Viņa tikko paspēja mani apskaut un paspiest man roku — lūk tā — lai atgādinātu, ko tai biju apsolījusi. Tad mēs ar Selinu viņu vēl redzējām tikai vestibilā, kad viņa starp abiem kareivjiem nokāpa pa kāpnēm. Durvju priekšā izgājusi, viņa pagriezās atpakaļ, lai vēl mums dotu kādu zīmi. Nabadzīte! Viņai mugurā bija pelēkais kostīms ar bebrādas garnitūru un galvā mazā cepure ar bēškrāsas spalvām. Jūs taču atceraties, vai ne?

—     Diezgan,'Fransuāza!

—     Nabadzīte! Un jūs arī. Es jau varēju iedomāties, kā jūs par to bēdāsieties. Lai nu kā, esmu laimīga, ka varēju izpildīt viņas vēlēšanos un ierasties laikā. Pilī palika seši kareivji, ziniet, viņiem droši vien uzdots jūs sagaidīt un apcietināt. Par laimi viņi nezināja mazos vārtus. Man laimējās tikt pa tiem laukā. Tagad Selina tur viena pati. Es vairs nedrīkstu atgriezties. Ko lai daru? Ko jūs man ieteiktu?

—     Kur viņa tagad? Kur viņi to aizveda?

—     Kā lai zinu? Viņi runāja vāciski. Varu jums teikt tikai to, ka auto, kas viņu aizveda, nogriezās uz Nuvionas pusi.

—     Uz Nuvionu? — es teicu. — Braukšu turp.

Biju piecēlies un izvilcis velosipēdu uz ceļa. Fransuāza pieķērās man pie rokas.

—     Un es, Žana kungs? Dieva dēļ sakiet, ko es lai daru?

Es atbrīvojos.

—    Ak, vai es zinu? — gandrīz skarbi attraucu. — Ejiet uz Kripijī pie māsas. Tiklīdz būšu kaut ko uzzinājis, mēģināšu jūs tur satikt.

Jums laika diezgan. Ko jūs gribat, ko lai jums citu saku?

* * *

Nekad nebiju saticies ar Nuvionas mērijas ierēdni, kas man bija apgādājis Monestjē papīrus. Vairāk nekā neatcerējos, vienīgi viņa vārdu. Taču ļoti drīz atradu viņa dzīvokli. Tas bija sīks, vārgs vīrelis, man ieejot, viņš sēdēja pie galda un ar divpadsmit gadus vecu, arī diezgan neglītu, bet inteliģenta izskata meiteni ēda azaidu.

Pateicu, kas esmu.

—     Ā, kungs ar papīriem, — viņš smaidīdams noteica.

—     Zinu, ka mans apmeklējums var sagādāt nepatikšanas. Tādēļ nenācu jums pateikties.

Viņš neatbildēja. Laikam viņš domāja: «Nu, un vai tagad jūs.; apmeklējums vairs nevar sagādāt nepatikšanas?»

—       Apsēdieties! — viņš beidzot teica. — Ar ko varu jums pakalpot?

Es stostījos:

—     Noticis kaut kas ļoti nopietns.

Viņš uzmanīgāk paskatījās manī.

—    Tā jau man likās, kad jūs ieraudzīju. Jūs tiešām izskataties ļoti uztraukts. Kas tad noticis?

Es pamirkšķināju acīm uz meitenes pusi. Viņš saprata.

—     Lisil, ej rotaļāties.

Meitene paklausīja.

—      Mana meita, — viņš lepni noteica, kad tā bija izgājusi. — Zināt, jūs droši varējāt runāt viņas klātbūtnē. Nu tad — pasteidzieties. Jūs mani uztraucat.

—     Ebēra jaunkundze…

—     Nu, kas ir?

—     Viņa apcietināta.

Viņš pēkšņi piecēlās.

—     Ko? Apcietināta? Vācieši?

—    Jā, šorīt agri.

—       Deviņi pērkoni! — viņš iesaucās. — Citādi nemaz nevarēja būt. Es jau viņu brīdināju.

Viņš piebilda naidīgā balsī:

—     Protams, jūsu dēļ.

Es nodūru galvu.

—     Ja vēlaties, jā. Bet tomēr es neesmu vienīgais iemesls. Viņa savā labsirdībā vairākas reizes uzņēma… '

Viņš ievēroja, ka es vilcinājos^un paraustīja plecus:

—     Jūs varat droši ar mani runāt, — viņš teica pēkšņā niknumā, kas pilnīgi pārvērta šī mazā briļļainā cilvēka dabu. — Šai mājā Ebēra jaunkundze ir svēta. Skaistā mazā meitene, ko jūs nupat redzējāt, viņai var pateikties par savu dzīvību. Viņa bija nāvei nolemta. Nabaga bērns, viņa slimoja ar kaulu tuberkulozi. Ārsti pat vairs neinteresējās par viņu. Ebēra jaunkundze kādu dienu ieraudzīja, kā mana nabaga sieva to stūma ratiņos. Nu, viņa to tūliņ aizsūtīja uz Berku, lai gan mēs tai bijām gluži sveši cilvēki. Trīs gadus viņa maksāja par visu. Tādēļ jūs saprotat, ja runa par viņu… Bet kas jums noticis?

Es vairs nespēju izciest. Sāku raudāt.

Viņš satvēra manu roku.

—     Ak Dievs, — viņš aizkustināts teica, — jūs arī! Kā jūs viņu mīlat!

—     Piedodiet…

—     Tas piedodams. Bet nu saņemieties, velna vārdā! Mums nav laika kavēties. Vispirms — kur viņa atrodas?

—     Nezinu. Tādēļ jau nācu pie jums.

—    Tas jāzina. Tad redzēsim tālāk. Sakiet, jums taču pēcpusdiena ir brīva? Jūs nebrauksiet atpakaļ uz Buasjēru?

—     Tur ir vācieši.

—     Kur mana galva? Viņi jūs gaida, lai jūs apcietinātu, jūs arī. Tā taču skaidra lieta, ja arī ne vienkārša. Nu, jūs būsiet tik laipns un pagaidām paliksiet šeit. Šodien piektdiena: jūs palīdzēsiet Lisilai rakstīt ģeogrāfijas uzdevumu. Tas jūs izklaidēs. Tas jums neļaus doināt.

Viņš pasauca meiteni:

—       Lisil, nāc šurp, maziņā! Redzi šo kungu. Tas ir Buasjēras kundzes draugs. Viņš paliks pie tevis, kamēr pārnākšu. Viņš tev paskaidros atlantu. Ja kāds zvana, ja kāds sauc, nelaid iekšā, lai tas būtu, kas būdams.

Viņš jau bija uzlicis cepuri un apvilcis šauro mēteli. Redzēju, ka viņš no bufetes dibena izņem konjaka pudeli, ko ietina avīzē, un kārtis, ko iebāza kabatā.

—      Esiet mierīgi, uz šiem ieročiem var paļauties, — viņš man paskaidroja. — Ja Nuvionā kas zināms, tad to zināšu es. Tātad — uz drīzu redzēšanos. Neesiet pārāk nepacietīgs. Lisil, vai dzirdēji? Neatver durvis nevienam. Tu taču saproti?

—    Jā, tētiņ.

Viņš pārnāca tikai tumsai metoties.

—     Redziet nu, — viņš man teica, rādīdams pudeli, ko bija paņēmis līdzi. — Tā bija gandrīz tukša. Redziet, čik maz te palicis. Un jūs varat man ticēt, ka es neesmu tas, kas to izdzēra. Šis krietnais jefreitors Ambroziuss ir labs metējs. Lisil, atstāj mūs vienus.

Viņš jokoja, bet bez jautrības. Tas bija skaidri redzams.

—     Nu, vai ko uzzinājāt?

—    Jā. Visu, ko varēju. Zinu, kur viņa atrodas.

—     Kur?

—     Mobežā. Kara cietumā.

Es nomācu vaidu. Viņš man uzsita uz pleca.

—     Nu, pie velna, nezaudēsim drosmi, — viņš teica, lai gan pats tikai ar pūlēm valdīja uztraukumu. — Tiešām, kāds jūs savāds cilvēks! Kā jūs domājat, kur tad viņa būtu? Viņi taču nesūtīja divpadsmit kareivjus tai pakaļ, lai aizvestu viņa ekselences gubernatora kunga ballē! Starp citu, zinu, kas šie puiši bijuši. 10. Bavārijas pulka kareivji. Kas man to pastāstīja? Jefreitors Amroziuss, man gods jums paziņot. Tas ir puisis, kas nespēj turēties pretī piketa partijai, protams, ja to labi aplaista ar mazām glāzītēm. Viņš izpilda sekretāra pienākumus pie majora Holca, ko jūs vārda pēc droši vien pazīstat.

—     Majors Holcs! — es sarūgtināts iesaucos. — Viņa bija uzticēta šī virsnieka gādībai. Cik lieliski viņš attaisno tam dāvāto uzticību.

—     Holcam ar to nav nekāda sakara. Pavēle nākusi no Mobežas. Un es jums tūliņ pateikšu, kas šai lietā visneglītākais. Jūs nodevuši franči, jā, divi kareivji, kam viņa Buasjērā devusi patvērumu.

—     Ak Dievs! — es skumji iesaucos. — Man jāsaka, ka tas var gan būt tiesa. Viņa jau 110 pirmās dienas nojauta, ka tā beigsies.

Viņš nekā neteica. Viņš mani novēroja. Likās, viņš uzminēja, kas manī notiek, nojauta sirdsapziņas pārmetumus, kas manī dzima, briesmīgo atbildību, kurai vēl neiedrošinājos ieskatīties sejā.

—      Nav jāļaujas ilūzijām, — viņš beidzot teica. — Labāk gan būtu, ja viņa vēl arvien atrastos Buasjērā un nekas nebūtu noticis. Mums tomēr jāmēģina, cik ātri vien iespējams, viņai palīdzēt. Ko mēs darīsim?

Es piecēlos.

—     Nezinu, ko jūs domājat darīt, — es teicu. — Kas attiecas uz mani — mans lēmums skaidrs,

—     Tā! Un kāds tas būtu?

—    Tūliņ braukt uz Mobežu. Man jau vajadzēja būt ceļā.

—     Ko jūs Mobežā darīsiet?

—     Nezinu. Vismaz būšu viņas tuvumā. -Varbūt varēšu viņu redzēt. Varbūt pats pieteikšos, lai mani apcietina.

—     Lielāku muļķību nemaz nevar iedomāties, — viņš teica. — Ja tam būtu kāda nozīme, es pirmais jums to ieteiktu. Bet jūs taču labi zināt, ka ar to nekas nebūs panākts. Jūs pats nupat vēl teicāt, ka neesgt vienīgais, ko viņa slēpusi. Ar to, ka jūs apcietinātu, visi apsūdzības punkti vēl nebūtu dzēsti. Tādēļ nedariet muļķības. Brīvībā būdams, jūs labāk varēsiet viņai pakalpot. Sakiet, jūs laikam gan Mobežā nevienu nepazīstat?

—     Nevienu. Nekad neesmu tur bijis.

—      Labi. Vispirms jums jātiek turp. Šodien tas vairs nav iespējams. Nakli tur aizliegta katra satiksme. Bez tam, kur jūs ielu? Dienu cita lieta. Es jums pastāstīšu, kā jūs tur tiksiet. Katrā ziņā ne pa vārtiem, tos apsargā. Es jums pateikšu arī, kur jums jāgriežas: pilsētas valdē, tur atrodas arī komandantūra un tur jūs atradīsiet kādu manu draugu, kas izpilda tos pašus pienākumus, ko es šeit. Viņš jūs iepazīstinās ar Mobežas mēru, Valrāna kungu, cilvēku, kādus varētu vēlēties vairāk. Valrāna kungs ir labās attiecībās ar vāciešiem, īpaši ar kara apriņķa priekšnieku ģenerāli Mārtiņi. Iespējams, ka viņš vēl nekā nezina. Jūs viņam pastāstīsiet. Viņš rīkosies ar Vajadzīgo enerģiju un uzmanību. Nu, nu, jo vairāk par to domāju, jo vairāk man liekas, ka mēs veltīgi uztraucamies. Brīnums būtu, ja mums neizdotos viņu atbrīvot.

—    Jūs tā domājat?

—     Esmu pārliecināts. Šobrid galvenais, lai jūs bez sevišķām grūtībām nokļūtu Mobežā. Mēs abi kopā apspriedīsim maršrutu, jo līdz Mobežai tomēr ir savi piecdesmit kilometri, un ceļus gandrīz visur apsargā, pat naktī. Jūs te paēdīsiel vakariņas. Nav nozīmes pārāk agri izbraukt. Ēdot parunāsimies. Vispirms uzmetīšu acis jūsu velosipēdam.

Viņš to bija iestūmis savā mazajā sētā. Uz bagāžnieka vēl arvien bija sainis ar maniem šārīla iepirkumiem.

—     Ņemiet to, — es teicu, pasniegdams viņam zivju saini.

Viņš nelikās divreiz lūgties.

Degu savādā drūmā kvēlē. Mani pārņēma tikai viena doma: atkal redzēt Adlonu, atbrīvot to, izpirkt savu neprātu un savu netaisnību, dzīvot pie viņas veselu laimes mūžību. Mazā Nuvionas vīra paļāvība mani bija pārvērtusi. Vairs nešaubījos par panākumiem. Domājot par šķēršļiem, ko jau biju pārvarējis, atlikušie man likās nesvarīgi. Savā priekšā redzēju skumju drupu kaudzi: Mobežā! Kur viņa bija, mana mīļā? Kur viņi to likuši, ar viņas dzelz- spelēko kostīmu un mīļo mazo cepurīti bēškrāsas spalvām, viņu, par kuru — es to zināju — man nu visu mūžu būs jādomā, un kas nu manas vainas dēļ bija cietumā?

Kvēpainās debesīs gausi dzima dienā.

Biju izbraucis 110 Nuvionas drusku pēc vienpadsmitiem. Paklausot sava namatēva uzaicinājumam, pirms izbraukšanas biju izdzēris pudelē atlikušo konjaku. Izbraucot laiks nebija pārāk slikts, bet tūliņ atkal sāka līt un lija arvien stiprāk. Pa kreisi no Berlemonas, Mormalas meža malā biju pazaudējis daudz laika, vējā un tumsā mainīdams vienu no velosipēda riepām.

Kā redzams, es nebraucu uz Mobežu gluži taisnā līnijā. Pa taisnāko ceļu — caur Aveņu braucot — bija jābaidās satiki vāciešus, kas mani varēja aizturēt. Un tomēr, es brīžiem rūgti nožēloju, ka nebraucu pa šo ceļu. Cik riebīrļi bija šie izbrauktie ceļi gar retām snaudošām mājām, no kurām pēkšņi izdrāzās mēmi un nikni suņi, kas joņoja man blakus, tā ka biju spiests pārmaiņus atlaist paminas un spert tiem ar kāju! Viens 110 tiem mani reiz nogāza no riteņa.

Piecēlos nodauzītiem ceļiem, satriektu priekšējo riteni. Gandrīz likās, ka tālāk vairs nevarēšu pabraukt. Un tad lietus sāka līt vēl stiprāk. Bet vienalga! Zināju, ka tuvojos mērķim, ka to sasniegšu. Ceļa rādītājiem garām braukdams šķiltavu gaismā lasīju uzrakstus, kas manu sirdi arvien vairāk pildīja ar prieku. Tagad biju drošs, ka laicīgi tikšu galā. Manu sirdi sildīja neprātīgs prieks. Jutu, ka būtu varējis gausināt gaitu, ka man tas ir jādara, bet man pietrūka drosmes.

Lietus darīja stīvas manas drēbes, mērcēja manu sāpīgo ķermeni. Austrumos melnajās debesīs parādījās šauras bālganas plaisas. Mājās sāka spīdēt ugunis. Skarbās, aizsmakušās balsīs dziedāja gaiļi.

Tad pēkšņi Mobeža — Mobeža!…

Es apstājos.

Acu priekšā vēl redzu krūmus kādu kilometru 110 sapostītā pilsētas mūra, kur biju slēpies, gaidīdams noteikto stundu. Tur es pūlējos atgūt daudzmaz cilvēcisku izskatu. Ar sūnu sauju noberzēju no drēbēm dubļu lielumu. Līdz manām ausīm atskanēja spalgas stabuļu skaņas, kas jaucās ar bungu rīboņu! Tur kāds bataljons ar mūziku izgāja apmācībās.

Netālu no manis, pulciņos pa trim vai četriem, garām pagāja skolnieki, vilnas lakatos ietinušies, maziem groziņiem rokās. Daži no tiem izskatījās tik laimīgi…

Nu vairs nav šaubu — laiks pienācis!

Velosipēdu aiz ragiem blakus stumdams, es kā mēnessērdzīgs iegāju izmirušajā pilsētā.

—     Kādēļ jūs nemēģinājāt tikt projām? Jūs man teicāt, ka esat tur nodzīvojis gandrīz sešus mēnešus? Nebūs neviena kareivja jums līdzīgā stāvoklī, kas nebūtu mēģinājis bēgt no vietām, kur to agri vai vēlu tomēr atrastu. Jūs jau zināt, ka viņiem palīdz, cik vien iespējams. Nedrīkst tā izaicināt likteni, kā jūs esat darījis. Vai saprotat, ka uz jums gulstas daļa atbildības par šo notikumu?

Nodūru galvu un nekā neatbildēju. Tā ar mani runāja Mobežas mērs, vīrs sirmiem matiem. Blakus stāvēja viņa sekretārs un klausījās mūsu sarunā.

Pēdējais ap desmitiem bija atnācis mērijā, kur es to gaidīju. «Mērs aizsaukts pie vācu gubernatora un nebūs atpakaļ agrāk kā pusdienas laikā,» viņš man teica. Viņš man padeva ēst. Tā kā ar savām drēbēm pēc nakts brauciena nekur nevarēju rādīties, viņš man pagādāja citas. Viņš man arī šo to pastāstīja. Pilsētā jau bija dzirdēts par divu apkārtnes iedzīvotāju apcietināšanu, par kādu apmēram piecdesmit gadus vecu vīrieti un kādu sievieti; bet vēl nezināja, kas tic tādi. Turpretī bija zināmi daži sīkumi, kā tas noticis. «Divi mūsu kareivji, kam viņi devuši patvērumu, tos nodevuši. Šie divi interesantie tipi viņiem nozaguši vērtslietas un aizlaidušies lapās. Vērtslietas viņi mēģinājuši pārvērst naudā. Valansjenā viņi tās piedāvājuši kādam zeltkalim. Tam radušās aizdomas. Viņš ziņojis apriņķa policijai. No mutes mutē, kamēr to dabūjušas zināt vācu iestādes. Abi bēgļi izsaukti uz nopratināšanu. Turpmāko viegli varat uzminēt. Kad viņiem solīts mīkstināt sodu par vaļsirdīgu atzīšanos, šie nožēlojamie nekavējušies nodot savus labdarus. Abi,vakarrīt atvesti Mobežā, kur tagad gaida karatiesas sēdi, kuras priekšā tiem jāstājas reizē kā apsūdzētajiem un lieciniekiem.»

—     Kur viņi ievietoti? Viņa — kur viņa?

—      Kādā no kazemātiem pie Monsas vārtiem. Tur iekārtots kara cietums.

—    Vai es nevarētu pastaigāties uz to pusi?

Mans sarunas biedrs pārsteigumā un līdzjūtībā paskatījās manī.

—      Nemaz neiedomājieties! Sakiet, lūdzu, ko tas jums līdzētu? Jums citi uzdevumi, jums nav tādā uztraukumā tīšu prātu jādodas briesmās, lai arī jūs apcietina. Kas zina, vai visur jau nav izziņotas jūsu pazīmes?

Tad viņš mani aizveda uz mēriju, kur drīz pēc tam ieradās arī mērs.

—      Buasjēra, Ebēra jaunkundze! Šie vārdi man liekas pazīstami. Geja kungs, vai tie jums kaut ko neatgādina?

—     Mēra kungs, man tiešām liekas…

—       Atcerieties labi. Bet, nu, tam maza nozīme. Vienalga, vai pazīstam šo dāmu vai nepazīstam, varat būt mierīgi. Darīšu visu, ko varēšu, lai mēģinātu viņu atbrīvot. Diemžēl, baidos, ka tas nebūs tik viegli. Vēl pirms divām nedēļām būtu bijis daudz drošāks par savu pūļu panākumiem. Bet tagad lieta tāda: liekas, ka Mobe- žas vācu komandants, ģenerālis Mārtiņi, saņēmis aizrādījumu par vairākām šāda veida lietām. Virspavēlnieks tam laikam pārmetis enerģijas trūkumu represijās. Vismaz viņš pats pirms kādām desmit dienām man tā izteicās. Un, tā kā šorīt viņš turklāt bija nelabā omā, es nemaz neiedrošinājos runāt par abiem apcietinātajiem. Bez tam man trūka sīkāku ziņu. Četros atkal iešu pie viņa. Tad nu būs jāmēģina par to runāt. Man jums vēlreiz jāsaka, ka drusku baidos par panākumiem.

Viņš redzēja bailes manās acīs.

—     Ceru, ka mums tomēr izdosies, — viņš teica.

Es jautāju:

—     Sakiet, vai es nevarētu viņu redzēt?

- — Viņu redzēt? Kungs, vai jums prāts! Nezinu, vai man pašam izdotos dabūt atļauju.

—    Vai man būtu vairāk izredžu, ja mani apcietinātu?

—     Kādu izredžu?

—     Nu, viņu redzēt, es taču teicu.

Te viņi abi apklusa un paskatījās manī. Likās, viņi sāka saprast.

—      Geja kungs, — mērs teica, brīdi klusējis, — ko jūs ar viņu darījāt kopš viņa ierašanās?

—    Aizvedu pie sevis, mēra kungs.

—      Labi. Es jūs lūgšu viņu atkal aizvest turp. Lai labāk daudz nerādās ļaudīm. Pievakarē aiziešu pie jums. Domāju, ka tad jau būšu runājis ar gubernatoru. Un, ja Dievs gribēs…

Viņš pārtrauca teikumu.

—     Sakiet, lūdzu, cik apmēram gadu šai sievietei, Ebēra jaunkundzei? — viņš jautāja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs.

Es neatbildēju. Viņš diezgan neveikli atkārtoja jautājumu. Beidzot man bija jāsaprot, ka viņš nejautāja nevienam citam kā man.

—     Nezinu. Trīsdesmit astoņi, varbūt trīsdesmit deviņi.

—    Ā!

Aiz rūtīm, kuru priekšā nebija aizkara, sāka slīdēt sīkas pārslas, brūnganas un lēnas. Sniegs. Pirmajā mirklī nemaz to nepazinu. Ai, šī baigā pēcpusdiena! Netrūka nekā. Bija tik tumšs, ka gandrīz vairs nevarēja redzēt. Gejs pagrieza slēdzi. Atspīdēja bāla gaisma.

Jutu, ka viņi gribēja paliki vieni, lai pārrunātu lietas, kuras lie negribēja manā klātbūtnē pieminēt.

—      Tātad paliek, kā norunāts, jūs aizvedīsiet kungu pie sevis, Gej? Vakarā redzēsim…

Tieši tajā mirklī Gejs iesaucās:

—     Mēra kungs!

—     Nu?

—     Man liekas, ka tagad atceros.

—     Ko jūs atceraties?

—      Buasjēra! Ebēra! Vai .tā nebija — vai pirms trim mēnešiem kāds vācu ģenerālis nebija licis mums apjautāties…

—     Pareizi! Tieši to gribēju atcerēties, — vecākais teica. — Jūs esat uz īstajām pēdām.

Viņš pagriezās pret mani.

—    Tas laikam bija decembra sākumā. Gubernators man piezvanīja un pieteica kādu štāba kapteini, kuram esot vajadzīgas dažas ziņas. Šis kapteinis bija kāda ģenerāļa adjutants, diemžēl esmu aizmirsis ģenerāļa vārdu…

—     Droši vien tas bija ģenerālis fon Hibners?

—     Fon Hibners? Jā, pareizi. Jūs zināt? Viņš gribēja zināt, vai te apkārtnē kaut kur neesot pils, vārdā Buasjēra. Vai atceraties, Geja kungs? Sākumā vilcinājāmies. Tad domājām, ka bērnišķīgi būtu neatbildēt viņa jautājumam. Vai jūs pazīstat šo ģenerāli fon Hibneru?

—     Nē, es nē, bet viņa — viņa to pazina, kādreiz agrāk pazinusi. Viņš to apciemoja Buasjērā, tieši tajā laikā, kā jūs teicāt. Viņš pat Nuvionas komandantam uzdeva par viņu rūpēties. Jūs redzat, kas nu iznācis no viņa gādības.

—    Šajā gadījumā Nuvionas komandants nekā nevarēja darīt. Rīkojumi nāca no Valansjenas un Mobežas. Vai jums liekas, ka mēs šajā gadījumā varētu griezties pēc atbalsta pie ģenerāļa fon Hibnera?

—     Domāju gan.

—    Tādā gadījumā būtu jāmēģina viņam to paziņot. Kur viņš tagad atrodas? No tā viss atkarīgs.

—     Tajā laikā, kad tas ieradās Buasjērā, viņš bija iecelts par otrās armijas etapu inspektoru Irsonā.

—       Par otrās armijas etapu inspektoru? Tad jau viņam jābūt divīzijas komandierim?

—    Jā, tas viņš ir.

—      Kādēļ jūs man to tūliņ neteicāt! Vai zināt, ja mums izdodas viņu sameklēt, ja viņš ir ar mieru parūpēties par viņu, tad Ebēra jaunkundze glābta!

—    Glābta! — es drebošā balsī teicu. — Ko jūs ar to gribat teikt? Kā jūs domājat, kas tad viņai pašreizējos apstākļos draud?

Viņi ātri saskatījās. Tad vecākais teica:

—     Ko var zināt? Varbūt spaidu darbi.

* * *

Visu nakti bija snidzis. Šo nakti, otro kopš Adlonas apcietināšanas, pavadīju pie mēra sekretāra. Cik daudz laika jau biju zaudējis! Drudzis, kas mani dedzināja, to pastāvīgi atgādināja. Tagad visas cerības liku uz rītdienu. Kāda tā būs? Tās ausma jau tuvojās. Kā man gribējās izgulēties, lai es būtu gatavs cīņai!

Biju atspiedies uz palodzes pie savas jaunās istabas loga. Garām gāja vācu patruļa. Šie seši tumšie vīri, kas snauzdami pagāja garām, bija tā kareivja brāļi, kas tajā brīdī stāvēja sardzē koridorā pie Adlonas kameras. Mana mīļā bija tepat, tikai dažus simtus metru no manis. Un tomēr viss mūs šķīra. Karš, kas tik brīnišķīgi mūs bija vienojis, tagad uzcēla starp mums valni, tas bija pēdējais — ja mums izdotos to pārvarēt, visām mūsu mokām būtu gals. Mūsu debesīs tad uz visiem laikiem paceltos milzu saule.

—     Būšu pie jums ap septiņiem, — mērs aizejot bija teicis.

Deviņos mēs viņu vēl gaidījām. Kad viņš beidzot atnāca, mēs, par

spīti viņa ārējam mieram, uzminējām vilšanos, ko tas mums nesa.

—     Nav jāzaudē cerības. Tik ļauni nav, — viņš teica. — Vispirms atļaujiet jautāt, kungs: vai protat vadīt automobili?

—    Jā, — es atbildēju.

—       Tad labi! Būtu atradis arī citu izeju. Bet tas daudz ko atvieglina.

Viņš turpināja, vairs nepūlēdamies slēpt satraukumu.

—      Tā man gadījās pirmo reizi. Gubernators mani nepieņēma. Neatlaidos tik ilgi, kamēr sapratu, ka dota formāla pavēle. Viņš laikam noprata, par ko gribēju ar viņu runāt. Saprazdams, ka man jāgriež kažoks uz otru pusi, es viņam liku ienest zīmīti, kurā izliku sava nāciena nolūku: dabūt atļauju rītrītā sūtīt savu sekretāru automobilī uz Irsonu, lai runātu ar tās pilsētas mēru. Tas viņam bija pārsteigums, to viņš nemaz nebija gaidījis, tādēļ uz vietas deva atļauju, nemaz neprasījis paskaidrojumus, kurus man būtu nācies diezgan grūti sniegt.

Viņš izvilka no maka kādu sarkanu papīru.

—     Te būs braukšanas atļauja, Geja kungs. Tā ir uz jūsu vārda un pilnīgā kārtībā. Kas attiecas uz jūsu šofera vārdu — tam atstāta tukša vieta.

Tad, pagriezies pret mani, viņš turpināja:

—      Un, kas būs šoferis, to taču jūs zināt, vai ne? Protams, es vispirms noskaidroju, vai ģenerālis fon Hibners vēl arvien ir Irsonā. Viņš tur vēl arvien komandē. Esmu apmierināts, ka neatsaucos uz viņu. Kad būsiet pie viņa, varēsiet apliecināt, ka līdz šim viņa vārdu šajā lietā neesam iejaukuši.

Agrā rītā ar Geju atstājām piesnigušo Mobežu. Dzelzceļa pārbrauktuvēs sliežu tērauds zilgani melns aizstiepās līdz apvārsnim. Grāvjus pildīja duļķains ūdens. Pa laukiem pastaigājās kraukļi. Likās, debess smagi nospiež zemi. La-Kapellai cauri braucot, mazā mašīna, ko vadīju, cik vien labi mācēdams, aizripoja garām tirgum, kur aizvakar gandrīz ap to pašu laiku biju pircis buti un mazās zivis. Tikai divas dienas! Divas dienas, kopš biju skūpstījis aizmigušās Adlonas roku…

Pulkstenis bija desmit, kad apstājāmies Irsonas mērijas priekšā.

—     Ģenerālis fon Hibners? — tā man jautāja mērs, mazs, iebaidīts vīrelis. — Vai jūs iedomājaties, ka jūs pie viņa tik vienkārši tiksiet?

Apziņa, cik baigā ātrumā skrēja laiks, man deva vajadzīgo autoritāti, lai viņam pienācīgi atbildētu.

—      Nav mana darīšana. Paziņojiet viņam. Sakiet, ka atbraucis kāds, kas vēlas ar to runāt Buasjēras pilskundzes Ebēra jaunkundzes lietā. Tad redzēsiet, ko viņš teiks.

Vēl divas stundas, vēl divas briesmīgu gaidu stundas. Jau biju tuvu izmisumam, kad viņš atgriezās.

—     Ģenerālis fon Hibners? Viņa nav šeit. Viņš aizbraucis inspekcijas ceļojumā. Mani pieņēma viņa adjutants, ļoti pieklājīgs jauns virsnieks. Ģenerālis ir Mezjērā. Viņš būs atpakaļ tikai rīlrītā.

Man likās, ka galvā griezdamies zvanītu milzu zvani.

—     Rītrītā!

—     Un jūs vēl sūdzaties! Viņam bija jāpārbrauc tikai rītvakar. Viņa adjutantam laimējās tam piezvanīt pa tālruni. Mums abiem likās savādi, ka viņš bija ar mieru tā steigties. Viņš pat vēlējās runāt ar mani, viņš jautāja man, kas par lietu. Nepratu viņam atbildēt. Tā jūsu vaina. Jūs varējāt…

Šī Irsonas nakts! Aizmigu tikai mazā gaismiņā. Šī rītausma… Ak Dievs, ak Dievs, ja es būtu zinājis! Diena, kas sākās gluži tāpat, kā visas citas!..

Jau bija liela diena, kad Gejs ienāca manā istabā…

—    Atri! Pasteidzieties! Viņš atbraucis. Viņš jūs gaida.

Laiks bija jauks. Bāla saule spīdēja caur koku zariem — zariem, kur drīz plauks pirmie pumpuri. Mazs, izspūris putns skaļi dziedāja.

Es to redzēju, bet nedzirdēju viņa dziesmu, jo starp mums bija loga rūtis. Fon Hibners savā darbistabā parakstīja papīrus, ko tam pasniedza kāds leitnants. Viņam pa labi bija telefona aparāts. Es stāvēju kājās viņam pretī.

Kad biju ienācis, viņš, manī nepaskatīdamies pamāja, lai pagaidu. Redzēju viņa rokas, skaistas, baltas rokas ar zilām dzīsliņām. Domāju par Adlonu.

Manas divējādās mokas apvienojās. Cietu, kā vien var ciest. Tomēr mēģināju valdīties. Klusībā sev teicu: «Mierā, mierā! Tagad nav laiks greizsirdībai…»

Beidzot viņš pacēla galvu.

—     Vai jūs ar mani gribējāt runāt tai lietā? — viņš teica. Viņš ieraudzīja mani. Viņš mani pazina un nodrebēja.

—       Man liekas, — viņš atsāka, — ka mēs kādreiz jau esam tikušies.

Viņa adjutants, īsai pavēlei paklausīdams, izgāja 110 istabas. Mēs palikām vieni.

—     Vai Ebēra jaunkundze jūs sūtīja pie manis?

Papurināju galvu.

—     Nē, — es nomurmināju, — atbraucu pats..,

—     Atbraucāt pats? Kādēļ? Kur viņa?

—     Mobežā. Cietumā. Viņa apcietināta.

—     Ā! — viņš noteica.

Tad viņš atsāka: l

—    Apcietināta jūsu dēļ?

—    Jā.

Viņš paskatījās manī.

—     Nevarētu teikt, ka es to nebūtu paredzējis. Atcerieties manus pēdējos vārdus. Es viņu brīdināju. U11 es cerēju, ka pie tās pašas reizes arī jūs sapratīsiet.

Es klusēju.

—      Zinu, ko jūs man gribat atbildēt. Jūs neesat nācis klausīties manas pamācības, vai ne? Piekrītu! Mums jādara, ko varam. Bet, kad viņai briesmas vairs nedraudēs, jūs taču piekritīsiet, ka būs laiks drusku padomāt par jūsu stāvokli. Ir tiešām diezgan savādi, ka jūs brīvi braukājat apkārt, kamēr viņa… Kā jūs teicāt, kur viņa atrodas? Jūs teicāt — Mobežas cietumā?

Viņš paņēma tālruņa klausuli.

Manas niecīgās vācu valodas zināšanas man nemaz nebija vajadzības. Visu man izteica tonis, kādā izskanēja nedaudzie nākamie vārdi, un fon Hibnera sejas izteiksme.

—       Mobežā? Komandantūra? Lūdzu ģenerāli — gubernatoru… Kam vajag? Ģenerālim fon Hibneram… Jā, es pats. Mārtiņi? Šeit fon Hibners.

Viņa caururbjošās acis visu laiku raudzījās manī.

—      Klausieties. Ir kāda lieta, kas mani interesē — personīgi, jūs saprotat. Pirms trim dienām apcietināta kāda franču dāma, liekas, ar jūsu rīkojumu. Viņa atrodas Mobežas kara cietumā. Ebēra, Adlona Ebēra — tā pati. Skaidri nezinu, par ko viņu apvaino. Lai nu būtu kā būdams, es vēlētos… ko jūs sakāt? Spriedums vakar vakarā pasludināts?

Viņš bija piecēlies. Es viņu redzēju, bālu, pēkšņi briesmīgi bālu.

—     Šorīt? Klausieties, tas taču nevar būt! Bet tas taču briesmīgi! Tas taču briesmīgi!

Sākot ar šo mirkli, es vairs neko neredzēju, neko nedzirdēju, neko nejutu, atskaitot kādu roku, kas meklēja manējo. Mēģināju to atgrūst, bet nespēju pat to.

***

—Tā! Tas ir viss! — Lebaruā teica.

It kā pelēka migla lidoja istabā. Rītausma… Jau rīts! Lebaruā atvilka aizkarus, nodzēsa elektrību. Tagad viņš staigāja šurp un turp, salīkušu muguru, rokas svārku kabatās sabāzis. Viņš apstājās, piebāza pīpi, tad atkal to nolika uz rakstāmās mapes.

—     Kas tev ir? — viņš man jautāja.

Laikam viņš redzēja, ka es noslauku asaras. Viņš viegli paraustīja plecus.

—     Tu esi laimīgs. Man — tam sen beigas. Cik sen, kopš vairs nespēju raudāt.

Tad viņam rokā bija atslēgu saišķis. Viņš izmeklēja vienu un ar to atslēdza kādu no rakstāmgalda atvilktnēm. Viņš izvilka no tās kādu aploksni.

—     Lūk, kad jutīsies labāk, varēsi to izlasīt. Tas viņas testaments,- rakstīts dažas stundas pirms… Tu uzminēsi, ko gribu teikt. Tu brīnīsies par stingro rokrakstu. Liekas, ka viņa tikai uzrakstījusi to, kas tai jau sen bijis prātā. Tā es kļuvu par Buasjēras īpašnieku. Kā tu domā, vai es varētu dzīvot kaut kur citur, ne šeit? Savādi, vai ne, vesela dzīve tik mazā vietā! Bet — ak Dievs — cik pulkstenis? Tūliņ septiņi! Kādu nakti es tev esmu sagādājis! Un deviņos glabās nabaga Katrīnu! Vai tu nebrauksi man līdzi?

Kāpnēs viņš vēl arvien runāja. Viņa balss bija neskaidra un vienmuļa, kā skumjā ziemas diena, kas dzima aiz logiem.

—      Kad brauksi mājās, tev jāiegriežas Mobežā, Nesaki nē. Tu man darīsi šo prieku, vai ne? Protams, tu brauksi viens. Pavadīšu tevi visur, kur vien tu vēlies, lik ne tur. Tu iesi gar krastu. Tu nogriezīsies gar veco arsenālu. Iedomājies uzbērumu, mazu uzbērumu pie Sambras līča, pa kreisi… Tev nebūs grūti atrast… Aiz mazās laipas… Tur tas bija.

Bijām uzkāpuši augšstāvā. Roku uz durvju roktura uzlicis, viņš apdomājās.

—    Tomēr, nāc vien, — viņš teica. — Nesen piedāvājos tevi vest viņas istabā. Tev jānāk. Nāc. Tu redzēsi, nekas te nav aiztikts.

Viņam sekodams, iegāju istabā, kur slepšus jau biju ielūkojies iepriekšējā vakarā. Uz pirkstgaliem gājām tālāk. Zem slēģiem spīdēja bāla gaismas svītra. Lebaruā tos atgrūda vaļā.

Lēnām kustībām viņš noglāstīja krēslu pārvalkus, izgludināja gultas segas krokas. Uz kāda plaukta bija sakrājušies putekļi. Viņš tos rūpīgi noslaucīja.

—     Lūk, te tas viss notika, — viņš teica. — Lūk, te ģērbistabas slieksnis, uz kura viņa man parādījās, tu atcerēsies, Sābas karalienes tērpā. Redzi, pie viņas gultas — paklājs, uz kura es nometos torīt, kad satvēru viņas roku, lai to pēdējoreiz noskūpstītu. Un daudz vēl citu lietu. Un kaut kas man tev jāparāda, vai gribu, vai negribu.

Viņš izņēma no spoguļu skāpja garu, galdautā ietītu saini. Citu pēc citas viņš izņēma spraudītes, ar ko tas bija sasprausts, un lēni to atvēra. Tad viņš man parādīja dzelzspelēkas drēbes svārkus un jaku ar atlokiem, kuros varēja redzēt trīs vai četrus apaļus caurumiņus, Un mazu cepuri ar bēškrāsas spalvām. Virs kamīna bija pakārts ovāls, ar zaļu listrīnu aizklāts rāmis. Redzēju, ka viņš mirkli vilcinās. Viņš apdomāja, vai nepacelt aizsegu un neļaut man paskatīties ģīmetnē, kurā tas pats skatīties nespēja. Bet tad viņš ieraudzīja manu skatienu, manu gandrīz lūdzošo skatienu. Viņš neuzstāja.

—     Nu, — viņš teica, — iesim ārā. Man laiks ģērbties;

Viņa istabā, kur es tam iegāju līdzi, bija sagatavots viņa apģērbs. Melns uzvalks un mētelis — sēru drēbes…

Viņš papurināja galvu, un es dzirdēju, ka viņš nočukst:

—     īstenībā man tās vajadzētu valkāt vienmēr, vai ne?

Pjērs Benuā Meža pils

Romāns

Mākslinieks Andris Nikolajevs Kompjūtermakets Viktors Adamovičs

Formāts 60x84/16. Izdevniecība «Gulbis Ltd», LV-1001, Rīgā, a.k. 428.. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0793. Iespiests A/s «Preses nams», LV-1081, Rīgā, Balasta dambī 3. Līgumcena. Pašūt. Nr.452

Determinisms — filozofiska sistēma, kas noliedz gribas ietekmi un visu izskaidro ar cēloņu spēku. Plašākā nozīmē — doktrīna, kas fenomenus izskaidro vienīgi ar cēlonības likumu. Tulk.

' kara krusts (croix de guerre) — friinču militāra godazīme, ko piešķir karavīriem par individuāliem nopelniem. Sarkana lenta — Goda leģiona nozīme. Tulk.

so (sceaux> — pilsēta sēnas apr., 10 km uz dienvidiem no Parīzes. Tulk.

Content

Benua Pjers Meža pils