Zimmels Johannes Mario

Mīla - tas ir tikai vārds

JOHANNES MARIO ZIMMELS

MĪLA - TAS IR TIKAI VĀRDS

Prologs

Pirmais vārds, ko apklāja sniegs, bija «… nekad…». Otrs vārds, kas pazuda, bija «… vienmēr…».

Papīra lapa, uz kuras šie vārdi bija uzrakstīti, bija paslīdējusi zem koka šķēpeles, kas bija atlūzusi no torņa telpas grīdas. Tādejādi lapa spēja pretoties caurvējam, kas pūta pa mūru lūkām, un sniegpārslas virpuļoja pa asinīm notraipīto grīdu. Grīda bija veca, bet uz tās izplūdušās asinis — vēl jaunas, svaigas, mitras un siltas. Grīda bija tikpat veca kā melnās jumta sijas, netēstie, bezfbrmīgie mūra akmeņi un satrunējušās, arī ar asinīm nošķiestās vītņu kāpnes. Vecāks parvisu bija tornis. Daudzus gadsimtus vecs. Vecāks nekā kristietība šajā zemē.

Patlaban sniegs klājās pāri vārdam «… aizmirst…» un cilā vietā vārdiem «ar visu sirdi», pēc tam aizsniga paraksts vēstules beigās, un nevienādās rindas liecināja, ka šis drebelīgais, paviršais rokraksts pieder sievietei. Ziņa, kura tagad tur klusām un pamazām pazuda zem sniega, acīmredzot bija rakstīta lielā steigā, lielās bailēs vai lielā izmisumā.

Šis tornis bija sabrucis jau pirms tūkstoš seši simti gadiem. Pēc tam tas ticis vienpadsmit reižu atjaunots, un šo darbu bija veikuši gan Hesenes laupītājbruņinieki, gan grāfi, bet pēdējo reizi tas pēc Viņa visžēlīgās augstības Vilhelma IX vēlēšanās bija restaurēts 1804. gadā atbilstoši sākotnējam mērķim un stilam - kā vēstures piemineklis un skatu tornis. Taču tagad šie mūri atkal jau bija gandrīz sakrituši drupās, kuru pakājē bija izlikts brīdinošs uzraksts ceļotājiem: AIZLIEGTS KĀPT AUGŠA! APDRAUD DZĪVĪBU!

Tiem, kuri šādiem brīdinājumiem nepievērsa uzmanību, bija iespēja pa torņa lūkām skatīties tālu apkārtnē. Tur varēja redzēt ar niedrēm apaugušo upīti Nidu, kura caur pļavām, kārklājiem, auglīgiem tīrumiem, krūmiem un sudrabotu vītolu puduriem aizlocījās uz ieleju; arī augsto Feldbergu ar tā tumšo, plato, mežiem noaugušo kori un trejus kūkumus uzmetušo Vinleršleinu; mMrumu pusē stiepās

Fogelsberga zilganā mugura un Hocnrodskopfa masīvs, kura sānos melnās koku jūras ielokā, saules apspīdēts, maģiski uzmirdzēja plašs pļavu trīsstūris; tur bija redzami mazi un pavisam maziņi ciemi, pilis, lauku mājas un tām blakus melnraibas un gaišbrūnas govis, un vilcieni, kuri, melanholiski pūzdami, nozuda dūmakainajā tālē. Skaidrā laikā labi bija saskatāma Badnauheima un Badhomburga, arī Badvilbela, Kenigšteina, Dornholcenhauzcnc, Oberurzele, jā, tās visas un vēl simtiem citu cilvēku cilts apdzīvotu vietu, no kurām Frankfurte bija vislielākā — Frankfurte pie Mainas.

Jau sen bija iestājusies nakts, un tumsa klājās pāri visam. Pat ja"' būtu gaiša diena, tik un tā laukā nevarētu redzēt ne divus metrus tālu, jo jau trīs stundas no draudīgi drūmajiem mākoņiem krita ārkārtīgi biezs sniegs.

Šajā naktī sniga tik stipri, ka likās, it kā gaiss būtu pilns <yjjnicgu, it kā gaisa nemaz vairs nebūtu, bet apkārt plestos elpu aizraujoša, visu dzīvo slāpējoša un tomēr netverama, pat vārdā nenosaucama vide, kas bija bez svara un reizē arī nospiedoši smaga; tā nāca no debesu izplatījuma un tātad bija neierobežota, bezgalīga, - neskaitāmu miljardu pārslu jūklis, kas izgaismoja tumsu un darīja blāvāku nakts melnumu. Ielas un ceļi jau bija piedzīti pilni, smagi zari krakšķēdami lūza zem sniega nastas. Turklāt sniga vēl tikai trīs stundas. Pēc divām dienām vecākie ļaudis tālā apkaimē vairs neatcerētos, ka tādu sniegputeni jelkad savā mūžā pieredzējuši. Nē, tādā trakā putenī ceļinieks pat dienas gaismā pa torņa lūkām neredzētu ne divus metrus tālu, kaut gan jaukā laikā tornis, paceldamies augstu pāri visaugstākajām Tauna koku galotnēm, ļāva saskatīt, kā ceļš aizvijas tālu tālu laukos.

Šī bija tādam tornim ideāli atbilstoša vieta. Tādās domās jau desmit gadus pirms Kristus dzimšanas būs bijis arī romiešu karavadonis Druss, kad viņš šeit lika būvēt nocietinājumu līniju pret ģermāņiem. Tādos pašos ieskatos nepilnus simt gadus vēlāk būs bijis arī Romas ķeizars un karavadonis Domitiāns, kad viņš saviem leģioniem pavēlēja sākt būvēt robežnocietinājumus, kuri, stiepdamies pāri kalniem un aizām, garām megalītkapiem un purviem, cauri pļavām un mežiem, veidoja pieci simti piecdesmit kilometru garu nodrošinātu robežu, kurai vajadzēja aizsargāt «nomierinātās» Augšgermānijas un Rētijas provinces. Ķeizari Trajāns, Adrians un Antonijs Pijs šo milzīgo būvi, kas atradās starp Reinu un Donavuj turpināja — visupirms uzcēla vaļņus un izraka robežgrāvjus, tad uzbūvēja vairāk nekā tūkstoti sargtorņu un pāri par simtu nocietinājumu. Daudzās vietās vēl arvien bija labi saskatāmas atliekas no šīm grandiozajām būvēm, kuras kādreiz pēc lielo varasvīru un ļaužu apkāvēju pavēles bija cēluši cilvēki, kuriem varas nebija, pret citiem tādiem pašiem cilvēkiem.

Pāris brūnu, ar zvērādu oderētu kurpju šūpojās virs papīra lapas šurp un turp. Šīs kurpes brīvi karājās gaisā un kustējās lēnām, reizēm saudzīgi viena otrai pieskardamās, — lūk, tagad un vēlreiz. Bet nu vairs ne. •

«… il nostro concerto…» — šos vārdus nu jau klāja centimetru bieza sniega kārta, tāpat kā arī šos:«… Porto Acurro». Pārslas krita uz dažām asiņainajām vietām uz grīdas un padarīja tās rožsarkanas, tad sārtas, gaišsārtas un beidzot baltas. Arvien vairāk asins pēdu un arvien vairāk vārdu pazuda zem sniega. Tas padarīja asinis neredzamas, izplūdināja tinti un izdzēsa liecības.^Pārslām nekur nebija jāsteidzas un arī stiprajām ziemas kurpēm ne.

Tās mierīgi apvilka ceturtdaļapl^ virs vēstules. No ziemeļiem to purngali pāri ziemeļaustrumiem pavērsās pret austrumiem. Šeit caurvēja radītā kustība apstājās. Kurpes griezās atpakaļ. Uz ziemeļaustrumiem. Uz ziemeļiem. v «… es tev zvēru…» Vārdi izplūduši, zvērests aprakts.

Pakārtā kurpes vēl šūpojās pāri vietai: «… pie manu acu gaismas…» Šie vārdi pazuda pēc divām minūtēm. Ziemeļi. Ziemeļaustrumi. Austrumi.-

Pārslas pielipa arī pie kurpēm un apģērba. Līķis karājās lejup no tumšas jumta sijas, ap kaklu tam bija vedaaukla. Torņa telpā mētājās visādas grabažas — salauzti krēsli, trūdoši koka gabali, rūsējoši darbarīki.

Gaisma šeit augšā bija pienaini pelēcīga un izkliedēta, un te nevarētu saklausīt neskaņas (jo majestātiskais sniegs krita klU§u klusu, tas izturējās kā visi, kuriem ir liela vara un kuri apzinās, ka var'ktļautics darīt, kas vien iepatīkas), jā, nevarētu saklausīt ne skaņas, ja nebūtu mazo pelīšu, kuras izsalkušas un salstošas čabinājās zem veca laikraksta lapām, kur meklēja glābiņu no briesmīgā nakts aukstuma.

Avīze atradās labu gabalu no līķa, telpas kaktā, kur sniegs to nevarēja aizsniegt/Tā bija atvērta, un tās nosaukums bija rakstīts tā: TAISNĪBAS VALSTS VĒSTNESIS FILANTROPISKS LAIKRAKSTS IKVIENAM MORĀLISKAI\JN SOCIĀLAI AUGSMEI IZDEVĒJS:

TĀ KUNGA EŅĢELIS, FRANKFURTĒ PIE MAINAS , Peles čabinājās. ■

Nosaluši, sarāvušies un melni saraustītos tīklos karājās zirnekļi.

«… zvejnieku laivas ar asinssarkanām burām, asinssarkanām saulrieta gaismā…»

Zudis.

«… vīns, kuru mēs dzērām Marčana Marinas ostā…»

Aizplūdis.

«… mūsu licis, zaļie viļņi, kuros mēs apkampāmies…»

Pagājis. Pagalam.

Pakārtā jaunekļa seja bija asinīm notriepta, un aukstumā asinis ap ievainojumiem sacietēja un veidoja kreveles. Pārslas krita arī brūcēs, īsi apgrieztajos brūnajos matos, vaļējās brūnajās acīs, kuru zīlītes bija ļoti stipri paplašinātas. Taču, sabirušas uz ādas, matos un acīs, pārslas vēl izkusa. Nevarēja vēl būt pagājis ilgs laiks, kopš šis cilvēks bija miris. Viņā vēl tvērās siltums.

Stingās, neko neredzošās acu zīlītes griezās līdzi kurpēm to nebeidzamajā, bezmērķīgajā riņķošanā, viss ķermenis griezās līdzi.

Austrumi. Ziemeļaustrumi. Ziemeļi.

Un atkal atpakaļ.

Ziemeļi. Ziemeļaustrumi. Austrumi.

Asiņainas bija pakārtā slaidās plaukstas, kauliņi nobrāzti. Asiņains un vairākās vietās saplēsts bija biezais svīteris ar augsto, atlocīto apkakli, tāpat arī pelēkās ķīļbikscs. Uz svītera, uz kurpēm un biksēm sniegs uzkrita un palika, jo apģērbs bija auksts, un tikpat auksts drīz būs arī pakārtā ķermenis. Pietiekami auksts sniegpārslām.

«… mūsu pirmā tikšanās…»

Austrumi. Ziemeļaustrumi. Ziemeļi.

«… mūsu pirmais skūpsts…»

Ziemeļi. Ziemeļaustrumi. Austrumi.

Visi šie maigie vārdi izplūda un izzuda zem sniega maigā spiediena, kas lika tiem izgaist un pazust, visiem, visiem…

Mirušais bija apmēram divdesmit gadus vecs, viņa augums bija kā lielam pusaudzim, slaids un labi noaudzis. Vai viņš bija labi izskatījies, dzīvs būdams, vēl pirms pāris stundām? Tagad viņš izskatījās briesmīgi. Tagad mēle karājās ārā no mutes, kura vēl pirms dažām stundām varbūt bija jutīga, varbūt jutekliska, bet tagad saviebta, — pietūkuši, zila un šausmīga mēle. Un sniega kristāli krita uz tās un izkusa, jo arī mēle vēl bija silta.

Tas, kurš tur tagad karājās, droši vien bija zinājis nocietinājumu līnijas būves vēsturi un to, ka šo skatu torni reiz cēluši romiešu kareivji, kurus viņu virsnieki, uzvaru apreibināti un varas kārē tvīkstoši, bija no jautrajiem dienvidiem un viņu siltās dzimtenes atdzinuši šurp uz saltajiem, tumšajiem ziemeļiem. Pirms Ziemassvētkiem šā mirušā jaunekļa klasē bija sākuši lasīt, ko Tacits savos darbos vēstījis par šo torņu un nocietinājumu rašanos. (Tacits, Kornēlijs, ievērojamākais romiešu vēsturnieks, dz. ap 55., miris ap 116. pēc Kr. dz. Bijis pretors, tad konsuls, vēlāk Āzijas provinces pārvaldnieks. Sarakstījis darbus «čermānija» — pirmo etnogrāfisko apcerējumu par čermāniju, «Vēsture» un «Annāles». Stilā, kompozīcijā un pesimistiskajā pamatievirzē tuvs Sallustam; mēģinājis valdnieku rīcību izskaidrot, iedzi|inoties viņu psiholoģijā.)

To visu mirušais bija zinājis. Tas, kurš pagaišajā naktī tur karājās ar virvi ap kaklu un pamazām kļuva aukstāks un aukstāks, stingāks, vēl dažas nedēļas pirms nāves, gatavodamies abitūrijai, bija pārtulkojis šādus Kornēlija Tacita teikumus: «Tātad Gcrmaniks nodeva Cēcinam četrus leģionus, piecus tūkstošus vīru lielus papildspēkus un vēl lielā steigā savāktus šaipus Reinai dzīvojošo ģermāņu pulkus. Tādu pašu skaitu leģionu un divkāršu skaitu sabiedroto viņš paņēma līdzi pats. Uz sava tēva Drusa celto nocietinājumu atliekām viņš Taunusa kalnā uzbūvēja jaunas ēkas, vaļņus, pāļu būves, sargtorņus un vienu pili…»

Līķis šūpojās.

«… Tu, mana dvēsele, Tu, mana dzīvība…»

Nebija tāda vārda, ar kuru pārslas nespētu tikt galā. Zem vecā laikraksta čabinājās mazās, salstošās peles. Brākšķēdams kā eksplodējoša bumba, kaut kur ārā, baltajos grēku plūdos atkal nolūza kāds zars. Un atkal sniga, ar katru brīdi stiprāk, klusām un nebeidzami. Sniegs bija uzbrucis kā smaga slimība, kā paralīze, kā slogs, posts un piemeklēšana, no kā nevar izbēgt, kam nevar pretoties, bet kam vajadzēja padoties kā nāvei.

«Oliver, mans mīļais Oliver…»

Tagad bija pazudusi arī šī rinda, ar kuru vēstule sākās. Kurpes šūpojās tai pāri. Žēli pīkstēja peles. Pulkstenis pie mirušā asiņainās plaukstas locītavas rādīja laiku. Bija 21 un 34 minūtes. Ķermenis atkal svērās atpakaļ. Sniegs aizsniedza pēdējos vēl neapsnigušos vārdus. Pārslas nesteidzās pārklāt tos tūlīt, bet darīja to liegi, saudzīgi, maigi. Tomēr tās tos izgaisināja. Nu tie bija pazuduši. Un tie skanēja tā: «… mana lielā mīla…»

Šajā laikā - 1962. gada 7. janvārī pulksten 21.35 - Frankfurtes galvenās stacijas caurvējainajā, ledusaukstajā peronu hallē no daudziem skaļruņiem atskanēja no saaukstēšanās aizsmakusi vīrieša balss: «Lūdzu, uzmanību, sliežu ceļš 14! Atiet uz Vīni tālsatiksmes ātrvilciens — ekspresis Parīze —Vīne ar pieturām Karlsruē, Štutgartē, Minhenē, Zalcburgā un Linčā! Lūdzu, atejiet no vilciena un aizveriet durvis! Novēlam jums patīkamu braucienu.»

Aizvērās tiešās satiksmes ātrvilciena pēdējās durvis. Dīzeļlokomotīve lēnām uzņēma gaitu. Riteņi sāka ripot, arvien ātrāk un ātrāk, asis klaudzēja. Garais vilciens izbrauca nakts sniegputenī un jau pēc dažām sekundēm nozuda tajā.

Parīzes ekspresī bija trīs guļamvagoni, viens no tiem atradās pašās beigās. Šā vagona atsevišķā pirmās klases kupejā stāvēja liela auguma pilnmiesīgs, piecdesmit astoņus gadus vecs vīrietis. Viņš cieši vēroja uz stūrī ierīkotā, aizvērtā mazgājamgalda mahagonija plates noliktā vecmodīgā zelta kabatas pulksteņa sekunžu rādītāju un skaitīja pulsu. Sanāca astoņdesmit seši sitieni minūtē.

Resnais savilka mazo, apaļo muti sāpīgā smaidā kā nāvei nolemtais, kurš gan zina, ka nākamo dienu vairs neredzēs, bet ir nolēmis šķirties no šās pasaules vientulībā un ar cieņu. Viņš smagi nopūtās, virs mazgājamā galda novietotajā spogulī noraizējies aplūkoja savu mēli, it kā uz tās būtu melns mēra aplikums (patiesībā tā bija gluži veselīgi bāli sārta), atkal nopūtās un tad no maza, vecmodīga koferīša, kas bija nolikts uz gultas, izņēma sudraba kastīti, kurā atradās visādas zāļu pudelītes, tablešu stobriņi un pulveru kulītes, kā arī termometrs. Uz šķirstiņa bija iniciāļi A L.

Tuklais vīrs ar veselīgo, sārto sejaskrāsu, ar pārāk garajiem, iesirmajiem, gaišajiem matiem un vēl pilnīgi blondajām, kuplajām ūsām, kuras bija apcirptas pēc viņa dievinātā Alberta Šveicera parauga, rūpīgi izvēlējās zāles. Alberts (Alberts!) Lācaruss norija divas tabletes un divas garenas kapsulas un uzdzēra virsū minerālūdeni, kuru vispirms no līdzpaņemtas pudeles ielēja līdzpaņemtā plastmasas kausiņā. Viņš vienmēr veda līdzi zeltera pudeles, jo ar neuzticību raudzījās uz ikvienu ūdeni, par kuru nebija zināms, no kurienes tas nāk, uz ikvienu svešu glāzi un uz visām sve-šajām tualetēm, no kurām diemžēl gan nekādi nevarēja izvairīties.

Tagad viņš palēnām, turklāt visu laiku stenēdams un pūzdams, vilka nost savu vecmodīgo uzvalku, kuru ar nodomu bija licis šūt tik lielu, ka pat uz viņa varenā ķermeņa tas brīvi nokarājās un krokojās, gluži tāpat kā bikses un alpakas jakas, kuras vislabprātāk valkāja vīrs no Lambarcnes. Alberts Lācaruss tik ārkārtīgi dievināja lielo cilvēku draugu tālajā Āfrikā, ka ne tikai atdarināja viņa runas un ģērbšanās veidu, bet dažādās iestādēs atļāvās pat apzinātu, līšu un tāpēc sodāmu rīcību.

—Jūsuvārds? — tā viņam dienesta darīšanās bieži bija ticis jautāts.

—   Alberts Lācaruss. — Tā viņš tad vienmēr atbildēja. Taču patiesībā pēc jau senā (un kopš ilgāka laika, par laimi, arī nepieejamā) ieraksta Lcipcigas pilsētas 3. Dzimtsarakstu nodaļas jaundzimušo reģistrā viņu sauca Pauls Roberts Vilhelms Alberts Lācaruss. To noklusēdams, viņš savam dzīves laikam par īsto priekšvārdu bija izvēlējies «Alberts». Turklāt vēl Alberts Lācaruss spēlēja mazu harmoniju, ko varēja novietot savā dzīvoklī, un dievināja Bahu…

Viņš rūpīgi uzkāra uzvalku uz kupejā novietotā pakaramā un turpināja izģērbties. Viņš valkāja kaklasaiti, kuras jau spīdīgajā mezglā bija iesprausta īsta pērle, virskreklu ar cietinātu apkaklīti, cietinātām aprocēm un iešūtu monogrammu A L. un garas vilnas apakšbikses. Par visiem šiem apģērba gabaliem viņš pedantiski rūpējās. Ar rokām adītās pusgarās zeķes viņš nemaz nenovilka. Viņa tuklā ķermeņa āda bija tikpat rožaina un tīra kā sejas āda, kā zīdaiņa āda.

Tagad viņš uzvilka baltu naktskreklu, kas pie kakla bija sasienams ar divām tumšrozā aukliņām. Naktskrekls sniedzās vīram līdz pēdām, tam bija rožaina izšūta apmale un uz krūtīm atkal monogramma A L. Resnais izņēma no koferīša lielu konfekšu kārbu un lielus, melnus aktu vākus. Tad viņš stenēdams uzcēla uz alumīnija bagāžas paliktņa virs loga koferīti, kas nebūt nebija smags. Mazgāšanās piederumus viņš atstāja tur iekšā. Viņam ne prātā nenāca mazgāties kupejas bļodā. Vai gan varēja zināt, kas to pirms viņa lietojis? Kas gan varēja saskaitīt mikrobus, kuri ņudzēt ņudzēja porcelāna mutesbļodā un zobu tīrāmajā glāzē? Tuklajam vīram kļuva nelabi, par to iedomājoties vien. Guļamvagonā viņš nekad nemazgājās.

Tad viņš pārbaudīja, vai gar loga malām nevelk vējš, drošības pēc piespieda tumšo nolaižamo aizkaru ciešāk pie loga atstarojošās rūts un pagrieza centrālapkures regulētāju no «1/2» uz «pilna», kaut gan gaiss kupejā bija sauss un karsts. Viņš atvēra konfekšu kārbu, nolūkojās tās saturā ar pēkšņi uzdzirkstījušu skatienu un iebāza mutē ķirsi šokolādē ar konjaka piedevu. Zelta kabatas stundeni viņš pakāra uz vietumis apsūbējušā misiņa āķa pie mahagonija sienas virs ieapaļā, ar samtu polsterētā līkuma blakus spilvenam, kur pēdējos četrdesmit gados droši vien bija karājušies daudzi pulksteņi. Guļamvagons labi piestāvēja šim vīram, kurš to bija aizņēmis, jo bija tikpat vecmodīgs. Vagonam pēc diviem gadiem bija jātiek nodotam lūžņos, bet vīrietis pēc diviem gadiem gribēja iet pensijā.

Alberts Lācaruss jau trīsdesmit vienu gadu strādāja kādā lielā Frankfurtes izdevniecībā par redaktoru, pēdējos divpadsmit gadus viņš bija galvenais redaktors. Viņš nekad nebija bijis precējies. Viņam nebija bērnu. Viņš necieta bērnus. Viņš nebija ambiciozs, bija labsirdīgs, nesabiedrisks un pārliecināts, ka ir uz nāvi slims. Patiesībā viņš bija vesels kā rutks, ja tikai nebijusi nenozīmīga aknu kaite, kuru viņš bija iemantojis tikai tāpēc, ka pilnīgi nesaprātīgi un pats uz savu galvu, pretēji ārstu aizliegumam, lietoja dažādas zāles milzīgos daudzumos un vēl nesaprātīgāk izvēlējās uzturu. Albertam Lācarusam nebija lielu prasību. Nauda viņu interesēja tikpat maz kā sievietes vai karjera. Viņu bija sagrābusi un nelaida vaļā viena vienīga kaislība: saldumi! No rīta brokastīs viņš ēda pudiņu, vakaros dzēra karstu šokolādi. Strādādams izdevniecībā, viņš pusdienlaikā arvien devās uz tuvējo konditoreju, kur gadu no gada ik dienas regulāri apēda trīs dažādus tortes gabalus — tie bija milzīgi, ar bieztfm krēma kārtām un indīgi spilgtās krāsās, turklāt viņš nekad neaizmirsa paņemt arī putukrējumu.

Izdevniecības īpašniekam bija zināmas visas Alberta Lācarusa vājības. Viņš zināja, ka viņa galvenais redaktors ir visā Frankfurtē vislielākais hipohondriķis, taču Lācaruss bija arī nepiekukuļojami objektīvs iesniegto manuskriptu vērtētājs, kurš trijos gadu desmitos atklājis un izvirzījis arvien jaunus talantus un devis izdevniecībai daudz vairāk labuma nekā jebkurš cits darbinieks.

Slavenā humānista un ārsta dievinātājs nolika konfekšu kasti uz sarkanā paklāja blakus guļvietai, izslēdza kupejas griestu apgaismojumu un ieslēdza lasāmlampu virs gultas, pavilka vaļā cieši sabāztās segas un stenēdams palīda zem tām. Tad viņš sagrābstīja kājgalī noliktos aktu vākus. Pirms to atvēršanas viņš vēl no konfekšu kārbas izraudzījās ar pretīgi zaļu pistācijas plēksnīli rotātu šokolādes gabaliņu un iebāza to mutē, murminādams: «Inde. Tā man ir tīrā inde.» Viņš norija šokolādi, piespieda roku pie sirds, bet sāpju nejuta nemaz. Šķita, ka tas viņu saērcinājis, jo viņš savilka dusmīgu seju. Tad viņš nikni atvāza vākus, kuros bija biezs manuskripts. Pirmajā lappusē zem vāka sānos bija uzrakstīts:

«Tam, kas lasis šo grāmatu:

Mani sauc Olivers Mansfelds. Esmu 21 gadu vecs, Valtera Mansfelda dēls.»

Resnais vīrs nolaida roku ar manuskriptu.

Olivers Mansfelds?

Vēl gabaliņu nugata. (Es tik un tā vairs nepieredzēšu nākamos Ziemassvētkus. Mēs visi esam Dieva rokā.)

Valtera Mansfelda dēls…

Par Olivcru Mansfcldu Alberts Lācaruss neko nezināja, šis jaunais cilvēks līdz šim nebija izvirzījies ne literatūrā, ne kādā citā jomā. Turpretī viņa tēvu Valteru gandrīz katrs pieaugušais Vācijas Federatīvās Republikas pilsonis pazina kā cilvēku, kura dēļ bija izcēlies viens no lielākajiem skandāliem pēckara periodā.

Vēl gabaliņu cukuroto mandeļu.

Lācaruss to sūkāja ar baudu. Tagad vilciens brauca ļoti ātri, un asis sitās klaudzēdamas. Hm. Tātad šā nelieša dēls ir sarakstījis romānu. Tā gan. Lācaruss paskatījās atpakaļ uz vāka. Tur bija rakstīts, ka manuskripts iesniegts izdevniecībai 1961. gada 20. decembrī, tātad pa

Ziemassvētkiem un Jaungadu nogulējis neskarts, — tā Meiere nu gan ir nolaidīga, kad es atgriezīšos, tad pateikšu viņai kādu biezu vārdu. ŠI Meiere, kurai Lācaruss nolēma atgriežoties teikt kādu biezu vārdu, tikai vakar priekšpusdienā bija iespiedusi viņam rokā šo manuskriptu, sacīdama: «Varbūt jūs ceļojuma laikā varētu tajā ieskatīties, Lācarusa kungs.»

Šai Frankfurtes izdevniecībai bija filiāles Vīnē, Berlīnē un Cīrihē. Pirmdienā, 1962. gada 8. janvārī, Lācarusam Vīnē bija paredzētas sarunas par darba jautājumiem. Ceļš līdz turienei ilga apmēram divpadsmit stundas. Tāpēc viņš bija manuskriptu paņēmis līdzi, jo naktī viņam patika lasīt.

Tad nu paskatīsimies (varbūt vēl vienu konfekti ar ķirsi un konjaka piedevu)… paskatīsimies, kas tam jaunajam cilvēkam sakāms.

Es gribētu kļūt par rakstnieku. Šis manuskripts ir mans pirmais mēģinājums. Es pats vislabāk zinu, kādi trūkumi šai grāmatai piemīt, un redaktors bez paskaidrojumiem sapratīs, kāpēc tai nav nobeiguma nodaļas. Sis manuskripts ir (vēl) nešifrēts šifra romāns…

(Vēl) nešifrēts šifra romāns.

Lācaruss domāja:

Vai nu šis jaunais cilvēks ir ļoti naivs vai ļoti rafinēts. Neliela tieksme pēc sensācijas? Atriebšanās tētiņam? Vēlēšanās pamodināt redaktora interesi? Lācarusam bija zināmi dažādi daudzu rakstnieku triki. Te tomēr bija kaut kas jauns.

Man šķiet, ka ikviens autors savā pirmajā grāmatā izvērtē gandrīz tikai savus paša pārdzīvojumus, kuri viņu ir stipri satriekušL..

Inde, tā man ir tīrā inde. Lācaruss iebāza mutē ar sasmalcinātiem riekstiem bīstami apbārstītu pralinē konfekti.

Tā ir tapusi arī mana grāmata, varbūt labāk vajadzētu teikt — mana dienasgrāmata, jo pašreizējā formā tā vairāk vēl ir tāda. Nav mainīti ne darbojošos personu vārdi, ne darbības vietas, ņe arī notikumi. Tas, kas šajās lappusēs rakstīts, ir patiesība…

Nu, jauki. Tagad rieksta gabaliņš iesprūda caurajā zobā, to jau varēja gaidīt.

… patiesība, kādu es to piedzīvoju.

Ko gan tu, maziņais, saproti no patiesības?

Dienasgrāmatu nemēdz tik vienkārši laist no rokām laukā, it īpaši, ja tajā ir rakstīts par tik personiskiem un intīmiem pārdzīvojumiem kā šajā. Vēl mazāka parasti ir vēlēšanās redzēt to izplatītu iespiestā veidā. Taču man ir šāda vēlēšanās, un es savu manuskriptu iesniedzu, turklāt ar nešaubīgu tās sievietes atļauju, kurai tas ir rakstīts. Šī sieviete un es — mēs mīlam viens otru. Mans romāns ir šās mīlas stāsts…

Paldies Dievam, rieksta krisllti ar mēli izdabūju ārā. Kāpēc gan man vēl vilkties pie zobārsta, ja nākamo pavasari diezin vai vairs pieredzēšu? Taču riekstus vairs ne, labāk marcipāna gabaliņu…

… un mums ir vienalga, ko domā citi cilvēki Mūsu dēļ varētu nemainīt ne viņas, ne manu vārdu. Pēc stundas mēs abi aizgādāsim šo manuskriptu uz pastu un nosūtīsim Jūsu izdevniecībai, jo esam pieņēmuši lēmumu, kas man tagad atļauj bez jebkādām bailēm un kaunēšanās teikt patiesību visai pasaulei…

Ar kreiso, brīvo roku Lācaruss noglaudīja noļukušo ūsu galu kreisajā puse, tā ka gabaliņš šokolādes nokrita uz segas, un nokrem- šjojās. Bez jebkādām bailēm un kaunēšanās. Tā gan. Tagad nu beidzot ir skaidrs, kas te ir: pornogrāfija.

Tas puišelis ir pavērojis un konstatējis, ka šis ir pornogrāfijas gadsimts. Protams, smalkas pornogrāfijas, kuru izdod smalkas izdevniecības. Piemēram, tādas kā mūsējā. Tikai mēs neko tādu vēl neesam izdevuši.

Tā noticis nevis izdevēja, bet manis dēļ. Es neko īsti piemērotu neesmu atradis. Mans izdevējs ir progresīvs cilvēks. «Modernā literatūra - tās ir cūcības,» viņš saka. «Vai ari jābankrotē. Paskatieties tikai! «Lēdija Čaterleja»! «Lolita»! Paralēli tādām grāmatām var, protams, laist klajā ari šo to izsmalcinātu. Un vēl rokasgrāmatas! Tām vienmēr ir noiets. Bet daiļliteratūra? Es jums, Lācarus, jautāju — par ko es jums maksāju? Lai jūs te gadiem ilgi deldētu krēslu ar savu resno dibenu un censtos man iesmērēt savus dzejniekus?» Tā runā šis modernais cilvēks. Es esmu vecmodīgs. Man šķiet, ka mēs varētu pastāvēt arī bez pornogrāfijas. Pie visa vainīgs ir Hemingvejs. Viņš to iesāka. Taču viņa laikā rupjākajiem vārdiem rakstīja tikai pirmo un pēdējoburtu un vidū lika punktus. Šodien turpretī iespiež visus šos vārdus.

Taču no otras puses — izdevējs pret mani vienmēr ir izturējies labi. Esmu nostrādājis pie viņa visu mūžu. Pēc diviem gadiem es viņu atstāšu, tas ir, — droši vien jau agrāk. Apstākļu spiests. Lai tad viņš nelamā mirušo. Mans drauga pienākums patiesībā būtu apgādāt viņam pamatīgi sulīgu gabalu, iekams atstiepju kājas.

Cerams, ka šis puišelis tur ir sarakstījis arī tos stulbos muldamos gabalus, kurus viņi sauc par «iekšējo monologu», ak vai, un tad vēl, lūdzu, ļoti lūdzu, tam jābūt sliktā vācu valodā un ar nepareizu interpunkciju! Vai — vēl labāk — pavisam bez pieturzīmēm! Tad mēs viņu pārdosim kā vācu Džeimsu Džoisu. Kā Henrija Millera Kom- paratīvu. Taču tikai tad, ja viņš šīs cūcības nav sarakstījis abstrakcionisma garā. Idiotu, kas to dara, mums ir atliku likām. (Tāpēc jau man nekas piemērots nav nācis rokās.) Tad nu vācu namamātei, jā viņai nav intelektuālas meitas, kas slaistās pusaudžu kompānijās un var viņai to visu izskaidrot, ir jāsāk šaubīties par jebkurām savām anatomijas zināšanām un izmisumā jājautā: Kas te īsti notiek? Ko viņa ar viņu dara? Un cik viņu tur vispār ir? Un tādus svešvārdus viņa arī nevar atrast Brokhausa vārdnīcā…

Taču varbūt šoreiz mums būs laimējies.

Alberts Lācaruss apskatījās, cik manuskripts ir biezs. 743 lappuses.

Tātad cena — deviņpadsmit markas astoņdesmit. Lētāk ražošana laikam gan neizmaksās. Taču, ja šis jauneklis ir prātīgs un izsakās skaidri, kur ir nepieciešams skaidri izteikties, un, ja viņš turklāt vCl atklās kaut ko par to blēdi — savu tēvu, tad pirmā izdevuma tirāža var būt veseli desmit tūkstoši!

Ja vien.

Varbūt včl gabaliņu nugala.

Mūsu mīlas stāstā dažs labs ir attēlots atbaidošs vai arī tāds, ka varētu likties — ir aizskarts viņa gods vai jūtas…

Nu kā tad. Atkal nekā. Gs to jau zināju.

… it īpaši tas atliecas uz manu tēvu un Stālmanes jaunkundzi, un es atzīstos, ka jutīšos dziļi apmierināts par to, ka esmu varējis visai pasaulei parādīt viņu perversitāti un netikumus un attēlot abus tādus, kādi viņi ir patiesībā.

Pavīd cerību stariņš! Šis jauneklis, kā liekas, tiešām ir naivs. Protams, arī naivitāti var pārdot. Bet naivitāte un pornogrāfija…

Mieru, mieru!

Lasīsim tālāk.

Jau pārāk bieži esmu pievīlies. Daudzreiz šie zēni ir naivi un nepieklājīgi un neprot rakstīt. Tas viss jau ir pieredzēts.

Ja mēs paturēsim uzvārdus Mansfelds un Stālmane, bet mainīsim visu citu personu vārdus un darbības vietu, tad ar to neko neiegūsim. Esmu dzirdējis, ka ikvienam cilvēkam esot tā saucamās personības tiesības…

Ak tu, mazais, esi to jau dzirdējis?

… un tāpēc viņš varot protestēt, ja atpazīstamā formā tiek attēlots kā persona kādā romānā, kaut arī radītais tēls būtu viscaur pozitīvs un patīkams.

Vairāk nedrīkstu konfektes ēst, citādi man kļūs slikti. Ak, bet nomiršu jau tik un tā. Aknu vēzis. Ārsti tikai man to nesaka. Vēl vienu ķirsi ar konjaku. Tas gan ir komisks puisis. Noteikti nav nekāds idiots. Ja citi iespiež tādus darbus kā «Atslēga» un «Spilvens», kāpēc gan arī mēs beidzot reiz nevarētu…

Šāda dilemma man ir radusies. Es lūdzu jūs, kungi, kas šajā nozarē esat speciālisti, novērtēt manu manuskriptu no šā viedokļa un, ja tas spēs jūs ieinteresēt, tad sniegt man juridisku padomu. Es savu grāmatu labprāt pārstrādāšu atbilstoši Jūsu ieteikumiem. Jau iepriekš pateicos, ka uzņēmāties tādas pūles un manuskriptu izlasījāt. Olivers Mansfelds.

Nugats tomēr garšo vislabāk, Lācaruss nodomāja. Tad pāršķīra lapu. Nākamajā lappuse bija rakstīts:

MĪLA - TAS IR TIKAI VĀRDS Romāns

Alberts Lācaruss juta kuņģī vieglas, dedzinošas sāpes. Nu kā tad, viņš ar gandarījumu nodomāja, tagad man jau kļūst slikti. Pčc tam viņš sāka lasīt.

Viņš lasīja gandrīz līdz trijiem, tad uzvilka zelta kabatas pulksteņa modinātāju, kura rādītāju bija uzgriezis uz pusastoņiem, un iztīrīja zobus ar minerālūdeni. Pēc tam pavilka mazliet vaļā tumšo aizkaru un skatījās laukā naktī. Vilciens patlaban atradās ceļā starp Minheni un Rozenheimu. Šeit nesniga. Lācaruss redzēja ātri aizslīdam garām vientuļi degošas gaismas un klausījās, kā kauc nakts vētra, kura tricināja Parīzes ekspreša vagonu rindu. Viņš bija pārskrējis ar acīm apmēram pusei manuskripta, bija «ielasījies», kā mēdza teikt savā izdevniecības žargonā, un pēkšņi viņu bija pārņēmušas skumjas un neziņa.

Atkal atgūlies gultā, viņš analizēja situāciju. Ne jau manuskripts viņu tā mulsināja (izdevniecības īpašnieks un viņa uzskati par izdošanai piemērotiem sižetiem Lācarusam nebija ne prātā). Nē. Šis romāns tiešām bija «pirmie kucēni», daudzas vietas bija ja ne gluži nelietojamas, tad noteikti labojamas, turklāt sarakstītas tādā valodā, ka redaktoram sākumā aiz niknuma un pretīguma vienmēr no jauna gribējās nomest ievākotos papīrus uz galda, tomēr viņš arvien turpināja lasīšanu.

Lācaruss konstatēja, ka viņa nemieram ir divēji iemesli. Pirmkārt, viņam, vecīgajam vienpatim, kurš nemīlēja bērnus, līdz šim nebija bijis ne mazākās nojausmas par to pasauli, kurā risinājās šās grāmatas darbība, un viņš pats sev likās kā Gulivcrs, kas gluži negaidot un nesagatavots pēkšņi katapultēts punduru valstībā. Un, otrkārt, hm, nu jā, tātad, taisnību sakot (ar vāji dedzinošu sajūtu pakrūtē Lācaruss grozījās gultā), otrkārt, tas, ko viņš te bija izlasījis, bija pirmais mīlas stāsts, kas kopš daudziem gadiem nonācis viņa rokās. Arvien dziļāk urbdamies domās par izlasīto, piecdesmit astoņus gadus vecais vīrs beidzot iekrita smagā miegā un redzēja juceklīgu, nomācošu sapni, no kura viņu precīzi pusastoņos uzrāva augšā pulksteņa tirkšķēšana.

Vīnē bija ļoti auksts, bet sauss laiks.

Alberts Lācaruss pavadīja dienu dažādās apspriedēs. Viņš savus darījumus kārtoja tik neieinteresēti un viņa domas tik acīm redzami bija pievērstas nevis konkrētajam jautājumam, bet kaut kam gluži citam, ka viņa sarunu partnerus vairākas reizes pārņēma dusmas uz parasti tik korekto un mērķtiecīgo partneri, taču pieklājības pēc viņi to neizrādīja.

Tiklīdz bija ticis savā guļamvagona kupejā ātrvilcienā Vīne— Parīze, kurš atgāja pulksten 22.15, Lācaruss tūlīt likās gultā un izlasīja manuskriptu līdz beigām. Šoreiz viņš pralinē konfektes neēda. Kad pulkstenis tuvojās četriem no rīta, resnais, smieklīgā naktskreklā ģērbtais vīrs nolika aktu vākus pie malas un, taisni sēdēdams, ilgi vērās tukšumā. Tad viņš aizmiga, modinātāju ncuzvilcis un zobus neiztīrījis. Stundas brauciena attālumā no Frankfurtes viņu pamodināja vilciena pavadonis un atnesa tēju. Pavadonis atrada atsevišķās kupejas 13/14 pasažieri vāļājamies savandītā guļvietā, īgnu un sliktā omā.

Hesenē joprojām stipri sniga, sliežu ceļš bija daļēji aizputināts. Kamēr kungs gulējis, šā iemesla dēļ esot jau vairākkārt nācies aizkavēties, — pavadonis stāstīja. Strēbdams karsto tēju, Lācaruss mēmi klausījās brūnajā uniformā ģērbtā vīra tērgāšanā; tad, palūdzis atļauju, pavadonis uzvilka loga melno aizkaru un atklāja Alberta Lācarusa sasarkušajām acīm baltu, tuksnešainu ainavu.

— Ziemcļvācijā esot vēl sliktāk.

— Ak tā.'

—  Lielākajā daļā dzelzceļa satiksme vispār ir pārtraukta, telefona līnijas izpostītas. Lidostas Frankfurtē un citur pārtraukušas darbu.

— Ak tā.

—  Autoceļš, kas ved no Frankfurtes uz Kaseli, vēl neesot attīrīts un esot neizbraucams. Mūsu vilciens arī kavējas.

— Aktā.

— Es negribētu kungu traucēt.

—   Tad nedariet to, — Lācaruss atbildēja. Tik nepieklājīgs aizrādījums gadsimta ceturkšņa laikā pār šā resnā vīra apaļajām lūpām vēl nebija nācis, jo viņš bija pat slimīgi kautrīgs, kaut arī šķita parupjš.

Pavadonis aizvainots aizgāja.

Šajā rītā Alberts Lācaruss jutās slikti. Viņam, kurš ik nedēļas gāja pie viena speciālista un reizi gada ceturksnī pie cita un visus speciālistus dēvēja par šarlatāniem, jo tic kā vienā mutē arvien no jauna apliecināja tikai to, ko viņš negribēja dzirdēt, proti, — ka viņš esot pilnīgi vesels, viņam, Albertam Lācarusam, šajā 1962. gada devītā janvāra rītā, atrodoties stundas brauciena attālumā no Frankfurtes, objektīvi bija tāda sajūta kā cilvēkam, kuram visai drīz sāksies smaga slimība, bet kas vēl ir tik agrā priekšstadijā, ka viņš nespēj savas sliktās pašsajūtas neskaidro, mokošo cēloni noteikt.

Lācaruss paņēma zāļu kastīti. Viņš norija tabletes un iepilināja tējkarotē mikstūru. Taču, kamēr viņš, lādēdams savu saimnieci, kura bija aizmirsusi ielikt koferī čības, zeķēs stāvēja pie sienas spoguļa, skuvās ar elektrisko bārdas skujamo un ģērbās, sliktā pašsajūta arvien vairāk pastiprinājās. Sāpēja galva. Kratīja drudzis. Uzvilcis savu vecmodīgo uzvalku, viņš jau stūma rokas iekšā silti oderētā ziemas mēteļa piedurknēs, kaut gan kupeja bija pārkurināta, apsēja šalli un uzlika galvā vecmodīgu platmali ar nokarenām malām (kā Švei- ceram!), tad apsēdās pie loga un lūkojās neprātīgajā sniegputenī, kas visu zemi sagrieza vienā vienīgā bezgalīgā, baltā haosā. Tikai uz siltās loga rūts pārslas kusa.

Pēc brīža Lācarusam uznāca reibonis. Viņš nokāra galvu un ieraudzīja, ka joprojām sēž zeķēs. Šī nekur nederīgā Marta, viņš domāja, aiz resnuma ar pūlēm noliekdamies un vilkdams kājās vecmodīgus šņorzābakus, tagad būšu saaukstējies tāpēc, ka vakar vakarā un naktī staigāju pa kupeju bez čībām.

Šī «nekur nederīgā» Marta bija vecmeita, kura jau septiņpadsmit gadās vadīja Alberta Lācarusa mazo saimniecību. Viņš bija nesmēķētājs. Un nedzērājs. Viņam dzīvē nebija bijis nevienas sievietes. Un arī ar piecdesmit divus gadus veco Martas jaunkundzi, ar kuru kopā bija aizvadīti septiņpadsmit gadi, viņu nesaistīja nekādas attiecības, kuras varētu dēvēt par patiesi cilv6čigām. Līdzīgos pēkšņudusmu uzliesmojuma gadījumos (šādas dusmas viņu pārņēma vienmēr, kad kāds ārsts — speciālists kārtējo reizi bija apliecinājis, ka viņa veselības stāvoklis ir spīdošs) šis vecīgais vīrs mēdza savai vecmeitai uzteikt darbu pavisam smieklīgu iemeslu pēc, taču katru reizi darīja to pēc mēneša piecpadsmitā datuma. Tā kā saskaņā ar līgumu darbu varēja uzteikt tikai līdz piecpadsmitajam datumam, tad Martas jaunkundze šo uzteikumu vienmēr nekavējoties vēsi noraidīja, bet Lācaruss likās mierā. Šī dīvainā spēle, kuru viņi spēlēja jau septiņpadsmit gadus, bija vienīgā, kas abus saistīja, tas bija vienīgais tilts pār viņu abu vientulības bezdibeni.

Pagaidīšu vēl pāris dienu, Lācaruss prātoja, saitēdams ciet zābakus, un, ja saslimšu ar gripu, tad gan šoreiz izmetīšu viņu ārā. Līdz piecpadsmitajam bija atlikušas pāris dienas… Viņš piecēlās un atkal skatījās laukā pa logu.

Ko gan tas viss nozīmēja? Viņš bija pārāk gudrs, lai nesaprastu, kāpēc jutās tik vārgs, salauzts, saguris un slims. Cēlonis tam slēpās dvēselē, nevis miesā. Šis manuskripts, kuru viņš bija izlasījis divās naktīs, — vai tas bija labs vai slikts? Lācaruss to nebūtu varējis pateikt. Kaut kas tāds ar viņu nekad vēl nebija gadījies. Kolēģi arvien apbrīnoja viņa spriedumu trāpīgumu. Tagad viņam pirmo reizi trūka padoma. Vienīgais, kas viņam šķita pilnīgi skaidrs, bija, ka šis izlasītais stāsts nav izdomāts, nē, tas ir pārdzīvots. Un patiesai kā šis manuskripts vajadzēja būt arī mīlestībai, par kuru šī grāmata vēstīja. Taču, ja tā bija patiesa, tad jaunais cilvēks, kurš te ekshibicionistiskā veidā atklāja intīmas un sevišķi intīmas norises, atradās briesmās. Lielās briesmās. Dzīvības briesmās.

Pēkšņi Lācaruss ievēroja, ka viņš baidās, baidās par šo Oliveru Mansfeldu un sievieti, kuru viņš mīl. Tiem abiem draudēja briesmas. Vajadzēja viņiem palīdzēt! Bet kas lai to dara? Un kā? Kuram gan bija zināms, ko viņi nolēmuši darīt, ko plānoja? Lācaruss nervozi nobraucīja savas kuplās ūsas.

Viņš, viņš pats bija vienīgais, kas to zināja. Tikai viņš — vecīgais, neizdarīgais grāmatu tārps, kurš nekad nebija mīlējis un nekad nebija sastapis sievieti, kas viņu mīlētu, kas spētu viņu mīlēt. Viņš — kautrīgais, gaudulīgais cilvēks, kuram nebija draugu, vīrietis, par kuru citi vīrieši smīnēja un kurš sievietēm likās smieklīgs, vienmēr bija licies smieklīgs. Vecmodīgais, smagnējais, resnais vīrs, kas ēda pārāk daudz saldumu un nomirdams atstās tukšu vietu, neatstās nevienu, kurš par viņu raudātu. Tāda nu izskatījās vienīgā būtne, kas kaut ko zināja par kādu mīlestību, kurai draudēja nelaime, pārestība un vardarbīgs gals.

Tad tāpēc, Alberts Lācaruss pēkšņā gaišredzībā atskārta, es jūtos slims, vārgs, saguris. Tāpēc ka man ir bail, bail par kādu divdes- mitviengadīgu, kuru es nepazīstu, un par kādu nepazīstamu sievieti, par kuru tomēr zinu visu, visus noslēpumus, kādi viņai ir: man ir bail, ka notiks kaut kas briesmīgs, iekams es pagūšu kaut ko darīt un tādējādi varbūt aizkavēt katastrofu.

Ko es varu darīt? Es, neievērojams cilvēks bez varas, naudas, spēka? Visu mūžu neesmu varējis neko izdarīt. Nevienam palīdzēt. Nekad. Nevienam. Taču tagad man ir kaut kas jādara, cik vien ātri iespējams, neviens nevar mani no šā pienākuma atbrīvot. Man jārīkojas.

Jārīkojas — bet kā? Kas jādara? Es nezinu. Nezinu. Taču, ja tas, kas rakstīts šajās lappusēs, ir taisnība, — viņš pacēla melnos vākus, kas bija noslīdējuši zemē, un stingi vērās uz tiem, — ja tas viss ir patiesība (un tas noteikti ir patiesība, jo vienīgais, ko es šajos trīsdesmit gados esmu iemācījies, ir — atšķirt tā saucamo mākslu, kas arvien ir melīga, no patiesības, kam ar tā saucamo mākslu nekad nav nekā kopīga), tad man šis jaunais cilvēks steidzīgi jābrīdina, jāaicina pie sevis. Cik ātri vien iespējams. Citādi būs par vēlu…

Viņš vēlreiz atšķīra manuskriptu. Viņš bija atcerējies, ka uz titullapas uzrakstīta adrese. Te tā bija.

Visas tiesības patur: Olivers Mansfelds Adrese: Profesora Floriana internāts Fridheima Taunusā Telefons 34321

Es viņam piezvanīšu, Lācaruss domāja, tiklīdz būšu savā kabinetā. Juzdamies apdullis kā cilvēks, kam ir viegls drudzis, viņš vēlreiz izklaidīgi, aizņemts ar juceklīgām, mainīgām domām, pāršķirstīja manuskriptu, kurā tik kaismīgi un tik svešādā valodā bija stāstīts par daudz ko tādu, ko Alberts Lācaruss savā piecdesmit astoņus gadus ilgajā, notikumiem nabagajā mūžā nekad nebija pieredzējis: par mīlas neizmērojamo svētlaimi, par mīlas bezgalīgo izmisumu, par greizsirdību, naidu, sajūsmuun cerībām. Jā, tad es t ūlīt piezvanīšu, Lācaruss domāja. Nu viņš atcerējās, ka pavadonis bija kaut ko stāstījis par pārtrauktiem telefona sakariem. Alberts Lācaruss drebinājās, turēdams manuskriptu uz ceļiem.

Parīzes ekspresis beidzot pienāca Frankfurtē pie Mainas ar pusotras stundas nokavēšanos. Stacijas hallē resnais vīrs, kurš pats nesa savu mazo koferīti, nopirka pusdienas laikrakstu. Ieraudzījis lielu virsrakstu, viņš apstājās. Viņš nolika koferi uz mitrās, netīrās grīdas tieši neskaitāmu steidzīgu cilvēku straumes vidū. Viņš bez skaņas kustināja lūpas, un viņa sārtā seja bija pilnīgi zaudējusi krāsu. Virsraksts vēstīja:

NOGALINĀTS BLĒDĪGĀ MILjONĀRA MANSFELDA DĒLS.

Lācaruss stāvēja nekustīgi, tikai viņa rokas, kas vēl turēja svaigi iespiesto avīzi, drebēja. Viņš lasīja ar trekniem burtiem salikto tekstu, kas zem virsraksta sākumā bija iespiests trijās slejās, bet tālāk vienā.

Frankfurte, 9. janvāri (Speciālziņojums.) Asinīm noplūdis un ar smagiem miesas bojājumiem, kuri liecina par niknu cīņu, šodien pirmajā rīta stundā kāda pussagruvušo skatu torņa augšējā platformā Taunusā, netālu no Frīdheimaspilsētiņas, atrasts pakārts 22 gadus vecais skolnieks Olivers Mansfelds, bēdīgi slavenā radioindustrijas bosa Valtera Mansfelda dēls. Apstākļi liecina, ka Olivers Mansfelds ir nozieguma upuris.

Skolnieks Mansfelds — kaut gan bija jau tik vecs, viņš vēl mācījās profesora Floriana internāta devītajā klasē - bija pazudis jau kopš svētdienas vakara. Kopš pirmdienas pusdienlaika žandarmērija un armija pārmeklēja nepārredzamo meža masīvu internāta tuvumā, kur Mansfelds svētdienas pēcpusdienā pēdējo reizi bija redzēts. Ilgstošais katastrofāli stiprais sniegputenis šo akciju ārkārtīgi kavēja. Ap pusdienas laiku karavīri kādā meža stigā apmēram divus kilometrus no skolas ēkas atrada mirušā automašīnu, kas bija pilnīgi aizputināta. Sēdekļi stūre, grīda, slēgdēlii, kā arī kreisās puses dur\'is ārpusē un iekšpusē bija viscaur nošķiestas ar asinīm.

Par vēlu. Viņš bija nācis par vēlu.

Alberts Lācaruss, šis resnais, vecīgais vīrs tur nu stāvēja ar nošļukušiem pleciem, vaļēju muti un vaļējām acīm, kuras vērās tukšumā, un viņa gaišie, sirmojošie, nespodrie mati zem cepures malas spraucās laukā un nekārtīgi nokarājās pār ausīm. Viņš mehāniski aptaustīja ūsas, kurās vēl bija ieķērusies šokolāde. Viņš nemanīja, ka garāmgājēji viņu grūstīja. Viņš neko ne redzēja, ne dzirdēja. Par vēlu. Pārvēlu. Ja šī Meiere nebūtu manuskriptu nobāzusi un būtu iedevusi viņam pirms brīvajām svētku dienām…

Varbūt tas būtu noticis tik un tā? Vai dzīvē neko nebija iespējams aizkavēt? Lācaruss drebinājās. Galva sāpēja tik stipri, ka likās — tā plīsīs. Viņam ienāca prātā Oskara Vailda izteikums: «Patiesību mēs vienmēr atskāršam tikai tad, kad ar to itin neko vairs nevaram iesākt.»

Viņš nošķaudījās. Tad piespieda sevi lasīt tālāk.

Turpmākais teksts bija salikts vienā slejā:

Tā kā jebkādi telefona sakari starp Frankfurti un Taunusu ir pārtraukti, tad lauku žandarmērija pa radio pieprasīja palīdzību no Frankfurtes policijas pārvaldes. Uz nogalinātā atrašanas vietu ar helikopteriem izlidoja slepkavību izmeklēšanas komisija krimināllietu galvenā komisāra Hardenberga vadībā. Helikopteri nolaidās attīrītā tenisa laukumā blakus skolai Internātā ir visu skolēnu asinsgrupu kartotēka. Policijas komisijas ārsts tāpēc viegli varēja noteikt, ka mašīnā atrastās asinis atbilst Olivera Mansfelda asins grupai. Identificēšanas dienesta ierēdņi atklāja vairākus norādījumus un pēdas, ko patlaban vēl tur slepenībā.

Pazudušā meklēšanu nepārtrauca, kad jau…

— Cilvēk, vai jūs nevarētu stāvēt kaut kur citur? — Lācaruss, kuru bija spēcīgi pagrūdis kāds vīrs ar mugursomu un pār plecu pārliktām slēpēm, aizstreipuļoja malā. Viņš atvainodamies pacēla veco platmali un, paņēmis koferi, aizgāja pie puķu kioska tuvāk izejai. Šeit stipri vilka vējš, bet Lācaruss to nejuta.

… kad jau bija iestājusies nakts. Vairāk nekā septiņdesmit vīru uz slēpēm turpināja akciju ar rokas starmešiem un lāpām un pēc pusnakts pulksten 0.35 meklēto atrada. Olivera Mansfelda līķis, kuru sasalušu un ieputinātu atrada apmēram divu kilometru attālumā no skolas kāda veca torņa skatu laukumā, kas bija pilnīgi piedzīts ar sniegu, bija tādā stāvoklī, ka komisijas ārsts jau pēc pirmās īsās izmeklēšanas varēja konstatēt:

— nāve iestājusies jau svētdienas pēcpusdienā vai, vēlākais, pirmajās vakara stundās;

— visas pazīmes liecina, ka Olivers Mansfelds ticis smagi piekauts un ievainots un pēc tam pakārts; iespējams, ka tad viņš jau bijis bezsamaņā.

Pieņēmumu, ka tā bijusi slepkavība, mūsu korespondentam, kurš arī lidoja uz notikuma vietu ar helikopteru, izteica arī galvenais komisārs

Hardenbergs pēc tam, kad identifikācijas dienesta ierēdņi torņa platformā bija atraduši pēdas un priekšmetus, par kuriem ari pašlaik vēl nekas netiek izpausts.

Tālāk, lappuses vidū, sekoja atkal trijās slejās salikts un ar melnām līnijām ielogāts teksts:

POLICIJA LŪDZ PIETEIKTIES

cilvēkus, kas redzējuši Oliveru Mansfelda (22 gadus vecs, slaids, augums 1,78 m, šaura, stipri iedegusi seja, brūnas acis, ļoti īsi apgriezti, biezi, brūni mati) svētdien, 7. janvārī, pēc pulksten 15.30 Reinas - Mainas lidostā, uz autostrādes vai kādā citā vietā. Atrastais mirušais bija ģērbies kamieļvilnas krāsas pusmētelī, biezā, zilā svīteri ar augstu, atlokāmu apkakli, pelēkās ķīļbiksēs un stiprās, brūnās, ar kažokādu oderētās ziemas kurpēs.

Vai kāds 7. janvārī pēc pulksten 15.30 redzējis baltu automašīnu «Jaguārs 500» ar melnas cūkādas sēdekļu polsterējumu? Tas bija kabriolets ar melnu jumtu, kurš, iespējams, bija nolaists. Domājams, ka pie stūres sēdēja Olivers Mansfelds un viņam blakus vienpadsmit gadus vecs ārzemnieciska izskata zēns. Automašīnas numurs ir L 43131-Z (muitas numurs!).

Vai kāds varētu sniegt sīkākas ziņas par telefona sarunu, kura Oliveram Mansfeldam bijusi Reinas — Mainas lidostas Zilajā bārā 1962. gada 7. janvārī starp pulksten 15.30 un 15.45 un kurā viņš runājis no aparāta, kas atradās uz bāra letes? Pazīmes liecina, ka viņa sarunas partnere bijusi sieviete. Varbūt Olivers Mansfelds nosauca viņas uzvārdu vai vārdu ? Tajā laikā bārā atradās daudz viesu.

Uz šo lietu attiecīgus ziņojumus, kuri pēc ziņu sniedzēja vēlēšanās netiks izpausti, pieņem jebkurā policijas iecirknī, taču vislabāk griezties Frankfurtes policijas pārvaldes 1. nodaļā, telefons 236531.

Alberts Lācaruss nolaida roku ar avīzi un stingi vCrās laukā sniega vērpetēs, kas griezās stacijas laukumā. Viņš ilgi prātoja kā cilvēks, kas pirms svarīga lēmuma pieņemšanas rūpīgi apsver visus par un pret, jo apzinājās, ka no viņa rīcības var būt atkarīgs ārkārtīgi daudz — tiem šās drāmas aktieriem, kuri vēl ir dzīvi. Beidzot viņš šļūcošiem soļiem devās pie garās telefona kabīņu rindas, kura atradās hallē, iegāja vienā no tām un uzgrieza laikrakstā norādīto numuru.

Signāls noskanēja divas reizes, tad atbildēja monotona vīrieša balss: — Policijas pārvalde. Pirmā nodaļa. Komisārs Vilmss. — Te runā… — Lācarusam vajadzēja nokremšļoties, jo balss bija pilnīgi aizsmakusi un rīkle aizžņaugta. — Te runā Alberts Lācaruss. — Viņš pateica savu amatu un tās izdevniecības nosaukumu, kurā strādāja. — Es tikko kā esmu atgriezies no ceļojuma un izlasīju par Olivera Mansfelda nāvi.

Bals! vada otrā galā kļuva jaušama lielāka interese.

— Jā? Un?

—   Manai izdevniecībai pirms Ziemassvētkiem iesniegts kāds romāns mašīnrakstā. Nosūtītājs un autors ir Olivers Mansfelds.

— Kā jūs to zināt?

— Manuskriptā tā ir rakstīts.

— Tas nevar būt taisnība.

—   Tas ir taisnība, komisāra kungs. Ceļojuma laikā es šo manuskriptu izlasīju. Romāna darbība notiek Taunusā, profesora Flo- riana internātā. Šis internāts atrodas netālu no Frīdheimas.

Tagad otra balss skanēja kā aizraudamās: — Vai autors min īstos vārdus?

—   Jā, turklāt viscaur, kā viņš to priekšvārdā paskaidro. Darbība sākas 1960. gada septembrī, un Mansfelds vēstī, kas ir noticis no tā laika līdz gandrīz 1961. gada Ziemassvētkiem. Manuskripts nav pabeigts, tomēr es domāju…

—  Pārvalde atrodas piecu minūšu gājiena attālumā no stacijas. Vai es varētu lūgt, lai jūs tūlīt atnākat pie manis, Lācarusa kungs?

— Tieši to es gribēju darīt.

—  Neejiet uz veco ēku Frīdriha Eberta parkā! Nāciet uz jauno ēku Maincas šosejā! Ceturtais stāvs, pa kreisi. Slepkavību izmeklēšanas nodaļa. Es jūs gaidu.

— Tūlīt eju.

— Ļoti pateicos.

Alberts Lācaruss nolika klausuli un atstāja kabīni. Viņš devās uz izeju un iegāja sniegputenī, kas viņu padarīja gandrīz neredzīgu. Pēc pāris minūtēm jau viņa valzirga ūsās, garajos matos un kuplajās, gaišajās, sirmuma skartajās uzacīs saķepušais sniegs sasala par sīkiem ledus gabaliņiem.

Ielu malās automašīnas veltīgi pūlējās izkļūt no milzīgajām kupenām. Riepas neprātīgi griezās tukšgaitā. Oda pēc sadegušas gumijas. Garām aizjoņoja radioficēta operatīvā mašīna ar gaudojošu sirēnu un iedegtām ugunīm.

Kad Alberts Lācaruss, šis nepazīstamais cilvēks, kas atdarināja slavenību, šķērsoja Pasta ielu, lai iegrieztos Oto ielā, viņš nokļuva lielākā ļaužu pūlī, jo patlaban no tramvaja, kas bija apstājies iesalušas pārmijas priekšā, dusmodamies un sapīkuši kāpa laukā pasažieri. Ar reibstošu galvu un uztraukts, vienlaikus svīzdams un saldams, Lācaruss uzgrūdās vīriešiem un sievietēm, kas viņu aiz muguras nolamāja.

Viņš to nedzirdēja. Kā gribēdams pasargāt, viņš pacēla mazo koferīti pie savām platajām krūtīm un turēja ar abām rokām. Tā viņš to nesa cauri baltajai sniega peklei, uzmanīgi iedams nedrošiem soļiem kā ar prostatītu slims vecis (viņš tāds nebija), viņš - Alberts Lācaruss, kura necilajā, nenozīmīgajā dzīvē līdz šai dienai vēl nekas svarīgs un ievērības cienīgs nebija noticis.

Un tā viņš pazūd mūsu skatienam aiz riņķojošiem riteņiem un pārslu vērpetēm — šis nepazīstamais starp nepazīstamajiem, viens starp miljoniem, piecdesmit astoņus mūža gadus nomāktībā aizvadījušais, vientuļais vīrs, kurš vecmodīgā koferītī kā vērtīgu dārgumu nes 743 mašīnraksta lappušu biezu manuskriptu. Šim manuskriptam tagad jāpalīdz atklāt noziegums, jāatmin mīkla, kaut arī tas ir tikai stāsts par mīlu, kas nav beigusies un nekad nebeigsies, kas sākās pirms vairāk nekā piecpadsmit mēnešiem kādā jaukā rudens pēcpusdienā, pavisam precīzi: tūkstoš deviņi simti sešdesmitā gada ceturtajā septembrī.

Manuskripts. Pirmā nodaļa

1

Ja negribētos raudāt, tad par to vajadzētu smieties. Katru reizi, kad atgriežos Vācijā, tiek sarīkots viens un tas pats teātris. Tas turpinās jau septiņus gadus. Šie kungi gan varētu pamazām aprast ar domu, kas tas ir mans nolādētais tēvs, kurš viņu meklējamo grāmatās ierakstīts kā persona, kas tūlīt jāapcietina. Viņš — nevis es.

Ja padomā, cik bieži es šajos septiņos gados esmu lidojis šurp un turp starp Luksemburgu un Vāciju! Taču nē, nekas nav panākams, vienmēr notiek viens un tas pats, arī šodien, 1960. gada 4. septembrī. Viss ir tieši tā, kā vienmēr bijis un vienmēr būs. Līdz tam laikam, kad notikušais tiks nodots aizmirstībai un šie manam vecajam atkal atļaus iebraukt šajā zemē. Jau tas ir bezjēdzīgi, ka šādai cūcībai kādu dienu var iestāties noilgums un ka neviens tad nevarēs ķerties klāt viņa skaistajai mašīnai. Ko tur teikt? Slepkavībai var iestāties noilgums pat jau pēc pieciem gadiem. Ir gan mums jauki likumi.

Kā jau teicu: viss notiek kā vienmēr. Tikai virs lidlauka mums šoreiz nav jāriņķo tik ilgi kā parasti. Divas lidmašīnas nolaižas pirms mums. Tedijs labu laiku izdara kreisās virāžas. Viņu sauc par Tediju Bēnki. Viņš ir mana vecā pilots. Kara laikā viņš vadījis bumbvedējus. Tagad viņš lido ar «Česnu» un ar «Bīč-Bonancu». Mans tēva kungs ir iegādājies divas lidmašīnas, kopš viņš vairs nedrīkst rādīties Vācijā. Smukas lietiņas. Tomēr gribas vemt. «Bonancas» korpusam abās pusēs mans vecais ir licis ar milzīgiem burtiem uzkrāsot: Mansfelds. Ar sarkanu krāsu uz sudrabota pamata.

Tas viņam ir tipiski. Viņš ir īsts jaunbagātnieks. Salīdzinājumā ar viņu Tedijs ir angļu augstākās aristokrātijas pārstāvis. Taču Tedijs vairāk neko neprot kā spēlēt golfu un tenisu un vadīt lidmašīnu. No golfa un tenisa nevar dzīvot. Tātad Tcdijam ir jālido. Kara laikā viņš to darīja tēvijas labā, pie tēvu zemes dārgās ķeries klāt, tagad viņš kalpo pretīgam blēdim. Laikam tas ir slikti, ja cilvēks neko citu neprot kā tikai lidot. Nedomāju vis, ka Tedijs pie mana vecā strādā no laba prāta. Viņam vienmēr ir viena un tā pati poker-face', un viņš neko neizrāda, bet reizēm tomēr var kaut ko manīt.

Mēs nolaižamies, Tedijs piebrauc mūsu ķerru pie lidostas ēkas.

—  Ja jums nav iebildumu, Olivera kungs, tad es gribētu tūlīt lidot atpakaļ.

— Jūs gribat teikt, ka nevēlaties nākt man līdzi uz pases kontroli un ļaut sevi pārmeklēt?

— To es neesmu teicis, Olivera kungs!

—  Bet tā domājāt. Vai jums šķiet, ka es ietu tur iekšā, ja nebūtu spiests?

— Sail well, dear fellow of mine,[3] — es uzsaucu. Šis runas veids ar angļu vārdu iestarpinājumiem man vēl palicis no iepriekšējās internātskolas. Cerams, ka tas drīz izzudīs. Interesanti, kādā žargonā runā tic tur augšā, Taunusā. Kaut kādu jau mēs visi vienmēr lietojam. Par to nav jāraizējas. Tas pāries. Noifiing serious.5

—  Vai jūs neļaunosities, ka es jūs nepavadu un nepagaidu, kamēr aizbrauksit?

— Itin nemaz. Pasveiciniet manu māti!

—   Protams, Olivera kungs. Es cienījamo kundzi apciemošu rīt sanatorijā, to es jums apsolu.

— Aizvediet viņai puķes, — es saku un dodu Tedijam naudu.

—   Sarkanas rozes. Pasakiet, ka es solījos šoreiz saņemties. No šās internātskolas vairs neizlidošu. Tādi vārdi viņu vienmēr nomierina. — Viņš atkal neko neatbild, tāpēc es jautāju:

— What 's ihe matter, old boy?

— Tas viss man ir ļoti nepatīkami, Olivera kungs.

—  Ak, Tedīt! Vai jums šķiet, ka man tas ir kā tīrā medus maize? Jūs vismaz neesat šā dēls! Jūs varat uzteikt darbu! Jums ir labi. Tas nolādētais suns!

— Tā jums nevajadzētu runāt par savu tēvu.

— Par tēvu! Ka es nenoslāpstu aiz līksmiem smiekliem! Manis pēc tas vecais var atstiept kājas, — es iesaucos. — Un mīļā krustmāte Licija arī. Tā man būtu priecīga diena. Nu jā, — es saku un sniedzu Tedijam roku, — nu tad tā. Tādā garā!

Viņš klusām atbild: — Lai Dievs jūs sargā!

— Kas?

— Dievs. (Tedijs ir dievticīgs.)

— Un ko lai viņš dara?

— Lai sargā jūs.

—  Ak tā, — es novelku. — Jā, protams, to lai viņš dara. Un jūs lai viņš arī sargā! Un «Bonancu» arī. Un «Česnu»! Lai viņš vispār visu sargā. Galu galā viņš taču sargā arī tādu cūku kā mans tēvs. Tad jau kaut ko var no viņa arī prasīt. So long,1 Tedij!

— Dzīvojiet vesels, Olivera kungs! — viņš saka un tad aizklibo pāri betona segumam uz durvīm, kur rakstīts: Air weather controf. Viņam lielgabala lodes šķemba ietriekusies celī vēl pašās beigās, četrdesmit piektajā gadā, kad viss jau bija pagalam. Tāpēc viņš klibo. Un tāpēc droši vien kļuvis dievbijīgs. Jauks zēns, šis Tedijs. Ko gan viņš domā par mūsu ģimeni? To es varu noprast. Droši vien to pašu, ko es.

Es paņemu savu somu un eju uz pasu kontroli. Šodien ļoti daudz braucēju. Tā jau svētdienās vienmēr. Vesels lērums lielu lidmašīnu. Tur, restorāna priekšā, ļaudis sēž laukā, dzer kafiju un noskatās, kā paceļas un nolaižas Boingi un Karavellas. Ir jau arī jauka diena. Zilas debesis, ļoti silts. Un šīs sudraba svītras gaisā, kā jau atvasarā. Ož pēc sadegušiem kartupeļu lakstiem. Tur ārā, lidlauka zālājā, ganās aitu bars…

— Jūsu pasi, lūdzu!

Es iedodu ierēdnim aiz augstās letes savu pasi. Viņš to atver un tūlīt pārvēršas sejā, ka mēdz pārvērsties viņi visi. Vienmēr. Dažs reizēm iesvilpjas, izlasījis manu uzvārdu. Vai arī sāk dungot. Taču vienmērviņi vienādi pārvēršas sejā.

Šis, starp citu, atkal ir jauns ierēdnis, es viņu nekad vēl neesmu redzējis. Arī to ne, kurš manā priekšā aizšķērso eju, lai es, no dieva puses, varbūt nemestos bēgt.

Esmu ģērbies flaneļa biksēs, baltā kreklā bez kaklasaites un sporta jakā. Aproču pogu nav. Viegli uzmaucamas kurpes. Tā es ģērbjos vienmēr, kad braucu uz Vāciju. Lai ātrāk varētu izģērbties.

— Kā jūs sauc?

Paklausieties, es, piemēram, varētu teikt, tas ir rakstīts pasē, kuru jūs turat rokā, kāpēc tad jautājat? Tomēr es tā nesaku, jo jau sen zinu, ka nav jēgas to darīt. Ja pateikšu, tad šie man liks pusstundu gaidīt tranzīta pasažieru uzgaidāmajā telpā un izliksies, it kā zvanītu pa telefonu, un tad viss vilksies piecreiz ilgāk. Taču sākumā es pāris reižu tā pateicu, pirms septiņiem gadiem. Tad man bija četrpadsmit gadu un es visu īsti neizpratu. Pa šo laiku esmu kļuvis gudrāks.

Es atbildu, laipni smaidīdams: — Mani sauc Olivers Mansfelds. Bet es esmu dēls, nevis tēvs.

Ierēdnis aiz letes nemaz neklausās un neizdveš ne zilbes, bet noliecas un kaut ko meklē.

— Augšējā atvilktnē pa kreisi, — es saku.

— Kas tur ir?

—  Meklējamo personu saraksts, — es atbildu. — Ja tas vēl arvien ir pēdējais izdevums, tad 134. lappusē apakšā, priekšpēdējā rinda. Tur viņš ir.

' - Kas?

— Mans radītājs un tēvs.

Viņš tiešām izņem meklējamo personu grāmatu no atvilktnes, kuru es norādīju, un šķirsta, līdz atrod 134. lappusi. Turklāt viņš aplaiza pirkstu. Tad viņš ar šo pirkstu velk pa visu lappusi uz leju, kaut gan es teicu, ka mana tēva vārds ir pavisam apakšā; beidzot viņš to tur arī atrod un lasa, kas ir lasāms, bez skaņas kustinādams lūpas.

Otrs, kurš nostājies man ceļā, pa to laiku jautā: — No kurienes atbraucāt?

Pēdējos septiņos gados esmu daudz ko mācījies, tāpēc vis nesaku: to jūs zināt tikpat labi kā es, no kontroles torņa jums piezvanīja un ziņoja par mani, kad mēs vēl izdarījām kreisās virāžas. Es atbildu lēnīgi un pieklājīgi: — No Luksemburgas. Kā vienmēr.

— Ko nozīmē — kā vienmēr?

— Tas nozīmē, ka es vienmēr ierodos no Luksemburgas.

— Tur dzīvo viņa ģimene, — saka tas, kurš sēž aiz barjeras, un aizver meklējamo personu grāmatu. - Te tā ir rakstīts.

Pēc tam viss turpinās kā vienmēr, — šoreiz varbūt mazliet pamatīgāk, tāpēc ka šiem abiem patlaban nav nekā, ko darīt.

— Uz kurieni tagad gribat doties?

— Augšā, uz Taunusu. Rīt sākas skola.

— Kurā klasē jūs mācāties?

— Astotajā.

— Divdesmit viena gada vecumā?

— Jā.

—Tad jau jūs trīs reizes esat palicis sēžam? — Slīpēts puisis, vai ne? Vienmēr pieklājīgs, vienmēr laipns.

— Jā gan. Esmu ļoti slikts skolnieks. Matemātika un fizika manā paurī nelien. Esmu idiots. Taču tCvs prasa, lai es skolu pabeidzu. — Tas ir taisnība, ka viņš to prasa. Ka esmu idiots — tas gan nav taisnība. Fizika un matemātika man lien galvā gluži labi. Trīs reizes esmu palicis sēžam, lai iezāgētu savam vecajam. Tas man ir izdevies. Viņš ārdījās nedēļām ilgi. Pēdējos septiņos gados tās man bija laimīgākās nedēļas. Es arī beigu eksāmenos izkritīšu. And how'.' Tas būs laiks, kad atkal varēšu sev sagādāt pāris jauku stundu.

— Tā ir visa jūsu bagāža?

— Jā.

— Kas tur ir?

— Grāmatas. Skaņuplates. Mazgāšanās piederumi.

— Un kur viss pārējais?

—  Atstāju Frankfurtē. Pie drauga. Viņš manas mantas ir jau aizsūtījis uz internātu.

Spalga kaukoņa ārā kļūst skaļāka un skaļāka. Tad skaņas augstums noplok, un mCs dzirdam dārdēšanu. PCc tam iestājas klusums. Ir nolaidusies turbopropelleru lidmašīna, es to pa vaļējām durvīm varu redzēt.

— Londonas aviosabiedrība, — ierēdnis aiz letes nosaka. Paldies Dievam, tagad viņam būs darbs un šī tCrgāšana izbeigsies. Viņš dod zīmi savam kolēģim.

— Es jau eju, — es saku.

— Uz kurieni? — kolēģis jautā.

— Ko tad jūs tikko kā gribējāt man teikt? — es viņam jautāju.

— Man jūs jālūdz nākt līdzi uz muitu.

— Vai varat iedomāties? — es saku. - Es to jau uzminēju.

— Tikai nekļūstiet rupjš, jaunais cilvēk, - jā?

' Tā noliek, ja palaiž muti. Vienmēr jātur mēle aiz zobiem.

Pie Londonas aviosabiedrības lidmašīnas pa šo laiku ir piebraukts traps, durvis stāv vaļā, un nāk laukā pirmie pasažieri. Kāds puisis apmēram manā vecumā, jaunāka meiča, vīrietis, kas aplicis roku ap pleciem sievietei. Viņi visi smejas. Viņus fotografē. Viņi ir viens pulciņš. Laimīga ģimene. Tādas arī ir.

Mans vecais ir maita.

Ar to ir cauri.

Beigas.

Nedomāšu par to.

Vēl tikai trūkst, lai es sāktu bimbot.

Pirmajos gados es to reizēm darīju šeit ārā, pie pasu kontroles, kad redzēju tik laimīgas ģimenes. Tēvu, māti, bērnus. Tiešām bimboju.

Vai jūs kādreiz esat muitā pārmeklēts? Es domāju — tā pamatīgi, vienā no kabīnēm? Ar mani tas ir noticis vismaz piecdesmit reižu! Vismaz! Gribu jums pastāstīt, kā tas notiek un kā jums tad jāizturas. Nekad nevar zināt, kas atgadīsies!

Tātad attiecībā uz izturēšanos - laipnību, tikai laipnību! Neviena slikta vārda. Neviena nikna skatiena. Darīt visu, ko muitnieks liek. Runāt tikai tad, kad jums ko jautā. No dieva puses neprotestēt! Tas šos kungus tikai uzkurinās. Un kas no tā tiks jums? Tukšpadsmit.

Pārmeklēšanas kabīnes nav lielākas par klozeta kabīnēm. Tur var ieiet tieši divi cilvēki. Katrā nodalījumā ir taburete, galds un vadzis pie sienas. Kabīņu rinda atrodas telpas dibcnplānā. Nomaļus no vispārējās muitošanas iekārtas, kura jums visiem ir pazīstama, - šī garā skārda slīdlente, uz kuras tiek atvērti čemodāni. Tai aizmugurē, saprotiet, kaunīgi paslēptas, atrodas kabīnes. Pasažieru kungus pārmeklē muitnieki, cienījamās dāmas — muitnieces. Tāda kārtība arī pastāv. Reizēm tas ir visai jocīgi. Tāpēc ka kabīnes ir atdalītas cita no citas tikai ar plānu koka sienu, kā peldkabīncs. Tātad jūs varat dzirdēt katru vārdu kā kreisajā, tā labajā pusē.

— Noņemiet krūšturi! Novelciet, lūdzu, arī biksītes!

— Kas tas tāds? Trūces saite? Man žēl, bet attaisiet to!

Šajā svētdienā es acīmredzot esmu vienīgais, kas tiek izkratīts. Dēļu kabīnē, kur tas notiek, valda klusums. Muitnieks ir ģērbies zaļā formas tērpā un ir ļoti maza auguma. Vispirms viņš izrakņā manu somu. Katru skaņu plati viņš izvelk no maisiņa un apskatās uzrakstu. Rcjs Konifs. Luiss Armstrongs. Ella Ficdžeralde. Oskars Pētcrsons. Pēc tam ķeras pie grāmatām. «Mīla 18». «La Noia». «Trešās impērijas uzplaukums un noriets». «Pēdējais no taisnīgajiem». Martins Bubers un Kamī. Ļevs Trockis «Mana dzīve».

Katru grāmatu mazais vīrelis izšķirsta tā, ka noteikti ir jāizkrīt laukā visam, kas ielikts starp lapām. Tomēr nekas neizkrīt. Jo tur nekā nav. Ieraudzījis Trocka grāmatu, viņš pirmo reizi ierunājas: — To jūs lasāt?

Atbildu: — Jā, inspektora kungs. Dieva dēļ, tas taču nebūs aizliegts?

Atbildes nav. Tas ir bijis pareizais piegājiens.

Tomēr viņš Trocki izšķirsta divas reizes. (Tāpēc, ka no visām grāmatām, kuras vedu līdzi, es būšu izvēlējies tieši šo autobiogrāfiju, lai tur noglabātu slepeno ziņu, vai ne?)

Taču Trocka grāmatā meklējumi ir neauglīgi.

Pēc grāmatām nāk kārta mazgāšanās piederumiem. Zobu pastas tūbiņai aizgriezni vaļā un atkal ciet. Ziepju trauciņu vaļā un atkal ciet. Elektriskajam skūšanās aparātam vajadzīgas divas minūtes. Tas ir ilgs laiks, bet es jau zinu, ka tas viss turpināsies vēl daudz ilgāk, taču nekādā ziņā nedrīkstu zaudēt pacietību, tāpēc skatos ārā pa mazo lodziņu. Katras kabīnes durvīs ir šāds lodziņš. Patiesībā tam priekšā ir jābūt aizkaram. Taču šeit aizkars nav pilnīgi aizvilkts.

Uz muitas slīdlentes patlaban tiek izkravāta atlidojušo pasažieru bagāža. Pie trim muitniekiem tur gaida daudz ļaužu. Viņi liek apkalpoti ļoti ātri. Tur atkal ir tas pāris ar diviem bērniem. Tā kā viņi visi joprojām smejas un ir tik jautri, es labāk skatos uz citu pusi. Tur gaitenis ved uz tumšu noliktavu. Pie ieejas redzu uzrakstu: Ieiet aizliegts! Aiz šā uzraksta pustumsā stāv kāds pārītis un skūpstās. Bet kā!

Šis ir apkampis sievieti ap pleciem, viņa viņu — ap vidukli. Tā šie abi tur stāv. Skūpsts ilgst nebeidzami. Viņš izskatās pa pirmo. Melni mati. Melnas acis. Garš. Slaids. Pelēks vilnas uzvalks. Kurpes ar smailiem purngaliem. Bārdiņa. Droši vien itālietis. Viņa ir mazāka, varbūt manā augumā, čērbusics smilškrāsas biksēs, smilškrāsas kurpēs ar zemiem papēžiem, smilškrāsas puloverā, ap kaklu vaļīgi apsiets lakats. Es nodomāju: smilškrāsa viņai piestāv, un viņa to zina. Dāmas augumam ir izcilas līnijas. Boy, o boy. Kā sacīkšu jahtai. Turklāt viņa vairs nav jauna. Noteikti jau pāri trīsdesmitiem.

Žēl , ka dāma valkā šādas brilles, es labprāt būtu redzējis viņas acis. Taču pagaidām redzu tikai pašauru seju ar ļoti gaišu ādu un uz kreisā vaigakaula melnu punktiņu, pilnīgas, sarkanas lūpas, smalki veidotu degunu, augstu pieri un zilganmelnus matus, kas mīkstā vilnī krīt viņai uz skausta.

Tagad viņa ar to puisi runā. Viņai ir brīnum skaisti zobi. Šis kaut ko pasaka, un viņa savelk muti kā uz raudāšanu. Tad viņa pārklāj viņu straujiem, īsiem skūpstiem, ātri, pavisam ātri — muti, vaigus.

plakstiņus. Ja šie abi zinātu, ka viņus kāds novēro! Tomēr viņi ir gluži labi paslēpušies, pie ieejas noliktavā. Viņa laikam ir gluži kā neprātīga šā dēļ. Kā viņa tuvojas! Tas satrauc, jau noskatoties vien!

— Iztukšojiet, lūdzu, kabatas! Izlicciet visu uz galda!

Tātad manu somu resnltis ir pārmeklējis. Tagad sāksies teātris ar kabatas portfeli, sērkociņu kastīti, cigarešu paciņu, kabatlakatiņu. Viņš tiešām izņem ārā visus sērkociņus un visas cigaretes un izkrata kabatlakatiņu. Es atkal skatos laukā pa lodziņu. Tic abi vēl arvien apkampjas. Tā nu gan ir sieviete…

—   Lūdzu, izģērbieties!

—   Labprāt.

Tas veicas ātri, jo es labi zinu, kā man jāģērbjas, kad braucu uz Vāciju. Pēc pusminūtes jau stāvu zeķēs un apakšbiksītēs resnīša priekšā, kurš omulīgi sāk pārlūkot drēbes. Viņš izvelk visas kabatas uz āru, iztausta jakas drānu un paskatās aiz flaneļa bikšu atlokiem. Varbūt tur ir paslēpta ūdeņraža bumba.

— Varat apsēsties.

—  Paldies, labāk pastāvēšu. — Labāk tāpēc, ka viņa atkal skūpsta to puisi.

— Jūs noteikti domājat, ka tā ir piesiešanās, Mansfelda kungs.

—  Nē, lūdzu, kāpēc gan! — Viņa glāsta puiša melnos matus un tur viņa galvu, saņēmusi abās rokās.

— Es tikai pildu savu pienākumu, ticiet man!

Tagad viņa skūpsta viņam roku. Vienreiz. Otru reizi. Trešo reizi. Tad piespiež šo roku sev pie vaiga. Mīlīši, šim nu gan ir cūkas laime! Tā nu reiz ir traka spindzele. Ja es varētu redzēt acis.

— Esmu tikai sīks ierēdnis. Ja likts pārmeklēt, tad man jāpārmeklē. Dienests paliek dienests. Man pret jums nav itin nekas.

Pretīgi, ka es tik ilgi vēroju šos abus. Es pagriežos atpakaļ un saku resnītim: — Man ari nav nekas pret jums, kungs…

— Kopenhofers.

—  Man vispār nav nekas pret jums, Kopenhofera kungs. Es zinu, ka jums jāpilda savs pienākums. Es te esmu ticis pārmeklēts jau visai bieži, tāpēc brīnos, ka nekad vēl neesmu jūs redzējis.

—   Es šeit strādāju tikai trīs nedēļas. Mani pārcēla šurp no Minhenes.

— Tad tāpēc! — Es novelku zeķes un dodu viņam. - Bet, kas ir ar manu tēvu, to jūs, protams, zināt. — Viņš apjucis pamāj ar galvu. Jauks vīrs, šis mazais resnītis. Kā nu viņš stāv un mulsi skatās zeķēs. — Es to neuztveru par piesiešanos. Ne jau par piesiešanos, kas vērsta pret mani. ŠI piesiešanās ir domāta manam tēvam. Lai viņš ciestu pašpārmetumus, tāpēc ka zina - viņa dēls katru reizi, kad atgriežas savā paša zemē, tiek izkratīts kā noziedznieks. Nav nekādas jēgas šiem kungiem šeit skaidrot, ka viņi balstās uz nepareiziem pieņēmumiem. Mans tēvs tāpēc nebūt necieš. Viņš par to nospļaujas. Viņš spļauj virsū visiem cilvēkiem. Pirmām kārtām jau man.

Kopenhofera kungs neizpratnē raugās mani.

Es jautāju: — Biksītes ari?

Viņš pakrata galvu un saviebjas.

— Bet ja es tikai uzmestu acis?

Nu es pieceļos, un viņš ātri man pavelk uz leju biksītes no mugurpuses un tad no priekšpuses un apskata, kas tur ir apskatāms.

— Varat atkal ģērbties ciet.

—  Pateicos, Kopenhofera kungs, — es saku un ņemu zeķes. Kāpēc gan es nevarētu būt laipns pret viņu? Ko gan viņš tur var darīt? Un tie puiši no pasu kontroles arī neko nevar, viņiem arī ir doti norādījumi.

Es saku: — Pasu kontrolētājiem arī ir doti norādījumi. Kā es jums jau skaidroju: ir jāvēršas pret manu tēvu, nevis pret mani. Tas būtu īsti pareizi un taisnīgi. Taču šeit balstās uz nepareiziem pieņēmumiem. Proti, uz tādiem, ka mans tēvs nevis spļauj man virsū, bet gan mīl mani.

— Tas, ko jūs sakāt, ir šausmīgi, Mansfelda kungs.

—  Es tikai stāstu patiesību. Vai jūs domājat - mans vecais ir tik pasists, ka viņš man vai kādam no saviem direktoriem, kurus viņš pastāvīgi izsauc pie sevis, dos līdzi materiālus, kas varētu jūs interesēt? Ja viņš būtu tāds muļķis, tad jau jūs toreiz būtu varējuši ietupināt viņu aiz restēm.

Kas ar mani notiek? Kāpēc es tik daudz pļāpāju? Un nevaru vien beigt! Nevaru vien beigt! *

—  Direktorus jūs arī katru reizi pārmeklējat, viņi pie tā ir pieraduši tāpat kā es. Vai jūs pēdējos septiņos gados esat atraduši kaut vienu vienīgu dokumentu, kaut vienu piezīmi uz mazas papīra lapiņas? Neko! Tās cūcības, ko mans vecais tur, Luksemburgā, sagudro, nekad uz papīra nenonāk! Tās viņa kungiem ir galvā, kad šie brauc atpakaļ. Bet jūs diemžēl nevarat pateikt: «Lūdzu, kungs, noņemiet tagad galvu!»

— Jūs tomēr dusmojaties uz mani.

—   Zvēru, ka ne! — Tagad esmu apģērbies un bāžu atkal visas mantas kabatās. To nav daudz. Es nekad nepiebāžu pilnas kabatas, kad braucu uz Vāciju. Citādi pārāk ilgi jākavējas. Tie abi joprojām ir tur. Tagad viņi sadevušies rokās un mēmi raugās viens otrā. Droši vien viņam drīz jāaizlido. Skaidrs, ka viņš lidos prom, ja ir tā apģērbies.

Un tā tālāk. Es patlaban bāžu savas cigaretes kabatā, kad dzirdu: — VerCna Lordas kundze, atkārtoju, VerCna Lordas kundze! Lūdzu, atnāciet uz izziņu biroju! Jums uz šejieni zvana.

Pa mazo lodziņu es redzu, kā sieviete ar milzīgajām saulesbrillēm satrūkstas. Izbailēs viņa stingi veras vīrietī, un viņš viņu apkampj. Viņa kaut ko saka. Viņš kaut ko saka. Viņa pakrata galvu. Skaistie zilgan- mclnie mati purinās šurp un turp.

— Verēna Lordas kundze… Verēna Lordas kundze… Jūs gaida pie telefona… Lūdzu, nāciet uz izziņu biroju!

Tagad vīrietis runā ar viņu lūdzoši. Ņem palīgā arī rokas. Noteikti viņš ir itālietis. Viņa cērt kāju pret grīdu.

Resnais muitnieks atver durvis.

— Nu tad laimīgi, Mansfelda kungs! Jūs varat iet. Un tiešām lūdzu: neņemiet ļaunā!

—  Jā, jā, — es attraucu un dodu vīrelim roku, bet vairs neskatos viņā. Es redzu tikai sievieti ar tumšajām brillēm. Ar ceļojuma somu rokā eju viņai garām, viņai un tam vīrietim. Tai pašā acumirklī viņa pagriežas un mēs saduramies.

— Pardon, — es saku.

Viņa manī paskatās, neko nesamanīdama, un tad aizskrien pa zāli projām. Vīrietis kavēdamies iet viņai nopakaļ. Vai viņš baidās? Tā liekas. Man arī būtu bail. Ja nu dāmu sauc pie telefona viņas vīra kungs?

Kāpēc šeit tā smaržo pēc maijpuķītēm?

Ak tā! Tās ir viņas smaržas Diorisimo. Tās es pazīstu. Priekšpēdējā internātā, no kura izlidoju, man bija viena tāda spindzele, tai tās patika. Es viņai tās vienmēr dāvināju. Nebūt neesmu skops. Tiešām ne. Taču šīs smaržas maksā veselu kapitālu, un aromāts ir tik gaisīgs, tas izgaist tik ātri, cik ātri es pats toreiz šās mazās spindzeles dēļ izlidoju laukā…

Diorisimo.

Verēna Lorda.

Man, starp citu, arī jāiet uz izziņu biroju. Gribu pajautāt, kā var aizbraukt uz Frīdheimu. Pa autostrādi, to es zinu. Bet tālāk?

— Hallo, nesēj!

— Lūdzu, kungs!

—Vai jūs būtu tik laipns un atvestu manu mašīnu no garāžas? Balts «Jaguārs».

— Vai jūs to novietojāt pie mums pirms aizlidošanas?

— Jā.

—  Vai varu palūgt dokumentus? Es tos viņam iedodu.

— Vai jums ir vēl vairāk bagāžas?

— Nē. Aizdedzes atslēga ir vietā.

— Tad es piebraukšu mašīnu tieši pie galvenās ieejas.

— Okei!

Iedams uz izziņu biroju, es apsteidzu skaisto, lēno melnmati. Viņš par kaut ko noraizējies, tas ir redzams.

Diorisimo. Vēl arvien jūtu šo smaržu. Garas kājas. Zilganmclni mati. Verēna Lorda. Tad es pēkšņi sajūtu dūrienu aknās. Pag, pag! Verēna Lorda… Verēna Lorda?

3

— Ļoti lūdzu atvainot šādu uzplīšanos…

Ir pagājušas desmit minūtes.

Es nometu savu mīksto, brūno ceļojumu somu «Jaguāra» sēdekļu aizmugurē un šai brīdī izdzirdu balsi. Tā ir zema smēķētājas balss, gandrīz aizsmakusi. Es pagriežos atpakaļ, un nu viņa stāv manā priekšā, un atkal ir jūtama maijpuķīšu smarža.

— Cienījamā kundze?

Es pieturos pie mašīnas, jo kaut kas tāds notiek tikai romānos, vai ne? Es domāju: ir nu gan sagadīšanās.

Verēna Lordas kundze stāv manā priekšā un kustina rokas, kā mazgādamās ar neredzamām ziepēm. Viņa ir tumši pietvīkusi un nezina, ko vēl sacīt. Tāpēc es jautāju: — Vai varu jums palīdzēt?

Muļķīgs jautājums! Vai citādi viņa būtu vērsusies pie manis? Ja šī dāma vēl ilgi manī tā skatīsies, tad man vajadzēs konjaku. Dubult- porciju. Kaut gan viņas acis nevar redzēt nemaz. Taču pietiek ar to, kas ir redzams.

— Jā, — viņa atbild savā rīkles balsī, kas jebkuru normālu vīrieti var padarīt traku, — man šķiet, ka varat man palīdzēt. Tas ir, ja jūs gribat… Es domāju… Ak Dievs, cik tas ir nepatīkami!

Tagad viņa atkal izskatās tā, it kā grasltos raudāt, — tāpat kā tad, kad tajā krēslainajā vietā pie ieejas muitas noliktavā apkampa savu puisi.

Nu pienāk klāt ari tas puisis. Pavisam lēnām. Tomēr nāk, jo viņš ir nopratis, ka dāma netiek ar savu problēmu galā. Man Šķiet, ka viņi» labprāt atdotu «Alfa Romeo» mašīnu par to, lai nebūtu ar mani jārunā. Tomēr viņam tas jādara. Jo dāma izskatās gluži bezpalīdzīga.

Tā nu šis skaistulis beidzot stāv manā priekšā. Runā ar itāliešu akcentu, bet tekoši: — Sinjor, šai dāmai ir ārkārtīgi jāsteidzas. Mēs taču pirms brīža visi bijām izziņu birojā, vai ne…

— Jā, — es atbildu.

—  … un es gaidīdams stāvēju jums blakus, kamēr cienījamā kundze runāja telefona kabīnē. — Tagad viņa vairs nenovērš no manis acis. Kāpēc man rokas kļūst miklas? Tas taču ir idiotiski! Nemaz nav idiotiski. Protams, man ir bijis jau kāds ducis svilpastīšu. Bet tāda… nē, tāda vēl ne! Viņas vaigi ir nobāluši un krūtis ātri cilājas. Viņš runā joprojām, it kā būtu gids vai arī skaidrotu man, kā jāspēlē pokers.

—  Tā kā es stāvēju jums blakus — scusi, signorē,1 — es nevarēju nedzirdēt, kā jaunkundze aiz lodziņa stāstīja jums ceļu uz Frīdhcimu.

— Jā, man uz turieni jābrauc.

— Cienījamajai kundzei arī jātiek uzturieni. — Nu, vecīt, tas puisis gan izskatās labi! Es gribētu kaut reizi tā izskatīties. Kaut divas dienas. Kaut vienu. Kaut vai uz pusi tik labi! Tad es jau būtu tā iztērējis savus spēkus, ka varētu likties slimnīcā. Tas puisis un šī dāma ļoti labi sader kopā. Šķiet, ka tā bieži gadās ar cilvēkiem, kuri nedrīkst kopā būt un nekad kopā nepaliks.

Tomēr viņš viņu skūpstīja. Un kāda man tur daļa? Taču vai zināt ko? Tas manī iesveļ neprātīgu greizsirdību.

Tāpēc es skatos uz viņa spalvainajām olīvkrāsas džentlmeņa rokām tik ilgi, līdz viņš tās aizliek aiz muguras, un dīvaini — lai pašā mirklī pazūd mana greizsirdība.

Nu, ko tad?

Reiz man bija tāda — četrdesmit vienu gadu veca, un, kad mani izmeta no internāta un es šai pateicu, ka tāpēc nevaru vairs ar viņu tikt ies, viņa sāka histēriski raudāt. Nu jā, bet on the other hand:1 Verēna Lorda. Verēna Lorda!

No šā runasveida ar muļķīgajiem angļu valodas iestarpinājumiem man arī beidzot jātiek vaļā.

Šis saka: — Dāmai iespējami ātrāk jānokļūst Frīdheimā, bet viņai nav mašīnas.

— Kā tad viņa tika šurp?

Viņa saķer vīrieti aiz rokas un saka kā cilvēks, kas jūt, ka tūlīt kritīs nesamaņā: — Es jūs lūdzu, izbeidziet! Tas viss taču ir neprāts.

Jūs. Jūs! Protams, viņai jāsaka «jūs», ja šis ir viņas mīļākais. Vai viņai varbūt manā acu priekšā jākrīt viņam ap kaklu?

Vai jūs zināt, kā ir, ja cilvēkam sievietē patīk viss, viss, viss? Ja viņa var teikt un darīt, ko vien grib, bet jūs esat kā sajucis aiz ilgām un iekāres? Un ja jūs šo sievieti pat nemaz nepazīstat? Man tā reiz gadījās ātrvilcienā. Taču tad tur bija arī viņas vīrs, un viņi izkāpa Karlsruē. Toreiz es vairākas naktis nevarēju gulēt. Tagad tas ar mani notiek otru reizi.

Turklāt tā ir Verēna Lorda. Tieši viņa. Ja viņa zinātu! Protams, ka drīz viņai tas jāuzzina. To nevarēs noslēpt. No visām pasaules sievietēm tieši Verēna Lorda. Kas gan nenotiek… Cik viņai skaistas rokas! Labās rokas vidējā pirkstā platīna ietvarā ir smaragds un tam ap*kārt briljanti, bet pie plaukstas locītavas aproce ar briljantiem un smaragdiem. Dārgakmeņi gredzenā un aprocē ir viens komplekts, tātad īsti! Dārglietas es pazīstu. Mans vecais, tas cūka, tās pērk vairumā. Kapitāla ieguldījums. Kad viņš ko pērk, viņu konsultē izcili Amsterdamas speciālisti. Es pāris reižu biju klāt un klausījos. Tāpēc es kaut ko saprotu. Man neviens neko neiestāstīs. Tātad tam akmentiņam, kas viņai uz pirksta, ir kādi pieci karāti, un, ja aproce nav pa draugam nopirkta par simt piecdesmit tūkstošiem, lai tad neviens netic, ka, lasot Kārli Marksu, mani sāka kratīt drudzis, bet, lasīdams marķīzu dc Sadu, es no žāvāšanās dabūju krampjus.

Puisis ar vienu roku apskauj dāmu. (Kāpēc gan viņa pie biksēm un pulovera valkā tādus spīguļus? Varbūt vina nāk no kāda pagrabiņa? No tādiem nāk visskaistākās! Nē. Blēņas. Šī dāma nenāk no pagraba. Šī dāma nāk no tādas pasaules… no tādas pasaules, kur cilvēks ir tik brīvs, tik drošs, ka neraizējas par to, ko teiks citi, un var nēsāt visvērtīgākās rotaslietas arī tad, ja staigā apkārt biksēs un puloverā. Tagad es zinu, kādā pasaulē Verēna mita, kad vēl nebija Lorda kundze. Toreiz es to vēl nezināju.)

Puisis, turēdams roku dāmai ap pleciem, smejas gardi, priecīgi un brīvi un saka viņai: — Acumirkli, lūdzu, jā? Jūs nedrīkstat zaudēt savaldīšanos. — Un man: — Dāma atbrauca šurp manā mašīnā. Viņa mani pavadīja. Es lidošu uz Romu. Viņa, protams, varētu braukt ar taksometru. Vai arī ar manu mašīnu. Taču tas nav svarīgākais.

- Kas tad?

— Svarīgākais ir tas, ka dāmai ātri jānokļūst Frīdheimā. Tik ātri, cik vien iespējams. Kad es redzēju, ka jums ir «Jaguārs», man radās ideja palūgt, lai jūs paņemat šo dāmu līdzi. Ko jūsu mašīna spēj?

— Nu, līdz divi simti divdesmit kilometriem es varēšu uzdzīt.

— Un jūs ņemsit sinjoru līdzi?

— Labprāt.

— Brīnišķīgi! — Tagad viņš savas spalvainās rokas atkal noņem no muguras, saberzē tās un čukst viņai kaut ko ausī, ir saklausāmas tikai teikuma beigas: «…kamēr viņš tiks ārā no Frankfurtes, tu jau sen būsi augšā Frīdheimā.»

Vārdiņu «tu» viņš atkal nočukstēja klusāk, taču ne pietiekami klusu. Kurš gan ir tas, kas tiks no Frankfurtes ārā tikai tad, kad mēs jau sen būsim augšā Frīdheimā? Ko gan jūs, mazie gariņi, domājat?

Nesaprotu, kāpēc pēkšņi esmu kļuvis tik sentimentāls. Vai šī varbūt būs mana mīlestība? Nu, lai! Tāpēc es bezkaunīgi saku: - Ja cienījamajai kundzei jātiek mājās pirms laulātā drauga ierašanās…

Viņa nobāl vēl vairāk, veras manī un murmina: — Pirms vīra…

— Varbūt arī pirms brālīša. Kā gan to tik noteikti var zināt? — Tā es runāju vienmēr, kad esmu sentimentāli noskaņots. Kāpēc gan tā daru?

—  Paklausieties, — viņa saka, — es jūs nepazīstu. Jūs bijāt tik laipns, ka solījāties ņemt mani līdzi. Taču šādos apstākļos es nekādā ziņā negribu un nevaru…

Puisis viņai viegli piebiksta. Tad viņa apklust. Mēs ar šo džentlmeni esam vienisprātis. Es saku: - Skaidrs. Saprotu labi. Sevišķi labi. Esmu aizvainojis jūsu jūtas. Tūkstošreiz lūdzu piedošanu, Lordas kundze.

— Jums ir zināms mans uzvārds?

— Ne tikai uzvārds.

— Ko tas nozīmē?

— Par to vēlāk. Tagad braucam!

— Es nekāpšu iekšā, iekams jūs man nepaskaidrosit, ko tas nozīmē!

—  Jums jābrauc viņam līdzi, — saka patīkamais bārdainis. — Tas jums jādara.

— Man arī tā šķiet, — es piebilstu.

— Kā es varu zināt, ka jūs neesat izspiedējs? — viņa čukst.

—  Nekā. — Vēl esmu visai liels savā garā. Viss pamazām sāk izvērsties franču bulvāru komēdijā.

Tas tips panāk uz priekšu, satver mani aiz jakas un klusām saka: — Es jūs brīdinu. Ja gribat izmantot situāciju, tad lai Dievs jums žēlīgs! Es jūs atradīšu, lai kur arī būsit ielīdis, un tad…

— Nemaz, — es saku.

—  Kas — nemaz?

—  Laidiet vaļā manu smuko jaku! Tas man nemaz nepatīk. Tomēr esmu pārrēķinājies. Šis nelaiž vis vaļā, tikai smīn bārdā, un viņa acīs iezibas viltība, kad viņš saka: — Man ir vienalga, kas jums patīk un kas ne, Mansfelda kungs.

—  Mansfelds? — viņa iesaucas. Nu es atkal esmu melns un maziņš.

— Mansfelds? — viņa atkal jautā.

—  Pie izziņu biroja viņš nosauca savu vārdu, sinjora. Viņa papiņš ir pazīstamais… Mansfelds.

— Mansfelds? — viņa atkārto. Ak, mans tēvs, šis suns!

—  Mansfelda kungam jās varat uzticēties, — smukulls saka. — Viņš ir džentlmenis. Cilvēks, kam tāds papucis, nevar būt nekas cits kā tikai džentlmenis.

Suns, nolādētais suns, — mans tēvs! Viņa dēļ jācieš visādi pazemojumi. Ļaunākie ir tie, kas tev liek sev teikt: tu tur neko nevari līdzēt — to visu tev ir ievārījis cits. Taču tas ir vienalga. Tev jātur mute. Tāpēc es tikai pasaku: — Četras minūtes jau ir pagājušas.

Smukulis tagad maigi noskūpsta dāmai roku, paveras viņā ar miklām guļamistabas acīm un saka: — Mansfelda kungam ir taisnība. Četras minūtes jau esam zaudējuši. — Un man: — Es jums pateicos.

—   Tas man dara prieku, ka varu nogādāt cienījamo kundzi uz Frīdheimu, — es saku un eju jau «Jaguāram» apkārt.

Viņš paklanās — ne visai zemu! — un uzsauc: — Ardievu, sinjora! Liels paldies par pavadīšanu!

Viņa atbild tik nomāktā balsī, ka es tikko varu saprast (cerams, ka viņa man nepicraudās pilnu mašīnu!): — Lai jums laimīgs lidojums! Atgriezieties vesels!

—  Protams, — viņš atbild, atvērdams mašīnas durvis dāmas pusē un ar maigu noteiktību (ak, cik maigu!) iebīdīdams viņu sēdeklī blakus man, — avanti, avanti, carina

Pēkšņi es pamanu, ka viņa roka, kas tur atvērtas durvis, — ka šī spalvainā olīvkrāsas roka dreb. Ak tā.

Paskat tikai!

Šis kungs arī ir tikai cilvēks.

Un man ir radušies kompleksi kopš tā notikuma ar tēvu, kad… Nedomāšu par to. Viens mierinājums man tagad ir, — ka citiem cilvēkiem arī ir nervi. Un esmu iemācījies arī ko jaunu: ja cilvēkam ir pavisam draņķīgi ap dūšu, tad jābūt nelokāmi tough. Bet man — man ir pavisam draņķīgi ap dūšu jau septiņus gadus.

' Brauciet, brauciet, dārgā! (ft.)

Un tough (lai ikviens mani pareizi saprastu) pCc profesora Edmunda Klata 1951. gadā izdotās Langenšeita vārdnīcas, kurā ietverti arī amerikāņu sarunvalodas vārdi, nozīmē — ciets, sīksts; pretīgs. Varat pārbaudīt paši. 475. lappusē kreisā sleja. Tur ir arī piemērs: tough guy — lecīgs puisis,5/. Apzīmējums.?/, nozīmē «slengs».

Okay, tough guy, es sev saku. Go ahead, tough guy!' Tev blakus sēž Verēnas kundze. Iedarbini motoru, tough guy, un nospied gāzes pedāli līdz grīdai tā, ka motors sāk kaukt.

4

Ieslēgt ātrumu. Atlaist sajūgu. Dāma atkrīt sēdeklī, kad «Jaguārs» traucas uz priekšu un mēs metam līkumu ap stāvvietas laukumu. Te man vēl jāuzmanās, te ir bariem pogaino. Es paskatos aizmugures spogulī un saku: — Jūsu draugs jums māj.

Atbildes nav.

Viņa sēž nekustīgi.

Es nevarēju lāgā saprast, ko šis viņai beigās čukstēja ausī, taču liekas, kas tas dāmu nav visai iepriecinājis. Viņa sēž tā, it kā sēžot būtu mirusi tai mirklī, kad iekoda sev apakšlūpā.

Un kādā apakšlūpā!

Man šķiet, ka skaistāku sievieti nekad vēl neesmu redzējis. Nekad vēl.

Es saku — sieviete. Nesaku — meitene.

Apzināti.

Manuprāt, man te kaut kas jāpaskaidro, jo es nezinu, vai jums tas ir zināms. Ar mums, zēniem un meitenēm, ar visiem šiem tīņiem un divdesmitgadīgajiem ir tā: meitenēm zēni šķiet par dumjiem un zēniem atkal meitenes. It īpaši jau meitenēm nepatīk ielaisties ar sava vecuma zēniem. (Un pamatoti.) Tāpēc viņas meklē vecākus. Tādus — ap trīsdesmit pieciem gadiem, tie patlaban ir cenā. Tic pat nezina, ko ar visām tām sešpadsmitgadīgajām iesāki! Neliek lāgā galā. Neiespējami. Kā šīs līp klāl! Skaidrs, to es varu saprast. Tiem vīriem ir nauda. Viņi ir uzmanīgi. Pie tādiem meičas var juslies drošībā. Es vēl labi atceros, kāds pats biju astoņpadsmit gados. Boy, o boy, kā es toreiz izdarījos, to jau arī varēja paciest tikai tās piecpadsmitgadīgās skuķes. Kā lempīgs lācis. Pa īstam es to lietu iemācījos tikai ar jau minēto četrdesmit vienu gadu veco dāmu.

' Viss kartībā, lecīgais puisi. Turpini tādā pašā garā. lecīgais puisi! (Augi)

Redziet, šodienas meitenes droši vien jau kopš dzimšanas apjēdz, ka ar saviem līdzaudžiem ir tīrās mokas. Tāpēc viņas met acis uz vecākiem kungiem. Tic prot ķerties pie lietas. Theyknow how\ Meičas taču galu galā arī ir cilvēki, arī grib gūt no tā savu prieciņu. Un ja, neraugoties uz visu, kaut kas notiek, tad tādam pieaugušam vīrietim vienmēr ir kādi sakari, vai ne? Bet zeņķis tikai sāks lūgties, lai Dievs novērš, vai arī skries pie mammas sūdzēt grēkus.

Tagad jūs varbūt saprotat arī manu nervozitāti. Patlaban, sēdēdams pie stūres un braukdams augšā uz autostrādes Frankfurtes krustojumu, es tiešām nervozēju. Ne jau nu tiktāl, ka piere kļūtu slapja. Tomēr nervozēju, to es atzīstu. Pie tā ir vainīga Verēnas kundze. Man nemitīgi uz viņu jāskatās. Es lūkojos atpakaļskata spogulī.

Švītīgais itālietis noraugās mums pakaļ, parausta plecus un ieiet lidostas ēkā.

— Tagad viņš vairs nemāj, — es saku.

Atkal nekādas atbildes.

No sāniem es vismaz varu redzēt kādu mazumiņu no viņas acīm, par spīti nolādētajām brillēm. Man šķiet, ka šīs acis ir melnas. Nāsis dreb. Rokas trīc. Es redzu, ka viņai atnācis vaļā rokassprādzes slēdzis, tāds mazs platīna knibulis. Taču es nevaru to viņai pateikt. Varu tikai

raudzīties vinā.

»

Skaista. Skaista. Cik skaista viņa ir! Itin visā. Augums. Stāja. Mati. Man šķiet, ja izvilktu tiem cauri ar suku, tie sprakšķētu. Un ja pabužinātu tos ar rokām…

Nolādēts — cik tur trūka! Uzbraucot uz autostrādes, nepamanīju apstāšanās zīmi. Gandrīz vai ietriecos tajā «Kadijakā». Ja tas braucējs nebūtu strauji pagriezis stūri… Tā nevar. Ja laižu vaļā, cik jaudas, tad man jāskatās uz priekšu, nevis vienmēr sāņus, uz viņu. Es saku: — Atvainojiet!

Viņa savā smēķētājas balsī atjautā: — Ko?

— Ak, nekas sevišķs. Mēs tikai abi nupat par mata tiesu izglābāmies no nāves.

Vai domājat, ka dāma uz to kaut ko atbildēja?

Ne vārda, ne pušplēsta vārda.

Autoceļa mūsu pusē, pa kuru braucam uz ziemeļiem, augšā Taunusā, satiksme nav dzīva. Pretējā pusē tie, kas brauc Kaselcs — Frankfurtes virzienā, blīvējas cieši blakus un ar priekšgalu bāžas priekšējai mašīnai pie izplūdes. Skaidrs. Ir svētdienas pēcpusdiena. Visa pilsēta atgriežas no izbraukumiem. Papuēi. Mammas. Bērneļi. Rīkojuši mežā pikniku. Lasījuši zarus ar krāsainām lapām. Tagad ģimenes sēž mašīnās laimīgas, nogurušas, čimene — jau šo vārdu dzirdot vien…

Es braucu mūsu pusē pa kreiso celiņu. Ko gan es darīšu uz labējā? Ātruma mērītāja šautra jau tuvojas 160.

Reizi pa reizei, protams, arī uz mana celiņa parādās kāda steidzīga mašīna. Piemēram, tur tas resnais, zilais kapteinis. Viņš negriežas un negriežas pa labi. Nekas cits neatliek kā piebraukt pavisam tuvu un taurēt.

Nu, mazais, kāpēc gan šāds sašutums?

Pie stūres sēdošais zellis krata dūri un notaurē man nopakaļ. Neskaisties nu, vecais! Ja dāmai jāsteidzas…

Un šī droši vien ir dāma!

Mēs braucam pa autostrādi noteikti jau kādas trīs minūtes, un tikai tagad viņa ierunājas: — Man tas būtu vienalga.

— Kas, lūdzu?

— Ja es tagad būtu pagalam.

— Jā, jā, — es nosaku.

— Nopietni, — viņa apstiprina.

— Es jau arī nopietni teicu «jā, jā».

Pēkšņi viņas zods pastiepjas uz priekšu un balsī ieskanas it kā aizturētas raudas. — Man ir viss vienalga. Viss uz pasaules. Man viss riebjas.

—   Nu, nu, nu, — es saku un pametu skatienu (morāliskā bruņojuma līdzeklis) uz piecu karātu dārgakmeni un uz aproci ar smaragdiem un briljantiem.

—  Ak tas, — viņa saka, — tās mantiņas. Vai jums šķiet, ka tas vien var darīt laimīgu?

—  Bravo! Nu jau mēs darbojamies kā skaistā vācu filmā, — es iesaucos. — Metiet taču tos mēslus ārā pa logu! Aproce jau ir vaļā. Pietiek ar vienu vēzienu.

Diemžēl viņa manī neklausās. Un rokassprādze paliek vaļā. Toreiz viņai vajadzēja klausīties un aiztaisīt mazo platīna knibuli. Tad daudz kas būtu noticis citādi. Varbūt viss.

To es tagad tā jauki esmu uzrakstījis. Pēc tam mēs vienmēr esam gudri. Bet tajā brīdī, kad jādara…

Es arī vairs nedomāju par vaļā atnākušo slēdzi. Šī dāma mani pēkšņi kaitina. Tomēr nākusi no pagrabstāva. Tādas blēņas var runāt tikai tāds, kas nācis no pagrabstāva. Nauda vien laimi nenes. Zinām jau gan… Nu nāk vēl labāks sakāmais: — Jūs esat ļoti jauns, Mansfelda kungs.

—  Tiesa gan, cienījamā kundze, — es atbildu, — tiešām esmu vēl ļoti jauns. Taču tieši tāpēc es jūs lūdzu mazliet padomāt par manu tik jauno dzīvību. Jo man vēl viss nav gluži vienalga. — Mākslīga pauze. — Un jums, protams, arī ne.

— Tomēr!

— Un tāpēc, ka jums viss ir tik vienaldzīgs, jums noteikti jātiek uz Frīdheimu, cik vien iespējams ātri.

Tad viņa izdara kaut ko tādu, kas mani no tiesas apstulbina. Viņa uzliek savu kreiso roku uz manas labās, un viņējā ir vēsa, bet mana — karsta…

Šī roka. Šī roka. Man šķiet, ka ilgi es to neizturēšu.

Viņa saka: — Jums ir taisnība. Es runāju muļķības.

Es atbildu: — Jums ir brīnišķīgas rokas.

Tūlīt viņa roku noņem. Paldies Dievam! To es arī gribēju. Tāpēc tā teicu. Kā gan citādi lai cilvēks mierīgi notur uz ceļa mašīnu ar 170 kilometru ātrumu? Jau tā ir nolādēti grūti. Viņa sēž man cieši blakus. Mašīna ir tik šaura, tik maza, tik zema. Es saožu nevien viņas parfīmu. Es jūtu arī viņas ādas, pūdera un grima smaržu. Starp citu, tai jābūt labai lūpu krāsai, ko viņa lieto. Nemaz nav izplūdusi.

180. 185. 190.

— Kāda gan man laime! — viņa pēkšņi aizsmakušā balsī iesaucas.

— Jūs domājat — tāpēc, ka ceļš nav pārpildīts?

— Nē.

— Kas tad?

— Es domāju — tāpēc ka jums arī jābrauc uz Frīdheimu.

Laime?

Ko gan šajā gadījumā nozīmē laime, cienījamā kundze?

Ja jūs būtu teikusi, ka jums jātiek uz Heidelbergu, es jūs vestu uz Heidclbergu. Vai arī uz Diseldorfu. Vai uz Konstantinopoli. Es jūs vestu jebkur. Jo dāmas tā starp trīsdesmit un četrdesmit — tas ir man piemērotais vecums.

Tagad man kaut kas jāpasaka. Trīs lietas. Ir pēdējais laiks. Pirmkārt: es šo stāstu, protams, varētu uzrakstīt arī citādi. Ne jau nu gluži kā Tomass Manns, tomēr klasiskākā vācu valodā un garākiem teikumiem. Es to noteikti varētu! Atklāšu jums, ka tā es arī iesāku, tāda bija pirmā redakcija! Garāki teikumi. Nekādu spēcīgu izteicienu. Vairāk sīrupa. Bez šīs neiecietības. Vai zināt ko? Pēc divdesmit lappusēm es pamanīju, ka tā būs šķidra zupiņa.

Varu jums arī paskaidrot, kāpēc. Esmu izlaidies pusaudzis. Tieši tāds, kāds notēlots grāmatās (kuras sarakstījuši daudz smalkākie pieaugušie): slinks, rupjš, nevīžīgs. Zinu visu labāk. Esmu iepazinis katru jaunu grāmatu, katru jaunu plati, katru jaunu orķestri. Un tas viss mani garlaiko, garlaiko, garlaiko līdz nāvei. (Kā jau jūs včlrciz un vēlreiz, un vCIreiz varat izlasīt Sagānas darbos.) Esmu nenovērtējams paraugs. Es nevienam neprotu palīdzēt, un, ja prastu, tad tikpat to nedarītu. Tiklīdz es un man līdzīgie kļūs pieauguši, lai tad Dievs visiem ir žēlīgs! Jo mūsu paaudze aizlaidīs pasauli bojā, nebaidieties! (Tā taču jūs domājat — jūs, skaistā lasītāja, un jūs, asprātīgais lasītāj. Jūs taču esat par to pārliecināti.) Savukārt mēs, izlaidušies pusaudži, visai baidāmies, ka jūs to vēl pagūsit izdarīt vieni paši. Nu, netēlojiet jau nu tūlīt dusmīgus večus! Nebija ļauni domāts. Tikai godīgi pateikts. Vakar Alžīrijā bija astoņdesmit septiņi nogalinātie. Nav nemaz slikti sestdienai, vai ne?

Redziet, — es, protams, arī labāk vēlētos būt gudrs un vieds un vēlētos spēt rakstīt kā Tomass Manns. Taču tagad ir beigas un āmen! Esmu izlaidies pusaudzis, to man pietiekami bieži ir teikuši, bet šāds pusaudzis, ja viņš grib, lai viņu saprot, var rakstīt tikai kā tāds pusaudzis. Un es gribu, lai jūs mani saprotat, lai apjēdzat katru vārdu. Jo man ir bijis tāds pārdzīvojums, kas man ir ķēries pie sirds vairāk nekā viss cits, kas man dzīvē gadījies. Un tas ir - jums par to nāks smiekli — mīlas pārdzīvojums.

Nē. Lūdzu. Lūdzu, nesmejieties!

Es jums pateicos. Un tagad taču jūs to atzīstat par pareizu, — nu, manu stilu, vai ne?

Otrkārt: tajās 46 lappusēs, kuras līdz šim esmu uzrakstījis, es atkal un atkal nolādēju savu veco. Un saucu viņu par cūku, par noziedznieku, par nelieti. Tagad pateikšu vēl arī, ka novēlu, lai viņam ieperinās vēzis, viņam un jaukajai Licijas tantei. Jūs to visu lasāt. Un tagad ir divas iespējas. Vai nu jūs domājat: tas ir pretīgi. Tas puisis ir pretīgs. Šis stāsts ir pretīgs. Vai arī domājat: ja viņš savu tēvu tiešām tā nīst, tad lai beidzot arī pasaka, kāpēc. Skaidri un gaiši. Lai mēs varētu izšķirt, vai viņam ir taisnība, vai viņam tikai ir novirzes.

Apgalvoju jums, ka man nav noviržu. Un jūs atzīsit, ka man ir taisnība, ja uzzināsit, ko mans tēvs ir izdarījis. Taču es to nevaru uzrakstīt. Goda vārds, ne. Es jau mēģināju. Bet nekas neiznāk. Tad es vai nu sāku kaukt, vai arī pietempjos. Jo tas, par ko manu tēvu apsūdz tiesas, vēl nav viss. Ir vēl kaut kas. Daudz vairāk. Kad mēs kādu laiku jau pazināmies, Verēna man jautāja, ko mans vecais ir noziedzies un kāpēc es viņu tā ienīstu. Un viņai, redziet, viņai es to varēju izstāstīt. Tad es arī kaucu. Taču es spēju Verēnai visu pateikt, visu netīro patiesību.

Šī ir mana pirmā grāmata, un darbs man vedas ļoti grūti. Tāpēc es jūs lūdzu: dodiet man vēl laiku — laiku, kamēr nonākšu līdz tai vietai, kur Verēna man to jautā. Jo tad man būs vieglāk to pateikt. Jo tad man vajadzēs tikai notēlot ainu un uzrakstīt, ko toreiz teica viņa un ko es. Tad es, tā sakot, būšu trešais, kas tieši nepiedalās. Tad es to spēšu, par to esmu drošs. Tātad jūs vēl pacietīsi (ies? Mazliet? Jā?

Es jums pateicos.

Un beidzot esam nonākuši pie trešā punkta, — laika.

Pirmajā redakcijā es visu skaisti rakstīju pagātnē. Atbilstoši tradīcijai. Viņa bija skaistākā sieviete, kādu es jebkad biju redzējis. Viņa uzlika savu roku uz manējās. Un tā tālāk, jūs jau saprotat. Jā, bet tā es viscaur nevaru! Jau pirmajā redakcijā pastāvīgi pārgāju uz tagadni. Neapzināti. Es to vienmēr pamanīju tikai tad, kad izņēmu lapu no rakstāmmašīnas un pārlasīju.

Tas nav iespējams. Es nevaru rakstīt pagātnē par to, kas ir mana dzīvība, mana elpa, viss, kas man pieder, ko gribu paturēt un par ko cīnos. Jo tas, par ko gribu stāstīt, taču ir mana tagadne! Es esmu tajā iekšā. Man tur jāpaliek. Tā diena, Jcad es Verēnu pirmo reizi redzēju, man vēl tāpat ir tagadne kā šis brīdis, kad es rakstu «s» vārdā «šis». Man viss ir tagadne. Viss, kas noticis kopš tās svētdienas pēcpusdienas. Es nonāvētos — nē, tas ir pārāk cēls, pārāk smalks vārds, tādu nevar lietot izlaidies pusaudzis, lai tas paliek smalkajiem, lielajiem rakstītājiem, — tātad: es padarītu sev galu, ja šī tagadne kādreiz kļūtu par pagātni. Es zinu: tā nekļūs par pagātni, kamēr pastāvēs mūsu mīla. Tāpēc atļaujiet man turpināt rakstīšanu tagadnē, kaut vai māņticības pēc.

Jā?

Pateicos jums vēlreiz.

195. 200. 205.

— Nu, — es saku, — ko es jums solīju? — Un riskēju pamest skatienu. — Ja ceļš neietu tik stāvi kalnup, es uzdzītu līdz220. — Viņa mani noskata. Un pirmo reizi pasmaida. Ja es tikai varētu redzēt viņas acis! Tās vēl arvien aizsedz tumšās brilles. Taču šis smaids ir brīnišķīgs. Vai zināt, kad man bija četrpadsmit gadu, mēs no internātskolas, kurā es toreiz mācījos, devāmies ceļojumā uz Cūgšpici'. (Tūlīt pēc tam es izlidoju no internāta, but that is anotherstory2 , kā saka Kiplings.) Kalnu būdā mani toreiz viens pamodināja pulksten trijos, lai es redzētu saullēktu. Vispirms es viņam iespēru. Taču vēlāk, kad noskatījos, kā saule lec, es viņam atvainojos un pateicos. Un tad es vairākus gadus domāju: šis saullēkts bija skaistākais, ko tu jebkad varētu piedzīvot. Tā es domāju līdz šai dienai,goddammit\ līdz šim brīdim. Tagad es tā vairs nedomāju. Verēnas Lordas smaids ir skaistāks par miljonu saullēktu!

Ka mēs esam ciniski un uzpūtīgi, ka mūžam garlaikojamies un ar pretīgumu raugāmies uz visu un visiem, — šo tērgāšanu es pamazām vairs nespēju klausīties. Šis valodas ir palaiduši pāris literātu un nopelnījuši ar to kaudzi naudas. Bravo, to es viņiem novēlu, bet kas gan te īsti notiek? Kurš tad ticēja Hitleram, kurš kliedza «heil!», uzbruka puspasaulei un ar gāzi nogalināja sešus miljonus jūdu, bet šodien neko no tā vairs nevar atcerēties? Kuri tic bija? Mēs ne!

Padomājiet taču reiz!

Tātad — ka viņi to būtu darījuši, tas ir, — padomājuši, to mūsu vecākiem tiešām nevar pārmest. Ticējuši viņi ir, jā, to gan. Mazliet par daudz viņi ir ticējuši, mūsu senči. To viņi mums jau ilgi stāsta. Mēs jau arī ticam, ka viņi ir ticējuši. Diemžēl viņi ir par maz domājuši. Mazliet par maz padomājuši. Mazliet mazāk ticēt un mazliet vairāk domāt — tā būtu bijis labāk. Tāpēc viņi mūs nevar ciest. Tāpēc ka mums, bezkaunīgajiem pusaudžiem, tas viss ir otrādi. Mēs visai maz ticam tām pasaciņām, ko viņi mums stāsta, bet iemesls ir tas, ka mēs mazliet vairāk domājam. Protams, ne jau visi. Taču tie, kuri nedomā, vismaz arī netic. Man šķiet, ka tas jau ir milzīgs progress! Un man arī joprojām labāk patīk tas, ka viņi dejo tvistu, valkā ādas jakas un saviem mopēdiem noņem trokšņa slāpētājus, nekā tas, ka viņi brīvprātīgi, ar mūziku stātos armijā un asarām acīs klausītos, kad spēlē himnu vai runā par Langemarku. No visiem puišiem, kurus es pazīstu, un to ir krietns daudzums, neviens nav brīvprātīgi gājis armijā! Katrs tikai tad, ja tas bijis jādara. Un jums vajadzēja dzirdēt, ko viņi pirms tam teica. Skaidrs, ka arī mūsu vidū ir idioti. Kur gan tādu nav? Taču es jums saku: vairākums tomēr domā mazliet vairāk, nekā domāja viņu vecāki.

Es — es ari esmu padomājis.

Esmu domājis, kopš viņa sēž man blakus. Visu ceļu, braucot augšā Taunusā. Sānceļš uzSvalbahu. Sānceļš uz Veiskirheni. Es domāju, vai man izdosies nogāzt viņu augšpēdus. Man šķiet, ka tās ir dabiskas domas. Ja esat normāls vīrietis, tad atzīsit, ka man ir taisnība. Viņa ir tik skaista. Viņa krāpj savu vīru. Ar to itālieti. Kas zina, ar ko vēl? Kāpēc tad ne ar mani arī? Kad bijām garām Badhomburgas ceļam, notika kaut kas jocīgs. Kaut kas tāds, kas ar mani atgadās visai reti: es sakautrējos. Pats no sevis. Par to, ko biju domājis. Kaut gan tas, protams, bija vienīgais prātīgais, ko varēju darīt. Ko lai iesāku?

Es nokaunējos. Man šķiet, tas notika tai brīdī, kad iemīlējos viņā. Aiz Badhomburgas ceļa… Tad es viņai teicu: — Lakatu, kuru turat rokā, labāk apsieniet ap galvu!

— Kāpēc?

—  Ja jūsu vīrs jau atrodas uz autostrādes un mēs viņu tagad apdzīsim, tad iespējams, ka viņš jūs pazīs pat ar brillēm. Taču ar lakatu neviens jūs nepazīs. Un skatieties vienmēr mazliet uz manu pusi!

Viņa tumši pietvīkst, un viņas lūpas mēmi kastas, bet viņa paņem lakatu, apsien ap matiem un pavelk uz priekšu, tā ka neviens, kas skatās no labās puses, nevar redzēt viņas seju.

— Okei, — es saku.

Cik jauks rudens! Kokiem ceļmalā ir sarkanas, dzeltenas un brūnas lapas, un visam pāri vēl spīd saule, tikai tāle jau tīta zilā dūmakā. Mēs braucam cauri zelta mežam. Tik skaists. Tik skaists. Taču ēnas jau kļūst garākas…

Tagad viņa pa pusei ir pagriezusies pret mani, bet es esmu uzdzinis ātrumu līdz 210, un man jāskatās uz priekšu. Visa mašīna dreb, un šosejas baltā vidussvītra traucas man pretī.

— Pie lidostas jūs teicāt, ka zināt ne tikai, kā mani sauc, bet kaut ko vairāk.

— Pareizi, — es atbildu.

— Ko jūs zināt?

—Jūs esat Frankfurtes baņķiera Manfrēda Lorda sieva. Jūsu vīram ir kopīgi darījumi ar manu tēvu. Es jūsu vīru nepazīstu. Toties pazīstu savu tēvu. Tie nevar būt nekādi solīdie darījumi.

— Daudziem cilvēkiem ir uzvārds Lords. Man nebūt nav jābūt šā baņķiera sievai, Mansfelda kungs.

— Tomēr jūs tā esat.

— Jā.

— Jums ir ārlaulības bērns.

—   Tēvs nomira, kad bērns vēl nebija piedzimis. Mēs būtu apprecējušies.

— Protams, — es saku un domāju: kas gan tu biji agrāk? Bārdāma? Nē! Sekretāre? Nē! Cilvēkus es jau mazliet pazīstu. Arī manekene tu neesi bijusi. Nekas no visa tā. Kas tu biji, no kurienes nāc, to es nevaru pateikt. Ap tevi ir noslēpums, es to jūtu. Kāds noslēpums? No kādas vides esi cēlusies? Kur gan šis godājamais Manfrēds Lords tevi atradis? — Neapvainojieties, — es saku. — Jūs jautājat, es atbildu. Bērnu sauc Evelīna. Jūsu vīrs ir samierinājies ar meitenītes esamību, bet viņš negrib mazo adoptēt.

— Kā jūs to visu zināt?

— No sava tēva. Viņš pāris reižu ir pārjums runājis.

— Ko tad?

—  Tikai labu. — Tie ir meli. Tēvs par viņu runāja slikti, neķītri, nelabvēlīgi. Manam vecajam viņa darījumu partnera sieva ir «tā persona», «mazā vellata», «zelta āderes izmantotāja». «Tas ir tīrais posts,» mans tēvs mēdz teikt, «ka tāds vīrietis kā Manfrēds Lords varējis tā aizrauties.» Un mana jaukā krustmāte Licija mēdz sacīt: «Viņa prot pievilināt.»

Vai lai es Verēnai Lordai to stāstu? Cilvēkiem vienmēr drīkst stāstīt tikai pavisam mazu daļiņu patiesības, ja grib pret viņiem izturēties labi, jo patiesība ir sāpīga.

— Kāda jūsu vīram ir mašīna? «Mersedess»?

— Jā.

— Melns?

— Jā.

— Mums priekšā ir divi tādi. Es tos tagad apdzīšu. Pagriezieties vēl vairāk pret mani!

Viņa tā dara. Mēs abi klusējam labu brīdi. Kad viņa beidzot ierunājas, es uz sava vaiga jūtu viņas elpu.

— Par ko jūs domājat, Mansfelda kungs?

Ir gan jocīgi: ja viņa ar šādu jautājumu būtu vērsusies pie manis, kad braucām garām Švalbahas vai Veiskirhenes ceļam vai pat vēl pie Badhomburgas ceļa, es būtu kļuvis pārdrošs. Vai arī censtos būt apburošs. Taču tagad esam jau garām Frīdrihsdorfai, un viss ir kļuvis citādi, pavisam, pavisam citādi, un es nekad vairs nedomāšu tā kā pirms Badhomburgas.

Nekad. Tagad esmu sasaistīts, kompleksu nomākts, kā sasalis — visādi var teikt.

— Es jums kaut ko jautāju, Mansfelda kungs.

Es neatbildu.

— Es jautāju, par ko jūs domājat.

Uz to viņa tikai vēl pajautā: — Un kāds ir jūsu vārds?

— Olivers, — es atbildu.

Tagad es zinu, ka mīlu viņu.

7

Ka es viņu mīlu.

Vai tas nav kaut kas traks? Es — un iemīlējies! Turklāt sievietē, kuru nekad savā mūžā neesmu redzējis un kura nu jau pusstundu sēž man blakus. Precējusies sieviete, kurai ir bērns. Kurai ir mīļākais. Vai tas ir kaut kas traks vai nav?

— Uzmanību! — es saku. — Atkal melns «Mersedess».

Vina paklausīgi pagriež, galvu pret mani. Es apdzenu mašīnu.

— Šoreiz pie stūres bija sieviete, — es ziņoju. - Skatieties atkal uz priekšu, citādi vēl jums kļūs stīvs kakls.

Tomēr viņa joprojām skatās uz mani.

— Ko jūs patiesībā domājat, Mansfelda kungs?

Jā, ko gan es domāju patiesībā?

Es domāju: es gribu palikt pie tevis. Vienmēr. Vienmēr.

Taču vai gan ko tādu var teikt sievietei, kuru pazīst tikai pusstundu?

—  Negribu, ka jums rastos nepatikšanas, — es atbildu. — Jūsu… Jūsu draugs lidostas izziņu birojā klausījās, kad darbinieces stāstīja man ceļu uz Frīdheimu…

— Un?

—  Un es klausījos, kad jūs zvanījāt. Es citādi nevarēju. Jūs nebijāt pavisam aizvērusi kabīnes durvis. Un runājāt pārāk skaļi. Daudz par skaļu.

— Tā bija gluži nesvarīga saruna.

— Tas nav taisnība.

— Jūs dzirdējāt tikai to, ko es teicu!

— Pēc atbildēm var rekonstruēt visu sarunu.

-     Un?

—   Zvanīja kāds no Frankfurtes. Kāds, kam jūs varat uzticēties. Varbūt virēja. Vai ari šoferis.

-      Nu, un?

—  Lai kas tas ari bija, viņš zināja, ka jūs atrodaties lidostā — kopā ar savu draugu. Šis cilvēks zvanīja, lai jums pateiktu, ka jūsu virs negaidot vai ari ātrāk, nekā paredzēts, ir atgriezies no ceļojuma un tagad jūs meklē. Zvanītājs acīmredzot ir samelojis jūsu vīram, ka jūs esat Frīdheimā. Jums droši vien tur augšā ir villa. Tāpēc jums tik steidzīgi jāliek turp. Lai jūs tur nonāktu pirms sava vīra. Tad jūs viņam varēsit stāstīt, ka esat bijusi pastaigā.

Tagad viņa pagriež galvu uz priekšu, almet to atpakaļ un saka: — Tur jau atkal ir viens sānceļš. Nogriezieties! Nokārtosim to ātri.

— Es nesaprotu…

-      Jūs esat izspiedējs. Nu, jauki! Mana nelaime. Samaziniet gāzi! Nogriezieties! Šeit ir vientuļš apvidus un ļoti augsli krūmi. Tai ceturtdaļstundai nav nozīmes. Lūdzu, ņemiet par labu, Mansfelda kungs!

Esmu tā apstulbis, ka nespēju izteikl ne vārda.

Tad viņa histēriski iekliedzas: — Nu! Nogriezieties! Ņemiet, ko gribat! — Viņa ieķeras stūrē un rauj to pa labi.

«Jaguārs» sāk slīdēt, celurtdaļmetra attālumā pietuvojas kādai mašīnai labajā rindā — un tas notiek, braucot ar 210 kilometru ātrumu! Es automātiski situ viņai ar dūri un trāpu pa roku un ķermeni. Kaut kas nošķind — droši vien aproce. Es laikam esmu viņai nodarījis stipras sāpes, jo viņa vēlreiz iekliedzas, palaiž stūri vaļā un piespiež roku pie krūtīm.

Vai jums mašīna kādreiz ir sākusi slīdēt? Jā? Pie 100 kilometriem? Vai 140? Vai jūs varēsit to kādreiz aizmirst? Man tas notika pie 210. Kaut ko šausmīgāku vēl neesmu piedzīvojis. «Jaguārs» nosveras uz abiem kreisās puses riteņiem. Es parauju stūri. Nu tas nosveras uz labajiem riteņiem. Tagad mēs atrodamies uz zaļās joslas. Riepas kauc. Jābremzē lēnām. Jābremzē ļoti uzmanīgi. Stūre jātur viegli. Tavai mašīnai patlaban ir vairāk inteliģences nekā tev pašam. Atpakaļ uz šosejas! Atpakaļ uz zaļās joslas! Pretējā pusē brauc automašīnu kolonna. Viss aizjoņo garām kā juceklīgā sapnī. Pārbīlī saviebtas sejas. Akmeņi. Automašīnas. Atpakaļ uz šosejas.

Verēna sākumā kliedza. Tagad viņa sēž klusu un cieši turas pie polsterētā slēgdēļa. Vienā mirklī «Jaguārs» sagriežas lik strauji, ka es jau domāju — tagad mēs beidzot apmetīsim kūleni un beigas būs. Tad tas atkal palecas uz priekšu. Es minu gāzes pedāli, lai mašīna brauktu puslīdz taisni. «Jaguārs» vēl arvien klunkuro kā piedzēries. Man sviedri ril acis. Un viss, ko cs spēju domāt, ir: ja mēs tiksim sveikā cauri, tad es viņai izdauzīšu zobus.

Mums aizmugurē, priekšā un blakus ir sācies mežonīgs taurēšanas koncerts. Taču nu jau viss ir garām. Mašīna vairs tikai viegli mētājas. Es atkal uzņemu ātrumu.

— Ak Dievs! — viņa iesaucas.

— Tā vairs nekad ar mani nerunājiet! — es beidzot ar pūlēm saku, slaucīdams sviedrus no pieres. — Nekad, nekad vairs.

— Man ļoti žēl. Man tik ļoti žēl.

— Nomierinieties!

— Tas bija pretīgi, ko cs teicu. Tas bija neprāts, ka es jums ieķēros stūrē. Esmu jukusi.

— Jums jānomierinās.

— Esmu galīgi jukusi. Vispār vairs nezinu, ko daru.

Tagad mašīna beidzot atkal turas pavisam stabili.

— Vai jūs varat man piedot?

—  Kāpēc ne?

— Es izturējos pretīgi.

— Jūs esat nelaimīga, — es saku, — tas ir viss.

— Jūs nevarat pat nojaust…

—  Man darbojas iztēle. Es varu iztēloties visu ko. Uzmanību! Vēl viens «Mersedess».

Viņa atkal pagriež galvu. Šoreiz viņa to noliec, un tā pieskaras manam plecam. Es jūtu viņas matus. Tic smaržo brīnišķīgi.

Pabraucam «Mersedesam» garām.

— Vai mēs to apdzinām?

— Nē, — cs meloju, — pagaidiet vēl!

Pulkstenis vēl ir tikai pieci, bet jau krēslo. Pavisam augšā, mums priekšā, vēl ir saules zelta spožums, taču gaisma jau zaudē spēku, un meži šeit vairs nav tik krāsaini kā tikko bijušie. To lapas jau ir apvītušas, nobrūnējušas un sačākstējušas, un ielejas kļūst ēnainas un aukstas. Bet Verēnas galva joprojām dus uz mana pleca.

8

—   Pulkstenis pieci. Amerikāņu armijas radiostacijā AFN sākas mūzika. — Es nospiežu pogu un ieslēdzu automašīnas radio. Klavieres un vijoles. Žēlabaina trompete. Mēs abi pasakām reizē: — Geršvins! Koncerts F-dūrā.

— Otrā daļa, — viņa saka.

— Otrā daļa ir visskaistākā.

—  Jā, — viņa apstiprina, paceļ galvu un paskatās manī, — arī man tā Šķiet.

— Vai jums jau ir labāk?

Viņa pamāj.

— Cik ilgi esat precējusies?

— Trīs gadus.

— Cik jums ir gadu?

— Tā nemēdz vaicāt.

— Zinu. Cik jums gadu?

— Trīsdesmit trīs.

— Un jūsu meitai?

— Pieci.

— Un vīram?

— Piecdesmit viens. Tas arī bija pretīgi no manas puses, vai ne?

— Kas?

—   Ka apprecēju astoņpadsmit gadus vecāku vīru un tagad viņu krāpju.

—  Jums bija bērns, — cs saku. — Un droši vien nebija naudas. Paklausieties šīs klavieres…

Viņa uzliek roku man uz pleca, un mēs abi ilgi klausāmies izcilā komponista mūziku, — mākslinieka, kuram trīsdesmit astoņu gadu vecumā vajadzēja nomirt ar smadzeņu audzēju, turpretī daži astoņdesmitgadīgi ģenerāļi vēl audzē rozes.

— Cik jūs esat vecs, Mansfelda kungs?

—  Divdesmit vienu gadu. Un, lai jums nevajadzētu vēl ko jautāt, — es braucu uz Frīdheimu, tāpēc ka tur augšā atrodas internātskola un es vēl eju skolā. Trīs reizes esmu palicis sēžot. Šogad palikšu ceturto reizi.

—    Kāpēc?

—     Tāpat vien, - es atbildu, — joka pēc, saprotat? Tagad mums jābrauc nost no autostrādes. — Es pagriežu stūri pa labi. Ccļrādis: Oberrosbaha —Pfafenvīsbaha — Frīdheimā. Aiz vietvārdiem norādīts attālums.

Frīdheimā 8 km.

Liela cilpa ved uz tiltu virs autostrādes. Redzu bērzus, alkšņus, pāris ozolu. Ceļš kļūst šaurs. Elektrības līnijas stabi. Augstu gaisā sudraboti viz stieples, uz tām vēl krīt pēdējie saules stari. Pļavas un mežiņi. Neliela apdzīvota vieta. Mazs koka tiltiņš ved pāri mazai upītei. Abās ceļa pusēs aug papeles, tad nāk mājas. Mierīga pilsētiņa bīdermeiera stilā. Es izbraucu pa apakšu cauri izbūvētajai ejai starp divām baltām mājām ar brūnu pildrcžģi, tad ieraugām tirgus laukumu, rātsnamu, smagnēju baznīcas torni ar smaili baroka stilā, — viss mirdzoši balti apmests, apzeltīts un nokrāsots. Atkal un atkal pildrežga mājas — tītas un vecas, dažādās krāsās nokrāsotas. Tagad man jābrauc lēnām, ar piecdesmit kilometru ātrumu, jo pā šo pašu ceļu brauc daudzas automašīnas.

Pretī baznīcai atrodas pavisam veca māja, kuras fasāde greznota ar smalkiem kokgriezumiem un ar uzkrāsotu prātulu, kuru es tūlīt aizmirstu; tās pirmajā stāvā ir vecs veikaliņš. Virs ieejas ir uzraksts «Ceļojuma piederumi». Skatlogā izlikti ne tikai čemodāni un rokas- somas, bet cs tur ieraugu arī seglus un jāšanas piederumus. Tātad šeit dodas ceļojumos arī ar zirgiem.

Pabraucam garām tirgus laukumam. Tagad atrodamiesHintergasē, un arī šeit ir pildrežga mājas ar smailām jumtgalēm un veciem veikaliem.

«Friziera piederumu lieltirgolava». «Omnibusu uzņēmums». «Smalkmaiznīca. Nelaiķa A. Veicrshofcna mantinieki.» Māju gludās fasādes ir ļoti gaišas un pildrcžgu koki tumši. Ielai pāri iet mūķene ar cietinātu aubi, baltajās rokās turēdama lūgšanas grāmatu.

—  Vai šeit pie jums augšā ved vēl kāds ceļš? — es jautāju man blakus sēdošajai sievietei.

— Tad jānogriežas tūlīt pa labi. Bet tas ir ļoti slikts.

—  Tas nekas. Pa šo es tālāk netikšu. Šis acīmredzot ved uz internātu. Un šodien beidzas brīvdienas. Visi vecāki ved savus bērnus atpakaļ uz skolu. Jābūt vairāk par trīssimt skolēniem.

— Vai jūs te nekad neesat bijis?

—  Nē. Būšu jaunais. Tagad pa labi?

— Jā. Taču es varu arī paskriet kājām… negribu jūs aizkavēt. Jums jātiek internātā.

— Man laika pietiek. Jums turpretī tā nav.

Nogriežos pa labi. Ceļš kļūst šausmīgs. Bedres, bedres, šķērsrenes un akmeņi. Rudens puķes ceļmalas zālē ir netīras un noputējušas.

— Kāpēc jūs to vēl darāt manis labā pēc tā, ko cs jums pateicu?

— Nezinu, — cs atbildu.

Tā ir tikai izmelošanās.

9

Man jāsamazina ātrums līdz trīsdesmit, citādi salūzis riteņu asis un atsperes. Ceļš — par šoseju to vairs nevar saukt — ved augšup ļoti slāvi. Krēsla arvien vairāk sabiezē. Dārzos un parkos redzamas greznas villas, mazas pilis, viena atjaunota veca pils.

— Kas tur dzīvo?

—  Frankfurtieši, — viņa atbild. — Vasarā nedēļas nogalēs. Pēc desmit minūtēm būs mūsu māja.

Vai tik spēji, pēkšņi, vienā mirklī iespējams sajust tādas nāvējošas, akli kaislas ilgas pēc mīlas, pēc īstas, patiesas, godīgas mīlas?

Gaisma arvien straujāk gaist. Diena beidzas. Vēl viņa sēž man blakus. Vēl desmit minūtes. Un tad? Man pēkšņi kļūst auksti. Ielas malā parādās uzraksts. Es lasu:

SADRAUDZĪBAS BIEDRĪBA (TĀ KUNGA EŅģELIS) ATPŪTAS NAMS Taka ved lejup uz balti krāsotu, vecu lauku māju. Tās priekšā atrodas zaļš ūdenssūknis. Ap to lēkā bērni.

— Tātad — kas jums zvanīja uz lidostu?

— Virēja.

— Jūs varat viņai uzticēties?

— Noteikti.

—  Cik kalpotāju jums šeit augšā ir?

— Precēts dārznieku pāris. Un viens sulainis.

— Un kā ar tiem?

—  Viņi turas mana vīra pusē. Viņi mani ienīst. Es viņiem esmu… Viņa apraujas.

—  Pēdējais mēsls, vai ne? Tas man ir zināms. Varu to visu labi iedomāties.

— Ak nē, Mansfelda kungs! Nē! Neko jūs nevarat iedomāties!

— Tomēr, — es atbildu. — Tomēr. Mēs nekad vēl nebijām tikušies. Jūs dzīvojat šeit. Es esmu ieradies no Luksemburgas. Un tomēr. Man šķiet…

… ka mēs esam tik līdzīgi, tik ļoti līdzīgi un tūlīt sapratīsimies, — tā es gribēju teikt. Taču, protams, nesaku to.

— Kas jums šķiet?

— Nekas. Es runāju muļķības. Jums ir taisnība. Es, protams, neko nevaru iedomāties.

—  Tagad atkal pa labi, lūdzu! Ceļš kļūst vēl sliktāks.

—  Kad jūs aizbraucāt no mājām?

— Ap pustrijiem.

— Vai jūsu meitiņa ir mājās?

— Jā.

— Vai jūs mājās teicāt, ka gribat doties pastaigā?

— Jā.

— Tad pie tā arī palieciet! Jebkuros apstākļos. Es jūs izlaidīšu gabaliņu pirms mājas. Mēs nekad neesam tikušies. Pie tā jums jāpaliek. Jebkuros apstākļos. Pat ja kāds apgalvotu, ka redzējis jūs manā mašīnā. Jums jāpaliek pie vieniem meliem. Tikai tad viņš jums ticēs.

— Kurš?

— Jūsu vīrs. Nekad nevajag mēģināt izmeloties dažādi. Dzelžaini jāpaliek pie tā viena, ko esat izvēlējusies.

— Kas jūs īsti esat par cilvēku?

— Kodols manī ir labs.

— Kur jūs mācījāties pirms brīvdienām?

— Zālemā.

— Un?

— Nav nekāda «un». Man vajadzēja lasīties projām.

— Sievietes dēļ?

— Meitenes dēļ.

— Vai jums mūžā bijušas daudzas meitenes?

— Jā. Nē. Es nezinu.

— Vai… vai jūs esat kādu mīlējis?

— Nedomāju vis. Nē. Noteikti nē. Un jūs?

Kā mēs viens ar otru runājam! Kā mēs saprotamies! Es to jau zināju. Es to zināju. Un tagad vairs tikai piecas minūtes. Augstākais piecas minūtes. Kļūst arvien tumšāks un arvien aukstāks. Ielejā ceļas migla, un virs tumšā meža bezkrāsainās debesīs stāv augošā mēness plānais sirpis.

—  Ko — cs, Mansfelda kungs?

— Vai esat kādreiz mīlējusi?

— Mana bērna tēvu jā. Un Evelīnu.

— Un to vīrieti, kas bija lidostā?

Viņa pakrata galvu.

— Tiešām ne?

— Tiešām ne. Viņš ir tikai mans… Es tikai ar viņu guļu. Tas ir pavisam kas cits.

— Jā, — es saku, - tas ir pavisam kas cits. Parādiet man, kur lai pieturu!

— Tur priekšā, pie lielā ozola.

— Es… cs ļoti gribētu jums palīdzēt.

Kaut ko tādu vēl nekad neesmu teicis, nekad!

— To jūs nevarat, Mansfelda kungs.

— Varbūt tomēr. Ko var zināt? Tagad es taču dzīvošu šeit, ja mani atkal neizmetīs.

Viņa neko neatbild.

— Vai jūs rīt no rīta atkal brauksit atpakaļ uz Frankfurti?

— Nč, es ar bērnu vēl palikšu. Līdz oktobra sākumam.

Kāpēc tas dara mani laimīgu? Kāpēc šī vēsts iesveļ manī nevaldāmu prieku? Tikai tāpēc, ka viņa līdz oktobra sākumam vēl būs kaut kur manā tuvumā? Manā tuvumā. Kaut kur.

Tough guy? Sentimentālais idiots!

—Jums taisnība, — es saku. — Neviens nespēj citam palīdzēt. Lūk, tur jau ir ozols! - Es pieturu. Un tad kaut kas manī atkal ir stiprāks par mani pašu. — Vai drīkstu jums kaut ko lūgt?

— Ak Dievs! — viņa iesaucas. — Nē! Nekādā ziņā! Es tā priecājos pirmīt, kad darīju jums pāri.

— Tas nav nekas slikts.

— Kas tad?

—  Es vēlētos, lai jūs uz brīdi noņemat acenes. Man gribas redzēt jūsu acis.

Viņa vilcinās. Tad noņem. Nu es beidzot redzu acis, — un tās viņas izskatā ir skaistākais, visskaistākais! Patiesībā tās šaurajai sejai ir daudz par lielām — melnas, ar garām skropstām, aizplīvurotas. Šīm acīm irdziļi skumja izteiksme. Tās daudz ko zina — visvairāk droši vien par sāpīgiem un pretīgiem piedzīvojumiem. Šīs acis nevar daudz, apmānīt. Tomēr skatiens ir bezpalīdzīgs. Tajā ir vairs tikai vāja, vāja cerība. Dīvaini, — un reizē arī tik daudz kaisles. Un ilgas — tik stipras, stipras ilgas! Neviens, es domāju, neviens, kas reiz ieskatījies šajās acis, tās nekad nespēs aizmirst.

— Kāpiet ārā! — es saku. — Ejiet projām! Ātri! Un neatskatieties!

Viņa izkāpj no «Jaguāra» un atkal uzliek brilles.

— Paldies! — viņa saka aizsmakušā balsī.

— Ejiet!

— Un jūs nevienam cilvēkam…

— Nevienam. Nekad.

— Mansfelda kungs, es…

— Jums jāiet. Lūdzu!

Viņa aiziet, un'es noraugos viņai nopakaļ — sievietei smilškrāsas biksēs, smilškrāsas puloverā, ar lakatu apsietiem matiem, sievietei ar šauro vidukli un platajiem pleciem, kuri tagad aiz noguruma un nespēka ir nošļukuši.

Reizēm, nejau bieži, es precīzi zinu, kas citos cilvēkos norisinās vai iri ko dara klāt neesoši cilvēki. Tic ir reti gadījumi. Taēu tad cs to zinu pavisam noteikti.

Tagad, šajā brīdī, es pilnīgi nešaubīgi zinu, ka Verēnai Lordai acīs ii asaras, viņas brīnišķīgajās acīs. Kura d>"s ļ šīs asaras?

Aiz ozola lauku ceļš met likumu. Tur viņa pazūd — sieviete ar zilganmelnajiem matiem. Viņa tiešām vairs neatskatījās. Radio tagad atskaņo Deiva Brabeka «Brandenburgas vārtus».

Te, kur esmu apstājies, pietiek vietas, lai apgrieztu mašīnu. Trīsreiz pagrozu šurp un turp, tad auto ir apgriezts, un es braucu pa to pašu ceļu atpakaļ, lejup līdz krustojumam, pāri bedrēm, akmeņiem, ieplakām. Lūk, kur ielejā atkal ir vecā, baltā lauku māja, un tur ir arī ceļa rādītājs ar dīvaino uzrakstu:

SADRAUDZĪBAS BIEDRĪBA (TĀ KUNGA EŅĢELIS) ATPŪTAS NAMS

Pie vecā, zaļā sūkņa pagalmā vCl arvien priecīgi rotaļājas bCrni. Es savā puse esmu nolaidis logu un dzirdu saucienus:

-      Brāli Valter! Brāli Valter!

— Māsa Klaudija! Mums izbēga trusis!

Sadraudzības biedrība. Tā Kunga eņģelis. Atpūtas nams.

Maijpuķīšu smarža atkal jau ir izzudusi, pagaisusi, aizvCjojusi.

Diorisimo.

Verona Lorda.

Svētdiena, 1960. gada 4. septembris.

Tā tas sākās…

10

Tad es jau atkal esmu pie lielā ceļa un ieņemu savu vietu automašīnu rindā, kas brauc augšā uz internātskolu.

Mašīnās sēž pieaugušie un bērni, lieli un mazi, zēni un meitenes. Mašīnas ir noputējušas, tālu braukušas, to var rcdz.et pēc vietas norādēm numurā. Vīne, Cīrihc, Brisele, Parīze, Lillc, Hamburga. Un, protams, Frankfurte. Ļoti bieži Frankfurte. Varu saskatīt arī divas US[8]mašīnas. kalnup virzās nebeidzama rinda.

Verenas acis. Es vēl arvien redzu viņas acis. Tagad viņa jau ir mājās. Vai mCs paspējām laikā? Jeb vai vīrs viņu jau gaida? Un vai tādā gadījumā viņas nervi būs pietiekami stipri, lai paliktu pie vieniem un tiem pašiem meliem, pie kuriem jāpaliek, ja cilvēks vispār melo?

Tagad ceļš iet kalnā, mezdams arvien jaunus līkumus. Mūžveci koki pienāk pavisam tuvu ceļmalai. Tālumā redzu izdrupušus mūrus un kāda torņa drupas. Vai te kādreiz bijuši nocietinājumi?

Abās ceļa pusēs paceļas stāvas nogāzes. Uzraksti brīdina: Uzmanību! Draud nobrukums!

Tagad kļūst pavisam tumšs. Es iededzu mašīnas ugunis. Man priekšā sāk mirgot vesela rinda gabarītuguņu un bremzēšanas sig- nāllampu.

Gaidi mani! Es tevi atradīšu pat ēnu ielejas tumšākajos dziļumos.

Kas tas ir? Mārlovs? Jā, laikam gan. Kāpēc tas man pēkšņi ienāca prātā?

Wait for me. I shall not fail to meet she in the shadow vale.

Viņas brīnišķīgās acis.

Un «The Brandenburņ Gate».

Ceļrādis: Dr: Floriana institūts - «Ūdensroze». Dr. Floriana institūts — «Avotaine»; Dr. Floriana institūts — «Vecādzimtene»; Dr. Floriana institūts — galvenā ēka.

Ko gan telsteni nozīmē šis «doktors»? Viņš, man šķiet, ir profesors. Ceļš, kas ved uz galveno ēku, ir visstāvākais. Es braucu pa to. Tas man jau ir zināms. Lugano bija tāpat, arī Zālcmā un Baireitā. Ap galveno ēku parasti lokā stāv sešas vai astoņas mājas. Meiteņu dzīvojamās ēkas. Zēnu dzīvojamās ēkas. Tur jau viņi brauc šurp savās noputējušajās mašīnās un iekārto savus bērnus, izkrauj viņus, tiek no viņiem vaļā. Un atkal aizbrauc. Tā notiek visur, kad sākas mācības. Es to zinu jau kopš daudziem gadiem. Tikai es jau kuro gadu ierodos viens pats, lai kur tas būtu.

Galvenā ēka droši vien kādreiz ir bijusi pils. Tās priekšā aug milzīga veca kastaņa. Visur tumšs. Neredzu neviena cilvēka un neviena paša automobiļa. Protams, tagad viņi visi atrodas «savās» mājās, tagad iet vaļā cīņa par istabām, par gultām. Kuri gulēs vienā istabā? Kur ir vecie pagājušā gada draugi? Kādi izskatās jaunie?

Čemodānu kalni. Radioaparāti. Tenisa raketes. Ceļasomas. Noraizējušās mātes. Tēvi, kas skatās pulkstenī. Cik ilgi tas vēl turpināsies? Rīt no rīta pulksten astoņos man jābūt tiesā. Nāc taču, Trūdc! Ardievu, mana maziņā, esi rātna un kārtīga, vai tu to apsoli mammītei? Tev labi jāmācās, tu taču zini, cik dārgi jāmaksā par skolu. Daudz klaigāšanas. Un daudz smieklu. Un daudz asaru…

Protams, ka šajās mājās notiek viss kas. Noteikti visas tualetes ir aizbultētas, tur iekšā stāv mazi bērni un raud,slepus, jo raudāšana šeit nevienam nepatīk. Tas viss man irzināms.es tovisu varu labi iztēloties. Es arī pirmajā reizē aizbultēju durvis. Toreiz man bija četrpadsmit. Un man vēl nebija ne mašīnas, ne šofera tiesību. Biju ieradies internātskolā Badvilbclā. Mūsu pilots Tedijs Bēnke mani uz turieni aizveda. Jo mana māte arī vairs nedrīkst braukt uz Vāciju. Viņa arī ir meklējamo personu sarakstā un tūlīt tiktu apcietināta. Tedijs mani toreiz noskūpstīja. Vai varat to iedomāties? — No tavas mātes, — viņš teica. - Viņa mani lūdza, lai noskūpstu tevi. Un man jālūdz, lai tu viņai piedod.

—   Pasakiet viņai, kad viņu satiksit, ka nav nekā tāda, kas būtu jāpiedod, Bēnkes kungs.

— Jā, mazais. Es lidošu atpakaļ jau šodien. Rīt apmeklēšu tavu māli sanatorijā. Vai kaut kas jāpasaka arī tavam tēvam?

— Jā, lūdzu. Viņam un tantei Licijai.

— Kas tad?

— Ka es vēlos, lai viņi nosprāgst! Abi. Lēnā nāvē. Lielās sāpēs. Vai sapratāt, Bēnkes kungs? Lai nosprāgst! — Tad es aizskrēju un ieslēdzos tualetes kabīnē. Tik bērnišķīgi vēl ir četrpadsmitgadīgie. Par laimi, viņi kļūst arī vecāki.

Es izkāpju no mašīnas.

Uz Lukscmburgu sūtītajā vēstulē bija rakstīts, lai es piesakos galvenajā ēkā, kad ierodos. Pie profesora Floriana. Viņš vēlas ar mani runāt. Lai tas skolmeistars vēl pāris minūšu pagaida!

Es neaizslēdzu mašīnu. Izstaipos un ieloku kājas. Šeit augšā ir spirgts gaiss. Es attālinos no automašīnas un soļoju gar pils fasādi, kurā ir izbūvēti balkoni, kariatīdes un nišas, kurās stāv smilšakmens vīri, kam rokā ir grāmata vai valstsābols un galvā kronis. Kā jau parasti, jūs taču to zināt.

Kas tad tas?

Es apsviežos apkārt. Kāds aizcirta manas mašīnas durvis. Kas? Nolādēts, tc ir tik tumšs, mājā nedeg neviena spuldze, es saskatu tikai ēnu. Meitenes ēnu.

— Ei!

Meiča saraujas, luplie apakšsvārki vien pasitas gaisā, kad viņa metas skriet. Es jozu šai pakaļ. Viņa ir apmēram tikpat gara cik cs. Tas arī ir viss, ko varu saredzēt.

— Apstājies!

Viņa jau iebrāžas tumšajā mājā. Es klūpu, gandrīz nogāžos, bet noturos kājās un arī jau esmu pie skolas. Ieejas durvis ir vaļā. Vestibilā ir tumšs. Dur kaut vai acī.

Nāves klusums.

— Hallo! — Ne skanas.

Ko lai daru? Viņa te kaut kur slēpjas. Bet kur? Es šo ēku nepazīstu. Nezinu pat, kur ir elektrības slēdži, — pie velna! Icskrēju ar pieri kolonnā.

Kur tā maita nolīdusi? Es atkal jau uzgrūžos kaut kam virsū, šoreiz solam. Nav jēgas turpināt, jābeidz. Kas gan man tiks, ja es to ziņkārīgo kazu atradīšu? Bet ja nu viņa ir kaut ko nozagusi?

Pa vaļējām durvīm spiežas iekšā pienaina tumsa. Es izeju atkal ārā un atveru mašīnas durvis vienā pusē. Nē. Cik varu redzēt, nekas nav nosperts. Tomēr tagad es «Jaguāru» noslēdzu. Drošs paliek drošs, es nodomāju.

11

Tagad es ilgi stāvu skolas priekšā un gaidu, gaidu, pats nezinādams, ko. Ka atkal parādīsies tā meitene? Idiots! Tad tu vari ilgi gaidīt. Tā šeit noteikti visu labi zina un sen jau ir aizlaidusies pa kādām citām durvīm. Taču profesors Florians gan tagad varētu uzrastics, vai ne? Vai arī kāds cits cilvēks. Kas šī te īsti ir par miroņmāju? Es pārskaities eju iekšā galvenajā ēkā. Tumšajā vestibilā mani soļi klaudz pārmērīgi skaļi.

Nevaru atrast sērkociņus. Tāpēc taustos uz priekšu gar vienu sienu un samanu, ka vestibils ir apaļš un ka vidū ir kāpnes. Reiz taču man jānokļūst pie kāda elektrības slēdža vai pie durvīm.

Te jau ir durvis. Es sataustu rokturi un nospiežu to. Durvis atveras. Telpā, kurā ieeju, logu aizkari ir aizvilkti. Zem stāvlampas pie galda sēž mazs zēns, rotaļājas ar lellēm un dzied: «Ak, kapteini, ak kapteini, — kā jūsu sievai klājas?»

Telpa ir iekārtota kā dzīvojamā istaba. Antīkas mēbeles. Maigā gaisma krīt uz zēnu un uz galdu.

— Labdien! — es saku.

Nekādas atbildes. Mazais rotaļājas, joprojām dziedādams: «Tā izspūrusi, netīra un nekad nemazgājas.»

Es tikai tagad ieraugu, cik mazs viņš ir. Metrs četrdesmit. Ja piecelsies. Viņš sēž, it kā neatlaidīgi mēģinādams pievilkt ceļgalus pie zoda. Man kļūst nelabi ap dūšu, kad redzu, ka viņš nemaz nemēģina to darīt, bet ka viņa mugurkauls ir līks un greizs — un cik stipri turklāt!

Galvu viņš arī tur šķībi, kreisais vaigs gandrīz balstās uz pleca. Var arī teikt, ka kreisais plecs ir uzrauts līdz vaigam. Šis mazais ar gaišajiem matiem, bālajiem vaigiem un spožajām, zilajām acīm ir izaudzis pavisam kroplīgs. Viņa seju es dabūju redzēt, kad otru reizi esmu pateicis: «Labdien!», bet viņa zilajās acīs ir briesmīgas izbailes.

Kur esmu nonācis? Kas te ir? Trakomāja?

— Paklausies, — cs saku, — es taču tev neko nedarīšu!

Taču viņš sēž kā pamiris un sastindzis, seja aizklāta ar rokām, ceļi pierauti pie krūtīm.

— Vai tu varbūt te redzēji kādu meiteni?

Viņš pakrata galvu.

— Kuplos apakšsvārkos. Manā augumā. Viņai te kaut kur jābūt. — Zēns parausta Šķībos plecus. Tad viņam sāk drebēt apakšlūpa.

— Kas ar tevi ir? No kā tu tā baidies?

— Es vienmēr baidos, — viņš saka pavisam klusā, augstā balsi.

— No kā?

— No visiem cilvēkiem.

— Kāpēc?

—  Tic visi ir cūkas, — mazais kroplis saka. — Vienmēr ārkārtīgi jāuzmanās. - Tad viņš beidzot nolaiž rokas un paveras manī. Viņam ir šaudīgs skatiens. - Kas tu esi? Jaunais?

— Jā.

— Es te esmu jau divus gadus.

— Ko tu te dari viens pats? Vai tad tu brīvdienās nebiji mājās?

— Nē, — viņš atbild un pagrūž lelles, ar kurām rotaļājies, — mazas, skaistas lellītes. — Es paliku šeit.

— Visu vasaru?

— Jā. Vēl daži citi arī. Santajana. Noass. Un Čiēita. Taēu ar šiem bija citādi, viņi nevarēja tikt uz mājām. Bet man nācās pārgriezt vēnas, līdz šie beidzot saprata.

— Ko saprata?

— Ka es gribu palikt šeit.

— Tu sev pārgriezi vēnas?

Viņš pastiepj uz priekšu savu tievo kreiso rociņu, un es ieraugu divas svaigas, sarkanas rētas. — Ar stikla gabalu, — viņš stāsta. — Vannā. Romieši to vienmēr darīja tā, vai ne? Karstā ūdenī. To mēs mācījāmies vēsturē. Bet es biju aizmirsis aizbultēt vannasistabas durvis. Viens ienāca iekšā. Es jau biju gandrīz ex. Ārsts Ferbcrs atkal dabūja mani uz kājām. Tad direktors teica, ka es varu nebraukt uz mājām. Forši, vai ne?

— Jā, — es atbildu. — To tu smalki nostrādāji.

— Es labprāt būtu bijis pavisam pagalam.

— Kāpēc?

— Mātes dēļ.

— Kas ar viņu ir?

—  Nu, ja es būtu miris, tad taču viņai vajadzētu manis dēļ raudāt, vai ne?

12

Istabā ienāk veca dāma. Tas ir, — viņa iesteberē taustīdamās. Tas izskatās diezgan baigi, kā viņa pēkšņi iznirst no kāpņu telpas tumsas un meklē ceļu, ar drebošo labo roku aizskardama kādu lādi un krēslu.

Viņa nav daudz lielāka par mazo kroplīti un noteikti ir jau tālu pāri sešdesmit gadiem. Viņai ir acenes ar tik bieziem stikliem, ka acu āboli aiz tiem izskatās izvēlušies no dobumiem gluži kā vardei. Šī vecā dāma, kā šķiet, ir pusakla.

Manuprāt, te viss ir diezgan baigi. Ja tā turpināsies, tad es tūlīt kopšos projām. Ko tad citu lai dara? Ēnas, kropļi, mūmijas — un par to jāmaksā skolasnauda seši simti marku mēnesī? Es jūtos kā Frankcnšteina mājās. Varbūt tur ir pat omulīgāk.

Pēc vecās dāmas kustībām un drošās gaitas, kādā viņa dodas uz priekšu, var spriest, ka viņa šajā telpā labi orientējas. Viņa smaida. Viņas labsirdīgajā sejā ir priecīga izteiksme.

— Kas tad te ir? — viņa, atrazdamās no manis nepilnu divu metru attālumā, jautā tādā tonī, kādā mēdz sarunāties ar sešgadīgiem bērniem. — Atvainojiet, bet mākslīgajā apgaismojumā cs nevisai labi redzu.

— Jūs mani nepazīstat, kundze…

— Jaunkundze. Hildenbrandas jaunkundze. — Viņa parausta savas stingrās, cieši noslēgtās kleitas balto apkaklīti. Viņa smaržo pēc lavandas ziepēm. — Es te esmu skolotāja.

— Mani sauc Olivers Mansfelds.

—  Ak Olivers! Mēs jūs jau gaidījām. Doktors Florians vēlējās ar jums runāt.

— Jūs arī sakāt — doktors!

— Kā, lūdzu?

—  Uz visiem ceļrāžicm arī ir rakstīts «doktors Florians». Bet uz viņa vēstuļpapīra ir «profesors».

— Tas viņš arī ir.

— Nu, bet…

— Bet viņš negrib, ka viņu tā sauc.

— Mēs vispār saucam viņu tikai par direktoru, — kroplītis saka.

Vecā dāma smaidīdama noglāsta viņam galvu. — Par direktoru, jā.

Direktors tūlīt nāks. Šodien pie mums tik daudz kas notiek. Paskatieties taču, Oliver, ko mūsu Hansītis te ir izveidojis.

Hansītim priekšā uz galda mētājas lelles, koki, žogi, trauki, būvakmeņi, mēbeles — raiba pasaule miniatūrā. Tur ir vīrieši, sievietes, lielāki bērni un mazulīši, visi izgatavoti pa trīs: vieni ir grezni ģērbušies, otri — viduvēji un trešie — nabadzīgi. Tur ir rāmi dzīvnieki un bīstami zvēri. Tur ir arī klozetpods, automašīnas, dzelzceļi, dzelzs restes, auklas. Arī ļoti krāšņs princis un brīnum skaista princese.

Visas šīs lietas zēns, kuru sauc par Hansu, ir sajaucis pamatīgā haosā. Lelles mētājas virs un zem apgāztiem soliem, klubkrēsliem un skapjiem. Vienas istabas sienas ir sagāztas, palikušas stāvus tikai vienas durvis ar trim aplodām koši debeszilā krāsā. Pa tām iet laukā brlnum skaistais princis, aiz sarkanas auklas vilkdams sev Ildzi ļoti lielu briesmīga izskata krokodilu ar pretīgi atplestu muti un atieztiem zobiem. — Mīļais Dievs! — Hildcnbrandas jaunkundze iesaucas un tēlotās šausmās sasit rokas, — kas tad te ir noticis, Hansīti? Kad es gāju projām, visa ģimene taču vēl sēdēja pie vakariņu galda un viss bija vislabākajā kārtībā.

—   Kad jūs gājāt projām, tad gan, — mazais kroplītis saka, pašķiebdams galvu vēl šķībāk, un viņa plānās lūpas noraustās ļaunā smīnā. — Bet pēc tam! Tad ienāca iekšā krokodils. Te, caur šo sienu. Viņš sienu vienkārši apgāza. Un tad visus nokoda… — Viņš rāda uz lellēm. — Heincu, Kārlu, Fārenšilda kungu…

— Un māte! Viņa taču ar galvu iekritusi klozetpodā!

— Tur šai arī jāpaliek.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņa vienmēr pietaisa gultu, grauž nagus un ir tik ļauna.

— Kādā ziņā ļauna?

— To es nezinu. Krokodils tā teica.

— Un tu? Vai tev viņš neko nenodarīja?

—  Nē, jaunkundze. Viņš tikai visus nogalināja un iebāza mātes galvu klozetpodā. Man viņš teica: «Tev jāapsola, ka tu viņu tur atstāsi arī tad, kad es būšu prom!» Es viņam to apsolīju. Tagad es to vedu atpakaļ uz zooloģisko dārzu. Viņu sauc Hanibals. Es ierīkošu vēl arī zooloģisko dārzu, vai jā, jaunkundze?

—  Jā, Hansīti, jā, skaistu zooloģisko dārzu! Bet vai tu tomēr negribētu izdarīt kaut ko man par prieku? Izvelc taču māti ārā no klozeta!

Hansītis drūmi purina galvu.

— Bet cik ilgi tad viņai tur jāpaliek?

—Ja tā spēļu kaste piederētu man, tad vienmēr, — mazais Hansītis atbild. Pēc tam viņš mums pagriež līko muguru. — Man jāiekārto zooloģiskais dārzs. Hanibals grib uz mājām.

—  Jā, tad mēs jūs, protams, nedrīkstam vairs aizkavēt, — mazā jaunkundze saka, zemu noliekusies pār rotaļlietām. — Nāciet, Oliver, pagaidīsim doktoru Florianu blakustelpā! Atkal taustīdamās gar krēsliem un galdu malām, viņa iet uz otrām durvīm un atver tās. Šīs durvis laikam ved doktora Floriana kabinetā. Uz rakstāmgalda deg lampa. Visas četras sienas ir aizklātas ar grāmatu plauktiem. Pie loga novietots liels globuss. Es redzu daudzus bērnu gleznojumus un arī amatniecības darbus. Te ir daži dziļi atzveltnes krēsli.

—  Apsēdieties! — saka vecā jaunkundze.

Mēs abi apsēžamies.

—   Nebaidieties, Oliver! Nedomājiet tūlīt, ka esat nonācis nevis skolā, bet nervu klīnikā! Hansītis ir izņēmums. Gandrīz visi trīssimt bērni, kuri šeit mācās, ir garīgi veseli. Jūs iepazīsities ar slavenu aktieru un rakstnieku, inženieru, maharadžu, lidotāju, tirgotāju dēliem un meitām, te ir pat viens persiešu princis. - Viņa darbojas ap grāmatu, kuru atnesusi līdz. — Doktors Florians mūsu institūtā izdara eksperimentu, un visi vecāki to atbalsta, proti — mēs laiku pa laikam dažus audzēkņus, kam ir smagi un ļoti smagi cietusi veselība, iemitinām starp normālajiem un tā mēģinām šiem slimajiem bērniem palīdzēt.

— Un jums tas izdodas?

— Gandrīz vienmēr. Taču ne jau mums tas izdodas.

— Kam tad?

—   Citiem, normālajiem bērniem! Veselie arī slimos padara veselus, — Hildenbrandas jaunkundze smaidīdama saka.

— Nabaga mazais Hansītis! Viņš stāstīja, ka pirms brīvdienām esot mēģinājis padarīt sev galu.

—  Taisnība, — Hildenbrandas jaunkundze klusām atbild. — Aiz bailēm no savas mātes un Fārcnšilda kunga.

— Vai tāds īstenībā ir?

—  Diemžēl jā. Man šeit ir vēl pāris grūti audzināmu bērnu, bet ar Hansīti ir pavisam briesmīgi. Es ar viņu nodarbojos jau vairāk nekā gadu, taču labāk kā nekļūst, tā nekļūst. Vai jūs ticētu, ka viņš ir šausmīgākais bērns visā skolā?

— Šis gaišmatainais, mazais krop… — es apraujos.

Vecā dāma paloka galvu.

—  Mazais, gaišmatainais Hansītis, jā. Šodien priekšpusdienā viņš vienu kaķi nomocīja beigtu. Mēs dzirdējām bļāvienus. Bet, kad atradām Hansu, kaķis jau bija pagalam. Tāpēc es viņam tagad atkal lieku rotaļāties.

— Rotaļāties? Vai tad tas ir sods?

—   Ar sodiem nekas nav panākams. Rotaļājoties viņš var izlādēt savu agresivitāti. Jūs jau redzējāt, kādu kaujas lauku viņš tur bija sarīkojis. Ikviens cilvēks reizēm kļūst agresīvs. Pie mums ir daudzi pilnīgi normāli bērni, kuri triec kabatas nažus vai cirvjus, vai papēžus skaistajos, vecajos kokos.

— Un jūs pret to nekādi ncvēršalics?

Vecā dāma purina galvu. — Nē, — viņa saka, — jo tomēr ir labāk, lai nogalina kokus nekā cilvēkus. — Viņai izkrīt no rokām grāmata, gar kuru viņa darbojās. Viņa noliecas un taustās pa grīdsegu, bet grāmatu neredz, kaut gan tā atrodas gandrīz viņai priekšā, un cs izbijies nodomāju: viņa ir ne tikai pusakla, bet gandrīz pilnīgi akla!

Es žigli paceļu grāmatu un iedodu viņai. Viņa smaida.

— Ļoti pateicos, Oliver! Šī sliktā elektriskā gaisma! Es redzu ļoti labi, tiešām! Bet elektriskajā gaismā… — Viņas smaids pazūd, un pāris sekunžu viņa sēž gluži apjukusi. Tad izslienas ļoti taisna un turpina ļoti ātri: — Hansītis ir pieredzējis lielas šausmas. Viņš ir dzimis Frankfurtē. Tēvs pameta māti un aizlaidās. Hansītim toreiz bija trīs gadi. Māte izskatās labi — vēl tagad. Toreiz viņa vispirms strādāja par kail- dejotāju, pēc tam kļuva par ielasmeitu. Taču tad viņa saslima uz ilgāku laiku un nevarēja vairs strādāt. — To visu Hildenbrandas jaunkundze stāsta gluži lietišķi un klusu, atkal jau smaidīdama. — Viņa, protams, nonāca trūkumā. Es viņu labi pazīstu. Viņa ir antisociāla un ne gluži saprātīga. Nu, un tajā laikā, kad viņai klājās tik slikti, viņai ienāca prātā sasiet mazajam Hansītim rokas un kājas un likt viņam tā gulēt trīs stundas priekšpusdienā un trīs stundas pēcpusdienā. Reizēm arī ilgāk.

— Dieva dēļ — bet kāpēc?

—  Protams, lai padarītu mazo Hansīti par kropli! To viņa arī panāca. Viņa mugurkauls nekad vairs nekļūs taisns. Un galvu arī viņš nekad vairs nevarēs noturēt taisni.

— Man ir nelabi, — es saku, — cs neko nesaprotu.

—  Tas taču ir tik vienkārši, Oliver! Māte gribēja Hansīti sūtīt ubagot. Kad viņš bija sakropļots, viņa to arī darīja. Viņš vienmēr stāvēja smalkāko restorānu un naktslokālu priekšā. Turklāt viņa ieģērba bērnu visvecākajās skrandās. Toreiz viņš nesa mājās daudz naudas. Tāds kroplītis taču aizkustina jebkuru, vai ne?

— Vai tad tajā mājā neviens cilvēks neko nemanīja?

—Diemžēl pamanīja, kad jau bija daudz par vēlu. Māte sūtīja zēnu ubagot vienmēr tikai vakaros un slepus, bet par mugurkaula izliek- šanos ļaudis domāja, ka tā ir dabiska saslimšana. Hansītis ne ar pušplēstu vārdu neko neizpauda. Māte bija piedraudējusi viņu nosist, ja viņš kaut reizi atdarītu muti. Tikai kad zēnam bija jau pieci gadi, iejaucās Jaunatnes lietu pārvalde. Kāds tai bija iesniedzis ziņojumu.

— Un tad?

—  Māte tika tiesāta, jo Hansītis, kaut gan baidījās, tomēr bija izstāstījis patiesību kādai aizgādnei. Taču tiesas zālē viņš atkal visu noliedza. Tātad nekādu pierādījumu pret māti nebija. Viņai piesprieda tikai naudassodu par to, ka viņa sūta bērnu ubagot.

— Vairāk neko?

—  Hansītis nonāca bērnunamā. Viņš bijis vairākos bērnunamos. Māte sāka strādāt par kalponi pie tāda Fārcnšilda. Nu jau viņa bija izveseļojusies. Un vēl arvien skaista, kā jau teicu. Pirms trim gadiem šie abi apprecējās. Tad māte gribēja Hansīti dabūt atpakaļ. Taču tas nav tik vienkārši… — Vecās dāmas balss kļūst klusa. Viņa paliecas uz priekšu un čukst, it kā teikto neviens cits nedrīkstētu dzirdēt, tikai cs: — Jūs taču direktoram to neizpaudīsit?

— Ko neizpaudīšu?

— Nu, par to grāmatu — pirmīt.

— Protams, nē.

—  Viņš, redziet, grib mani laist pensijā. Manas acis kļūstot arvien sliktākas, viņš saka. Un par elektrisko gaismu viņš man netic. Bet es taču visu mūžu esmu aizvadījusi ar bērniem…

Caur biezajiem briļļu stikliem vecā jaunkundze raugās tukšumā. Man kļūst viņas tik žēl, ka es ātri pajautāju: — Un kas ar Hansīti nolika tālāk?

Viņa pasmaida kā atbrīvota un atbild: - Ar Hansīti, ak, jā. Fārenšilds ir turīgs vīrs. Būvuzņēmējs. Fārenšilda kungs gribēja, lai zēns apmeklētu internātskolu, labu skolu. Viņš bija ar mieru maksāt, cik vajag. Taču arī tas nebija tik vienkārši. Neviens internāts Vācijā negribēja Hansīti uzņemt. Viņš slapina gultā. Grauž nagus. Slikti mācās. Smagas novirzes. Tad nu mēs viņu paņēmām. Un viss bija labi līdz Ziemassvētku brīvdienām. Tad mēs pieļāvām kļūdu.

— Kādu?

—  Fārenšilda kungs pats atbrauca un tik sirsnīgi lūdza, lai ļaujam ņemt Hansīti līdzi, ka mēs kļuvām mīkstsirdīgi. Mēs abi ar direktoru ļāvām sevi apmānīt. Fārenšilds mums radīja labu iespaidu… — Viņas skatiens atkal aizklīst tukšumā, un viņa mulsi saka kā pati sev: — Es vienmēr biju domājusi, ka varu pēc cilvēka sejas spriest par viņa raksturu.

— Un vai tad to nevar?

— Vismaz es ne. Man cilvēks var šķist tīrais eņģelis, kaut gan viņš ir velns. Jūs neesat redzējis svītras…

— Svītras?

—  Jā, Hansītim uz visa ķermeņa. Es mudināju zēnu rotaļāties ar būvkasti — un tad pamazām atklājās viss, kas bija noticis Ziemassvētku brīvdienās. Šis Fārenšilds bija drausmīgi apgājicsar Hansīti. Tāpēc jau mazais mēģināja izdarīt pašnāvību, kad tuvojās garās brīvdienas. Tāpēc mēs arī paturējām viņu šeit. Taču ar viņu ir grūti, ļoti grūti. Un kad vēl nāks pubertātes laiks… — No Hildenbrandas jaunkundzes strāvo tik daudz laipnības, tikdaudzsiltuma. Es domāju: un neviens neko nezina par šo gandrīz aklo dāmu, kura mājo šeit augšā, Taunusa mežos, un visu mūžu ir pavadījusi, strādājot ar bērniem. Neviens viņu neapbalvo ar ordeni kā lielos cilvēku slepkavas, viņai neskan fanfaras, viņai netiek dots Vācijas Nopelnu krusts, nekas.

Es jautāju: — Vai jūs šo rotaļu kasti izmantojat darbā ar visiem grūti audzināmajiem bērniem?

—  Jā, Oliver. Tas ir tā saucamais scenotests. Modernā bērnu terapija ir rotaļu terapija. Mēs vērojam, kā bērns rotaļājas. Un domājam: kāpēc viņš tagad rīkojas tā? Mēs klausāmies, ko viņš pats saka par savām iedomām. Mēs vērojam, ar kādiem priekšmetiem, ar kādām personām bērns sevi identificē. Vērtējot šā testa rezultātus, nav jānosaka ne inteliģences pakāpe, ne rakstura īpašības, ne apdāvinātība. Mēs gribam gūt priekšstatu, kāds un cik dziļš ir konflikts, kura dēļ bērns cieš.

Jūs jau pats redzējāt, kā rīkojās Hansītis: Fārenšilda kungu krokodils nogalināja. Visus citus arī. Māti viņš iebāza klozetā. Tāpēc, ka grauž nagus un slapina gultā! Un tāpēc, ka «arī citādi» viņa ir slikta. Tikai Hansītim pašam - turklāt Hansītis ir lielais, skaistais princis, viskrāšņākā lelle no visām! — tikai Hansītim krokodils nedarīja neko. Tas pat ļāva sevi ņemt aiz auklas un aizvest atpakaļ uz zooloģisko dārzu.

— Šajā krokodilā ir iemiesota viņa agresivitāte?

Jaunkundze pamāj. — Jā. Un arī zēna cerības, ilgas un vēlēšanās

reiz izaugt stipram un varenam, lai varētu atriebties visiem, visai pasaulei!

Es saku: — Reiz viņš arī izaugs liels. Protams, nebūs ne stiprs, ne varens. Tomēr būs pieaudzis. Un kas tad notiks?

—  Jā, — Hildenbrandas jaunkundze nosaka un pagroza savas acenes. — Kas tad noliks? Varbūt mūsu Hansītis kļūs par noziedznieku vai slepkavu.

— Un kā jūs domājat?

— Es domāju, ka viņš izveidosies par labu cilvēku, — viņa klusām saka.

— Neraugoties uz to, ko viņš šodien izdarīja ar kaķi? Neraugoties uz visu citu?

—Arī uz visu citu. Ja es tam neticētu vienmēr un attiecībā uz visiem saviem bērniem, tad nevarētu strādāt savu darbu. Tad cs piedzīvotu tikai neveiksmes. Bet es strādāju savu darbu vairāk nekā četrdesmit gadus, Oliver, un man ir bijuši panākumi, daudz, daudz panākumu!

— Vairāk panākumu nekā neizdošanos?

— Ak,jā! —viņa iesaucas un atkal smaida. — Taču tic nekad nebija mani panākumi, vienmēr man citi palīdzēja. Mums visiem ir jāpalīdz cits citam… Neviens nav vientuļa sala.

— Kas nav?

—Pagriezieties atpakaļ! Jums aizmugurē piesienas ir aforisms. To tur pielika doktors Florians. Izlasiet!

Es pieceļos un lasu:

Neviens cilvēks nav vientuļa sala un nepastāv pats par sevi Ikviens ir gabals no kontinenta, cietzemes daļa. Ja jūra aizskalos kaut vai zemes kukurzni, visa Eiropa kļūs nabagāka, it kā būtu aprīta vesela zemesmēle vai arī pils, kas pieder taviem draugiem vai tev pašam. Jebkura cilvēka nāve padara mani nabagāku, jo es esmu ieausts visā cilvēku pasaulē. Un tāpēc nekad neliecies zināt, kam skan zvans. Tas vienmēr skan tev.

DŽONS DONNE (1573-1631)

— Kam skanēs zvans…

—  Jā, — vecā jaunkundze saka, — no turienes Hemingvejs to ir ņēmis.

Brīdi mēs abi klusējam, tad viņa jautā: — Vai gribat man palīdzēt? Attiecībā uz mazo Hansīti, es domāju. Vai jūs mazliet par viņu neparūpētos?

Es neatbildu.

—  Lai viņš nekļūtu par noziedznieku, par slepkavu. Ja es jums to lūdzu…

Viņš ir nobeidzis kaķi, tas mazais kroplītis. Ko gan nozīmē — palīdzēt? Ko nozīmē — parūpēties? Jocīgs gan ir šis internāts, kur esmu nokļuvis!

—   Jums noteikti ir arī savas paša grūtības, Oliver. Un arī jūs noteikti atradīsit šeit draugus, kas palīdzēs jums. Es būtu tik priecīga, ja… — Zvana telefons.

Vecā dāma pieceļas un taustīdamās dodas pie rakstāmgalda, un man pēkšņi kļūst viņas tik ļoti žēl, ka es noņemu klausuli un sniedzu viņai.

—  Paldies, cik jūs uzmanīgs! — Viņa saka un atsaucas klausulē. Tad viņas sejā atspoguļojas pārsteigums. — Jā, viņš patlaban ir šeit.

Varat ar vinu runāt. — Vina sniedz man klausuli.

» »

— Man zvana?

— Centrāles jaunkundze meklējusi jūs jau «Avotainē».

Kas man var uz šejieni zvanīt? Varbūt māte. Taču, iekams lieku klausuli pie auss, es jau zinu, ka tā nav māte, es atkal saožu maijpuķīšu smaržu, atkal redzu milzīgās melnās acis, atkal dzirdu «Brandenburgas vārtus».

Un nu jau tā skan - šī aizsmakusi rīkles balss, klusu un steidzīgi: — Mansfelda kungs?

— Jā.

— Vai zināt, kas runā?

— Jā.

— Man jūs jāsatiek.

— Kur jūs esat?

—  Viesnīcā «Ambassador». Pie Frīdheimas puses ieejas. Vai jūs varētu nonākt lejā?

Tas nu gan ir jauks iesākums! Varbūt es no šejienes i/lidošu, savu istabu vēl nemaz neredzējis!

— Kaut kas ir noticis.

— Tūlīt iešu, — es ātri saku. Citādi viņa vēl pa telefonu sāks stāstīt, kas ir noticis. Nezinu, kāpēc tā gadās, bet, tiklīdz es iepazīstos ar kādu sievieti, tūlīt jau sākas troubleK

— Izdomājiet kādu aiziešanas iemeslu…

— Okci, — es saku, jo man jau ir ienācis prātā, ko samelot, — okei, cienījamā kundze, steigšos, lai jūs varat braukt uz mājām.

Es nolieku klausuli, iekams viņa pagūst ko atbildēt.

—   Man diemžēl uz brītiņu jāaiziet, — es saku Hildenbrandas jaunkundzei. — Kāda mātes draudzene ietur maltīti viesnīcā «Ambassador», un viņa labprāt vēlētos mani uz dažām minūtēm satikt, iekams brauc atpakaļ uz Frankfurti.

—  Saprotu, — vecā dāma saka, mīlīgi smaidīdama. — Es jums pastāstīšu, kā jūs visātrāk varat nokļūt līdz «A». Bērni šo viesnīcu sauc tikai par «A». Starp citu, uzturēties «A» ir stingri aizliegts, arī lielajiem.

— Dāma grib tūlīt braukt projām. Viesnīcā es neuzturēšos.

— Protams, ne, Oliver. — Ak, šis smaids! Viņa man netic nc vārda. Un kāpēc lai ticētu? Es pats sev arī neticētu nc vārda. Kas gan pēkšņi var būt noticis?

—  Aizbildiniet mani profesoram Florianam, ja viņš pa to laiku atnāk!

— Protams. — Tad viņa man parāda ceļu.

Atpakaļ man jāiet cauri istabai, kur rotaļājas mazais kroplītis. Viņš ir ierīkojis zooloģisko dārzu un tad izpostījis to tāpat kā pirmīt dzīvojamo istabu. Visapkārt guļ zvēri, krātiņi ir apgāzti.

— Hanibals, — viņš smīkņādams saka.

— Ko - Hanibals?

—   Viņš to izdarīja. Visu. Atlauza sprostus. Nokoda zvērus. — Krokodils sēž galda vidū. Uz tā lepni jāj skaistais princis.

— Bet es — cs varu ar viņu darīt, ko vien gribu, Hanibals tā teica. Mani viņš mīl!

1 uztraukumi, noņemšanās. (A/ii>l.)

— Tas ir jauki, — es saku.

Jocīgi, katram gribas kādu būtni, kas viņu mīlētu. Kaut vai tas būtu krokodils. Hansītim. Verēnai. Man un tev. Un dzirnavnieka govij. To gribas arī dzirnavnieka ēzelim.

13

«A» nu gan ir varena! Vai zināt, kāda izskatās viesnīca «Carlton» Nicā? Nu, apmēram tāda.

Trīs automašīnu stāvvietas. Golfa laukums. Tenisa laukumi. Krāsaini apgaismotas strūklakas. Mersedesi, Mersedesi, Mersedesi. BMW. Atkal Mersedesi. Neko citu jūs te neredzēsit. Livrejā tērptais portjē ver stikla durvis brīnum skaistām, kokteiļu stundai piemērotās tualetēs postām dāmām un smokingos ģērbtiem kungiem. Kādas kapelas spēlētā mūzika viļņo šurp, kamēr cs lēnām braucu gar šās milzu kastes apgaismoto fasādi.

Tātad šeit satiekas Frankfurtes sabiedrības krējums — kungi, kuriem šeit, augšā, pieder savas mājiņas. Droši vien šeit ir arī smalka uzturēšanās vieta pārgurušiem menedžeriem un ģenerāldirektoriem. Te viņi, jādomā, nometina savas prieka meičas. Cik praktiski! Tikai pusstundas brauciena attālumā no Frankfurtes. Un tik milzīga ēka! Sievai vienmēr var teikt, ka te ir kāda sanāksme. Kaut kādas sanāksmes taču šajā monstrā notiek arvien. Va vcllos!

Un ūdeļādas apmetņi!

Cik mīkstini un mīlīgi! Cits par citu skaistāks! Ja tā padomā — pirms divdesmit viena gada mēs iesākām vislielāko karu, kāds jebkad bijis, pirms piecpadsmit gadiem mēs to zaudējām…

Tagad izsūtāmais zēns nes celofānā ietītu buķeti. Tajā ir veselas trīsdesmit orhidejas. To tikko var iedabūt iekšā pa virpuļdurvīm. Kāda laime, ka mēs to zaudējām! Karu, es domāju. Ko var zināt, vai citādi mums būtu sviests, ko ziest uz maizes.

Bet kur ir Verēna Lorda?

Ka viņa nenostāsies tieši portāla priekšā, tas man bija skaidrs. Šeit taču droši vien ir daži kungi, kas pazīst viņu un baņķiera kungu. Taču cs jau sen esmu pabraucis garām portālam un pat visai viesnīcas fasādei, iela atkal kļūst tumša. Manā priekšā ir dažas blāvas spuldzes. Ko gan tas nozīmē, cienījamā kundze?

Paga!

Tur ielas malā stāv maza meitenīte un viņai blakus milzīgs gaišbrūns bokseris ar izkārtu mēli. Mazā meitene māj ar roku. Jauks bērns: gaiši mati, mazas bizītes, zilas acis. Zila adīta jaciņa. Balti svārciņi. Zilas zeķes ar baltiem rimbulīšiem. Baltas kurpītes.

Nobremzēju. Nolaižu logu. Mazā raugās manī ar ārkārtīgi nopietnu skatienu un jautā: — Vai tu esi tēvocis Mansfelds?

— Jā, Evelīna, - es atbildu.

— Kā tu zini manu vārdu?

To taču nebija grūti atminēt, vai ne?

— Man to pasacīja mazs putniņš. Kāp iekšā!

— Vai Asads arī drīkst iekāpt? Tas ir mans suns, vai zini?

— Come in, Asad, — es saku, paliecu labējo sēdekli uz priekšu, un Asads elsdams ierāpjas man aizmugurē.

— Tu arī, — es saku Evelīnai un atliecu sēdekli atpakaļ.

Viņa iekāpj. Es braucu tālāk. Evelīna tur rokā šokolādes tāfeli. - Vai gribi?

— Nē, paldies! Ēd vien pati! Tev taču šokolāde noteikti garšo.

— Ak, jā! — viņa atsaucas un nokož, gabalu. — Marcipāns, protams, vēl labāk. Marcipāns ir garšīgāks par visu.

— To es varu saprast, — es saku. (Man kļūst nelabi, jau šo vārdu dzirdot vien.)

—  Labvakar, tēvoci Mansfcld! — viņa rātni saka un sniedz man roku. — Sēžot es diemžēl nevaru palocīt cclīti. Citādi cs vienmēr to daru.

— Es arī, — cs piebilstu. Par to viņai sanāk lieli smiekli.

— Jā, tagad es tam ticu, — viņa saka, kad aiz smiekliem gandrīz bija aizrijusies ar šokolādes gabalu.

— Kam?

— Tam, ko mammīte teica.

— Un ko mammīte teica?

—  Lai cs aizvedu tevi pie viņas, jo tu esi labs tēvocis un palīdzēsi mums.

— Palīdzēšu?

—  Nu jā, — viņa klusām novelk. - Tu taču zini. Papus dēļ. Tāpēc jau neviens nedrīkst zināt, ka jūs satiekaties.

— Nē, neviens pats, Evclīn!

—  Papus jau nepavisam nc. Patiesībā viņš nemaz nav mans īstais papus, vai zini?

— Es zinu visu.

— Tu esi prīmā, tēvoci Mansfcld. Tu man patīc.

— Tu man arī patīc, Evelīn.

Tā ir taisnība. Man vispār patīk bērni. Par to jau daudzi mani draugi ir bārstījuši savus muļķīgos jokus. Taču tā tas ir: manuprāt, nekas nav jaukāks par maziem bērniem. Un jūsuprāt?

— Jā, bet kur tad mammīte ir?

— Tur, priekšā, nogriežas ceļš pa labi. Pa to mums jābrauc augšā. Mammīte gaida tur. Te vina nevarēja gaidīt. CilvCku dCI, vai zini?

— Jā.

— Un man vajadzēja viņu pavadīt. Dārznieka dēļ. Un kalpotāja dēļ. Lai viņi neizstāstītu papum, ka mammīte viena pati bija vēl izgājusi. Mēs teicām, ka iesim vēl pastaigāties.

— Jums gan vienai no otras nav noslēpumu, vai nc?

— Nē, mēs viena otrai visu izstāstām. Viņai jau tikai cs vien esmu, — mazā saka. — Re, kur viņa stāv!

Esmu uzbraucis augšā pa diezgan šauru meža ceļu, kura malās aug mūžveci koki. Tālu, augšā, es redzu mūžvecus mūrus. Kas tur ir? Skatu tornis?

Tur viņa stāv, pa pusei aiz koka, galva joprojām apsieta ar lakatu, bet tumšo aceņu vairs nav. Toties viņa ir uzvilkusi tumšzilu lietusmēteli, uzcēlusi tam apkakli un cieši sajozusi sev vidukli. Viņa izskatās ļoti bāla. Vai tas tikai no prožektoru gaismas? Es apturu mašīnu viņai blakus. Evelīna tūlīt izkāpj.

— Asad!

Bokseris arī izlec.

— Es jūs atstāšu vienus, līdz jūs mani pasauksit.

-Jā, sirsniņ!

— Bet, lūdzu, atstājiet vismaz mazo gaismiņu, citādi man ir bail! Nāc, Asad!

Bokseris aizskrien nopakaļ meitenītei, kura lēkādama dodas augšup uz veco torni.

— Kas noticis? — es jautāju.

— Ak Dievs! — Verēna iesaucas. — Tātad jūs to neatradāt?

— Ko tad?

— Manu aproci.

— Jūs esat pazaudējusi rokassprādzi?

Viņa tikai pamāj, izvilkdama no lietusmēteļa kabatas lukturīti un apgaismodama ar to «Jaguāra» grīdu. Es izkāpju. Paceļu augšup sēdekļus. Man arī ir kabatas lukturītis. Mēs pārmeklējam visu mašīnu, vismaz piecas minūtes. Nekā.

Es dzirdu visu iespējamo putnu un zvēru balsis. Mežā ir daudz trokšņu. Tālāk mums priekšā es saskatu Evelīnu un suni kā sīkus siluetus. Evelīna lasa akmeņus un met projām, bet Asads tos nes atpakaļ. Reizēm viņš ierejas. Tad mēs sēžam mašīnā abi blakus, durvis ir vaļā, un cs atkal ieelpoju viņas smaržas.

—  Vai jums ir cigarete? — viņa jautā tik klusu, ka cs tikko varu sadzirdēt. Es iedodu vienu viņai un pats arī paņemu, un mēs abi smēķējam. Vienu mirkli man kļūst pavisam nelabi ap dūžu, kad iedomājos — viņa domā, ka esmu aproci nozadzis. Taču tad man oma atkal uzlabojas, jo viņa uzliek roku man uz pleca un saka aizsmakušā balsī: — Ar mani jums ir tikai noņemšanās.

— Tā nerunājiet! Man ļoti žēl. Es jums braucot jau tcicu, ka slēdzis ir atnācis vaļā. Vai jūs to atceraties?

Viņa pamāj. — Kad jūs ieķērātics stūrē un cs jums iebelzu, es dzirdēju kaut ko nošķindam. Tad tā droši vien nokrita zemē.

— Bet kur tā ir tagad?

— Kad jūs pie ozola izkāpāt…

— Tur es pārmeklēju katru centimetru zemes.

— Varbūt kāds to atrada pirms jums.

— Jā, — viņa saka, — varbūt. Vai jūs jau bijāt internātā?

—  Man vajadzēja vēl gaidīt direktoru. Bet cs mašīnu aizslēdzu. Neviens cilvēks nevarēja…

Tad man beidzot kaut kas iekrīt prātā.

— Ak tu maita! - es iesaucos.

— Kāda maita?

— Tā meiča, — es saku. — Tas nolādētais skuķis!

14

Kad esmu Verēnai visu izstāstījis, viņa pavisam klusu sēž un smēķē un raugās uz priekšu, kur gabaliņu tālāk viņas mazā meitiņa rotaļājas ar suni. Verēna izpūš dūmus pa degunu un jautā:

— Vai jūs domājat, ka šī meitene nozaga aproci?

— Pavisam noteikti. Kad cs uzsaucu, viņa metās skriet.

— Uzgrieziet radio!

— Kāpēc?

— Lai neviens mūs nedzirdētu.

—   Šeit neviena nav. Jūs domājat — lai jūsu meitiņa neko nedzirdētu.

— Jā.

— Viņa taču turas jūsu pusē. Viņa saka, ka jums abām neesot vienai no otras noslēpumu.

—  Vina nevar ciest manu vīru. Viņš nevar ciest Evelīnu. Meitene

» »

domā, ka zina visu par mani. Viņa ļautu sevi nogalināt, bet nenodotu mani. Taču visu viņa, protams, nezina. Ak! Viņa nezina vispār neko!

Un turklāt būtu taču tik daudz, ko zināt, es domāju, tomēr nesaku to, bet uzgriežu radio.

— Vai jums ir kāda nojausma, kas tā meitene bija?

— Nav ne mazākās.

— Tātad mums nav arī ne mazāko izredžu aproci atdabūt.

—Tas nav teikts. Man jāpadomā. Gan jau kaut kādā ceļā. Vienmēr kāds ceļš atrodas. Neuztraucieties, lūdzu, esiet mierīga!

— Nav nekāda ceļa. Nekad nav neviena ceļa, — viņa saka. — Taču cs nebūt neuztraucos. Esmu pavisam mierīga. Nebaidieties!

— Evelīna pirmīt teica kaut ko tādu, ko es nesapratu. Vai tad jūsu vīrs ncpārnāca mājās?

— NC. Tieši tāpCc.

— Tieši tāpēc?

— Viņš tikai piezvanīja. Viņam ir kaut kas padomā. Viņš kaut ko gatavo.

— Ko viņš gatavo?

— To es nezinu.

— Jums nevajag baidīties.

— Es nebaidos. Es nebaidos. — TomCr viņas roka dreb tā, ka izkrīt cigarete. — Ak Dievs! — viņa iesaucas. — EsvCletos,kaut man nebūtu tik briesmīgi bail!

Es aplicku roku viņai ap plccicm, un viņa to atļauj, jā, viņa pat piekļaujas man un neskanīgi saka: — Jūs nezināt, kādā stāvoklī es atrodos, Mansfelda kungs. Jums par to nav nc jausmas. Trūka vCl tikai šā notikuma ar aproci.

—  Es aizbraukšu atpakaļ uz internātu. Paziņošu par zādzību. Tad visas meiteņu istabas tiks pārmeklētas. Vai arī izdomāšu kaut ko citu. Es noteikti kaut ko izdomāšu! Es atradīšu to meiteni! Es atradīšu aproci! Tā ne! Tā nc! Lūdzu, neraudiet!

— Es taču nemaz neraudu, — viņa saka, bet, tā kā viņas vaigs tagad ir piespiests pie manCjā, tad asaras plūst mums abiem pār seju, bet mazā meitenīte tur, priekšā, uz vientuļā meža ceļa pie vecā torņa, lCkā, dejo un met akmentiņus.

— Ko jūsu vīrs pa telefonu teica? Precīzi! Pavisam precīzi!

— Ka viņš šovakar nebrauks šeit augšā, bet paliks Frankfurte.

— Un kad viņš brauks šurp?

— Rītvakar.

— Tad jau mums ir laiks veselu dienu!

— Ja vien viņš neatgriezīsies jau pēc stundas. Ja vien viņš jau nav šeit…

— Jums jābeidz raudāt, tiešām!

— Jūs viņu nepazīstat. Jūs viņu nepazīstat! Man jau visu laiku bija tāda sajūta, ka viņš neuzticas Enriko.

Enriko? Ak tā… tam…

— Un tagad vēl ŠI aproce. Ja viņš atgriezīsies un aproces nebūs, viņa aizdomām būs jo lielāks pamats. Pazudusi? To viņš nekad neticēs! Viņš jau reiz teica, ka uzskata Enriko par žigolo…

— Apklustict!

— Kā?

—  Es jums aizliedzu kaut ko tādu pieminēt! Vai gan jums būtu jādod kādam vīrietim nauda, lai viņš jūs mīlētu?

— Ak, ko gan jūs zināt!

— Neko, — es atbildu, — protams, cs neko nezinu.

Sieviete, kuru turu apskautu, it kā viņa būtu mana mīļākā, saka: — Jūs esat bagāts. Jūs vienmēr esat bijis bagāts. Es ne. Es kādreiz biju tik nabaga, ka Evelīnai un man nebija pat maizes rieciena. Vai jūs zināt, kas ir trūkums?

— Esmu par to kaut ko dzirdējis.

— Neko jūs nezināt! Galīgi neko! Tajā vakarā, kad es iepazinos ar savu vīru…

Šajā brīdī Evelīna un bokseris skrien lejā pie mums, un Verēna ātri izslienas taisna un aprauj stāstījumu.

—  Kas ir, manu sirsniņ?

Bokseris rej.

—Mierā, Asad! Atvaino, mammīt, ka cs traucēju. Bet vai tu domā, ka tēvocis Mansfelds mums tiešām palīdzēs?

— Ja viņš varēs…

— Vai tu varēsi, tēvoci Mansfcld?

— Noteikti, Evelīna, pavisam noteikti.

— Cik jauki! — Viņa noskūpsa māli. — Nedusmojieties, bet man ļoti gribējās zināt, es nevarēju vairs nociesties. Tagad es palikšu projām, līdz tu mani sauksi. Nāc, Asad!

Meitene atkal aizskrien kopā ar suni. Mēs ar Verēnu noraugāmies viņai pakaļ.

— Viņa ir viss, kas man pieder, — Verēna saka.

—  Tad jums pieder ļoti daudz. Kas notika tajā vakarā, kad jūs iepazināties ar savu vīru?

Verēna smejas. Šie smiekli skan gandrīz histēriski.

—Tajā vakarā, mīļais Mansfelda kungs, man bija vairs tikai deviņas markas astoņdesmit feniņi — un trīsdesmit veronāla tabletes.

— Kur jūs tās dabūjāt?

— No kāda aptiekāra. Es viņam pāris nedēļu tēloju mīlu, gulēju ar viņu, — saprotiet, vienmēr, kad viņam naktī bija jāstrādā.

— Un turklāt nozagāt tabletes.

— Jā. Lai varētu padarīt sev galu.

— Un Evelīna?

—   Evelīnai arī. Tajā vakarā es paņēmu (ās deviņas markas astoņdesmit un devos kopā ar bērnu projām. Lai vēl pēdējo reizi paēstu. Pēc tam… pēc tam es gribēju darīt to…

— Tomēr nedarījāt.

— Nē. Mājupceļā Evelīna gandrīz paskrēja zem kādas mašīnas. Pie stūres sēdēja viņš. — Tad viņa pēkšņi sāk kliegt: — Es neiešu vēlreiz atpakaļ nabadzībā! Kad nav maizes! Nav gaismas! Nav gāzes! Nekad vairs! Nekad vairs! Man vēl ir tās trīsdesmit tabletes! Ja viņš tagad izmetīs mani ārā, tad cs to izdarīšu!

Es tiešām jūtos neērti, bet viņa kliedz tik skaļi, ka Evelīna sāk jau skatīties šurp. Un, ja lejā pa šoseju kāds iet garām, tad saprot katru vārdu. Man tas jādara. Man tas nav viegli. Es iesitu viņai pasēju. Divas reizes. Pa kreiso vaigu. Pa labo. Viņa elš. Viņas mute ir vaļā. Taču viņa vairs nekliedz.

15

Virs mana atpakaļskata spoguļa ir maza spuldzīte, cs to ieslēdzu, pagriežu spoguli pret Verēnu un saku: — Sakopiet savu seju! Neviens jūs nedrīkst redzēt tādā izskatā. — Paklausīgi kā bērns viņa izvelk no lietusmēteļa kabatas pūdernīcu un lūpu krāsu un atjauno kosmētiku. Es noraugos viņā un domāju: deviņas markas astoņdesmit, deviņas markas astoņdesmit, trīsdesmit tablešu veronāla. Cik skaista viņa ir, cik skaista, cik skaista, cik skaista!

Es saku: — Toreiz jūs bijāt nabaga. Bet ne jau vienmēr esat bijusi nabaga.

— Kā jūs to zināt?

—   Es nezinu, bet jūtu. Jūsu ģimenei kādreiz jābūt bijušai ļoti bagātai. Jo tikai tam, kas pazinis bagātību un uz kādu laiku to zaudējis, ir tik ļoti bail zaudēt to, kas atkal iegūts, un vēlreiz kļūt nabagam.

Viņa klusē.

— Vai nevēlaties man pateikt, no kurienes esat cēlusies?

— Nē. - Tas skan nikni, agresīvi un skaļi.

— Tad nevajag. Vai tagad vismaz, būsit prātīga?

Viņa pamāj. Es arī domāju, ka tagad viņa izturēsies prātīgi, citādi viņa nekrāsotos.

—  Es braukšu atpakaļ uz internātu. Jūs ejiet uz mājām! Teikšu profesoram Florianam, ka man nozagta mātes aproce. Ka viņa man to bija iedevusi līdzi, lai es to aiznestu pie kāda Frankfurtes juveliera. Tā meitene, lai kas viņa arī būtu, nevar būt rokassprādzi aizgādājusi nekur tālu. Visiem bērniem pulksten astoņos jābūt savās mājās. Tātad visās mājās tiks izdarīta pārmeklēšana. Es to pieprasīšu. Citādi pasaukšu policiju.

—  Policiju… — viņa stīvi paveras manī.

—  Tā ir manas mātes aproce, neaizmirstiet to! Tātad man ir labs iemesls. Ja jūsu vīrs tiešām atgriezīsies tikai rītvakar, tad mums ir laika, cik uziet.

— Un ja nu viņš mānās? Ja viņš atgriežas agrāk?

—  Ak Dievs, šī taču laikam nav vienīgā rotaslieta, kas jums pieder, vai ne?

— Nē. Viņš… viņš man ir dāvinājis ļoti daudz.

— Nu tātad! Varbūt viņš nemaz neievēros, ka jums šās lietiņas nav. Un, ja arī ievēros, tad varat teikt, ka esat to aizdevusi kādai draudzenei. Kaut ko jau jūs arī pati pratīsit samelot. Neesat taču vakarējā.

— Jūs gan laikam par mani esat labās domās.

— Gribu jums pateikt, ko domāju: mēs abi esam tik līdzīgi kā seja un tās maska, kā atslēga un slēdzene. Un tāpēc es tiešām esmu labās domās par jums, jā.

Viņa neko neatbild.

— Kur atrodas jūsu villa?

— Tieši pretī vecajam tornim.

— Man būs jādzīvo «Avotainē». Vai jums tā vieta ir pazīstama?

— Jā.

— Vai no jūsu villas var manu māju redzēt?

—  Pa manas guļamistabas logu.

— Vai jūs guļat viena?

— Jā. Man ar vīru jau kopš mūžības vairs nav…

Es gribētu reiz satikt sievieti, kas tā nesaka! Turklāt cs pat neesmu viņas mīļākais. Tā laikam ir tāda īpatnība. Arī vīriešiem! Viņi ir tādi paši. Intīmas attiecības ar manu sievu? Jau daudzus gadus vairs nc!

—  Jums ir kabatas lukturītis. Man arī. Šonakt tieši vienpadsmitos skatieties pa logu! Ja cs ik pēc piecām sekundēm paspīdināšu tikai vienu reizi, tad vēl neko neesmu uzzinājis un izredzes ir bēdīgas. Tādā gadījumā satiekamies atkal šeit rīt no rīta astoņos un domāsim, ko darīt tālāk.

— Astoņos jums taču jābūt skolā.

—  Nav vis jābūt, — es atbildu. — Jūs vienmēr paspīdiniet vienreiz pretī, lai es zinātu, ka esat manu signālu sapratusi. Tagad tālāk: ja es spīdinu ātri divas reizes pēc kārtas, tad esmu aproci jau dabūjis. Tādā gadījumā arī atnāciet rīt no rīta astoņos šurp, un cs jums to lietiņu atdošu. Tik vēlu naktī jūs vairs nedrīkstat iet laukā no mājām, vienalga, vai jūsu vīrs tur ir vai nav. Taču tad jūs vismaz varēsit mierīgāk gulēt.

— Nekad vēl manā mūžā neviens cilvēks manis dēļ nav…

—  Jā, jā, ir jau labi. Ja es spīdinu trīs reizes pēc kārtas, tad tas nozīmē: es zinu, kas ir tā meitene un kur aproce atrodas, bet man vēl vajadzīgs laiks. Jāpadomā par visām iespējām. Tādā gadījumā spīdinict atbildi, ka esat sapratusi. Un tad es spīdinot norādīšu laiku, kad ceru jums aproci atdot. Tātad astoņas reizes nozīmē - pulksten astoņos, trīspadsmit reizes — pulksten trīspadsmitos, un tā tālāk. Skaidrs?

Viņa mēmi paloka galvu. Tagad viņas seja atkal ir kārtībā. Virs atpakaļskata spoguļa piestiprinātā mazā spuldzīte apspīd mūs abus. Viņa paskatās manī, un man no viņas lielajām, melnajām acīm apreibst galva. Es negribu tā darīt, gribu izturēties pieklājīgi, bet tur ir vainīgas viņas acis, viņas brīnišķīgās acis. Es pievelku viņu sev klāt, lai noskūpstītu. Taču viņa saņem manu roku un pieliek sev pie lūpām ar tādu kustību, kas ir gan maiga, gan noraidoša, — un jaukāka par visskaistāko skūpstu, kādu jebkad esmu saņēmis.

— / am sorry- es ātri pasaku, apeju mašīnai apkārt un palīdzu viņai izkāpt. — Nezaudējiet savaldīšanos! Gan mēs savu panāksim. Tiešām būtu jāsmejas, ja mēs to nevarētu. Es jau pāris reižu kaut ko tādu esmu piedzīvojis.

— Jūs esat lielisks, — viņa saka.

— Esmu mēsls. Vairāk nekas. Bet jūs — jūs man tā palīkat! Es… es… es jūsu labā darītu visu, visu!

— Jūs jau tā tik daudz darāt manis labā.

— Es par to arī kaut ko prasīšu.

— To cs jau manīju.

—Tas mēģinājums jūs noskūpstīt? Tā bija tikai refleksīva kustība. Rutīna. Tā es daru vienmēr. Bet, ja es jūsu aproci atradīšu, tad kaut ko prasīšu!

— Ko?

— Trīsdesmit tablešu vcronāla.

Viņa neatbild.

— Ja neesat ar mieru, mēs no šā darījuma atteiksimies.

— Mansfelda kungs, jums tiešām nav ne jausmas, kādā situācijā es patlaban atrodos, par aproci nemaz nerunājot…

— Es to nemaz negribu zināt. Es gribu tās trīsdesmit tabletes. Vai es tās dabūšu vai ne?

Viņa manī raugās tik ilgi, ka man atkal sāk reibt galva, tad viņa atkal pieliek manu roku sev pie lūpām un pamāj.

— Tātad tieši vienpadsmitos, — es vēlreiz saku.

1 Atvainojiet! (Angt.)

Tad viņa jau iet projām, augšup uz vecā torņa pusi, kur viņas mazā meitiņa rotaļājas ar bokseri Asadu, un tagad šie abi skrien viņai pretī. Māte un meita māj ar roku. Es arī pamāju par atbildi, bet tikai vienreiz. Tad iesēžos mašīnā, ieslēdzu tālo gaismu un, kamēr izbraucu auto atpakaļ uz šosejas, es redzu Verēnu, Evelīnu un suni pazūdam tumšajā mežā aiz vecā skatu torņa. Mazliet pirms krustojuma es pieturu un paceļu pie sejas roku, kuru viņa pielika sev pie lūpām. Tā smaržo pēc Diorisimo, šī roka, pēc sievietes, grima un pūdera. Es aizveru acis un pārvelku ar šo roku sev pār seju, bet pa to laiku mežā putni klaigā un zvēri sarunājas, bet man priekšā uz šosejas traucas automašīnas.

Viņas smaržu, lūpu un ādas aromāts tagad vēdī ap manu seju. Es atkal atveru acis, skatos uz savu roku un sažņaudzu to dūrē, it kā tādējādi šo brīnišķīgo smaržu varētu saglabāt ilgāk. Tad iedomājos, ka Miltons (man šķiet, viņu sauc par Džonu, šo izcilo angļu dzejnieku, bet jūs jau paši to noteikti zināt), ka Miltons pusi mūža ir pavadījis Itālijā. Viņš tik ļoti mīlēja to zemi. Viņš to dēvēja par savu paradīzi. Vecumā viņš kļuva akls. Tad draugi viņu aizveda atpakaļ uz auksto, miglaino Angliju, tur viņš ik vakaru sēdēja savā mājā pie kamīna uguns, turēdams rokā vecum vccu, sažuvušu olīvu. Saimniece stāstīja kaimiņiem, ka Miltons tad vienmēr smaidījis. Šo olīvu viņš bija atvedis līdzi no Itālijas. Reiz viņš teica savai saimniecei: «Kad cs to turu rokā, šo mazo augli, tad atkal esmu tur, kur reiz biju tik laimīgs. Tad es atkal visu varu redzēt — Florenci un Neapoli, Milānu un Romu, manu paradīzi. Tagad es savu paradīzi turu rokā.»

Tagad es savu paradīzi turu rokā…

Taču smarža atkal jau gaist, tik ātri, tik ātri. Vai viss skaistais ir tik nepastāvīgs? Noteikti. Visiem cilvēkiem. Vienīgi ļaunumam un nežēlībai ir ilgs mūžs. Maigums, kas liek tev acis saskriet asarām, jo arī tev ir vajadzīgs otrs cilvēks, šis smaids, šis pirkstu un lūpu pieskāriens, šīs atmiņas — tas viss zūd, izgaist un drīz tiek aizmirsts.

Man jāgādā, lai rokassprādze tiktu atdabūta. Trīsdesmit veronāla tablešu man pašam varbūt kādreiz būs vajadzīgas.

Izbīdīt virziena rādītāju. Es nospiežu gāzes pedāli. Atpakaļ uz skolu! Taisni pretīgi, cik sentimentāls reizēm varu kļūt! Paldies Dievam, nu jau tas ir pāri.

Nē. Kāpēc lai es melotu?

Nav vis vēl pāri. Baidos, ka tas nekad nepāries. Attiecībā uz Verēnu nc. Attiecībā uz šo sievieti nc.

Neloģiski, vai nc? Es taču esmu uzrakstījis tieši pretējo!

Viņš izšaujas no ceļa rādītāja aizmugures kā lode, kā meža gars, kā lietuvēns no slikta sapņa. Es tā nobīstos, ka strauji nobremzēju un noslāpēju motoru. Grūdiens! Es kritu pāri stūrei. Kad atkal izslienos taisni, viņš jau stāv manā priekšā — kropls, maziņš, šausmīgs. Rūķis. Gars. Ļauns gars. Un viņa plānās lūpas atkal ir savilktas tajā ļauni viltīgajā smīnā.

— Vai es tevi nobaidīju? — mazais Hansītis jautā.

— Tā gan varētu teikt.

— Es tev uzglūnēju.

— Ko?

Viņš saka ironiski žēlabainā balsī: — Te visi domā, ka esmu idiots. Es, protams, noklausījos, kad tu runāji pa telefonu. Klausījos arī pirms tam, kad Hildenbrandas jaunkundze stāstīja par mani. Ko tu tai sievietei teici?

— Kādai sievietei?

—  Nu, tai, ar kuru tu nupat tikies. Direktors, starp citu, jau ir uznācis augšā. Viņš teica, lai cs beidzot rotaļāties un ejot uz «Avotaini». Tātad — ko tu viņai teici?

—  Paklausies, tu man esi apnicis. Vācies projām! Man jāiet pie direktora.

— Visi domā, ka esmu idiots, — viņš atkal gaužas. — Vai tu teici, ka atradīsi viņas aproci?

— Kādu aproci?

— Nevilksim garumā, - viņš saka, ņirdzīgi smīnēdams. — Es tev sameloju.

— Kad?

— Nu, tu taču jautāji, vai neesmu redzējis meiteni, kas valkā kuplus apakšsvārkus. Es teicu, ka ne. Tomēr es viņu redzēju. Es dzirdēju troksni un pacēlu aizkarus, un tur bija viņa. Es redzēju ari, kā viņa nozaga aproci, tā spīdēja un vizuļoja.

Man sametas karsti, es saķeru viņu aiz vienas nožēlojami tievās rociņas un pievelku sev pavisam tuvu klāt.

— Ai! Laid vaļā! Man sāp!

— Tātad tu tomēr viņu redzēji!

— Es jau teicu, ka jā.

— Vai zini, kā viņu sauc?

— Skaidrs.

— Kā? - Taču viņš klusē.

— Kā viņu sauc? — es jautāju un purinu zēnu. Tad redzu, ka viņa lūpas noraustās. (Cerams, ka nesāks vēl pinkšķēt!) Es palaižu viņu vaļā. Viņš murmina: — Es tev pateikšu. Bet ar vienu noteikumu.

— Noteikumu?

— Ka tu būsi mans brālis, — viņš klusām saka.

—  Kas tās par blēņām?

— Tās nav nekādas blēņas. - Pēkšņi viņš pavisam atmaigst. — Redzi — nevienam no bērniem taču šeit, augšā, nav vecāku. Vai ari viņi tos nemīl. Bērni ir pavisam vientuļi. Tā nu viņi ir sākuši paši meklēt sev radiniekus. Viņi veido savas ģimenes, lai nebūtu vairs tik vientuļi. To viņi dara jau sen, daudzus gadus. Noass ir Volfganga brālis. Valters

ir Kurta brālis. Viņiem visiem ir brāli un māsas. Vai arī māsīcas un brālēni. Tēvu un māšu gan nav. Tēvi un mātes šiem ir jau līdz kaklam tāpat kā man. - Tagad viņš runā raiti un ātri un ar savām mazajām rociņām tur ciet manu roku. — Tādam brālim vai māsai var uzticēt visu. Kad esi divatā ar savu māsu vai brāli, vari atļauties pat raudāt. Visiem šeit ir māsas un brāļi. Tikai man ne. Es visus jau esmu lūdzies. Taču neviens mani nemīl.

—  Kāpēc ne? — cs jautāju, kaut gan jau to zinu.

— Nu, tāpēc, ka es tik briesmīgi izskatos. Bet man tik ļoti gribas, lai man būtu brālis! Lielais brālis. Tu te esi lielākais, vecākais. Citi pārsprāgs aiz skaudības! Vai tu būsi ar mieru, ja cs tev pateikšu, kas paņēmis aproci?

Ja teikšu nē, tad mazais kroplītis var meiteni brīdināt. Tad viņa rotaslietu nobēdzinās, iekams pārmeklēšana būs sākusies. Un, protams, arī man pašam nenāks par labu tas, ka jau pirmajā dienā iegāžos profesora Floriana mājā kopā ar policiju. Skaidrs, ka vislabāk būtu visu nokārtot mierīgā ceļā. Bet ja nu mazais melo?

— Vai vari pierādīt, ka aproce ir pie tās meitenes?

— Pēc piecām minūtēm.

—  Ko?

— Es teicu — pēc piecām minūtēm. Ja tu gribēsi būt mans brālis. Vai tu gribi?

— Cik vces tu īsti esi, Hansīti? - cs jautāju.

— Vienpadsmit, — viņš noņirdz.

— Jā, - es saku. - Es gribu būt tavs brālis.

Viņš apskrien mašīnai apkārt un uzrāpjas uz sēdekļa man blakus. — Braucaugšā pa ceļu, kas iet pa kreisi! Uz «Veco dzimteni». Turdzīvo lielās meitenes.

Ceļi šajā mežā līkumo kā labirintā. Man ir tāda sajūta, it kā es brauktu iekšā tunelī, — tunelī, ko veido mūžveci koki. Un atkal cs dzirdu meža dzīvnieku balsis. Kāds vakars! Vai direktors jau ir pārskaities, ka viņam mani tik ilgi jāgaida? Mazais Hansītis skatās manī nenovērsdamies. Tas mani šausmīgi nervozē. Vai jums ir pazīstams šāds mikls bērna acu skatiens? Uzticības pilns, mīlas pilns? Augstais Dievs, kādās lietās es te iepiņķerēšos?

—  Es to meiteni pazīstu pavisam labi, — kroplītis saka. - Es pat zinu, kāda viņa izskatās kaila. Vairākums meiteņu aizvelk aizkarus ciet, kad izģērbjas, bet dažas atstāj vaļā. Tad cs viņas novēroju.

— Tu pielavies pie mājas?

— Jā. Ir jābūt ļoti uzmanīgam un jānovelk kurpes, lai audzinātāja nesadzirdētu. Tev arī tūlīt būs jānovelk kurpes. Es vienreiz pat redzēju… — Viņš apraujas un smejas. — To es tev pastāstīšu kādreiz vēlāk. Tam vajadzīgs laiks. Tagad apstājies, citādi mūs izdzirdēs.

Pa divu koku starpu es iebraucu mašīnu gabaliņu tālāk mežā un izslēdzu motoru un gaismas. Tagad apkārtni apspīd tikai augošā mēness vēsā gaisma.

— Tā taču ir cūcība, — es saku, — novērot, kad meitenes izģērbjas, un tamlīdzīgi. Labi zēni tā nedara. (Un tieši man jālasa šī morāle!)

Viņš nopietni atbild: — Es neesmu labs zēns. Neesmu tik dumjš, lai būtu labiņš. Es esmu ļauns. To jau tu dzirdēji. Nāc aiz manis!

Tā es daru.

Hansītis čukst: — Kad direktors mani pirmīt aizsūtīja projām, es jau uzskrēju te augšā. Tad viņa stāvēja savā istabā un darbojās ar rokassprādzi.

— Vai viņa guļ viena?

—  Jā. Neviena meitene negrib dzīvot kopā ar viņu. Visas viņu neieredz.

— Kāpēc?

— Šī visām atņem puišus. Mēs viņu šeit saucam tikai parluksusfidu. Tāpēc ka šī vienmēr uzcērtas kā filmuzvaigzne. Ar neīstām rotaslietām un tamlīdzīgi. Viņa ir galīgi ķerta uz stikla krellēm, amuletiem un žvadzošām rokassprādzēm. Visi zina, ka viņa pastāvīgi zog. Un paslēpj visu, ko nozog. Tik labi, ka neviens nekad neko nav atradis. Varbūt tā sprādze viņai vēl ir uz rokas. Varbūt mums laimēsies. Bet tagad mēs vairs nedrīkstam sarunāties. Un jānovelk kurpes. Atstāj savas tupeles šeit, blakus manējām! — Hansītis saka. — Pie šā koka cs vienmēr novelku apavus.

Nu mēs zeķēs ejam pa mežu uz ēku, kurai visi logi ir apgaismoti. Laukums mājas priekšā ir tukšs, visi vecāki jau aizbraukuši.

Es uzkāpju uz sausa zara, tas knakšķēdams salūst. Hansītis apsviežas apkārt.

— Cilvēk, uzmanies taču!

— Jūtos vainīgs.

—  Jūtos vainīgs! Ja es būtu tik lempīgs kā tu, tad vēl nekad nebūtu redzējis skuķu krūtis!

Viņš saka nevis «krūtis», bet citādi. Šis vienpadsmitgadīgais gan dienās būs labais! Bet vai mēs visi tādi reiz nebūsim? Pēkšņi mani pārņem satraukums.

Ja tas, ko viņš saka, ir taisnība, ja tas ir taisnība…

Nu jau esam sasnieguši «Veco dzimteni». Tā ir viegli būvēta veca māja ar erkeriem, tornīšiem un balkoniem, un cs domāju, cik viegli būtu uzrāpties uz viena no šiem balkoniem un cik daudz puišu to jau ir darījuši. No ēkas iekšienes atskan meiteņu balsis un smiekli, ūdens šalkoņa un vismaz desmit patafonu spēlēšana. Viss juku jukām. Kāda laime, ka viņas te sarīkojušas tādu jandāliņu!

Skumjajai mūzikai skanot, istabā pa apli riņķo meitene. Viņai ir tumšzili svārki, zem tiem kupli apakšsvārki, augšdaļā balta blūze un kājās kurpes ar zemiem papēžiem. Meitenei var būt septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu. Viņai ir krietni pagari lauvas krāsas mati, tic uzsprausti ļoti augstu un atsukāti no augstās pieres atpakaļ. Pakausī mati sasprausti ar melnu sprādzi. Zem sprādzes tie izplūst savvaļā un krīt visos virzienos — meitenei pār pleciem, pār muguru. Viņa tur rokas izstieptas, un tiešām — uz labās plaukstas locītavas viņai ir aproce! Briljanti un smaragdi gaismā spīguļo. Meitene raugās uz rotaslietu kā uz savu mīļāko. Viņa nenovērš no tās ne acu. Pēkšņi viņa apcērtas apkārt, un es jau domāju, ka mēs esam pamanīti, tāpēc ātri pieliecos.

— Nekas, - Hansītis čukst, - kāds tikai klauvēja.

Tiešām.

Luksusfida sauc: — Acumirkli, es patlaban ģērbjos! — Tad viņa zibenīgi pieskrien pie gultas, parauj to nost no sienas, nometas uz ceļiem un ļoti lēnām, ļoti uzmanīgi izvelk no sienas vienu ķieģeli. Nelielā dobumā aiz tā cs redzu mirdzam dažādas lietiņas. Meitene noņem Verēnas aproci, ieliek dobumā un uzmanīgi atkal iebīda ķieģeli savā vietā. Tad viņa parauj gultu atpakaļ, pieceļas un iet pie durvīm.

— Tagad mēs to zinām, — Hansītis čukst.

Mēs aizmanāmies tālāk no mājas, atpakaļ mežā. Hansītis stūrē tieši uz to koku, pie kura atstājām savus apavus. Kamēr mēs tos velkam kājās, kroplītis saka: - Tev jāpagaida līdz rītam.

— Neesmu taču jucis! Es tūlīt iešu atpakaļ!

— Jā, — Hansītis saka, atkal smiedamies, — un ko darīsi pēc tam?

— Paņemšu to mantiņu.

—  Nu tad es tev kaut ko pateikšu. Ja tu iesāksi tā, tad sprādzi nedabūsi nekad! Tagad namdurvis ir aizslēgtas. Tātad tev jāzvana. Un atvērs audzinātāja. Vai zini, ko viņa darīs? Vai nu tūlīt izsviedīs tevi ārā, vai arī teiks, lai tu pagaidi, un zvanīs direktoram. Kamēr viņš neatnāks, tu nekādā ziņā nemūžam netiksi mājā iekšā! Un pa to laiku luksusfida nobāzīs to tā, ka neviens to vairs neatradīs.

Tur, protams, ir sava jēga.

— Rīt, — mazais kroplītis saka, - rīt priekšpusdienā, pa mācību laiku tev tā aproce jāpaņem. Kurā klasē tu mācies?

— Astotajā.

— Nu, prīmā! Luksusfida arī. Pasaki vienkārši, ka tev ir nelabi.

— Un tad?

—   Atskrien šurp! Vislabāk tūlīt pēc divpadsmitiem. Priekšpusdienā visas mājas ir vaļā un tukšas. Bērni sēž klasēs. Audzinātājas ir galvenajā ēkā vai ēd pusdienas. Un tūlīt pēc divpadsmitiem arī apkopējas jau ir aizvākušās. Tagad tu zini, kura ir viņas istaba. Tātad neko citu kā ieiet un paņemt sprādzi!

Es apsveru. Un, jo ilgāk domāju, jo vairāk apjēdzu, ko viņš teica.

— Tev ir taisnība.

—  Man vienmēr ir taisnība, — mazais atbild, iedams man blakus pa mežu. — Bet te visi domā, ka esmu idiots.

— Es ne.

Viņš sagrābsta manu roku, un es to saņemu, jo tagad taču viņš ir mans «brālis», un, boy o boy, viņš man ir izdarījis pakalpojumu!

— Tas tik ir asais skuķis, vai nc?

— Jā. Bet ja viņa aproci jau Šovakar aizgādās prom…

— Izslēgts. No tā ūķa vairs neviena ārā nevar tikt.

— Kā viņu sauc?

— Džeraldlne Rēbere.

Tagad esam nonākuši pie manas mašīnas.

— Es tev pateicos, Hansīti, — es saku.

— Muļķības! Es pateicos tev, — viņš atsaucas un atkal skatās tādām acīm kā noraudājies puisēns. — Es taču vienmēr esmu ilgojies pēc brāļa. Tagad man tas ir. Tu nemaz nezini, ko tas nozīmē.

—  Ir jau labi, — es saku, — ir jau labi. — Tagad man jātiek no viņa vaļā. Paskatos pulkstenī. Ir jau pusdeviņi. Vienpadsmitos Verēna gaidīs, kad došu kādu zīmi…

—  Šī ir laimīgākā diena manā mūžā, — Hansītis saka. — Es dabūju sev brāli un labāko gultu mūsu istabā! Agrāk man vienmēr vajadzēja gulēt pie durvīm. Caurvējā. Tagad man ir gulta kaktā pie loga, blakus centrālapkurei. Vai tas nav ko vērts? Par to man jāpateicas oasiešiem!

— Kam?

—  Paklau, Oliver, tu tak neesi no muļķu mājām! OAS! Tā franču teroristu organizācija, kura visur mētā savas plastmasas bumbas!

— Kāds tiem sakars ar tavu gultu?

—  Daudzējāds. Tajā labajā gultā, redzi, pagājušajā gadā gulēja Žils. Viņu sauca Žils Renārs.

— Sauca?

—  Šodien viņa tēvs atsūtīja mūsu direktoram vēstuli. Žils rotaļājies savā istabā Parīzē. Pa ielu garām braukusi automašīna ar oasiešiem. Žila istabas logs bijis vaļā. Tad šie iesvieduši iekšā plastmasas bumbu. Zēns bijis uz vietas beigts. Un es tagad dabūju viņa gultu! Vai tā nav laime? Padomā, ja šie būtu savu bumbu iesvieduši kaut kur citur! Tad man atkal būtu jāguļ caurvējā pie durvīm.

Viņš man paspiež roku. — Tagad es taisīšos, ka tieku, citādi sanāks nepatikšanas ar audzinātāju. Tas, starp citu, ir jaunatnācējs. Bet tev taču jāatzīst — tāda baigā cūcenc vienā dienā, tas tik ir vareni!

— Jā, - cs saku, — tevi tiešām var apsveikt, Hansīti!

17

Vai jūs pazīstat Džeimsu Stjuartu, amerikāņu filmakticri? Nu, lūk, viņš, mūsu direktors, izskatās tieši tāds! Milzīga auguma, visi locekļi pārlieku gari, īsi mati, kas jau sākuši sirmot, lempīgas, klamzīgas kustības. Un, tāpēc ka viņš ir tik garš, vienmēr iet, viegli sakumpis. Vecums? Augstākais, četrdesmit pieci, cs teiktu. Vecāks noteikti ne.

Viņš vienmēr runā klusu un laipni, nekad nepaceļ balsi. Viņš ir pals miera iemiesojums. Direktors sēž pie sava lielā rakstāmgalda, ģērbies pelēkā (starp citu, nevainojamā) flaneļa uzvalkā, salicis kopā pirkstu galus, un klusēdams bridi mani noraugās. Viņam ir pelēkas, gudras acis. Es sēžu viņam pretī dziļā atzveltnī, zemāk nekā viņš, un atbildu uz viņa skatienu. Reiz taču viņš sāks runāt, es domāju. To viņš arī dara. Viņš jautā: — Vai tu smēķē? — Un ātri piebilst: — Es uzrunāju ar «tu» pilnīgi visus skolniekus, arī lielos. Izņemot tos, kuri vēlas, lai cs saku «jūs». Vai tu to vēlies?

— Nē. Sakiet, lūdzu, «tu»! — Mēs abi smēķējam.

Viņš runā joprojām mierīgi, joprojām klusi. — Ar tevi ir ļoti vienkārši, Oliver. Tev ir divdesmit viens gads. Trīs reizes esi palicis sēžot. Esi izmests no pieciem internātiem, esmu lasījis ziņojumus. Vienmēr tas noticis meiteņu dēļ. Es zinu, ka neviens cits internāts Vācijā tevi vairs pretī neņems. Tātad neraugies uz mūsu skolu kā uz tramvaja pieturu. Šī ir gala stacija. Pēc mums nekas vairs nenāks. — Es klusēju, jo man pēkšņi nemaz vairs nav labi ap dūšu. Patiesībā es gribēju, lai mani izmet arī no šejienes - mana vecā dēļ. Taču tagad esmu iepazinies ar Verēnu…

Direktors smaidīdams saka: — Starp citu, cs neticu, ka man ar tevi būs grūtības.

— Es tomēr esmu grūti audzināms, doktora kungs. Visos papīros tā ir rakstīts.

Viņš smaida. — Grūti audzināmie man patīk vislabāk. Vai zini, kāpēc? Tic normālie taču ir garlaicīgi. Bet, kad man gadās kāds grūti audzināmais, es vienmēr domāju: «Pagaidi, tur noteikti kaut kas slēpjas!»

Mīlīši, šis laikam ir rafinēts!

— Mēs šeit vispār strādājam ar citām metodēm.

— Jā, to cs jau pamanīju.

— Kad?

—   Es redzēju būvkasti, ar kuru jūs izdarāt testēšanu. Hildenbrandas jaunkundze man visu izskaidroja.

Tagad direktora seja kļūst skumīga un viņš pārvelk ar plaukstu pār pieri. — Hildenbrandas jaunkundze, — viņš izklaidīgi saka, — jā, viņa ir lielisks cilvēks! Mana vecākā līdzstrādniece. Tikai viņas acis. Viņa tik slikti redz. Vai tu to nepamanīji?

— Viņa slikti redz? Nē, to es tiešām neievēroju, doktora kungs.

—  Ak, Oliver! - viņš nopūšas. — Tic bija jauki meli. Taču man nepatīk arī jauki meli. Es vispār nevaru ciest melus. Tāpēc arī nejautāšu, ko tu darīji lejā pie «A» un kāpēc atnāci pie manis tik vēlu. Tāpēc, ka tu man melotu. Es ļoti reti kaut ko jautāju. Tomēr neiedomājies, ka te tavā priekšā ir koka gabals, kas visu pacieš. Šis tas pie mums ir tieši tāpat kā visos citos internātos. Ja kāds kļūst neciešams, tad viņš izlido, — vai saprati?

— Jā, doktora kungs.

— Arī tu. Skaidrs?

— Jā.

— Mans internāts ir dārgs. Šeit mācās tikai bagātu vecāku bērni, izņemot dažus, kuri saņem stipendiju. — Tagad viņš kļūst mazliet ironisks. — Tā ir internacionālās pasaules elite.

— Kā, piemēram, es, — es saku arī ironiski. — Mans tēvs taču tiešām pieder pie internacionālās pasaules elites.

— Par to nav runa! Man ir jāaudzina nevis vecāki, bet jūs. Tu un citi šejienieši kādu dienu pārņems savās rokās savu tēvu rūpnīcas, kuģu būvētavas, bankas un Dievs zina ko vēl. Reiz jūs būsit «augšā». Un tad? Cik daudz nelaimes jūs tad nodarīsit, jūs — izmeklētie, bagātie, par snobiem kļuvušie? Par to man jāuzņemas atbildība.

— Par ko?

—  Lai jūs nenodarītu nekādu postu. Vismaz lielu postu ne. Mēs visi šeit — Hildenbrandas jaunkundze, visi skolotāji, visi audzinātāji un es — mēs cenšamies jūs iztaisnot un novērst ļaunāko. Tāpēc, ka jūsu vecākiem ir nauda, vismaz liclum lielai daļai no viņiem, tāpēc vēlāk jums nolens volens1 vajadzēs daudziem, daudziem citiem būt par paraugu vai, teiksim, par etalonu. Tāpēc katru, kas neizturēsies, kā pienākas, es izmetīšu ārā. Vai tu to apjēdz?

— Jā, doktora kungs.

— Pasaki, kāpēc!

— Jūs negribat būt vainīgs, ka pēc desmit vai divdesmit gadiem radīsies nepareizi etaloni.

Viņš smaidīdams pamāj un spiež pirkstu galus citu pret citu.

— Vai zini arī, kāpēc cs kļuvu par skolotāju?

— Nu, tāpēc!

— Nē.

—  Kāpēc tad?

—  Paklausies! Mani reiz mācīja skolotājs, kas bija tīrais idiots.

Nu, šim gan galviņa strādā! Vispirms nolasa morāles sprediķi, un

tagad nāk anekdote. Lai es nedomātu, ka viņš ir aprobežots skolmeistars. Nē, tiešām, šis vīrs man patīk.

Vai es viņam arī patīku?

Es mainu toņkārtu un, lai viņu pārbaudītu, kļūstu pārdrošs.

— Idiots? — es jautāju. — Vai tad starp skolotājiem tādi vispār ir?

—  Protams. Tikai jūs visi esat Einšteini! Klausies tālāk! Deviņu gadu vecumā man galīgi nepadevās pareizrakstība. Un, tā kā mans skolotājs bija idiots, viņš mani pārlika pār celi un notēsa. Diendienā, Oliver, diendienā! Tas bija kā āmen pēc lūgšanas. Citi vismaz reizēm tika cauri sveikā, bet es ne, mani viņš ņēma priekšā katru dienu.

— Nabaga doktors Florians!

—  Pagaidi vēl mazliet ar līdzjūtības apliecinājumiem! Drīz tev pār vaigiem ritēs asaras. Brāzieni skolā vēl nebija viss. Mājās, kad tēvs pārlūkoja burtnīcas, viss sākās no gala. Mans tēvs dusmās bija ļoti ātrs, jo viņam bija paaugstināts asinsspiediens.

—  Tas man ir zināms, — es saku un domāju, ka nekad vēl ne pie viena tik drīz neesmu juties kā mājās. — Manam vecajam arī tā ir. Bet viņš — jūs jau pats zināt, kā ar viņu ir, doktora kungs.

Viņš paloka galvu.

—Taisni jābrīnās, — es saku nevis bezkaunīgi, bet pavisam godīgi, — ka pēc visa tā jūs tomēr esat izveidojies par prātīgu cilvēku.

— Man vajadzēja ārkārtīgi saņemties, — viņš atbild, — un turklāt tev nav zināma mana īstā būtība. - Viņš piesit sev pie krūtīm. - Bet iekšā tur izskatās briesmīgi, kā jau Šillcrs teicis.

— «Tur lejā», teica Šillcrs.

— Kur gribi, vari izmeklēties, — viņš saka.

Ja cs būtu meitene, es direktorā iemīlētos. Viņš ir ārkārtīgi interesants vīrs. Vai viņam ir sieva? Laulības riņķa nav. I'm iellingyou, (hatone] var dabūt, kuru vien vēlas. Es labprāt gribētu būt tāds. Lēnīgs un turklāt stiprs, gudrs un jautrs. Taču par mani tas vienmēr būs aplami teikts.

— Paklausies vēl! — direktors turpina. — Mans tēvs, sīks ierēdnis, izgāza savas dusmas ne tikai uz mani. Viņš pie reizes vienmēr nopēra arīabus manus brāļus un izlamāja manumāti.Es tevteikšu - kad man bija deviņi gadi, tad virs Florianu mājas laikam gan bija savilkušies negaisa mākoņi!

Kad viņš, tā runādams, smaida un vingrina pirkstus, man pēkšņi jādomā: vai viņš ir li>lī nelaimīgs? Jo, ka šis vīrs ir nelaimīgs, to cs tagad jūtu. Pavisam skaidri. Pavisam asi. Ārkārtīgi asi. Es reizēm jaušu, ko citi domā, kas viņos norisinās, un vienmēr tas atbilst patiesībai. Kas direktoru tā nomāc?

— Mana māte, - viņš stāsta tālāk, — bija jau pilnīgi izmisusi. Taču tad mēs dabūjām jaunu skolotāju. Tas bija citāds nekā pirmais. Viņš pasauca mani pie malas un teica: — Es zinu, kā tev iet ar pareizrakstību

' es jums teikšu, ka tāds… (Augi)

un arī mājās. Es tavos darbos kļūdas vispār neatzīmēšu. Tu tik un tā esi bezcerīgs. Raksti tikai, kā gribi!

— Velna milti!

— Jā, velna milti. Un vai zini, kādas bija sekas?

—   Nu, jūsu mīļajās mājās droši vien atkal atgriezās miers un saticība.

—  Tas gan. Taču tas, ka viņš mani nosauca par bezcerīgu, manī modināja pretsparu. Tas mani šausmīgi saniknoja. Neviens taču negrib, lai viņu uzskata par pilnīgu nejēgu, vai ne? Tātad es saņēmos. Nu, un ko lai saka — pēc gada ceturkšņa jau rakstīju pilnīgi bez kļūdām. Un vai zini, ko es toreiz nolēmu?

— Kļūt par skolotāju.

— Tagad tu to zini. Es gribēju kļūt par tādu skolotāju, kāds bija tas otrais, viņu sauca par Dvēscļnieku. Mēs viņu saucām tikai par Dvēseli. Es gribēju, lai man būtu pašam sava skola un savas metodes. Un es tajā gribēju uzņemt ne tikai bagātus bērnus, bet arī apdāvinātus nabadzīgos, jo mans tēvs bija nabaga vīrs un nebija varējis mācīties augstākā skolā. Kāpēc tu tā skaties manī?

— Ak, nekas.

— Nē, pasaki!

Nu, tad es saku arī. Man šķiet, ka šim vīram var teikt visu.

— Tas, protams, ir lieliski, ka jūs uzņemat apdāvinātus nabadzīgos un dodat viņiem stipendiju. Tikai šajā lietā ir viens āķis, doktora kungs.

— Kāds?

—  Jūs sakāt: «Es gribu, lai manā internātā būtu nc tikai bagāti bērni, bet arī apdāvināti nabadzīgie.»

— Jā, - un?

— Šādā ceļā taisnīgums nekad nav panākams.

— Kāpēc ne?

— Taisnīgums — vai teiksim tikai līdzsvars — varētu rasties vienīgi tad, ja jūs uzņemtu arī neapdāvinātus nabadzīgos bērnus. Jo pašreizējos apstākļos nabadzīgajiem bērniem, kuri saņem stipendiju, vienmēr ir jāizvirzās priekšplānā ar savu inteliģenci, uzcītību un labajām atzīmēm, vai ne? Un pie kā tas noved? Pie karjerisma, pie intrigām! Pie nelietības! Jūs, doktora kungs, noteikti gribat nabadzīgajiem darīt labu, bet par kādu cenu? Tiešām, es jau bieži par to esmu domājis. Te ir tāpat kā visur, kur apdāvinātajam mazākumam jāuzņemas divtik liela slodze.

Nu viņš atkal sāk smaidīt un vienu brīdi nesaka neko, bet tad klusi atbild: — Tev ir taisnība, Oliver. Taču pasaule tomēr nav tāda, kādu mēs to vēlētos. Kas man būtu jādara? Jādod stipendijas idiotiskiem nabadzīgajiem? Un tāpēc jāmet laukā idiotiski bagātnieki? To es nevaru atļauties. Tad es bankrotētu. Un vai ar to būtu palīdzēts apdāvinātajiem nabadzīgajiem?

— Jums ir taisnība, — es atzīstu.

— Mums jāparunājas biežāk, — viņš saka. — Vai tu gribētu reizēm vakaros mani apciemot?

— Labprāt, doktora kungs!

Vienu reizi, mīļais Dievs, kaut tikai vienu reizi mans tēvs būtu ar mani tā runājis!

—  Redzi, un tāpēc, ka darbu vienmēr var labi padarīt tikai par kādiem sešdesmit vai, augstākais, septiņdesmit procentiem, es sev vēl uz kakla esmu paņēmis arī grūti audzināmos.

— Kā alibi pašam sev, tā sakot.

—  Jā, kā alibi, — viņš pēkšņi strupi pasaka un pieceļas. - Tas šimbrīžam būtu viss, Oliver. Ak, jā, vēl kaut kas: tev, protams, jāaizgādā projām sava mašīna. Frīdheimā ir garāža. Tur vari to novietot. Seit, augšā, nevienam skolniekam mašīnas nav. Tātad arī tev nevar būt, tas taču ir skaidrs, vai ne? Tieši tu to sapratīsi, jo esi taču tik daudz domājis par līdzsvaru un taisnīgumu.

Ko lai tur atbildu?

Vispirms gribu atcirst kaut ko rupju.

Bet ko īstenībā saku?

— Jā, doktora kungs, rīt cs mašīnu aizvedīšu.

— Labi. Tavas mantas jau ir «Avotainē». Vari tagad braukt lejā.

— Es dzīvošu «Avotainē»?

— Es taču to tavam tēvam rakstīju.

— Jā gan, bet…

— Bet kas?

— Es pirmīt satiku Hansīti, viņš arī dzīvo «Avotainē». Tā taču ir mazajiem paredzēta māja.

— Jā, — viņš atbild. — Tieši tāpēc. Mēs, redzi, esam iekārtojuši tā, ka mazo zēnu mājās vienmēr dzīvo arī daži lielie. Viņi var palīdzēt audzinātājiem. Un uzmanīt mazos. Mēs, protams, lielos izraugāmies apzināti. Šoreiz mēs izraudzījāmics tevi.

— Mani nepazīstot?

— Es izdarīju izvēli pēc tam, kad dzirdēju, ka esi izmests no pieciem internātiem.

—  Doktora kungs, — cs iesaucos, - jūs esat gudrākais vīrs, kādu vien pazīstu!

— Iespējams, — viņš atbild. — Un tas ir jauki, ka tu tā saki. Bet kā tu nāci uz tādām domām?

—  Tas taču ir skaidrs kā diena. Uzdodams man uzraudzīt mazos, jūs man pie reizes arī uzliekat pienākumu.

— Kādu? — viņš liekulīgi jautā.

— Pieklājīgi uzvesties… būt paraugam… un… un… jūs ļoti labi zināt, kādu!

— Oliver, — viņš saka, — man tev jāizsaka tāds pats kompliments. Tu esi gudrākais puisis, kādu jebkad esmu saticis.

— Bet grūti audzināms.

— Tas man sevišķi patīk, tu taču zini.

—  Pagaidīsim, — cs saku. — Tad redzēsim, vai tas jums tik labi patiks.

—  Tev ir sava vājā vieta. Katram tāda ir. Man arī. Hildenbrandas jaunkundzei arī. Es negribētu atrasties starp cilvēkiem, kuriem nav nevienas vājas vietas. Tādi cilvēki ir necilvēcīgi. Pasaki pats, kas ir tava vājā vieta.

— Meitenes.

—  Meitenes, jā, — šis briesmīgais skolmeistars noburkšķ, — un tavā vecumā viņu vietā drīz stāsies sievietes. Vai tu iedzer?

— Mazliet.

—   Tagad brauc uz «Avotaini»! Piesakies savam audzinātājam. Viņa uzvārds ir Herterihs. Viņš te ir tāds pats jaunais kā tu. Tava istaba atrodas otrajā slāvā. Tur dzīvo vēl divi lielie puiši, viņus sauc Volfgangs Hartungs un Noass Goldmunds. Tic ir veci, labi draugi. Volfganga tēvu amerikāņi 1947. gadā pakāra. Kā kara noziedznieku. Viņš bija plosījies Polijā.

— Un Noass?

—  Noass ir ebrejs. Kad nacisti aizveda zēna vecākus, draugi viņu pieņēma un paslēpa. Toreiz viņam bija tikai gads. Savus vecākus viņš vispār neatceras. Volfgangs, starp citu, arī ne. Viņam bija trīs gadi, kad tēvu pakāra. Māte b ja izdarījusi pašnāvību jau pirms tam. Par abiem zēniem skolas naudu maksā radinieki. Noasa radinieki dzīvo Londonā.

— Un šie abi ir draugi?

— Labākie, kādus var iedomāties. Tas taču arī ir saprotams, Oliver.

— Saprotams?

—   Padomā! Volfganga tēvs nacistu laikā bija liels vīrs. Vēstures stundās par viņu runā gari un plaši. Mums ir ļoti radikāli noskaņots vēstures skolotājs, trīs gadus pavadījis koncentrācijas nometnē.

— Volfgangam tas noteikti ir ļoti patīkami, — cs saku.

— Tieši tā. Visi no viņa novērsās, kad noskaidrojās, ko darījis viņa tēvs. Vienīgi Noass ne. Noass teica: «Vai gan viņš vainīgs, ja viņam tāds tēvs.» - Tas ir teikums, kas jāliek vērā. Vai gan zēns vainīgs, ja viņam tāds tēvs? Vai, piemēram, es — nē, nedomāšu par to!

— Un tad Noass teica Volfgangam: «Tavi vecāki ir miruši, un ari manējie ir miruši, un mēs abi tur neko nevaram darīt. Vai tu gribi būt mans brālis?» Ar tiem brāļiem mums tā ir ieviesies…

— Es zinu, kā tas ir. Man jau arī ir brālis.

— Kurš?

— Mazais Hansītis. Viņš mani lūdza. Pirmīt.

— Tas ir labi, — lempīgais, pārāk garais direktors saka un saberzē rokas, — par to es priecājos, Oliver. Tas tiešām man dara prieku!

18

— Nē,viņš navprecējics, — Hildenbrandas jaunkundze saka. Viņa sēž man blakus mašīnā. Es viņu vedu uz mājām. Viņa man to lūdza, kad es iznācu no direktora kabineta. Mēs satikāmies skolas vestibilā. («Tas būtu ļoti laipni no jūsu puses, Oliver, es naktī nevaru īsti labi redzēt.»)

Mēs braucam lejā uz Frīdheimu. Tur vecajai dāmai esot istaba, cs dzirdu viņu stāstām. Ļoti mājīga istaba pie jaukiem saimniekiem. Virs kroga telpas. — Ziniet, — Hildenbrandas jaunkundze runā, kamēr mēs braucam pa tumšo mežu, — direktors, nabadziņš, ir izgājis visu karu. Un pašās beigās notika tāda nelaime.

— Viņu ievainoja?

— Jā. Ļoti smagi. Viņam… viņam vairs nevar būt bērnu.

Es klusēju.

— Daudzi skolēni to zina, es gan nevaru pateikt, no kurienes. Taču neviens nekad nav izteicis par to nevienu rupju piezīmi vai dumju joku. Visi bērni direktoru mīl.

— To cs varu iedomāties.

— Vai zināt arī, kāpēc? Ne jau tāpēc, ka viņš ir tik familiārs un runā tāpat kā viņi. Nē! Skolēni saka — viņš vienmēr ir taisnīgs. Bērni to ļoti jūtīgi uztver. Vēlāk, kad cilvēki pieaug, šī jūtība diemžēl izzūd. Taču bērnus nekas tik ļoti neietekmē kā taisnīgums.

Un atkal mežā ir šie daudzējādie trokšņi, mūžvecie koki, dīvainas ēnas, maza stirniņa, kas sastingusi stāv ceļmalā, un zaķis, kas skrien mums pa priekšu tik ilgi, līdz es uz mirkli izslēdzu prožektorus.

Lejā līdz Frīdhcimai ir apmēram desmit minūšu brauciens. Šajās desmit minūtēs Hildenbrandas jaunkundze man stāsta par bērniem, ar kuriem es te iepazīšos: viņu vidū ir indieši, japāņi, amerikāņi, angļi, zviedri, poļi, vācieši, lielais Noass un mazā Čičita no Brazīlijas.

Es reiz lasīju romānu, kura nosaukums bija «Cilvēki viesnīcā». Klausoties Hildenbrandas jaunkundzes stāstījumā, es sev liekos kā viens no šiem cilvēkiem. It kā es būtu apmeties grandhotelī. Starptautiskā viesnīcā, kur viesi ir bērni.

Hildenbrandas jaunkundze lūdz, lai pieturu pie kāda apgaismota traktiera. Tā nosaukums ir «Rībecāls»', tā ir rakstīts uz vecas izkārtnes virs ieejas. Tā kā ir svētdiena, viesu te vēl ir daudz, no traktiera iekštelpām atskan smiekli, vīriešu balsis un mūzikas kastes skaņas.

— Vai tas jūs netraucē? — es jautāju.

—  Ak, vai zināt, Oliver, kaut ko jau es, protams, dzirdu. Taču šajā apvidū ir tik grūti dabūt istabu. Es par šo troksni neuztraucos. Es gulētu pat kapā vai atkritumu tvertnē, lai tikai varētu palikt pie saviem bērniem. Viņš taču neko neteica? Par manām acīm, es domāju.

Es, protams, atbildu: — Neteica nc vārda.

Cik laimīgu gan cilvēku var darīt ar meliem!

Kamēr es viņai palīdzu izkāpt no «Jaguāra», vecā dāma apveltī mani ar mirdzošu skatienu.

—   Tas ir jauki. Es to jau zināju. Tā viņš nekad nedarītu…

—    Ko viņš nekad nedarītu?

—    Neatlaistu mani vājo acu dēļ. Direktors ir labākais cilvēks pasaulē. Es jums tagad kaut ko pastāstīšu, bet jūs to nedrīkstat nevienam stāstīt tālāk. Goda vārds?

— Godavārds!

Un pēkšņi: trara-bum-bah! — no «Rībecāla» atskan mūzikas grāvieni.

—  Reiz mums vajadzēja vienu no bērniem izslēgt, jo viņš uzvedās neciešami. Atbrauca tēvs un šausmīgi uztraucās. Beigās viņš direktoru nolamāja un kliedza: «Ko jūs vispār zināt! Kādu tiesu vispār varat spriest, ja jums pašam nav neviena bērna!»

— Un?

—  «Man nav bērnu? Simtiem, simtiem bērnu man ir, ir bijuši un vēl būs, ģenerāldirektora kungs!» Tas bija liels vīrs no Diseldorfas, nobarojies un piepūties!

— Šāda tipa vīrus es pazīstu.

— Tad nu ģenerāldirektors apklusa, — Hildenbrandas jaunkundze turpina. — Un, kad viņš bija prom, šefs man teica: «Nekad nevajag dusmoties, tikai brīnīties!» Arlabunakli, Oliver!

— Es jūs vēl pavadīšu līdz durvīm.

— Tas nav vajadzīgs, — viņa saka, pasper divus soļus, paklūp pret ietves malu un gandrīz pakrīt. Es piclecu klāt un saudzīgi vedu viņu uz mājas veco ieeju, kas atrodas blakus jaunajai ieejai, kura ved traktierī.

—   Tas bija jauki no jums, — viņa saka. — Kā cs jau teicu, šī elektriskā gaisma… — Viņa lūdzoši raugās mani caur ārkārtīgi biezajiem briļļu stikliem, — lūdzoši tāpēc, lai es ticētu, ka viņas redze ir normāla.

—  Protams, — es atsaucos, — apgaismojums šeit tiešām ir pretīgs. Es arī tikko varu saredzēt piecus soļus uz priekšu.

— Un tagad arlabunakti, Oliver.

Cik ātri cilvēku var darīt laimīgu ar meliem! Tagad, kad vecā dāma nozudusi mājā pa vecajām durvīm, cs sev jautāju: «Ātri gan — bet uz cik ilgu laiku?» Divi piedzēruši zemnieki iznāk no kroga. Viņi dzied līdzi dziesmu, ko iekšā spēlē: «Kam ccii spied man klāt, kad dejojam, ak, Hans?»

Frīdheimā visur valda kārtība un tīrība. Galvenajā ielā pat šaudās gaismas kūļi un mirdz neona gaismas. Tālāk priekšā redzams luksofors. Sī, protams, ir brīnum skaista veca mazpilsētiņa, kur dzīvo tikai kārtīgi ļaudis, kas svētdienas rītos iet baznīcā, bet sestdienas vakaros skatās televīziju un smejas par Kūlcnkampfu un Frankcnfeldu komiskajās lomās, taču šie aktieri televīzijas kameras priekšā var kļūt arī pavisam nopietni un svinīgi, ja tiek izrādīts «Dons Karloss» vai «Vallenštcina nāve». Krietni ļautiņi, labi ļautiņi. Viņi tic visam, ko paši lasa un ko viņiem stāsta. Viņi dodas uz vēlēšanām. Kad rodas vajadzība (un tā pie mums rodas caurmērā ik pēc divdesmit pieciem gadiem), viņi dodas arī karā. Un tie, kuri palikuši dzīvi, pēc zaudēta kara spēlē Bēthovena Devīto simfoniju. Un direktoram pēdējā karā ir sašauti vīrieša daikti, un, tā kā viņam nevar būt neviena paša bērna, viņš sev iestāsta, ka viņam to esot simtiem. Bet kurš no mums gan sev neko neiestāsta?

19

Pulkstenis 21.45.

Es stāvu «Avotainē» savā istabā, izkravāju savus loriņus un karu tos skapī. (Es jau stāstīju, ka manu bagāžu nosūtīja mans draugs.) Noass Goldmunds un Volfgangs Hartungs palīdz man kravāties. Noass ir pavārgs, bāls puisis ar melniem, pārāk gariem matiem un melnām mandeļu acīm. Volfgangs Hartungs ir liela auguma un spēcīgs, viņam ir gaiši mati un zilas acis.

Šiem abiem ir ļoti mājīga istaba. Noass interesējas par mūziku, Volfgangs — par grāmatām. Visapkārt redzamas skaņuplates. Plauktā ir Volfganga grāmatas. Ļoti daudz ārzemju autoru darbu origi- nālizdevumu. Malro. Orvcls. Kestlers. Poļakova «Trešā impērija un tās kalpi»; «Trešā impērija un tās domātāji». Ernsta Šnābcla «Vara bez morāles». Pikāra «Hitlers mūsos». Džona Hērsija «The Wall»! .

Noass starp manām skaņuplatēm ir ieraudzījis Čaikovska Pirmo klavierkoncertu un jautā, vai drīkst to uzlikt, lai spēlē.

— Protams, — es atbildu.

Viņiem abiem ir atskaņotājs. Noass to iedarbina.

—   Vai tas nav komiski, — Noass saka, — ka Čaikovskis manam tēvam patika tikpat labi, cik Volfganga tēvam. Mans tēvs šo komponistu spēlēja tajā vakarā, kad viņu aizveda. Un Volfganga tēvs pirms viņa pakāršanas vēl gribēja dzirdēt Pirmo klavierkoncertu.

— Vai tad amerikāņi viņam deva klausīties šo plati?

— Nē, — Volfgangs saka. — Bet nejau aizzemiskuma. Plati vienkārši nevarēja tik ātri sadabūt! Padomā tikai! Četrdesmit septītais gads. Tad vēl gāja visai augsti. Un skaņuplates dēļ taču nevarēja atlikt sodīšanu.

— Jā, — es pievienojos, — tas ir jāsaprot.

Volfgangs liek skapī manus kreklus.

Istabā ienāk jauns cilvēks ar plānām, gaišām ūsām un saka: — Pēc stundas ceturkšņa lai gaisma būtu nodzēsta!

—   Jā gan, Herter,iha kungs! — Noass atsaucas un pārspīlēti paklanās. i

—  Protams, Hertcriha kungs, — Volfgangs saka. — Vai cs drīkstu jūs iepazīstināt ar Olivdru Mansfeldu? Oliver, tas ir Herteriha kungs, mūsu jaunais audzinātājs.

Es sniedzu jaunajam cilvēkam roku (viņējā ir gluži mikla) un saku, ka priecājos iepazīties. Istabas durvis ir palikušas vaļā, un cs dzirdu spēlējam vēl vismaz duci patafonu un radioaparātu. Tikai džezs. Nu, mēs jau arī atrodamies «mazo zēnu mājā».

Audzinātājs iedod Noasam un Volfgangam dažas vēstules un avīzes. — Tās pienāca šodien pēcpusdienā.

Atkal šie abi kā klauni zemu klanās, pārspīlēti smaida un vispār tēlo pārmērīgu pieklājību. — Liels, liels paldies, Hertcriha kungs!

—  Tas ir ārkārtīgi laipni, ka jūs esat tā pūlējies un atnesis mums pastu jau šodien, Hertcriha kungs!

Vājais jaunais cilvēks pietvīkst gluži sarkans un atmuguriski kāpjas uz durvju pusi. — Labi, — viņš saka, — ir jau labi. Taču, kā jau teicu — pēc ceturtdaļstundas gaismai jābūt nodzēstai.

— Pavisam noteikti, Hertcriha kungs.

— Bet pats par sevi saprotams, Hertcriha kungs.

Durvis aiz vīreļa aizkrīt cict. Es jautāju: — Kāpēc jūs šim tā lienat, puiši?

Volfgangs man skaidro: — Hcrtcrihs ir jaunais. Mēs vēl nezinām, kāds viņš ir. Jāpārbauda. Ikvienu jauno sākumā nes cauri. Paklau, klavieres! Ārprāts! Kas spēlē?

— Rubinšteins, — es atbildu. — Ko jūs saucat par cauri nešanu?

—   Nu, to, ko mēs tikko kā darījām. «Jā gan, Herteriha kungs. Protams, Herteriha kungs.» Izturamies tikai pārāk laipni. Turklāt tā, lai viņš nekad nevarētu teikt, ka velkam viņu uz zoba. Šādā veidā visātrāk var panākt, lai parāda raksturu.

— Kātā?

—  Ja audzinātājs ir idiots, viņš pēc divām dienām aizliedz runāt šādā toni un saka — mēs viņu izsmejot. Pēc tā vienmēr var pazīt idiotu.

Garmatainais Volfgangs, šā temata aizrauts, turpina: — Idiotus mēs tinam ap pirkstu. Bīstamāki jau ir tie, kas šim tonim piemērojas. Te nu atkal vajag pārbaudīt — vai viņš to dara godīgi vai ari grib mūs apšmaukt? Nu, un pēc divām, trim nedēļām mums tā bilde ir pilnīgi skaidra. Vai bikses ieknagēt vai pārlikt pār pakaramo?

— Ieknagē, lūdzu!

— Tad, kā jau teicu, bilde ir skaidra. Vai nu audzinātājs ir uz goda un nebūs nodevējs. Okci! Vai arī viņam uznāk vājuma brīži, kad viņš nodod, un tad mēs viņu varam labot.

— Kādā ziņā nodod?

—  Paklau, es dzirdēju, ka tu esi izmests no pieciem internātiem, tad taču zināsi, par ko es runāju.

— Ak tā, — es saku, - to tu domā.

—  Nu, skaidrs. Katram no mums taču kādreiz naktī jātiek projām vai arī atnāk ciemiņi, vai ne? Tātad — ja audzinātājs ir uz goda vai arī ir labojies, tad mēs ar viņu pat sadraudzējamies. Taču, ja viņš nelabojas vai arī nosūdz mūs direktoram, tad mēs viņu apstrādājam tā, ka šis aiziet pats. Jūs taču arī tā darījāt tur, kur tu biji, vai ne?

— Jā. Tikai mēs viņus nenesām cauri. Mēs viņus vienīgi vērojām un, ja viņi bija cūkas, tad padarījām nekaitīgas.

—  Ar cauri nešanu iet ātrāk. Tā tic stulbeņi drīzāk zaudē savaldīšanos, vai saproti?

Pa to laiku Volfgangs ir salicis skapī manu veļu. Noass lasa. — Čaikovskis tiešām ir prīmā, — Volfgangs saka. — Priecājos, ka beidzot mums ir šī plate.

—  Jūs abi esat prīmā, — es saku. — Un es priecājos, ka esmu iemitinājies pie jums.

— Jā, jā, — Noass atsaucas. - Nav jau pārāk slikti.

— Labāk aizej vēlreiz nolaist ūdeni, — Volfgangs norūc.

Tā viņi slēpj savas jūtas.

Mazo zēnu istabu durvis visas jau ir ciet, bet daudzām cauri vēl skan džeza mūzika. Gaitenis, pa kuru eju, ir tukšs. Kad tieku līdz tualetei, redzu, ka tā ir aizbultēta. Nu, labi. Es gaidu. Pie durvīm piesprausta zīmīte. Tur kāds ar sarkanu zīmuli uzrakstījis:

Bērni ir šausmīgi nelalanlīgi, slinki un dumji Es dienām un naktīm nomokos ar domām, kā varētu to labot, turklāt viņu lempīgās uzvedības dēļ es arī nevaru stādīt viņus priekšā nevienam kārtīgam viesim, jā, viņi neprot pieklājīgā veidā piecelt pie mutes ne kumosa, un savās istabās viņi uzvedas kā cūkas.

Ahims fon Arnims savai sievai Betīnai 1838. gadā.

Pēkšņi es aiz durvīm sadzirdu zēna balsī kaut ko čukstam. Tam, kas

* 7

tur ar drausmīgu akcentu runā angliski, jābūt mazam itālietim, jūs jau zināt, kā viņi runā, — katram vārdam galā piekarinot «a».

«… aruia inoura tovvna, understanda,youjustcannotgeta housa,yes? So many families, aruia a no houses…»1 Tālāk es rakstu vāciski to, ko viņš teica angliski: «Beidzot viņi dabūja gatavas dažas jaunceltnes, sociālā dzīvokļu celtniecība, bet, iekams viņi paguva tur nometināt cilvēkus, kuri bija gaidījuši dzīvokli gadiem ilgi, jā, pēkšņi naktī vesels bars ģimeņu — tēvi, mātes, bērni — metās turp un šīs jaunceltnes vienkārši ieņēma.»

—  Ko nozīmē - ieņēma? — jautā cita, augstprātīgāka zēna balss, arī angliski, ar stipru akcentu.

Es paraustu durvju rokturi. Par atbildi iekšā tiek norauts un nošalc ūdens. Durvis tomēr paliek aizbultētas, un saruna turpinās.

—  Nu, tātad šie tikuši dzīvokļos bez atļaujas, jā? Mēs arī! Un mēs sacēlām barikādes un apakšā aiznaglojām logus un durvis. Otrā rītā karabinieri nekādi nevarēja mūs no tās mājas dabūt ārā.

— Kāpēc viņi nešāva? — jautā trešā, ļoti smalka zēna balss pavisam savādā angļu valodā.

— Tāpēc, ka tie bija labi cilvēki, — atbild otrā zēna balss.

—  Blēņas! Visi cilvēki ir cūkas, — saka man pazīstama balss. Tas ir mazais Hansītis. Tātad tur tualetē sēž veseli četri un tērgā. — Viņi nešāva tāpēc, ka šaut uz nabaga ļaudīm — tas vienmēr izskatās slikti. Tur taču noteikti bija arī fotogrāfi, vai nc?

' … un mūsu pilsētā, saprotiet, jūs pat nevarat dabūt sev māju, jā? Tik daudz ģimeņu, un nevienas mājas…

—  Vesels bars fotogrāfu, - atbild itālietis. — Šie tikai to vien gaidīja, lai karabinieri šautu, jā, vai arī piekautu kādu sievieti vai tamlīdzīgi. Viņi bija kā traki uz kaut ko tādu.

—   Un ko karabinieri darīja? — jautā zēns ar pavisam savādo, smalko balsi.

—Šie aplenca jauno māju un nevienu vairs nelaida ne ārā, ne iekšā.

— Lai nomērdētu badā, vai? — jautā Hansītis, mans tā saucamais «brālis».

— Jā. Tikai tas, saprotiet, nebija tik vienkārši. Mūsu vecāki izbāza mūs pa pagrabu lūkām, un mēs aizdiebām, lai atnestu maizi, desu un sieru. Karabinieri dažus no mūsējiem noķēra, bet nc tuvu ne visus. Mēs, mazie, varam varcn ātri jozt.

— Un tad?

— Tad mēs gājām iepirkties.

— Vai jums bija nauda?

— Vīri no avīzes «Nedēļas Apskats» un no televīzijas iedeva mums naudu.

— Skaidrs, — Hansītis nosaka, — tie nu bija labie cilvēki. Lai viņi dabūtu vēl pāris jauku fotouzņēmumu.

— Daži no mums vēl arī mazliet ubagoja, — itālietis stāsta.

— Piemēram, es. Pēc tam mēs atgriezāmies un pāri karabinieru galvām sviedām ēdamo logos, kur stāvēja mūsu vecāki.

—  Vai jūs bieži neaizsviedāt garām? — jautā tas ar augstprātīgo akcentu.

— Pāris reižu diemžēl jā. Taču lielākoties trāpījām pareizi.

Es atkal paraustu rokturi. Uz-to atsaucas bezkauņa Hansītis:

— Aizņemts! Vai lasīt neproti?

— Protu gan, — es saku, — bet, ja te vēl ilgi būs aizņemts, tad es izgāzīšu durvis, jūs - utubungas!

—  Nu, nu! — Hansītis saka. — Šo balsi es taču pazīstu! Nedusmojies, Oliver, mums te ir tāds klozeta pulciņš, mēs uzrausim vēl vienu smēķi. Ej taču lejā! Tur arī ir tualete.

—   Jums vajag būt gultā. Man jūs jāpieskata. To es apsolīju direktoram.

— Vēl piecas minūtes, jā? — Hansītis tiepjas. Taču tajā pašā brīdī bulta tiek atvilkta un es tualetē ieraugu četrus zēnus. Divi sēž uz brilles, viens — zemē. Hansītis, kas atvēra durvis, stāv. — Tas ir mans brālis, — viņš lepni saka pārējiem, kuri, tāpat kā viņš, smēķē. Mazais lodziņš ir atvērts. Visi četri jau ģērbušies pidžamās. Hansītis norāda uz cirtainu melnmati ar mirdzošām acīm: — Tas ir Džuzepe, — viņš angliski saka. Tad viņš rāda uz sīku nēgcrzēnu. Tas sēž uz brilles un ir neticami melns. — Tas ir Ali. — Tad viņš norāda uz zēnu ar loti smalkiem loeekļiem un ļoti maigu seju: — Tas ir Rašids. Persiešu princis.

— Howdoyou do, sir? — princis vēršas pie manis. Viņš ir tas, kurš runā ar pavisam savādo akcentu.

— Okeydokcy, — es atbildu.

— Man ar šiem jārunā angliski, — Hansītis paskaidro, — jo neviens no viņiem vēl neprot vācu valodu.

— Ak tā? — cs jautāju, un mana ironija ir vērsta pret Hansīti.

Mazais nēgerēns, kuram kaklā uzkārta bieza zelta ķēde ar krustu,

pārskaities skatās manī un saka: — Nowget the hellout ofhere and leave us alone/'

— Tu laikam esi jucis, — cs saku un gribu cirst viņam pļauku.

— Netīrais baltais, — viņš vēl piebilst.

Es pasperu soli uz priekšu, bet Hansītis žigli nostājas starpā. — Viņš tā nemaz nedomā! — viņš sauc. — Tiešām ne! Viņa mājās viss ir citādi nekā šeit. Es tev rīt paskaidrošu. Ej taču uz apakšējo tualeti!

— Manis pēc, — es piekāpjos. — Bet pēc piecām minūtēm lai jūs būtu gultā, sapratāt?

— Goda vārds! — Hansītis apsola. Tad cs aizveru durvis, kuras tūlīt atkal tiek aizbultētas, skaļi sperdams soļus, paeju mazliet uz priekšu un pēc tam klusu lavos atpakaļ, jo gribu dzirdēt, ko šie tagad runā savā briesmīgajā angļu valodā.

Hansīša balss: — Tas ir mans brālis, vai saprotat? Kas bildīs kaut vārdu pret viņu, dabūs no manis pa mūli!

—  Pāris dienu gāja labi. Mēs, bērni, pārnakšņojām iebrauktuvēs, bet dienā vienmēr pirkām maizi, sieru un desu un sviedām augšā vecākiem, bet televīzijas un «Nedēļas Apskata» ļaudis filmēja, kā mēs jozām prom no karabinieriem un kā vienu no mūsējiem noķēra vai arī kā mēs metām pirkumus.

— Un?

— Trešajā dienā viņiem uzņēmumu bija diezgan un viņi aizgāja. Un mēs vairs nedabūjām naudu. Pēc divām dienām mūsu vecāki iznāca ārā, labprātīgi, aiz bada.

— Es jau saku, ka visi cilvēki ir cūkas, — Hansītis deklarē.

Princis pieklājīgi apvaicājas: — Un kā tu, Džuzepe, nokļuvi

internātā? Te taču jāmaksā liela nauda!

— Man laimējās, skaidrs? Es biju labākais skolnieks klasē. Manam tēvam piesprieda deviņus mēnešus.

— Deviņus mēnešus? Par to mājas lietu?

Džuzepe nokaunējies atbild: — Ne tikai par mājas lietu. Viņš bija notiesāts vēl par kaut ko, nosacīti. Tagad viņam jānosēž ari tas sods.

— Kas tas par sodu?

— Viņš bija iejaukts kādā streikā.

— Tavs tēvs ir komunists? — nēģeris jautā ar pretīgumu.

— Jā, viņš ir komunists. Bet viņš nav mans īstais tēvs! — Džuzepe steigšus iesaucas. — Viņš ir tikai mans audžutēvs, skaidrs? Es esmu adoptēts bērns.

— Ko tas nozīmē? — princis jautā savā smalkajā balstiņā.

—  Tas ir tāds bērns, kuram nav vecāku un kuru pieņēmuši sveši cilvēki, — paskaidro mans «brālis».

— Bet katram bērnam taču jābūt vecākiem, — princis iebilst. Pēc tam viens no viņiem atkal norauj ūdeni, lai Hertcriha kungs domātu, ka tur iekšā viens tiešām kaut ko dara, un cauri ūdens šalkoņai cs dzirdu Hanslša balsi: — Ir jau ari. Tikai dažiem vecākiem nenāk ne prātā par bērniem rūpēties. Mātes tos kaut kur pamet. Kā tad bija ar tevi, Džuzepe?

Zēns atbild pavisam nokaunējies. — Jā, mani jau arī izlika. Atstāja baznīcas priekšā.

— Adoptēts bērns, — nēģeris ļauni saka, — tas nu gan ir smalki!

— Klusē! — mazais Džuzepe drosmīgi uzsauc. — Taviem vecākiem vajadzēja tevi pieņemt, jo tu ieradies pats. Mani vecāki turpretī varēja mani izraudzīties!

— Stāsti līdz galam! - mazais princis mudina. — Kā tu vari šeit mācīties?

— Direktors par šo gadījumu bija lasījis avīzē un atrakstījis manas skolas direktoram, ka viņš labāko skolēnu uzņems bez maksas — ja bērns to gribēs. Nu, un, ka cs gribēju, mamma mia, to jūs gan varat man ticēt!

— Vai tev arī te ir tikpat auksti kā man? — mazais princis jautā.

—  Jā. Bet tas arī ir vienīgais sliktums. Citādi man viss te šķiet brīnišķīgi. Pašam sava gulta! Pirmo reizi mūžā!

21

Kad es no apakšējā stāva atgriežos savā istabā, Noass un Volfgangs jau ir gultā. Mana Čaikovska plate vēl skan, bet pavisam klusu, un deg tikai divas lampas uz naktsgaldiņiem. Nākdams augšā, es konstatēju,

ka apspriede tualetē ir beigusies. Mājā pamazām viss kļūst mierīgi. Gaiteņa galā es atradu balkonu, no kura mēness gaismā ir redzams vecais skatu tornis un aiz tā liela, balta villa uz melna meža fona. Verēnas māja.

Pulkstenis ir 22.30.

Pēc pusstundas iziešu uz balkona. Kabatas lukturīti jau šurpu nākot paņēmu no automašīnas.

Noass Goldmunds vēl lasa. Viņš lasa laikrakstu «Times», Volfgangs Hartungs lasa grāmatu «Eihmaņu bija daudz». Abi smēķē.

— Kā tad īsti ir? — cs jautāju, sākdams izģērbties. - Vai šeit drīkst smēķēt vai ne?

— Mēs drīkstam. Mazie ne.

— Ak tā. Tāpēc šie pulcējas tualetēs.

— To viņi dara visi, — Noass saka. Viņš smejas. — Meitenes pat uzvelk cimdus. Lai tad audzinātāja pēc tam osta rokas. Visās mājās mazajiem ir aerosolu cik uziet; tos izsmidzina, un jebkura smaka pazūd.

— Viņi izslaka arī odekolonu, — Volfgangs saka. — Nekur pasaulē tualetes nesmaržo tik labi kā pie mums!

— Pēc tam vini vienmēr izskalo muti ar «Vademekum», — Noass stāsta, runādams pāri avīzei «Times», ko tur sev priekšā. — Visvairāk viņiem patīk ieslēgties pa diviem, jo visiem taču ir noslēpumi. Vairāk kā pieci vienā kabīnē nesaiet.

Es mazgādamies stāstu, ko noklausījos.

— Es reiz skolā noklausījos, ko runā divas meitenes, — Noass saka.

—   Viņas sprieda par «Vējiem līdzi». To laikam abas tikko kā bija izlasījušas. Viena tik šausmīgi raudāja, ka bija dzirdams pat gaitenī, un šņukstēdama vairākkārt atkārtoja: «Vai tu tiešām domā, ka viņi atkal saies kopā? Tu tiešām tā domā?» Otra viņu mierināja: «Protams! Pavisam noteikti! Par to tu vari būt droša. Citādi taču grāmatai nebūtu panākumu visā pasaulē!» — «Ak, Dievs!» izsaucās tā, kura raudāja. «Cerams, cerams!»

Mēs smejamies.

—  Paklau! — zēns, kura vecāki noindēti gāzes kamerā, saka savam draugam, kura tēvs licis viņus noindēt un pēc tam ticis pakārts.

— Tagad šī tēma atkal atgriežas. Vai tas nav cēli? Cēli — šo vārdu es jau pazīstu no Zālemas.

— First class,' — Volfgangs atbild.

Mēs klausāmies, līdz plate ir beigusi griezties.

1 Pirmā šķira vai žargonā «pa pirmo!» (AngL)

— Uzliec vēlreiz otru pusi, Oliver, un tad liecies uz auss!

Tas man ir tieši pa prātam. Es apgriežu plati un uzlieku adatu. Šie abi no savām gultām smaidīdami skatās manī.

— Kāpēc jūs tā smaidāt? — es jautāju.

— Tāpat vien. Nav nekā slikta, — Volfgangs atbild.

— Tāpēc ka tev taču šovakar noteikti ir čābiski ap dūšu, — Noass saka.

— Nemaz nav čābiski.

— Visi jaunie pirmajā vakarā jūtas čābiski.

— Es ne. Es, vai zināt, esmu jau pieradis.

—  Tā, protams, ir zināma priekšrocība, ja pietiekami bieži maina skolu, — Noass saka.

—   Ar tavu tēvu gan laikam ir pārākie numuri, — Volfgangs ieminas.

—   Izbeidz! - es iesaucos. — Citādi man kafija ar pienu nāks atpakaļ.

Tad cs kā jautādams vēršos pie šiem abiem: — Tualetē sēdēja mazs nēģeris un kāds princis, viņu, šķiet, sauc par Rašidu.

Noass noliek «Times» un smīn. - Vina pilnais vārds ir princis Rašids Džemals Ed-Din Runi Bcnders Šāpurs Isfahani. - Viņš pieceļasgultāsēdusun.kamērcstīruzobus,stāsta: - Es viņu intervēju tūlīt pēc viņa ierašanās.

— Kā viņš atbrauca? — Volfgangs jautā.

— Ar taksometru. No lidostas. No Kairas. Tur viņam ir radinieki.

— Kādi radinieki?

—  Viņam Kairā ir tēvocis. Jaunā prinča ģimene pieder pie visslavenākajām un vecākajām viņa valstī. To es izlasīju Brokhausa enciklopēdijā. Tas, ko viņš saka, ir taisnība.

— Un ko viņš saka?

— Viņa visvecākais sencis, Ismails, ir nodibinājis Safavidu dinastiju un līdz ar to arī tagadējo «Jaunpersijas valsti». Tas noticis 1501. gadā, mani kungi.

Es velku mugurā pidžamu.

—  Viņš nodibināja islama šiīlu formu vai kā nu viņu tur sauc un atstāja savam dēlam varenu impēriju. Viņš un viņa pēcteči, tātad visi šie vīri, iekaroja jaunas zemes un veicināja arī, kā Brokhausā jauki ir rakstīts, tirdzniecības un daiļo mākslu attīstību un uzcēla ar visādiem dārgumiem neizmērojami bagātu rezidences pilsētu, kurai tika dots nosaukums «Isfahana» — par godu tā mazā knēveļa dinastijai, kurš piedalījās sapulcē tualetē. Arī nākamajos gadsimtos šī senā dzimta arvien no jauna izcēlās ārkārtīgi godājamā, patriotiskā un vēsturiski nozīmīgā veidā. Ziņojuma beigas. — Noass atkal atkrīt guļus.

— Un kā mazais nonācis šeit? — cs jautāju.

—  Šķiet, ka Rašida tēvs ir šaha pretinieks. Dzirdēju, ka viņš kopā ar pāris tūkstošiem studentu un virsnieku mēģinājis izdarīt puču, bet viss sagājis dēli. Es vienmēr saku, ka nevajag rīkot pučus. Un sekas? Šahs licis šā papuci ieslodzīt un mammu turējis mājas arestā. Draugi pēdējā brīdi mazo zēnu izveduši uz ārzemēm. Domāju, ka šai ģimenei Vācijā ir nauda, tāpēc Rašids apmeties šeit. Tagad viņš gaida, kad šahu nogāzīs. Jo pirms tam viņš uz mājām nedrīkst braukt. Jums vajadzēja dzirdēt, ko viņš teica par šahu, kad atbrauca!

Pēkšņi līdz mums atskan varena rēkoņa.

— Kas tas? — Volfgangs salecas.

—  Man vienalga, - Noass atbild. - Varbūt šie nes cauri jauno audzinātāju.

— Es direktoram apsolīju rūpēties par mazajiem, — es saku.

— Mēs abi arī, — Noass piebilst. — Bet tagad, nakts vidū?

— Es tomēr paskatīšos.

— Okei, — Noass nosaka.

Es uzvelku čības un paskatos pulkstenī (tas ir 22.45, man vēl ir stundas ceturksnis laika), tad uzrauju rītasvārkus. Kliegšana atskan no pirmā stāva. Es skrienu pa kāpnēm lejā. Vienas durvis stāv vaļā. Tajā istabā es ieraugu gluži bālu un drebošu Herteriha kungu, manu ņirdzīgo «brāli» Hansīti, kurš bļauj, mazo melnādaini un mazo Rašidu. Princis tur rokā mazu paklājiņu un raud. Abi pārējie zēni lēkā viņam apkārt. Hertcrihs kliedz tādā balsī, ka var manīt — viņš pats uz savu pavēli nepaļaujas: — Mierā! Es izlūdzos pilnīgu klusumu!

—  Tā jūs tālu neliksit, — es saku, saķeru kroplīti un purinu tā, ka šis mētājas no vienas puses uz otru. Tad es viņu pievelku sev cicši klāt un klusām saku: - Kuš!

Pēc tam viņš apklust. Viņa acis nikni spīd. Tomēr šis ir pavisam kluss. — Tā to dara, — es saku Hertcriham. Man ir tāda sajūta, ka esmu guvis lielu uzvaru. Taču labāk man nevajadzēja to darīt.

22

-      Kas te notiek?

(Visa saruna risinās angliski. Bet kādā angļu valodā!)

— Rašids grib skaitīt lūgšanu.

—  Vai tas ir tik jocīgi? Nēģeris ar Hansīti saskatās.

-      Nu tad smejietics, ja tas jums šķiet tik jocīgi, jūs idioti! — es uzsaucu un jūtu, cik pateicīgs man ir tievais Herteriha kungs par to, ka las nav jāsaka viņam pašam. - Nu, smejietics taču, ja jums pietiek dūšas!

Šie, protams, nesmejas, jo es esmu pacēlis roku un skatos uz viņiem tā, ka man pašam nepietiktu dūšas smieties.

Mazais nēģeris saka: — Rašids ir pagāns. Par to mēs smējāmies.

— Kā tevi vispār sauc?

— To taču tu zini! Ali. Es esmu karaļa Faharudicedžimala Pirmā dēls.

— Kā dēls tu esi?

Audzinātājs klusām saka man vāciski: — Viņš ir dēls vienam no kakao piekrastes varenākajiem vīriem. Tur, no kurienes viņš nāk, tikai pašiem visvisbagātākajiem cilvēkiem ir baltie kalpotāji, baltiešoferi un baltie skolotāji, kas māca viņu bērnus. Atļauties turēt baltos cilvēkus parsaviem kalpotājiem — tā ir viena no vislielākās bagātības pazīmēm. Ali tēvs to var. Tāpēc zēnam ir komplekss — viņš sevi pārmērīgi augstu vērtē.

— Tagad es saprotu, kāpēc tur tiem kungiem noteikti ir vajadzīga palīdzība ekonomiskajai attīstībai, — es saku.

—  Ko jūs gribat darīt? Ali ir tā audzināts, ka baltais cilvēks viņa acīs ir tīrais mēsls. Mums viņš no šādas pārliecības ir lēnītiņām jāatradina.

—  Lēnītiņām? - es jautāju. — Tas notiks pavisam ātri! - Tad vēršos pie nēģera, kas ir par sevi pārāk augstās domās. - Un tu — vai neesi pagāns?

— Es esmu kristietis! — viņš lepni atbild.

—  Ahā! Un Rašids ir pagāns tikai tāpēc, ka viņš pieder pie citas reliģijas?

— Ir tikai viena reliģija. Manējā.

— Ir daudz reliģiju. Man jābrīnās arī par tevi, Hans. Es domāju, ka tu esi gudrāks.

— Tas bija ļoti jocīgi tikai tā paklājiņa pēc, — mans «brālis» atbild, mīlīgi smaidīdams.

Tagad mēs juku jukām runājam gan vāciski, gan angliski.

Mazais princis ar olīvkrāsas ādu, smalkajiem locekļiem un melnajām acīm, kuras ir lielas, skumīgas, tumšas, miklas un turklāt garu, zīdaini spīdīgu skropstu ietvertas, saka:

— Es jautāju, kurā pusē te ir austrumi. Man taču jānoskaita vakara zūre. Uz paklāja. Un, to darot, man jāpaklanās pret austrumiem.

—   Man ir rokas pulkstenis ar kompasu, — cs saku. Tad mēs noskaidrojam, kur ir austrumi. Tieši loga pusē.

—   Tā, — es vēršos pie Hertcriha kunga, jo viņš ir tas, kuram vajadzēja likt lietā savu autoritāti, nevis cs, jau tā esmu viņam diezgan palīdzējis, — tagad runājiet jūs!

Šis audzinātājs pie mums ilgi netversics. Viņš acīmredzot ir dzīvojis pavisam šauros apstākļos. Pat tagad, kad esmu visu tik labi izkārtojis, viņš vēl runā stostīdamies un nedroši: — Noliec paklāju pret logu, Rašid! Un skaiti savu vakara lūgsnu!

— Tā nav lūgsna, tā ir zūre, - mazais princis atbild un raugās manī ar pateicības pilnu skatienu.

—  Skaiti savu zūri, — Herterihs apjucis nomurmina. Es domāju, ka jāpalīdz viņam vēlreiz. — Jā, — es saku, — skaiti to, Rašid! Skaļi. Savā valodā. Mēs visi klausīsimies. Neviens ncizdvesīs ne skaņas. Un, ja Herteriha kungs vai es vēl kaut vienu reizi — vienalga, no rīta vai vakarā — dzirdēsim, ka tev neliek mieru, tad šie divi zēni gan dabūs redzēt!

Mazais princis noliek zemē paklāju, nometas uz tā ceļos, noliec galvu līdz grīdai un skaita savā mātes valodā. Vēlāk viņš man reiz pārtulkoja, ko tajā vakarā runājis.

«Allaham vienam ir zināmi debesu un zemes noslēpumi, un viņa darbs pēdējā stundā — mirušo augšāmcelšana — ilgst tikai vienu mirkli vai vēl mazāk, jo Allahs ir visvarens. Viņš ir licis mums dzimt no mūsu māšu miesām, un mēs neko nezinājām. Viņš mums ir devis dzirdi, redzi un saprotošu sirdi, lai mēs būtu pateicīgi. Vai tad mēs neredzam, kā putni lidinās debesu brīvajā gaisā, kur tos nevar noturēt neviens cits kā tikai Allahs? Arī šeit rodamas zīmes ticīgiem cilvēkiem. Tas ir Allahs, kas mums devis mājas par miera vietām un zvērādas, lai mēs celtu teltis, kuras tālākceļošanas dienā varam viegli nojaukt un tajā dienā, kad apmetamies jaunā vietā, atkal uzcelt; un vēl dzīvnieku vilnu, kažokādas un astrus dažādu mājas piederumu izgatavošanai. Viņš mums ir devis arī daudz ko tādu, kas dod mums ēnu: kokus, kalnus, kas stāv pret sauli, un to grotas un alas, kur rast patvērumu, un drēbes glābiņam no aukstuma, un bruņas, kas mūs Sargā karā. Viņa žēlastība ir tik liela, ka mēs pilnīgi nododam sevi viņa rokā. Allahs ir liels, lai slavēts Allahs, lai pateicamies Allaham!»

23

Tā tas bija.

Pēc tam mazais Rašids pieceļas, saritina lūgšanu paklājiņu un ielien gultiņā. Ali un Hansītis dara tāpat. — Arlabunakti! — Herteriha kungs saka.

—  Good niļļtu, gentlemen! — es uzsaucu. Neviens neatbild, tikai Rašids man uzsmaida, un cs redzu, ka Hansītis to ir pamanījis, arī viņš pēkšņi uzsmaida savu drausmīgo miroņgalvas smaidu, bet es vispār neaptveru, ko šeit piecās minūtēs esmu pastrādājis. Kaut cs labāk būtu turējis muti un ļāvis rīkoties Herteriham, šim diegabiksim!

Patlaban viņš kopā ar mani iziet gaitenī, sniedz man no sviedriem miklu roku un stostīdamies saka: — Es jums pateicos, Oliver… Es… Es… Šodien man, redziet, te ir pirmā diena… Esmu gluži slims no uztraukuma… Tik daudz zēnu… Mazie visi ir tīrie velnēni… Man ir bail, jā, es atzīstos, šausmīgi bail… un ja jūs man nebūtu palīdzējis…

—  Jums ir jānocietina sava dvēsele, Herteriha kungs. Citādi zēni jūs pievārēs.

—  Jānocietina dvēsele, — viņš skumīgi murmina. — To ir viegli pateikt. — Tad viņš vēlreiz pamāj ar galvu un aizvelkas pa gaiteni uz savu istabu. Nedomāju, ka šim vīram vēl var palīdzēt.

Pulkstenis 22.55. Ir laiks!

Augšā, otrā stāva balkonā ir vēsi, bet ne auksti. Mēness ir aiz mājas, tāpēc balkons atrodas ēnā. Lūk, kur vecais skatu tornis. Tur ir Verēnas māja.

Pulkstenis tieši 23.

Es paņemu no rltasvārkiem kabatas lukturīti un pavēršu to pret tālo villu. Paspīdinu trīs reizes. Tad skaitu līdz pieci. Pēc tam atkal spīdinu trīs reizes.

Nu augšā, vienā no lielās, baltās mājas logiem paspīd gaisma, īsu mirkli, bet spilgta, ļoti spilgta. Verēna mani ir sapratusi.

Es jau visu esmu apdomājis. Priekšpusdienā notiek mācības. Tad paņemšu aproci. No diviem līdz četriem mēs esam brīvi, pēc tam atkal mācības līdz sešiem. Tātad Verēnu varu satikt, agrākais, pustrijos. Labāk teiksim — trijos. Nekad nevar zināt, kas var atgadīties.

Es paspīdinu piecpadsmit reizes.

Piecpadsmit reizes spīdinās atbildes gaisma no baltās villas.

Drošības pēc cs paspīdinu vēl piecpadsmit reizes.

Atkal viņas atbildes signāls: sapratusi!

Tagad varētu iet gulēt.

Kāpēc es to nedaru?

Kāpēc joprojām stāvu uz balkona un skalos augšup uz lielo, balto māju mežā, kāpēc?

Man pēkšņi ir tik skumji kā vēl nekad mūžā, kaut gan bieži ir bijis skumji. Es ilgojos pēc kaut kā tāda, par ko labi zinu, ka tas nepiepildīsies.

Dzirdu, ka mājā iekliedzas daži bērni. Tas man ir labi zināms. Bērni kliedz miegā. Viņi iekožas spilvenā un vaid, un daudzi raud, jo viņus moka slikti sapņi. Daži noteikti sēž pie loga un nekustīgi raugās nakti kā es. Tāds internāts ir norobežota pasaule. Varbūt jūs neinterese, kāda īsti ir šī pasaule. Par to man būtu žēl. Jo mani tas, protams, interese, tāpčc ka tā ir mana pasaule — pasaule, kurā es joprojām dzīvoju. TāpCe man tagad nāk prātā, ko vCl Hildenbrandas jaunkundze stāstīja, kad es viņu vedu uz mājām; tie bija stāsti par bCrniem, kas mācās šajā internātā.

PicmCram, par vienpadsmit gadus veco Taniju no Zviedrijas. Kad meitenei bija seši gadi, nomira māte. Tēvs apprecējās včlreiz. Viņa otrā sieva pCc gada gāja bojā autokatastrofā. Tad tčvs apprecējās trešo reizi. Tanija histēriski protestē pret jebkuru tikšanos ar pamāti. Internātā viņa ne ar vienu nespēj kontaktēties. Divas reizes nāve viņai ir nolaupījusi to, kas bērnam visvairāk vajadzīgs — māti. Tā — nāve — darīs to vēl trešo reizi, Tanija par to ir pārliecināta. Tāpēc viņa par tēva trešo sievu vispār neko negrib zināt. Laikam ritot, viņa par daudz ko vairs neliekas zinis. Hildenbrandas jaunkundze saka: «Tanija vārguļo. Viņa neēd. Slikti mācās. Viņas domas klīst kaut kur citur. Mēs baidāmies no jaunības šizofrēnijas uzliesmojuma.»

Un tad cs domāju par to, ko Hildenbrandas jaunkundze stāstīja par Tomasu. Viņam ir astoņpadsmit gadu, un viņš mācīsies manā klasē, rīt no rīta es ar viņu iepazīšos. Tomasa tēvs Trešajā impērijā bijis slavens ģenerālis. Šodien viņam ir augsts amats NATO galvenajā mītnē Parīzē. Viņa vārds pastāvīgi tiek pieminēts laikrakstos. Daudzi Tomasu tēva dēļ apskauž, tāpēc ka Vācijas bijušie ienaidnieki rietumvalstis viņu tagad ir izraudzījušies par vienu no saviem militārajiem vadītājiem (acīmredzot piemērotāku nav varējuši atrast). Tomass turpretī ienīst tēvu par to, ka viņš joprojām dara to pašu, ko ir darījis vienmēr.

Es vēl domāju par Čičitu — piecpadsmit gadus veco meiteni no Riodežanciro. Viņas tēvs Čīlē būvē aizsprostu, māte ir mirusi. Čiēita internātā pavadīs trīs gadus, tēvu neredzēdama. Viņa apgalvo, ka priecājoties par to. Jo katru reizi, kad viņa ar tēvu tiekoties, viņam esot cita draudzene, kura meitenei jāsauc par krustmāti. Kad Hildenbrandas jaunkundze viņai reiz jautājusi, kas zemes virsū esot vissliktākais, Čičila no Brazīlijas atbildējusi: «Bērni. Tā vienmēr sāka mans tēvs.»

Es domāju arī par to, ko Hildenbrandas jaunkundze stāstīja par trīspadsmitgadīgo Frcdu. Zēna vecāki ir šķīrušies. Tiesā tēvs atzīts par vainīgu, tāpēc viņam jāmaksā mātei liela summa par apanāžu. Māte dzīvo pavisam tuvu — Frankfurtē. Taču viņa ir dēku meklētāja. Dēlam ilgstoši jābūt prom no mājām. Kad viņš atgriežas, tur gandrīz vienmēr atrodas kāds svešs tēvocis, un Frcds tiek raidīts projām. Māte dod viņam naudu. Daudz naudas. Lai Frcds izklaidējas!

Viņš tikai nedrīkst uzturēties mājās.

Kad zčns, juzdamies vientuļš, aizbrauc pie tēva uz Hamburgu, viņš ir pa kājām arī tēvam un viņa draudzenēm. Tikai vienai ne. Sī viena trīspadsmitgadīgo zēnu paved. Tēvs to uzzina. Tagad Freds nekad vairs nedrīkst braukt uz Hamburgu.

Vēl cs domāju par to, ko man vecā, gandrīz aklā dāma, kad es viņu vedu uz mājām, stāstīja par sešpadsmitgadīgo meiteni vārdā Santajana. Viņas tēvs ir spāņu rakstnieks un politisku iemeslu dēļ nedrīkst vairs braukt uz Spāniju. Pēc kara viņš sarakstījis dažas lieliskas grāmatas. Tagad viņš vairs rīko tikai lielus skandālus. Ceilonā viņš kādu precētu sievieti padarījis par savu mīļāko. Abi tikuši no turienes izraidīti. Tad piedzimusi Santajana — eirāziete. Viņai nav māju. Meitene nekad nav zinājusi, kas ir savas mājas. Toties viņa pazīst gandrīz visas pasaules lielpilsētas un labākās viesnīcas. Viņa pazīst briljantu diadēmu, zina, kas ir neizpirkts vekselis un tiesu izpildītājs. Tāpēc ka viņas tēvam, kas zaudējis saknes un bieži nonāk izmisumā, reizēm naudas ir par daudz, bet reizēm nav nemaz. Santajana zina un saprot gandrīz visu. Viņa ir ļoti gudra, ļoti skaista, ļoti iedomīga. Dienās viņa droši vien kļūs par izcilu ielasmeitu…

Es slāvu uz balkona un domāju arī par sakropļoto Hansīti, par mazo Ali, kurš sevi pārmērīgi augstu vērtē, un par Rašidu. Un es domāju, protams, arī parsevi. Taču, tiklīdz to sāku, es jau zinu, ka tūlīt tas man būs jābeidz.

Tāpēc cs dodosatkal iekšā, kurdzirdu mazos savās istabās runājam, kunkstam un kliedzam, klusām ieeju savā istabā un redzu, ka Noass un Volfgangs pa šo laiku jau ir gaismu nodzēsuši. Viņi abi guļ. Eš liekos savā gultā. Volfgangs elpo dziļi. Mežā kliedz pūces. Es salicku rokas aiz galvas un domāju par to, ka rīt pulksten trijos atkal tikšos ar Verēnu Lordu. Redzēšu viņas šauro seju. Viņas brīnišķīgās, skumīgās acis.

Rīt pulksten trijos es viņu atkal redzēšu un aiznesīšu viņai aproci. Varbūt viņa smaidīs. Viņu ir tik skaista, kad smaida.

Rīt trijos.

Pūccs.

Verēna Lorda.

Otrā nodala

1

«Gernumia omnis a Gailis Raetisque et Pannoniis Rheno et Danuvio fluminibus, a Sarmatis Dacisque mutuo metu aut montibus separatur; celera Oceanus…»

-       Pieliek, — Sesks saka. - Lūdzu, pārtulkojiet, Rēbercs jaunkundze!

Te nu mēs esam. Pirmā skolas diena, pēdējā mācību stunda.

Latīņu valoda. 1960. gada 5. septembris. Paraugos pulkstenī. Tas rāda 12.10. Stunda beigsies 12.30…

Astotajā klasfi ir divdesmit divi skolēni - divpadsmit vācieši, trīs franči, viens anglis, trīs šveicieši, viens japānis un divi austrieši. Mēs sēžam gaišā, moderni iekārtotā klasē, kur no tērauda caurulēm gatavotās mēbeles saliktas puslokā. Te nav podija ar vecmodīgu katedru. Skolotājam, tāpat kā mums, ir galds un tērauda cauruļu krēsls, un tie abi novietoti vienā plaknē ar pārējām mēbelēm.

— Nu, Rēbercs jaunkundze, vai jūs būtu tik laipna un sāktu?

Džeraldīne Rēbere. Luksusfida. Tagad, dienas gaismā, cs viņu varu

labi aplūkot. Sāku noprast, kā viņa tikusi pie savas iesaukas. Nevar teiki, ka viņa būtu satriecoši skaista, īsti skaistas viņai ir tikai kājas un krūtis. Taču viņa ir izaicinoši seksīga. Savus lauvas krēpju krāsas matus viņa ir sacēlusi tik augstu, ka izskatās jau gandrīz smieklīgi. Lūpas ir spilgti krāsotas, skropstas saķepētas ar tušu un plakstiņi zaļi ēnoti. Meitenei ir mugurā balts, rupji adīts pulovers, kas viņai ir vismaz divus numurus par mazu. Viņa, protams, ir izrotājusies ar milzīgi garām stikla pērļu krellēm (zaļām), ar žvadzošu rokassprādzi, kam piekārti visādi karekļi, un ar gredzenu, kas ir tikpat liels, cik nevērtīgs, tātad ļoti liels. Viņa atkal ir apvilkusies platus svārkus ar ielocēm, šoreiz zaļus, un kopš šā rīta man ir kļuvis skaidrs, kāpēc Džcraldīnei vislabāk patīk svārki ar ielocēm. Kopš šā rīta viņa ar mani flirtē.

Brokastis es satiku kroplīgo Hansīti un viņš teica: — Luksusfidu visi tāpēc tik stipri nīst, ka viņa nespēj paciest, ja kāds puisis iet ar kādu meiteni. Tad viņa šo zēnu kārdina tik ilgi, līdz viņš iedod savai meitenei vilka pasi un iet ar šo.

Hansītis zina visu.

—  Taču viņa dara ne tikai to. Ja viņai pašai savs puisis jau ir, bet ierodas kāds jaunais, tad viņa līp jaunajam klāt kā dadzis. Jocīgi gan — tiklīdz šī jauno ir apmājusi, tā zaudē par viņu interesi un, kad atkal parādās kāds jaunais, sāk izturēties pret viņu kā pret pēdējo mēslu. — Šorīt kopš pulksten astoņiem es tātad luksusfidai, kurai sēžu tieši pretī, esmu «jaunais». Tā sēžot, es redzu viņas kājas. Džcraldīne apzinās, ka viņai ir skaistas kājas. Viņa valkā kurpes ar ļoti augstiem papēžiem, kaut gan, kā Hansītis stāsta, tas esot aizliegts, tomēr viņa to dara, un vēl viņai kājās ir tumšas, ļoti smalkas tīkliņzeķcs — pēdējais modes kliedziens! Viņa krusto kājas gan šā, gan tā. Izrāda, kas viņai ir, — cisku kailums, melnas biksītes. Turklāt viņa skatās manī tā, ka es droši vien sarktu un bālētu, ja nebūtu jau šo to piedzīvojis.

Džcraldīne, protams, ir slikta skolniece. Viņai aizmugurē sēž gaišmatains, garš zēns, kurš cenšas teikt viņai priekšā. Viņu sauc Valters Kollands, kā man stāstīja Hansītis. «Viņš iet ar Džeraldīni. Tas ir, pirms brīvdienām gāja. Tagad lava kārta. Vai nu tici, vai ne, bet vēlākais pēc trim dienām Valteram luksusfidas vairs nebūs.»

Es tev ticu, Hansīti, ticu uzvārda! Nabaga Valters! Viņš, starp citu, vēl neko nemana. Vai arī neizrāda, ka mana. Džeraldīne nesaprot, ko Valters saka priekšā. Sesks sauc: — Kolland, vēl vienu vārdu, un es par jums ziņošu direkcijai.

Tad Valters apklust un Džcraldīne bezcerīgi sāk stostīties: — čer- mānija… tātad čermānijasavā kopumā… — Šo Tacita darbu jau pamazām esmu iemācījies no galvas. (Astotajā klasē taču divas reizes paliku sēžot.) Es viegli varētu luksusfidai palīdzēt, bet, pirmkārt, viņa sēž pārāk tālu no manis, un tad vēl atgadījies tas sīkums ar aproci, vai ne? Tāpēc es labāk joprojām aplūkoju viņas kājas un melnās mežģīņu biksītes.

—    Pagaidiet! — Sesks iekliedzas. Viņš nemitīgi kliedz. — Es, Kolland, jau teicu, lai jūs klusējat! Vēl vienu reizi, un es tiešām ziņošu, pavisam nopietni!

Varbūt man te vajadzētu bilst pāris vārdu par Sesku. Tātad Sesks ir doktors Fridrihs Habcrle, viņš ir jaunais latīņu valodas skolotājs, tikpat jauns kā Herteriha kungs, un klasē arī viņu, protams, jau nes cauri. Savu iesauku viņš ir atvedis līdzi. Seskam par nelaimi no tā internāta, kur viņš mācīja agrāk, viens zēns ticis izmests (protams, kā gan citādi?), tagad viņš šeit mācās sestajā klasē un brokastu laikā sniedza mums sīku informāciju par doktoru Fridrihu Haberli: «Tas ir īstais mcmļaks. Viņu jūs varēsit tīt ap pirkstu. Viņam ir sieva un trīs mazi bērni. Viņa mūža sapnis bijusi māja. Viņš rāvās vaiga sviedros un taupīja, neko neatļāvās un neko neatvēlēja arī sievai un bērniem — visu nolika mājiņai, mazai mājiņai. Pirms pāris mēnešiem šis kaut ko atrada, turklāt tieši Frīdheimā. Ap gadsimtu miju celta villa, sevišķi lēta. Es gan tādā nelīstu iekšā. Bet šis ir laimīgs! Šās villas dēļ tad nu viņš ir mainījis internātskolas un atnācis uz šejieni.

— Un kas ir viņa Ahillcja papēdis? - Volfgangs apvaicājas.

— Tāda viņam nav.

— Blēņas! Katram tāds ir. Meitenes?

—  Mīļais Dievs! Uz meitenēm viņš ne acis nemet, viņš ir ideāls ģimenes tēvs, kas mīl savu sievu un bērnus…

—  Un arī mājiņu, jā, jā, — Noass nepacietīgi piebilda. — Bet kā tad mēs šo varēsim tīt ap pirkstu, ja viņam nav nekādu vājību?

—  Es neteicu, ka viņam nav vājību. Vājību viņam ir, ka čum un mudž! Jūs jau paši redzēsit. Viņš ļauj, lai ar viņu izrīkojas, kā grib. Viņš tikai draud, bet neko nedara. Lēns kā jērs. Pāris nedēļu jūs pie viņa varēsit izālēties, kā vien gribēsit, bet pēc tam metīsit mieru paši no sevis. Tas šausmīgi nogurdina, ja nav nekāda pretspara. Starp citu, viņš ir pirmšķirīgs skolotājs — tādiem, kam patīk latīņu valoda. Taču nedomāju, ka starp jums tādi būs.

—  Ir gan, es pats, — Noass teica. — Tāpēc tas, ko tu stāsti, mani ļoti interesē.

— Ja tu mācīsies, jūsu attiecības būs pat patīkamas. Bet vienu gan tu savām meitenēm vari pateikt tūlīt: ja šīs neko nejēgs — un neviena no viņām taču neko nejēdz! —, tad Sesks ļaus viņām izkrist. Pie viņa neko nevar panākt nc ar valšķošanos, ne ar dekoltētām blūzēm, ne ar acu bolīšanu. Sesks ir dzelžaini monogāms!

Šķiet, ka tas ir taisnība. Džcraldīne pilnīgi velti pūlas izrādīt Seskam savus jaukumus. Viņš sēž viņai .pretī, šī pārmaiņas pēc demonstrē arī viņam visas savas dabas veltes, bet Sesks pat nepaskatās.

Starp citu — Sesks ir lieliska iesauka. Doktoram Haberlem ir mazs augums, apaļas ačeles un ausis, kas ir ne tikai atkārušās, bet arī apaļas un liecas izcelties. Tas vēl nav viss. Visa seja, var teikt, tiecas sakoncentrēties vienā smailē, vienā punktā — agresīvajā bumbuļveida degunā. Zem tā redzama maza mute ar asiem, neglītiem zobiem. Nabaga vīrelis! Viņam turklāl vēl ir arī apsarkušas acis.

To visu vēl papildina tas, kas doktoram Fridriham Haberlem ir visvairāk kopīgs ar sesku — viņš smird. Citādi nekā sesks. Tomēr smird. Viņš smird pēc sviedriem.

Ne jau tāpēc, ka nebūtu mazgājies. Esmu pārliecināts, ka viņš rītos un vakaros noberž sev paduses un visu citu gluži jēlu. Kaul ari ar vislētākajām ziepēm. (Jātaupa mājiņai, mājiņai!) Nē, tam, ka viņš smird, ir cits cēlonis, kura dēļ man viņa ir pat žēl. Tā kā viņš vienmēr tik ļoti taupa, tad valkā vismaz desmit gadus vecu divrindu uzvalku ar plati polsterētiem pleciem. Desmit gadus viņš tajā ir svīdis, kad bijis uztraucies vai pārstrādājies. Vai jūs esat redzējuši tādu kārtīgi piesviedrētu uzvalku?

Man Seska ir žēl. Nabadziņš! Klase viņu jau sen ir novērtējusi. Visi ir vienādās domās. Niecība.

Seskam par labu man jāteic, ka sākumā situācija likās citāda. Padomājiet tikai, mēs taču esam tīrie milži salīdzinājumā ar mazo skolotāju, kurš noteikti nav arī visai vesels un nav visai drosmīgs. Nu, un kad viņš ienāca iekšā, Gastons — viens no frančiem — izvilka no bikšu kabatas šņaucamās tabakas dozi, atvēra un, uzsvērti darbodamies, iešņauca. Tad viņš tabakdozi padeva Volfgangam, un šis darīja to pašu. (Es jau rakstīju, ka šeit katru jauno nes cauri.)

Sesks stāvēja sarkdams un bālēdams un nebilda ne vārda. Es redzēju, cik viņš bija izmisis. Sākumā viņš vispār neaptvēra, ko darīt. Meitenes spurca. Tabakdoze nonāca pie trešā zēna. Sesks teica: — Sāksim lasīt Tacita «čermāniju». Atveriet, lūdzu, savas grāmatas!

Tas nu tiešām nebija labākais veids, kā sevi apliecināt. Un sekoja mūsu reakcija: neviens no divdesmit diviem skolēniem Tacitu nepaņēma. Tabakdoze ceļoja tālāk. Cits pēc cita iešņauca. Citādi valdīja klusums. Mēs nekā neteicām, un viņš nekā neteica. Sesks mēmi lūkojās mūsos. Klasē ir sešas meitenes un sešpadsmit zēni. Varat iedomāties, cik ilgs laiks pagāja, kamēr doze nonāca pie visiem sešpadsmit. Tad sešpadsmitais piecēlās un aiznesa Gastonam viņa īpašumu. Es vēroju Sesku visu laiku. Sākumā baidījos, ka viņš apraudāsies. Bet tad pienāca brīdis, kad es manīju: viņš kaut ko ir izdomājis! Un tiešām, kad Gastons vienā mierā grasījās bāzt dozi atkal kabatā, Sesks viņam teica: — Es šeit esmu jaunpienācējs, bet man tomēr jau jāizdara secinājums, ka jums nu gan ir smalkas manieres! Jūs laikam nekad neesat dzirdējuši, ka arī viesim ir kaut kas jāpiedāvā? Vai jūs arī mājās visu apēdat vieni paši un liekat citiem noskatīties? Es gan biju domājis citādi!

Šāda izturēšanās jau ir apbrīnas vērta, vai ne? Citi nebija vērojuši Sesku tik cītīgi kā es. Gastons apjucis piecēlās, iznāca priekšā un sniedza učukam dozi.

— Atvainojiet, mesjē, mēs nezinājām, ka…

—  Jā, jā, — Sesks attrauca, - jūs vēl daudz ko nezināt! — Tad viņš iešņauca. Varu zvērēt, ka viņš šņauca tabaku pirmo reizi mūžā un ka viņam tas bija pretīgi, tomēr viņš to darīja un arī prata, jo sešpadsmit reizes bija noskatījies, kā tas jādara.

—  Sirsnīgi pateicos, Gaston! — Sesks noteica. Sākuma visi bija mēmi. Tad Volfgangs skaļi sacīja Noasam: — Tas puika mūs ir nepareizi informējis. Sis nemaz nav tāds memļaks.

— Pagaidīsim, — Noass atbildēja.

Un viņam bija taisnība! Jau pēc pāris minūtēm, kad Valters pateica kādu rupjību, S^sks zaudēja savaldīšanos. Viņš sāka kliegt. Viņš taču bija tā saņēmies. Bija izturējies tik gudri. Tomēr viss veltīgi. Viņš kliedza vienā gabalā. Un kliedz joprojām…

— Cik ilgi man būs jāgaida, Rēbcres jaunkundze? čermānija savā kopumā — ko tas nozīmē?

Viņai par to, protams, nav ne jausmas.

— Vai kāds cits to zina?

Pulkstenis 12.12.

Pienācis mans laiks. Es paceļu roku.

— Nu, Mansfcld?

— Man ir nelabi, doktora kungs.

Skaļi smiekli. Sesks kļūst bāls kā krīts. Nu, jauki. Par vienu ienaidnieku vairāk. Latiņu valodā viņš mani tik un tā nevar iebāzt maisā, jo cs ar šo vielu sastopos jau trešo reizi. Citi domā, ka gribu Sesku muļķot. Tātad viens ienaidnieks un divdesmit viens draugs. Ar vienu pašu teikumu! Es saku vēl otru: - Baidos, ka man jāiziet laukā.

Viņš mēmi pamāj un izskatās pavisam nožēlojams.

Kamēr es eju uz durvīm, atbildēt piesakās Fridrihs Zldhauss. Viņš ir pirmais skolnieks klasē, nesimpātisks puisis ar svētulīgu seju, ap muti viņam nervozi raustās sejas muskuļi.

— Lūdzu, Zīdhaus!

—  Gcrmania omnis, čermāniju kopumā no Gallijas, Rēlijas un Panonijas iedzīvotājiem atdala Reinas un Donavas upes, bet no sarmātiešiem un dakiem — abpusējas bailes un kalni…

— Ļoti labi, Zīdhaus, pateicos.

Volfgangs man stāstīja, ka šā pirmā skolnieka tēvs esot vecs nacists un tagad liels vīrs, ģenerālprokurors. Es gandrīz uzrakstīju: «… un tagad, protams, liels virs.»

Man jātiek meiteņu mājā.

2

Mazajam Hansītim bija taisnība — apmēram ceturksni pāri divpadsmitiem tur iekļūt ir tīrais nieks. Namdurvis nav aizslēgtas, apkopējas ir jau aizgājušas un audzinātājas vai nu ēd pusdienas, vai vēl ir centrā vai Dievs zina kur. Liekas, ka mājā nav neviena cilvēka.

Es ātri apdomāju, kur mēs nakti abi ar Hansīti stāvējām, tad atveru gaiteņa pēdējās durvis pa labi — tās ir īstās! Es atrodos Džeraldīnes istabā.

Tagad viss notiek ļoti ātri. Es atstāju durvis vaļā un atveru vēl arī logu — gadījumam, ja tomēr nāktu kāds no pieaugušajiem. Tad es to jau laikus dzirdēšu un man būs vēl otra izeja. Es atvelku gultu no sienas un iztaustu sienu, jo Džcraldīne ir ķieģeli ļoti rūpīgi iebīdījusi atpakaļ mūrī un aiztriepusi apdrupušās vietas. Nu, protams! Citādi taču viņas slēptuve jau sen būtu atklāta. Es aptuveni atceros, kur šai vietai jābūt… Te jau ir! Es izvelku ķieģeli ar savu kabatas nazi. Un tad — tad es to jau redzu — Verēnas aproci. Tā ir nolikta uz pulksteņa, diviem gredzeniem un sudraba ķēdes, ko Džcraldīne arī ir nozagusi. Tās mantiņas cs atstāju, paņemu tikai rokassprādzi.

Dīvaini — tagad, turēdams to rokā, es redzu Verēnu savā acu priekšā kailu, pilnīgi kailu. Es slāvu kādas dienvidu salas pludmalē, un viņa skrien man pretī smiedamās, izplestām rokām un kaila, pilnīgi kaila, kā jau teicu.

Kad bīdu ķieģeli atpakaļ, man mazliet reibst galva, un, izdzirdis balsi, es satrūkstos. — Ak tad tā! — Es pagriežos atpakaļ.

Durvīs stāv Džcraldīne.

3

Viņa izskatās pēc spoka - gaiteņa puskrēslā pelnu pelēka, gandrīz nereāla. Lakotie nagi zibenīgi ātrumā slīd pa garo kreļļu pērlēm augšup un lejup. Viņas elpa brīžiem aizraujas, acis deg.

— Jā, tā gan, — es atbildu un bīdu gultu atpakaļ. — Vai tu domāji, ka varēsi to paturēt?

— Kā tu zināji, kur tā ir?

— Tā nav tava darīšana.

Pēkšņi viņa nāk man klāt, acu plakstus pa pusei nolaidusi un muti pavērusi. To viņa ir noskatījusies filmas.

— Liecies nu mierā! Kā tu vispār te gadījies?

— Man arī kļuva nelabi. Gribēju iet tev pakaļ.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu man ļoti patīc, — viņa saka un ķeras man klāt. Es viņu atgrūžu. — Tu man tiešām patīc. Es domāju, ka tu vēl esi skolā. Tur cs tevi neatradu un tad nācu šurp. Tā stulbā stunda jau tik un tā tūlīt beigsies.

Man kļūst karsti. Jātiek no šejienes projām. Ātri!

— Ļauj man iet!

— NC.

— Nebaidies! Es direktoram neteikšu.

— Es nemaz nebaidos. Manis pčesaki! Tikai paliec šeit!

— Tu esi jukusi!

—  Lūdzu! — Viņa apliek rokas man ap kaklu, tur abas plaukstas cieši kopā uz mana skausta un kļaujas klāt ar krūtīm, vēderu, ciskām, — viscaur! Viņa grib mani skūpstīt. Es aizgriežos.

— Jā, esmu kā traka, traka pēc tevis! Vai tu nemanīji, kā cs visu priekšpusdienu uz tevi skatījos?

— Jā gan. Bet cs neesmu traks pēc tevis. Skaidrs?

Par atbildi viņa iebāž savu mēli man starp lūpām.

Es saķeru viņu aiz zirgastes un velku viņas galvu atpakaļ. Viņa smaida kā apmāta un čukst: — Nāc uz mežu!

Nu man pietiek. Es viņu atgrūžu un kopjos projām. Tikai prom! Dodos pa vientuļo ceļu augšup uz mežu. Aproce man ir kabatā. Lēnām. Tagad tas jau ir garām. Man vēl ir laiks. Tā cs domāju. Taču neesmu nogājis vēl nesinīt metrus, kad dzirdu viņas soļus. Es pagriežos atpakaļ. Viņa man seko.

Šodien ir ļoti silts laiks. Saule spīd. Es nepaātrinu gaitu. Viņa arī ne. Taisni smieklīgi. Viņa seko man kā suns, turēdamās vienādā attālumā. Neviens no mums nebilst ne vārda. Tā mēs ejam pāri košajām lapām, pa rudenīgo mežu, un slīpi saules staru kūļi krīt uz mums cauri koku lapotnēm. Visapkārt neviena cilvēka. Brīdi pa brīdim cs atskatos. Viņai visu laiku ir viena un tā pali sejas izteiksme: sakniebtas lūpas, divas dziļas rievas starp uzacīm un gluži neprātīgs skatiens. Tā viņa nāk man nopakaļ varbūt jau desmit minūtes. Kad ceļš pagriežas un ved cauri nelielai gravai, viņa pēkšņi pazūd.

Pietika, — es nodomāju.

Koki šeit ir cieši saauguši, un to starpās aug krūmi. Nelielajā gravā ir ļoti vientulīgi. Ceļš atkal met līkumu. Džcraldīne stāv manā priekšā.

Viņa pārzina apkārtni labāk nekā cs un droši vien ir gājusi pa īsāko ceļu. Viņa stāv, atspiedusies pret koku, un raugās man pretī ar pavērtu muti un pusaizdarīlām acīm un ar to pašu neprātīgo skatienu. Puloveru viņa ir novilkusi. Arī svārki ir novilkti. Un arī biksīšu viņai vairs nav.

4

Sākdams šo grāmatu rakstīt, es apņēmos, ka tai jābūt godīgai, pilnīgi godīgai. Tagad esmu nonācis līdz tādai vietai, kad ērtāk būtu melot. Bet kāda gan tad grāmatai būtu jēga?

Esmu izlidojis no piecām internātskolām. Katru reizi cēlonis bija piedzīvojumi ar meitenēm. Man piemīt ari liktenīgs trūkums. Dažās situācijās es pēkšņi zaudēju sajēgu, smadzenes atsakās darboties. Black-outTas tā ir jau kopš tā laika, kad man bija pirmā meitene. Tādās reizCs es vienkārši neesmu pieskaitāms. Nolādēts, cs to jutu jau viņas istabā, gluži kā epileptiķis lēkmes tuvošanos. No istabas es vēl kaut kā izkļuvu. Taču šim kokam garām vairs nelikšu.

Šodien, to pārdomājot, man ir tāda sajūta, ka toreiz biju galīgi piedzeries un viņa arī. Mēs bijām kā neprātīgi. Varbūt piecus metrus no ceļa malas, biezajā pamežā, uz saules sakarsētās zemes. Es saplēsu viņas zeķes, viņa - manu kreklu, jo es neizģērbos pietiekami ātri. Mēs viens otram skrāpējām un kodām. Mēs rīkojāmies tā, ka es to nevaru aprakstīt, jo to neiespiestu. Kad mēs, cieši saķērušies, vēlāmics pa akmeņiem un ērkšķiem, mūsu ķermeņi sāka asiņot. Taču mēs to nemanījām.

Un tas nebeidzas, tas sākas vienmēr no jauna. Vēl vairākas dienas es jutu uz muguras sūrstam viņas garo, aso nagu ieplēstās švīkas. Kad viņa ir sasniegusi kulmināciju, viņas acu āboli tik stipri pārgriežas, ka ir redzams vairs tikai baltums, un viņa izdveš tādas skaņas kā cilvēks, kas cieš elles mokas. Viņa ir cieši ieķērusies manī, un man apkārt viss griežas.

Man savā mūžā ir bijis jau krietni daudz meiteņu. Taču tāda vēl nekad. Šis neprāts ir lipīgs. Tic bija divi jukušie, kas tur saķērušies gulēja.

Šai grāmatai jābūt godīgai. Es Džcraldīni nekad neesmu mīlējis. Taču arī nc ar vienu citu sievieti neesmu piedzīvojis kaut ko tādu, kā ar šo pēc vīriešiem trako meiču, kas jau pirmajā acumirklī radīja mani pretīgumu. Kuru cs nolādēju tai pašā mirklī, kad manas acis aizplīvuroja rožainā migla. Kuru ienīdu, kad viņa pagurusi atraisījās no maniem apkampieniem. Viņa gulēja zemē pavisam klusa, raudzījās manī ar savu nesaprātīgo skatienu un dvesa: — Es tevi mīlu. — Arvien no jauna viņa vervelēja: — Es tevi mīlu… Es tevi mīlu… Tā vēl nekad nav bijis… kā ar tevi..!

Šai grāmatai jābūt godīgai.

Kad nu beidzot viss ir cauri, viņa tur guļ nepakustēdamās. Viņas lūpas ir zilas. Viņa visa vēl dreb. Un tad es pēkšņi ar šausmām iedomājos par to, ko viņa tūlīt arī pasaka savā vājajā bērna balsī un vērdamās ar stingu skatienu: — Šī man bija pirmā reize…

Es klusēdams sēžu viņai blakus.

1 l'rāta aptumšošanās. (Aug/.)

— Es bieži esmu to mēģinājusi. Vienmēr no jauna. Jau no Četrpadsmit gadu vecuma. Man noteikti ir bijis vairāk zēnu nekā tev meiteņu. Taču, lai kā mēs darījām, nekad īsti nesanāca. Es kļuvu vai traka. Spēlēju zēniem teātri… Mēģināju viena pati. Tomēr nekas… Un tagad tu… Ak, tu… Bija tik labi… Es tevi mīlu!

Džeraldīne mani mīl. Viņa, kura man derdzas…

5

Pulkstenis ir 14.10.

Esam apģērbušies. Man nācās viņai piepalīdzēt, tik pagurusi viņa vēl bija.

Pulksten 15.00 man jābūt pie vecā torņa. Verēna gaida. Kā lai tieku vaļā no Džeraldīnes?

— Par ko tu domā? — viņa aši pajautā. - Par tevi, — es, protams, atbildu. Tad viņa man piekļaujas, pavisam cieši. — Es tevi mīlu. Bija tik labi. Es domāju, ka man jāmirst. Tik skaisti. Kā vēl nekad. Tikai tagad zinu, kā tas ir. Es no tevis nekad vairs netikšu vaļā.

Viņa to domā nopietni, tas ir redzams. Un tam vajadzēja atgadīties tieši ar mani!

— Vai tu mani arī mīli?

— Nē.

Šādām runām nav nekādas jēgas, lai viņa zina to tūlīt. Un tiešām nav bijis jēgas. — Tas nekas, ka tu mani nemīli. Reiz tu tomēr iemīlēsi.

— Nē!

—  Tu mani nepazīsti un nezini, kāda es varu būt. Reiz tu mani iemīlēsi, noteikti. Esmu tik laimīga, Oliver! Nekad vēl neesmu bijusi tik laimīga. Gan redzēsi, kā es varu mīlēt.

Viņa apber mani ar skūpstiem, glāsta, un es domāju: Verēna, Verēna, Verēna.

6

Es saku: — Tev jāiet atpakaļ uz mājām.

— Es negribu!

— Tad ej uz ēdnīcu!

—  Es tagad nevaru neko ieēst. Es arī to nevarētu.

— Viņi mūs mekiēs.

— Neatradīs.

— Bet man jāiet uz manu māju.

— Vēl stundas ceturksni, — viņa saka, nē, lūdzas un raugās ar tadu suņa skatienu, ka man metas nelabi ap dūšu, — tad būšu pavisam rātna. Tad iešu atpakaļ un likšu tevi mierā. Piecpadsmit minūtes!

Es pamāju ar galvu.

— Es taču tagad tev piederu…

Arī tas vēl!

— … mēs taču abi saderam kopā…

Nč. Nč. Nē!

— … un tad es tev pateikšu, kā ar mani ir.

— Ko nozīmē — kā ar tevi ir?

—  Kāpēc esmu tāda… samaitāta… Ja nebūtu ieradies tu un mani atpestījis…

Tā viņa teica! Tieši šo vārdu! Tā, kā te rakstīts. Vēlreiz: atpestījis!

— … tad es būtu galīgi sajukusi. Vai drīkstu piespiest galvu tev pie krūtīm?

—  Protams! — Viņa piekļauj galvu, un cs glāstu viņas smieklīgi augstu saspraustos matus, kuri tagad izskatās tā, it kā viņa būtu plūkusies ar sāncensi; glāstīdama mani, viņa runā ka miegā: — Man ir astoņpadsmit gadu. Un tev?

— Divdesmit viens.

—  Mēs dzīvojām Brcslavā. Mans tēvs bija fiziķis. 1946. gada krievi mūs saņēma ciet. Viņu ka zinātnieku un mūs tāpat aiz laipnības. Tēvam vajadzēja strādāt viņu labā. Mēs nokļuvām Novosibirskā. Tur mans tēvs strādāja. Milzīga institūtā. Tur bija vēl daudz vācu zinātnieku. Mums bija maza, jauka mājiņa piepilsētā.

— Toreiz tev bija četri gadi.

— Ja. Un tas sākās jau bērnudārzā.

— Kas?

—   Pagaidi! Krievi pret manu tēvu un māli izturējās labi, un pieaugušie izturējās labi arī pret mani. Visi! Viņi nesa mums produktus. Man viņi dāvināja lelles un rotaļlietas. Mēs kopa ar kaimiņiem svinējām svētkus.

— Un kas neizturējās labi?

—  Bērni! Es jau teicu, ka tas sakas bērnudārzā, un pēc tam, kad sāku iet skolā, kļuva pavisam slikti. Kaut gan es krieviski runāju ļoti labi! Vāciski taču varēju runāt tikai mājās. Tēvs bija noslēdzis līgumu uz desmit gadiem. Tātad man tur vajadzēja iet skola astoņus gadus. Es tev teikšu, ka tā bija īsta elle.

Pulkstenis 14.25.

VerCna. VerCna. VerCna.

—  BCrniem taču vCl nav īstas saprašanas. Viņi bija dzirdējuši, ka esmu vāciete…

— Aktā!

—   Vāciete, vai saproti? Mēs bijām uzbrukuši viņu zemei, un daudziem bCrnicm mūsu skolā nebija vairs tCva vai brāļa. TāpCc ka viņi bija krituši karā, lielajā Hitlera karā. Un viņi atriebās.

— Tev.

—   Jā, man. Viņi mani sita. Katru dienu. Reizēm tik stipri, ka vajadzCja saukt ārstu.

— Briesmīgi.

—  Beigu beigās vecākiem nācās izņemt mani no skolas. Tad, 1956. gadā, tCvam līguma termiņš bija beidzies. Un mCs aizbraucām uz Rictumberlīni. TCvs strādāja Maksa Planka institūtā. Un mani sita joprojām.

— Kas tad?

— Vācu bCrni.

— Kā tā?

—   Vai tad nav skaidrs! Mans tCvs desmit gadus bija strādājis padomju labā. Bērni par to stāstīja mājās. Kāds tCvs teica savam dClam: «Šis cilvēks ir izpaudis noslēpumus, palīdzējis padomju iekārtai, varbūt viņš ir komunists. Katrā ziņā viņš ir nodevējs.» Nākamajā dienā zēns to atstāstīja skolā. Un tad sākās. Viņi mani saukāja tikai par «nodevējmaitu». Šeit mani saukā par…

— Jā, es zinu.

— Taču tas nav tik ļauni.

— Nabaga Džcraldīne, — es saku. Un tas ir pat godīgi teikts.

—  Ak, vai zini, toreiz cs jau biju paaugusies. Un biju stiprāka. Es situ pretī, kodu, sviedu ar akmeņiem. Un, kad jau gāja pavisam plāni un man virsū nāca vesels bars, man bija padomā lielisks triks, kā aizsargāties.

— Kāds triks?

—  Es kliedzu krieviski. Cik skaļi vien varēju. Krieviski! Kas tikai nāca prātā! Reizēm pat dzejoļus. Viss vienalga! Kad kliedzu krieviski, šie nobijās. Visi! Vienmēr! Tad šie atkāpās, un es varēju būt apmierināta.

Viņa paceļ galvu un smaida. — Tas bija prīmā triks, vai ne?

—  Jā, prīmā. Un tālāk? — Meitenes seja sadrūmst. Viņa nokar galvu un uzliek to man uz ceļiem.

—   Mans tēvs ir ļoti ievērojams zinātnieks, saproti? Viņš, piemēram, Sibīrijā izgudroja vienu tādu daiktu, kuru padomieši iebūvēja savās reaktīvajās lidmašīnās. Visātrākajās…

— Kas tas par daiktu?

—  Precīzi es to, protams, nezinu. Tādā milzīgā lidmašīnā, kas lido tik ārprātīgā ātrumā, pilots vairs nespēj ilgu laiku paturēt acīs visus instrumentus. Tas ir pāri cilvēka spēkiem. Un tad mans tēvs tur iebūvēja tādu elektronisku aparātu, kas kontrolē visas svarīgākās ierīces. Piemēram, pārzina piecdesmit dažādas iespējas, kad var draudēt avārija. Ja kādā vietā kaut kas nav kārtībā, ieslēdzas skaļrunis un ziņo pilotam: «Uzmanību, uzmanību, tas un tas nedarbojas.»

— Vareni! - cs iesaucos. Tas man tiešām šķiet vareni.

—    Bet vislieliskākais ir tas, ka mans tēvs šos piecdesmit brīdinājumus lika ieskaņot sievietes balsī. Sievietes balsī! Tas man imponē visvairāk. Jo pilots taču pa radio vienmēr sarunājas tikai ar vīriešiem. Tātad, ja viņš izdzird sievietes balsi, tad zina: draud briesmas! Šo sievietes balsi viņš nevar nesaklausīt.

Es saku: — Un tagad es varu tavu stāstu izstāstīt līdz beigām.

—   Jā?

—    Jā. Tavs tēvs saņēma fantastisku piedāvājumu no amerikāņiem, un tagad viņš strādā Kanaverala zemesragā vai kaut kur citur, un vasarā tu drīksti savus vecākus apciemot. Tā ir? — Viņa norauj zāles stiebru un, to košļādama, klusām saka: — Tu tikai daļēji pateici pareizi. Protams, ka amerikāņi izteica manam tēvam piedāvājumu. Mums visiem vajadzēja doties pāri okeānam. Taču tCvs aizlidoja viens pats.

— Kā tā?

—  Mana māte pieprasīja šķiršanos. Viņa apgalvoja, ka nespējot vairs dzīvot kopā ar cilvēku, kas gadu no gada palīdz izgudrot arvien briesmīgākus iznīcināšanas ieročus.

— Tas jau ir noteikts viedoklis, — cs saku.

Pulkstenis 14.30. Verēna. Verēna. Verēna.

— Taču viņa meloja. Visi cilvēki melo. Māte pieprasīja šķiršanos tāpēc, ka Berlīnē bija iepazinusies ar ļoti bagātu tekstiliju tirgotāju! Mans tēvs to nezināja. Viņš to nezina vēl šodien. Es šos abus izspiegoju — māti un to vīrieti.

— Kāpēc tu tēvam neko neteici?

—  Kāpēc man tas būtu jādara? Man māte vienmēr bijusi mīļāka. Tēvs arī to zināja. Tāpēc viņš šķiršanās prāvā piekrita, ka es palieku pie mātes.

— Nu, tad jau viss sanāca lieliski.

— Lieliski gan. Tiklīdz tēvs bija projām, māte apprecējās un ielika mani internātskolā.

— KāpCc?

— Patēvs nevar mani ciest. Vienmēr, kad mCs satiekamies, izceļas strīdi. Es pavisam reti drīkstu braukt uz Berlīni. Katru reizi, kad es ierodos, māte trīc un dreb. Bet tCvs jūtas laimīgs, ka es tieku audzināta Vācijā. Garajās brīvdienās es lidoju pie viņa. Viņš tiešām strādā Kanaverala zemesragā. Tagad viņš būve raķetes.

—Saprotu, — cs saku. Tad es paskatos viņā. Viņa čukst: — Ceturtdaļstunda ir pagājusi, jā?

— Jā.

— Es jau eju. Es neraudāšu. Un neturēšu tevi ciet. Nesagādāšu tev nekādas grūtības, to es zvčru. Es tev nekad neradīšu grūtības!

— Ir jau labi, — cs saku. Mēs pieceļamies. - Ir jau labi, Džcraldīne. Pagaidi, es mazliet sakārtošu tavus matus. — Viņa man piekļaujas un skūpsta manas rokas. — Un tev arī pašai mazliet jāsakārtojas, iekams ej pie citiem, — cs piebilstu, — citādi katrs redzēs, kas noticis.

Pulkstenis 14.40.

— Ej uz mājām!

— Četros ir vēsture. Tad mēs atkal redzēsimies.

— Jā. .

— Es gribētu būt pie tevis vienmēr. Dienu un nakti. Līdz pat nāvei.

— Visu labu, Džcraldīne!

— Vai tu mani vēl nenoskūpstīsi?

Mēs saskūpstāmies. Viņa skumīgi smaida.

— Kas tev ir?

— Vai viņa ir skaista?

— Kas? '

— Nejautā tā! Sieviete, kurai pieder tā aproce.

— Nē.

— Protams, ka viņa ir skaista. Daudz skaistāka par mani. Un tagad tu iesi pie viņas. Nemelo man! Lūdzu, nemelo!

— Jā, — es saku. — Tagad iešu pie viņas.

— Tu viņu mīli?

— Nē.

— Tu melo. Taču es par to neuztraucos, goda vārds. Neuztraukšos par to tik ilgi, kamēr tu iesi arī ar mani. Jo tu esi pirmais vīrietis manā mūžā.

— Nu tad līdz četriem, līdz vēstures stundai!

Tad viņa aiziet, klupdama uz augstajiem papēžiem, sakarsusi, ar izplūdušiem krāšļiem un no svārkiem izvilkušos blūzi. Viņa nozūd krūmos. Iestājas klusums. Man jādodas uz veco torni, kuru redzu paceļamies par koku galotnēm. Esmu iebāzis roku kabatā un turu rokā Verēnas aproci.

Paspēris trīs soļus, es izdzirdu troksni un spēji apstājos. Kāds aizskrien pa biezokni kā trenkts. Es viņu nevaru redzēt, tikai dzirdu. Es viņu noteikti nevaru arī vairs panākt, jo soļu troksnis jau norimst. Kāds mūs ir noklausījies. Cik ilgi? Un ko viņš dzirdējis? Ko redzējis? Visu? Un kas tas bija?

7

Divas minūtes pirms piecpadsmitiem.

Esmu ieradies precīzi, kaut gan pa ccļam vēl mazgājos. Par laimi, tur plūst mazs strautiņš. Lcdusaukstais ūdens bija tik labs. Divas minūtes pirms piecpadsmitiem. Tc neviena nav.

Es apsēžos uz pakāpiena pie ieejas drupās, kurām blakus stāv plāksne ar uzrakstu:

AIZLIEGTS KĀPT AUGŠĀ! APDRAUD DZĪVĪBU! Vecs gan ir šis tornis!

Pēdējo reizi restaurēts visžēlīgā kūrfirsta Vilhelma IX laikā, 1804. gadā — to cs izlasu uz otras plāksnes, kura pati arī jau ir apdrupusi.

Pēkšņi viņa parādās manā priekšā gluži kā Sarkangalvīte mežā. Šoreiz viņa ir ģērbusies sarkanā kleitiņā un sarkanā cepurītē. Māte viņu vienmēr ģērbj kā mazu lellīti.

— Labdien, tēvoci Mansfcld! — viņa svinīgi saka.

— Hallo, Evelīna! No kurienes tu uzradies?

— Es tevi gaidīju aiz torņa. Mammīte gaida augšā.

— Tornī?

— Jā. Uznāc līdzi augšā!

— Bet ja nu tornis iegrūst… — es norādu uz uzrakstu.

—   Neiegrūs vis. Mums ar mammīti ir jābūt ļoti piesardzīgām. Neviens nedrīkst viņu redzēt divatā ar kādu vīrieti. Tāpēc viņa katru reizi ņem mani līdzi.

Katru reizi… Vai viņa tevi bieži nem līdzi, maziņā? Loti bieži? Arī » > 7 » >

uz šejieni? Vai viņa te tiekas arī ar to švītīgo itālieti? Un ar citiem vīriešiem? Tik daudz jautājumu. Neviens no tiem netiek uzdots.

— Pagaidi! — es uzsaucu un iedodu viņai to, ko jau visu dienu esmu nēsājis sev līdzi. Viņa priecīgi iesaucas: — Marcipāns!

—   Tas taču tev garšo vislabāk, vai ne? — Šo paciņu cs šorīt brokastlaikā nopirku skolas bufetē.

— Kā tu to zini?

— Tu pati man teici, vakarvakarā.

— Jā? — Viņa neticīgi paskatās manī. Tātad viņa vēl nevar visu labi atcerēties. Pārāk maza. Tā ir Verēnas laime. Turklāt meitenīte ir jauka sabiedrotā.

Kaut arī tas, ko Verēna dara, nav visai labi. Nav gan labi — bet vai tad jūs esat priekšzīmīgs, Mansfelda kungs? Ko jūs darījāt vēl tikai pirms divām stundām?

Tā kā esmu gļēvulis un negribu par to domāt, tad ātri jautāju:

— Kā klājas tavam sunim?

— Asadam? Paldies, labi.

— Kāpēc neatvedi viņu līdzi?

— Pašlaik viņš guļ.

— Ak tā. Tad gan, protams, nedrīkst traucēt.

—   Nē. Viņš, vai zini, arī reizēm grib pabūt viens. Kā jau katrs cilvēks.

— Tur tev taisnība, Evelīna.

— Tagad es pazudīšu. Kāp augšā! Ja kāds nāks, tad sākšu dziedāt. Mammīte to jau zina.

— Ak tā?

— Jā. Augšā var paslēpties.

— Vai mammīte jau kādreiz ir bijusi augšā ar citu tēvoci?

— Nē, nekad!

— Kā tad tu zini, ka tur var paslēpties?

— Es taču esmu bijusi augšā! Ar mammīti! Mēs tur bieži uzkāpjam. Augšā ir ļoti skaisti, tu pats redzēsi.

— Uz redzi! — es saku. Meitenīte vilcinās. — Vai vēl kas?

— Vai… vai es drīkstu dot tev bučiņu, tēvoci Mansfcld?

— Par marcipānu?

— Nē.

— Kāpēc tad?

— Nu, tāpēc, ka tu taču gribi mums palīdzēt.

—   Ak tā, — es saku. — Ak tāpēc. Protams, ka drīksti dot man bučiņu, — cs saku, noliecos pie viņas, un viņa apliek rociņas man ap kaklu. Es saņemu uz vaiga skūpstu, kas noteikti ir visslapjākais, kādu jebkad esmu dabūjis. Tad Evelīna žigli aizskrien. Es noslauku vaigu, ieeju vecajā tornī un kāpju augšā pa vītņu kāpnēm, kuras pie katra soļa brakšķ un čīkst, augstāk un augstāk, un no domas, ka ikviens pakāpiens mani nes par dažiem centimetriem tuvāk Verēnai, man noraso piere. Varen garas kāpnes! To cs nebūtu domājis. Deviņdesmit septiņi pakāpieni! Kad beidzot sasniedzu augšējo platformu, viņa tur stāv manā priekšā nopietna un stalta, un viņas brīnišķīgās acis ir pievērstas man — šīs melnās acis, kas viņas šaurajai sejai ir pārāk lielas, šīs acis, kurās var izlasīt tik daudz skumju un dzīves izpratnes, tik stipras ilgas pēc mīlas, šīs acis, kuras nevaru aizmirst un nevarēšu aizmirst līdz pat nāvei.

Šodien viņa ir ģērbusies vieglā bezpiedurkņu kleitā ar dziļu izgriezumu; tērps ir šūts no baltas linu drānas, uz kuras uzkrāsotas spilgtas puķes. Apģērbos esmu lietpratējs: lai cik vienkārša šī kleita izskatās, tā tomēr ir maksājusi veselu kapitālu. Un kā tā pieguļ! Nedrīkstu pārāk ilgi skatīties. Šajā tērpā viņa izskatās satraucošāka, nekā ja viņai nekas nebūtu mugurā. Verēna. VerCna. Ak, Verēna!

Es izvelku no kabatas aproci un iedodu viņai. Tad pieeju pie vienas torņa lūkas, kurā samesti sarūsējuši darbarīki, salauztas mēbeles, salmu maisi un satrupējuši koki. Es raugos pāri brūnajām, sarkanajām un zeltainajām koku lapotnēm tālumā. Saule lej gaismu pāri visam. Tāli aizmiglo viegla, zila dūmaka. Un atkal stiepjas šie sudrabotie pavedieni, kā jau atvasarā.

— Šeit ir skaisti, — es saku un jūtu, kā viņa aizmugurē pienāk man klāt. — Šo apkaimi es labi pazīstu. Esmu dzīvojis Frankfurtē. — Es runāju vēl, taču man kļūst arvien grūtāk runāt, jo tagad viņa stāv cieši aiz manis. — Tā mazā upīte tur lejā ir Nida. Pretējais kalns ir Fogclsbergs, un tā milzīgā klinšu atlūza ar trim kūkumiem — Vintcrštcins.bet tur, kur saulestarp tumšajiem kokiem vēl gaiši apspīd pļavas gabaliņu, atrodas Hoerodskopfs, tur cs reiz…

— Oliver!

— Jā.

Es pagriežos atpakaļ, un tur atkal ir viss: Diorisimo, maijpuķlšu smarža, viņas ādas aromāts, viņas zilganmclnic mati un acis, acis…

— Paldies! — viņa čukstus saka.

—  Ak, smieklīgi, — cs attraucu. Tam vajag skanēt braši, bet es gandrīz raudu. — Cik jums skaista kleita!

—   Mans vīrs tiešām pārbrauks tikai šovakar. Vai mums nav šausmīga laime?

— Jā. Šausmīga laime.

— Kāpēc jūs manī tā skatāties?

— Man vēl kaut kas no jums jādabū.

— Kas?

— Jūs ļoti labi zināt, kas. Dodiet šurp!

Viņa stāv nekustīgi.

— Nu! Vai arī es jums atņemšu aproci.

Tad viņa iebāž roku mazā kabatiņā, kas iešūta kleitā uz gurniem, un izņem mazu, apaļu kārbiņu.

Es to atveru.

— Ko jūs darāt?

— Gribu redzCt, vai ir trīsdesmit. Un visas vcronāla.

Ir trīsdesmit. Un visas vcronāla.

Es iebāžu mazo kārbiņu kabatā.

— Vai jūs to aizmetīsit?

— NC.

— Ko tad?

— Paglabāšu.

— Kādam nolūkam?

— Kādam nolūkam jūs tās glabājāt?

— Oliver…

— Jā.

— Vai jūs esat ļoti…

— Kas - ļoti?

— Nekas.

Tad mCs abi skatāmies laukā pa lūku, un man sāp sirds, un es saku pats sev, ka esmu idiots, idiots, trīsreiz nolādēts idiots, ka man jāturas pie Džeraldīnes vai kādas citas, bet šī — šī VerCna Lorda jāliek mierā. Es redzu mazus ciemus, pilis, lauku mājas, melnas un brūnraibas govis, redzu vilcienus, kas skaļi pūš un ātri nozūd dūmakā. Redzu Bad- homburgu, Badnauheimu un Frankfurti, un arī VerCna to visu redz. Tā nu mCs slāvam blakus, varbūt trīs minūtes, un nesakām ne vārda. Tad es pēkšņi jūtu, kā viņas kreisā roka taustīdamās meklē manu labo. Es kautrējos, jo manCjā ir mikla no uztraukuma, taču, kad viņas pirksti savijas ar maniem, es nomanu, ka viņai klājas tāpat. Arī viņas roka ir mikla.

Visu to, ko tūlīt uzrakstīšu, mčs pateicām, ne reizes viens otrā nepaskatīdamies. Mēs visu laiku raugāmies pa torņa lūku gan pāri koku galotnēm, gan lejā uz vilcieniem, govīm, pilīm, ciemiem.

— Kā jūs atradāt rokassprādzi?

—   Kāda meitene to bija nozagusi. Viens mazs zCns bija viņu novērojis un pateica man viņas vārdu.

— Vai viņa ir skaista?

— NC. (Viegli melots,) '

— Kā jūs dabūjāt rokassprādzi atpakaļ?

— Šī meitene mācās manā klasC. Mācību stundas laikā cs ieskrCju tajā mājā, kur viņa dzīvo, ieliku viņas istabā un paņemu.

— Vai viņa to jau ir pamanījusi?

— NC. (Vel vieglāk melots.)

— Jūsu apkaklīte ir stipri notraipīta ar lūpu krāsu.

— Tad man pirms pēcpusdienas mācībām jāmaina krekls. Pateicos par aizrādījumu.

— Paldies jums par rokassprādzi.

— Vai mēs varam šeit atkal satikties?

Atbildes nav.

—   Man katru dienu starp diviem un četriem ir brīvs laiks. Es, protams, varu atnākt arī jebkurā citā laikā. Tad vienkārši bastošu no stundām.

Atbildes nav.

— Es jums kaut ko jautāju, kundze!

— Es dzirdēju.

— Un?

Viņa klusē.

— Es taču jums palīdzēju, vai ne? Palīdziet arī jūs man! Lūdzu!

— Palīdzēt? Es? Jums?

— Jā, palīdziet. Jūs. Man.

— Tādējādi, ka mēs šeit tiksimies?

—  Jā. Tikai tiksimies. Vairāk neko. Skatīsimies tur lejā. Runāsimies. Stāvēsim blakus, kā tagad. - Viņa palaiž manu roku vaļā. — Jums ir divdesmit viens gads. Man ir trīsdesmit trīs. Esmu divpadsmit gadus vecāka pārjums!

— Tam nav nozīmes.

— Esmu precējusies.

— Tam nav nozīmes. Starp citu, nelaimīgi.

— Man ir bērns.

— Man patīk bērni.

— Man ir mīļākais.

— Tam nav nozīmes. (Meli.)

— Pirms viņa man bija vēl cits.

—   Jums noteikti ir bijuši daudzi. Tas viss ir pilnīgi nesvarīgi. Verēna, kāpēc gan mēs ncicpazināmics pāris gadu agrāk?

Sākot no šā brīža līdz sarunas beigām mēs skatāmies viens otrā. Mēs runājam pavisam mierīgi un klusu. Saceļas viegls vējš un čabina koku lapas.

— Tas būtu neprāts, — viņa saka.

— Kas?

— Ja mēs šeit atkal satiktos.

— Zvēru, ka es jums neko nedarīšu! Es tikai gribu jūs redzēt, tikai ar jums runāt. Vai vakar uzautostrādes jums nebija tāda sajūta, ka mēs varētu labi saprasties? Es nedomāju — gultā. Es domāju mūsu uzskatus, mūsu domas. Vai jums nebija tāda sajūta, ka mēs abi esam ļoti līdzīgi? Ļoti, ļoti līdzīgi?

—   Jā… Jūs esat tikpat samaitāts, pazudis un vientuļš kā es. — Tālumā pūš lokomotīve. Tagad jau saules stari krīt iekšā pa lūku uz Verēnas kleitas. Puķes uz tās spīd kā dzīvas.

— Vai esat gulējis ar to meiteni, kura nozaga manu rokassprādzi?

— Jā.

— Bet ne aiz mīlestības.

— Tiešām, ne aiz mīlestības.

— To es saprotu. Ak, kā es to saprotu!

Kā viņa runā! Viņas stāja. Viņas gaita. Ikviena kustība. Šai sievietei piemīt noslēpums. Viņa negrib man stāstīt, no kurienes ir cēlusies, no kurienes nāk. Viņa iztēlo sevi par sliktu, nopeļ sevi. Tas viss ir izlikšanās, viss — meli.

Kas tu īstenībā esi, Verēna?

No kurienes ved tavs ceļš?

Kāpēc tu sevi tā apkrauj ar rotaslietām? Kāpēc doma, ka vari kļūt nabaga, vēlreiz nabaga, liek tev drebēt, bet tu arvien no jauna pakļauj sevi briesmām, krāpdama savu vīru?

Kāpēc?

To es tev nekad nejautāšu. Varbūt tu man to kādreiz pastāstīsi…

— Un mēs šeit atkal satiksimies un runāsimies?

— Ar vienu noteikumu.

— Kādu?

— Ka jūs man atdodat vcronālu.

— Nemūžam! Ja jūsu noteikums ir tāds, tad lai paliek.

— Es negribu šīs tabletes atgūt. Gribu, lai tās nepiederētu jums.

— Un cs negribu, lai jums tās būtu.

— Tad iznīciniet tās! Tūlīt. Manā klātbūtnē. Man tas jāredz.

— Kā lai cs tās iznīcinu?

— Varbūt tās deg.

Šoreiz man ir līdzi sērkociņi. Es vilcinos, iekams vienai pielaižu uguni, jo cs labprāt vcronālu paturētu.

Kārbiņa spoži uzliesmo, bet tabletes tikai pārogļojas un sabirst. Pārpalikumus es nometu zemē. Verēna tos ar kurpi tik ilgi spaida, līdz viss ir sadrupināts, izsmērēts un ieberzēts grīdas dēļos.

Tad mēs saskatāmies.

— Ja tikai padomā, ka jūs šo tablešu dēļ gulējāt ar aptiekāru, — es saku.

—  Un ja padomā, ka mēs abi ar tām vairs nevaram padarīt sev galu, — viņa atbild.

— Un ja padomā, ka esmu izpildījis jūsu noteikumu. Kad mēs atkal redzēsimies? Rīt?

— Nē.

— Parīt?

— Parīt arī ne.

— Kad tad?

— Tas būs iespējams tikai pēc dažām dienām.

— Kāpēc?

— Tāpēc ka esmu stāvokli, — viņa atbild. — Es taču jau teicu, ka jums nav ne jausmas, kādā situācijā es atrodos, kas viss ar mani notiek. Neko jūs nezināt! Itin neko!

8

— Stāvoklī?

— Jūs jau dzirdējāt.

Dīvaini, saskarē ar jebkuru citu sievieti es tūlīt nodomātu: «Nu, vai zini, tad tagad ir īstais brīdis!» Šai grāmatai jābūt godīgai. Iepriekš, kad rakstīju par Džeraldīni, es neizlikos labāks, kāds esmu. Tagad es neizliekos sliktāks. Attiecībā uz Verēnu es ne mirkli nedomāju, kāda šī būtu lieliska izdevība. Ne mirkli? Tāda doma man pat prātā nenāca.

— Un no kura vīrieša?

— To es nezinu.

— Tas itālietis.

— Vinš. Vai arī mans vīrs.

— Vakar vakarā jūs teicāt…

—  Es meloju. Sievai taču jāguļ ar savu vīru, kad viņai ir mīļākais, vai ne? Ņemot vērā iespēju, ja kas atgadās.

— Jums ir pilnīga taisnība. Es tikai vakar vakarā negribēju neko iebilst. Jūs, protams, arī Enriko stāstījāt, ka jau gadu neesat tuvās attiecībās ar savu vīru.

— Protams.

— Tā visas sievietes stāsta saviem mīļākajiem.

— Vai kāda arī jums to ir stāstījusi?

— Jā.

— Un?

—  Es tam neticēju. Taču arī neteicu, ka neticu. Nedrīkst būt netaisns. Vīrieši pret savām mīļākajām izturas tieši tāpat.

Brīdi klusējam. Tad es jautāju:

— Vai jūs šo bērnu gribat?

— Augstais Dievs! Manā situācijā?

— Vai Enriko to zina?

—   Enriko ir precējies. Taču neviens to nezina. Es to tagad pastāstīju tikai jums. Kāpēc gan?

— Tāpēc, ka mēs tik labi saprotamies. Kādu dienu…

— Ko?

— Kādu dienu jūs mani iemīlēsit.

— Izbeidziet!

— Ar tādu mīlestību, pēc kuras jūs tā ilgojaties. Es to noteikti zinu. Ir tādi brīži, kad precīzi zinu, kā viss notiks. Vai jums ir ārsts?

—  Es nevaru laist šo bērnu pasaulē. — Viņa noliec galvu. — Pēc Evelīnas piedzimšanas ārsts teica, ka včl vienas dzemdības apdraudētu manu dzīvību. Tātad man jābrauc uz klīniku. Tas arī ir viens no iemesliem.

— Kādiem iemesliem?

—  Ka mana laulība ir tik neizdevusies un ka es esmu… ka esmu tāda.

— Es jūs nesaprotu.

— Jūs jau zināt, ka Evelīna ir ārlaulības bērns.

— Jā.

— Jūs zināt, ka mans vīrs nevar viņu ciest.

— Jā.

—  Bet viņš vienmēr ir dedzīgi vēlējies pats savu bērnu, saprotat? Dēlu, kas dienās pārņemtu viņa banku. Kad es viņu satiku… toreiz, kad man klājās tik slikti… tad noklusēju, ka man vairs nevar būt bērnu. Vēlāk es to viņam pateicu. Es rīkojos nekrietni, vai ne?

— Jūs bijāt spiesta to darīt.

—   Nē, man vajadzēja viņam to pateikt. Jebkuros apstākļos! Redziet, tā nu… tā nu mēs ar katru dienu vairāk atsvešinājāmies. Viņš man nekad nav pārmetis, tas ir, — izteicis tiešus pārmetumus.

— Bet netiešus.

— Jā. Viņš… viņš mani savā veidā mīl, ir man pieķēries, bet nevar piedot, ka es nekad nespēšu izpildīt viņa lielāko vēlēšanos. Viņš uz mani skatās ar citām acīm. Ne vairs kā uz… uz…

— Uz pilnvērtīgu sievieti.

— Jā, tā tas ir.

— Un tāpēc jūs uzsākāt šādu dzīvi.

— Kāpēc?

— Lai pali sev apliecinātu, ka tomēr vēl esat sieviete.

Viņa ilgi skatās manī. — Jūs esat dīvains puisis, Oliver.

— Tāpēc jūs tā rīkojāties — vai taisnība?

Atbildi es nesaņemu. Man tiešām gribētos zināt, vai uz šās pretīgās zemes ir ari laimīgi cilvēki.

Tikai tagad ievēroju, ka Verēna nav krāsojusies. Es to pasaku. Viņa atbild: — Es gribēju jūs noskūpstīt.

— Bet jums taču ir fantastiska lūpu krāsa, kas nenoiet. To jūs bijāt lietojusi, kad skūpstījāties ar Enriko.

— Tieši tāpēc es to negribēju lietot.

— Jūs redzēsit, ka mūsu starpā tomēr radīsies mīlestība.

— Nē, nē. Tas ir neiespējami.

— Šī lūpu krāsa, — es saku, — šī lūpu krāsa to pierāda. Un tagad pagaidiet! Man ir daudz, laika. Man pieder visas pasaules laiks.

Viņa skatās mani izbrīnījusies. Tad es jautāju: — Kad jūs to teiksit savam vīram?

— Šovakar.

Es jautāju: — Kurā klīnikā jūs būsit?

Viņa pasaka, kurā. Šī klīnika atrodas Frankfurtes rietumu daļā.

— Kad tas notiks?

— Ja es rit aizbraukšu, tad parīt.

— Tad es jūs ceturtdien apciemošu.

— Izslēgts! Tas nav iespējams! To cs jums aizliedzu!

— Jūs neko man nevarat aizliegt.

— Un ja nu tas man var būt bīstami?

—  Nekā bīstama nebūs. Skaidrs, ka jums būs atsevišķa istaba. Es uzdošos svešā vārdā, kad ieradīšos. Un apciemošu jūs priekšpusdienā.

— Kāpēc priekšpusdienā?

— Tāpēc ka jūsu vīrs tai laikā ir biržā — vai ne?

— Tas gan, bet…

— Tātad ceturtdien, Verēna.

— Tas ir neprāts, Oliver, viss, ko mēs darām, ir neprāts.

— Tas ir salds neprāts. Un reiz tas kļūs par mīlestību.

— Kad? Kad man būs četrdesmit? Un Evelīnai divpadsmit?

—  Kaut arī jums būtu sešdesmit, — cs saku. — Tagad man jāiet atpakaļ uz skolu, ir pusčetri. Kurš no mums ies pirmais?

— Es. Pagaidiet pāris minūšu, jā?

—  Skaidrs. — Viņa iet uz kāpnēm, bet pagriežas vēl atpakaļ un saka: — Ja ceturtdien brauksit, tad sakiet, ka esat mans brālis! Viņu sauc Oto Vilfrīds. Vai atcerēsities?

— Oto Vilfrīds.

—  Viņš dzīvo Frankfurtē. — Tad viņa pasmaida. — Un šovakar vienpadsmitos iznāciet uz sava balkona!

— Kāpēc?

— Tāpēc ka piedzīvosit pārsteigumu.

— Kādu pārsteigumu?

—  Tad jau redzēsit, — viņa saka. — Tad redzēsit. Šovakar vienpadsmitos.

— Okei, — es atbildu. - Oto Vilfrīds un šovakar vienpadsmitos.

Es atspiežos pret vienu no vecajiem, satrunējušajiem stabiem, kas

tur velvētos griestus, un noraugos, kā viņa kāpj lejā pa vītņu kāpnēm — lēnām un uzmanīgi, kaut gan viņai ir kurpes bez papēžiem. Kāpņu līkumā viņa vēlreiz pagriežas atpakaļ.

— Tas tomēr ir neprāts, — viņa saka. Un tad jau viņa ir pazudusi. Es dzirdu, kā viņa lejā sarunājas ar Evelīnu, tad balsis aizskan. Es neeju ne pie vienas lūkas. Es neraugos viņām pakaļ. Es pielieku roku, kuru Verēna turēja savējā, pie sejas un ieelpoju maijpuķīšu smaržu, kas tik ātri gaist. Pēc trim minūtēm cs arī dodos lejup pa vecajām vītņu kāpnēm. Kad atkal esmu iznācis ārā, atceros, ka man taču vēl jāiegriežas «Avotainē», tāpēc ka mana krekla apkaklīte ir notraipīta ar Džcraldīnes lūpu krāsu. Tad nu sāku skriet vieglā riksī, jo nav vairs daudz laika. Nevēlos arī jau pirmajā dienā nokavēt mācības. Tai pašā mirklī, kad sāku skriet, man priekšā kaut kas nobrakšķ un es ieraugu kādu aizdiebjam pa biezo pamežu. Viss notiek tik ātri, ka es tāpat kā pirmo reizi tūlīt nebūtu varējis pateikt, kas bija skrējējs. Jocīgi gan — taču tagad es uz kaut ko lādu jau biju sagatavojies, es tieši biju gaidījis, ka tikšu novērots. Tāpēc manas acis šoreiz reaģē ātrāk un es pazīstu to, kurš tur aizskrien. Tas ir gaišmatainais, kroplais Hansītis, mans «brālis».

9

«Nekur citur kā Vācijā tik stipri netic karam kā vispārākajam politiskam līdzeklim. Nekur citur nav vērojama tāda cenšanās neredzēt kara briesmas un nerēķināties ar tā sekām. Nekur citur miermīlību tik bezatbildīgi nepielīdzina katra paša gļēvulībai.» Šos teikumus, kurus uzrakstījis žurnālists Karls l'on Osieckis, kurš labāk bija ar mieru mirt koncentrācijas nometnē nekā pakļauties varai, doktors Pēteris Frcijs mums vēstures stundas sākumā nolasīja priekšā no kāda veca žurnāla «IVeltbClfine» numura.

Šis doktors Frcijs ir labākais un gudrākais učuks, kāds man jebkad bijis, bclieveyou mc.1 (Un man viņu ir bijis vesels bars.) Viņš ir kalsns un liela auguma, apmēram piecdesmit gadus vecs, un viņš klibo. Droši vien koncentrācijas nometnē viņam sadragāti kauli. Doktors Frcijs vienmēr runā klusu, nevis kliedz kā tas dullais Sesks, viņš smaida, izturas laipni, un viņam ir, varētu teikt, baigā autoritāte. Viņa stundās neviens nepļāpā. Neviens rupji neatbild. Cik varu spriest pēc pirmās stundas, klibo doktoru Frciju visi mīl. Viens gan viņu nemīl, to es manīju, — pirmais skolnieks Fridrihs Zīdhauss — zēns, kam ap muti nervozi raustās muskuļi. Nu jā, ja mans tēvs būtu bijušais nacists un tagad strādātu kaut kur par ģenerālprokuroru, tad es arī doktoru

' Varai man ticēt. (Augi.) 5

Frciju nemīlētu. Laikam jau būs taisnība, ka cilvēks ir audzināšanas produkts. Bet, no otras puses, — vai jums tas nešķiet briesmīgi? Kāds prīmā zēns šis Zīdhauss būtu varējis kļūt, ja viņam būtu cits tēvs, piemēram, šis pats doktors Freijs.

Nolasījis Osiecka citātu, doktors Freijs teica: — Tagad mēs vēsture esam tikuši līdz 1933. gadam. Ļoti daudzās skolās vairākums skolotāju no šās vietas veselam laikposmam pārlec pāri. Tas ir laiks no 1933. līdz 1945. gadam. Par šiem gadiem neesot nekā, ko stāstīt. No 1945. gada vēsture atkal turpinās. Ar tā saucamo Vācijas sabrukumu, kā visur kaunīgi tiek apzīmēts fakts, ka šī valsts, kas uzsāka visu laiku lielāko karu, 1945. gadā bija spiesta kapitulēt bez noteikumiem. Pēc tam vēl seko mazāks lēciens, un mCs jau esam nonākuši pie 1948. gada, pie ekonomiskā brīnuma. Es jums negribu stāstīt neko tādu, ko jūs nevēlaties dzirdēt. Pasakiet man tūlīt, vai gribat uzzināt patiesību par Trešo impēriju vai ne. Es jūs brīdinu. Šī patiesība nav skaista. Vairākums manu kolēģu izvēlas vieglāko ceļu un vispār par to nerunā. Es runāšu, pastāstīšu jums visu, atklāšu visu netīro patiesību — ja jūs to gribat. Kurš to vēlas, lai paceļ roku!

Roku pacēla visi, arī meitenes, tikai divi zēni ne. Viens no viņiem bija Frīdrihs Zīdhauss. Un otrs, jūs to neticēsit, bija Noass Gold- munds! Džcraldīne sēž man pretī un, roku celdama, skalās uz mani. Viņa vairs nemēģina mani kārdināt, valkādama svārkus ar ielocēm un krustodama kājas. Viņa izskatās tā, it kā kuru katru brīdi varētu sākt raudāt. Reizēm viņa savelk lūpas, kā grasīdamās skūpstīties, un aizver acis. Valters, ar kuru viņa «gāja» pirms brīvdienām, laikam būs manījis, kas te notiek. Man šķiet, viņa nemaz neslēpj savus nolūkus. Viņai viss ir vienalga. Lai visi zina, ka tagad viņa ir manējā! Manējā! Manējā, kaut gan es domāju tikai par to, ka ceturtdien došos apmeklēt Verēnu klīnikā.

Manuprāt, ja es nebūtu cēlis roku, arī Džcraldīne to nedarītu. Viņa dara visu to pašu, ko cs. Viņa ir bāla, ar lieliem lokiem zem acīm. Un ik pa brīdim viņa savelk lūpas kā skūpstam un aizver acis. Man kļūst nelabi. Kādā jezgā gan esmu iekūlies? Kā likšu no tās ārā? Man ir luksusfidas žēl. Viņa tāpat kā Verēna un es ilgojas pēc patiesas, īstas, lielas mīlas. Vai varu Džeraldīnci palīdzēt? Nē. Nekādā ziņā. Nekad.

Starp citu, tas ir visai interesanti, ko Noass un Frīdrihs Zīdhauss atbildēja, kad doktors Frcijs jautāja, kādi viņiem iebildumi, ka stundās pamatīgi tiklu aplūkota Trešā impērija un tās noziegumi.

Pirmais atbildēja Frīdrihs Zīdljauss: - Doktora kungs, manuprāt, šī mūžīgā vāciešu pašapsūdzēšana ir jāizbeidz. Pat mūsu rietumu sabiedrotajiem un visām citām valstīm lā jau ir līdz kaklam! Kam mēs ar to izdarām pakalpojumu? Taču vienīgi VDR, vienīgi komunistiem!

Viņš ir savdabīgs puisis. Volfgangs viņu ienīst. Šorīt brokastu laika viņš man citēja izteicienus, kuri esot nākuši no Zīdhausa mutes. Piemēram: «Vajadzēja ļaut Hitleram rīkoties, dot pilnu vaļu. Pārāk maz jūdu vēl ir noindēti ar gāzi.»

— Viņam jau pieliekami ļāva vaļu, — Volfgangs esot atbildējis. — Seši miljoni, '.as ir visai smuks skaitlis.

— Blēņas. Nekāda ziņā nebija vairāk par Četriem! Augstākais četri!

—  Ak tā, atvaino! Tā, protams, ir milzīga starpība, vai nogalināti četri vai seši miljoni.

— Visus žīdus vajadzētu iznīdēt, viņi ir inde visām tautām.

— Tu veselu gadu sagājies ar Veru. Viņa ir pusjūdiete.Tu to zināji. Taču nepievērsi tam uzmanību.

— Par pusjūdietēm vēl var būt runa.

— Ja viņas ir skaistas, jā!

—   Nē, vispār. Arī par pusjūdiem. Viņiem, redzi, ir piecdesmit procentu ārisko asiņu. Jābūt taisnīgam.

Jābūt taisnīgam… Dīvains puisis, šis Zīdhauss. Vai zināt, ko man Volfgangs (kas viņu nīst) vēl stāstīja? Frīdrihs par paraugu atzīstot Mahatmu Gandiju. Vai tas ir aptverams? Es jums saku — zēns tur nav vainīgs. Tie ir vecāki, nolādētie vecāki, kas viņu tā audzinājuši. (Es labi zinu, kas noliks, ja lādi vecāki kā Zīdhausa senči reiz lasis šīs rindas. Viņi metīs grāmatu pret sienu un ārdīsies. Taču cs jau leicu, ka šai jābūt godīgai grāmatai, tāpēc nevaru pēkšņi sākt melot vai arī dažus gabalus izlaist. Aizturiet elpu! Nāks vēl kas ļaunāks.)

10

Tikpat interesants kā Zīdhausa atbilde bija tas, ko atbildēja Noass. Mazliet stostīdamies un galvu noliecis, it kā tieši viņam vajadzētu būt netīrai sirdsapziņai, viņš teica: - Doktora kungs, jūs zināt, kā es jūs cienu par jūsu nostāju. Jūs zināt, ka man ir zināms, ko esat pārcietis koncentrācijas nometnē. Es saprotu, ka jūs ar savu stāstījumu par Trešo impēriju gribat paveikt kaut ko labu. Taču jūs gribai veikt neiespējamo.

—   Ko tieši? — doktors Freijs jautāja laipni un klusu, klibojot staigādams pa klasi.

— Jūs gribat izmācīt neizmācāmos, doktora kungs.

— Jūs domājat Zīdhausu?

—   Jā, piemēram, viņu. Tas jums neizdosies. Neizmācāmie ir neizmācāmi. Vai zināt, kas notiks? Viņam pret mums radīsies tikai jauns niknums un jauns naids.

— Tas nav taisnība, Goldmund.

— Tā ir tīra taisnība, doktora kungs. Es jūs apbrīnoju. Es jūs cienu. Taču jūs esat uz nepareiza ceļa. Jums radīsies grūtības, ja tā turpināsit. Šie ļaudis ir neizmācāmi. Tam visam nav nekādas jčgas. Jūs taču redzat: ja kāds ko saka pret nacistiem, tad viņš tūlīt ir komunists! Vai gribat, lai tas nāk pār jūsu galvu?

— Jā, Goldmund. To es gribu gan, ja tas tiešām tā ir.

—  Atvainojiet, doktora kungs, bet cs gan biju domājis, ka esat gudrāks. Kāda jēga ir abstraktai taisnībai?

Uz to doktors Freijs atbildēja ar vienu teikumu, kas bija tik skaists, ka man tas šeit jāuzraksta. Viņš teica: — Taisnība nav abstrakta, Noas, taisnība ir konkrēta.

11

Tad pieceļas Volfgangs Hartungs, kura tēvs ir SS oberšturm- bannlīrers, kas licis nošaut tūkstošiem poļu un jūdu, un saka: — Man ir vienalga, vai taisnība ir konkrēta vai abstrakta. Es gribu dzirdēt taisnību! Un, izņemot Noasu un Fridrihu, to šajā klasē grib dzirdēt visi. Mēs esam laimīgi, ka mums ir tāds skolotājs kā jūs. Lūdzu, nepametiet mūs neziņā! Balsošanas rezultāts bija divas balsis pret divdesmit. Sāciet! Stāstiet mums visu patiesību! Nenoklusējiet neko! Kādam taču mums jāpasaka patiesība! Vai gan kaut kas var uzlaboties, ja neviens nestāsta, kā ir bijis.

— Volfgang, tu to nesaproti, — Noass teica.

— Ko Volfgangs nesaprot? — doktors Freijs jautāja.

—  Viņš jau labi domā, doktora kungs. Tikai neparedz sekas. Ja jūs mums tagad gari un plaši stāstīsit, ko visu darījis Hitlers, tad Frīdrihs un varbūt vēl daži citi teiks: «Hitleram bija taisnība!» Vai jūs to nesaprotat? — (Nebiju vēl redzējis Noasu tik uztrauktu.) — Ar vislabākajiem nodomiem jūs šeit izdarīsit kaut ko šausmīgu! Ļaujiet taču mums to aizmirst! Runāsim par ķeizaru Klaudiju! Pastāstiet vēlreiz, kā Nerons aizdedzināja Romu! Nevainīgos stāstus par vēsturi, lūdzu! Šis nav īstais laiks, kad runāt par jūdiem.

— Un tie seši miljoni? — iekliedzās Volfgangs.

—  Nekliedz! — Noass atbildēja. — Vai starp viņiem bija ari tavi radinieki? Nu, redzi!

— Es to nevaru aizmirst, — Volfgangs teica. — Nē, manu radinieku tur nebija. Taču mans tēvs lika nogalināt tavējos, Noas. Un, kamēr vien dzīvošu, es to nespēšu aizmirst. Līdz pat nāvei nc. Tas, kas noticis no trīsdesmit trešā līdz četrdesmit piektajam gadam, manā apziņā ir un paliks vislielākais noziegums vēsturē. Mans tēvs tur bija līdzvainīgs. Un tāpēc cs par šo laiku gribu zināt visu, visu, visu, jo, ja man kaut kas jāvērš par labu, tad man jāzina viss, viss, viss. Un es tik ļoti gribētu kaut ko labot…

Noass smaidīja un sacīja: — Tur esi jauks puisis. Taču tev trūkst saprašanas. Tas ir, — prāts tev gan ir, bet tāds kā zebrai — svītrains. Šajā jomā nekas nav labojams, tici man!

— Es tev neticu! — Volfgangs iesaucās. Noass neko neatbildēja, tikai smaidīja. Un, redzot šo smaidu, visiem vajadzēja novērst acis — Volfgangam, man, doktoram Freijam un pat Fridriham Zīdhausam. Šis smaids bija nepanesams…

Tad doktors Frcijs sāka stāstīt. Par Trešo impēriju.

12

Varbūt viņš ir jauks puisis, šis Valters Kollands, bet godprātīgs viņš nav, nē, nekādā ziņā. Viņš mani bija gaidījis mežā, un, kad cs no «Avotaines» gāju atpakaļ uzskolu — tā, ap pulksten deviņpadsmitiem, viņš pielēca man no aizmugures klāt un iesila ar dūri pa pakausi tā, ka es pastreipuļoju un nokritu. Nu viņš metās man virsū un sita, kur vien varēja trāpīt. Un viņš trāpīja nolādēti bieži un labi, jo bija stiprāks par mani.

Vai to man ievārījis mans «brālis»? Vai arī gaišmatainais Valters beidzot pats noskārtis? Mežā ir kļuvis pavisam tumšs, nu es jau sāku izmantot dažas iespējas, tik pārāk stiprs viņš arī nav. Mēs veļamies zemē pa akmeņiem šurp un turp.

Tagad es viņam gāžu pa ņuņņām. Man ir laimējies, esmu trāpījis pamatīgi. Šis ievaidas un pavēlas sāņus, un es varu piecelties. Katram gadījumam es viņam vēl iesperu. Viņš paliek guļot, un mēness gaismā es redzu, ka šis sāk bimbot. Arī tas vēl.

— Liec viņu mierā! — viņš saka.

— Kuru? '

— Tu zini, kuru.

— Nav ne jausmas.

— Tu vari dabūt jebkuru, ja gribi. Man ir tikai viņa.

— Piecelies! - Viņš pieceļas.

—  Es neesmu tāds smalks frants kā tu. Man nav tik bagāta tēva. Mani vecāki ir nabadzīgi.

— Kāds tam sakars ar šo lietu?

— Mums mājās vienmēr ir nesaskaņas. Es tev saku, ka Džcraldīne ir viss, kas man pieder.

Es jau grasos atcirst: «Kas tev viņu ņem nost?», bet te atskan viņas balss: — Es tev piederu? Piederēju gan. Bet tagad vairs nc. Tam ir beigas. Kas bijis — pagājis.

Mēs abi apsviežamies apkārt. Tur viņa stāv savos zaļajos svārkos ar ielocēm, uzmetusi uz pleciem jaku; atspiedusies pret koku,viņa smaida savu nesamanlgo smaidu.

— Ko tu te dari? — es jautāju.

— Gribēju ar tevi kopā iet vakariņās.

Valters ievaidas.

— Vai tu redzēji, kā mēs kāvāmies? — es viņai jautāju.

— Jā. Kāpēc kāvāties?

Es pamanu, ka man asiņo deguns. Asinis nopilējušas arī uz ādas jakas. Cūcība! Šī ādas jaka man ļoti patīk. Es izvelku kabatlakatu, turu pie deguna un jautāju: — Kāpēc tu agrāk nelīki manīt, ka esi te?

—Kāpēc man to būtu vajadzējis darīt? Es visu redzēju un dzirdēju.

Nabaga čalis, gaišmatainais Valters, pieiet meitenei klāt un grib

uzlikt roku viņai uz pleca, bet Džcraldīne viņu atgrūž.

— Džcraldīne… lūdzu… lūdzu… Neizturies pret mani tā…

— Izbeidz!

—  Es darīšu visu… visu, ko tu gribēsi… Atvainošos Oliveram… Oliver, piedod, lūdzu!

Man vēl arvien asiņo deguns, un es neatbildu.

—  Es tevi mīlu, Džcraldīne… es tevi tik neprātīgi mīlu… — Viņš tiešām tā saka, idiots!

— Izbeidz!

— Es nevaru izbeigt.

— Tu man esi pretīgs.

— Ko?

— Jā! — viņa pēkšņi iekliedzas tā, ka noskan viss incžs, — tu man esi pretīgs, pretīgs, pretīgs! Vai tagad saprati? Vai pateicu pieliekami skaidri?

— Džcraldīne… Džcraldīne…

— Vācies prom!

— Bet ko gan cs iesākšu bez tevis… Man taču esi tikai tu… Lūdzu, Džcraldīne, lūdzu… Manis pēc… Manis pēc… cj ar Olivcru… bet atļauj man arī palikt pie tevis… tikai paliki pie tevis…

Man pamazām kļūst pavisam šķebīgi ap dūšu. Tā taču vīrietis nedrīkst runāt! Ar katru viņa vārdu taču Džcraldīne arvien vairāk un vairāk iejūtas savā karalienes lomā.

—  Viss ir jau pateikts, — viņa atcērt, un man jādomā par to, ka Valtera vecāki ir nabadzīgi un mūžīgi strīdas un ka viņas vecāki vispār ir šķīrušies, ka viņi abi ir nožēlojami, taču cenšas viens otram nodarīt sāpes arvien vairāk, arvien vairāk, arvien vairāk, arvien vairāk. Bieži, bieži, bieži es vēlos, kaul nebulu nemaz dzimis.

Džeraldīne novicina pa gaisu bozi, kuru tur rokā, un kliedz: — Vai tu beidzot pazudīsi un atstāsi mūs vienus vai ne?

Tad Valters aizvelkas projām kā nopērts suns un pazūd tumsā starp kokiem. Džcraldīne tūlīt nomet bozi un metas man ap kaklu. Viņa mani skūpsta. Viņa kvēlo.

— Nāc…

— Tagad ne.

— Lūdzu! Lūdzu, tagad! Lūdzu!

— Nē, — es vairos. — Mums jāiet vakariņās.

Viņa kļaujas man klāt. — Neiesim ēst!

— Tomēr. Iesim gan. Man noteikti jāiet. Man vispār jādara viss, lai nepiesaistītu sev uzmanību. Esmu izlidojis no pieciem internātiem. Šis ir pēdējais, neviens cits mani vairs neņems pretī. Tev jāievēro ari manas intereses.

—  To es darīšu… Es noteikti to darīšu… Es tev nekad neradīšu nekādas grūtības, mīļais, nekad… Darīšu tikai to, ko tu gribēsi… ja tikai tu paliec ar mani kopā…

Tagad es jums jautāju: vai jums dzīve šķiet varen skaista? Pirms pāris minūtēm Valters runāja tikpat pazemīgi un bezpalīdzīgi kā tagad Džcraldīne. Tā ir tikai sagadīšanās, ka šoreiz es esmu pārāks par viņiem. Tāpēc, ka neesmu iemīlējies.

— Pēc vakariņām, jā?

Es pamāju.

— Atkal gravā…? Mūsu gravā?

Es pamāju. Esmu cieši apņēmies tūlīt pēc vakariņām steigties uz «Avotaini». Neiešu uz gravu. Neiešu uz gravu. Negribu vairs būt kopā ar Džeraldīni. Nekad vairs. Nekad vairs. Visu laiku, kamēr te notika kaušanās un mūsu saruna, visu ^ēstures stundu man bija jādomā par Verēnu. Par to, kas viņai darāms. Un ka cs viņu atkal redzēšu ceturtdienas priekšpusdienā klīnikā. Verēna. Verēna. Verēna.

—   Esmu tik laimīga… Tu nezini, ko man nozīmē šī diena, — Džcraldīne saka.

— Nāc, ejam ēst!

— Jā, aiziesim un žigli paēdīsim. Un tad uz gravu! Spīd mēness… Es skolā atstāju segu… Ja tu zinātu… ja tikai tu zinātu…

— Ko?

—  Kad tu man tikai pieskaries, Oliver, es jau… Kad tu uz mani paskaties… Es tevi mīlu, Oliver, es tevi tik ļoti mīlu…

—  Ja mēs tūlīt neiesim ēst, tad citi to ievēros. Bet to es nevaru pieļaut. Tieši kopā ar meiteni. Direktors kaut ko tādu tikai gaida…

— Jā, Oliver, jā, cs jau eju. Tev ir pilnīga taisnība. Es arī zinu, ka nejau mani tu mīli…'

Vai man uz to kaut kas jāatbild? NC!

—  … bet gan to sievieti, kurai aiznesi aproci… Uz to nu ir jāatbild: — Tas nav taisnība!

—  Ir gan taisnība… es nezinu, kas viņa ir… Es to nemaz negribu zināt… kamCr tu ar mani nesāksi runāt tā, kā cs nupat runāju ar Valteru.

— Kā?

—  «Ej projām! Vācies prom! Liec mani mierā!» Nabaga Valter, ja tu zinātu!

Nabaga cilvCki. Ja viņi visi zinātu!

Tā taču ir laime, ja zina iespējami mazāk, vai ne?

13

Trīssimt bCrnu Cd vakariņas. Ēdnīca atrodas galvenās Ckas pagrabstāvā. Tur ir daudz garu galdu. Mums jāCd divās maiņās, katrā simt piecdesmit skolCnu, jo zālC nav vairāk vielu.

Galdi ir glīti klāti, un audzinātāji vai skolotāji uzmana, lai neviens neCstu kā sivCns. ReizCm pie mums apsCžas arī direktors un ietur maltīti kopā ar mums. Man stāstīja, ka pagājušajā gadā viņš iekārtojis tā, lai zCni un meitenes Cstu kopīgi, manuprāt, cerēdams, ka tad viņi saņemsies un apgūs labākas manieres. Taču tas nav līdzējis. Tāpēc šogad šefs ieviesis citu sistēmu. Visas meitenes sēž kreisajā pusē, bet mēs visi — labajā.

Jūs pat nevarat iedomāties, cik lādā intcrnālā ir daudz darbinieku. Virējas. Oficiantes (kas klāj galdus un pasniedz ēdienus), trauku mazgātājas, kartupeļu mizolājas. Jāgatavo taču ēdiens trīssimt bērniem! Turklāt trīs reizes dienā! Ierādīdams man vietu, direktors saka: — Mani pamazām sāk mākt grūtsirdība, Oliver.

-      Kāpēc?

— Nav vairs, kas strādā. Visi darbinieki bēg projām. Lejā, Rosbahā, ir kazarma. Tā aizvilina manus ļaudis. Lai cik lielas algas es maksātu, — armija vienmēr maksās vairāk! Nu, un meičas taču ir kā uzburtas uz turienes puišiem. Ja tā turpināsies, tad drīz vien jums pašiem būs jāmizo kartupeļi, jāmazgā trauki un jāklāj galdi!

Šajā vakariņu reizē tad nu iegadās tas notikums ar Hansīti un Rašidu, mazo princi. Iztēlojieties šādu skatu: pie galdiem lielie un mazie zēni sēž juku jukām. Pie mana galda sēž Noass, Volfgangs un vēl daži lielie zēni, bet viens krēsls vēl ir brīvs. Kāda man tur daļa! Brīvais krCsls atrodas man blakus. Hansītis, protams, tūlīt stūrē šurp un grib apsēsties, bet direktors saka: — Nē, Hans. Tu pie mums jau esi ilgāku laiku, un tev ir draugi jaunāko zēnu vidū. Pārsēdies pie viņiem! Turklāt ar to tu iepriecināsi Ali.

— Pie velna Ali! - Hansītis norūc caur zobiem.

—   Es neko nedzirdēju, — direktors saka. — Bet nākamreiz dzirdēšu, vai saprati, Hans?

Mazais kroplītis pamāj, skatīdamies uz mani, un viņa acis atkal kvēlo.

— Šajā krēslā sēdēs Rašids, - direktors izrīko. - Hertcriha kungs man teica, ka zēns tā esot vēlējies. Acīmredzot tāpēc, ka Olivers pagājušajā naktī kaut ko izdarījis viņa labā. Vai tā ir?

— Nav ne jausmas, — cs atbildu un skatos uz mazo princi, kurš ir apģērbies tik smalki, it kā dotos uz valdības rīkotu pieņemšanu.

— Es negribu būt nosūdzētājs, — princis saka angliski.

— Es ari nevēlos, lai tu kādu nosūdzētu, - direktors atbild. — Man tik un tā ir zināms, kas noticis, Herteriha kungs man izstāstīja. Tā bija liela cūcība no jūsu puses, Hans un Ali. Lūdzu, Rašid, sēdies!

— Ļoti pateicos, — princis saka un apsēžas starp Noasu un mani.

—  … bet tu ej pie Ali galda, — direktors pavēl. Hansītis aiziet. Projām iedams, viņš norūc uz manu pusi: — Pēc ēšanas mēs vēl parunāsim.

Kā sliktā krimiķī! Tomēr man sametas visai čābiski ap dūšu…

Blakus manam šķīvim nolikta sarkana roze. Volfgangs un Noass par to jau pavilka mani uz zoba, iekams mēs ar Rašidu apsēdāmies. Šī roze viņus ir krietni uzjautrinājusi.

— Lūdzu, lieciet Olivcram mieru! — princis saka.

—  Nav jau ļauni domāts, — Noass atbild. — Ak, mīla, mīla, tā ir debesu vara.

— Man nav ne jausmas, no kurienes tā puķe uzradusies, — es vārgi bilstu.

Tad Noass ar Volfgangu saskatās un pēc tam raugās pāri uz Džcraldīni, kura sēž tālu no mums pie meiteņu galda un šai brīdī pietvīkst sārta kā pujene. Varbūt cs to esmu pelnījis?

Man jāiekārto tā, lai pēc vakariņām cs varētu iet uz «Avotaini» kopā ar Rašidu, Volfgangu un Noasu. Muļķīgi, bet mani pamazām pārņem bailes no Džcraldīnes — viņai galvā viss nav kārtībā, tāda ir spējīga uz visu. Tagad viņa atkal apveltī mani ar savu nesamanīgo, pēc vīrieša alkstošo smaidu, un visi to redz…

Tikai neizraisīt skandālu! Es paņemu rozi, paostu un pasmaidu pretī. Nu viņa noliecas pār šķīvi un ēd, un man ir miers. Arvien biežāk un biežāk man domas kavējas pie tā, cik pretīga būtu dzīve, ja nebūtu Verēnas, Verēnas, Verēnas, kuru atkal redzēšu parīt, ceturtdien.

Oficiantes staigā apkārt, nesdamas uz paplātēm mums ēdienus, un mēs uzvedamies visai smalki, bet, tiklīdz pametu acis uz Džcraldīncs pusi, es sastopos ar viņas skatienu, tāpēc vairos turp skatīties, taču nemaz neskatīties arī nevaru, jo negribu iemantot ienaidniekus, turklāt es nezinu, kas ir zināms Hansītim, kurš tepat blakus sēž kopā ar Džuzcpi, Ali un pāris lielākiem puišiem un blenž manī tā, ka es uz vietas nokristu beigts, ja skatieni spētu… un tā tālāk.

Tagad mēs katrs saņemam šķīvi, uz kura ir trīs redīsi un četras dažādu šķirņu siera šķēles. Pie galdiem sākas rosīga mainīšanās.

— Dod man savu Ementālcs sieru, pretī dabūsi manu Žervē!

—  Man gribētos Gorgondšolas šķēli. Es tev varu dot savu Ementālcs sieru.

Un tā tālāk. Šķiet, ka te ir tāda paraža.

— Tev taču garšo Kamanbīras siers? — Noass jautā Volfgangam, pabīda uz viņa pusi vienu šķēli un saņem no piekrītoši mājošā Volfganga Harca rollcra gabalu.

— Harca siers man garšo vislabāk, — Noass pavēstī.

Tagad Džcraldīne atkal starodama skatās uz mani. Es ievēroju, ka Valters nomet savu salveti un iziet no zāles. Redzu, kā manī noraugās mazais kuprītis, Hansītis. Jūtu man pievērsto Džcraldīncs skatienu. Ar mokām noriju savu sieru.

14

— Augstais Dievs debesīs, nc jau cs, bet direktors taču teica, lai tu nesēdi man blakus, Hansīti! — es saku. Atkārtoju to jau trešo reizi. Mēs stāvam galvenās ēkas priekšā zem vecās kastaņas, un mēness indīgs un zaļš raugās pa zaru starpām. Citi skolēni visi jau ir izklīduši pa savām mājām, vakariņas ir beigušās. Es reiz lasīju kādu grāmatu, kurai bija lielisks nosaukums: «Nabadzīgs, neglīts, ļauns». Šis nosaukums man nāk prātā tagad, kad mazais, kuprainis Hansītis uzlūko mani, naidā saviebis seju. Ja cilvēks ir nabadzīgs un neglīts, tad tas viņu laikam gan tiešām padara ļaunu.

-      Man ir pilnīgi vienalga, vai direktors mani nosēdināja citur vai ne! Tu esi mans brālis. Tev vajadzēja mani aizstāvēt.

-      Man tevi? Kā tad?

— Tev vajadzēja teikt: es noteikti vēlos, lai Hansītis sēž man blakus. Taču nē, tu biji mēms kā zivs! Princis jau, protams, ir smalkāks! Tāpēc tu arī vakar vakarā aizstāvēji viņu un vērsies pret mani!

—  Es viņu aizstāvēju nevis tāpēc, ka princis ir smalkāks, bet gan tāpēc, ka tu pret viņu izturējies pretīgi.

— Bet tu esi mans brālis!

— Tam šajā gadījumā nav nozīmes.

—  Ir gan! Brālim un māsai vienmēr ir jāpalīdz un viņi jāaizstāv — vai gan citādi šai spēlei būtu kāda nozīme?

Kliedz apogi.

Verēna Lorda…

Varbūt viņa tieši šajā bridi pavēsti savam vīram, ka gaida bērnu?

—  Tagad cs tev kaut ko pačukstēšu, Oliver: sarkano rozi blakus tavam šķtvim noliku es.

— Tu?

— Vai tu domāji, ka Džcraldīne ir tik dumja? Vai tev šķiet, ka viņa grib no šejienes izlidot? Vai neievēroji, ka viņa nosarka kā biete, kad citi pamanīja puķi? Tā, — mans «brālis» saka, — bija tikai maza priekšspēle tam, kas tevi sagaida, ja neizturēsies pret mani, kā pienākas.

Es tikai blenžu viņā.

—  Es esmu mazs. Esmu vājš. Kuprītis. Man ir tikai vienpadsmit gadu. Bet man ir smadzenes. Es varu kļūt ļoti nepatīkams, Oliver. Ļoti!

Tādu izturēšanos pret sevi es, protams, nevaru pieļaut.

— Tagad es tev kaut ko pateikšu, Hansīti. Man par tevi ne silts, ne auksts. Meklē sev citu brāli! Es tik un tā neko nevaru iesākt ar tādu, kas mani visu laiku izspiego.

Par atbildi viņš dungo maršu «River-Kvvai» un stumda ar kurpju purngaliem akmentiņus.

— Vai saprati?

— Pilnīgi, Oliver. Un tāpēc tev ir jāturas pie manis, vai nu gribi, vai ne. Es nepieļaušu, lai kaut kāds sūda princis man tā vienkārši atņem brāli, kad beidzot esmu to atradis.

— Ko tas nozīmē?

— Es visu zinu, — viņš saka, akmentiņus bakstīdams.

— Ko tad?

— Es visu redzēju.

— Nav bijis nekā, ko redzēt.

— Nu, vecais… Es redzēju visu ar Džeraldīni un arī visu pie torņa.

Tas, kas notika ar Džeraldīni, man ir vienaldzīgs. Bet man ir

jāuzzina precīzi, ko nozīmē «viss pie torņa». — Kas tad pie torņa bija?

— Tu iedevi mazajai meitenītei marcipānu, viņa tevi noskūpstīja, tu uzgāji augšā, tad nonāca lejā tā dāma un pēc tam tu.

— Bet tu nezini, kas šī dāma bija.

— Zinu gan.

— Gvelz pa tukšo.

— Nemaz ne pa tukšo.

— Nu, tad sper laukā - kas bija šī dāma?

— Maziņās māte.

— Ir nu gan jaunums! Bet tu nezini viņas vārdu!

— Zinu gan. Arī vārdu.

— NC! — Man pārskrien auksti drebuļi.

— Jā!

— Kā tu to vari zināt?

—  Vasarā mazā bieži nāca uz peldbaseinu, lejā pie «A». Viņa vCl neprot pcldCt. Es ar viņu rotaļājos un palīdzCju viņai noturCtics peidriņķī. Viņu sauc Evelīna Lorda. Tātad māte arī ir Lorda. Nezinu tikai viņas vārdu. Taču šeit, augšā, jau nu nebūs daudz Lordu, kā tev šķiet?

15

Vai esat rcdzCjuši tādu sapni (kad vakariņās bijāt pavairāk ēduši), ka jūs atrodaties istabā, kuras sienas no visām pusēm jums arvien vairāk tuvojas, bet grīda dreb un griesti laižas zemāk, un gaisa kļūst arvien mazāk, elpot arvien grūtāk, bet jūs tur neko nevarat grozīt, neko, neko, neko?

Es atspiežos pret kastaņu, aizdedzinu cigareti un saku mazajam kroplītim: — Tu esi jucis. Tā nemaz nebija tā pati meitenīte, kas gāja uz baseinu, — kā tu teici, kā viņu sauc?

— Tu labi zini, kā viņu sauc, un tā bija tā pati.

— Nē.

— Nu, lai jau, — Hansītis nosaka.

— Ko nozīmē «lai jau»?

—   Iedod vispirms ievilkt dūmu! — Es dodu viņam cigareti. Tik zemu cilvēks var krist.

Viņš atdod smēķi, iemutis nu ir slapjš, bet Hansītis izpūš dūmus caur degunu un saka: — Ja tu man tūlīt neapsolīsi, ka uz visiem laikiem paliksi mans brālis, mans īstenais brālis, vienalga, ko cs arī darītu, tad izstāstīšu Džeraldīnei, ka redzēju tevi pie torņa kopā ar Lordas kundzi. Un pateikšu to arī direktoram. Un arī Valteram. Un, ja ar to vēl nepieliks, tad uzzināšu, kur šie dzīvo, un pastāstīšu arī Lorda kungam. Jo, ja šai sievietei ir bērns, tad taču droši vien būs arī vīrs, vai ne? Šis nu gan jutīsies iepriecināts!

— Tu esi cūka, — es saku.

— Nu, redzi, ka man ir taisnība.

— Kātā?

— Ja tu nebaidītos, ka es to varu izdarīt, tad nenosauktu mani par cūku. Taču tev nav jābaidās. Tik ilgi, kamēr būsi mans brālis. Tikmēr es turēšos kopā ar tevi. Apsolos arī uzmanīt, lai jūs turpmāk nepieķer kāds cits.

— Kādus «mūs»? Kur?

— Džeraldīni un tevi. Gravā. Kur jums norunāta tikšanās.

— Kā tā?

—   Es biju tur tuvumā arī iepriekš, kad viņa ar tevi runāja. Es vienmēr esmu tavā tuvumā, — viņš saka un, pavērdams plānās lūpas, atkal apveltī mani ar savu drausmīgo miroņgalvas smaidu. — Lai tu saprastu, ka es runāju nopietni, — viņš turpina, — pateikšu tev vēl arī, ka Džcraldīne pavisam noteikti cer tevi vēl šodien redzēt.

— Kā tu to zini?

— Es viņai apsolīju, ka tu aiziesi.

— Tu… '

—   Jā. Es. Tā arī ir tāda maza priekšspēle. Tāpat kā roze. Tev jāapjēdz, ka es neļaušu tevi man atņemt. Nekad! Nevienam!

— Hansīti, tu esi jucis!

—   Protams. Un ko tu domāji? Es esmu kretīns. Esmu kroplis. Tāpēc tu man esi tik vajadzīgs! Džeraldīni arī es labprāt gribētu. Taču tādu nekad nedabūšu. Tāds kroplīgs un pretīgs, kāds esmu, es vispār nekad nedabūšu nevienu skaistu meiču. Bet skūpstu es no Džcraldīncs dabūju!

— Kad?

—  Kad pateicu viņai, ka zinu kaut ko par tevi un ka tu aiziesi uz gravu. Tas tev jādara! Citādi es pateikšu Džcraldīnci, kā sauc to sievieti, ar kuru tu satikics torni.

Paga, paga! Viņam ir vienpadsmit gadu. Man divdesmit viens. Vai tad es, kas tik augsti vērtēju savu inteliģenci, nevarēšu…

— Hansīti! Ja tu mani visu laiku izspiego, tad taču arī zināsi, kā tas viss ar Džeraldīni notika.

— Skaidrs. Viņa tevi pieķēra, kad tu meklēji aproci, un skrēja tev pakaļ un uzbāzās tev mežā.

— Tieši tā. Bet es taču viņu nemīlu!

—  Vai es to esmu teicis? Tu mīli to otru sievieti. Tu mīli Lordas kundzi.

— Es nevienu Lordas kundzi nepazīstu!

— Oliver, — viņš saka, — tā mēs tālu netiksim. Es nemaz negribu zināt, ko tu mīli un ko ne. Man šis abas ir pilnīgi vienaldzīgas. Es gribu ēdnīcā sēdēt tev blakus un vēl gribu, lai tu pret mani izturies kā īsts brālis.

— Ja cs pierunāšu direktoru, lai alļauj tev sēdēt man blakus, un ja būšu tev īsts brālis, - ko tad?

— Tad es turēšu muti.

— Goda vārds?

— Dievgoda vārds. — Viņš izvelk kabatas nazi un iegriež plaukstas locītavā tā, ka izspiežas mazliet asiņu. — Dzer!

— Kāpēc?

— Tu zvēri man, ka būsi mans brālis, un es zvCru tev, ka tevi vairs neizspiegošu.

Un mēs abi savu zvērestu lauzīsim, es domāju. Acīmredzot tā tas ir: lielie šādus solījumus apstiprina ar valsts pieņemšanām, dokumentiem un svinīgiem nolīgumiem, bet kuprainais Hansītis — ar kabatas nazi un asins lāsēm.

Viņš pastiepj man pretī savu rociņu. Es nolaizu viņa asinis, un man šķiet, ka viss vakariņās apēstais tūlīt nāks atpakaļ. Hansītis satver manu labās rokas locītavu, mazliet iešķeļ ādu un arī nolaiza dažas asiņu lāses.

—  Tā, — viņš tad nosaka, aizvāzdams nazi, - ja tagad viens no mums lauzīs zvērestu, tad viņam jāmirst.

Ja vairāk nekas…

— Ej uz gravu! Džcraldīne tevi gaida. Zvēru, ka nelavīšos nopakaļ. Bet, kad atgriezīsies «Avotainē», tev vēl jāienāk manā istabā, jāiedod man roka un jāpasaka: «Saldu dusu, Hansīti!» Tikai man.

— Kāpēc?

— Lai Rašids par daudz neiedomātos. Tev pieleca?

— Pieleca, — es atbildu. Dāvids un Goliāts. Goliāts un Dāvids. Es zaudēšu Verēnu, pakļaušu viņu lielām briesmām, ja nedarīšu, ko šis mazais velnēns pieprasa.

Un mazais velnēns saka: — Man tā jārīkojas, Oliver. Pirmo reizi mūžā man ir brālis. Citu nekad nedabūšu. Un cs negribu tevi zaudēt šā prinča dēļ.

— Tu taču mani nezaudēsi.

— Es jau redzu gan, kā šis taisās tev klāt. — Viņš man piekļaujas. — Un cs taču tevi tā mīlu…

— Izbeidz! Tā man nepatīk.

Viņš atlaižas no manis. Un beidzot aiziet. Mazais Hansītis…

16

— Šoreiz bija vēl labāk.

— Jā.

— Tev arī?

— Jā.

— Tiešām?

— Tiešām, Džeraldīne.

—  Nemelo! Tu kaut ko tādu jau noteikti esi pārdzīvojis. Ari ar to sievieti, kurai pieder aproce.

— Nē!

— Kāpčc tu tā uztraucies?

— Tāpēc… tāpčc, ka man ar 5o sievieti vispār včl nekas nav bijis.

— Bet būs.

— Nč!

— Kāpčc nc?

— Tāpčc ka es negribu!

—  Tu melo. Gribi gan. Es to zinu. Bet varbūt tas nav iespējams. Cerams…

Vai tas nolādētais Hansītis savu solījumu ir turējis? Noteikti ne. Šis noteikti tup tepat kaut kur krūmos un redz un dzird visu tāpat kā iepriekš. Visvarenais Dievs, nu gan esmu sprukās!

Nelielā grava ir pielijuši ar zaļu mēness gaismu, un dīvainas ēnas krīt no kokiem un krūmiem un arī no Džcraldīncs un manis, — mēs sēžam blakus uz klints bluķa, un viņa ir aplikusi roku man ap pleciem.

Ir silts. Kliedz apogi un pūccs un arī citi dzīvnieki. Džcraldīncs augums kvēlo, cs to jūtu cauri kleitai.

— Vai zini, ka cs tev meloju, Oliver?

— Kad?

—  Šodien pēcpusdienā. Kad teicu, ka tas mani nesāpinās, ja tu mīlēsi to sievieti. Tie bija meli.

— Jā, protams.

—  Neskaties ar tādu pārākumu! Es to domāju nopietni. Es… es… nespētu to paciest, ja tu mīlētu kādu citu… Ja kādreiz uzzināšu, ka tu

vinu mīli un kas vina ir… » *

— Tad tev jāgriežas pie Hansīša.

— Ko?

—  Pie slīpētā Hansīša, kurš zina visu. Starp citu, viņš ievārīja arī to jezgu ar rozi. — Smieklīgi, ka cs šo sarkano rozi vēl arvien turu rokā, grozīdams šurp un turp.

— Tas bija Hansītis?

— Jā, — es atbildu skaļi, lai viņš arī dzirdētu, ja gadījumā ir tepat tuvumā, — tas bija mīļais Hansītis, tavs draugs. Un tu pieredzēsi vēl daudz vairāk, ja neierādīsi viņam īsto vielu. Bet tagad man jāiet mājās. Un tev arī.

Viņa tūlīt atkal sāk luncinātics man apkārt.

— Es taču tikai pajokoju…

— Tas bija teikts nopietni.

—  NC, pa jokam… Tad taču es tevi pavisam zaudCtu… Turpretī, ja izturēšos mierīgi, man tiks kaut mazumiņš no tevis… Oliver, Oliver… Tu taču mani neatstāsi?

Varbūt tepat tuvumā ir Hansītis un arī Valters?

— Nu es eju!-

— VCl desmit minūtes! Laika taču diezgan. Lūdzu, lūdzu! — Viņa apklāj manus vaigus, muti, pieri ar daudziem skūpstiem.

—  Vai tiešām tu vari nopietni iedomāties, ka es tev jebkad spčtu sagādāt raizes vai grūtības vai arī stāvēt tev ceļā?

—  NC, Džcraldīne, protams, nc. — Jā, Džeraldīne, protams! Tikai grūtības. Tikai raizes. Tikai stāvCsi ceļā. Kā gan tas turpināsies? Tagad viņa glāsta man seju. — Tu taču man uzticies, vai ne?

— Jā, Džeraldīne. — (Itin nemaz, Džcraldīne.)

— Man, vai zini, neviens neuzticas. Tikai tu. Neviena no meitenēm mani nevar ciest. — Liekulīgs gājiens.

— Valters tev uzticējās, — es saku.

— Ak tas! — viņa iesaucas. Nekad savā mūžā vēl neesmu dzirdējis kādu pasakām divus vārdus ar lādu nicinājumu. — Tu uzticies man un es tev. Es gribētu tev izstāstīt visu.

— To tu jau izdarīji.

—  Nē, nc tikai par sevi… Par visām citām meitenēm… Kas mūsu mājā notiek… Tu vai galu ņemtu aiz smiekliem…

Ņemtu galu.

Turēdams roku viņai ap pleciem, es pametu skatienu pulkstenī.

Tas rāda 21.00

— Vai lai… vai cs drīkstu tev kaut ko tādu pastāstīt? — Kad krūmos varbūt klausās Hansītis? Vai Valters?

— Lūdzu, Oliver! Tikai pastāstīšu. Neko citu vairs negribu. Tikai brītiņu palikt vCl tavās rokās. Stāstīšu tikai jautrus atgadījumus, lai būtu, par ko smieties, jā?

Man pčkšņi kļūst viņas žēl. Tikai kaut ko jautru. Cik jautri gan ir tavi jautrie stāsti, skumjā Džeraldīne?

— Pastāsti mazliet, — cs saku, viņu glāstīdams, un viņa piekļaujas man pavisam cieši un kunkst aiz laimes.

— Ja gribi, varu tev pastāstīt, kas ar kuru iet… gandrīz katrai no mūsējām kāds ir… Taču nevienai nav tāda čaļa kā man! Foršākais pārītis ir Gastons un Karla. Gastonu tu jau pazīsti. Karlai ir tikai piecpadsmit gadu.

— Tu saki — Karlai ir tikai piecpadsmit?

— Jā.

— Bet Gastonam astoņpadsmit.

—  Nu, un? Tā taču ir vicnmčr. Visas meitenes iet ar vecākiem zčnicm. Tāda paša vecuma puikas ir pārāk neaptēsti.

Tas ir noteikts viedoklis.

— Vai tev Gastons nešķiet jauks?

— Jauks gan.

— Viņi katru ceturtdienu iet uz «A» dejot.

— Iet uz «A» taču ir aizliegts.

— Šeit viss ir aizliegts! Nekas nav atļauts! Ja tu zinātu, kā mums tas viss ir apriebies! Daudzi iet uz «A» ar noteiktu nolūku. Viņi grib, lai viņus pieķer! Lai izmet ārā!

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka viņi grib likt uz mājām, pie vecākiem!

— Bet citi… — cs saku.

— Kuri?

— Tic, kuri negrib, lai izmet ārā.

— Kas ar viņiem ir?

—   Esmu dzirdējis, ka direktoram visur ir ziņu pienesēji. Ari viesmīļu vidū. Tiklīdz kāds no jums parādās, viesmīlis tūlīt zvana direktoram. Vai tā nav?

—  Jā, tā ir. Taču Gastonam un Karlai tas ir vienalga. Viņi grib izlidot.

— Grib izlidot?

— Jā. Un apprecēties. Gastons tik burvīgi spēlē klavieres. Viņš tūlīt varētu sākt spēlēt kādā kapelā. Un viņi taču viens otru tik ļoti mīl, vai ne?

Un viņi lāču viens otru tik ļoti mīl, vai ne?

17

—  Tu taču man gribēji stāstīt jautrus atgadījumus, Džcraldīne! Man jātiek projām. Jāliek projām. Bet, ja nevaru tiki tūlīt projām,

tad jārunā par kaut ko tādu, kam nav nekāda sakara ar mīlestību. Citādi viss sāksies no jauna. Citādi viņa sāks Gastonu un Kārlu salīdzināt ar mums. Citādi…

— Nu, slāsli kaut ko jocīgu, Džeraldīne!

Viņa stāsta visādas tenkas, stāsla, cik jocīgi izskatās, kad sestdienās visas meitenes uzliek sev īstas «skaistuma maskas» vai kad Čičita dzied: «Pigallc, pigallc, tai peļu slazdā gūstīts tiks, Pigalle, pigalle, kas speķi sev uz zoba liks». Tā viņa pļāpā visādas dumjības, bet es gandrīz neklausos, domāju par ko citu un beidzot saku: — Tagad mums jāiet.

— Jā, Oliver, jā.

Tā nu mēs rok okā (ko cs varu darīt, ka viņa saņēma manu roku!) ejam pa rudenīgi iežu līdz ccļrādim; tur mūsu takas beidzot šķiras, mēs vēlreiz saskf stāmies, un es pa skūpstīšanās laiku domāju, kur, aiz kura krūma t; id paslēpies Hansītis un kur Valters un kas noliks, ja Hansītis mani i. )dos.

— Arlabunaki . Oliver.

— Arlabunak Džeraldīne.

Apogi kliedz.

— Vai tu arī esi ļoti laimīgs?

— Jā.

— Nav taisni a.

— Ir gan.

—  Nē. Es j:i redzu. Es zinu. Tu domā tikai par to sievieti, kam pieder aproce.

— Nē.

— Tomēr. Sieviete lo jūt. Sieviete to zina.

— Tas tiešām nav liesa.

— Tad saki, ka esi laimīgs! Kaut mazlietiņ laimīgs.

— Es esmu laimīgs, Džcraldīne.

—  Tev nav jābaidās. Citi, protams, uzzinās, ka mēs ejam viens ar otru. Taču direktoram neviens mūs nenodos. Pat Valters ne. Citādi

iņš nonāks «pārmācības namā».

— Ko nozīmē «pārmācības nams»?

—   Mēs to ierīkojām. Kas citus nodod, tas nonāk «pārmācības namā». Tad neviens vairs ar viņu nerunā, neliekas par viņu zinis, tāds visiem ir tukšs gaiss, arī mazajiem. Ja kāds ievietots «pārmācības namā», pēc dažām minūtēm to jau zina visā internātā. Atrasties «pārmācības namā» ir tik nepanesami, ka līdz šim vēl neviens nav kādu citu nosūdzējis. Neviens!

— Tātad mums nav jābaidās.

— Itin nemaz. Vai zini ko, Oliver?

— Ko?

—   Kamēr lu vēl nebiji šeit, es vienmēr baidījos. Ne jau no «pārmācības nama». No daudz kā sliktāka.

— No kā?

— To cs negribu teikt. Taču tagad vairs nebaidos nemaz. Vai tas nav jauki? Vai tas nav brīnišķīgi?

— Jā, — es atbildu, — brīnišķīgi.

— Vai tev arī ir bail, Oliver?

— Mhm.

— No kā?

—  No daudz kā, - es saku, — taču man arī negribas par to runāt. - Es noskūpstu Džcraldīncs roku.

-      Tu esi mana mila, - viņa saka. — Mana lielā mīla. Mana vienīgā mīla. Tu esi mana mīla visam mūžam.

Es domāju: ŠI bija pēdējā reize. Ar to beigas. Es vēl nezinu, kā tev iestāstīt, ka ir beigas, taču tā tas ir. Luksusfida aiziet tumsā, uz deguna klupdama. Es včl brīdi palieku stāvam, jo no šejienes, kur patlaban atrodos, var redzēt Verēnas Lordas māju. Tur duudzi logi ir apgaismoti. Priekškari ir aizvilkti. Aiz viena priekškara redzu vīrieša un sievietes čnu. Vīrietis tur rokā glāzi. Sieviete viņam kaut ko stāsta. Viņš māj ar galvu. Iet viņai tuvāk.

Kaut ko lādu rakstīt tiešām ir muļķīgi, bet es pēkšņi pamanu, ka man acis ir asaras.

«Love is a many-splendored thing,»[12] lādi vārdi ir lajā nolādētajā, sentimentālajā dziesmā. 1s it really?No, it is not.2 Es aizsviežu Hansīša sarkano rozi prom krūmos, cik tālu vien varu.

18

Es vClreiz pārlasīju visu, ko esmu uzrakstījis, un man šķiet, ka atkal ir pēdējais laiks kaut ko pateikt, proti: šī grāmata nav vērsta pret internātskolām. Es nerakstu tāpēc, lai neviens no tiem, kaš manis rakstīto lasījuši, nesūtītu savu bērnu internātskolā.

Tāds tiešām nav mans mērķis. Tāds nav mans nolūks. Gluži otrādi, reizēm es domāju, ka tie nedaudzie skolotāji un audzinātāji, kuri šo grāmatu izlasīs, būs man mazliet pateicīgi, tāpēc ka es rādu, cik nelietīgi daži no mums pret viņiem izturas un cik grūts ir viņu darbs, ļoti ceru, ka daži skolotāji un audzinātāji tā domās.

Vēl lūdzu jūs padomāt par to, ka savas drausmīgās uzvedības dēļ esmu izlidināts no piecām internātskolām. Kā redzat, tad pašas internātskolas jau rūpējas par to, lai tādi kā es nekorumpētu visu šo institūtu. Neviena internātskola Vācijā vairs negribēja mani uzņemt. Manas sliktās slavas pēc. Jo internāti paši negrib zaudēt labo slavu. Tāpēc tie nevar atļauties paturēt tādus tipus kā mani. Viens vienīgais tikai vēl cerēja, ka spēs mani labot, — doktors Florians. Viņš mani uzņēma tāpēc, ka viņam, kā jau bija teikts, ir citas audzināšanas metodes, tāpēc, ka viņš ne no viena nebaidās, un tāpēc, ka arī viņš, ja zaudē pacielību, met tādus brāļus kā mani ārā. Padomājiet arī par to, ka pie tāda vīra kā doktors Florians, kurš tik ļoti uzticas un ir tik optimistisks, vardu pat teikt — bīstami optimistisks, protams, sapulcējas vairāk man līdzīgu subjektu nekā citur. Šeit ir it kā uzņemšanas punkts tādiem, kurus neviens vairs negrib. Šajā ziņā viņa internāts nav tipisks.

Un, beidzot, arī doktora Floriana skolā ir simtiem skolēnu, kuri mācās pilnīgi normāli, labi uzvedas un cītīgi strādā. Skolotāji ar viņiem ir apmierināti. Vecāki savukārt ir apmierināti ar internātu. Visi ir apmierināti. Par šiem normālajiem, rātnajiem, centīgajiem bērniem cs rakstu mazāk vai nerakstu nemaz tāpēc, ka notikumos, par kuriem gribu stāstīt, man ar viņiem nebija nekādas saskares. Manis paša dēļ nebija. Tāds ar tādu satiekas, tāds ar tādu draudzējas. Ja es pats būtu normāls, rātns un kārtīgs, tad būtu ar šo vairākumu nodibinājis kontaktu, jā, noteikti! Taču, gandrīz baisa instinkta vadīti, vienmēr cits pēc cita tiecas tādi cilvēki, kuri ir līdzīgi. Tā ir arī šeit.

Internātskolas ir vajadzīgas un labas. Anglijā visi vecāki, kas vien var to atļauties, sūta savus bērnus internātskolās. Atkārtoju vēlreiz: tie, ko es šeit notēloju, ir izņēmumi, kas neietilpst likumā. Būtu šausmīgi, ja jūs man neticētu. Tad cs pats sev šķistu zemisks attieksmē pret direktoru, doktoru Frciju, Sesku, zemisks pret daudziem citiem skolotājiem un audzinātājiem, kuri līdz spēku izsīkumam nopūlējās, cenzdamies izaudzināt no mums kārtīgus cilvēkus, un viszemiskākais es sev šķistu attieksmē pret labsirdīgo, veco Hildenbrandas jaunkundzi — skolotāju, kura tik daudzus gadus šeit palīdzējusi daudziem bērniem.

Nē, nē, nē!

Es esmu slikts, cs un vēl daži citi, nevis internāts! Kad biju mazs zēns, man pēc lietus vislabāk palika rotaļāties mālos. Lielās peļķēs, vai zināt. Tad cs, protams, vienmēr notašķījos kā sivēns. Māte bija izmisusi. Tēvs gan nc, viņš tikai pārskaitās un tūlīt mani noslānīja. Skaidrs, ka tas necik nelīdzēja.

Tad māte man nopirka visskaistākās rotaļlietas. Domino, dzelzceļu un vēl, un vēl. Un teica: «Paliec taču, mīļumiņ, pēc lietus mājās, rotaļājies ar savām skaistajām mantiņām! Tev taču ir tik daudz rotaļlietu!

— Es labāk iešu ārā.

— Kāpēc? Vai tad šeit tevi nekas neinteresē?

Es atbildēju: — Nē, mammīt. Man patīk tikai mēsli.

Es vēl biju tik mazs, ka dažus vārdus nevarēju pareizi izrunāt. Par šo notikumu māte bieži mēdza stāstīt, un daudzi par to smējās.

Kad šodien par to domāju, man smiekli vairs nenāk. Jums laikam arī ne.

Nonācis «Avotainē», es pie ieejas zem kokiem saskatu kādu ēnu. Pasperu vel pāris soļu un pazīstu Valteru. Es noliecos un paceļu akmeni, jo, kā jau teicu, viņš ir stiprāks par mani, bet piekaut mani viņš vairs nedrīkst.

Kad es noliecos, viņš saka: — Liec akmeni nost! Es tev neko nedarīšu.

— Ko tad tu šeit dari?

— GribCju tev atvainoties…

— Ko?

— Atvainoties, jā. Par pirmītējo. Tu tur neko nevari darīt. Vainīga ir viņa viena pati. Vai arī nav vainīga. Kāda nu viņa ir, tāda ir. Kad ierados es, notika tas pats. Manu priekšteci sauca par Paulu. To viņa pameta tāpat, kā tagad pamet mani. Un tāpat, kā kādu dienu pametis tevi cita jaunā dCļ. Vai tu man piedod?

Šausmīgi, ja tev kaut ko tādu jautā, vai ne?

— Protams, ka piedodu.

Man vēl arī jādod'viņam roka.

— Paldies!

— Ir jau labi.

—  Un uzmanieties! Ja direktoram kaut kas nāks ausīs, viņš jūs izmetīs ārā abus.

— Jā, Valter. — Es pārvaru sevi un vēl nomurminu: — Ja viņa ir tāda, kā tu saki, tad taču tev tiešām nav vērts tā ciest.

Valters aizgriež galvu prom, un viņa balss atbildot kļūst pavisam neskanīga: — Tur jau ir tā nelaime. Viņa var būt, kāda vien grib. Sliktāka. Vēl sliktāka! Man ir gluži vienalga, kāda viņa ir. Es… es… viņu mīlu… — Viņš ieskrien mājā.

Es vēl brīdi palieku ārā, tad sekoju Valteram un ielūkojos istabā, kur dzīvo Rašids, Ali un mans «brālis». Ali un Hansītis pavisam klusu un svinīgi sēž savās gultās, bet mazais, trauslais princis ir nometies ceļos uz lūgšanu paklājiņa un skaita savu vakara zūri.

—  Visužēlīgā Allaha vārdā! Lai teikts un slavēts Allahs, pasaules iedzīvotāju kungs, visužēlīgais un godājamais, kas valdīs tiesas dienā! Mēs gribam kalpot tev vienīgajam, tevi vienīgo pielūgt, lai stāvi mums klāt. Vadi mūs pa taisniem ceļiem! Pa to ļaužu ceļiem, kuri iemantojuši tavu žēlastību, un neļauj mums noklīst uz takām, kuras staigā tie, kas pelnījuši tavu dusmību un atrodas maldu varā…

Viņš trīs reizes zemu paklanās, tad pieceļas un saritina paklājiņu, uzsmaidīdams man. Ari Hansītis smaida, bet no šā «brāļa» smaida mani pamazām pārņem bailes. Tātad tik tālu nu esam. Pirmīt mežā viņš man izvirzīja prasību, un tā man tagad jāizpilda, citādi radītu briesmas Verēnai Lordai; tā man jāizpilda, kaut arī, to darīdams, gauži sāpināšu Rašidu.

Kas gan tā par dzīvi, ja vienmēr kādam jādara sāpes? Skaista dzīve!

Paldies!

Visi trīs zēni skalās uz mani - Hansītis un Rašids ar cieņu, vēlēdamies, lai es kļūstu viņu draugs, bet mazais nēgerēns, kam piemīt sevis pārvērtēšanas komplekss, — ar dziļu nicināšanu. (Kāda laime — vismaz ar šo vienu man nebūs sarežģījumu!)

Rašids smaida.

Ali man saka: — Kastā te par cūkkūti! Es noliku aiz durvīm savas kurpes, lai tās notīra, bet tas Herterihs…

— Herteriha to/j^s.

— Ko?

— Jāsaka «Herteriha kungs», vai saprati?

— Smifekli hāk! Lai cs saucot par kungu! To! Šis taču nenopelna mēnesī pat pieci simti marku!

— Ja neteiksi «kungs», es par to ziņošu direktoram.

— Nodevējs!

— Sauc mani, kā gribi! Tātad - ko tu gribēji teikt par Herteriha kungu?

— Viņš teiea, ka man savas kurpes jātīrol pašam.

— Tur viņam it pilnīgā taisnība. Šeit visi savas kurpes tīra paši.

— Es ne! Es to savu mūžu neesmu darījis! Mājās to darīja baltais kalpotājs.

— Jā, - es atbildu, — bet šeit nav tavas mājas. Un šeit tev šādam darbam nav baltā kalpotāja. Tu savas kurpes tīrīsi pats.

— Nemūžam!

— Tad staigā apkārt ar dubļainām kājām, man vienalga. Ja tikai tev pašam nav kauns. Vai nu karaļa dēls gribēs izskatīties tāds!

Tas līdz.

Viņš brīdi skatās manī niknumā zibošām acīm, braucīdams lielo zelta krustu, kas pakārts viņam kaklā garā zelta ķēdē, tad pasaka kaut ko afrikāņu valodā (protams, neko glaimojošu), iemetas gultā, aizgriež seju pret sienu un pārvelk segu pār galvu.

Tagad nāk pats ļaunākais. Man tas jādara. Citādi kaitēšu Verēnai.

Es sniedzu kroplītim roku un saku: - Saldu dusu, Hansīti! — Tad eju laukā no istabas. Kad pagriežos atpakaļ, redzu, kā Hansītis triumfējoši noraugās man nopakaļ. Uzvarētājs. Kuprainais uzvarētājs. Mūžam apspiestais, iz.smietais, nicinātais — šovakar viņš ir uzvarētājs. Tāpēc viņš tā staro.

Un blakus viņam stāv mazais princis ar nokārtiem pleciem, vCl turēdams padusē lūgšanu paklājiņu, un bezgala skumīgi raugās mani savām miklajām, tumšajām, garu skropstu ietvertajām acīm. Es ātri aizveru durvis.

20

Ieeju vannas istabā un ilgi zicpējos un mazgājos dušā, jo laika man ir daudz. Pulkstenis ir tikai 21.30. Un Verēna teica, lai izeju uz balkona 23.00. Pēc dušas eju uz savu istabu. Atskaņotājs atkal spēlē, cs dzirdu Rahmaņinova Otro klavierkoncertu. Volfgangs un Noass jau ir gultā. Abi lasa. Kad ieeju istabā, viņi vispirms paskatās uz mani, tad abi saskatās un smīn.

— Kas jums šķiet tik jocīgs?

— Tu.

— Kātā?

—Tu esi jocīgs viscaur, — Noass atbild. — Tu jocīgi ej, jocīgi runā un jocīgi vēlu atgriezies mājās. Šodien ir tava jocīgā diena. Man varbūt tu liecies vēl jocīgāks nekā Volfgangam.

— Ko tas nozīmē?

— Mēs saderējām.

— Nedomā, ka man viņš liekas mazāk jocīgs tāpēc, ka man nācās šķirties no desmit markām, — Volfgangs saka.

— Kas tās par derībām?

Noass smīn atkal: — Vai luksusfida tevi aptīs ap pirkstu jau pirmajā dienā.

— Un kā jūs zināt, ka tā ir?

— Instinktīvi nojautām, — Noass saka, smiedamies pilnā kaklā.

—  Blēņas, — Volfgangs saka. — Par instinktīvām nojautām vien cs nemūžam nemaksātu desmit markas. To mums pastāstīja Hansītis.

— Hansītis?

—   Skaidrs. Šis izstāsta visu. Vienmēr. Visiem. Pēcpusdienā pulksten divos mazajā gravā. Tā bija?

Es klusēju.

— Nu, redzi. Uz Hansīti var paļauties, — Noass saka. — No tām desmit markām vienu dabūs viņš, tā bija nolīgts.

— Vai tā vienmēr liek nolīgts?

—  Protams. Ja kāds grib kaut ko zināt par kādu citu, tad tikai jāpasauc Hansītis un jāpasola, ka viņš nopelnīs zināmu summu. Tad Hansītis visu noziņo precīzi.

— Tad jau šis būs sakrājis labu naudiņu, — es saku.

— Ir jau ari. Viņam bija milzīga krājkase cūkas izskatā, un jau pirms brīvdienām tajā nekas vairs negāja iekšā. Tagad viņš ir nopircis jaunu.

— Un kur ir vecā?

—  Aprakta mežā, - Noass atbild. Hansītis. Vienmēr no jauna Hansītis. Es atguļos gultā.

21

Pulkstenis 23.00. Noass un Volfgangs jau guļ, un istabā ir tumšs, kad es klusām pieceļos, sagrābstu savus rītasvārkus un izlavos uz balkona. Debesis ir mākoņainas, mēness pazudis, nakts baisi tumša. Nevaru saredzēt pat Verēnas mājas balto fasādi, tikai nekustīgi veros tajā virzienā.

Gaidu. Man salst. Mīņājos no vienas kājas uz otru. Pulkstenis 23.05. Tad 23.10. Un 23.15. Gribu jau iet atpakaļ, jo domāju, ka Verēnas vīrs droši vien izjaucis viņas nodomu mani kaut kā pārsteigt, bet tad tumsā iedegas mazs gaismas punktiņš. Vēlreiz. Un vēlreiz. Esmu tik uztraukts, ka tikko varu paelpot. Jo pēc šiem trim gaismas signāliem Verēna sāk raidīt pēc Morzes ābeces.

Viņa iemācījusies Morzes ābeci! Vēl nevisai labi. Taču viņai bija tikai pāris stundu laika. Un viņa to ir iemācījusies. Manis dēļ. Kamēr es burtoju zīmes, kuras ar pārtraukumiem un neskaidri atnāk līdz manīm gaismas signālu veidā, mana sirds mežonīgi sitas. Tas ir C. Un tas - E. Tad T. Un U. Un R. Un vēl D. Un I. Un E. Un N.

Ceturdien!

Viņa, protams, domājusi «ceturtdien». Izlaidusi T, bet kāda gan tam nozīme? Ceturtdien es viņu apmeklēšu klīnikā, un viņa par to priecājas, citādi nebūtu ar tādām pūlēm raidījusi šo vārdu. Nu viņa raida vēl.

C… E… T…

Es jožu, cik ātri varu, uz savu istabu un paņemu no naktsgaldiņa kabatas lukturīti. Volfgangs pa pusei uzmostas un norūc:

-     Kas ir?

-     Nekas. Guli!

Viņš nopūšas, pagriežas uz sāniem un tūlīt atkal aizmieg, bet es jau esmu uz balkona un skatos, kā Verēna raida vārda otru pusi: D… I… E… N.

Es atspiežos pret auksto mājas sienu un signalizēju pats, un, tā kā baidos, ka viņa sapratīs tikai šā viena vārda burtus, atbildu ar to pašu vārdu, tikai pareizi.

C… E… T… U… R… T… D… I… E… N.

Ja tikai viņai pārāk nesāpčs. Paiet piecas sekundes.

Tad viņa raida atkal:

C… E..! T… U… R… D… I… E… N.

Tā mčs raidām vienīgo vārdu, ko viņa iemācījusies, - viņa nepareizi, es — pareizi. Ceturdien. Ceturtdien.

Mīļais Dievs, mīļais Dievs debesīs, lūdzu, dari tā, lai viņai vispār nebūtu jācieš sāpes!

Trešā nodala

1

Es laikam gan nekad nekļūšu par rakstnieku, jo nevaru pat īsti attēlot, kāda 5ajā ceturtdienas priekšpusdienā izskatījās Verēnas Lordas seja. Kad ieeju viņas istabā, nevaru atrast vārdus, neprotu pateikt, kas mani saviļņo. Tā ir liela, skaista istaba, aiz vaļējā loga aug veca kļava, kuras lapas ir brīnišķīgi krāsainas — sarkans ar zeltu, dzeltens, brūns un okera tonis.

Verēna guļ gultā pie loga. Viņa ir ļoti bāla, zem acīm melni loki. Šie loki padara acis vēl lielākas, milzīgi lielas. Šķiet, ka šajā sejā ar bālajām lūpām, iekritušajiem vaigiem un atpakaļ atsukātajiem, pakausī saspraustajiem matiem ir tikai acis. Šīs skumīgās, zinošās acis, kuras nekad, nekad neaizmirsīšu, par kurām cs sapņoju, skaistākās acis pasaulē, kaislīgākās un laikam tieši tāpēc skumjākās. Nedomāju, ka īsta mīlestība var būt citāda kā tikai skumja.

— Hallo, — viņa saka. Taču smaida tikai viņas lūpas, acis ne.

— Vai bija ļoti grūti? — cs jautāju, aizmirsis padot labdienu.

— Nemaz.

Es tomēr redzu, ka viņa melo, jo vēl arvien smaida ar pūlēm. — Vai tev stipri sāp?

—  Viņi man tūlīt pēc tam icšļircināja un iedeva pulveri. Tiešām, Oliver, nekas tur nebija.

— Es tev neticu. Manuprāt, tam jābūt ļoti sāpīgi.

— Bet tu taču par mani lūdzi Dievu.

— Jā.

— Tiešām?

— Jā.

— Vai tu vispār mēdz lūgt Dievu?

— Nē, nekad.

— Redzi nu, un tomēr viņš palīdzēja. Paldies, Oliver.

Es viņai vēl arvien neticu, bet neko vairs nesaku, tikai nolieku puķu pušķi uz gultas.

—  Sarkanas neļķes! — Tagad uz mirkli pasmaida ari viņas acis. — Manas mīļākās puķes…

— Es to zinu.

— Kātā?

—  Vakar brīvajā laikā es divas stundas skraidīju gar jūsu zemes gabalu, līdz beidzot ieraudzīju Evelīnu. Man šķiet, ka es viņai patīku.

— Ļoti! Tu esi pirmais tēvocis, kas viņai patīk.

—   Viņa man pastāstīja, ka tu esi slimnīcā, jo tev jaoperējot mandeles, un tad es jautāju, kādas ir tavas mīļākās puķes. Tas bija pavisam vienkārši.

— Ak, Oliver…

— Jā?

— Nekas… Lūdzu, pazvani masai! Es gribētu, lai puķes noliek man pie gultas.

— Bet ja tavs virs…

— Tu taču šeit teici, ka esi mans brālis, vai ne?

— Jā, tā, kā tu sacīji.

— Nu, brālis taču tiešām var būt mani apmeklējis un atnesis manas mīļākās puķes. Viņš dzīvo tepat Frankfurtē. Un pat izskatās tev mazliet līdzīgs! Mans vīrs izgādāja viņam vietu. Galvenajā stacijā naudas maiņas punktā. Starp citu, vai vari iedomāties: manam vīram Šorīt agri pēkšņi vajadzēja lidot uz Hamburgu. Mums ir laika, cik tik gribam. Viņš atgriezīsies tikai vakarā. Vai tas nav brīnišķīgi?

Es spēju vienīgi pamat ar galvu. Šo melno, skumjo acu dēļ man kļūst grūti elpot, runāt, dzīvot.

— Apsēdies!

Es pievelku krēslu pie gultas.

— Kā tu atbrauci?

— Ar mašīnu.

— Ak, nē. Protams, nejau kājām. Es domāju - tagad taču jums ir mācības.

—  Ak tā! Tas bija pavisam vienkārši. Šorīt pateicu mūsu audzinātājam, ka jūtos slikti. Viņš man iedeva termometru. Mūsu istabā mitinās jauks puisis vārdā Noass, viņš man paradīja, kas jādara ar termometru, kad bija pastāstījis, kāpēc man priekšpusdiena jātiek projām.

— Un kas tad ir jādara?

— To galu, kurā ir dzīvsudrabs, tur starp diviem pirkstiem un…

Atveras durvis.

Ienāk viscaur balli ģērbusies māsa ar aubīti un visu, kas piederas.

— Jūs zvanījāt, cienījamā kundze?

—  Jā, māsa Angelika. Mans brālis Oto Vilfrīds… Es pieceļos un saku: — Ļoti priecājos.

—… viņš atnesa man ziedus. Vai jūs būtu tik laipna un atnestu vāzi?

— Labprāt, cienījamā kundze!

Māsa Angelika aiziet. Puķes viņa paņem līdzi. Tiklīdz durvis aiz māsas aizvērušās, Verēna saka: — Tātad galu tur divos pirkstos un…

— Nūjā, un tad berze. Dzīvsudraba stabiņš uzkāpj, cik augstu vajag. Tā kā cs berzēju pārāk stipri, man tas uzkāpa līdz 42, tāpēc vajadzēja atkal nosist zemāk.

— Prīmā līdzeklis! Tas man jāiegaumē.

— Kāpēc?

— Nu, zini, kad vīrs reizēm no manis kaut ko vēlas…

— Labi, — es ātri saku, — ir jau labi.

2

— Verēna?

— Jā?

—  Pirmdienas vakarā tu ar savām Morzes zīmēm mani darīji ļoti laimīgu.

— To es arī gribēju. Vai es raidīju šausmīgi slikti?

— Tu raidīji brīnišķīgi! Vienmēr «ceturdien», nevis «ceturtdien».

— Es izlaidu «t»?

— Jā.

Mēs abi smejamies. Pēkšņi Verēna apraujas, saķer vēderu un savelk seju.

— Tev tomēr sāp!

— Nemaz! Tikai tad, kad tik traki smejos. Stāsti tālāk! Tātad, kāda tev bija temperatūra?

— 39,5. Audzinātājs man nelika iet uzstundām. Viņš izsauca ārstu. Bet ārsts var ierasties tikai vakarā.

— Un tad?

— Tad jau temperatūra būs nokritusies. Līdz parītam! Jo ilgāk par divām dienām cs neizturēšu, tevi neredzējis.

— Mani izlaidīs jau rīt. Tad jau varēšu mazliet staigāt. Virs grib, lai es atpūšos augšā, mūsu villā. Tāpēc ka laiks vēl ir tik jauks.

— Ak, kaut laiks vēl ilgi, ilgi paliktu ļoti jauks! Tad man nevajadzēs katru otru ritu berzēt termometru, tad varbūt jau sestdien satikšu tevi mūsu torni.

—   Cerams, Oliver, cerams. Tagad stāsti tālāk! — Viņa runā steigšus, kā cilvčks, kas runā tikai tāpčc, lai otrs nepateiktu kaut ko tādu, ko negribas dzirdčt. — Kas nolika, kad kļuva zināms, ka tev ir temperatūra?

— Tīrais sīkums. Es pagaidīju, kamēr citi aizgāja uz stundām, tad piecēlos un devos pie Hertcriha kunga, audzinātāja, un nopietni ar viņu parunāju.

— Nopietni?

— Redzi, šis Herterihs ir jaunais. Jūtas nedroši. Vājš. Es viņam jau reiz palīdzēju, kad viņš netika galā ar pavisam mazajiem zēniem. Viņš ccr, ka vēl kādu reizi palīdzēšu. Nu, un tad es viņam teicu: «Herteriha kungs, es uzberzēju temperatūru augšā.» — «Tā jau cs domāju,» šis bēdīgi atbild. «Tagad ir divas iespējas,» es saku. «Man neatliekami jātiek uz pāris stundām projām. Pirmā iespēja — jūs izliekaties neko nezinām, un es apsolu, ka, vēlākais, pusvienos, iekams citi būs atgriezušies, es jau gulēšu savā gultā. Tā ir viena iespēja. Otrā — ka jūs tagad zvanāt direktoram un ziņojat, ko es jums tikko kā teicu. Tādā gadījumā apzvēru, ka jūs pēc nepilna mēneša aiziesit no šejienes labprātīgi un būsit nobriedis uzņemšanai nervu klīnikā. Man šeit ir vesels bars draugu, bet jums nav neviena paša.» Viņš, protams, izturējās prātīgi un teica, lai cs kopjos projām, viņš neko nezinot, ja tikai pusvienos esmu atpakaļ, kamēr citi vēl nav atnākuši. Viņš pat bija pateicīgs.

— Par ko?

—  Par to, ka apsolījos arī turpmāk palīdzēt likt galā ar mazajiem. Tur ir tāds aptaurēts nēģeris, kurš iedomājas, ka visi baltie esot mēsli, un…

— Oliver…

— Jā? — Es paliecos uz priekšu. Viņa arī paliecas.

Pie durvīm klauvē. Mēs atraujamies atpakaļ. Ienāk māsa Angelika, nesdama vāzi, kurā ir manas neļķes. Viņa noliek to uz naklsskapīša, apbrīno ziedus un manu labo gaumi un apsveic cienīto kundzi par to, ka viņai ir tik jauks brālis. Vemt gribas, cik neciešama ir šī māsa Angelika!

Kad viņa izgājusi no istabas, es atkal paliecos uz priekšu. Taču Verēna purina galvu un stumj mani atpakaļ. — Nē, — viņa čukst, — tagad ne. Tu nezini, ar ko cs riskēju. Māsa tagad noteikti stāv ārā, skatās pa atslēgas caurumu un klausās. Viņa taču nemūžam netic, ka tu esi mans brālis.

To es apjēdzu. Un čukstu tikpat klusi kā viņa: — Jocīgs sākums, vaine?

— Jocīgs sākums — kam?

— Kādas mīlas sākums, — cs čukstu. - Varbūt tev tā nav mīla. Bet man gan ir.

Tad viņa ilgi klusč un pēc tam saka: •- Šausmīgi! Man nc no kā cita vairs nav bail.

— Bet no kā ir?

— No mīlas. Nd īslas mīlestības.

— Kāpēc?

Tāpēc ka visas manas Tstās mīlestības ir beigušās šausmīgi. Tās sākās brīnišķīgi, bet beidzas šausmīgi. Es vairs negribu jaunu mīlestību! Man pietiek!

— Savu vīru tu nemīli.

— NC.

— Tieši tāpēc.

— Ko nozīmē «tieši tāpēc-?

— Tieši tāpēc tu ilgojies pēc tntlas, kaut gan baidies no tās.

— Muļķības!

— Nav vis muļķības. Katram cilvēkam ir vajadzīgs otrs cilvēks, ko mīlēt.

— Es mīlu savu bērnu.

—Ar bērnu nepietiek. Tam jābūt pieaugušam cilvēkam. Varbūt es tev neesmu īstais. Taču tu man noteikti esi īstā.

— Kā tu to vari zināt?

— Ja īsti mīl, tad zina. Uzreiz. Es to uzreiz zināju.

Verēna saņem manu roku, un viņas acis, viņas brīnišķīgās acis raugās tieši manējās, kad viņa saka: — Es jau tev stāstīju, cik bēdīgi man klājās, kad saliku savu viru. Tu par mani zini daudz. Es par tevi nezinu neko.

— Toties zini par manu tēvu.

— Ari par viņu ne.

— Kā tad ne? Par viņa izraisīto skandālu taču visas avīzes Vācijas Federatīvajā Republikā vēstīja ar milzu virsrakstiem!

—  Man toreiz nebija naudas, par ko pirkt avīzes. Man bija gluži citas rūpes. Ka<I es vēlāk vīram jautāju, kas tad īsti ar šo Mansfcldu noticis, viņš vienmēr tikai strupi attrauca: «To tu nesapratīsi, nav nozīmes tev skaidrot.»

— Tāpēc, ka viņi abi sadarbojās!

— Kā tā?

—Un sadarbojas joprojām! Ne jau velti es Reinas-Mainas lidostā tūlīt ievēroju tavu vārdu.

— Ko tavs tēvs nodarījis, Oliver? Kāpēc tu viņu tā ienīsti?

Es klusēju. Ārā lēnā dienvidu vējā kustas zeltītās, sarkanās un brūnās kļavas lapas.

— Oliver!

— Jā?

— Es jautāju, kāpēc tu ienīsti savu tēvu un ko viņš tev nodarījis.

— Es tev to izstāstīšu, — es klusām saku. — Es tev visu izstāstīšu…

Viņa ar savu ledusauksto roku meklē manu karsto.

—   Tas sākās 1952. gada pirmajā decembrī, pirmdienā. Jā, tad tas sākās. Vismaz man. Tajā dienā Frankfurte, policijas pārvaldes slepkavību izmeklēšanas nodaļai tika ziņots, ka Mansfelda rūpnīcu centrālē notikusi traģēdija. Zvanīja kāda E: ūlija Krakele. Viņas balss…

3

… viņas balss aiz šausmām skanēja spalgi. «Es šeit esmu viena no apkopējām… kad iegāju Jablonska kunga birojā, viņš sēdēja… sēdēja krēslā pie rakstān ^jalda pavisam sabrucis… ar galvu uzkritis uz galda

virsas… Vinani ueninos ir caurums… visur asinis… Kāds vinu ir » » »

nošāvis… Braucict šurp… brauciet ātri!»

Slepkavību .zmeklēšanas komisija ieradās ātri. Jau pēc stundas ceturkšņa. Komisiju vadīja kriminālkomisārs Hardenbergs. Viņa vīri ķērās piedarba. Piecdesmit seSus gadus vecais galvenais prokūrists bija miris no lodes, :as izšauta no 7,65 kalibra pistoles. Lode, nākdama no labajiem deni;. iem, bija icurbusies galvaskausā un, iziedama ārā pa kreisajiem de;.iņiem, nošķēlusi galvaskausa daļu. Lodi atrada, pistoli ne. Policijas f rsts teica: «Precīzi es to, protams, varēšu pateikt tikai pēc aulopsijas, tu-u viens ir skaidrs: šis vīrietis ir miris jau pirms daudzām stundām.» — «Vairāk nekā pirms divdesmit četrām stundām?» — jautāja komisārs Hardenbergs. «Vismaz pirms trīsdesmit sešām,» ārsts atbildēja. Tātad nāve bija iestājusies sestdienas pēcpusdienā. Bija zināms, ka Jablonskis, kaut gan bija laimīgi apprecējies un divu bērnu tēvs, b :ži sestdienas pēcpusdienas un reizēm pat svētdienas pavadīja tukšu > milzu namā, strādādams savā birojā. Tajā nedēļas nogalē viņa girn īe bija aizbraukusi uz Vupcrtāli pie radiem. (Tā izskaidrojams, kār uc viņa sieva nebija ziņojusi par vīra pazušanu.)

Komisārs Hardenbergs un viņa ļaudis galvenā prokūrista biroju ir rada pilnīgi savandītu. Skapji bija uzlauzti, atvilktņu saturs daļēji sadedzināts uz grīdas, daļēji izmētāts pa visiem kaktiem, smagā seifa Jurvis bija vaļā. Es vēl labi atceros, kā lai brīdī, kad tikko kā cēlos, lai ietu uz skolu, tēvu steidzīgi izsauca.

Toreiz man bija trīspadsmit gadu, es slikti mācījos, biju lempīgs puika ar pūtainu ādu un nedrošām kustībām, baidījos no citiem zēniem un kaunējos no visām meitenēm un laiku vismīļāk pavadīju vienatnē. Mans tēvs bija miesās pilnīgs milzīga auguma vīrs ar sarkanīgu seju, kā jau vīna dzērājam, un ar plaša vēriena biznesmeņa brutālajām manierēm. 1952. gadā viņam piederēja viena no Vācijas lielākajām radiorūpnīcām un vēlāk tikpat liela televizoru rūpnīca. Viņš bija miljonārs. Mūsu villa pie Bēthovena parka bija bāztin piebāzta ar vērtslietām. Mājas hallē karājās Rubensa glezna, kuru tēvs bija nopircis izsolē par 600 000 markām, salonā atradās divas Šagāla gleznas (par 250 000 markām), bibliotēkā Pikaso darbs (par 300 000 markām). Mums piederēja trīs automašīnas, viena lidmašīna un pie tās piederīgais pilots, kuru sauc Tedijs Bēnkc un kurš kara laikā lidojis ar bumbvedējiem. Man Tedijs ļoti patika, un es viņam arī, cerams, patīku.

Mans tēvs pčcspccialitātcs bija elektriķis. 1937. gadā viņš iepazinās ar manu māti. 1938. gadā viņi apprecējās. 1939. gadā piedzimu es. Mēdz teikt, ka ikvienam bērnam viņa māte šķietot skaista. Es tā nekad neesmu domājis. Es savu māti mīlu, man viņas bezgala žēl, taču man viņa nekad nav likusies skaista, itin nekad. Viņa tāda arī nebija. Viņa bija pārāk kalsna un kaulaina, sejas vaibsti man likās pārāk neizteiksmīgi, viņai bija slikta stāja. Mātei bija nespodri, gaiši mati. Viņa bija viegli saraudināma. Viņa nekad nav pratusi eleganti ģērbties, arī tad, kad viņai jau piederēja miljoni.

Tēvs savu specialitāti bija apguvis radioaparātu fabrikā, kas piederēja manas mātes vecākiem. Esmu cicši pārliecināts, ka viņš apprecēja māli tikai šās fabrikas dēļ. Viņš cerēja šādā ceļā reiz kļūt par mazās, bet veiksmīgi strādājošās fabrikas īpašnieku.

Taču šos aprēķinus izjauca vispirms karš. 1940. gadā tēvu mobilizēja armijā, un tur viņš palika līdz 1945. gadam. 1945. gadā manas mātes vecāki jau bija miruši (gājuši bojā.bombardēšanā), mazā fabrika bija pa pusei sagrauta, taču mums milzīgu prieku sagādāja jau tas, ka amerikāņi tūlīt atbrīvoja tēvu no gūstekņu nometnes un viņš sveiks un vesels atgriezās mājās, mums tā likās īsta debesu dāvana. Toreiz man bija seši gadi. Mums nebija ne graša kabalā. Vienīgais, kas vēl palicis, bija pussagrautā fabrika, kura tagad piederēja manai mātei.

Jau 1( J46. gadā tēvs šajā graustā atsāka darbu. Viņam palīdzēja divas sievietes — mana māte un Licija Štālmanes jaunkundze. Šī Štālmanes jaunkundze visādā ziņā bija manas mātes pretstats. Viņa bija skaista. Viņa bija daudz jaunāka. Pat šajā pēckara nabadzības laikā viņa vienmēr bija eleganti ģērbusies. Viņa prata pielāgoties jebkurai situācijai. Kādu dienu tēvs viņu atveda līdzi un īsi paskaidroja: «Štālmanes jaunkundze jau sen ir mana draudzene, tagad es viņu nejauši atkal satiku. Es ierosinu, lai mēs tūlīt cits citu uzrunājam ar

«tu», jo esam taču darba biedri, vai nc? Tu, Oliver, sauksi viņu par krustmāti Liciju.»

«Jā, tčt,» es atbildēju.

«Mansfelda rūpnīcas» — šādu pompozu nosaukumu tēvs deva smieklīgajam graustam, kas reiz bija piederējis manas mātes vecākiem, un ar šādu nosaukumu tas 1946. gadā lika reģistrēts Frankfurtes uzņēmumu sarakstā kā uzņēmums ar ierobežotām garantijām, īpašnieki bija māte un tēvs — katram no viņiem piederēja puse. Nepieciešamo pamatkapitālu 500 000 marku apmērā tēvam pret vekseli aizdeva kāds Frankfurtes baņķieris. So baņķieri sauca Manfrēds Lords…

4

Tagad nu tēvs kopā ar šim abām tik atšķirīgajām sievietēm sēdēja mazās fabrikas netīrajā cehā, kur caur jumtu sniga iekšā sniegs un lija lietus, — sievietes ar rokām tina kondensatoru spoles, bet tēvs būvēja pirmos primitīvos radioaparātus. Vajadzīgās detaļas — lampas, drošinātājus, slēdžus, korpusus un visu citu — viņš dažādā ceļā ieguva melnajā tirgū. Reizēm viņš, lai dabūtu pāris metru vara stieples, brauca pat uz Minheni vai Brēmeni.

Mūsu dzīvoklis bija sabombardēls tāpat kā mātes vecāku māja un «krustmātes Licijas» dzīvoklis. Tāpēc gluži dabiski izveidojās tāda situācija, ka mēs visi dzīvojām fabrikā. Man bija istabiņa, «krustmāte Licija» gulēja vienā no aukstajām noliktavām, mani vecāki — otrajā. Pagaidām vēl tika ievērota vispārpieņemtā tikumības norma, ka laulātais pāris guļ vienā istabā. Pagaidām, cs saku. Nabadzības apstākļos. Pussagrautajā fabrikā 1946. gadā…

1952. gadā mana tēva rūpnīcā jau strādāja vairāk nekā 2000 strādnieku un kalpotāju, nožēlojamais grausts bija pārtapis par augstceltni, un pamat uzņēmumam, kas atradās Frankfurtē, vēl bija filiāles Minhenē, Štutgartē, Hanoverē un Hamburgā. Katrā filiālē pēc precīzi izstrādāta racionalizācijas plāna tika izgatavotas detaļas un sūlīlas uz Frankfurti. Tur no tām būvēja radioaparātus un sūtīja uz visām pasaules malām.

Mēs nu dzīvojām savrupmājā pie Bēthovena parka. Manam tēvam piederēja Rubensa glezna, Šagāla un Pikaso darbi, arī lidmašīna «Česna», pilots un miljoni. Bija mainījies vēl kāds sīkums. Tēvam un mātei vairs nebija kopīga guļamistaba. Māte bieži raudāja. It īpaši tajā laikā. Tēvs viņu sūtīja pie ievērojamiem ārstiem. Tie savukārt sūtīja māli uz sanatorijām Bllerhoē, Badhomburgā un Badvīszē. Dažādajiem ārstēšanās kursiem panākumu nebija. Māte kļuva arvien klusāka un arvien vairāk novājēja. Viņa jau izskatījās veca.

Viesībās, kuras tēvs bieži rīkoja, ieradās politiķi un mākslinieki, zinātnieki un spekulanti. Vairākums no viņiem manu veco nicināja, jo viņš šajās saiešanās bieži piedzērās, mēdza atraut vaļā smokinga kreklu un liet uz spalvainajām krūtīm šampanieti, kas viņu — viņu vienīgo — ārkārtīgi uzjautrināja. Tomēr visi viņam glaimoja, jo Valters Mansfelds daudziem bija vajadzīgs un daudzi no viņa baidījās. Visu šo vīru acīs, man šķiet, tēvs bija parvenijs, brutāls rīkļurāvējs. Taču viņa rūpnīcām bija milzīgs apgrozījums, un tos, kas viņam stājās ceļā, viņš iznīcināja. Viņa mīļāko izteicienu veidoja divi latīņu vārdi, kuri viņam šajā valodā vienīgie bija zināmi: «Non olet».1 Nē, nauda, kā redzams, tiešām nesmirdēja!

Tēva rīkotajās viesībās māte piedalījās arvien retāk un retāk. Bieži viņai pirms tām sākās migrēna, tā ka vajadzēja likties gultā. Šādos gadījumos «krustmāte Licija», kas bija skaista, jauna un iekārojama, visai šarmanti «aizstāja» namamāti. Reizēm viesībās piedalījās abas sievietes. Viņas bija ģērbušās visdārgākajos tērpos un greznojušās ar sevišķi vērtīgām dārglietām. Ar šīm dārglietām tēvs arī izrīkojās vienreizēji — viesību dienā viņš tās lika izņemt no bankas seifa, pēc viesībām paņēma pie sevis, un nākamajā dienā tās jau ceļoja atpakaļ uz seifu. Dārglietas abām sievietēm nepiederēja, tēvs tikai tās viņām iedeva, ko izrotāties.

Tā es domāju.

Tā domāja daudzi.

Tikai pēc firmas galvenā prokūrista Jablonska nāves izmeklēšanā tika noskaidrots, ka arī «krustmātei Licijai» piederējušas visas pilnvaras un bijušas tiesības piekļūt pie tēva seifa bankā…

5

1952. gada pirmajā decembrī man mācības skolā beidzās vēlu un es pārnācu mājās tikai ap pulksten 14.00. Es ievēroju, ka dārza vārti ir atvērti un ka pie tiem stāv vairākas melnas automašīnas. Pa grantēto celiņu aizgāju līdz mājai. Ari mājas durvis bija vaļā. Pa halli staigāja vīrieši, kurus nekad nebiju redzējis. Mūsu kalpotājs Viktors stāvēja pie kāpnēm, kuras veda uz otro stāvu, un, mani ieraudzījis, ne aci nepamirkšķināja.

Dīvainā kārtā es pamanīju, ka Rubensa gleznas vairs nav savā vietā. Kas gan te bija noticis? Turēdams skolas somu rokā, es paliku stāvam un noraudzījos svešajos vīriešos, kuri rosīgi skraidīja šurp un turp — uz bibliotēku, uz salonu, uz tēva darbistabu. Pagāja krietns brīdis, līdz Viktors atbrīvojās no sava sastinguma un teica slaidam gara auguma kungam ar sirmiem matiem: — Tas ir viņš.

Tad šis vīrietis pienāca pie manis un laipni jautāja:

— Tu esi Olivers Mansfelds?

— Jā.

— Mani sauc Hardenbergs. Esmu kriminālkomisārs.

— Kriminālpolicijas ierēdnis?

— Nebaidies! Es…

— Bet man ir bail! — cs iesaucos. — Kas te notiek? Kas noticis?

Viņš klusēja.

— Viktora kungs! — cs saucu.

Taču arī kalpotājs klusēja, un nerunīgi vīrieši joprojām staigāja pa halli, pa salonu, pa tēva darbistabu.

Komisārs Hardenbergs smaidīja.

— Noliec vispirms savu skolas somu!

Es to nometu uz grīdas, uz biezā Smirnas tepiķa.

— Un tagad apsēdīsimies pie kamīna, es tev visu izstāstīšu.

Ar maigu noteiktību viņš mani pieveda pie aukstā kamīna, un tur mēs abi apsēdāmies milzīgos, vecos un ļoti dārgos atzveltņos.

— Kur ir mana mamma? Kur ir tēvs? Kas ir visi šie vīrieši?

— Tieši to es tev gribu pastāstīt, - Hardenbergs laipni atbildēja. — Tev nevajag uztraukties. Kas noticis — noticis. Tagad tev jābūt drosmīgam, gudram zēnam. Zināmās situācijās cilvēkam jāspēj skatīties patiesībai acīs, lai cik sāpīgi…

— Komisāra kungs, — cs viņu pārtraucu, — kas īsti ir nolicis?

Viņš paraustīja plecus (jauks cilvēks, bija redzams, cik viņam tas

viss bija nepatīkami un cik grūti viņam nācās man, tieši man, vēl bērnam, visu izskaidrot) un atbildēja: — Viņi ir projām, mans nabaga puisīti.

— Kas ir projām?

— Tavs lēvs, māte un Štālmanes jaunkundze. Tu laikam viņu sauc par krustmāti Liciju.

— Tāpēc ka man to liek.

— Tāpēc ka liek?

— Tēvs saka, citādi viņš mani iepļaukāšot. Ko nozīmē, ka viņi ir projām?

Hardenbergs kūpināja cigāru.

—   Neskaties uz mani tā! Es tur neko nevaru līdzēt. Tavs tēvs izņēmis visus savus noguldījumus, paņēmis savas vērtīgas gleznas un arī visas rotaslietas, kas piederēja krustmātei Licijai un tavai mātei, tad viņi visi trīs iesēdušies jūsu lidmašīnā un — zzzz! — viņš, juzdamies pagalam netīkami, izdarīja norādošu žestu.

— Uz kurieni?

—  Uz Luksemburgu. No šejienes to ar roku var aizsniegt. Mēs ieradāmies pārvēlu. Viņi jau ir nolaidušies Luksemburgā. Tā ir mana vaina. Es pieļāvu kļūdu. Palaidu tavu tēvu vaļā. Šorīt, pēc pirmās nopratināšanas.

— Es nesaprotu.

— Vai tu zini, ka viņa galveno prokūristu atrada mirušu?

—Jā. Es cēlos, lai ietu uz skolu, un tai brīdī tēvam zvanīja un par to ziņoja. Viņš tūlīt aizbrauca uz rūpnīcu. — Pēkšņi es pamanīju, ka man dreb ceļi. — Dieva dēļ, tēvs taču nebūs nogalinājis Jablonska kungu un tāpēc aizbēdzis?

— Jablonskis izdarījis pašnāvību. Tavs tēvs tikai novāca pistoli un vairākus dokumentus un izkārtoja visu ta, lai izskatītos pēc slepkavības.

— Kā jūs to zināt?

—Daudzi cilvēki strādāja daudzas stundas, lai to konstatētu, es tev nevaru to tik vienkārši izskaidrot. Tā tas ir.

—   Bet… bet, ja tēvs nav Jablonski nogalinājis, kāpēc tad viņš noslēpa pistoli? Kāpēc viņš izņēma no bankas visu naudu? Kāpēc aizlaidās kopa ar mati un to raganu, paņemdams līdzi gleznas un dārglietas?

—To es tev varbūt varēšu paskaidrot vakara. Vai arī rīt. Iespējams, ka tu to tomēr nesapratīsi, mazais.

—  Lūdzu, komisāra kungs, nesakiet man vienmēr «mazais»! Es vairs neesmu tik mazs! Un es sapratīšu, varat uz to paļauties, komisāra kungs.

— Negribēju tevi aizvainot, Oliver. Es taču vēl drīkstu uzrunāt tevi ar «tu»?

— Protams, komisāra kungs.

— Un tu mani uzrunā par Hardcnbergu!

Es jutu, ka nāk raudiens, un steigšus noriju asaras, jo negribēju raudāt. — Un man viņi neko nav atstājuši? Vēstuli vai kādu ziņu?

— Baidos, ka ne.

— Tomēr ir, — iejaucās mūsu kalpotājs.

— Viktora kungs?

— Lūdzu atvainot, ka pārtraucu jūsu sarunu, bet mate tev kaut ko uzrakstīja, Oliver. — Viņš paņēma dažas papīra salvetes un, to darīdams, ātri un klusam stāstīja komisāram (bet cs tomēr to dzirdēju): — Cienījamā kundze negribēja lidot līdzi. Notika drausmīga scēna. Mansfelda kundze ieslēdzās vannas istabā. Mansfelda kungs kliedza un ārdījās. Beidzot viņš atspēra durvis vaļā un izvilka cienījamo kundzi ārā. Pēdējā brīdi viņa man iedeva šo… — Viktors man pasniedza salvetes. Es tās uzmanīgi atlocīju. Kriminālkomisārs Hardenbergs piecēlās, nostājās man blakus un lasīja to pašu, ko es. Vārdi bija uzrakstīti šausmīgi greiziem burtiem, laikam ar uzacu zīmuli, izplūduši un izsmērējušies. Nekādu citu rakstāmo māte vannas istabā laikam nebija varējusi atrast. Es lasīju, un Hardenbergs, skatīdamies man pār plecu, arī lasīja.

Pirmā salvete:

Mans labais nabaga bērniņ! Reiz Tu sapratīsi, kas šodien notika. Man nav izvēles.

Otra salvete:

Man jābrauc līdzi Tavam tēvam, mēs nevaram Tevi gaidīt. Tiklīdz viss būs noskaidrojies, Tu atbrauksi

Trešā salvete:

pie mums. Es Tev piezvanīšu otrdienas vakarā. Tu zini, cik loti es Tevi mīlu. Taču man Tevi

Ceturtā salvete:

uz kādu laiciņu jāpamet vienu. Lūdzu, piedod man! Tūkstoš skūpstu. Tava nelaimīgā mammīte.

— Tas ir viss? — es jautāju.

— Tas ir viss, — Viktors atbildēja.

Un sveši vīrieši staigāja pa māju, un komisāru Hardenbergu aicināja pie telefona. Pieceldamies viņš noglāstīja man galvu.

6

Kriminālpolicijas ierēdņi palika mūsu mājā visu dienu. Hardenbergs aizbrauca, atgriezās un atkal aizbrauca. Vēlu vakarā viņš aiz laipnības ieradās vēlreiz un, uzzinājis, ka neesmu neko ēdis un nevaru aizmigt, iedeva man divas tabletes. Es tās noriju, uzdzēru ūdeni, un Hardenbergs teica: — Tagad tu gulēsi labi! Rit tev uzskolu nebūs jāiet, es piezvanīšu tavam skolotājam. Kāpēc tu smejies?

- Tāpēc ka tieši rīt mums ir ļoti, ļoti grūts kontroldarbs matenē. — Pēc piecām minūtēm cs jau biju aizmidzis. Nogulēju divpadsmit stundas.

Nākamajā dienā mūsu mājās atkal bija tie paši kriminālpolicijas ierēdņi un vēl daži jauni. Viņi pārmeklēja visus kaktus. Es visur un visiem maisījos pa kājām, tāpčc uzgāju savā istabā, apsēdos pie loga un vienmēr no jauna pārlasīju uz četrām papīra salvetēm rakstītos mātes atvadu vārdus. Rakstītais jau bija stipri izplūdis, skaidri salasāms vairs bija tikai viens vienīgs teikums:

Tu zini, cik (oli es Tevi mīlu.

Ap pulksten 19.00 māte piezvanīja no Luksemburgas.

— Manu nabaga mīlulīti, vai tu vari mani labi sadzirdēt?

—   Varu sadzirdēt labi, mammīt, un arī komisārs Hardenberga kungs var tevi labi sadzirdēt, viņš tur savu ausi tieši pie klausules.

— Tāpēc es tev arī tagad vēl nevaru visu paskaidrot.

— Tad atraksti taču man!

— Vēstule liktu atplēsta.

— Jā, bet…

— Tas vairs ilgi nevilksies, mīlulīti, nepaies necik ilgs laiks, kad tu jau būsi pie manis un cs tev visu paskaidrošu.

— Jā, mammīl. Cik ilgi tas vēl vilksies?

— Ilgi vairs ne, ilgi nemaz vairs ne, sirsniņ…

Viņa tomēr maldījās. Pagāja diena pēc dienas. Es nesaņēmu nekādas ziņas/Mājā uzradās citi vīrieši. Viktors teica, ka tie esot nodokļu piedzinēji.

— Viņi darbojas visur, rūpnīcā un tās filiālēs Minhcnē, Štutgartē, Hanoverē un Hamburgā.

— Ko viņi meklē?

— To tu nesapratīsi, — Viktors atbildēja. Visi cilvēki, kuriem es tajā laikā jautāju, kas īsti ir noticis, atbildēja, ka es to nesapratīšot. No mātes saņēmu skaistas skatu kartes. Uz tām vienmēr bija rakstīts, cik ļoti viņa mani mīl. Pāris reižu viņa arī piezvanīja un teica to pašu, tikai ncpasacīja, kad es drīkstēšu pie viņas aizbraukt.

— Tev vēl mazliet jāpaciešas, mīlulīti, tikai mazliet, tad viss būs labi…

Labi?

15. decembrī atkal pienāca skalu karte. Šoreiz no «krustmātes Licijas»:

Mans mīļais, mazais Oliver, Tavai nabaga mātei diemžēl atkal ir pastiprinātas nervozitātes periods, tāpēc viņu vajadzēja ievietot sanatorijā. Cerams, ka drīz viņai klāsies labāk. Un cerams, ka Tu drīz būsi pie mums! Apkampjam un skūpstām Tevi — Tavi mīlošie krustmāte Licija un papus.

Vārdu «papus» tēvs bija uzrakstījis pats. Tas bija pirmais un pēdējais man adresētais vārds, kuru cs no viņa visos šajos gados esmu saņēmis.

Kriminālkomisārs Hardenbergs parūpējās, lai man pagaidām vispār vairs nebūtu jāiet uz skolu.

«Krustmāte Lieija» piezvanīja un jautāja, ko es vēlētos saņemt uz Ziemassvētkiem.

— Lai man atļauj aizbraukt pie mammītes.

— Mammīte ir sanatorijā, dārgumiņ, tu taču to zini.

— Tad es neko citu nevēlos.

Tomēr pāris dienu pirms Ziemassvētkiem pienāca trīs milzīgas man adresētas pakas.

—  Vai man tās jāpieņem? - es jautāju Hardenbergam, kurš katru dienu nāca mani apraudzīt.

— Tas tev nav jādara.

— Es tās negribu, — es teicu.

Tā šis trīs pakas tika nosūtītas atpakaļ uz Luksemburgu. Ziemassvētku priekšvakaru es pavadīju kopā ar Viktoru un mūsu kalpotājiem. Tēvs piezvanīja, bet cs tūlīt noliku klausuli, un vēlāk piezvanīja māte. Savienojums bija slikts, māte runāja ļoti klusu un teica, ka drīz nākšot no sanatorijas ārā un viss būšot labi, lai tikai es nezaudējot dūšu.

— Nē, mammīt, cs nezaudēšu dūšu.

— Vai tu zini, ka es tevi ļoti mīlu?

—   Jā, mammīt. Es tevi arī ļoti mīlu. Veseļojies! Un priecīgus Ziemassvētkus!

28. decembrī kādā vakara laikrakstā ar lieliem burtiem bija iespiests šāds virsraksts:

Radiorūpnieks miljonārs Mansfelds aizbēdzis uz ārzemēm. Viņš apkrāpis valsti par 12,5 miljoniem marku.

Zem šā treknā, milzīgā virsraksta bija garš raksts, un nākamajā dienā jau pāris tūkstošos citu iekšzemes un ārzemju laikrakstu bija pāris tūkstošu citu ar trekniem milzu burtiem iespiestu virsrakstu, zem kuriem ievietotie garie raksti vēstīja, ka mans tēvs nodokļu jomā ir lielākais krāpnieks Vācijā visā pēckara laikā. Nodokļu piedzinēji bija savu darbu pabeiguši un darījuši zināmus savu pētījumu rezultātus. Es izlasīju dažus laikrakstus, bet nesapratu, kas tajos rakstīts. Es šos laikrakstus tomēr saglabāju, man tic visi ir vēl šodien, un šodien es saprotu, ko tie toreiz ziņoja. īsumā ziņojumi bija šādi.

Ņemot palīgā viltotus apgrozījuma skaitļus, uzfrizētas bilances, ziņas par šķietami nepārdodamiem, bet patiesībā ļoti veiksmīgi pārdotiem radioaparātiem, bet visvairāk manipulējot ar fiktīvām piegādēm ārzemēm un plaša mēroga akcijām ārzemēs, manam tēvam bija izdevies laikā no 1948. gadā notikušās naudas reformas līdz 1952. gada decembrim apkrāpt vācu finansu iestādes par 12,5 miljoniem marku. Šādas milzu manipulācijas viņš, protams, nebūtu varējis izdarīt viens pats, tāpēc bija nodrošinājis sev galvenā prokūrista Jablonska palīdzību. Kad 1952. gada oktobrī kļuva skaidrs, ka decembri gaidāma nodokļu maksāšanas pārbaude, kaut gan ne sevišķi stingra, Jablonskis nonāca panikā un 1952. gada 29. novembra agrā pēcpusdienā savā birojā nošāvās. Mans tēvs, kurš tajā laikā nejauši vēl atradās rūpnīcā, pašnāvību atklāja un darīja visu, lai tā izskatītos pēc slepkavības, pie reizes viņš arī iznīcināja svarīgus dokumentus. Kad viņš pirmajā nopratināšanā, ko 1952. gada 1. decembri agrā rīta stundā izdarīja kriminālkomisārs Hardenbergs, saprata, ka, pēc izmeklētāja domām, nolikusi nevis slepkavība, bet pašnāvība, viņš, paņēmis līdzi visu savu skaidro naudu un vērtīgākos mākslas darbus, kopā ar manu māti un «krustmāti Liciju» aizbēga uz Luksemburgu, kur viņam skaistajā Ehternahā jau labu laiku piederēja grezns nams.

1952. gada 29. decembrī laikraksti ziņoja, ka iepriekšējā dienā piecdesmit septiņi iekšzemes un ārzemju žurnālisti, lietojot paši savu pastiprinālājicrīci, sarīkojuši ar manu tēvu telefonisku preses konferenci. Mans tēvs sēdēja savā mājā Ehternahā, žurnālisti sēdēja Frankfurtē kādas preses aģentūras birojā. Viņi drīkstēja uzdot jautājumus. Mans tēvs varēja uz tiem atbildēt, ja gribēja. Ja negribēja, viņam nebija jāatbild.

Tā kā esmu šos vecos laikrakstus saglabājis, man tikai jānoraksta, kā šī jautājumu un atbilžu spēle norisinājās.

Jautājums. Mansfelda kungs, jūs zināt, cik smagi apvainojumi pret jums izvirzīti. Ko jūs par to varat teikt?

Mans tēvs. Tie ir meli no sākuma līdz galam.

Jautājums. Kāpēc tad jūs aizbēgāt uz Luksemburgu — uz valsti, kura, kā zināms, nodokļu nemaksāšanas dēļ cilvēkus neizdod?

Mans tēvs. Es nebēgu. Man šeit ir darba darīšanas.

Jautājums. Cik ilgi?

Mans tēvs. Nenoteiktu laiku.

Jautājums. Vai taisnība, ka Mansfelda rūpnīcas apkrāpušas vācu finansu iestādes par 12,5 miljoniem marku?

Mans tēvs. Ja tas vispār ir taisnība, tad man ar to nav ne mazākā sakara.

Jautājums. Kam tad?

Mans tēvs. Manam galvenajam prokūristam Jablonskim. Droši vien tāpēc viņš nošāvās.

Jautājums. Vai jūs gaidāt, lai mēs ticētu, ka prokūrists bez firmas vadītāja ziņas varētu uzsākt tamlīdzīgas afēristiskas plaša mēroga akcijas?

Mans tēvs. Varat ticēt vai neticēt. Man tas ir vienalga. Es par to neko nezināju.

Jautājums. Bet jūs zināt, ka Jablonskim palika sieva un divi bērni?

Mans tēvs. Izsaku viņiem līdzjūtību.

Jautājums. Kāpēc jūs izvairāties no atbildēšanas vācu tiesas iestādēm, ja esat nevainīgs?

Mans tēvs. Kungi, gadiem ilgā, grūtā darbā esmu uzbūvējis savas radiorūpnīcas, kas ir vienas no lielākajām Vācijā. Es neatgriežos Vācijā tāpēc, ka negribu ļaut iznīcināt savu mūža darbu! Zinu, ka ir izdota pavēle par manis un manas sievas apcietināšanu un ka mūs var apcietināt, tiklīdz spersim kāju uz vācu zemes. Nu, tad mēs savu kāju uz vācu zemes tik drīz nespersim. Šeit, Luksemburgā, mēs jūtamies ļoti labi.

Jautājums. Jūs runājat par savu mūža darbu, Mansfelda kungs. Vai tam nedraud vēl lielākas briesmas, ja jūs brīvprātīgi neatgriezīsities Vācijā un nestāsities tiesas izmeklētāju rīcībā?

Mans tēvs. Nē. Kāpēc gan?

Jautājums. Vai jūs nezināt, ka vācu iestādes visās jūsu rūpnīcās un jūsu villā var apķīlāt vērtības par 12,5 miljoniem marku?

Mans tēvs. To gan tās nevar. Es atkārtoju: to tās nevar!

Jautājums. Kā tas jāsaprot?

Mans tēvs. Izņemot minēto villu un tās iekārtu, man Vācijā nekāda īpašuma nav. Māju šie kungi var dabūt. Lai jau viņiem liek!

Jautājums. Un jūsu rūpnīcas? Ko nozīmē, ka jums Vācijā nav citu īpašumu?

Mans tēvs. Godājamo nodokļu iekasēšanas iestāžu uzmanībai gan nebūs pagājis secen, ka Mansfelda rūpnīcas esmu pārvērtis akciju sabiedrībā ar 30 miljonu pamatkapitālu.

Jautājums. Kur atrodas šās jaunās akciju sabiedrības mītne? Ārzemēs?

Mans tēvs. Uz šo jautājumu es neatbildēšu.

Jautājums. Finansu iestādes taču var jūsu akcijas apķīlāt?

Mans tēvs. Nevar vis, jo ne man, nc arī maniem ģimenes locekļiem neviena akcija nepieder.

Jautājums. Kam tad šīs akcijas pieder?

Mans tēvs. Deviņpadsmit procenti pieder manam senajam draugam Manfrēdam Lordam, pazīstamajam Frankfurtes baņķierim, kas man palīdzēja rūpnīcas uzbūvēt. Šie; deviņpadsmit procenti, protams, nav apķīlājami, jo Lorda kungs akcijas ir nopircis likumīgi.

Jautājums. Kam pieder pārējais astoņdesmit viens procents?

Mans tēvs. Pārējo astoņdesmit vienu procentu es pārdevu beļģu banku konsorcijam.

Jautājums. Kuram?

Mans tčvs. Tas jums nav jāzina.

Jautājums. Vai jūs šo astoņdesmit vienu procentu pārdevāt ar atpirkšanas tiesībām?

Mans tCvs. Uz šo jautājumu es neatbildēšu.

Jautājums. Kā jūsu rūpnīcas strādās turpmāk?

Man tēvs. Tāpat kā līdz šim. Iestādes labi zina, ka šajās rūpnīcās tās nedrīkst apķīlāt ne skrūvīti. Būdams ģenerāldirektors, es savus uzņēmumus turpmāk vadīšu no šejienes.

Jautājums. Cik ilgi?

Mans tēvs. Varbūt dažus gadus. Nodokļu maksāšanas pārkāpumiem noilgums taču reiz iestājas pat Vācijā.

Jautājums. Tātad jūs kādreiz atkal atgriezīsities Vācijā un turpināsit darbu, nesamaksājis no šiem 12,5 miljoniem nc feniņa?

Mans tēvs. Nesaprotu, par ko jūs runājat. Man ne feniņš arī nav jāmaksā.

Jautājums. Mansfelda kungs, kāpēc jūsu mazais dēls Olivers vēl atrodas Vācijā?

Mans tēvs. Tāpēc, ka cs tā vēlos. Viņš Vācijā arī paliks, Vācijā pabeigs skolu un pēc tam strādās manā uzņēmumā. To viņš varēs jau pēc septiņiem gadiem.

Jautājums. Jūs domājat, ka pats to pēc septiņiem gadiem vēl nevarēsit darīt, un tāpēc viņam jāpaliek?

Mans tēvs. Tā ir piezīme, kas man dod iemeslu…

8

… pārtraukt šo interviju. Arlabvakar, mani kungi! — tā tēvs pateica un nolika klausuli. Ar to preses konference bija beigusies.

Kad es Verēnai visu to esmu izstāstījis, mēs abi ilgi klusējam, vēl arvien turēdami viens otra roku. Viņējā pa šo laiku ir sasilusi. Pāri klīnikai pārlido reaktīvā lidmašīna. Dzirdams, ka tālumā kaut kur dzied bērni: «Ļaujiet laupītājiem aiziet pāri zelta tiltiem…»

Verēna jautā: — Un kas vēl?

—   Ak, vairāk nekā sevišķa. Pirms Jaungada visi kalpotāji aizgāja un villa nodokļu parāda dēļ tika apķīlāta.

— Bet tev taču vajadzēja kaut kur dzīvot!

—  Komisārs Hardenbergs rūpējās par mani ari turpmāk. Sākumā kādu laiku dzīvoju viesnīcā, pat labā viesnīcā, jo mans papucis, kurš ar saviem izkrāptajiem miljoniem bija izpeldējis sausumā, pārsūtīja man kaut kādu summu. Bet tad nāca Jaunatnes lietu pārvalde.

— Jaunatnes lietu pārvalde?

— Protams! Es taču biju bez vecākiem palicis bērns. Nepilngadīgs. Tie, kam mani jāaudzina, aizbēguši un rokā nedabūjami. Tad nu man iecēla aizbildni, un tas mani iebāza bērnunamā.

— Arī tas vēl.

—  Es tiešām negribu gausties, bet tas bija nolādēti draņķīgs laiks! Tagad tu sapratīsi, kāpēc man pret tēvu ir tik sirsnīgas jūtas?

Viņa klusē un glāsta manu roku.

—Starp citu, cs lajā bērnunamā sabiju tikai gadu, — es saku. — Pēc tam nonācu savā pirmajā internātskolā.

—  Internātskolas taču ir šausmīgi dārgas!

—  Pa to laiku jau spēlīte bija sākusi ritēt gludi. Tavs vīrs katru mēnesi pārskaitīja mana aizbildņa kontā naudu.

— Mans vīrs? Bet kā tad…

—  No ārpuses raugoties, - aiz nesavtīgas līdzjūtības, kā arī, lai palīdzētu senam draugam. Senais draugs bija mans tēvs. Iestādēm ar to vajadzēja samierināties. Nevienam taču nevar aizliegt dāvināt citiem naudu! Patiesībā šie abi joprojām darbojas uz vienu roku, to es tev jau teicu, un visu naudu, ko tavs vīrs man pārskaita, viņš vienmēr kārtīgi saņem atpakaļ. Nezinu, kā, bet viņš to saņem. Gan jau mans tēvs kaut ko ir izdomājis. Šausmīgi jocīgi, tiešām: tavs vīrs arī lagad vēl katru mēnesi maksā manis labā naudu, bet mēs abi sēžam šeit, un tu glāsti manu roku, un es…

— Izbeidz! — Viņa aizgriež galvu prom.

— Kas ir?

— Es savu vīru nekad neesmu mīlējusi, — viņa saka. — Biju viņam pateicīga, tāpēc ka viņš mani un Evelīnu paglāba no posta, biju pateicīga par skaisto dzīvi, ko viņš man sagādāja, bet es viņu nekad neesmu mīlējusi. Taču cienīju viņu līdz pat šai dienai. Man līdz pat šai dienai Manfrēds bija tāds kā… kā… viņa uzvārds! Lords! Kungs! Tāds, kurš nedara cūcības.

— Žēl, ka es tev šo ilūziju sagrāvu.

— Ak…

— Par mierinājumu varu teikt, ka mums internātā ir viens kroplītis, neredzēti slīpēts. Un šis saka: «Visi cilvēki ir cūkas.»

— Vai tu arī lā domu?

— Mhm.

— Bet…

— Bet kas?

— Bet… bet… cilvēks taču nevar dzīvot, ja viņš tā domā!

Tagad viņa atkal skatās manī ar savām melnajām, zinošajām acīm.

Man kļūst karsti, cs paliecos uz priekšu, noskūpstu viņu uz kakla un saku: — Atvaino, atvaino! Es tā nedomāju.

Pčkšņi viņa apkampj mani abām rokām un cieši piekļauj sev klāt. Es jūtu viņas ķermeņa siltumu cauri segai, ieelpoju viņas ādas smaržu, un manas lūpas pieplok viņas kaklam. Neviens no mums nekustas. Tā mčs guļam ilgi. Tad viņa mani strauji atgrūž, ar abām dūrčm, tā ka man sāp.

— Verčna!

— Tu nezini, ko visu esmu darījusi! Ar cik daudziem vīriešiem…

— Neko negribu zināt. Vai tu domā, ka es esmu eņģelis?

— Bet man ir bčrns… un mīļākais…

— Mīļākā nav. Ir tikai viens, ar kuru tu guli.

—  Un pirms viņa man bija cits! Un vēl viens! Un vēl viens! Esmu ielasmeita! Caur un cauri! Neesmu nekā vērta! Ne graša vērta! Apprecējos tikai aiz aprēķina, un jau no pirmā brīža…

— Tagad ļauj man kaut ko pateikt!

— Ko ?

— Tu esi brīnišķīga, — es čukstu un skūpstu viņas roku. — Man tu esi brīnišķīga.

—  Lai labāk varētu krāpties un mānīties, es jau ņemu palīgā pat savu mazo bērnu. Es… es… cs…

— Tu esi brīnišķīga.

— Nē.

— Nu, labi, tad tu esi tieši tikpat vērta, cik es. Vienmēr esmu teicis, ka līdzīgi raksturi taisni šausmīgi pievelkas, sajūt un uzož cits citu. Vai tas nav brīnišķīgi?

— Tev tā šķiet?

— Jā, Verēna, man tā šķiet.

— Bet es negribu! Negribu!

— Ko?

— Ka atkal jau sāksies tas pats. Ar tevi. Ka es krāpšu Enriko!

— Ja tu krāp savu vīru, tad vari mierīgi krāpt arī Enriko.

Pēkšņi viņa sāk smieties. Sākumā es domāju, ka tā ir histērijas

lēkme, taču nē, tie ir pavisam normāli smiekli. Viņa smejas, līdz atkal sākas sāpes un viņai jāliek roka uz vēdera.

— Ak, — viņa saka, — es taču zinu, ka man jāuzmanās. Tev taisnība, Oliver, viss ir ļoti komiski. Briesmīgi komiski! Visa dzīve.

— Nu, redzi, — es saku. — Neesmu velti runājis.

Tagad bērni tālumā (tur kaut kur jābūt rotaļu laukumam) dzied: «Kāds vīriņš mežā apstājies, ne vārda nerunā…»

Pēe pēdējiem teikumiem, kurus pasacījām, mēs ar Verēnu ilgi, nenovērsdamies raudzījāmies viens otrā, viņa — it kā redzēdama mani pirmo reizi, un tagad abi reizē sākām atkal runāt, bet abi skatāmies kaut kur citur — viņa — griestos, es — ārā pa logu. Vai jums ir pazīstamas šādas situācijas? Sķict, it kā mums vienam no otra būtu bail. Nē, nevis vienam no otra, bet katram pašam no sevis.

— Mans tēvs…

— Un no šā pirmā internāta tu…

«… viņš mētelītī ietērpies no tīra purpura…»

— Ko tu gribēji teikt?

— Nē, — ko tu gribēji teikt?

— Es gribēju teikt: mans tēvs no krustmātes Licijas ir atkarīgs. Viņš ir mazohists. Es taču brīvdienas vienmēr pavadu mājās, vai ne? Tad cs dzīvoju nevis viņu villa, bet viesnīcā. Mājās dzīvoju tikai tad, kad māte nav sanatorijā.

To pateicis, paraustu plecus: — Mājās!

— Vai viņa bieži atrodas sanatorijā?

—  Gandrīz pastāvīgi. Es jau arī tikai viņas dēļ lidoju uz mājām. Citādi cs paliktu Vācijā.

— Protams.

—  Protams, vai nc? Un reiz, kad māte bija nevis sanatorijā, bet mājās, es pārmeklēju krustmātes Licijas istabu, tiklīdz viņa bija aizbraukusi. Turklāt kā vēl! Veselas divas stundas. Tad cs tās beidzot atradu.

— Ko?

—  Pātagas. Suņu pātagas, jātnieku pātagas, — kādas vien vēlies. Visādās krāsās. Vismaz duci. Rūpīgi paslēptas viņas drēbju skapī.

— Viņa tavu tēvu sit?

— Domājams, jau kādus divdesmit gadus!

— Oho!

— Es tev saku - tā ir jaunības mīlestība. Kad atradu pātagas, man viss bija skaidrs. No viņiem trijiem viņa ir vienīgais vīrietis! Māte vairs ir tikai nožēlojams rēgs no cilvēka. Un tēvs? Vienmēr tikai: «Licij! Licij!» Viņai ir generālpilnvaras attiecībā uz visiem tēva kontbm Es tev saku, ka viņa palīdz izperināt katru jaunu triku, katru jaunu cūcību veikalnieciskajos darījumos. Es tev saku, ka mans tēvs viņas rokās kūst kā vasks, viņš vairs ir tikai niecība, viņš nav nekas. Viņa ir sadiste.

— Šausmīgi!

— KāpCc? TCvs grib, lai viņu iekausta. Viņa to dara. That's love.'

— Nerunā tā!

—  Droši vien viņš gribCja, lai ari māte tā dara. Bet viņa atteicās. Vai ari darīja to slikti. Apmierināt mazohistu — tas, kā rādās, nebūt nav tik vienkārši. Nu, un tad viņš sametās kopā ar tādu, kura to pieprata tik labi, ka viņš bija ar mieru maksāt nezin ko, un šī pati noteikti arī ir sajūsmā. Tev vajadzCtu viņu redzēt. īsta zvCru dresētāja.

— Pretīgi.

— Es runāju patiesību. Tā vienmēr ir pretīga.

— Mums nekas nesanāks.

— Kāpēc ne?

— TāpCc ka tu esi tāds.

— Tu taču esi tieši tāda pati.

— Jā, — viņa atbild un atkal smejas kā bCrns, — tas ir taisnība.

— Mūsu mīla būs lielākā visā pasaule, — es saku. — Tā nebeigsies, iekams viens no mums nomirs.

— Sentimental fuol.1

— Ak angliski ari tu proti?

— Jā.

— Vai tu esi jucis? Kā tu ar mani runā?

— Ak, atvainojiet, cienījamā dāma, — jums gan tāds nav bijis?

Tagad viņai atkal jāsmejas.

-Trīs! '

— Tikvien? — es jautāju. — Tad nu gan! Bet pie kā mēs palikām?

— Pie tava teva mazohisma, — viņa atbild, joprojām smiedamās. — Ak Dievs, ak Dievs, kāda saruna!

— Tiešām. Es tev saku, viņš ir tipisks mazohists. Es viņu vCroju, ilgi un cītīgi vēroju, kad biju atradis pātagas. VCroju ari krustmāti Liciju. Kā viņa komandē. Kā skatās uz tčvu. Kā viņa piesmēķē, kad viņš pasniedz uguni. Tad viņa tik ilgi zīšļā cigareti, ka tCvam jāapdedzina pirksti. Bet tas viņiem patīk, varen patīk, abiem diviem.

— Oliver, pasaule ir pretīga. Ja man nebūtu Evelīnas, es izdarītu pašnāvību.

— Ak, blēņas! Ļoti maz ir tādu, kas dara sev galu. Kā tev šķiet, cik bieži ŠI ideja ir nākusi prātā man? Tu un cs — mCs abi tam esam pārāk gļēvi. Turklāt tev taču klājas labi! Tu esi bagāta sieviete. Tev ir mīļākais. Tagad tev esmu včl es. Ja gribi, vari izmēģināt, kurš ir labāks…

— Oliver!

Es runāju, ko pats negribu runāt.

—  Atvaino, lūdzu! Es izturos neiespējami. Runāju to, ko pats negribu runāt.

—  Es jau arī, es arī! Visu laiku! Varbūt tev ir taisnība un starp mums būs mīlestība. Tas būtu šausmīgi!

—  Nē, nē! Vienu es tev varu pateikt tūlīt: tāds kā Enriko es tev nebūšu nekad! Es tevi neskūpstīšu un pat pirkstu tev nepieduršu, ja mēs nemīlēsim viens otru pa īstam.

Viņa atkal aizgriež galvu un klusu saka: - Tie bija skaistākie vārdi, kādus man kāds vīrietis jebkad ir teicis.

10

Verēna vairs neskatās manī, bet ir pagriezusi galvu sāņus. Tā viņa paliek guļam. Profilā viņa ir vēl skaistāka. Viņai ir pavisam mazas ausis. Šīs ausis vien varētu cilvēku padarīt traku…

— Nūjā, - es saku. - That's the whole story Trīspadsmit gados mana mīļā krustmāte Licija visu ir sagrābusi savās rokās. Šodien viņa ir valdniece. Viņa iekausta manu veco. Viņa nosaka, ko klājas darīt. Tēvs ir vairs tikai marionete. Kas viņš ir par cilvēku, par to tu vari spriest pēc tā, kā viņš izturas pret saviem kalpotājiem: rupji. Nepielūdzami. Par mazāko sīkumu — You arefiredr Tādiem tipiem šāda izturēšanās ir raksturīga. Sievietei viņi pakļaujas pilnīgi, bet pret apkārtējiem cilvēkiem ir īsti tirāni. Taču Mansfelda rūpnīcu īstā vadītāja šodien - ak, nejau tikai šodien, jau daudzus gadus! — saucas Licija Štālmane. Štālmane3 ir dāmai īsti piederīgs vārds, vai ne? Esmu pārliecināts, ka viņa ir aktīvi darbojusies līdzi arī nodokļu no- šmaukšanā. Viņas dēļ es nedrīkstēju sekot savējiem uz Luksemburgu. Manu māti viņa jau bija pārvērtusi par vraku. Pār tēvu viņa jau pilnīgi valdīja. Vienīgi es vēl stāvēju viņai ceļā.

—   Nabaga Oliver, — Verēna saka un atkal skatās manī.

—    Nabaga Verēna, — es saku. — Nabaga Evelīna. Nabaga mammīte. Nabaga cilvēki.

— Tas ir šausmīgi.

1 Tas ir viss mans stāsts. (AngL ). 1 Jās esat atlaists. (AngL) 1 Vācu valodā Stahlmann — tērauda vīrs.

— Kas?

— Cik mēs tiešām esam līdzīgi.

— Kāpēc tas būlu šausmīgi? Es tagad pateikšu kaut ko smieklīgu un absurdu. Vai teikt?

— Jā.

— Tu esi viss, kas man šai pasaule ir, viss, kam es ticu, un viss, ko mīlu, un viss, kā dēļ es gribētu kļūt kārtīgs cilvēks, ja vien varētu. Es zinu, ka mēs abi varētu būt ārkārtīgi laimīgi. Mēs…

— Izbeidz!

— Tavs bērns būtu ari mans bērns…

— Izbeidz!

—  Un nekad, nekad, nekad mēs viens otru nekrāptu. Mēs visu darītu kopīgi — ēstu, ceļotu, klausītos koncertus, iemigtu, pamostos. Rīt tevi laidīs ārā. Vai tu sestdien atnāksi uz mūsu torni, pulksten trijos?

— Ja varēšu.

—  Ja nevarēsi, tad naktī uz sestdienu dod man kādu zīmi. Vienpadsmitos. Trīsreiz īsi paspīdini! Tas nozīmē, ka nevari tikt. Bet trīsreiz gari nozīmēs, ka vari.

— Ak, Dievs!

— Ko atkal nozīmē «ak, Dievs»?

—Es esmu divpadsmit gadus vecāka! — Viņa ilgi raugās manī. — Oliver… Oliver… vai zini, kas ir savādi?

. - Kas?

— Ka cs par spīti visam jūtos tik laimīga.

— Es taču ari, es taču ari!

—  Jā, bet ar mani tā notiek pirmo reizi mūžā. — Viņa atvelk naktsskapīša atvilktni. — Paskaties, — viņa saka, — cik tālu jau esmu nonākusi! Cik stiprā mērā jukusi!

Es ieskatos atvilktnē. Tur ir kabatas lukturītis un maza burtnīciņa. Es lasu, kas rakstīts uz vāka: «Morzes alfabēts».

— Mēs abi esam prātu zaudējuši, Oliver!

— Protams.

— Un par to, ko mēs darām, mums nāksies dārgi samaksāt.

— Protams.

— Laimīgu mīlestību nemaz nav.

—   Protams, protams, protams, — es atkārtoju un paliecos uz priekšu, lai noskūpstītu viņas lūpas, viņas brīnišķīgās lūpas, bet pie durvīm klauvē un tūlīt ienāk māsa Angelika — māksloti smaidīdama un ziņkāra.

—      Jums tagad jāiet, kungs! Jūsu māsas kundze vēl ir visai nespēcīga.

—  Jā, — es atbildu, — tas tiesa, ka man jāiet. (Ari Herteriha dēļ, jo ir jau pusdivpadsmit.) Es pieceļos, noskūpstu Verēnu uz vaiga, kā jau brālis, un saku: — Nu, tad visu labu, maziņā!

— Visu labu, maziņais!

— Kāpēc jūs smaidāt, māsa Angelika? — es jautāju.

— Ak, — viņa atbild, smaidīdama kā madonna, par ko es labprāt izdauzītu viņai zobus, — kad redzu, cik ļoti brāļi un māsas cits citam ir pieķērušies, es vienmēr jūtos dziļi aizkustināta.

Es eju uz durvīm. Tur vēlreiz pagriežos atpakaļ.

— Visu labu! — VerCna saka. — Un paldies par puķēm!

To teikdama, viņa gandrīz nemanāmi pakustina roku. Nolādētā māsa to neievēro. Taču es zinu, ko šī kustība nozīme. Ar šādu kustību VerCna uzlika savu plaukstu man uz mutes toreiz, kad meklējām viņas aproci un kad es viņu naktī manā mašīnā gribēju noskūpstīt.

Tad es arī pielieku roku sev pie mutes, pavisam īsi. Māsas Angelikas uzmanībai tas paslīd garām. Viņa skatās uz savu pacienti kā pitons uz trusīti. Verēna aizstumj ciet naktsskapīša atvilktni.

Vai nav smieklīgi, ka kabatas lukturītis un Morzes alfabēts vīrieti aiz laimes var padarīt vai traku?

— Čau, māsiņ! — es uzsaucu. Un izeju no istabas kā cilvēks, kas izdzēris piecas dubultporcijas viskija.

11

Pieaugušie!

Mēs vēršamies pie Jums!

Vai mīla ir noziegums?

Jūs izbrīnīti kratīsit galvu.

Tomēr Jūs nosodāt piecpadsmit gadus vecas meitenes mīlu pret astoņpadsmitgadīgu zēnu!

Milzīgs satraukums!

Ārkārtīgs sašutums! Piecpadsmit gadu vecumā taču vēl nevar mīlēt!

Jums taču vēl ir tik daudz laika mīlestībai, jums — dumjajām skuķēm, jūs taču vēl nemaz nezināt, kas mīla īsti ir. Jums vajadzētu uzskaitīt pa dibenu! Un kas būs, ja dabūsit bērnu ?

Tā sakāt Jūs!

Jūs taču mūs tik labi saprotat. Mums taču jābūt bezgala pateicīgiem, ka mums ir tik mīli vecāki un tik mīli skolotāji!

Ne velna mums nav!

Nekā mums nav!

Neviena!

Un nu divi no mums ir viens otru atraduši.

Un Jūs? Ko darāt Jūs?

Jūs steigšus mūs vienu no otra atraujat…

Pulkstenis ir 12.45, es atkal kārtīgi guļu savā gultā «Avotainē».

Noass no ēdnīcas divos alumīnija traukos man ir atnesis pusdienas.

Un vēl šo savādo pamfletu.

Laika sadalījumā esmu iekļāvies spīdoši.

Kad pārrados, Herteriha kungs manī skumīgi paskatījās un teica: — Jūsu dēļ es vēl nonākšu elles katlā.

— Tas nenotiks, — es atbildēju. — Pēc pusdienām atkal likšos gultā un vakarā rātni ļaušu tēvocim ārstam mani izmeklēt. Temperatūras tad jau vairs nebūs. Kunga darbības traucējumi. Tādi reizēm atgadās. Starp citu, cs dzirdēju, ka Ali vakar vakarā atkal izturējies pret jums rupji.

— Jā, viņš ir briesmīgs bērns… Viņš prasīja, lai es nomazgāju viņam kājas.

— Atļaujiet tikai, Herteriha kungs, un es viņu kārtīgi samizošu.

— Tiešām?

— But how! — es iesaucos.

Tad nabaga skolotājs atplauka.

Nu, ja citādi nevar, tad mazais nēgerēns šodien dabūs pa smeceri. Ja viss veiksies, kā es vēlos, tad Hertcriha draudzība man drīz kļūs neatsverama un absolūti nepieciešama. Droši vien man vēl bieži priekšpusdienā būs temperatūra.

Un tagad Noass stāv pie manas gultas un ir iedevis man šīs trīs cieši aprakstītās lappuses, kurās lasāms tas, ko es tikko kā uzrakstīju, un vēl vairāk.

— Kam šis bļurstiķis domāts? — cs jautāju.

—   Tas ir nevis bļurstiķis, bet satriecošs dokuments, kas pauž cilvēku izmisumu, — viņš smīnēdams saka. — Šodien priekšpusdienā te pamatīgi gāja vaļā. Tu aiz brīnumiem iepletīsi muti. Starp citu, kā tev veicās?

— Paldies!

— Spriežot pēc runas toņa, tev ir gājis visai čābiski.

— Aizveries!

— Nu, nu, nu! Tā taču nebūs mīlestība?

— Ir gan.

— Tad atvaino, lūdzu! — Atkal smīkņādams, viņš saka. — Par to gan luksusfidai būs prieks!

— Kas priekšpusdienā notika?

—  Direktors uzklupa Gastonam un Karlai. Un izmeta viņus ārā. Viņi ir jau prom. Ar vilcienu desmitos piecdesmit. Viņš — uz Parīzi, viņa — uz Vīni. Tas gāja varen ātri! Direktors gan ir jocīgs. Mēnešiem ilgi viņš var būt kluss un lēns, bet tad pēkšņi — pērkons un zibeņi!

— Kas tad noticis?

— Hildenbrandas jaunkundze vakar šos abus pieķērusi mežā. Tieši Hildenbranda. Kura lāgā neredz pat to, kas atrodas degungalā. Un viņa par to tūlīt ziņojusi direktoram. Bet tas šādās lietās jokus nesaprot. Vakarā bija vēl skolotāju apspriede. Direktors piezvanīja Gastona un Karlas vecākiem un paskaidroja, ka ir spiests viņu mīļos bērniņus uz karstām pēdām izmest ārā un kāpēc tas jādara. Mīļajiem bērniņiem viņš to darījis zināmu jau priekšpusdienā. Direktors un učuki šos abus bija vērojuši jau visu pēdējo gadu. Pirmais brīdinājums, otrs brīdinājums. Pēc notikuma mežā viņu pacietības mērs bija pilns.

— Kā tad tas viss priekšpusdienā norisinājās?

— Tas notika latiņu valodas stundā. Starp citu, direktors, pats to neapzinādamies, izjauca Seska iecerēto gājienu.

— Kātā?

— Sesks bija izdomājis kaut ko sevišķu, psiholoģisku ietekmēšanu. Un, ciktāl es mūsu klases čaļus pazīstu, viņam tas pat būtu izdevies. Tagad, protams, viss ir sagājis dēli.

— Stāsti!

— Vai tu vēl atceries to blēnošanos ar šņaucamo tabaku?

> »

— Ko uzsāka Gastons?

— Jā. Šorīt latīņu valodas stundā - tā bija pirmā — Sesks, tikko ienācis, tūlīt speras klāt Gastonam un saka: «Nu, kā tad būs?» — «Kā, lūdzu?» Gastons jautā. «Ar šņaucamo tabaku,» Sesks atbild. «Vai es arī dabūšu savu tiesu vai ne?»

— Velna milti!

— Jā, mums arī šķita, ka viņš to prīmā izdomājis. Gastons pieceļas, iedod tabakdozi un gluži apjucis stostās: «Voilā, Monsieur!» Sesks iešņauc. Pēc tam iešņauc visi klases zēni. Daži pat aplaudē. Bet ar to viņa iecere vēl nebeidzās. Pašu labāko direktors sabojāja.

— Kas tad bija pats labākais?

—  Kad visi čaļi bija iešņaukuši, Sesks teica: «Tā, mani kungi. Un tagad ķeramies pie Tacita, lai cik nepatīkami tas būtu. Starp citu, es ierosinu, lai turpmāk mēs visi kopīgi savu devu iešņauktu tikai…» — Noass ievelk elpu, — «… kad stunda būs beigusies,» viņš gribēja teikt. Taču pēkšņi ienāca direktors, pārtrauca šo izcilo teikumu un pavēstīja, ka Gastons tiek izmests ārā, lai tūlīt iet un saiņo savas mantas, tā ka varētu paspēt uz vilcienu 10.50. Priekšnesuma režija nebija visai izdevusies.

— Vai Gastons ļoti uztraucās?

—  Nemaz. Taču pirms aizvākšanās viņi abi ar Kārlu včl sacerčja šo pamfletu, — Noass saka un norāda uz trim aprakstītajām lappusēm. — Katrs rakstīja savu rindu — vienu viņš, vienu viņa. Un tad piesprauda to pie melnā dčļa. Pusdienas pārtraukumā to izlasīja visi — gan lielie, gan mazie! Kad nāca kāds skolotājs, es to norāvu. Kaut kas tāds taču tevi interesč, vai ne?

— Jā.

— Tā jau cs domāju. Lasi tālāk!

Tā nu cs turpinu lasīt šo dīvaino dokumentu, kurā zčna rokrakstā rakstītas rindas mijas ar meitenes rokrakstā rakstītām. Jūs, prātīgie, taisnie pieaugušie! Jūs sakāt: «Nedariet tā!»

Bet mēs Jums sakām: «Mēs darām, ko gribam, Jūs varat kaut uz galvas stāvēt!

Mēs atkal tiksimies un dzīvosim kopā, par to Jūs varat būt droši «Town withoutpity!»'

Jūs uzņemat šādas filmas, lai mēs izdotu 1,50 marku par biļeti un

skatītus šos draņķus.

Jūs sacerat šādas dziesmas, lai mūs aizkustinātu un lai mēs pirktu Jūsu plates.

Tcenager age! Twen agef3

Kas vēl! Viss domāts tikai Jūsu draņķīgās rūpniecības reklāmai! - — Nu, — cs saku, — šie steigdamies gan včl ir paguvuši krietni atvieglot savu sirdi. Tev to vajadzēja atstāt pie dčļa.

—    Kad iešu čst, es šīs lapeles tur atkal piekāršu. Gribēju tikai parādīt tev. Ja izlasīs kāds no skolotājiem, tad taču aizvāks.

Es lasu līdz beigām:

Visi vecāki saka: «Kaut mums būtu tik vien rūpju cik jums!»

Jauki, jums ir citas rūpes.

Jums rūpes dara nauda.

Bet mūsu rūpes ir mīla, uzticība.

Vai domājat, ka mīlestību var izslēgt kā radio ?

—   Šis teikums man patīk vislabāk, — Noass saka, arī lasīdams to pašu. — Turklāt viņiem taču vajadzēja tikt uz vilcienu 10.50.

Vai Jums nemaz nav sirds? Vai mīla Jums ir svešvārds? No kā tad mēs esam cēlušies?

No Jums!

Tāpēc, ka mīlējāt! Vai varbūt ne?

Kas tad ar Jums noticis?

Kāpēc aizliedzat mums, ko paši esat darījuši?

Kāpēc sodāt mūs par to, kaut gan paši visu laiku sakāt, ka mēs esot agrāk nobrieduši, agrāk pieauguši?

Mēs labi zinām.

—  Direktors baidās, ka Karlai var būt bērns un tad viņa internātskola nonāks neslavā.

— Nu, nu, — es nosaku.

— Jā, — Noass piebilst, — tur nu šiem abiem temperaments plūdis pāri malām. Tāda grūtniecība, protams, nav sevišķi patīkama.

Kāpēc Jūs mūs nesaprotat?

Kāpēc nepalīdzat mums?

Jūs nodevāt mūs šajā skolā gluži kā čemodānus bagāžas glabātavā, un, ja mēs savā vientulībā viens otram tuvojamies, tad tas ir noziegums, jā?

Ko Jūsu skaistie vārdi līdz?

Tā Jūs nekad neuzzināsit, ka esat mums vajadzīgi!

Vai mūsu pasaule ar Jūsējo vispār vēl ir saistīta?

Vai mēs jau nedzīvojam pavisam citā pasaulē?

Mēs tam ticam!

Vairākums mūsējo katrā ziņā jau ir uzcēluši paši savu pasauli, tāpat kā mēs abi

Kāpēc Jūs nepiedalāties šajā celšanā?

Tāpēc ka esat idioti!

— Tas nu ir par traku! — es saku.

— Protams, — Noass pievienojas.

Es lasu tālāk.

Jums nav pat tik daudz prāta, lai mūs saprastu!

Jūs domājat — ja esat bijuši citādi, tad mums arī jābūt tādiem pašiem!

Jā, jā, jā, mēs esam citādi!

Reiz mēs būsim pieauguši, bet — citādi, citādi, citādi, Dieva vārds, citādi nekā Jūs!

Mēs centīsimies savus bērnus saprast un aizstāvēt. Un mūsu bērni būs laimīgāki nekā mēs.

Mēs nesakām: «Dzīvojiet laimīgi!», jo to Jūs tik un tā neprotat un nekad neesat pratušu

Karla Honigšteina un Gastons Latušs

—  Tā, — Noass saka, — un tagad atkal atdod šis lapiņas man, lai skolotājiem arī būtu, par ko papriecāties!

Viņš iebāž pamfletu kabatā.

—  Starp citu, — vai tu vēl tēlosi slimo jeb vai pēcpusdienā celsies augšā?

— Kāpēc lai celtos?

— Čiēita rīko makumbu. Pulksten trijos. — Noass smejas. — Čičita taču ir atbraukusi no Rio, skaidrs? Nu, un tur, Brazīlijā, viņiem ir tāda māņticīga paraža. Čičita draudzējās ar Kārlu. Tāpēc viņa tagad rīko makumbu, lai labie gari sargātu Gastonu un viņa draudzeni Kārlu un lai jaunie gari nevarētu šiem abiem neko padarīt. Lai viņu mīla pastāvētu, kaut gan viņi ir šķirti.

— Tās taču ir muļķības.

— Svešas paražas un ticējumi. Es iešu pie viņas. Un kāds simts citu skolēnu noteikti arī nāks.

— Es uz stundu piccclšos un ari iešu.

—   Bet tev jāpaņem līdzi pāris cigarešu vai mazliet tabakas, arī sērkociņi vai degvīns.

— Kāpēc?

—  To es nezinu. Čičita teica, ka visu paskaidrošot, kad būsim sapulcējušies gravā. Es aiznesīšu mazo pudelīti degvīna.

—  Es paņemšu līdzi cigaretes, — es saku. — Vai tas ir vienalga, kādas cigaretes?

— Jā. Čičita teica, ka gari smēķējot un dzerot visu.

— Par to man prieks.

— Nejokojies! Gastons un Karla taču ir izmesti.

Es nemaz nejokojos. Man tiešām gribētos, lai gari šos abus pasargā. Tikai tāpēc es tā teicu par cigaretēm. Gariem jābūt apmierinātiem.

—Mīla ir mīla, ir mīla! — Noass iesaucas. — Seeyou later, alligator!'

12

Pulkstenis ir trīs pēcpusdienā, saule spīd, pūš dienvidu vējš, pie zilajām debesim mākoņu plūksnas. Simt divdesmit bērnu klusu un mēmi stāv mazajā gravā pie nelielas alas un skatās, ko dara glītā, brūnganā Čičita. Viņa ieliek alā vaļējas degvīna pudeles un tām blakus cigarešu paciņas un sērkociņus. Lai gariem būtu, ar ko cigaretes aizdedzināt. Un degvīna pudelēm jābūt vaļējām tāpēc, ka gariem nav korķviļķu. Čičita ir stāstījusi, ka mežā tieši virs Riodcžaneiro, pie Korkovado, esot neskaitāmas alas. Un tur visur varot atrast sveču galus, cigarešu paciņas, degvīna pudeles. Arī baltās sievietes rīkojot

1 Redzēsimies vēlāk, aligatori (Augi.)

makumbas, lai pasargātu savus mīļos un lai piepildītos viņu velēšanās. Čičita teica: — Protams, Rio dzīvo arī īsti cūkas, veci klaidoņi, saprotiet, kuri taisa biznesu tādejādi, ka izokšķerē visas alas, nozog cigaretes un iztempj šņabi. Ļaudis pie mums tomčr, redzēdami, ka cigarešu vairs nav un ka degvīna pudeles ir tukšas, tic, ka šīs upurētās mantas paņēmuši gari.

—  Tātad tu atzīsti, ka makumba ir krāpšana? — es jautāju. Un Čičita atbildēja: — Vai, tavuprāt, tā ir krāpšana, ja katoļu garīdznieks, dzerdams vīnu, apgalvo, ka tās ir Kristus asinis, un, dodams tev dievmaizīti, saka — tā esot Kristus miesa?

Nu Čičita aizdedz sveces un no katras nopilina dažus vaska pilienus uz alas grīdas, lai varčtu sveces nostiprināt. Viņai jāaizdedz vismaz piecdesmit sveču, un tas aizņem labu laiku. Mazajā gravā ir pavisam klusu, neviens nerunā, tikai virs mūsu galvām koku vainagos šalc vējš. Lieli bērni. Mazi bērni. Zēni. Meitenes. Baltie. Melnie. Dzel- tenādainie. Brūnādainie. Bērni no visas pasaules. Atnākuši šeit uz makumbu, lai pieminētu Gastonu un Kārlu — no skolas izmestos mīlētājus, lai godinātu garus un ar dāvanām noskaņotu viņus Gastonam un Karlai labvēlīgi, tā ka viņi abi kļūtu laimīgi. Tur viņi visi stāv.

Man blakus stāv Džcraldīne. Cieši līdzās. Man pretī — Hansītis, mans «brālis». Viņš no mums ne acu nenovērš. Kāds draņķis! Pirms brīža man kāds pastāstīja, ka Hansītim esot jau trīspadsmit, nevis vienpadsmit gadu. Tad es pavaicāju to viņam pašam. Un viņš atbildēja: «Jā, tas ir taisnība, bet es taču esmu kroplis, punduris, vai ne? Visi jau tāpat mani izsmej. Kā 110 šūpuļa izkritis. Ja šie zinātu, ka esmu tik mazs un vājš trīspadsmit gadu vecumā… Paklau, vecais, es taču to saku tikai, lai aizstāvētos!»

Tātad manam dārgajam drauģelim ir trīspadsmit gadu. Tāpēc viņš tik saprātīgi runā. Es jau brīnījos, ka vienpadsmit gadu vecumā var tik gudri spriedelēt…

Džeraldīne čukst: — Kad es tevi redzēšu?

Es apzinos, ka ar Džeraldīni viss jāizbeidz, tikai nesaprotu, kā. Laiks! Man vajadzīgs laiks. Jāpadomā. Varbūt jāaprunājas pat ar manu «brāli». Tāpēc es čukstus atbildu: — Šodien vairs nc. Man ir temperatūra. Jāliekas atkal gultā. Piecēlos tikai, lai atnāktu uz makumbu. Vakarā pie manis nāks ārsts.

— Vai kaut kas slikts?

— Nē jau. Rīt viss būs pāri.

— Oliver…

— Jā?

—  Nekas. Tikai — Oliver. Man tā palīk tavs vārds. Olivers. Kad šodien tevis klasē nebija, es baiļojos… tik šausmīgi baiļojos, ka tev kaut kas lēcies…

— Nu, nu!

—  Nē, tiešām! Nomierinājos tikai, kad Volfgangs pateica, ka tu guļot ar temperatūru.

Paldies, Volfgangi

— Es tevi mīlu. Es tevi mīlu. Es tevi mīlu.

Tagad Čičita ir aizdegusi visas sveces.

Man rodas ideja: — Mums jāuzmanās. Citādi izlidosim tāpat kā Karla un Gastons. Direktoram visur ir ziņu pienesēji. Arī skolēnu vidū.

—  Tev taisnība. — Viņa dažus soļus atkāpjas no manis. — Ak, Dievs! — viņa iesaucas, — iedomājies tikai, ja mūs izšķirtu! Es… es padarītu sev galu!

— Muļķības!

— Nav muļķības! Es tiešām…

Par laimi, šajā brīdī mazā Čičita pieceļas un sāk angliski runāt: — Cst! — es nošņācos.

— Es tagad runāšu ar gariem, — Čičita paskaidro. — Tā, kā to dara pie mums mūžamežos. Lūgšu labos garus, lai sargā Gastonu un Kārlu un viņu mīlestību un lai atvaira ļaunos garus. Jūs visi arī lūdziet par abiem padzītajiem — katrs savā valodā, katrs savu dievu. To darot, jums jāskatās uz degošajām svecēm.

Viņa pati sāk izturēties kā nēģeru apmetnes lielais burvis: lūgdama kustina rokas, viņas ķermenis vijas un lokās, tā vina runā ar gariem — mazā Čičita, kuras tēvs Čīlē ceļ aizsprostu; mazā Čičita, kura savu tēvu neredzēs trīs gadus; mazā Čičita, kura uz Hildenbrandas jaunkundzes jautājumu, kas zemes virsū ir vislielākais ļaunums, atbildējusi: «Bērni. Tā vienmēr saka mans tēvs.»

Viņa lokās un grozās, ceļ rokas augstu gaisā un runā ar gariem portugāļu valodā šeit,Taunusā, pašā Vācijas vidū, trīspadsmit tūkstošu kilometru tālumā no savas dzimtenes.

Es skatos uz bērniem — gan lielajiem, gan mazajiem. Citi lūdzskaļi, citi klusēdami. Visi raugās uz alā degošajām svecēm. Arī Noass lūdz. (Dīvaini gan — viņš, kurš šķiet tik inteliģents.) Džcraldīne lūdz klusēdama, rokas salikusi. Rašids, mazais princis, skaita lūgšanu persiešu valodā. Citi to dara angliski.«Komunists» Džuzepe lūdz Dievu itāliešu valodā un nemitīgi mcl krustus (Paskat tikai!) Es dzirdu daudzas valodas. Par Kārlu, Gastonu un viņu mīlu tiek lūgti daudzi dažādi dievi. Ali, mazā nēģera, kam piemīt sevis pārvērtēšanas komplekss, šeit, starp citu, nav. Viņš protestēja pret makumbas rīkošanu. «Tie ir pagāniski, velnišķīgi māņi,» viņš esot teicis, kā man stāstīja Hansītis. «Jūs visi esat grēcinieki un nonāksit ellē, ja tur piedalīsities. Ir tikai viens Dievs — manējais!»

Ak, mazais Ali…

Pēc brīža es ari sāku skaitīt lūgšanu — protams, klusībā.

Mīļais Dievs, liec, lai starp Verēnu un mani rodas mīlestība! īsta mīla Dari tā, lai mēs varam būt kopā! Un lai paliekam kopā. Lai neviens un nekas mūs nešķirtu. Esmu diezgan pieaudzis. Varu strādāt. Varu nopelnīt iztiku mums visiem trim — Verēnai, Evelīnai un man.

-     Vai tu lūdz Dievu? — Džeraldīne čukst.

-     Jā.

-      Par ko tu lūdz?

-     Lai šie abi kļūst laimīgi.

-       Es lūdzu, lai mēs būtu laimīgi. Vai tas ir ļoti slikti? - Viņa paskatās manī ar lūdzošu skatienu.

-     Nē jau, — es saku, — nemaz ne.

Ko lai iesāku ar Džeraldīni?

Čičita paceļ abas rokas un saka: - Makumba ir beigusies. Ejiet visi projām! Pa vienam. Nav brīv sarunāties vai griezties atpakaļ! Katram jādomā tikai par Gastonu un Kārlu. Citādi makumbai nebūs ietekmes.

Simt divdesmit bērnu klusēdami izklīst un domā par Kārlu un Gastonu. Un mazajā alā deg sveces, tur paliek arī gariem domātās cigaretes un sērkociņi un jau atvērtās degvīna pudeles. Tāpēc ka gariem taču nav korķviļķu.

13

— Man ir ļoti 1 .dīgs prāts, cienījamie! Mani gan nekad nepamet ticība, ka no jun , r izveidot saprātīgus, kārtīgus cilvēkus, taču šodien šī ticība atkal tika pamatīgi iedragāta. Man ir zināms par jūsu rīkoto makumbu. Es stāvēju krūmos un visu noskatījos. Esmu jūsos vīlies, es un arī visi skolotāji un audzinātāji, kuri pūlas jūsu dēļ…

Direktora zemā, mierīgā balss skan no skaļruņa, kas ierīkots mūsu mājas hallē. Manas istabas durvis ir vaļā, tā ka varu dzirdēt, ko direktors saka lielajā ēdnīcā sēdošajiem skolēniem. Arī visi pārējie bērni, kuri šovakar izklīduši pa savām mājām, var to dzirdēt, jo šādi skaļruņi ir visās mājās. Direktors, kad vēlas, var ar skaļruņa palīdzību uzrunāt visās mājās dzīvojošos.

Es guļu gultā. Ārsts bija atnācis, konstatēja, ka esmu vesels, tomēr ieteica līdz rītam palikt gultā. Pusaklā Hildenbrandas jaunkundze atnesa man vakariņas (atkal divos alumīnija traukos), tagad viņa sēž pie manas gultas un klausās Her Master's Voice, kas nāk no skaļruņa.

—    … es izlasīju, ko bija uzrakstījuši Karla un Gastons un piesprauduši pie melnā dēļa. Jūs visi to esat lasījuši. Jūs, protams, bijāt stāvā sajūsmā. Šie abi mums, pieaugušajiem, gan ir pamatīgi sadevuši, vai ne?

Hildenbrandas jaunkundze krēslā nemierīgi grozās.

—  Es ari gribētu jums kaut ko pavaicāt: vai jūs tiešām domājat, ka Hildenbrandas jaunkundze un citi skolotāji, kā arī visi audzinātāji, ir jūsu ienaidnieki? Jūs tiešām tā domājat?

Hildenbrandas jaunkundze kļūst arvien nervozāka.

— Vai jums tiešām šķiet, ka mēs nespētu iedomāties neko jaukāku kā audzināt trīssimt bērnus, no kuriem daudzi ir grūti audzināmi, pat neciešami? Vai jums tiešām tā šķiet?

—  Jūs nezināt, cik man tas viss ir briesmīgi, Oliver, — Hildenbrandas jaunkundze saka.

— Kāpēc jums?

Taču direktors turpina savu runu, un viņa tikai atmet ar roku.

— Mani audzinātāji un skolotāji jūsu dēļ kļūst slimi un iet bojā, jā, tieši jūsu dēļ! Viņi nekad nedzird nevienu pateicības vārdu. Daudzus no viņiem jūs ienīstat un mokāt. Kāpēc?

Tāpēc, ka viņi grib jūs izveidot par cilvēkiem, par kārtīgiem cilvēkiem? Reizēm jūs visi man kļūstat pretīgi un es sev jautāju: kāpēc mēs vispār ar jums noņemamies? Jums Karla un Gastons šķiet lieliski. Bet Hildenbrandas jaunkundzi, šo veco nosūdzētāju, mēs tuvākajā laikā pārmācīsim!

Pusaklā skolotāja nopūšas un izmisusi saka: - Jā, to viņi tiešām darīs…

Man pēkšņi ir zudusi ēstgriba, un es nolieku alumīnija trauku.

Direktora balss vēl arvien skan no halles: — Teikums par tīņiem un tīņu vecumu, kuru viņi abi uzrakstījuši, ir vienīgais normālais! Jā, tiešām, tur mēs, pieaugušie, esam pieļāvuši kļūdu. Tikai ne tādu, kādu to iedomājaties jūs vai kā ir rakstījuši tie abi. Nc jau rūpniecības intereses bija pirmās, pirmie bijām mēs, audzinātāji. Mēs, audzinātāji, domājām, ka jums jādod lielāka brīvība. Un mēs to jums devām. Vēl nav bijis tādas jaunās paaudzes, kurai būtu lielāka brīvība nekā jums!

Skaļrunī atskan balsu murdoņa.

—   Burkškiet, cik vien gribat! Tas, ko es saku, ir taisnība. Ka rūpniecība pēc tam to izmantoja savā labā, — tas jau ir cits jautājums. Jā gan, mēs darījām to pašu, ko Karla un Gastons, un tāpēc jūs tagad esat šai pasaulē! Taču mēs to darījām vēlāk. Kad hijām pieauguši, nevis piecpadsmit gadu vecumā. Jūs mani saucat par «taisnīgo»! Jūtos pagodināts, taču tas uzliek arī lielu atbildību. Pagājušajā naktī es negulēju. Domāju, vai attiecībā pret Kailu un Gastonu esmu pareizi rīkojies. Un cs jums saku, ka tā bija pareizi!

Atkal skaļrunī atskan balsu murdoņa. » »

Hildenbrandas jaunkundze sēž, rokas salikusi, un, kā liekas, tūlīt sāks raudāt.

— Jūsu vecāki atved jūs pie manis. Es un mani darbinieki esam par jums atbildīgi. Mums bija jāatbild arī par Gastonu un Kārlu. Neizliecieties taču par tādiem muļķiem! Jūs zināt, cik viegli var gadīties kaut kas tāds, ko neviens vairs nevarēs vērst par labu. Tie ir meli, ja saka — cs domājot tikai par sava internāta labo slavu. Es domāju par jums!

Hildenbrandas jaunkundze nopūšas.

— Jūs taču nopietni neiedomāsities, ka jūsu dēļ kāds ārsts riskēs ar savu eksistenci? Un vai jūs sešpadsmit gadu vecumā gribat staigāt ar lielu vēderu? Jā? Un kurš jūsu bērnus audzinās? Jūs? Jūs taču paši vēl esat bērni! Kāda tad izskatīsies nākamā paaudze? Mūsējā jau ir pietiekami slikta.

— Ēdiet taču včl, Oliver! — Hildenbrandas jaunkundze mudina.

— Es nevaru.

Direktora balss: — Jūs, cerams, zināt, ka man pret jums ir labas jūtas, par spīti visam. Taču šovakar es nespēju ar jums kopā ēst vakariņas. Man ir nelabi. Man ir līdz nāvei nelabi, lešu uz mājām. Kādu laiku jūs mani ēdnīcā neredzēsit. Tāpēc ka es kādu laiku nespēšu uz jums skatīties. — Klusuma brīdis. — Protams, ja kādu māc lielas raizes, viņš var nākt pie manis uz dzīvokli. Taču es pats kādu laiku pie jums nenākšu. Arlabvakar!

Klikt — skaļrunis izslēdzas.

— Ak, Dievs, ak, Dievs, ak, Dievs! - Hildenbrandas jaunkundze iesaucas, un tagad tiešām no viņas pusaklajām acīm rit asaras.

— Par ko jūs raudat?

— Tagad es visas skolas acīs esmu nodevēja.

— Nē taču!

—Tomēr, esmu nodevēja! Taču man bija jāziņo par to, ko redzēju!

— Protams, Hildenbrandas jaunkundze, protams.

— Klusēt taču bija neiespējami!

— Pilnīgi neiespējami.

—  Reizēm es domāju — jūs visi esat tik neprātīgi, tik izslāpuši pēc dzīves un tik agri nobrieduši tāpēc, ka mīļais Dievs vai daba, vai arī providence, vai sazin kas vēl to tā ir iekārtojis. Es domāju, ka tuvojas atomkarš. Bērniem to saka asiņu balss. Viņi jūt, ka pēc desmit gadiem būs jau miruši. Tāpēc viņi grib dzīvot, dzīvot, dzīvot! — Tad viņa bez jebkādas pārejas vēl piebilst. - Oliver, jūs tik jauki izturaties pret Hansīti…

— Kā jūs to zināt?

— Viņš pats man teica.

Šis melīgais bestija!

—  … un es jums par to pateicos, jo es taču jūs lūdzu par viņu parūpēties. Jūs esat krietns un taisnīgs zēns, — (kādi vārdi!) — sakiet, — vai man vajadzēja rīkoties citādi? Vai man vajadzēja noklusēt to, ko redzēju pati savām acīm?

— Nē, Hildenbrandas jaunkundze, to jūs nedrīkstējāt darīt. Jums vajadzēja izpildīt savu pienākumu.

— Bet tagad viņi mani saukā par nodevēju… Var paiet pusgads vai pat vesels gads, iekams kāds no bērniem atkal man uzticēsies, iekams es kādam bērnam atkal varēšu palīdzēt…

— Nē!

— Tomēr.

— Hildenbrandas jaunkundze, — es saku, — es jums palīdzēšu.

— Jūs man…

— Jā. Es visiem — gan lielajiem, gan mazajiem — paskaidrošu, ka jūs nevarējāt citādi rīkoties. Un bērni mani uzklausīs!

— Jūs… jūs tiešām to darīsit?

— Jā, Hildenbrandas jaunkundze.

Nedrīkstu nemaz domāt par to, kas viss man jau ir uz kakla! Hildenbrandas jaunkundze. Džcraldīne. Hansītis. Rašids. Mana mīļā ģimene.

Ak, lai! Šās vecās dāmas man ir žēl. Šajā dzīvē taču kādafn reiz var arī būt kāda cita žēl, vai nc? Kas gan šī ir par pasauli?

Es dzirdu Verēnas balsi: «Ja man nebūtu manas mazās meitiņas…»

Jauka gan ir šī pasaule!

Hildenbrandas jaunkundze pieceļas un sniedz man roku, es to automātiski paspiežu, un viņa saka: — Paldies!

— Par ko?

—  Ka jūs bērniem visu paskaidrosit. Bērni… - Viņa norij kaklā sakāpušo kamolu. — Bērni… viņi taču ir mana dzīve…

— Jā, Hildenbrandas jaunkundze.

— Jūs… jūs pateiksit, ka es nevarēju citādi rīkoties?

— Jā, Hildenbrandas jaunkundze.

— Paldies! Pateicos jums, Oliver.

— Ak, beidziet taču!

—Dodiet traukus, cs tos aiznesīšu atpakaļ uz ēdnīcu. Ja jums vairs negribas ēst…

— Nē, paldies, vairs negribas.

— Un izgulieties labi, Oliver, izgulieties labi!

— Jums arī labu miegu, Hildenbrandas jaunkundze!

Tad viņa iet projām, turēdama alumīnija traukus rokā, un, protams, tūlīt ieskrien stendere. Viņa laikam ir stipri sasitusies, viņas piere kļūst tumši sarkana, bet viņa, saņēmusi visus spēkus, savaldās. Pagriezusies pret mani, viņa pat pasmaida.

—   Atkal šī elektriskā gaisma, — viņa saka. — Tajā es esmu bezpalīdzīga. Dienā redzu kā ērglis.

— Jā, — es atbildu. — Protams. Cerams, ka nesasitāties.

14

Reiz jau es laikam teicu, ka esmu gļēvulīgs. Apzinos, ka man ar Džeraldīni jārunā. Tomēr es to nedaru, pietrūkst dūšas. Piektdien no rīta vajadzēja atkal iet uz mācībām. Veselas sešas stundas es sēdēju Džcraldīnei pretī. Nejutos patīkami. Pusdienu laikā viņa jautāja, kad mēs tiksimies.

—   Lūdzu, lai paiet vēl viena diena, varbūt divas. Jūtos gaužām vārgs.

— Protams. Skaidrs! Izveseļojies pavisam!

Džeraldīne… Hansītis…

Verēna… Hansītis…

Hansītis…

Lūk, kur draud briesmas! Ar ko Hansītis piedraudēja, kad viņam neļāva ēdnīcā sēdēt man blakus? Iekams viņš vēl bija noslēdzis ar mani šo pretīgo «asinsbrālību»? «Es izdibināšu, kur šie cilvēki dzīvo, un tad pastāstīšu Lorda kungam!» Tā būtu katastrofa! Hansītim ēdnīe& jāsēž man blakus. Man jārunā ar direktoru.

Tātad es dodos uz direktora dzīvokli.

—  Doktora kungs, Hansītis taču ir mans brālis. Jūs pats par to priecājāties…

—   Jā, un tad?

—   Turklāt Hildenbrandas jaunkundze lūdza, lai cs par viņu parūpējoties. Aizmirstiet notikumu ar Rašidu! Rašids ir daudz neatkarīgāks, nav tik grūti audzināms. Hansītis grib ēšanas laikā sēdēt man blakus. Man šķiet, ka vajadzētu viņam to atļaut.

Direktors ironiski skatās manī un saka: - Tu esi varens pedagogs. Tomēr tu arī piedalījies makumbā.

— Kur?

—  Neizliecies par muļķi! Es tevi tur redzēju. Vai tev ari šķiet, ka es rīkojos nekrietni, izmezdams Gastonu un Kārlu laukā?

—  Nē, - es atbildu. Tad atkal saku: - Jā. — Un vēlreiz: — Nē, man tas neliekas nekrietni. Laikam jau jums tā vajadzēja darīt, doktora kungs.

— Es to darīju nelabprāt, Oliver, — direktors saka. — Vai vismaz tam tu tici?

— Jā, doktora kungs.

—  Man arī ir vājība uz lielām mīlestībām. Taču šeit ir skola, vai saproti? Te nav meitumāja.

— Skaidrs kā diena. Jūs nevarējāt citādi rīkoties.

— Vai tu to saki nopietni?

— Pavisam nopietni.

— Ko citi par to domā?

— Ko nu kurais.

—  Daudzi ir pārskaitušies uz mani un Hildenbrandas jaunkundzi, vai ne?

— Jā, doktora kungs.

Viņš smejas.

— Par ko jūs smejaties?

—  Tāpēc ka esmu sev izmeklējis tik jauku nodarbošanos, — viņš saka. — Nu, labi, es pārsēdināšu Rašidu pie Ali un Hansu pie tevis. Bet vai tu apzinies, ka ar to savukārt sāpināsi Rašidu?

—   Es nevaru visiem darīt tikai labu, doktora kungs. Jūs un Hildenbrandas jaunkundze teicāt, lai parūpējos par Hansīti. Man šķiet, ka viņam tas arī ir vairāk vajadzīgs. Rašids ir izturīgāks.

Direktors labu bridi domā. Tad viņš saka: — Tu esi briesmīgs zēns.

— Kā tā?

— To es tev nepaskaidrošu. Taču baidos, ka tevis dēļ man vēl būs daudz raižu. — Un, iekams es pagūstu atbildēt, — bet ko gan es būtu varējis atbildēt? — viņš vēl saka: — Nabaga Rašids.

— Viens vienmēr ir «nabaga», — es saku.

Pēc tam mazais kroplītis maltīšu laikā sēž man blakus, skatās manī mirdzošām acīm, piepūšas un staipās (cik nu viņš to spēj), bet Rašids sēž blakus augstprātīgajam, melnajam Ali, kurš ar viņu nerunā, un skumīgi, neko nesaprazdams, skatās manī, acis nenovērsis. Vēl viens neatlaidīgi skatās mani — Džeraldīne no sava meiteņu galda. Un viņas skatiens pauž to, ko es te nevaru uzrakstīt, jo to neviens neiespiestu. Es tik tikko varu norīt kādu kumosu. Saldajam ēdienam nepieskaras, jo baidos, ka tas man nāks atpakaļ.

— Vai es varu apēst tavu pudiņu? — Hansītis jautā.

— Lūdzu!

—  Nerādi tādu seju, vecais, — mazais kroplītis saka. — Viss taču ir vislabākajā kārtībā? Ja tu arī turpmāk darīsi, ko cs prasīšu, tad redzēsi, kādu baigo čali cs no tevis izveidošu pāris nedēļās. Viss internāts stāvēs vai uz galvas! Skuķi pēc tevis plēstin plēsīsies — ja vien pats gribēsi. Bet tu jau negribi. Tev ir tava saldā Apročmlcīte.

— Turi muti! — es vārgi uzsaucu, kamēr viņš liesā manu pudiņu. Jo mani skatās Džeraldīne. Un mani skatās Rašids.

15

Piektdienā pēc vakariņām, kad ejam ārā no ēdnīcas, Džcraldīne man iespiež saujā vēstullti. Es to iebāžu kabatā un pavisam aizmirstu, jo šajā vakarā spēlēju ar Noasu šahu (un zaudēju, jo viņš spēlē lieliski) un visu laiku gaidu, kad pulkstenis būs 23.00, un ceru tikai vienu — ka redzēšu paspīdinām trīs reizes gari, nevis trīs reizes īsi, jo trīs garie signāli nozīmē, ka Verēna sestdien pulksten trijos varēs atnākt uz mūsu torni.

— Cilvēk, tu taču spēlē kā novadējies zelteris! — Noass iesaucas.

— Nejūtos gluži okei.

— Tad es labāk spēlēju ar Volfgangu!

— Jā, dari to!

Pulkstenis ir 22.45. Es izeju uz balkona. Spīd mēness,'un tā blāvajā gaismā es izlasu, ko uzrakstījusi luksusfida:

Mans mīļais!

Tas, kas tūlīt sekos, ir monologs no Jilmas «Hirosima - mana mīla». Es šo filmu redzēju trīs reizes, jo tā man ļoti palika, un to vietu, kuru te uzrakstīšu, es pierakstīju kinoteātra tumsā. Nezinu, vai Tu šo filmu esi redzējis. Šis monologs tiek runāts epizodē, kur juku jukām redzamas Hirosimas un Nevērās — mazas Francijas pilsētiņas — ielas. Siem skatiem pāri klājas Rivas — galvenās lomas tēlotājas — balss. Un te nu ir tas, ko viņa teica un ko es tumsā pierakstīju, kad Tevi, mans mīļais, vēl nepazinu, bet es zināju, jutu, nojautu, ka reiz nāks viens tāds kā Tu un mēs satiksimies tāpat, kā filmā satiekas Riva un šis vīrietis.

šī vieta skan tā:

«Es Tevi satieku.

Sl pilsēta bija būvēta pēc mīlas izmēriem. Tu biji būvēts pēc mana ķermeņa izmēriem. Es biju izslāpusi. Izslāpusi pēc neuzticības, meliem un nāves. No laika gala. Es zināju, ka vienu dienu Tu atnāksi pie manis. Es Tevi gaidīju ar bezgalīgu nepacietību. Aprij mani! Pārgrozi mani pēc savas līdzības, lai neviens cits pēc Tevis neizprastu visu «kāpēc?», kas slēpjas šajā iekārē.

Es palikšu vienatnē, mans visumīļais. Šī nakts nekad nebeigsies. Nevienam vairs neausīs diena. Nekad, nekad vairs. Beidzot.

Man ir labi ar Tevi Mēs apraudāsim pagājušo dienu, apzināti un no laba prāta. Nekas cits mums vairs nebūs jādara, nekas — tikai jāapraud pagājusī diena.

Paies laiks. Nekas cits kā laiks. Un laiks atnāks. Nāks laiks, kad mēs nekādā vārdā vairs nepratīsim nosaukt to, par ko būsim kļuvušu Pamazām vien šis nosaukums izzudīs no mūsu atmiņas. Un tad — tad tas būs pavisam izzudis…»

Tāds ir šis monologs no filmas, mīļais. Vai tas Tev patīk? Vai es Tev vēl patīku ? Tikai mazmazlietiņ ? Izveseļojies drīz! Lai mēs atkal varētu būt kopā. Bez mīlas. Es zinu, ka pašlaik Tu nevari mani mīlēt. Taču būsim kopā! Es Tev to izlūdzos. Es ubagoju!

Džeraldīne

Jauki, ja cilvēkam kaut kas tāds atgadās nepiemērotā brīdī, vai ne? Tādā brīdī, kad galīgi nezini, kā uz to reaģēt. Es paņemu sērkociņus, sadedzinu vēstuli un izkaisu pelnus pāri balkona margām parkā. Kamēr to daru, augšā, baltajā villā, kas paceļas pāri tornim un koku galotnēm, iedegas kabatas lukturītis un spīd ilgi. Un vēlreiz: ilgi. Un vēlreiz: ilgi.

Esmu paņēmis līdzi savu kabatas lukturīti. Nu cs spīdinu atbildes signālu: trīs reizes garo — garu, garu, garu.

Kalnā vēlreiz uzspīd tie paši signāli.

Rītdien trijos, Verēna, rītdien trijos, mana mīļā.

Vecajā tornī. Mūsu torni.

16

-      Es…

-      Es…

-      Nē, nesaki to! Lūdzu! Es arī neteikšu!

Tādi ir mūsu sasveicināšanās vārdi vecajā romiešu tornī sestdienas pēcpusdienā pulksten trijos. Mēs apkampjamies un skūpstāmies. Šoreiz es biju atnācis pirmais, tad viņa kāpa augšā, un kurpes ar zemajiem papēžiem klaudzēja: klakt, klakt, klakt. Viņai mugurā ir rudzupuķuzila kleita un virs tās smilšu krāsas flaneļa mētelis, jo laiks ir vēss un brīžiem smidzina lietus.

-      Es tomēr zinu, ko tu gribēji teikt!

-      Ko tad?

-      Un es gribēju teikt to pašu!

-      Nesaki!

-      Nē.

-      Pietiek, ja zinām, ka abi gribējām to teikt, vai ne?

— Jā.

Šodien viņas sejaskrāsa ir košāka, viņa atkal ir krāsojusies. Mazliet par vāju viņa vCl izskatās. Taču viss ir jau atkal okei. Ja skatītos pa torņa istabas lūkām, tad varētu redzēt kalnus, ciemus, pilsētas, pilis un govis stāvam lietū — smalkajā, skumīgajā septembra lietū. Ja skatītos pa lūkām, es saku. Taču šoreiz mēs to nedarām — nc viņa, nc cs. Šoreiz esam tikuši jau milzīgu gabalu tālāk. Tālāk — uz kurieni? Uz labu? Vai uz ļaunu? Pretī laimei? Vai pretī skumjām?

— Kur ir Evelīna?

— Lejā.

— Lietū?

— Viņai ir mans lietussargs. Lietus dēļ viņai nekas ļauns nenotiks. Viņa rotaļājas ar Asadu.

— Kā tev klājas, sirsniņ?

— Labi. Un tev?

— Kad varu būt ar tevi kopā, man klājas tikai labi, — es atbildu.

— Nekļūsti sentimentāls! To es nevaru ciest.

— Tu nevari to ciest? Tu taču pati es tik sentimentāla…

— Nu, labi. Tomēr nekļūsti tāds!

— Es jau vairs neesmu, — es saku. Asads rej. Evelīna smejas. Es dzirdu, kā viņi abi plosās pielijušajā mežā.

— Šiem abiem gan ir laimīgs laiks, — es saku.

— Jā.

— Vai mums ari reiz tāds būs?

— Laimīgs laiks?

Par atbildi iestājas klusums, kādu daži rakstnieki savās grāmatās attēlo tā:

_…………

— Nu jā, — es ierunājos, — nevar jau uz visu saņemt atbildi. Vai tavs vīrs neko nav manījis?

— Ko tu ar to domā?

— Savu apmeklējumu. Un puķes…

—  Nē. Brālis, protams, pie manis neatnāca. Kaut gan zināja, ka esmu slimnīcā. Brālim es esmu vienaldzīga. Mēs redzamies tikai, kad viņam vajag aizņemties naudu. Citādi es viņam esmu tukšs gaiss. — Viņa saceļ flaneļa mēteļa plato apkakli un skatās manī savām milzīgajām, melnajām acīm, un viņas lūpas mazliet dreb. — Oliver…

— Jā?

— Vai tev ar to meiteni vēl kaut kas ir?

— Nē.

— Nemelo! Labāk saki jā, tas būs mazāks ļaunums. — Lejā atkal rej suns un atkal smejas mazā meitene.

—  Es nemeloju. Man kaut kas ar viņu bija. Bet tagad es viņai pateikšu, ka starp mums viss beidzies.

— Kad pateiksi?

— Rit. Ak, es esmu gļēvs.

— GļCvuli, — viņa saka, — ņem otra gļēvuļa roku! — Viņa skūpsta mani vēlreiz — maigāk, kvClāk, kaislāk nekā pirmo reizi. Pēc tam vina čukst: — Es tevi vairs neskūpstīšu, kamēr nebūsi to viņai pateicis. Šī bija pēdējā reize.

— Jā, jā, labi. Vai tev tiešām nemaz vairs nesāp?

— Nemaz. Kas jauns internātā?

— Viss kārtībā. Divus izmeta ārā. Pārīti. Viņus pieķēra mežā. Bērni sarīkoja makumbu. Es arī piedalījos.

— Ko jūs tur darījāt?

—  Piesaucām garus. Lai palīdz šiem abiem kļūt laimīgiem. Pie mums internātā ir viena maza brazllicte, viņa to visu sarīkoja. Un lūgšanas skaitīja visi, katrs savā valodā.

— Tu ari?

— Jā.

— Un par ko lūdzi?

— Lai mēs abi kļūtu laimīgi.

Verēnas galva ir gandrīz pavisam ierauta saceltajā mēteļa apkaklē. Viņa saka: — Es arī lūdzu Dievu.

— Kad slimnīcā biju izgājis no tavas istabas, vai nc?

— Kā tu to zini?

— Es to jutu. Braucot ar auto.

— Neprāts, — viņa saka. — Tas beigsies šausmīgi.

— Skaidrs, — es pievienojos.

— Un ja nu cs nonāku trūkumā, ko tad?

— Es uzturēšu tevi un Evelīnu.

— Tu? Tu taču vēl esi zēns! Tev nekas nepieder. Tu neko neproti. Tu…

Viņa apraujas un tagad tomēr pieiet pie vienas lūkas un raugās laukā lietū un lejup, dziļumā.

— Mammīt! — Evelīna sauc un māj ar roku. Un Asads rej.

— Tu nekā neesi vērts, — viņa saka.

— Nē, — es atbildu.

— Tu esi puskoka lēcējs.

— Jā.

— Es arī esmu puskoka lēcēja.

— Nu, redzi nu, — es saku. — «Gļēvuli, ņem otra gļēvuļa roku!» Tas man, starp citu, nepatīk. Kas to teicis?

— Nezinu.

— Bet es zinu kaut ko tādu, kas tev patiks! Un zinu arī, kas to teicis.

— Kas tad to ir teicis? — viņa jautā savā aizsmakušajā smēķētājas balsi, bet pavisam klusu, raudzīdamās laukā slapjajā, zaļajā sestdienas pēcpusdienas ainavā.

Es neiedrošinos pat uzlikt roku Verēnai uz pleca, kaut gan slāvu viņai tuvu aizmugurē.

—  Šekspīrs, - es atbildu. - Lugā «Vētra» to saka Prospero. Mēs, vai zini, patlaban lasām Šekspīru, angļu valodā. Angļu valodas skolotājs ir prīmā džeks. Jauns. Izskatās žilbinoši. Lieliski ģērbjas. Katru dienu citi svārki. Un smalkas zīda kaklasaites. Noass domā, ka viņš ir mīkstais. Skuķi kā traki skrien šim pakaļ. Ja arī viņš ir mīkstais, tad dara to slepeni. Pret meitenēm izturas apburoši, tālad tiešām. Man noteikti jāgādā par to, lai tu viņu nekad nesatiktu.

— Kas tad «Vētrā» ir teikts?

—  «We are made out of such sluff as dreams, and our liitle life is rounded by a dream». To es tur izlasīju vakar.

— Kā tas būs vāciski?

— Kā? Bet tev taču bija tavi boy-J'riendsi !

— Tu esi rupjš!

— Nē, Verēna, nē!

—  Tad pasaki, kā tas būs vāciski! — viņa saka, skatīdamās laukā lietū un lejā uz savu bērnu, kas puķu vidū rotaļājas ar suni. — Es tomēr visai vāji protu angļu valodu.

— Tas skan apmēram tā, — es saku. — «Mēs esam veidoli no tādas pašas vielas kā sapņi, un mūsu mazā dzīve ir sapņu apņemta».

— Tas ir skaisti.

— Jā, vai ne?

—   Man būtu vajadzējis saieties ar vēl vairākiem amerikāņu puišiem. Tad es tagad prastu angliski. Pēc trešā pasaules kara cs tā darīšu. Ja tad vēl būšu dzīva.

— Pēc trešā pasaules kara tu būsi mana sieva, — es saku. — Ja abi tad vēl būsim dzīvi.

Tagad viņa pagriežas alpakaļ un skalās manī, un man karsts un auksts skrien pār muguru. Nevienas sievietes skatiens mani vēl tā nav mulsinājis.

No, no, Olis must be love.2

— Un mūsu mazā dzīve ir sapņu apņemta?

— Jā, — es saku.

Lielus čabina rudenīgajās lapotnēs.

' Draugi. (Angf.)

' Nē, nē, tai jābūt mīlestībai. (AngL)

Un lietus klusi līst un līst, nāc mājās, avju gane…

— Vai tev ir drosme?

— Kas?

— Es jautāju, vai tev ir drosme.

— Man? — es pārjautāju. — Esmu dzimis gļēvulis, tu taču to zini.

—  Izbeidz šīs muļķības, — viņa saka, un viņas acis sāk kvēlot un šaurā seja kļūst vēl šaurāka. — Es viņam pateicu.

— Kam?

— Manam vīram.

— Ko?

— Ka satiku tevi. Kopā ar citiem jauniešiem. Gluži nejauši. Kāds izrunāja tavu vārdu. Un tad es domāju: Mansfelds? Mansfelds? Un uzrunāju tevi. Un tas tiešām biji tu! Vina vecā drauga — komersanta dēls!

— Verēna?

— Jā?

— Tu neesi pie pilna prāta!

— Protams! Tieši par to mēs nemitīgi runājam. Es gribu tevi redzēt biežāk! Un ilgāk! Nevienmēr tikai slepus. Nc vienmēr šajā tornī! Vai esi padomājis, kas būs, kad pienāks ziema?

— Turpini!

— Ko lai tev saku? Dzīvē parasti viss notiek otrādi. Mans vīrs bija sajūsmā! Viņš teica, lai cs piezvanot tev uz skolu un pajautājot, vai tu nevēlies rīt atnākt pie mums vakariņās.

— Jau rīt?

— Jā. Tāpēc es jautāju, vai tev ir drosme.

— Domāju gan.

—  Man šķiet, ja būsi atnācis pie mums vienreiz, tad varēsi nākt vienmēr. Arī mūsu Frankfurtes mājā. No šejienes mēs drīz aizbrauksim.

— Visu pagājušo nakti es par to baidījos.

— Par ko tu dienās gribi kļūt, Oliver?

Es neatbildu, jo kaunos.

— Vai tu to vēl nezini?

— Zinu gan.

— Tad pasaki!

— Tas izklausās pārāk muļķīgi.

— Saki vien!

— Par rakstnieku.

— Un tāpēc tu kaunies?

— Tas ir tik grūti. Varbūt es nekad tas nebūšu. Un vispār.

— Vai esi jau kaut ko rakstījis?

— Muļķīgus mīlas stāstiņus meitenēm. Citu neko.

— Uzraksti mūsu stāstu!

— Mūsu stāstu?

— Stāstu par mums abiem! Kā mēs iepazināmies. Kas nolicis līdz šim. Un kas…

Viņa apraujas. Tāpēc cs jautāju:

— Tu gribēji teikt: un kas vēl notiks?

Viņa pamāj, skatīdamās laukā lietū.

— Labi, — es saku. — Labi. Es mēģināšu. Un došu tev visu izlasīt. Bet, ja būs slikti, tad tu man pateiksi, jā?

— Jā. Un, ja man kaut kas paliks sevišķi labi, tad arī pateikšu.

— Lūdzu!

— Oliver…

— Jā?

— Rītvakar pie mums būs arī Enriko. Viņš ir atgriezies no Romas. Mans vīrs viņu ielūdza. Vai tev ir lik daudz drosmes?

— Ko te nozīmē drosme? Droši vien Enriko būs nepatīkamāk atkal ieraudzīt mani nekā man vēlreizsatikl viņu. Bet kā lasviss turpināsies?

— Vai tu man uzticies?

—  Protams, ne, - es saku. Bet tad atkal: - Ak, blēņas! Protams, es tev uzticos, Verēna.

— Tad dod man vēl mazliet laika! Un, kad šovakar vienpadsmitos iznāksi uz sava balkona, tad kaut ko ieraudzīsi.

— Vai esi iemācījusies?

— Jā, — viņa atbild. — Tagad jau protu gandrīz pilnīgi. Vai tev ir smokings?

— Ļoti elegants.

—  Tad velc to rīlvakar mugurā! Vai tu vispār drīksti iet prom no skolas?

— Jālūdz atļauja direktoram. Bet drīkstēšu noteikti. Jūs taču esat tik smalki ļaudis. Sevišķi iespaidīgi, protams, būtu, ja tavs vīrs piezvanītu uz internātu un pateiktu, ka viņš mani ielūdz. Citādi vēl direktors nodomās, ka eju nevis pie jums, bet Frīdheimā uz «Kakadu».

— Kas tas ir?

— Tāda iestāde, kur var dabūt prostitūtas.

—  Kā tu to zini?

— To man pastāstīja viens no lielajiem puišiem. .

—  Vai tu, Oliver, vienu no viņām gribētu?

—  Vai zini, līdz šim es labprāt gribēju gulēt ar jebkuru, ja vien… ja vien tas bija sievišķis.

—  Un tagad?

— Tagad vairs tikai ar vienu.

— Vai tas ir taisnība?

—   Zvēru pie savas dzīvības. Nč, pie tavčjās. Nē, pie Evelīnas dzīvības!

— Tik tiešām un patiesi?

— Tik tiešām un patiesi.

Viņa pienāk man klāt, un man viss ķermenis, visi locekļi it kā savelkas krampjos, iesāpas sirds, un cs nevaru pakustināt ne pirksta. Viņa saka pavisam tuvu pie manas mutes: — Vai zini, tai tiešām jābūt patiesībai…

— Zinu. Tā tiešām ir patiesība.

— Es esmu jukusi, ka iclaižos ar tevi…

— Es arī esmu jucis.

— … bet tu man ļoti patīc.

— Tu man arī.

— Tas slikti beigsies. Esmu daudz, vecāka.

Atkal jau!

— Nerunā vienmčr vienas un tās pašas muļķības!

— Vai tad es tās atkārtoju vienmčr no jauna?

— Nepārtraukti. Tas mani padara pavisam slimu.

— Bet cs taču tiešām esmu divpadsmit…

— Nomierinies!

— Esmu jau mierīga. Esmu mierīga.

Tieši tad, kad gribu viņu noskūpstīt, lejā ierejas suns un Evelīna sāk dziedāt: — Visas manas pīlītes peld pa jūru plašo, galviņas zem ūdens, astes gaisā braši…

— Kāds nāk, — Verčna steidzīgi saka. — Man jāiet. Rīt astoņos, jā?

— Jā. Un lai tavs vīrs piezvana uz internātu.

Viņa mani steigšus noskūpsta uz vaiga, tad ātri sāk kāpt lejā, včl sacīdama: — Ja kāds nāk augšā, paslēpies! Ja ne, nogaidi pāris minūšu!

— Jā. Un šovakar vienpadsmitos?

— Šovakar vienpadsmitos.

Nākamajā mirklī viņa jau ir nozudusi. Es pieeju pie lūkas un redzu, kā Verēna iziet no torņa un kopā ar Evelīnu un suni aizsoļo prom pa mežu, pa rudens lietu, prom no manis, tālāk un tālāk, neatskatīdamās. Nu jau viņa ir pazudusi starp kokiem. Uz šo pusi nāk kāds resns vīrs un resna sieviete, viņi ilgi aplūko torni un tad aiziet tālāk. Droši vien uzraksts viņus atbaidīja no pamatīgākas apskates.

Es apsēžos uz vecas kastes, kas atrodas torņa istabā, pielieku roku pie sejas, un mana roka atkal smaržo pēc Verēnas parfīma.

Diorisimo.

Man jāuzraksta mūsu stāsts, tā viņa teica.

Es to darīšu. Sākšu jau šodien.

Mīļais Dievs, tu, pie kura es včl arvien sev pašam par kaunu griežos, kad man kas vajadzīgs, kad kaut ko včlos vai nu pats sev, vai citiem, lūdzu, lūdzu, palīdzi, lai šis stāsts iznāktu labs!

Princis Rašids Džemals Ed-Din Runi Benders Šāpurs Isfahani lūdz:

— Ak, jūs, ticīgie, neviens cilvčks nedrīkst izsmiet citus, jo varbūt izsmietie ir labāki par tiem, kuri viņus izsmej. Arī neviena sieviete lai neapsmej citu, kura varbūt ir labāka par viņu. Nenomelnojiet cits citu, un nedodiet cits citam sliktas iesaukas! Neturiet cits citu aizdomās, jo dažas aizdomas ir grēcīgas! Nemeklējiet ziņkārīgi citu kļūdas un nerunājiet sliktu par citiem viņu prombūtnē! Vai gan kāds no jums gribēs ēst sava mirušā brāļa miesu? Tas j ums, protams, iedveš šausmas. Tāpēc bīstieties Allaha! Redziet, viņš ir samierinošs un bezgala žēlsirdīgs. Ak, jūs, cilvēki, Allahs jums ir licis dzimt no vīrieša un sievietes un sadalījis jūs tautās un ciltīs, lai jūs dzīvotu mierā un saderībā. Patiesi, pie Allaha vislielākā godā ir tas, kurš ir vismier- mīlīgāks un izturas pret citiem ar vislielāko mīlestību. Jo Allahs ir Allahs un pazīst visu cilvēku sirdis.

Tai laikā pulkstenis ir 21.00. Un pulksten 23.00 es lietū stāvu uz lielā balkona, kas atrodas otrajā stāvā pie mūsu istabas, un cauri naktij, tumsai un lietum pie manis ar gaismas signāliem atnāk šī vēsts, kas sūtīta no villas kalnā, virs vecā torņa: Rīt… astoņos… es… priecājos…

Es spīdinu atbildi: Arī cs… priecājos… rīt… astoņos…

Un no tumsas cauri lietus straumēm vēl nāk gaismas zīmes: Saldu… dusu… Oliver…

Es atbildu: Saldu… dusu… mīļā… sirds…

Jā, cs rakstīšu mūsu stāstu.

Es rakstīšu mūsu mīlas stāstu.

Es eju atpakaļ uz savu istabu.

Noass un Volfgangs vēl ir nomodā, gaisma deg, un viņi noraugās, kā es novelku rītasvārkus.

— Paklau, tu taču esi pavisam izmircis, — Volfgangs saka. — Kur tu dauzījies?

—  Liec viņu mierā! — Noass uzsauc. — Vai neredzi, kas ar viņu notiek?

— Kas tad ar vinu notiek?

— He is in love.

Yes - lam in love.'

Rītvakar astoņos.

Verēna Lorda.

Verēna.

18

Pirmais, ko ieraugu, ieejot villā, ir manam tēvam piederējusī Rubensa glezna: resna, gaišmataina, kaila sieviete, kas mazgā kājas. Lūk, kur šī glezna karājas — Manfrēda Lorda kunga mājas hallē, kas segta ar paneļiem. Jocīgi gan, vai ne?

Man tas šķiet tik jocīgi, ka es pavisam aizmirstu tresotajam un livrejā ģērbtajam sulainim, kas man atvēris durvis, iedot papīru, kurā bijuši ietīti manis atnestie ziedi. Šim sulainim ir gludi skūta, garena seja ar ledusaukstām acīm un tik plānām lūpām, it kā viņam mutes nemaz nebūtu. Viņš ir mazs un kalsns, augstprātīgs un pašpārliecināts. Cik ļoti atšķirīgs no mūsu Viktora! Tas gan bija lielisks vīrs. Kur viņš tagad strādā?

Tātad šis sulainis un dārznieku pāris Verēnu ienīst, man ienāk prātā, kamēr es aplūkoju Rubensa gleznu un pēc tam sulaini. Viņu acīs Verēna ir pēdējā draņķe. To viņa man teica tajā vakarā, kad mēs iepazināmies. Tajā vakarā, kad es viņu vedu uz mājām. No šā sulaiņa man jāuzmanās. Jāizturas laipni. Ļoti laipni.

— Pardon, lūdzu, kungs, papīru…

— Ak, j5! — Smaidīt, vienmēr smaidīt! — Ja jūs būtu tik labs…

Viņš grib būt tik labs. Un paņem papīru.

— Ļoti pateicos, kungs…?

— Mani sauc Leo, Mansfelda kungs.

—  Ļoti pateicos, Leo kungs. — Labi redzams, cik ļoti viņam patīk šis «kungs». Es bāžu roku kabatā. — Ak, jā! Nedomājiet, ka esmu parvēnijs! Man ir šausmīgs paradums, Leo kungs.

— Pardon, lūdzu, to gan negribētos lāgā ticēt, Mansfelda kungs.

— Tomēr, tomēr. Tā man jau pāris reižu ir gadījies, kad biju ielūgts viesos.

— Pardon, lūdzu, — bet kā?

Viņam acīmredzot ir muļķīgs paradums mūžīgi teikt šo «pardon, lūdzu».

—  Tā, ka es, žvinguli projām iedams, aizmirsu kaut ko atstāt ari eilvCkiem, kuri visu vakaru bija par mani ļoti rūpējušies. Briesmīgi, vai ne? Jūs taču, kā šķiet, šovakar apkalposit pie galda?

— Jā, kungs.

— Un kurš gatavo ēdienus?

— Dārznieka sieva.

—  Vai es tātad drīkstu jums abiem jau iepriekš pasniegt, lūk, šo te? — Es viņam dodu trīsdesmit markas. Sākumā gribēju dot tikai divdesmit. Taču tad viņam būtu vajadzējis dalīties līdzīgi. Tagad turpretī viņš var pats paturēt desmit marku vairāk.

Iepriekšēja dzeramnaudas došana, starp citu, ir mans īpašs paņēmiens. Es tā daru vienmēr, kad eju viesos. Vislabprātāk tūlīt iclavos virtuvē un iespiežu virējai rokā naudaszīmi. Jūs jau paši zināt, kā tas ir: viesībās bieži vien aptrūkstas ledus vai sodas ūdens. Ja virēja ir jau ieeļļota, viņa vienmēr būs nolikusi jums īpaši trauciņu ar ledus gabaliņiem vai šifonu…

Es vēlreiz paskatos šajā «pardon, lūdzu» sulaini. Vai tagad esmu iemantojis draugu? Kas to varētu pateikt? Pie Manfrēda Lorda taču viesojas tik daudz bagātu cilvēku…

— To cs nekādā ziņā nevaru pieņemt, Mansfelda kungs.

— Bet ja es jūs lūdzu?

—   Nu, tad sirsnīgi pateicos. Arī Kleina kundzes vārdā. Tā sauc dārznieka sievu. — Viņš palokās, māksloti smaidīdams, šis suns, kurš izspiego Verēnu un ar kuru man jārēķinās.

Atveras mahagonija bīdāmās durvis, un parādās namatēvs. Sulainis pazūd.

— Mīļais Oliver, — es taču drīkstu jūs tā uzrunāt? — man ir patiess prieks redzēt jūs manā mājā! — Manfrēds Lords tuvojas man ar atplestām rokām. Šis vīrietis izskatās lieliski! Man nāk prātā filmās redzēti ķirurgi, kas asistentu un māsu bara pavadībā braši soļo pa gaiteni uz operāciju zāli. Viņš ir vismaz galvas tiesu garāks par mani, šis Manfrēds Lords. Viņa smokings noteikti ir maksājis veselu kapitālu. Viņa smaids ir starojošs. Zilās acis zibsnī. Mati ir sirmi un atsukāti atpakaļ, tā ka atsedz augsto pieri. Šis vīrs, domājams, ir gudrs un bīstams. Tieši šī laipnība padara viņu tik bīstamu. Viņam ir dižciltīgs, smails deguns un stipri izliekts pakausis. Viņš smaržo pēc «Knize Ten» losjona un pēc bagātības, bagātības, bagātības. Viņam ir skanīga, tīkami tembrēta, fascinējoša balss.

— Cik brīnišķīgus ziedus jūs esat atnesis!

— Es vēlējos jūsu kundzei…

—  Un turklāt vēl tās ir sarkanas neļķes! Viņas mīļākās puķes! Kā jūs to zinājāt?

— Es… — Uzmanību! — Nezinu, Lorda kungs. Sarkanas neļķes ir arī manas mīļākās puķes. Varbūt lāpee?

—  Protams, tāpēc! — Viņš sirsnīgi smejas un uzsit man uz pleca. Vai viņš kaut ko zina? Vai nojauš? Vai viņam ir kāds plāns? Kāds? Šā vīra spēks, šķiet, pastāv tieši tajā apstāklī, ka pēc viņa atklātās, godīgās sejas nekad nevar manīt, ko viņš patiesībā domā un jūt.

— Tad nu gan mana sieva priecāsies. — Viņš ievēro, kurp skatos, un atkal smejas. — Rubenss, vai ne? Jūsu Rubenss!

— Jā.

—  Es to nopirku izsolē, vai zināt. Tā notika Luksemburgā. Jūsu tēvam šī glezna pēkšņi vairs nepatika. Tāpēc viņš to aizdeva projām. Jo naudas taču viņam pietiek, vai ne? Hahaha!

—  Hahaha! — Tagad jau esmu mazliet atguvies. — Ja jūs šādas gleznas turat šeit augšā, Taunusā, tad es gribētu reiz redzēt, kāds ir jūsu dzīvoklis Frankfurtē.

— Gan jau redzēsit, jaunais cilvēk, gan redzēsit! Esmu sajūsmā, ka Verēna jūs atradusi! Manā vecā drauga dēls…

Piesargies, piesargies, šis cilvēks ir bīstams!

—   Vai jūs nebaidāties, Lorda kungs? Es domāju — ka jūsu prombūtnē šeit varētu ielauzties zagļi…

—   Kāds jau vienmēr ir mājās, mīļais draugs. Turklāt vēl pastāv uzraudzības un signalizācijas iestāžu pakalpojumi. Un automātiskās šāvējierīces parkā un citas jaukas lietiņas, kas domātas ikvienam, kurš mēģinātu šeit slepeni iekļūt.

Pēkšņi viņa starojošais smaids ir nodzisis, un viņš raugās manī savām zilajām acīm, kas kļuvušas tčraudcietas. Briesmīgs cilvēks ir šis Manfrēds Lords. Ar viņu man včl nāksies daudz ko piedzīvot, es domāju.

19

Verēna ir ģērbusies melnā, ļoti šaurā vakartērpā, kam sānos ir plata, pušķī sasieta lente un pleci atkailināti. Viņa greznojusies ar ārkārtīgi dārgām rotaslietām — briljantu kaklarotu, briljantu aproci, briljantu klipšiem ausīs un no briljantiem veidotu rozi, kas piesprausta pie tērpa. Viņa ir stipri krāsojusies. Kad mēs ar Manfrēdu Lordu ieejam salonā, kas segts ar paneļiem, viņas seja uz mirkli tumši pietvīkst. Tad viņa nāk man pretī, turēdama rokā kokteiļa glāzi. — Mansfelda kungs! Te nu jūs beidzot esat! Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar Enriko Sabadini kungu?

Nu panāk uz priekšu itāliešu smukulis, kuru toreiz redzēju lidostā. Arī viņš ir ģērbies smokingā — tumši zilā, un krekls ir sasiets ar tādu kā kurpju saitīti. Liekas, ka viņš nervozē. Mēs abi paklanāmies. — Priecājos ar jums iepazīties, Mansfelda kungs, — viņš saka, runādams ar sev raksturīgo akcentu. Viņa kreisā plauksta vairākas reizes savelkas dūrē un atlaižas. Labajā rokā viņš tur glāzi.

— Iedomājies tikai, dārgā, — Manfrēds Lords saka. — Olivcram ir tādas pašas mīļākās puķes kā tev. — Kamēr es pasniedzu Verēnai sarkanās neļķes un skūpstu roku, viņš atkal smaida. (Diorisimo. Cerams, ka es šo vakaru pārcietīšu.)

— Vai jums prāts, Mansfelda kungs! Tik daudz puķu!

— Man patīk dāvāt ziedus.

— Paklausies tikai, Verēna, viņam patīk dāvāt ziedus. — Ak, šis Manfrēds Lords! Viņš nospiež zvana pogu. Tūlīt ienāk Leo. — Vāzi ziediem, lūdzu!

— Tūlīt, godājamais kungs!

— Ko jūs dzersit, Oliver? - Namatēvs pieiet pie bāra, kas ierīkots vecā skapī. Salons ir iekārtots antīkā stilā. Biezi paklāji. Tumšas mēbeles. Viens milzīgs gobelēns. — Kokteili? Viskiju?

— Viskiju, lūdzu.

Viņš to sagatavo. Gādīgi. Rūpīgi. Kā aptiekārs zāles.

— Ar ledu?

— Jā, lūdzu.

— Ūdeni vai sodu?

— Sodu.

— Kad pieliks, pasakiet!

— Pietiek!

Es viskiju izdzeru ātri, un Lords atkal jau pielej manu glāzi.

Mēs stāvam, turēdami glāzes rokā. Manfrēds Lords ir garāks par visiem, un šķiet, ka par šo vakaru viņam ir paliess prieks. — Dzersim par to, — viņš saka, — ka Verēna ir atradusi mūsu — nē, tagad jau jāsaka — manu Olivcru! Jūs abi nemaz nezināt, cik bieži es par viņu domāju… Mazais Olivers! Tagad viņš jau ir lielais Olivers, īsts vīrs. Sievietes noteikti uz jums ir kā uzburtas!

— Nē. Kāpēc gan?

— Nu, jūs taču pasakaini izskatāties. Vai tev tā neliekas, Verēna? Un jums, Enriko?

— Viņš izskatās pasakaini, — Enriko atbild.

Verēna neatbild neko. Tikai skalās manī.

Tagad man kaul kas jāsaka, ātri!

—  Blēņas, — es saku. - Atļaujiet uzdzert par godu cienījamai kundzei! Viņa izskatās pasakaini. Es… es… — Tagad es paskatos

Verēnā un nodomāju: «Neļaušu pavisam kāpt sev uz galvas!» — … es nekad vēl neesmu redzējis skaistāku sievieti par jums, cienījamā kundze! — Es paceļu savu glāzi. Visi dzer. Enriko aizrijas, un viņam jāklepo.

—   Cik šarmants jauns cilvēks! — Manfrēds Lords saka, kad ir iedzēris. — Tiešām, Verēna, nevaru vien beigt tev pateikties, ka esi viņu atradusi.

— Kāpēc mēs stāvam kājās? — Verēna iesaucas.

Mēs apsēžamies vecajos, milzīgajos atzveltņos kamīna priekšā. Uguns deg sprakšķēdama.

Verēna raugās liesmās. Enriko (viņam atkal kājās ir elegantas kurpes ar pārmērīgi smailiem purngaliem) blenž manī. Manfrēds Lords uzjautrināts un apmierināts skatās brīžiem Enriko, brīžiem manī. Savai sievai viņš neveltī ne skatiena. Berzēdams rokas, viņš saka: — Nekas nerada tādu mājīgumu kā uguns kamīnā, vai ne, Oliver? Vai jūs viegli atradāt ceļu uz mūsu māju?

—   Jā. — Nolādēts, nu es pieļāvu kļūdu!

—    Bravo! Parasti cilvēki, pirmo reizi braukdami pie mums, apmaldās. Uz jūsu veselību!

Mēs atkal paceļam glāzes.

— Es šo apkārtni pazīstu jau samērā labi, Lorda kungs. Mana skola atrodas visai tuvu jūsu mājai.

— Protams, — viņš saka, plati smaidīdams, — to es biju piemirsis! Jūs taču tagad esat, tā sakot, mūsu kaimiņš. Vai tas nav brīnišķīgi, Verēna? Kad es nebūšu mājās un Oliveram būs brīvs laiks, jūs varat kopā pastaigāties vai padzert tēju viesnīcā «Ambassador», vai arī mūsu tenisa laukumā spēlēt tenisu!

—  Man dienā ir brīvas tikai divas stundas, Lorda kungs. Tenisa spēlēšanai neatliek laika. Un uz viesnīcu «Ambassador» mums ir aizliegts iet.

Turēdams glāzi rokā, Manfrēds Lords atzveļas atpakaļ. — Vai tas nav traki, mīļā? Viņš nedrīkst iet uz «Ambassador», nevar spēlēt tenisu, viņam dienā ir brīvas tikai divas stundas! Enriko turpretī spēlē tenisu, var iet uz «Ambassador», viņam būtu laika diezgan, bet viņam jābrauc atpakaļ uz Romu! Ak tu, mana nabadzīte!

Manfrēds Lords, manas mīļotās sievietes vīrs. Aci pret aci ar vīrieti, ar kuru viņa guļ. Manfrēds Lords, kurš Verēnas bērnu… Šajā acumirklī ienāk mazā Evelīna. Viņa izskatās pavisam mazītiņa. Virs gaišzilas pidžamas meitenīte uzvilkusi rītasvārkus un kājās — mazas, gaišzilas zīda čībiņas.

—   Vai es traucēju? — viņa jautā pieklājīgi un nopietni, kā pieaudzis cilvēks.

— Nemaz ne, Evelīna, - Manfrēds Lords atbild.

— Es neesmu Evelīna, papu.

— Kas tad tu esi?

— Šovakar esmu Meiera kungs.

VerCna man klusam paskaidro: — Tā ir veca spCle. Ik pCc pāris dienām viņa ir nevis Evelīna, bet Meiera kungs, Šmiea kungs vai KJingelbrCzela kungs.

Es nodomāju: šovakar viņa ir nevis Evelīna, bet Meiera kungs tāpCc, lai varētu labāk izlikties, sastopoties ar mani.

—  Ar ko tad jūs nodarbojaties, Meiera kungs? — Manfrēds Lords jautā.

— Esmu finansists, — Evelīna atbild. (TaCu viņa saka «finansics».)

— Aha, es saprotu. Un ar ko varu pakalpot, Meiera kungs?

— Es tikai gribēju pateikt arlabunukti.

— Tas ir ļoti laipni no jums, Meiera kungs. Tad, lūdzu, dariet to!

— Jā, kungs, — Evelīna atbild.

Mātei viņa uzspiež ilgu skūpstu, un viņas abas sirsnīgi apkampjas. Es pamanu, ka Evelīnas kreisā plauksta ir savilkta dūrītē.

— Arlabunakti, jaukus sapnīšus!

— Jā, mammīt.

Tad meitenīte pieiet pie Manfrēda Lorda. Viņa padod roku, bet neskūpsta viņu, un nopietni saka: — Visu labu, Lorda kungs!

— Jums arī, Meiera kungs. Mēs taču rīt tiksimies biržā. Bet vai jūs negribētu mani noskūpstīt?

Lords, kā liekas, ir sevišķi uzjautrināts.

— Gribētu gan, — Evelīna nočukst.

Patēvs saņem paviršu, žiglu skūpstu uz vaiga. Uz mirkli viņš pārstāj smaidīt, tad uzplikšķina Evelīnai pa dibentiņu.

Mazā klusēdama soļo tālāk un paloka celīšus Enriko priekšā. Tad nāk pie manis. Tas, ko viņa turēja kreisajā rokā, tagad ir pārlikts labajā.

— Tas ir Mansfelda kungs, Evelīna, — Lords saka.

Evelīna atkal paloka celīšus un sniedz man roku.

— Arlabunakti, Mansfelda kungs, — viņa saka.

Tad viņa, pavisam sīciņa, savās gaišzilajās zīda čībiņās iet un nozūd aiz durvīm. Manā rokā nu ir pārceļojis tas, kas nupat vēl atradās Evelīnas rociņā: kaut kas karsts un mīksts.

Kas tas ir?

Ienāk sulainis Leo un ienes vāzi ar manām sarkanajām neļķēm. — Kur atļausit tās nolikt, cienījamā kundze, pardon, lūdzu?

— Uz galda pie kamīna.

— Vai tur nebūs par siltu, mīļā? - Lords maigi jautā.

— Šīs neļķes ir tik skaistas. Es pēc maltītes labprāt gribētu uz tām paskatīties.

— Protams. Tātad šeit, Leo.

— Lūdzu, godājamais kungs.

Enriko Sabadini skatās manī, kā gribēdams mani nogalināt. Sulainis Leo, nolikdams puķes uz galda marmora virsas, uzsmaida man auksti kā zivs. Tad viņš izslienas. Un saka: — Viss ir sagatavots, cienījamā kundze.

20

—  Nemēģināsim sevi apmānīt, mīļais Enriko. Lielā ekonomiskā brīnuma zelta laiki ir pagājuši, — Manfrēds Lords saka un paņem vēl divas omāra spīles no sudraba paplātes, kuru viņam sniedz sulainis Leo (viņš apkalpo ar baltiem cimdiem rokās). — Pateicos! Viens no maniem draugiem — noteikti ņemiet vēl majonēzi, mīļais Oliver, tā tiešām ir sevišķi laba, mūsu dārznieka sieva to vienmēr iegādājas pēc «Frankfurtes viesnīcas» šefpavāra ieteikuma, jā, tātad — šis draugs man vakar pateica kaut ko tādu, kas man ļoti patika… Vai tas tevi neinteresē, mīlulīt?

—   Protams, interesē, Manfrcd! — Verēna sēž man blakus. Daudzžuburu lukturos deg sveces, nevis elektriskā gaisma. Runādama Verēna zem galda ar savu mazo kurpīti visai stipri uzmin uz manējās. — Kāpēc tu domā, ka ne?

—  Tā man likās, atvaino! Viņš tātad teica, un tāpēc es pieminēju zelta laikus: «Laiks, kurā mums pastāvīgi vajadzēja apgriezt zelta matus, jo tie visai ātri atauga, ir pagājis pilnīgi un galīgi. Tagad mums jāraugās, ka nekļūstam plikpauri!»

Enriko smejas, Verēna smejas, es smejos. Lorda kungs smejas. Sudraba svečturos raustās daudzo sveču liesmas. Omārs ir lielisks. Verēnas mazā kurpīte atrodas starp abām manām kurpēm, un es to arvien no jauna ļoti maigi paspiežu. Leo man atkal pasniedz omāru un turklāt smaida tā, ka man nāk prātā bērnu dziesmiņa, kuru dzirdēju, kad apmeklēju Verēnu slimnīcā: «Jel sakiet, — kas šis vīriņš ir, kurš viens stāv mežā dziļajā ar purpurmēteli mugurā?»

Jel sakiet — kas īsti ir Leo? Lorda kunga uzticības persona, protams. Kas viņus abus saista? Cik daudz Leo par viņu zina? Tagad sulainis ir nonācis līdz Enriko. Itālietis gurdeni atmet ar roku. Nav ēstgribas.

Verēnas kurpīte nepārtraukti spaidu manējo. Sākumā domāju, ka tās ir Morzes zīmes, bet nav vis. Viņa tikai min man uz kājas. Mana kurpe vēlāk gan izskatīsies skaisti. Pieceļoties man tā žigli jānoslauka ar bikšu staru, citādi vēl kāds ievēros. Vai Verēna tā bieži dara? Acīmredzot ir darījusi jau bieži, jo viņai izstrādājusies baiga rutīna. Manu kāju viņa mīda kaislīgi, bet sejā tas nekādi neatspoguļojas. Solīda namamāte. Miljonāra sieva. Dāma. Ja cs tagad pieceltos, pavilktu aiz garajiem, zilganmelnajiem matiem viņas galvu atpakaļ un uzspiestu uz pilnīgajām lūpām…

Nedomāšu par to. Un neskatīšos uz viņu. Man ir bail uz viņu skatīties. Es arī zinu, kāpēc. Viņas vira pēc. Tāpēc ka šis Manfrēds Lords ir personība, īsta personība. Tas mani pilnīgi izsita no lomas. Es biju domājis, ka viņš būs tāda pali lcdusauksla haizivs, kādas vienmēr ierodas pie mana tēva uz slepenām apspriedēm. Taču nē, Manfrēds Lords ir džentlmenis, aristokrāts, viņa ģimenei nauda piederējusi jau vismaz piecās paaudzēs, nevis kā manai ģimenei — tikai kopš desmit gadiem.

Es zinu, ka ari Verēna šo Manfrēdu Lordu jau sen ir klasificējusi un izpratusi. Taču kādu cilvēku izprast un klasificēt vēl nenozīmē — viņu mīlēt…

Pēc omāra tiek pasniegts Cordon bleu ar kartupeļu salmiņiem un jauktiem salātiem. Mēs dzeram šampanieti, 1929. gads. Zelta matu dēļ. Plikpaurībasdēļ! Tad «Birne Helene». Moku. Franču konjaku. Pēc tam atkal salonā sēžam pie kamīna.

Vienīgais, kurš nepārtraukti tērzē un acīmredzot jūtas labi kā zivs ūdenī, ir Manfrēds Lords. Mēs, pārējie, tikai iemetam pa vārdam. Mēs ar Verčnu vismaz paēdām. Sabadīni arī ar ēšanu lāgā neveicās. Viņš drūmi raugās sev priekšā. Viņš vērīgi klausās tikai sava darījumu partnera Lorda stāstījumā. Un Lorda kungs stāsta par daudz ko. Protams, par naudu. Viņš pasaka daudz gudru atziņu. Šo to no tā es nesaprotu. Taču secinājums ir neapšaubāms: brīnums ir pagājis. Erhards to radīja, bet rūpnieki, valdība un arodbiedrības to izputinās. Tagad katram jāmeklē sev paliekama vieta.

Lorda kungs apcer šādas problēmas, kamīnā sprakšķ malkas šķilas, vecās gleznas un milzīgais gobelēns blāvi spīd, un konjaks («Napoleons», 1911. gads, to es izlasīju uz eliķeles), sudraba svečturi, Verēnas rotaslietas, milzīgie paklāji, mahagonija paneļi — tie visi varētu to dzirdēt, ja vien spētu klausīties. Droši vien tas, ko Manfrēds Lords saka, ir taisnība. Tikai, ja viņam ir taisnība, tad pārmaiņas uz slikto pusi agrāk nekā viņš un viņam līdzīgie dabūs just tie, kuriem nav konjaka «Napoleons», sudraba svečturu, dārgu rotaslietu, paklāju un villu.

Šī doma mani dara tik nemierīgu, ka es pieceļos, lai uz brīdi nozustu.

Verēna grib man parādīt, kur atrodas tualete, bet tūlīt jau pieceļas viņas smaidīgais virs (ko gan viņš zina, jūt, nojauš?) un pavada mani cauri hallei līdz īstajām durvīm.

Tualetē es izvelku no kabatas mazo vīkšķīti, ko Evelīna, arla- bunakti sacīdama, man iespieda saujā. Tur ir papīra gabaliņā ietīta marcipāna piciņa. Gabaliņš no tā marcipāna, ko es viņai uzdāvināju!

Uz papīrīša greiziem, neveikliem burtiem (Verēna man stāstīja, ka Evelīna jau prot rakstīt) ir rakstīts:

MĪĻAIS TĒVOC MANSFELT!

TEV ARĪ GARŠO MACIPĀNS. LŪDZU DARI KO TU TEICI.

PALĪDZI MAMMĪTEI UN MAN. DARI TO ĀTRI. LŪDZU.

TAVA EVELĪNA

21

Iesviedis marcipānu un paplrīti klozetā un norāvis ūdeni, es atgriežos salonā.

Viss ir tāpat kā iepriekš. Manfrēds Lords runā, un pārējie klausās. Viņš runā par naudu, bet visi teikumi skan divdomīgi. Viņš saka: — Jums ļoti jāuzmanās, Enriko, ļoti!

Un vēl: — Jūsu tēvs, Oliver, ir mans draugs. Manu draugu draugi ir mani draugi. Vai gribat būt mans draugs?

— Mans tēvs nav mans draugs, Lorda kungs.

To noklausījies, viņš iecietīgi smaida kā doktors Frcijs, mūsu vēstures skolotājs, kad kāds skolēns ir nepareizi atbildējis, un saka: — Vai mēs par spīti tam tomēr nebūsim draugi?

Es virpinu pirkstos lielo, vēderaino glāzi ar veco konjaku un apzinos, ka man jāatbild, turklāt ātri, bet viņš jau turpina: — Katram cilvēkam vajadzīgi draugi, gan jūs dzīvē to vēl pieredzēsit. Nu, tātad?

— Jā, — es atbildu. Varbūt man vajadzēja teikt nē?

«Palīdzi mammītei un man. Dari to ātri.»

Manfrēds Lords vēlreiz pielej glāzes.

— Par mūsu visu draudzību! — viņš starodams uzsauc.

Tagad man jāuzmanās, jo no konjaka zaudēju atjautību. Es nevaru daudz turēt. Enriko Sabadini, kā liekas, arī ne. Galva viņam jau ir piesarkusi, acis raibas. Kas ar šo smukuli noliek? Un kas notiek ar Manfrēdu Lordu? Vai viņš grib mūs apdzirdīt? Acīmredzot. Vai viņš grib redzēt, kā mēs tad izturēsimies, ko darīsim, ko teiksim? .Viņa smaids. Viņa šarms. Viņa pārākums…

— Vēl vienu glāzi, Oliver?

— Nē, paldies, man vēl jābrauc ar mašīnu.

—      To mazo gabaliņu! — Viņš atkal mums pielej pilnas glāzes. — Bet Enriko pārnakšņos pie mums.

Verēna ir apbrīnojama. Viņa dzer un dzer, bet to nemaz nevar manīt. Itin nemaz! Tas, protams, atkal var liecināt, ka viņa tomēr bijusi bārdāma vai kaut kas tamlīdzīgs. Taču viņa tā nav bijusi, nekādā ziņā! Tagad es viņu jau pazīstu pietiekami ilgi, lai nc tikai nojaustu, ka viņas dzīvē ir kāds noslēpums, bet skaidri zinātu: šāds noslēpums ir! Un kaut viņai būtu bijis simt vīriešu. Lai viņa kaut simt reižu sauc sevi par ielasmeitu! Sī sieviete, kurai piemīt komplekss — bailes nonākt nabadzībā — ir savam vīram līdzvērtīga. Nē, viņa ir pārāka! Un viņas ģimene noteikti bijusi pārāka par Lorda ģimeni, jo… Kāda gan tam visam jēga? Vai esmu piedzēries? Varbūt esmu pat skaļi domājis? Laikam taču ne. Acīmredzot Manfrēds Lords gremdējies līdzīgās domās, jo viņš noskūpsta Verēnai roku un saka: — Tu sen neesi izskatījusies tik brīnišķīgi kā šovakar, mīļā…

Pulkstenis 10.00.

Pulkstenis 11.00.

Pulkstenis 11.30.

Man jau mazliet griežas galva. Nepierasta sajūta. Enriko, pats to nemanīdams, runājot vairākas reizes atkārto vienu un to pašu, kā jau visi piedzērušies. Tas ir smieklīgi. Kad viņš pārteiksies? Jātiek prom no šejienes! Ja izdzeršu vēl vienu glāzi, tad piecelšos un pateikšu, ka mīlu Verēnu!

— Vēl pēdējo malku, mīļais Oliver?

Tagad mēs atkal dzeram šampanieti.

— Nē, nē, es…

— Muļķības! Leo mums visiem vēl uzvārīs stipru kafiju, viņš to jau dara. Nu, tad prozit! — par mūsu brīnumskaisto namamāti!

Tā nu mēs dzeram par Verēnu, kura šovakar tiešām ir apbrīnojami skaista, un viņa smaida, bet viņas melnās, milzīgi lielās acis kā arvien paliek nopietnas.

Es jūtu viņas roku. Nākamajā acumirklī manā plaukstā atrodas maza, balta tablctīte. Es to noriju kopā ar nākamo šampanieša malku, tā ka neviens nemana. Tūlīt man ir tāda sajūta, ka aiz manām acīm sprāgst atombumba. Uzplūst dedzinošs karstuma vilnis, un es jūtu, kā zem smokinga krekla pār krūtīm rit sviedri. Tad man tā apreibst galva, ka es baidos — tūlīt izkritlšu no atzveltņa. Pēc tam jau esmu skaidrā. Gandrīz pilnīgi skaidrā. Katrā ziņā visu skaidri apzinos.

Pusnaktī ienāk sulainis Leo.

— Telefona saruna ar Romu, godājamais kungs.

Piecdesmit vienu gadu vecais vīrietis elastīgi pielec kājās. — Mans mākleris! Viņš ziņos par šās dienas pirkumiem. Nāciet līdzi, Enriko! Pārslēdziet telefonu uz bibliotēku, Leo!

— Lūdzu, godājamais kungs!

Lords atkal skūpsta Verēnai roku. — Atvaino mūs uz pāris minūtēm, mīļā! Olivers tev pakavēs laiku. — Un man: — Man žēl, bet, kā jau teicu, ar veikaliem vairs neveicas tā kā agrāk. Pašam viss jāpārlūko. Ejam, Enriko!

Itālietis seko namatēvam ātri un stingra gaitā. Arī viņš pēkšņi ir gandrīz skaidrā. Jā, kad runa ir par naudu!

Durvis aizcērtas.

Mēs paliekam vieni, Verēna un es. Mēs saskatāmies. Viņa sēž uz dīvāniņa kamīna priekšā, es — atzveltnī. Viņa pavirzās tuvāk, un cs atkal ieelpoju maijpuķīšu un viņas ādas smaržu.

— Viņi var atgriezties kuru katru mirkli…

— Tagad viņi runā par akcijām. Tas vienmēr ilgst labu laiku.

Viņas acis! Viņas acis! Nekad vēl neesmu redzējis tādas acis. Viņa

čukst, viņas seja ir pavisam tuvu pie manējās, un mūsu abu sejas apgaismo plīvojošās kamīna liesmas.

— Es to izbeidzu, Oliver…

— Izbeidzi?

— Ar Enriko.

— Ko?

Viņas aizsmakusi balss. Viņas tuvums. Maijpuķīšu smarža. - Vai tablete tev palīdzēja?

— Jā. Paldies. Ļoti.

—  Viņš grib tevi piedzirdīt. Arī Enriko. Viņš ir ciniķis. Viņš ir manījis, ka ar Enriko viss beidzies…

— Vai tad viņš par to kaut ko zināja?

—  Nē. Tomēr nojauta. Viņš jūt visu! Tagad viņš grib zināt, kas notiks tālāk. Viņa klātbūtnē tu nekad nedrīksti piedzerties! Nākamajā reizē es tev iedošu visu tablešu stobriņu. Tās ir lieliskas.

— Tu… Tu pateici Enriko, ka viss beidzies?

• - Jā.

— Un iemesls?

— Tāpēc ka cs viņu vairs nemīlu.

— Tu taču viņu arī nekad neesi mīlējusi!

— Nē, bet viņš tā domāja. Tāpēc viņš šovakar neko nevarēja ieēst. Aizvainota vīrieša iedomība — tas ir visļaunākais.

Viņa sēž tik tuvu, tik tuvu, ka es varētu piekļaut viņu sev klāt un skūpstīt. Tomēr neiedrošinos to darīt.

— Es vairs negribu melot. Esmu tam par vecu.

— Tu taču melo savam vīram! Ilgstoši!

— Uz viņu balstās mana dzīve. Viņš uztur Evelīnu un mani. Viņam man ir jāmelo.

Kāda saruna! Es sāku smieties. Vai tas no šampanieša? Vai aiz bailēm?

—  Jocīgi, vai nc? Vai tu zini, kāpēc es tiešām pateicu Enriko, ka viss beidzies?

— Kāpēc?

— Tāpēc ka tu man tik ļoti patīc.

Es klusēju.

—  Es jau esmu mazliet jukusi, to tu zini. Tagad… tagad esmu kā apmāta pēc tevis. Man tevi jāiegūst.

Es klusēju.

—Tā runā tikai ielasmeita, vai ne? Nu labi,esmu tāda! Vai tu tomēr mani gribi?

— Es tevi mīlu.

— Izbeidz! Es nerunāju par mīlu. Es runāju par ko citu. Bet tam ir tik daudz kas kopīgs ar to nolādēto mīlestību! - Viņa pamet knipi. — Mīla? Mīla - tas ir tikai vārds! Es negribu mīlu! Gribu tevi! Gribu to! Vai saprati?

Es pamāju.

— Es vispār nespēju mīlēt. Tātad īsta mīla neiznāks. Nevar iznākt. Nedrīkst iznākt. Mums ļoti jāuzmanās. Viņš nedrīkst neko manīt. Citādi viņš Evelīnu un mani izmetīs ārā. Un mums būs jāatgriežas tur, no kurienes atnācām. Tur nav jauki… — Viņa apraujas un nokar galvu. Es glāstu viņas vēsās rokas. — Mēs ļoti uzmanīsimies, jā?

— Jā.

—   Viņš nedrīkst iegūt nekādus pierādījumus pret mums. Atstāj visu manā ziņā! Tad viņš mums nekad neko nevarēs pierādīt. Es viņu pazīstu. Viņš izskatās pēc pārcilvēka, vai nc?

— Jā.

—  Arī viņam ir savas vājības. Es tās visas zinu. Viņš nav nekāds pārcilvēks, tici man! Neviens nav pārcilvēks. Es dzīvoju kā… piedod! Taču cs pazīstu vīriešus. Mani neviens neapvedīs ap stūri. Tāpēc cs arī nevienu vīrieti vairs nemīlu. Tomēr tas nenozīmē, ka vīrieši man nav vajadzīgi.

Tomēr palaistuvc? Nu, un tad? Kas man par to?

—   Vai tev ir pilnīgi skaidrs? — Ari viņa ir dzērusi mazliet par daudz, tagad to var manīt.

Cik daudz laika vajag māklerim, lai ziņotu par pirkumiem? Vai Enriko tiešām vairs nav tik piedzēries? Un Lorda kungs — vai viņš ir pilnīgi skaidrā?

— Vai tev ir pilnīgi skaidrs?

— Pilnīgi.

Protams, ka būs mīla, protams, protams!

— Labāk iedzer arī pati vienu tableti!

— Jā, tev taisnība. — Viņa iebāž roku kleitā iešūtā mazā kabatiņā, norij zāles un vienā paņēmienā izdzer savu glāzi. Tagad viņas acis kvēlo.

— Man vajadzētu kaunēties, vai ne?

— Kāpēc?

— Divpadsmit gadus vecāka par tevi. īsta ielasmeita.

— Nelieto vairs šo vārdu!

— Ak Dievs, cik dusmīgi tu spēj skatīties!

— Tu neesi nekāda ielasmeita.

— Nē! Bet kādā vārdā tad tu sauksi to, kas es esmu?

— Liecies mierā!

— Labi, lai paliek. Vai zini, kad mēs esam kopā, man šķiet, ka esmu vēl jauna sieviete.

— Tu arī esi jauna sieviete!

— Jā, trīsdesmit triju gadu vecumā.

— Nu, un?

— Nekāda «un» nebūtu, ja tev nebūtu divdesmit viens. Tas viss ir neprāts! Taču cs neko tur vairs nevaru grozīt. Es tevi gribu. Es visu laiku domāju tikai par to. Vai zini, cik ilgi jau?

— Cik ilgi?

— Kopš tu slimnīcā teici: «Tu esi viss, kas man pasaulē ir, viss, kam es ticu, un viss, ko cs mīlu.» Tas mani padarīja traku! Tāpēc ka vēl nekad neviens vīrietis man tā nav teicis! — Viņas seja un mute virzās tuvāk, arvien tuvāk. Es jau jūtu viņas elpu, kad viņa jautā: — Rīt trijos tornī?

— Jā, trijos.

— Noskūpsti mani!

Viņas tērps ir sagriezies, es redzu skaistās kājas, dziļo izgriezumu, kaķlgo seju ar pusaizvērtām acīm. Viņas lielo muti. Tuvu, tuvu pie manējās. Tagad man ir viss vienalga. Es izstiepju rokas, lai viņu noskūpstītu. Tad dzirdu troksni.

Mēs atraujamics viens no otra. Salonā ienāk Leo, nesdams paplāti ar kafijas traukiem. Viņš smaida.

— Vai jūs vairs neklauvējat, pirms nākut iekšā?

— Es pieklauvēju, cienījamā kundze. Nejās, ne Mansfelda kungs laikam nedzirdējāt, — sulainis Leo atbild un sāk likt kafijas traukus uz marmora galda. Viņš vēl piebilst: — Varbūt kamīnā skaļi sprakšķēja uguns.

Mēs ar Verēnu saskatāmies pāri viņa noliektajai galvai, un cs pēkšņi kaut ko pilnīgi droši zinu, bet tas izklausās tik banāli, ka man ir kauns to uzrakstīt. Tomēr es to rakstīšu, jo šai grāmatai jābūt godīgai. Es tātad pilnīgi droši zinu, ka Verēna būs vienīgā īstā mīlestība manā mūžā. Un es būšu vienīgā īstā mīlestība viņas mūžā. Pēc šās mīlas nekas vairs nenāks. Viņai nc. Un man nc. Nekas vairs.

23

Šī nakts ir ļoti silta.

Kad es pusdivos ieeju savā mājā, visi guļ. Citos apstākļos cs par sevi un to, ko tagad daru, pats smietos. Es no savas istabas paņemu papīru un zīmuli un no naktsskapīša blakus gultai — kabatas lukturīti. Tad izeju uz balkona, iededzu lukturīti un apsēžos uzsola. Lukturīti pakaru uz naglas. Tas apgaismo papīra bloku, kuru turu uz ceļiem.

Ko Verēna man šovakar teica? «Mīla — tas ir tikai vārds.»

Mīla ir tikai vārds?

Mīla?

Mīla ir viss. Viss. Viss.

Un cs, romantiskais nelga, sēžu te un rakstu uz pirmās lapas:

MĪLA - TAS IR TIKAI VĀRDS

Romāns

Un uz otras lapas:

Pirmā nodaļa

Tas bija pavisam vienkārši.

Bet tālāk? Kā lai iesāku? Ar kuru notikumu? Arī pavisam vienkārši. Sākšu tā, kā tas sākās. Ar manu ierašanos Rcinas-Mainas lidostā. Es rakstu:

Ja negribētos raudāt, tad par to varētu smieties. Katru reizi, kad atgriežos Vācijā, sākas viens un tas pats teātris. Tā tas noliek jau septiņus gadus. So kungu galvās gan pamazām būtu varējusi noskaidroties doma, ka tas ir mans nolādētais tēvs, kas viņu meklējamo personu grāmatās ierakstīts kā cilvēks, kas nekavējoties apcietināms. Viņš — nevis es…

Kaut kas mani satrauc. Es paceļu acis. Virs tumšajām koku lapotnēm redzama Manfrēda Lorda baltā villa. Kādā tās logā zibsni kabatas lukturītis, atkal, atkal, gari, gari, īsi, gari, īsi.

Verēna! Viņa ieraudzījusi mana lukturīša gaismu.

L-a-b-u-n-a-k-t-i-m-ī-ļ-a-i-s, - viņa signalizē.

Un «Labu nakti, mīļa», es raidu atpakaļ.

Pēc tam mani pārņem tik sentimentāla jutoņu, ka pagūstu vēl tikai uzrakstīt līdz galam iesākto teikumu. Es nodzēšu lukturīti. Arī kalna villa satumst.

Mīla - tas ir tikai vārds, tā viņa teica. Viņa esot ielasmeita, tā viņa teica. Es to noliedzu. Taču nevajadzēja to tik noteikti noliegt. Un tomēr! Vai ielasmeitai vienmēr jāpaliek ielasmeitai? Vai ielasmeita nevar mīlēt? Vai viņa nespēj mainīties? Viņa nekad vairs nevienu nemīlēšot, jo pazīstot vīriešus, tā viņa teica. Vai viņa pazīst vīriešus? Vai tiešām nekad vairs nevienu nemīlēs? Vai cilvēks vienmēr dara to, ko apņemas? Man šķiet, ka patiesībā nevienam nav lielākas ilgas pēc mīlas kā viņai.

Viņai, kura pati sev un man cenšas iestāstīt, ka mīla ir tikai vārds.

Es uz purngaliem ieeju atpakaļ mājā. Vienā istabā vēl deg gaisma. Es to redzu tāpēc, ka šās istabas durvīs augšpusē ir stikls. Es klusu pieeju pie durvīm. Tā ir mūsu audzinātāja Hertcriha istaba. Viņš nekustīgi sēž gultā, izmeties kreklā, galvu atbalstījis abās rokās. Izskatās, ka viņš ieslīdzis pilnīgā, absolūtā bezcerībā.

Tā šajā brīdī visā pasaulē savās istabās noteikti sēž miljoniem vīriešu, kuri nav sasnieguši savu mērķi, kuri gribējuši vairāk, nekā varējuši, kuri iet bojā tā iespaidā, ko mēdz dēvēt par «apstākļu varu».

Viņiem visiem ir bijis savs mērķis! Skaists, cēls, godkārīgs. Viņi daudzus gadās cīnījušies, lai to sasniegtu, bojājuši tāpēc savu veselību, nolieguši faktus. Un tad? Tad pienāca diena, kad viņi sāka pakļauties rezignācijai kā tas, kas tur sēž manā priekšā, šis Herterihs. Kāpēc viņi pagura? Aiz savas bezspēcības un šīs bezspēcības apzināšanās. Pašu kļūdas. Ģimene. Bērni. Par maz naudas. Par daudz pienākumu. Par daudz alkohola. Viņi bija izšķieduši savu laiku un dzīvi. Tagad viņi to apzinājās. Un palika stingrā pārliecībā, ka nekas vairs nemainīsies līdz pat nāvei.

Man šķiet, ka nevajag nodzīvot līdz lielam vecumam, lai iemantotu šādu pārliecību. Daudzus dzīve salauž jau agri, kā šo, kas tur sēž, galvu rokās iespiedis, izmisis, vientuļš, bez izredzēm. Ar: Herterihs noteikti reiz ir sapņojis kļūt par otru Pestalociju, cilvēces labdari. Tagad viņš zina patiesību. Viņš nekļūs par to. Viņš vispār nekļūs ne par ko. Viņš klīdīs no vienas skolas uz citu, ļaus sevi mocīt tūkstošiem Ali, būs bezpalīdzīgs, saņems niecīgu algu, slikti ģērbsies, neiemantos respektu, neviens viņu necienīs.

Es lēnām un klusu iclavos atpakaļ savā istabā. Vai man arī kādreiz nāksies atzīt, ka nekļūšu par rakstnieku nekad, nekad, nekad? Un, ja tā būs, tad cik ilgs laiks paies, līdzēs to sapratīšu? Vai jau pēc šās pirmās grāmatas? Vai pēc vienpadsmitās?

Ceturtā nodala

1

Nākamajā rītā pēc viesībām pie Manfrēda Lorda man ir smaga galva, aiztūkušas acis un ēstgribas nav nemaz. Hansītis, kurš sēž man blakus, nepievērš tam uzmanību. Man šķiet, viņš nemaz nav pamanījis, ka jūtos slikti un dzeru tikai kafiju. Viņšstāsta pēdējās baumas (milzīgā ātrumā, lai paspētu izstāstīt): — Ali izsitis Džuzepam divus zobus. Džuzepe guļ gultā. Tas notika pēc ticības mācības stundas.

— Kad?'

Hansītis aizraudamies smejas. — Tu taču zini, ka Ali ir ticīgais par veseliem divi simti procentiem. Bet Džuzepe ir komunists. Nu, tad paklausies! Mūsu garīdznieks stāstīja par Ādamu un Ievu. Un ko dara Džuzepe? Kad stunda beigusies, šis sāk klāstīt savā briesmīgajā vāciski angliskajā valodā: «Es nevaru ticēt, ka no diviem cilvēkiem, vienalga, kāda viņiem bijusi ādas krāsa, cēlušies tik daudz miljoni cilvēku ar dažādu ādas krāsu un dažādu rasisko piederību.» Tad nu mazais Ali klūp šim krāgā un izsit divus zobus. Mēs stāvējām turpat blakus. Patiesībā tā bija gļēva rīcība, jo Džuzepe taču ir tik vājš, bet Ali nobarojies resns. Ko darīsi, liktenis! Tagad nu Džuzepe guļ gultā, bija atnācis arī ārsts…

— Es Ali arī pāris reižu iegāzīšu pa zobiem.

— Neiegāzīsi vis! Vai tu esi jucis? Vai gribi, lai tev iznāk sadursme ar mācītāju?

— Tev taisnība, Hansīti.

— Man vienmēr ir taisnība.

— Tu esi slīpēts.

— To es zinu pats.

— Man vajadzīgs tavs padoms.

— Kas noticis?

— Tagad ne. Vēlāk.

Mazliet vēlāk mēs stāvam skolas priekšā, pie vecās kastaņas. Mums vēl ir desmit minūtes laika. Es saku: — Brālis brālim vienmēr palīdz, vai ne?

— Tevis labā es darīšu visu! Kas noticis? Vai luksusfida?

Mums apkārt draiskojas trīs simti bērnu, viņi smejas un klaigā,

neviens nevar dzirdēt, ko saku es un ko saka Hansītis. Pie ieejas durvīm stāv Džeraldīne. Nekustīgi. Rokas salikusi uz muguras. Viņa skatās manī. Bet es uz viņu neskatos. Es runāju ar Hansīti, klusām un ātri: — Jā, Džeraldīne.

— Netiec vairs no viņas vaļā?

— Jā.

—   Tā jau domāju. Tev jāpagaida, kamēr atkal ieradīsies kāds jaunais.

— Nē, viss ir daudz sarežģītāk. Viņa… viņa ir man ļoti pieķērusies. Es… es negribētu viņu sāpināt… bet man jātiek no viņas vaļā!

—  Skaidrs, — viņš saka, bružādams kāju gar zemi, — Lordas kundze, vai?

Uz to cs negribu atbildēt. — Hansīti, tu man palīdzēji atrast aproci. Vai nevari palīdzēt arī tikt vaļā no Džcraldīncs? Padomā! Varbūt tev radīsies kāda ideja.

— Iespējams, ka radīsies. Tas jādara delikāti.

— Nekādā ziņā ne brutāli.

— Vari uz mani paļauties, Oliver.

Viņš pakrata man roku.

— AdjC, nu man jāskrien.

— Jau? Uz kurieni?

—  Es pats nekad negatavoju skolas uzdevumus, vai saproti? Rītos es tos vienmēr norakstu no mūsu klases labākā skolnieka. Katram jāzina, kas viņam piederas.

Tad viņš steigšus aizklibo, līks un greizs, mazais kroplītis, kuram māte gadiem ilgi sējusi kopā rokas un kājas, lai viņš būtu noderīgāks ubagošanai, Hansītis, kuru sadistiskais patēvs moka, kā vien var, tur viņš aizklibo — nabadzīgs, neglīts un, protams, kļuvis ļauns. Drīz es dabūju redzēt, ko Hansītis sapratis ar «delikātu apiešanos».

2

Pulkstenis ir astoņi.

Skan zvans. Trīs simti bērnu dodas iekšā skolas ēkā. Šodien mums pirmā stunda ir latīņu valoda pie Seska. Pie kāpnēm Džeraldīne mani notver. Tik tālu nu ir, es vairs nevaru izvairīties.

—  Kas ar tevi notiek? — Viņas lūpas ir valganas, un es redzu, kā cilājas meitenes krūtis. Viņa iet man blakus.

— Nekas nenotiek! Kāpēc tu tā domā?

— Kāpēc tu slēpies? Kāpēc mēs nevaram tikties?

— Džeraldīne, es…

— Tev ir kāda cita!

— Nē.

— Ir gan!

— Nē!

— Ir gan! Ja es uzzināšu, kas viņa ir, tad sarīkošu lielāko skandālu, kāds jebkad bijis! Neviena tevi man neatņems! Vai saproti? Neviena!

Viņas balss kļuvusi spalga. Zēni un meitenes apstājas, klausās, smīkņā un sačukstas.

— Džeraldīne… Džeraldīne… runā taču klusāk!

— Ak, ko, klusāk!

— Jā, klusāk! Es to prasu!

Viņa pēkšņi gluži sabrūk, nokar plecus, un acīs viņai saskrien asaras.

— Es… es taču tā nedomāju…

— Ir jau labi. — Ak, puisīti, puisīti!

—  Tiešām ne… — Tagad viņa padevīgi čukst. - Es vairs naktīs nevaru gulēt… guļu un domāju, kā bija tofeiz gravā, un šonakt… Es tevi mīlu, Oliver… Es tevi tā mīlu…

Vēl desmit metru līdz klasei. Cik gari ir šie desmit metri!

— Vai tu mani arī mīli?

— Protams.

Viņa spiež manu roku.

— Kad mēs tiksi' ies?

— To es vēl n nu.

— Pulksten trijos gravā?

Šodien ir skaista diena, silti spīd saule. Pār zilajām debesīm stiepjas balti pavedieni, un no kokiem cita pēc citas krīt raibas lapas.

— Nē, šodien nevarēs.

—  Kāpēc ne?

— Man… man ir mājas arests, — es meloju.

— Tad rit?

— Jā, varbūt rīt.

Līdz rītdienai Hansītis, cerams, kaut ko izdomās! Viņa cieši spiež manu roku ar savu karsto, miklo plaukstu. — Es tagad domāšu tikai par rītdienu. Dzīvošu tikai rītdienai. Un priecāšos tikai par rītdienu. Tu arī?

— Jā, es arī.

Kāpēc tā bija jānotiek tieši ar mani? Kāpēc?

Mums garām paiet Hildenbrandas jaunkundze. Viņa iet, mazliet taustīdamās. Mēs sveicinām. Viņa atņem sveicienu, labsirdīgi smaidīdama. Esmu pārliecināts, ka viņa mūs nepazina. Viņa pat nezina, kas mēs esam. Viņa arī nezina, ka pati būs šeit vēl tikai vienu diennakti. Es arī to nezinu. Neviens to nezina. Viens varbūt tomēr zina. Hansītis.

3

«Es tagad priecāšos tikai par rītdienu,» tā teica Džcraldīne. Tad mēs iegājām klasē. Viņa vēlreiz paskatās manī ar gluži aizplīvurotām acīm — tādām pašām, kādas viņai bija gravā, — tad iet uz savu vietu, un tūlīt pēc tam ienāk Sesks.

Šodien Seskam — mūsu nabaga nožēlojamajam latīņu valodas učukam doktoram Fridriham Haberlem, mazajam vīrelim, kuru moka savas mājiņas komplekss un kurš ģērbies pēc sviedriem smirdošā vecā uzvalkā, — beidzot izdodas iemantot visas klases, arī pirmā skolnieka Fridriha Zīdhausa, naidu līdz pat mācību gada beigām.

Un tas jau kaut ko nozīmē!

Jo Zīdhausam gan varētu būt vienalga, ka Sesks, rokas berzēdams, augstā falseta balsī pavēsti:

—  Un tagad, draugi, ķersimies pie rakstu darba! Lūdzu, ņemiet grāmatas!

Visa klase paņem Tacitu, jo ikviens, protams, domā, ka Sesks uzdos pārtulkot kādu gabalu no «čermānijas».

Taču šis, suns tāds, saka: — Ne vien Tacitu, bet, lūdzu, ari Horācija dzejoļus!

Klase nemierīgi sarosās.

Ko gan tas nozīmē?

To mēs tūlīt uzzinām.

— Es neesmu nekāds idiots, — vai saprotat?

Nē, tu, idiot.

— Es labi zinu, ka jūs vienmēr špikojal. (Špikot — tas nozīmē, ka vai nu noraksta no blakussēdētāja, vai arī no jau sagatavotiem špikeriem, ja iepriekš ir uzzināts, kuru vietu uzdos tulkot. Vai arī zem galda šķirsta mazo brošūriņu, kuru jūs ari pazīstat, - palīglīdzekli Tacita tulkošanā.)

—   Bet pie manis špikot nevarēs, — Sesks saka, svinīgi pie- pūzdamies un vēl mazliet vairāk ozdams pēc sviedriem. — Es strādāju pēc kāda austriešu kolēģa metodes. Sadalīsim klasi grupā «A» un grupā «B». Viena grupa tulkos Tacitu, otra — Horācija dzejoli.

Tagad klasē kļūst tik klusu, ka var dzirdēt ārā šalcam lēno, rāmo dienvidu vēju.

Džeraldīne izskatās tā, ka tūlīt laidīs pār mēli. Latiņu valodā taču viņa ir gaužām nespējīga.

Valters, viņas atraidītais draugs, kas sēž aizmugurē un vienmēr ir palīdzējis, arī šoreiz palīdzētu par spīti visam, par to esmu pārliecināts. Bet ko lai nu dara?

Daudziem skolēniem ir tāda sejas izteiksme, it kā nupat būtu iespēris zibens. Kaut kas tāds vēl nekad nav bijis!

— Sadalieties grupās! — Sesks nokomandē.

Ko lai darām?

Pirmā rinda normurmina: A, B, A, B.

Nu ir kārta otrajai rindai. Sesks izkārto tā, ka aiz skolēna, kas ir «A» grupā, vienmēr sēž tāds, kas ir «B» grupā.

Nu ir pavisam skaidrs, ka špikošana tiešām nebūs iespējama.

Velns ar ārā!

Man kļūst pavisam karsti. Kamēr vēl nebiju iepazinies ar Verēnu, es gribēju izlidot arī no šā internāta, lai pakaitinātu savo veco. Taču tagad viss ir citādi. Pavisam citādi…

Es esmu «B» grupā.

Mīļais Dievs, liec, lai «B» grupa dabūtu tulkot Tacitu!

Sesks uzskatāmi demonstrē savu apmierinātību. Viņš divas reizes nosoļo pa klasi šurp un turp, smīn un klusē.

Noass drosmīgi bilst: — Doktora kungs, vai jūs, lūdzu, nenorādītu tulkojamās vietas? Laiks iet.

Sesks apstājas un gluži kā prūšu gvardes virsnieks griezīgi nokomandē (laikam viņš šorīt savā mazajā ģimenes mājiņā saķildojies ar sievu): — «A» grupa tulkos Horāciju, «B» grupa — Tacitu!

(Paldies mīļajam Dievam!)

Tad viņš norāda tulkojamās vietas.

No Horācija cs nesajēgtu ne bū, ne bē! Cilās internātskolās, kur mācījos, mēs viņu nelasījām. Robs izglītībā. Nepatīkami.

No Tacita jātulko 18. lappusē 24. —27. nodaļa. Nodaļas nav garas. Katrā apmēram desmit —piecpadsmit rindas. Kā jau teicu, šo Tacita darbu pamazām esmu iemācījies no galvas. Lasu to jau trešo gadu.

Nu tad — uz priekšu! Un — es tevi mīlu, Verēna, cs tevi mīlu, un trijos pēcpusdienā mēs tiksimies tornī.

Mūsu tornī…

—  Kāpēc jūs tā smaidāt, Mansfcld?

Tas nu tiešām ir mazliet par daudz. Nolādēts, kāds nelabais ielīdis šajā mazajā vīrelī?

— Cilvēks taču drīkst smaidīt, ja darbs viņam dara prieku, doktora kungs!

(Labāk nopērc sev jaunu uzvalku!)

Es uzspiežu pirkstu lodīšu pildspalvai, lai iznāk serdeņa gals, un paskatos viņā mirdzošām acīm.

To Sesks nespēj mierīgi paciest. Viņš atkal sāk staigāt šurp un turp pa ejām starp solu rindām.

Šoreiz noteikti divas trešdaļas klases skolēnu saņems divniekus. Es gan nc!

Sēdēšanai trīs gadus vienā un tai pašā klasē tomēr ir savas priekšrocības. Tad nekas negaidīts gandrīz nevar atgadīties. Nu, paskatīsimies, kas tad te ir.

Gēnusspectaculorum unum atquein omnecoetu idem. Nudiiuvenes, iļuibus id ludricum est…

Ar šito draņķi es tikšu galā pusstundā.

Kad paceļu acis, redzu laukā krītam no kokiem sarkanas, brūnas, dzeltenas un zeltainas lapas. Nāk rudens un ziema. Šajā stundā, tulkojot «čermāniju», mani pirmo reizi pārņem sajūta, kas vēlāk vēl atkārtosies, — ne bieži, bet reizēm. Es nospriežu, ka ne ar vienu par to nerunāšu, pat ar Verēnu ne. Un, kad došu viņai lasīt šo «mūsu» grāmatu, lai viņa pateiktu, vai tā ir laba vai slikta, tad lapu ar šīm rindām iepriekš izņemšu ārā. Šī sajūta nav nc nepatīkama, nc biedējoša, nc paniku radoša. Tā īstenībā nav pat sajūta. Tā ir droša pārliecība. Šajā latīņu valodas stundā man pirmo reizi mūžā rodas dīvaina, bet pavisam droša pārliecība, ka cs drīz miršu. Jocīgi, vai ne?

4

Mēs skūpstāmies. Bezgala ilgi.

Mēs slāvam vecajā torņa telpā, pa lūkām spīd iekšā pēcpusdienas saule, lēns vējš pūš iekšā lapas, un mēs skūpstāmies. Tā es nekad vēl neesmu skūpstījis nevienu meiteni un nevienu sievieti. Es šajā grāmatā jau rakstīju, ka tāds trakums un neprāts kā ar Džeraldīni nekad vairs neatkārtosies. Taču šis skūpsts ir tāds pats. Tomēr ar Džeraldīni nebija nekas cits kā saldkaislc, juteklība, ķermeniska saplūšana. Tagad, kad skūpstu Verēnu, tam pievienojas vēl kas cits — kaut kas tik maigs un liegs kā šis dienvidvējš, kas pūš iekšā pa lūkām.

Mēs, tīņi, — pēc ilga laika lietosim atkal šo vārdu — taču visu apmētājam ar dubļiem, vai ne? Mēs nevaram ciest pacilātu toni, ienīstam cēlus vārdus. Un nu tāds tīnis stāsta jums, kas vēl ir jūtams Verēnas skūpstā — maigums, melanholija, ilgas un — mīla.

Un mīla, jā.

Es jau rakstīju, ko Verēna teica par mīlu tovakar, kad biju ielūgts viņas vira mājā. Taču Verčna ir sieviete, kura vairs neapzinās, ko saka, — prātu un galvu zaudējusi sieviete, kā visas, visas tās, par kurām raksta Radjards Kiplings. Viņam ir tik jauki dzejoļi, ka esmu tos iegaumējis uz mūžu. Lūk, ko viņš raksta:

God have mercy on such as we,

Doomed from here to eternīty!'

Nolādētiem kā šeit, tā mūžībā. Šo rindu viņi ir likuši par nosaukumu gan grāmatai, gan filmai. Un tāda ir Verēna, tāds esmu cs, tādi droši vien esam mēs visi. Un starp daudziem miljoniem nolādēto un pazudušo te stāvam mēs abi — Verēna un es — saulainā septembra pēcpusdienā augstu pāri Taunusa koku galotnēm, un skūpstāmies tā, kā es vēl nekad neesmu skūpstījies. Dīvaini: Džeraldīne sakās mani mīlam, bet nemīl. Viņai vajadzīgs tikai viens. Verēna apgalvo, ka vienmēr gribot tikai to vienu, tomēr viņa mani mīl. Viņa pati to tik noteikti nezina. Taču to droši vien zina viņas zemapziņa — viņas ķermeņa muskuļi un cīpslas, dziedzeri un lūpas zina vairāk par viņu pašu.

Viņas mēles galiņš lēnām iespiežas man starp zobiem un glāsta manu mēli. Verēna ar abām rokām tur manu galvu, un es esmu apskāvis viņas augumu. Mīla. Protams, tā ir mīla. Un reiz viņa to sajutīs. «Mīla — tas ir tikai vārds?» Nē, nē, nē!

Viņa atvelk savas lūpas no manējām, un viņas milzīgās, melnās acis ir tik tuvu, tuvu.

— Kas tev noticis?

Reiz es sagājos ar meiteni, arī īstu tīni, un, kad abi nopietni ķērāmies pie lielas, mēs izdomājām s'pēli. Katram no mums, kas sacītu: «Es esmu laimīgs,» vajadzēja maksāt piecdesmit feniņus. Lai tikai neatskanētu šis nolādēti sentimentālais teiciens! ŠI spēle mums toreiz ne vienam, ne otram nemaksāja nc feniņa.

— Es esmu laimīgs, — es saku un atkal gribu Verēnu skūpstīt, un manas rokas paslīd viņai zem pulovera. Taču viņa mani atgrūž.

— Tā ne, — viņa saka.

— Kāpēc?

— Izbeigsim. Es… es pēc šā skūpsta esmu jau gandrīz tik tālu.

— Nāc…

— Kur? Šeit? Šajā netīrajā ūķī?

Es paraugos visapkārt. Putekļi. Netīrumi. Vecas grabažas.

Tad mums vajadzētu gulties uz dubļainās grīdas. Segas nav. Ūdens nav. Ziepju nav. Nekā nav.

— Bet es gribētu būt tev tuvāk…

— Tu domā, ka es ne? — Viņa ātri aiziet tālāk no manis un nostājas ai muguru pret vienu lūku. Mūsu starpā ir triju metru attālums. — Tu domā. ka cs ne? Taču ne šeit? Man ir vajadzīga gulta! Es gribu, lai tu būtu maigs un lai neviens mūs nevarētu traucēt. Šeit kuru katru brīdi kāds var uznākt. Es gribu, lai mums būtu pietiekami daudz laika. Tev pēc stundas jābūt atpakaļ skolā.

Tas viss ir taisnība.

—  Tātad mums jāgaida, kad tavs vīrs atkal aizceļos.

—   Viņš tik drīz neaizceļos.

—   Bet tad…

—    Ļauj man rīkoties! Gan cs atradīšu vietu. Es vienmēr esmu pratusi atrast vietu. - Redziet, tāda viņa ir. Tikai neļaut vaļu jūtām! Un, ja tās tomēr parādās, tad tūlīt kāju virsū un sabradāt! Mīla ir tikai vārds…

— Turklāt tam arī ir savs valdzinājums.

— Kam?

— Šai satrauktībai, gaidīšanai uz pirmo reizi.

Lūk, to arī viņa vēl pasaka.

Šodien Verena ir ģērbusies spīdīgā, melnā ādas jakā, spilgti sarkanos svārkos, spilgti sarkanā puloverā, spilgti sarkanās tīkliņzeķēs un melnās kurpēs ar augstiem papēžiem. Zilganmelnic mati krīt viņai uz pleciem, acis kvēlo. Es zinu, ka lietoju nodrāztu vārdu, bet šīs neredzēti lielās acis tiešām kvēlo!

— Oliver…

— Jā?

— Kas tevi iemācīja tā skūpstīties?

— Nezinu…

— Nemelo! Vai tā bija sieviete? Vai meitene?

— Es tiešām…

— Pasaki!

— Verēna! Vai tu esi greizsirdīga?

—   Smieklīgi! Tomēr tas mani interesē. Viņa tev ir daudz ko iemācījusi.

— Neviens man neko nav mācījis, Tu, tu pati biji tā, kas skūpstīja, es tikai ļāvos.

— Nu vairs tas mani neinteresē.

Viņa atmet ar roku. Tāda viņa ir. Un tāpēc es viņu mīlu. Tikai

tāpēc?'

— Kad tas notiks, Verēna, kad?

— Vai nevari vairs nociesties?

— Nē.

— Pasaki!

— Nevaru vairs nociesties.

Viņa ar kāju dažas reizes paklaudzina pa grīcļu. Laikam tas viņu satraucis.

— Tu labi izskaties, Oliver.

— Blēņas!

— Tiešām! Vai visas meitenes skrien tev pakaļ?

— Nē.

— Tomēr. Turklāt tev jau ir ši viena.

—   Nav nevienas. — Nē, stop! Es savā mūžā jau esmu tik bieži melojis. Verēnai negribu melot, Verēnai nedrīkstu melot nekad. — Es tikai…

— Nu?

— Es tikai ar viņu gulēju, tas viss.

— Tev tā šķiet. Bet viņai? Vai viņa tevi mīl?

— Jā. Bet es jau pašā sākumā pateicu, ka nemīlu viņu.

— Un tu nekad vairs pie viņas neiesi?

— Nekad.

— Vai viņa arī to zina?

— Es pateikšu.

— Kad?

—  Šodien. Vēlākais, rīt. Viņa, vai zini, ir tāda mazliet ķerta. Man jārīkojas uzmanīgi, lai viņa nesajūk pavisam.

— Ko nozīmē — mazliet ķerta?

Es izstāstu Verēnai visus savus piedzīvojumus ar Džeraldīni. Viņa klausās klusēdama. Beidzot vina saka: — Tad tāda ir tā meitene, kas nozaga manu aproci.

— Jā.

— Tev viņai jāpasaka, Oliver. Tev jāpasaka… Kāpēc tu tā skaties manī?

— Es… protams, pateikšu… Tikai jocīgi, ka tu to tā pieprasi.

— Kāpēc jocīgi?

— Citādi tu taču tēlo tādu ledusauksto…

—  Tāda ari esmu. Taču, kamčr vīrietis ir mans mīļākais, viņam nevienas citas nedrīkst būt.

«Mīla — tas ir tikai vārds.» Taču viņai tā kļūs kas vairāk, par to esmu drošs. Šīs ir tikai izrunas.

— Vai drīkstu pieiet tev tuvāk? — es jautāju.

— Ja tu včl man pieskarsies, tas es sajukšu.

— Nepieskaršos. Negribu tikai atrasties tik tālu no tevis.

— Atnāc līdz šai sijai.

Sija atrodas pusmetru no viņas. Es aizeju līdz tai.

— Kur ir Evelīna?

— Atstāju viņu mājās. Vienmčr līdzi ņemt arī nevaru. Lai Leo vai dārznieku pāris to neievērotu. Teicu, ka eju uz Frīdheimu iepirkties. Leo, starp citu, pēc toreizējām viesībām pirmo reizi izturējās pret mani laipni.

Leo… par šo teikumu man vēl jāpadomā…

— Kāpēc tu aizver acis, Oliver?

— Lai nesāktu pinkšķēt.

— Kāpēc?

— Tāpēc ka tu esi tik skaista.

Viņa atmet galvu ar sev raksturīgo kustību, tā ka mati noplīvo. — Oliver, cs atnācu ar sliktām ziņām.

— Ar sliktām ziņām ?

—  Mēs jau rīt aizbraucam no mūsu villas un atgriežamies Frankfurtē.

Reiz es trenējos boksā. Jau pirmajā reizē mans partneris man kārtīgi iegāza pa aknām. Mani iznesa no ringa. Tā es jūtos arī tagad.

— Vīrs man to pateica šorīt. Es arī nezinu, kāpēc tā.

— Vai viņš kaut ko ir manījis?

—   Varbūt. Varbūt arī ne. Viņš bieži rīkojas pārsteidzoši un neizprotami. Tā viņš pastāvīgi var mani īpašā veidā terorizēt, saproti? Lai cs nekad nezinātu, kas notiks pēc stundas, kas manam kungam un pavēlniekam padomā.

— Tavam kungam un pavēlniekam…

—  Esmu no viņa atkarīga, viņš mani uztur. Un Evelīnu arī. Vai tu varētu mūs uzturēt?

— Es… — Nolādēts, kāpēc neesmu vecāks? Kāpēc es vispār nekas neesmu un neko neprotu?

— Pagaidām nc. Kad pabeigšu skolu…

— Nabaga Oliver, — viņa saka. — Nebēdājies! Es esmu izveicīga. Esmu savu vīru jau bieži krāpusi. No šejienes līdz Frankfurtei ar mašīnu var aizbraukt pusstundā. Mēs dzīvojam Mikela alejā. Numurs 212. Un tev taču ir mašīna.

— Jā. — Tagad es atkal varētu sākt bimbot.

—   Nu redzi! Es sameklēšu piemērotas kafejnīcas, kādu mazu viesnīciņu vai pansiju. No šejienes tu vienkārši pazudīsi. Tu taču teici, ka jums ir tāds komisks audzinātājs.

— Tas gan…

— Un tad mēs liksimies.

—  Bet vienmēr tikai uz dažām stundām, Verēna, tikai uz dažām stundām.

— Vai tas nav labāk nekā nemaz?

— Es gribētu būt ar tevi kopā vienmēr, vienmēr, dienu un nakti.

— Dienā tev jāiet skolā, mazais Oliver… Taču mēs tik un tā būsim kopā… arī naktīs… līdz pat rītausmai… Brīnišķīgas naktis… Mans vīrs atkal aizceļos…

Lejā garām iet ļaudis, mēs dzirdam viņus sarunājamies un abi klusējam, līdz balsis ir aizskanējušas. — Cūku būšana, — es tad saku.

— Ko?

—   Parīt mēs turklāt vēl dodamies ekskursijā! Uz veselām trim dienām. Tad es nevarēšu aizbraukt uz Frankfurti. Tātad neredzēšu tevi sešas dienas.

Viņa ir saausījusies.

— Kas tā par ekskursiju?

Es pastāstu.

6

Tas notika tā: šodien mums atkal bija vēstures stunda pie klibā, kalsnā doktora Freija. Viņš teica: — Negribu, lai kāds nojums domātu, ka es par Trešo impēriju stāstu pasakas vai kaut ko pārspīlēju. Tāpēc piecpadsmitajā datumā aizbrauksim uz Dahavu un apskatīsim koncentrācijas nometni, kas tur atradās. Brauksim ar autobusu līdz Minhenci, pārnakšņosim tur un nākamajā dienā dosimies uz Dahavu. Tā ir pavisam tuvu. Koncentrācijas nometnes vispār lielākoties atradās pilsētu vai cicmu tuvumā. Tikai šo pilsētu un cicmu iedzīvotāji par to neko nezināja. Ko jūs sakāt, mīļo Zīdhaus?

Klases pirmais skolnieks Fridrihs Zīdhauss, kura tēvs ir bijušais nacists un tagad ģenerālprokurors, bija kaut ko pusbalsī teicis. Tagad viņš pieceļas un pasaka skaļi: — Manuprāt, bijusī koncentrācijas nometne nav ekskursijai piemērota vieta.

— Mčs arī nedosimies ekskursijā, mīļo Zīdhaus.

—  Doktora kungs, vai es drīkstētu lūgt, lai jūs mani vienmēr neuzrunājat «mīļo Zīdhaus»? — Pirmajam skolniekam galva ir pietvīkusi gluži sarkana.

—   Atvainojiet! Tas nebija ļauni domāts. Pagājušajā naktī es «Vallenšteinā» izlasīju: «Pie Štrālzundes viņš zaudēja divdesmit piecus tūkstošus vīru.» Tad es vairs nevarēju aizmigt, jo man visu laiku bija jādomā: «Ko gan tas nozīmē? Viņš zaudēja? Vai tad šie divdesmit pieci tūkstoši piederēja viņam?» Divdesmit pieci tūkstoši vīru — tas ir divdesmit pieci tūkstoši dzīvību, divdesmit pieci tūkstoši likteņu, cerību, baiļu, mīlestības, gaidu. Nevis Vallenšteins zaudēja divdesmit piecus tūkstošus vīru, bet divdesmit pieci tūkstoši vīru gāja bojā, — doktors Freijs saka, klibodams pa klasi. — Un palika viņu sievas, bērni, mātes, viņu ģimenes, viņu līgavas! Divdesmit pieci tūkstoši — tas ir visai prāvs skaits, man šķiet. Daudzi droši vien nelika nogalināti uzreiz, viņiem nācās ciest sāpes, stipras sāpes, vēl ilgi. Un bez mirušajiem droši vien vēl daudzi kļuva par kropļiem — ar vienu roku, ar vienu kāju, ar vienu aci. Par to klusē gan vēstures grāmatas, gan Šillcrs. Par to vispār neviens nav rakstījis. Nekur nav rakstīts ari par to, kāda izskatījās Dahavas koncentrācijas nometne un kāda tā izskatās šodien. Jums būs jāpierod pie tā, ka man ir sava īpaša vēstures mācīšanas metode. Ja kāds negrib braukt līdzi" neviens viņu nespiež to darīt. Lai tikai paceļ roku.

Es pagriežos atpakaļ. Noass ir pacēlis roku. Vairāk neviens. Pat Zīdhauss ne.

Viņš apsēžas un šķiet, «tūlīt plīsīs», kā saka Hansītis, tas ir, pietvīkst sarkans kā biete. Aiz dusmām. Skaidrs, ja mans tēvs būtu vecs nacists, tad cs arī tagad aizdusmām pietvīktu sarkans. Patiesībā šis Zīdhauss ir pelnījis līdzjūtību. Cilvēks ir savas audzināšanas produkts.

— Jūs negribat braukt līdzi, Goldmund?

— Nē, es lūdzu atļauju palikt šeit.

Doktors Freijs ilgi noraugās Noasā, kura vecāki ir noindēti Osvencimas gāzes kamerās. Noass mierīgi iztur šo skatienu.

— Es jūs saprotu, Goldmund, — doktors Freijs beidzot saka.

— Es zināju, ka jūs mani sapratīsit, doktora kungs, — Noass atbild.

Doktors Freijs pievēršas citiem. — Tātad tas būtu nokārtots.

Goldmunds paliks šeit. Mēs izbrauksim piecpadsmitajā datumā deviņos no rīta.

Volfgangs tiešām sāk aplaudēt. Volfgangs, kara noziedznieka dēls.

— Kas ar jums notiek, Hartung?

— Jūs esat lielisks, doktora kungs!

— Es aizliedzu jebkādas simpātiju izpausmes pret mani, — doktors Freijs atbild.

7

To visu es pastāstu Verēnai mūsu tornī.

Pēkšņi viņa atplaukst smaidā.

— Piecpadsmitajā? — viņa jautā.

— Jā.

— Un sešpadsmitajā jūs būsit Minhcnē?

— Jā. Un septiņpadsmitajā brauksim atpakaļ. Kas tad ir?

—  Pirmīt man tev bija jāpavēsta slikta ziņa. Tagad pavēstīšu ko labu. Es arī sešpadsmitajā būšu Minhenē. Viena pati!

— Kā tā?

—  Precas mans jaunības draugs. Manfrēds, tas ir, mans vīrs, nevar viņu cicst. Šis draugs mani lūdza būt par laulību liecinieci. Laulības notiks pulksten deviņos. Ja Dahava atrodas tik tuvu Minhenei, tad taču jūs būsit atpakaļ, vēlākais, pēcpusdienā.

— Visvēlākais.

—  Tad tu atnāksi pie manis… uz viesnīcu. Tad mums būs pēcpusdiena… vakars… un nakts, visa nakts!

Es krampjaini riju siekalas. Tas man uznāk vienmēr, kad esmu ļoti uztraukts.

— Pēc četrām dienām, Oliver! Minhenč! Pilsētā, kurā neviens mūs nepazīst! Pilsētā, kurā mums nav jābaidās! Bez steigas! Mums būs laiks! Laiks! Laiks!

— Jā, — es atbildu aizsmakušā balsī.

Nu viņa ar trim soļiem pieskrien man klāt, apkampj mani, atkal skatās man acīs un čukst: — Es tā priecājos…

— Es arī.

Tad mēs skūpstāmies vēlreiz. Tāpat kā pirmo reizi. Tā, kā mēs droši vien skūpstīsimies vienmēr. Tāpēc, ka tā ir mīla.

Kamēr mēs skūpstāmies un viss ap mani sāk griezties — jumta sijas, lūkas, vecās grabažas, viss, viss, — man ir jādomā: Verēna un Dahavas koncentrācijas nometne. Dahavas koncentrācijas nometne un Verēna.

Jauka kombinācija, vai ne? Jums tas šķiet bezgaumīgi? Jums tas šķiet šausmīgi?

Es jums pateikšu, kas tas ir.

Mīla tā Kunga tūkstoš deviņi simti sešdesmitajā gadā.

Ņemsim pčc kārtas.

Verēna atkal pirmā aiziet no torņa. Es pagaidu dažas minūtes, tad sekoju viņai. Kad izeju no vecajiem mūriem un esmu nogājis varbūt simt soļu, man pretī nāk Leo, sulainis - mazs un kalsns, augstprātīgs un pašpārliecināts. Viņš ir izvedis pastaigāties bokseru sugas suni Asadu. Šoreiz Leo ir ģērbies vecā, pelēkā uzvalkā un kreklā ar stipri apdilušu kaklasaiti.

— Ā, labdien, Mansfelda kungs! — Viņš pārspīlēti zemu paklanās.

— Labdien.

— Jūs laikam aplūkojāt skatu torni?

—Jā.

—  Vecs tornis. — Šodien Leo izskatās nobēdājies. Šķiet, ka viņa gludā, garenā seja kļuvusi vēl garāka un gludāka, lūpas izskatās kā divas plānas svītriņas. — Stāsta, ka šo torni cēluši senie romieši.

— Jā, mums skolā arī tā mācīja.

Viņš nopūšas.

— Kāpēc jūs nopūšaties, Leo kungs? (Vai viņš redzēja Verēnu?)

—  Kā jūs to pasakāt, Mansfelda kungs. Mierā, Asad, mierā! Kā jūs to pasakāt: mācījāties skolā. Jūs to mācījāties dārgā privātā internātskolā, Mansfelda kungs. Es — pardon, lūdzu, ka par to runāju, — varēju apmeklēt tikai tautskolu. Mani vecāki bija nabadzīgi. Bet es tā slāpu pēc zināšanām! — (Viņš tiešām saka «slāpu»! Cik komiski gan ļaudis runā!) — Varat ticēt, ka esmu nelaimīgs cilvēks, Mansfelda kungs. Pat tagad vēl — man ir četrdesmit astoņi gadi — es gribētu virzīties tālāk, varbūt atvērt mazu lauku viesnīciņu vai restorānu. Būt par kalpotāju nav patīkami, nē, nē, ticiet man!

Ko šis glumais vīrs grib1 ?

— Protams, ne, Leo kungs. Bet baidos, ka tagad man…

Tad viņš mani saņem aiz piedurknes. Viņš mēģina skatīties raižpilnām acīm. Šis mēģinājums neizdodas. Viņa pelēkās zivs acis paliek, kādas bijušas: aukstas kā Iedus, viltīgas. Es jau rakstīju, ka dažbrīd es pilnīgi noteikti zinu, kas noliks, ko otrs cilvēks teiks un darīs. Tagad ir tāds brīdis.

Šis Leo ir ārkārtīgi bīstams.

Man pēkšņi pārskrien drebuļi.

— Man jau bija nauda, — aizšķērsodams man ceļu, Leo gaužas, — sataupīta feniņu pa feniņam. Bet tad nāca likteņa trieciens. Kaut kas pavisam slikts taču mēdz atgadīties tikai nabaga ļaudīm, pardon, lūdzu. Kam ir, tam tiek dots — tā taču mēdz sacīt, vai ne?

— Kas noticis?

—   Esmu sapinies ar krāpnieku. Viņš man parādīja mazu lauku viesnīciņu. Brīnišķīgā vietā. Lieliski iekārtota. Virtuve — sapnis! Ēdnīca…

— Jā, jā, — nu, un?

— Pardon, lūdzu! Es biju sajūsmā. Gribēju to tūlīt pirkt. Viņš paņēma manu naudu. Pēc trim dienām es uzzināju drausmīgo patiesību.

— Kādu patiesību?

—   Šis cilvēks nemaz nebija īpašnieks! Viņš bija tikai mākleris, īpašnieks viņam bija devis visas pārdošanas pilnvaras un aizbraucis garākā ceļojumā. Kalpotāji bija par to informēti. Tā šis blēdis viegli varēja izvadāt mani pa māju un izlikties, ka tā pieder viņam. Vai tas nav briesmīgi?

Viņš izvelk kabatlakatu, iepūš un drūmi aplūko rezultātu.

— Jums šis cilvēks jāiesūdz tiesā.

—  Kā lai es to izdaru, pardon, lūdzu? Viņš, protams, tūlīt nozuda. Viņa birojs Frankfurtē, vēstuļpapīrs ar firmas zīmi - viss krāpšana. Eleganto automašīnu viņš bija aizņēmies. — Leo pasper soli tuvāk, un es jūtu viņa smirdīgo elpu. — Jums, Mansfelda kungs, taču arī ir eleganta automašīna, vai ne? Es to redzēju tur lejā, Frīdheimā, garāžā.

— Kāds tam sakars ar manu automašīnu?

— Man šķiet, ka jums nāksies palīdzēt man, nabaga vīram.

— Es jūs nesaprotu…

— Gan jau saprotat, gan! Jūs man iedosit piecus tūkstošus marku. Lai man atkal būtu kāds grasis iesākumam. Ar pieciem tūkstošiem marku, protams, ne tuvu nepietiek, bet ar hipotēkām un bankas aizdevumu…

— Ko jūs teicāt?

— Jums jādod man picci tūkstoši marku, Mansfelda kungs. Pardon, lūdzu, man nav viegli to prasīt, bet citādi nav iespējams. Nē, citādi nav iespējams.

— Pirmkārt, man nav piecu tūkstošu…

— Jūs varat ieķīlāt savu eleganto automašīnu.

—  … un, otrkārt, cs jums labprāt palīdzētu, taču man šķiet visai savādi, ka jūs ar šādu lūgumu vēršatics tieši pie manis, pilnīgi sveša cilvēka.

Es jau zinu, zinu visu, kas vēl nāks…

— Varbūt es jums esmu svešs cilvēks, Mansfelda kungs, bet jūs man neesat nekāds svešinieks, pardon, lūdzu.

— Ko tas nozīmē?

—   Kad jūs bijāt ielūgts pie godājamā kunga un es nesu kafiju, salona durvis bija tikai pievērtas. Tad es nevarēju nedzirdēt, ko jūs runājāt ar cienījamo kundzi.

— Es vispār neko…

— Mansfelda kungs, pardon, lūdzu, nomierinieties! Paskatieties uz mani! Ar mani dzīve ir apgājusies nežēlīgāk nekā ar jums. Mans tēvs nebija miljonārs. Redziet, cik es izturos mierīgi. Es diemžēl nevarēju arī neredzēt, ka jūs ar cienījamo kundzi gribējāt skūpstīties.

— Tie ir meli!

—   Esmu jau pieradis, ka mani nolamā, Mansfelda kungs. Es, protams, arī melošu, apgalvodams, ka pirmīt redzēju cienījamo kundzi iznākam no vecā torņa pirms jums. Es, protams, melošu arī, teikdams, ka cienījamā kundze ir Sabadini kunga mīļākā…

— Vai jūs esat prātu zaudējis?

—  Es ne, Mansfelda kungs, pardon, lūdzu, es ne! Cienījamo kundzi — un es to saku ar vislielāko respektu un tiešām dziļi noraizējies — cienījamo kundzi laikam gan moka depresijas un krasas jūtu svārstības, jo Dievs vien zina, cik nepatīkami precīzos sīkumos man ir zināms daudz kas, ko viņa pēdējos gados darījusi.

— Ko tad viņa ir darījusi?

— Krāpusi godājamo kungu, pardon, lūdzu. Turklāt ar vairākiem…

— Ja jūs vēl turpināsit tā runāt, es jums sitīšu.

— Mazam, vājam nabaga vīram? Vai tiešām jūs, Mansfelda kungs, kas esat liels, bagāts un jauns, to darīsit? Nu, neko citu jau cs arī neesmu pieredzējis. Sitiet! Sitiet vien! Es nepretošos.

Tā tas nevar turpināties. Es jau zināju, precīzi zināju, ka tā notiks. Taču tā nevar turpināties.

—Apklustict! Neviens vārds no visa tā, ko jūs sakāt, nav patiesība.

—   Ir pierādījumi, Mansfelda kungs, pardon, lūdzu, ir telefona zvani.

— Ko nozīmē — telefona zvani?

— Man ir magnetofons. Turklāt vēl arī vēstules. Diemžēl.

Kāds suns!

— Jās esat mana pēdējā cerība, Mansfelda kungs. Ieķīlājiet automašīnu! Jūs noteikti saņemat lielu kabatas naudu. Tā jūs šo summu varēsit atmaksāt pa daļām.

— Piecus tūkstošus marku? Tas taču ir neprāts!

— Neprāts ir arī tas, kas rakstīts tajās vēstulēs, un tāpat ir neprāts tas, kas ierakstīts magnetofonā.

Vēstules. Telefona sarunas. Nolādēts, kāpCc VerCna bijusi tik neuzmanīga?

—   Esmu pārliecināts, ka godājamais kungs tūlīt ierosinātu Šķiršanos, ja zinātu to visu. Un tagad arī pārjums…

— Es…

Taču tagad viņš vairs neļauj sevi pārtraukt — šis cūka, kas tik ļoti atgādina manu «brāli» Hansīti, tagad viņš jau sen ir pavērsis situāciju sev labvēlīgi. Un viņš to jūt. — … arī pārjums, es saku, — esiet tik labs un ļaujiet man pateikt līdz galam, pardon, lūdzu! Cienījamā kundze, kā dzird, taču ir nākusi no… hm… sliktiem apstākļiem… — Es pasperu soli uz priekšu. Viņš soli atkāpjas, bet runā tālāk: —… un, man šķiet, viņa ļoti baidās nonākt šajos apstākļos včlreiz. Es zinu, ka jūs pret cienījamo kundzi jūtat simpātijas. Kas gan ir pieci tūkstoši marku, ja runa ir par kaut ko tādu…

Leo balss pazūd, kā notiek tad, kad pagriež radio skaņas regulētāju. Es stingi veros viņā un domāju: «Viņš, protams, neko noteiktu nezina, viņam nav pierādījumu, viņš tikai cenšas iebaidīt.» Tad atkal dzirdu Leo balsi: — … līdz mūža beigām strādāt par kalpotāju un dienu dienā…

—  Izbeidziet! Jums nav nevienas pašas vēstules! Tas viss ir tikai krāpšana.

Tad viņš izņem no kabatas un klusēdams sniedz man trīs vēstules aploksnēs, uz kurām adreses vietā rakstīti Frankfurtes pastkastīšu numuri. Es vienu izlasu. Ar to man pietiek.

— Cik daudz vēstuļu jums ir?

— Astoņas.

— Un cik daudz magnetofona lenšu?

— Arī astoņas.

— Kā es varu zināt, ka jūs nemelojat? Jūs taču esat izspiedējs.

— Protams. Bet, pardon, lūdzu, — kā cs varu zināt, ka jūs mani par izspiešanu nenosūdzēsit? Varbūt jūsu simpātijas pret cienījamo kundzi nemaz tik lielas nav.

Tagad es izdaru pirmo kļūdu. Es domāju, ka man šīs vēstules un lentes noteikti jādabū. Un nekādā ziņā par šo notikumu nedrīkstu stāstīt Verēnai. Ja pastāstīšu, tad viņa izbeigs attiecības ar mani, tas ir skaidrs. Runa nav par to, ka cs baidītos viņu uztraukt. Par to nevar domāt, kad ir darīšana ar izspiedēju. Bet viņa vairs negribēs ar mani tikties! Tad vismaz kādu laiku vai pat vienmēr viņa būs uzticīga vīram. Nē, Verēnai es par šo notikumu neko nedrīkstu stāstīt.

Tūlīt pēc tam es izdaru otru kļūdu: — Ja sagādāšu jums šo naudu, tad man, protams, jāsaņem visas vēstules un magnetofona ieraksti.

— Pats par sevi saprotams.

— Jā, pats par sevi saprotams! Bet tad jūs nāksit un teiksit, ka ir nevis astoņas, bet piecpadsmit vēstules un piecpadsmit magnetofona lentes un…

— Es jums zvēru…

— Beidziet! Citādi es tiešām jums sitīšu.

— Esmu pie tā pieradis. Esmu pieradis, ka ar mani tā apietas.

— Jums jādod man apstiprinājums, ka esat šo naudu saņCmis. — Cik šī prasība ir idiotiska, to man nācās pieredzēt tikai vēlāk.

— Protams, Mansfelda kungs, labprāt!

Vai ir jēga tādam tipam teikt, ka viņš ir pretīgs cūka? Nē, ne vismazākās. Kāds būtu iznākums? Nulle. Pietiek jau ar vienu pašu vēstuli, lai…

Nu cs turu rokā vēl divas vēstules, katra rakstīta citādā rokrakstā. Bet viņam ir vēl piecas.

Cerams, ka tikai piecas…

—   Kad cs varētu šo naudu saņemt, Mansfelda kungs? Pardon, lūdzu, bet lieta ir drusciņ steidzama.

—  Man vispirms jāliek uz Frankfurti un jāsameklē kāds finansu uzņēmums.

—  Tas nav vajadzīgs. — Viņš izvelk kādu zīmīti. — Es jau atļāvos vienu izraudzīties. «Kopers & Co». Vislabākā šejienes iestāde. Visizdevīgākie noteikumi. Ņem vismazākos procentus. Es domāju, pardon, lūdzu, ja jūs, piemēram, rīt savā brīvajā laikā aizbrauktu uz Frankfurti, atdotu mašīnas dokumentus un parakstītu vekseli, tad parit jūs jau varētu saņemt ēeku. — Tagad viņš runā arvien ātrāk. — Ne jau tāpēc, ka es gribētu šo čeku! Jūs varat uzlikt šim čekam aizliegumu, iekams es pagūstu ar to rīkoties. Es ļoti gribētu lūgt skaidru naudu. — Un es kā idiots, gluži kā idiots skrienu šā tipa izliktajās lamatās! - Parit pulksten trijos cs tad jūs šeit gaidīšu.

— Kā tā? Lorda kungs taču pārceļas uz Frankfurti jau rit.

—  Tur viņam ir citi kalpotāji. Dārznieku pāris un es paliksim šeit visu ziemu. Ak, ja jūs zinātu, cik vientulīgi te reizēm ir, cik…

— Pietiek!

— Pardon, lūdzu! Tad parit trijos?

Verēna. Viņa neko nedrīkst uzzināt. Citādi es viņu zaudēšu. Citādi zaudēšu viņu. Pirmā kļūda. Suns tāds, man jāsamaksā viņam par šīm vēstulēm un lentēm. Jāmaksā. Jāmaksā. Otrā kļūda.

— Jā.

—  Vai es drīkstētu, pardon, lūdzu, atļauties piebilst, ka man būtu ārkārtīgi žēl, ja es jūs parīt trijos šeit nesastaptu, mīļais Mansfelda kungs? Nāc, Asad, nāc! Meklē kociņu, meklē! Kur tad palika smukais kociņš?

Princis Rašids Džemals Ed-Din Runi Bcndcrs Šāpurs Isfahani skaita lūgsnu: — Ak, jūs ticīgie, neejiet jel sātana pēdās, jo tos, kuri viņa pēdās iet, vada tikai nekrietni, noziedzīgi mērķi un tas, kas ir aizliegts un nāk par ļaunu citiem…

Pulkstenis ir 20.30.

Es tagad, drošs paliek drošs, vienmēr esmu klāt, kad Rašids lūdz savu dievu. Ali un Hansītis jau ir gultā, mīlīgi un rātni kā eņģelīši. Hansītis nav ar mani runājis visu vakaru — ne vakariņu laikā, ne pirms tam, ne pēc tam.

— Vai tev ir kāda ideja? — cs viņam jautāju ēdnīcā.

Viņš pakratīja galvu. Vēlāk viņš pēkšņi bija pazudis. Tagad viņš guļ un nekustīgi raugās griestos.

Nākdams šurp, es vispirms biju iegājis blakus istabā pie Džuzepcs, kuru Ali piekāvis. Viņš tur guļ kopā ar vēl diviem mazajiem zēniem — grieķi un bavārieti. Es Džuzepem aiznesu pralinē konfektes. Mazais, nobadinātais puisēns paskatījās manī mirdzošām acīm un teica savā šausmīgajā angļu valodā: — Paldies, Oliver…

Un, kad es jau biju pie durvīm: — Oliver?

— Jā?

— Bet man ira taisnība. Reliģija ira opium tautai.

Tas, kurš viņu tik smagi piekāvis, melnais Ali, šis neiecietīgais dievbijīgais («Ir tikai viens Dievs - manējais»), tagad guļ, salicis rokas uz segas. Viņš arī skaita lūgšanu, protams, ar nolūku tieši tad, kad to dara Rašids.

Es domāju, vai vajadzētu viņam to aizliegt. Taču to cs nevaru. Tā nu zēni lūdz Dievu abi reizē, Ali, starp citu, diezgan klusu.

— Mūsu tēvs debesīs…

—  Ja pār jums nevaldītu Allaha labvēlība un žēlsirdība, tad viņš nemūžam nevienam nojums nepiedotu grēkus…

Nepiedotu grēkus.

Esmu izlasījis arī otro no trim vēstulēm. Ķerties pie trešās man nepietika drosmes. Visas trīs vēstules es mežā sadedzināju un pelnus izmīdīju.

— … mūsu dienišķo maizi dod mums šodien un piedod mums mūsu parādus…

Mūsu parādus.

Kas Verēna īsti ir par sievieti? Es to sev nejautāju tāpēc, ka viņa krāpj vīru. Es to jautāju tāpēc, ka viņa šādas vēstules tūlīt neiznīcina. Leo tās būs nozadzis. Vai tiešām tā ir? Vai Verēna patiesi ir mazliet jukusi? Es jau pats arī tāds esmu. Tomēr astoņas vēstules…

Nu jā, vairākos gados. Var jau gadīties. Tomēr tā nedrīkstēja notikt. Viņai taču jāuzmanās! Tagad cs viņu uzmanīšu. Viņa nedrīkst kļūt nelaimīga.

— … taču Allahs atlaiž grčkus, kad Viņš grib, jo Allahs redz un zina visu. Lai bagātie, kas ir jūsu vidū, nezvčr, ka neko vairs nedos radiniekiem, nabagiem un tiem, kas izceļojuši reliģijas deļ. Viņiem jo vairāk ir jāpiedod un…

Ne! Nē! Nē! Es nedrīkstu Verenai neko stāstīt. Viņa jau tā ir gandrīz panikā. Tad viņa ar mani tūlīt visu izbeigtu. Izbeigtu, iekams vēl vispār kas ir sācies. Man šim nelietim tās pieci tūkstoši markas ir jāsagādā, jāsadedzina vēstules un magnetofona lentes un jācer, ka to nav vCl vairāk. Vairāk taču ncvarčtu būt. Tik traka Verēna nevar būt bijusi! Dīvaini, ka es nemaz neesmu greizsirdīgs uz šiem citiem vīriešiem!

— … kā arī mēs piedodam saviem parādniekiem. Un neieved mūs kārdināšanā, bet atpestī mūs no ļauna. Āmen.

Ar manu kabatas naudu šās summas samaksāšanai nemūžam nepietiks. Būs jāaizraksta mātei.

Rašids lūdz: — … jābūt žēlsirdīgiem. Vai tad jūs negribat, lai Allahs jums piedod? Ja būsit ļauni, tad jūsu pašu miesas un jūsu pašu jutekļi liecinās pret jums pastarās tiesas dienā, un…

Šajā brīdī ārā, vestibilā, nodimd elektriskais gongs. Tas vienmēr ir signāls, ka direktors no sava kabineta grib kaut ko pateikt pa skaļruni, kas savieno skolu ar visām internāta mājām.

Rašids beidz lūgsnu. Ali strauji pieceļas sCdus.

Vienīgi Hansītis paliek mierīgi guļot. Kā garlaikots viņš saka: — Atver durvis, Oliver! Mums nemaz nav lejā jāiet, šeit tāpat dzirdēsim, ko vecais grib.

Es atveru durvis. Daudzas durvis atveras. Mazi zCni raibās pidžamās ziņkārīgi saskrien vestibilā. Hansītim ir taisnība. Direktora balss atplūst līdz mums tik skaļa, ka mierīgi varam palikt istabā.

—   Es lūdzu visus skolotājus, audzinātājas un audzinātājus tūlīt ierasties pie manis. Mums kaut kas jāapspriež. Ja kāds no mazajiem vai lielajiem bCrnicm sadomās audzinātāju prombūtni izmantot, lai darītu nedarbus, tad viņš rīt no skolas izlidos. — Doktora Floriana balss ir aizsmakusi un šķiet ar pūlēm apvaldīta. — Turklāt es vēlētos, lai rīt no rīta precīzi septiņos piecpadsmit jūs visi bez izņēmuma ierastos ēdnīcā brokastīs. Man arī jums kaut kas ir sakāms. Arla- bunakti!

Klikt! Skaļrunis tiek izslēgts.

— Visi gultās! Marš, atpakaļ gultās, man jāiet projām! — es dzirdu, kā Herterihs izmisis kliedz.

— Kas noticis? - cs jautāju.

— Es varu pagaidīt līdz rītam, - Hansītis nosaka un aizgriežas pret sienu.

Ienācis savā istabā, cs šo jautājumu atkārtoju.

—  Kas gan varētu būt? — saka Noass, lasīdams Roberta Ncimaņa «Olimpiju». — Droši vien direktors pavēstīs, ka ir spiests paaugstināt skolasnaudu.

— Jā, — piebilst Volfgangs, kas risina krustvārdu mīklu, — vai arī, ka armija viņam aizvilinājusi prom pēdējās virtuves strādnieces un ka tagad mums trauki būs jāmazgā pašiem.

— Breakfast is always the timefor news such as Ihis,1 — Noass saka.

Taču viņi abi maldās.

Nākamajā rītā, kas ir miglains un auksts, tiešām visi skolēni precīzi septiņos piecpadsmit ir ēdnīcā. Pēc pāris minūtēm ienāk direktors. Viņa seja ir dzeltena, zem acīm tumši loki. Viņš noteikti nav gulējis. Šodien viņš man šķiet vēl garāks un kalsnāks, šodien viņš arī iet, vēl vairāk saliecies uz priekšu. Viņš runā ļoti klusu.

— Labrīt! - doktors Florians saka.

Trīs simti bērnu atbild.

—  Pirms pāris dienām es teicu, ka labāk kādu laiku negribētu ēst ar jums kopā. Arī šodien es to nedarīšu. Kad būšu pateicis to, kas man jums sakāms, cs aiziešu, un jūs varēsit brokastot vieni…

Es paveros visapkārt. Hansītim, kas sēž man blakus, seja ir pilnīgi neizteiksmīga, īsta idiota seja. Skolotāji un audzinātāji izskatās nomākti. Es pametu skatienu uz Džcraldīncs galdu un jūtu krūtīs dūrienu.

Viņas vieta ir tukša! Tūlīt es saņemu tam izskaidrojumu.

—    Džeraldīne Rēberc vakar vakarā ir smagi cietusi nelaimes gadījumā. Uz šaurās takas, kas augšā ved gar gravu, kura atrodas starp skolu un lielo meiteņu māju. Jums visiem ir zināms, ka esmu stingri aizliedzis pa šo taku staigāt, tāpēc ka tā ir ļoti šaura un bīstama, kaut arī ceļš tā iznāktu desmit reizes īsāks!

Hansītis maisa savu kafiju.

—  Džcraldīne vakar vakarā tomēr ir gājusi pa šo aizliegto ceļu. Viņa iekritusi gravā. Lauztas abas rokas, stiprs smadzeņu satricinājums, un ārsti baidās, ka lauzts arī mugurkauls.

Lauzts mugurkauls!

Man maizīte izkrīt no rokas.

— Vai dzirdēji?

— Neesmu jau kurls, — Hansītis atbild.

1 Brokastu laiks vienmēr ir vispiemērotākais Šādām ziņām. (Angf.)

— Džeraldīne ievietota Frankfurtē slimnīcā. Es sazvanījos ar viņas māti. Viņa ir jau ceļā uz turieni. Neviens nojums nedrīkst Džeraldīni apmeklēt līdz turpmākam rīkojumam. Viņas stāvoklis ir ļoti nopietns. Es jums pēdējo reizi saku, ka ir aizliegts iet pa taku, kas ved gar gravu. Ja kāds tiks pieķerts, saņems brīdinājumu. Jums ir zināms: kas saņēmis trīs brīdinājumus, tiek no skolas izslēgts. Tas būtu viss. — Direktors ar kabatlakatiņu noslauka pieri, tad kā bezgala noguris paceļ galvu. — Ak jā, vēl kaut kas. Hildenbrandas jaunkundze vēlas aiziet no darba. Jūs visi viņu pazīstat, daudziem viņa ir ļoti palīdzējusi. Viņa teica, ka pašai nojums atvadīties būtu pārāk grūti, tāpēc lūdza mani nodot jums visiem sirsnīgus sveicienus. Viņa par jums domās vienmēr.

Direktors īsu brīdi klusē, tad turpina: — Viņa jūs nekad neaizmirsīs. No mūsu internātskolas viņa ir jau aizbraukusi un tagad dzīvo lejā Frīdheimā.

Kāds, kuru es neredzu, skaļi jautā: — Bet kāpēq viņa aizgāja no darba, doktora kungs?

Skolotāji un audzinātāji nodur galvu, un es tūlīt noprotu, ka direktors nesaka taisnību, jo tagad viņa balss skan gluži citādi: — Hildenbrandas jaunkundze bija jau stipri gados un jutās nevesela. Jūs zināt, ka viņai bija ļoti slikti ar acīm. Ārsts… ārsts teica, ka viņai nepieciešams miers. Viņai… viņai nebija viegli no mums aiziet. — Pauze. — Nezinu, kādas jūtas jums bija pret viņu. Nevaru ieskatīties jūsu iekšienē. Es pret Hildenbrandas jaunkundzi vienmēr esmu jutis un jūtu visdziļāko pateicību. Es arī viņu nekad neaizmirsīšu… — Viņš atkal ar kabatlakatiņu noslauka pieri.

Noass pieceļas.

— Kas ir, Noas?

— Es piecēlos, pieminot Hildenbrandas jaunkundzi.

Nu pieceļas visi bērni. Tikai Hansītis joprojām maisa savu kafiju.

Es iegrūžu viņam dunku.

— Ak, kāda muļķošanās! — viņš nosaka. Tomēr pieceļas. Pēc pāris sekundēm Noass apsēžas. Arī visi pārējie apsēžas.

—  Visu labu! — direktors saka. Un ātriem soļiem dodas projām. Ceļā uz durvīm viņam jāiet garām manam galdam. Sākumā šķiet, ka viņš mani nepamana, tad pēkšņi apstājas.

— Ā, Oliver…

— Jā, doktora kungs?

— Vai esi paēdis?

Es vēl pat neesmu sācis ēst brokastis, bet nevarētu arī norīt nc kumosa, nc malka.

— Jā, doktora kungs.

— Tad nāc līdzi, man tev kas jāsaka.

Mēs ieejam viņa kabinetā.

—  Apsčdies! Ednīeā cs neteicu taisnību. Nepateicu visu taisnību. Hildenbrandas jankundze nelūdza viņu atbrīvot. Es viņu atlaidu. Man vajadzēja viņu atlaist.

Man reibst galva. Man ir nelabi. Džeraldīne smagi cietusi. Lauzts mugurkauls. Džcraldīne smagi cietusi. Džeraldīne…

— Vai tu vispār klausies?

— Jā, doktora kungs. — Man jāsaņemas.

— Tu zini, ka viņa bija gandrīz akla?

— Jā.

— Un ka viņai kājas tūka un ejot vienmēr sāpēja?

— Nē, to es nezināju.

Uz direktora rakstāmgalda ir karafe ar ūdeni. Viņš pielej glāzi, izņem no iesaiņojuma divas tabletes, norij un uzdzer ūdeni. — Sāp galva, - viņš saka. — Šausmīgi sāp galva. Tas, ko es tagad teikšu, tev jāpatur pie sevis. Tu ne ar vienu nedrīksti par to runāt. Goda vārds?

— Goda vārds.

— Es tev to stāstu tikai tāpēc, ka Hildenbrandas jaunkundze man pirms aiziešanas to lūdza. Viņa tevi bija ļoti iemīļojusi.

— Tieši mani?

— Jā.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tu rūpējies par nabaga mazo Hansīti. Viņa taču tevi lūdza to darīt, kad tu šeit ieradies, vai ne?

Es pamāju ar galvu.

—  Viņa ļotf priecātos, ja tu kādreiz viņu apciemotu. Vai zini, kur viņa Frīdheimā dzīvo?

' - Jā.

— Vai apciemosi viņu?

— Jā.

—   Paldies. Tātad, īsi sakot, tas bija tā: arī Hildenbrandas jaunkundze vienmēr gāja pa aizliegto taku gar gravu. Slimo kāju dēļ. Pa šo ceļu var arī daudz taisnāk iziet lejā uz Frīdheimu, ne tikai uz meiteņu māju.

Taču arī uz meiteņu māju! Tāpēc toreiz, kad biju no Džcraldīncs istabas paņēmis Verēnas aproci, viņa tik ātri varēja mani panākt.

—  Vakar pēc vakariņām Hildenbrandas jaunkundze gribēja Frīdheimā, savā istabā, neitrālā gaisotnē uzdot Džeraldīnei dažus pārbaudes uzdevumus un parunāt ar viņu.

— Kāpēc?

—   Pēdējā laikā Džeraldīne bija sevišķi nenosvērta un grūti pieejama. Viņas sekmes mācībās kļuva arvien sliktākas. Tāpēc

Hildenbrandas jaunkundze gribēja ar meiteni izrunāties. Šādas pārrunas ar Hildenbrandas jaunkundzi ir palīdzējušas daudziem bērniem. Tātad viņa kopā ar Džeraldīni gāja pa aizliegto ceļu, skolotāja gāja pirmā. Pēkšņi viņa izdzirdēja kliedzienu. Viņa pagriezās atpakaļ un izbijusies redzēja, ka Džeraldīne ir paslīdējusi un…

— Iekritusi gravā?

— Nē, vēl ne. Viņa karājās pie stāvās nogāzes, pieķērusies pie kādas saknes. Meitene sauca palīgā. Hildenbrandas jaunkundze piesteidzās, saķēra Džcraldīnes rokas un mēģināja viņu uzvilkt…

' - Un?

—   Vecā dāma taču bija gandrīz neredzīga. Bija nakts. Viņa bija saķērusi nevis Džeraldīnes rokas, bet sakni; sakne bija balta. Viņa izrāva sakni no zemes, un Džeraldīne nokrita gravā.

To pateicis, direktors pieceļas, pieiet pie loga un skatās rudenīgajā miglā. — Hildenbrandas jaunkundze steigšus atgriezās skolā. Es piezvanīju ārstam un izsaucu ātrās palīdzības mašīnu. Mēs visi aizskrējām uz gravu. Kad Džeraldīne bija aizvesta, Hildenbrandas jaunkundze izstāstīja, kā viss noticis.

— Un tad jūs viņu atlaidāt.

— Jā. Viņa gribēja palikt līdz šodienai un atvadīties nojums visiem, bet es… — Viņš sastomās. — … es nevarēju viņai to atļaut. Es viņu jau naktī ar savu mašīnu aizvedu uz Frīdheimu.

— Kāpēc?

— Viņai bija nervu sabrukums. Viņa nesavaldīgi raudāja. Tāda viņa šorīt nevarēja jums rādīties. Tā teica arī ārsts. Viņš iedeva nomierinošas zāles. Tagad viņa guļ. Dažas dienas viņai jāpaliek gultā. — Pēkšņi viņš saka pavisam skaidrā un cietā balsī. — Tā ir mana vaina.

— Kas?

—  Ja Džcraldīnes mugurkauls vairs pareizi nesaaugs, ja viņa, lai Dievs nedod, ja viņa… — Viņš nespēj to pateikt.

— Ja viņa nomirs?

— … tad vainīgs būšu es, nevis Hildenbrandas jaunkundze.

— Tās taču ir aplamības, doktora kungs!

—  Nav vis aplamības! Es jau gadiem ilgi zināju, ka viņa gandrīz vairs neredz. Es gadiem ilgi zināju, ka līdz ar to viņa apdraud citus un arī pati sevi. Man vajadzēja viņu atlaist jau pirms vairākiem gadiem. Taču es to neizdarīju.

— Tāpčc ka jums bija viņas žēl. Tāpēc ka jūs zinājāt, cik ļoti viņa mīl bērnus.

—  Vienalga, kāpēc! Es to neizdarīju! Ja… ja Džcraldīne nekļūs pilnīgi vesela, tad tā būs mana vaina, vienīgi mana!

— Paklausieties, doktora kungs…

—  Tev vairs nekas nav jāsaka. Tagad tu zini visu. Es gribu palikt viens. Visu labu!

Es pieceļos un eju projām. Direktors lūkojas laukā miglā, un es no sāniem redzu, kā viņa seja raustās.

Vestibilā un uz lielajām kāpnēm stāv bērni un runā par Džeraldīni. Pulkstenis ir bez septiņām minūtēm astoņi. Turēdams grāmatas padusē, es eju uz ārdurvīm, jo man tagad jāliek svaigā gaisā. Kāds mani saķer aiz jakas piedurknes. Tas ir mazais Hansītis. Vilkdams mani sāņus, viņš čukst:

— Nu, kā cs to nostrādāju?

-      Ko?

-      Nu, to…

-      Tu to…

—  Cst! Jucis esi, vai? Ne tik skaļi! Tu taču teici, ka tev jātiek no luksusfidas vaļā, lai es tev palīdzu — vai nc?

-     Jā.

— Nu, tātad! Un cs tc\ palīdzēju. Delikāti, kā tu gribēji.

Tagad cs zinu, ko Hansītis saprot ar vārdu «delikāti».

—   Vecā vienmēr gāja uz mājām pa īsāko ceļu, kaut gan tas ir aizliegts, — Hansītis čukst. Mēs esam ieslēgušies tualetē. Hansītis apmierinātībā staro. Viņš ir bezgala priecīgs un laimīgs. Bet man šķiet, ka aiz nelabuma būs jāvemj.

Es atveru mazo lodziņu.

— Aizver logu, citādi kāds ārā mūs dzirdēs!

Es atkal aizveru logu.

— Vai tev ir kāds smēķis?

Es viņam iedodu cigareti.

Viņš to aizdedzina un dziļi ievelk plaušās.

— Vakar priekšpusdienā es dzirdēju, kā vecā…

— Nesaki vienmēr «vecā»!

— Ak tu mūžs, tā grezele!

Grezele - tā ir mazā dāma, kura pusotra gada pūlējusies izveidot no Hansīša normālu, labsirdīgu cilvēku. Tā ir nelaimīgā skolotāja, kura vakar vakarā zaudēja darbu. Grezele - tā ir vecā, gandrīz aklā Hildenbrandas jaunkundze.

— Ko tu dzirdēji?

—   Kā vecā teica luksusfidai: «Šovakar pēc vakariņām tu vēl uz stundu atnāksi pie manis. Citas meitenes un skolotāji stāsta, ka tu esot ļoti nemierīga. Pa miegam tu kliedz. Stundās nezin par ko sapņo.» Hansītis smīn: — Tas ir no tā, ka tu viņu kārtīgi…

— Turi muti!

Viņš atkal izpūš dūmus.

Man kļūst arvien nelabāka dūša.

—  Ko nozīme — turi muti? Kā tu ar mani runā? Vai tu teici, ka gribi tikt no šās vaļā, vai ne? — Es neatbildu. Tā cs teicu. Neesmu labāks par viņu. — Nu, tātad! — Tagad viņš ir apmierināts un atkal savelk seju savā briesmīgajā smīnā. — Esvisu dienu lauzīju galvu. Tad man radās ideja.

— Kāda?

— Cilvēk, ļauj taču man runāt! Laba ideja. Sagādāju vara stieples rituli. Nospčru dārzniekam.

— Kāpēc?

— Viņš vCl jautā, kāpēc! Kāpēc? Un tev esot divdesmit viens gads? Tāpēc, lai viņa iekristu gravā, tava mīļā.

— Tu biji iecerējis slepkavību?

— Blēņas, kādu slepkavību! Cerēju, ka šī salauzīs pāris kauliņu un nonāks slimnīcā. Lai tev būtu miers!

Viņš atkal dziļi ievelk dūmus.

— Ka viņa tūlīt lauzīs mugurkaulu, to es, protams, ir necerēju!

— Hansīti!

—  Nu, kas ir, kas ir? Tāda ārstēšanās ilgst mCncšicm, Oliver! Uz vairākiem mCnešiem tu esi ticis no viņas vaļā! Un, kad šī atgriezīsies, tad, kas zina, varbūt tomCr būs saaugusi šķībi un vispār vairs neriskēs tev tādā veidā tuvoties. Nevienam citam arī nc! Tad ar to būs beigas! Paskaties uz mani! Man arī mugurkauls ir čupā. Es nekad nedabūšu smuku fidu. Varbūt šis nav labs atrisinājums? Vai tu nevarētu vismaz pateikt paldies?

11

— Tu… — Laikam tomēr būs jāvemj. — Tu to vara stiepli…

— Piesčju pie koka, kas aug gravas augšpuse, un pārliku pāri lakai, galu krūmos. Gaidīju krūmos, kamēr šīs nāks.

Vecajai ļāvu paiet garām. Kad nāca luksusfida, cs stiepli pacēlu. Viņa paklupa, paslīdēja, krita, bet paspēja vēl saķert sakni. Es aiz dusmām, ka šī nenolidoja tūlīt zemē, gandrīz iekodu sev celī. Taču, par laimi, Hildenbranda tikmēr grābstījās gar sakni, kamēr tava mīļā pazuda. Es nolaidu stiepli un pagaidīju, kamēr vecā aizskrēja pēc palīdzības. Tad atsēju stiepli no koka un laidos lapās. Vara stieples ritulis atkal jau ir dārzniecībā. Varbūt Džeraldīne nomirs. Bet, ja arī nenomirs, - tu tomēr esi ticis no viņas vaļā līdz Ziemassvētkiem. Mazākais. Kā jau teicu, var gadīties, ka vēlāk šī izskatīsies tāda kā cs. Kas ir? Tu esi šausmās, vai?

— Jā.

—Tā jau domāju. Vispirms liela runāšana, bet vēlāk bikses pilnas. Es tev tūlīt pateikšu vēl kaut ko.

— Ko tad?

— Es to visu darīju galvenokārt sevis dēļ.

— Tevis dēļ?

— Jā. Es, redzi, vēl neesmu pilnīgi drošs, ka tu pēkšņi nepagriezīsi muguru un nepaņemsi par brāli Rašidu vai kādu citu no tiem ļurbām. Jo vairāk par tevi zinu, jo drošāks varu justies. Es jau zinu par Lordas kundzi. Tagad mēs abi zinām, kā notika šitais. Ja gribi, cj un izstāsti visu direktoram. Tad cs tūlīt sākšu meklēt Lordu un izstāstīšu visu viņam.

— Un ja nu… Džeraldīne būtu pagalam?

— Tad būtu pagalam. Tu par to ļoti raudātu, vai nc?

— Tu esi… tu esi īsts velns…

— To jau daudzi ir teikuši, tas man nav nekas jauns. Vai es tev pirmšķirīgi pakalpoju vai ne? Vai esmu tavs brālis vai nc? Brālim brāļa labā jādara viss.

— Nejau jāslepkavo.

— Arī jāslepkavo.

— Nē.

— Nu, tad ej, ej pie direktora un nosūdzi mani! Man nāk prātā ne tikai tādas idejas kā par vara stiepli! Gribētos zināt, ko teiks Lords, ja es pie viņa aiziešu vai uzrakstīšu vēstulīti!

Hansītis. Leo. Tādu rodas arvien vairāk. Kļūst arvien sliktāk. Es negribu darīt pārestības, bet nemitīgi tās daru. Verēnas dēļ. Vai mīlestība var būt laimīga, vai vispār var rasties mīla, kur nodarīts tik daudz pārestību?

— Un Hildenbrandasjaunkundz.es tev nemaz nav žēl?

— Kāpēc šī iet pa aizliegto ceļu?

— Viņa tā mīlēja savu darbu.

— Viņai bija pēdējais laiks iet pensijā. Neraizējies nu vēl arī par to veceni.

Es jūtu, ka man pakrūtē kāpj uzaugšu.

— Kura tev ir dārgāka - luksusfida vai Lordas kundze?

Es neatbildu. Man ir nelabi.

—  Tātad Lorda. Tātad tu neiesi vis pie direktora un neteiksi ne vārda.

Es atkal neatbildu. Taču zinu, ka viņam ir taisnība. Es neiešu pie direktora un neteikšu nc vārda. Esmu tam par gļēvu. Ar to es kaitētu Verēnai. Taču ne tikai tas. Es izlidotu no internāta, ja izstāstītu, kas starp Džeraldīni un mani ir bijis, — jo to arī nāktos izstāstīt, ja jau vispār ko stāstu. Esmu par gļēvu, par sliktu, par remdenu. Neesmu ne par matu labāks par Hansīti. Turēšu muti.

Un samaksāšu Leo.

God have mercy on such as we, doomed from here to eternity.

— Tu neko neatbildi. Tā arī ir atbilde. Okci, Oliver!

Es joprojām klusēju.

Un tā, redziet, ir trešā kļūda. Lielākā no visām, ar vissmagākajām sekām.

— Ja mums laimēsies, tad šai vajadzēs nogulēt veselu gadu! Esmu dzirdējis par gadījumiem, kad mugurkauls vispār vairs nav saaudzis. Mugurkaula lietās esmu speciālists. Man taču tādam jābūt. Es…

— Hansīti…

— Jā?

— Lūdzu, izej ārā! Ātri!

— Kāpēc?

— Man jāvemj.

12

Es aizbraucu uz Frankfurti un ieķīlāju savu mašīnu. Dabūtās pieci tūkstoši markas man jāatmaksā, katru mēnesi iemaksājot 321 marku. Satikos ar Leo mežā un iedevu viņam skaidrā naudā. Viņš man izsniedza šādu kvīti:

Ar šo apliecinu, lai 1960. gada 14. septembrī saņēmu no Olivera Mansfelda kunga 5000 (piecus tūkstošus) marku.

Leo Gallers

Es gribēju plašāku paskaidrojumu, bet tādu viņš atteicās dot. Viņš sacīja, ka tad labāk naudu neņemšot un paturēšot vēstules un magnetofona ierakstus. Es piekāpos. Tas jau arī bija smieklīgi — gaidīt, lai Leo apliecina, ka šo naudu man izspiedis. Tomēr es domāju, ka šis apliecinājums, kuru esmu saņēmis, mani zināmā mērā aizsargā. Par to nu gan man vēlāk nāksies brīnīties!

Naudu saņēmis, Leo man iedeva pārējās piecas vēstules un astoņas magnetofona lentes. Mēs kopā aizgājām uz neapdzīvoto Manfrēda Lorda villu un lentes noklausījāmies, jo es gribēju pārliecināties, vai viņš man nav pārdevis kādas citas lentes. Šīs bija īstās. Visas piecas vēstules un astoņas lentes es mežā sadedzināju.

Varbūt Leo ir paturējis vēstuļu fotokopijas un licis notāram apstiprināt, ka tās ir īstas. Varbūt viņš lentes ir ieskaņojis no jauna. Varbūt vispār ir vēl vairāk magnetofona ierakstu un vēstuļu. To es nezinu. Šajā bridi esmu darījis, ko varējis. Nekas gudrāks man neienāca prātā. Vai jums būtu radusies kāda labāka ideja? Ir situācijas, kurās atliek tikai cciēt. Es ceru.

Pagaidām, direktors saka, ārsti ir aizlieguši Džeraldīni slimnīcā apmeklēt. Viņas dzīvība esot apdraudēta. Hansītis ar to ir ļoti apmierināts. Es aizsūtīju Džeraldīnei ziedus. Varbūt tā atkal bija kļūda?

Noteikti.

13

Par Dahavu šodien zina visa pasaule. Tā bija pati pirmā koncentrācijas nometne. Šeit sākās tautu slepkavošana. No Minhenes jūs līdz šai nometnei ar autobusu varat aizbraukt pusstundā. Taču nc Minhenes, ne arī Dahavas iedzīvotāji nezināja, kas šajā nometnē notika. Vispār neviens to nezināja.

Barakas vēl ir saglabājušās. Tajās dzīvo cilvēki, brīvi cilvēki. Pie nometnes ieejas spīd dzeltena telefona būdiņa. Lai cilvēki, kuri tagad, 1960. gadā, šajā nometnē dzīvo, varētu piezvanīt. Cilvēki, kuri šajā nometnē dzīvoja līdz 1945. gadam, to nevarēja. Pēc tā ir redzams cilvēces progress.

Starp barakām ir novilktas virves. Tur staigā sievietes, kas apsējušas lakatiņus ap galvu, rotaļājas bērni. Tur ir arī baznīciņa. Celiņi apbērti ar melniem izdedžiem.

Mūsu autobuss apstājās pie nometnes ieejas. Pie vārtiem gaidīja vecāks vīrs. Viņš mūs ved. Sasveicinoties viņš saka: — Esmu galdnieks. Es pats te biju ieslodzīts. Tagad vadāju apmeklētājus. Uz šejieni brauc daudz apmeklētāju, galvenokārt ārzemnieki.

— Un vācieši?

— Arī.

— Kāda ir skaitliskā attiecība?

—   Uz apmēram trīsdesmit ārzemniekiem viens vācietis, — tā atbildēja bijušais ieslodzītais. Starp citu, viņš klibo, tāpat kā mūsu doktors Freijs. Visa mūsu klase klusēdama soļo aiz šiem abiem vīriem.

Nav tikai Noasa. Viņš lūdza atļauju palikt internātā. Bez viņa Volfgangs izskatās kā apjucis. Par Fridrihu Zīdhausu varētu domāt, ka viņš kuru katru brīdi eksplodēs. Viņš kaut ko murmina pie sevis. Es nevaru saprast, ko viņš saka.

Diena ir jauka. Zilas debesis. Laba redzamība. Pilnīgs bezvējš. Mēs ejam uz krematoriju. Barakas. Šeit cietuši tūkstošiem cilvēku. Tūkstošiem cilvēku te ir pazemoti, mocīti, spīdzināti. Tūkstošiem cilvēku te ir nogalināti. Krematorija. Tūkstošiem cilvēku te ir sadedzināti. Pusstundas brauciena attālumā no Minhenes. Mani sagrābj šausmas.

Mēs dzirdam vārnu ķērkšanu. Es pēkšņi pamanu, ka stāvu pie barakas, virs kuras ieejas piestiprināts uzraksts:

RESTORĀNS

— Šeit ir restorāns? — es jautāju.

— Te ir pat divi restorāni, — galdnieks atbild. — Cilvēki, kas dzīvo barakās, te vakaros izdzer pa glāzei alus. Kādu laiku uz izkārtnes pat bija rakstīts: RESTORĀNS «PIE KREMATORIJAS».

— Tas nav taisnība, — Volfgangs saka, un es redzu, ka viņam acīs ir asaras. — Tas nav taisnība!

— Tomēr ir gan, — galdnieks mierīgi atbild. — Saimniekam nācās abas pēdējos vārdus aizkrāsot, jo no Bambergas ieradās daži vīri un protestēja. Bijušais saimnieks, protams, nebija domājis neko ļaunu, viņš tikai gribēja pārdot vairāk alus. Starp citu, tā bija dezinfekcijas ēka.

— Kas bija dezinfekcijas ēka?

— Nu, kur ir restorāns.

— Nāciet tālāk! — doktors Frcijs saka un klibo mums pa priekšu kopā ar klibo galdnieku.

Bērni rotaļājas ar bumbām, vilciņiem un stīpām. Dažiem ir mazi divriteņi. Uz baraku jumtiem paceļas televīzijas antenas. Tā kā nometne ir milzīgi liela, tad tas viss, tā sakot, neko nenozīmē. Es sevī jūtu vienvienīgu baismīgu tukšumu. Un pusstundā var tikt līdz Min- hcnci…

—Tagad cs jums parādīšu muzeju, — klibais galdnieks saka. — Tas ir iekārtots krematorijā.

Krematorijā novietoti galdi, uz tiem saliktas skatu kartes un brošūras. Vēl ir pāris vitrīnu ar drausmīgiem atgādinājumiem par šeit bijušo elli. Vienā kaktā atrodas koka statnis.

—Tas ir viens no tā saucamajiem bukiem, — galdnieks paskaidro.

—  Ieslodzītos pie tā piesēja un sita ar pātagām.

Volfgangs tagad raud aizrīdamies. Valters rnēgina viņu nomierināt:

— Beidz, Volfgangi Nu, beidz taču! Visi skalās.

— Lai skatās… lai…

— Bet kāpēc? Tas viss taču nolicis tik sen!

Tik sen!

Galdnieks saka: — Te ir viena no mūsu viesu grāmatām, — un norāda uz pulti. Es gribu atvērto grāmatu pacelt, bet nevaru.

— Mēs to pieskrūvējām, — galdnieks paskaidro, — jo vienu mums nozaga. Pagaidiet, es atnesīšu dažas citas! — Viņš aiziet un tūlīt atgriežas, nesdams kādu pusduci pelēku grāmatu.

— Cik daudz apmeklētāju šeit bijuši? - doktors Freijs jautā.

—   Apmēram pusmiljons gadā, bet, kā jau teicu, daudz vairāk ārzemnieku nekā vāciešu.

Mēs ielūkojamies grāmatās. Cik varu spriest, te ierakstus izdarījuši amerikāņi, spāņi, holandieši, ķinieši, japāņi, jūdi, arābi, persieši, beļģi, turki un grieķi, bet visvairāk angļi un franči un, protams, ari vācieši.

Volfgangs stāv pie loga. Viņš mums visiem ir pagriezis muguru, bet pēc tā, kā raustās viņa pleci, var redzēt, ka viņš raud. Viņš negrib, lai citi to redzētu. Tomēr tas ir redzams.

Aiz loga, pie kura viņš stāv, rudens dienas skaidrajā gaisā paveras visa Alpu ainava — no Allgeivas līdz Berhtesgādenei.

Volfgangs to laikam gan nav pamanījis.

Pēkšņi man jādomā par mūsu direktoru. Viņš arī tā stāvēja pie sava kabineta loga, pagriezis man muguru, kad teica: «Ja Džeraldīne nekļūs pilnīgi vesela, tad tā ir mana vaina, vienīgi mana!»

Tās, protams, ir aplamības.

Tieši tādas pašas aplamības, kādas tagad domā Volfgangs, iztēlodamies sevi par vainīgu vai līdzvainīgu tajā, kas šeit noticis, tikai tāpēc, ka viņam ir tāds nekrietns tēvs.

Vai ir iespējams viņam ko iebilst?

Man šķiet, ka nebūtu jēgas to darīt. Kad es mēģināju runāt pretī direktoram, viņš mani aizraidīja.

Direktors un Volfgangs: nevainīgie abi jūtas vainīgi citu vainā.

Kaut tagad šeit būtu Noass! Viņš noteikti prastu pateikt kaut ko gudru, varbūt mierinošu. Man nenāk prātā ne mierinoši, ne gudri vārdi. Es paņemu savu piezīmju grāmatiņu un norakstu no viesu grāmatām dažus ierakstus. Te tie ir. Vārdus un adreses, kas bija zem tiem, es nepierakstījušo es šos rakstītājus nepazīstu un nezinu, vai viņiem patiktu, ka šeit ir minēti viņu vārdi. Taču ieraksti ir īsti, precīzi vārds vārdā.

Kā cilvēki var kaut ko tādu darīt? Man tas šķiet par daudz.

Tu, nabaga ciešanu piemeklētā tēvija! Mēs tevi tagad mīlam jo vairāk!

Jamais plus?'

Es esmu par to, lai šos rīkus beidzot no šejienes aizvāktu.

Kauns, ka šādā vietā ierīkoti restorāni!

Tā nu reiz ir, un drīz tas atkārtosies!

Tas ir slikti, ka šeit tā noticis, taču to nevajadzētu vienmēr no jauna uzsildīt. Reiz jātiek pāri pagātnei. Turklāt derētu te blakus ierīkot Krievijas karagūstektiu nometņu piemiņas vietu.

Nedariet, lūdzu, mūs, jauno paaudzi, atbildīgus par to! Pietiek, ka jau mūsu tēviem tāpēc nācās ciest trūkumu.

Kāds vācietis man vakar Dahavas restorānā teica: «Koncentrācijas nometnē nav nekā, koredzēt. Par to ir sacerēts daudz nostāstu, bet tie nav patiesi» Ja redzēšu viņu šodien, es viņu nogalināšu.

Zem tā kāds pierakstījis:

VCl skumjāk nekā apskatīt muzeju ir lasīt 5o grāmatu - muzejs ir pagātne, bet 51 grāmata — šāsdienas aktualitāte.

—  Ja es drīkstCtu jūs lūgt tagad nākt man līdzi uz dedzinā5anas telpu, — galdnieks saka.

MCs visi klusCdami viņam sekojam. Neviens nesaka ne vārda. Pie zilajām debesīm spīd jau spCku zaudējusī saule. Tad mēs ieejam lielā telpā, kur atrodas krāsnis. To ir ļoti daudz, un pie visām nolikti vainagi…

14

— … lieli un mazi vainagi ar lentēm, daudzi jau noputēju5i. Krāšņu durvis bija atvērtas, un arī pie atvērtajām durvīm karājās sakaltuši vainagi, viens bija pat apzeltīts, — tā cs stāstu Verēnai. Pulkstenis ir pieci, un sāk jau krēslot. Verēna ir apmetusies viesnīcā pie Kārļa laukuma, numurā, kurā ir guļamistaba, salons un vannas istaba. Tēviņa var pieņemt viesus, nevērsdama uz sevi uzmanību, un, kad es pieteicos pie portjē, neviens tāpēc neko sliktu nedomāja.

Verēna ir ģērbusies ļoti šaurās biksēs un ļoti brīvi krītošā jakā. Drēbe ir caurausta ar zelta pavedieniem. Mēs sēžam uz platas tahtas pie liela loga un tikko esam padzēruši tēju. Es šeit esmu jau pusstundu. Esmu Verēnai izstāstījis visu, ko Dahavā redzēju un dzirdēju. Viņa nerunāja nc vārda. Kad cs ierados, mēs saskūpstījāmies, bet viņa laikam tūlīt manīja, ka ar mani kaut kas nav kārtībā, jo nebijām vēl beiguši skūpstīties, kad viņa atraisījās, paņēma mani pie rokas un pieveda pie lielās tahtas. Man šķiet, ka es runāju ļoti ātri un biju ļoti' satraukts. '

Verēna neskatās manī. Viņa skatās pa viesnīcas sestā stāva logu lejā uz satiksmes ņudzekli. Arvien vairāk satumst. Iedegas pirmās spuldzes. Es redzu lielas neona reklāmas:

OSRAM SPULDZES - GAIŠAS KĀ SAULAINA DIENA REX - LABĀKĀS OLU NŪDELES TIRDZNIECĪBAS CENTRS

ELIZABETE TEILORE FILMĀ «BATERFĪLDA IELĀ 8» Es redzu tūkstošiem cilvēku, kas spiežas tramvajos, simtiem automašīnu, kuras vai nu stāv pie daudzajiem automātiskajiem luksoforiem, vai arī sāk braukt nebeidzamā plūsmā, visos virzienos. Tagad ir biroju slēgšanas laiks. Visi atgriežas mājās.

Visi atgriežas mājās — nabagie un bagātie, no lombardiem un bankām, no darbnīcām un veikaliem, no iestādēm un fabrikām.

Vēl nekad neesmu redzējis tik daudz ļaužu un tik daudz automašīnu tik milzīgā platībā.

Kad raugās lejā, var apreibt galva. IEPĒRCIETIES PIE LINDBERGA DRĒZDENES BANKA UFA

ADROŠINĀŠANAS FIRMA «VIKTORIJA» Tik daudz ļaužu. Tik daudz ļaužu. Cik daudz viņu vidū ir tādu vecākās paaudzes cilvēku, kuri…

Nē, nē, nē, nevajag par to domāt! Jā, jā, jā, par to ir jādomā vienmēr. Es nekad neaizmirsīšu to, ko šodien pieredzēju, nekad nevarēšu to aizmirst.

Bertolts Brehts raksta: «Lai citi runā par savu kaunu, es runāšu par savējo.»

Verēna vēl arvien nekustīgi stāv pie loga un skatās. Un tēja gaida uz galda, šajos apartamentos ir kondicionētais gaiss, viss te ir jauns, solīds, viss ir skaists, un es ieelpoju Diorisimo, maijpuķīšu smaržu.

— No Šejienes tikai pusstundas brauciens, — cs saku.

Viņa klusēdama pamāj un joprojām skatās lejā uz skudru pūžņa rosmi Kārļa laukumā. PēkSņi viņa pievērS skatienu man. Viņas milzīgās, melnās acis krēslā spulgo kā zvaigznes, atstarojot ielas gaismas. Savā zemajā rīkles balsī viņa saka: — Tu vari to neteikt, Oliver.

— Ko tad?

— To, ko tu gribēji teikt.

Man pēkSņi aptrūkst gaisa. Pieceļos un mēģinu dziļi ieelpot. Tas neizdodas. Es stostos: — Man ļoti žēl. Es tā priecājos uz to.

— Es arī.

— Bet es nebiju domājis, ka tas ir tā. Tik drausmīgi. 1 — Tā bija mana kļūda.

— Nē.

— Jā. Es taču to ierosināju.

Tagad esmu atguvis elpu. Es atkal apsēžos Verēnai blakus un glāstu viņas ceļus, glāstu ar zeltu caurausto audumu.

— Verēna, ja tu būtu bijusi tur…

— Man nevajadzēja tur būt. Es tevi tāpat saprotu. Es tevi ļoti labi saprotu, mīļais.

—  Es nevaru, Verēna… Nevaru… Man ir bail, ka kuru katru brīdi sākšu raudāt tāpat kā viens no mūsu puiSicm tur, nometnē. Baidos, ka sākšu raudāt, turot tevi savās rokās… un visu sabojāSu… un visu sagraušu…

— Es tevi saprotu. Es tevi saprotu.

—   Cik šausmīgi! Tagad mēs esam vieni paši. Citā pilsētā. Kur neviens mūs nepazīst. Mums ir laiks. Mēs abi to gribam. Un tad atgadās kaut kas tāds.

— Nerunā! Ir jau labi. Viss ir labi. Cik jauki, ka tu sēdi man blakus, ka mums ir laiks un ka esam citā pilsētā, kur neviens mūs nepazīst.

— Varbūt, ja es kaut ko iedzertu…

— Nē, — viņa saka, — nevajag neko dzert. Tu nedrīksti dzert. Tu nedrīksti aizmirst neko no tā, ko man stāstīji.

— Es to uzrakstīšu, visu. Arī to, kā ir tagad.

— Jā, arī to, kā ir tagad.

— Verēna, es tevi mīlu.

— Nesaki to!

— Verēna, es tevi mīlu.

—   Mans vīrs arī bija partijā. Ar Dahavu viņam nebija nekāda sakara. Bet viņš bija partijā.

—  Kā tev šķiet, VerCna, cik daudzi no tiem tur, lejā, bija partijā? Kā tev šķiet, kas ir tic, kuri sēž tur — autobusā, tramvajā, katrā omnibusā?

—  Tava paaudze tur neko nevar līdzēt. Bet cs — es zināju, ka Manfrēds Lords ir partijā, kad viņu prccCju. Evelīnas tCvs nebija partijā. Lorda kungu es apprccčju aiz aprēķina, aiz auksta aprēķina.

— Tāpēc ka tev nebija ko ēst.

— Vai tas ir attaisnojums?

— Jā. Nē. Es nezinu. Sievietei tomēr.

— Oliver?

— Jā?

— Vai tavs tēvs arī bija partijā?

— Protams! Kā tev šķiet — kāpēc tad man ir tik slikti ap dūšu?

Tad mēs sēžam, sadevušies rokās, un klusējam, un ārā kļūst pilnīgi

tumšs, un no dziļuma augšup līdz mums ceļas dobja šalkoņa. Pēcpusdienā laiks apmācās. Tagad sāk līt — klusu, pavisam klusu. Mirguļojošas lāses rit pār loga rūtīm. Izskatās, it kā logs raudātu.

Par ko?

15

Jau vismaz stundu mēs sēžam tā blakus, turēdami viens otra roku, neviens no mums nerunā, un mēs raugāmies laukā uz ielas gaismām un lejā uz cilvēkiem.

Verēnas balss ir aizsmakusi un zema, kad viņa beidzot saka: - Tev… tev ir zināma mūsu noruna, un tev ir zināms, kādu dzīvi esmu dzīvojusi. Tu zini, kāda sieviete es esmu. Tu zini, ka mūsu starpā nedrīkst rasties mīlestība. Taēu, ja es būtu dzīvojusi citādi, ja viss būtu bijis citādi, tad… tad es šodien tevī iemīlētos, Oliver.

Es klusēju.

Pēc laba brīža viņa saka: — Vai paņemsim taksometru un izlaidīsim kādu līkumu?

— Jā. Vai tu pazīsti Minheni?

— Nē.

— Es arī ne.

Viņa uzvelk lietusmēteli un apsien lakatiņu. Mēs izejam no numura un nobraucam ar liftu vestibilā. Viesu uzņemšanas nodaļas vadītājs, pirmais portjē, otrais portjē — visi smaida. Viņi domā pēc sava prāta. Mums ir vienalga, ko viņi domā.

Šveicars pie ieejas pasvilpj taksometram. Es palīdzu Verēnai iekāpt un saku šoferim: — Brauciet vienu stundu pa Minheni!

— Kā vēl'tics.

Ari taksometrā mēs sēžam, sadevušies rokās, un laiku pa laikam paveramies viens otrā, bet neko nerunājam. Mēs braucam pa platu ielu, kur ir daudz universālveikalu un dažādu gaismu. Tagad līst stiprāk. Mēs izbraucam uz liela laukuma. Šoferis apvaicājas, vai esam šejienieši.

— Nē.

Pēc tam viņš uzņemas gida funkcijas.

, — Taš i mūs' rātsnams. Ar slaveno zvan' spēl', kas vienmēr notiek Vienpadsmitos. Redzat figūr's?

— Jā, - es atbildu.

Taču es redzu tikai Verēnu.

Līst. Pa rūtīm strauji rit lietus lāses.

Logu tīrītāji darbojas steidzīgi. Nāk arvien jaunas ielas ar gaismām, Automašīnām un ļaudīm. Parādās kādas drupas.

— Tas i Nacionālais tcātr's, to uzcelsim tieš' tād' paš'.

Pēc brīža: - Tā i Karavadon' hall'. Tur Hitlers…

»

— Jā, — es saku, — mēs zinām.

—  No turicn's līdz Uzvar's vārtiem ir tieš' kilometrs. Karal'š Ludvigs noteic', ka tam tā jābūt.

Šoferis nosmejas.

— Skolā, kad es bij mazs, skolotājs jautāj': «Aloiz, kas i kilometrs?» Tad es atbildēj': «Viens kilometrs - tas i attālums no Karavadoņ' hall's līdz Uzvar's vārtiem.»

Ar starmešiem apgaismoti vārti. Izskatās pēc Triumfa arkas.

—Tie i Uzvar's vārt'.

Uzvaras vārti. Tāpēc ka mēs vienmēr esam guvuši tik daudz uzvaru.

Plata iela.

— Švābing', — šoferis paskaidro.

— Vai tev ir cigarete? — Verēna jautā.

Es paņemuvienu no paciņas, aizdedzu un dodu viņai, piedāvāju arī šoferim («Var jau ar' vien'!») un paņemu pats. Mēs kratāmies pa mazām, šaurām ieliņām, kurās ir daudz mākslinieku restorānu. Tad mdjas paliek aizmugurē, un mēs braucam pa milzīgu, jau naksnīgā tumsā iegrimušu parku, kura vecie koki spīdīgi iznirst starmešu gaismā un paslīd garām.

— Šis i Angļu dārzs, — šoferis saka.

Neskaidri pavīd ezers, kura ūdenī spoguļojas vientulīgas gaismas. Mēs vēl arvien turam viens otra roku un brīdi pa brīdim saskatāmies.

Mūsu ķermeni nesaskaras, tikai rokas.

Apmetam pamatīgu līkumu un atgriežamies uz platas ielas aiz parka. Šī iela noved pie augstas kolonnas, kuras galā stāv spārnots tēls ar paceltu roku.

— Tas i Miera eņgel's.

Miera eņģelis. Bet likai pusstundas brauciena attālumā no šejienes…

Šajā mirkli Verēna klusām saka: — Bet tikai pusstundas brauciena attālumā…

Noasam ir vesela kaudze kriminālromānu. Un tieši kādā Edgara Vollesa «krimiķī» es pirms pāris naktīm izlasīju teikumu, par kuru man tagad jādomā: «Katram vīrietim kaut kur pasaulē dzīvo sieviete, kura viņam tikai jāsatiek, un uzreiz viņš šo sievieti sapratis, tāpat kā viņa uzreiz sapratīs viņu.»

Beigās mēs braucam pa jaunu pilsētas kvartālu. Šeit redzamas modernas augstceltnes, dārzi, garāžu rindas. Līst arvien stiprāk.

— Šī i parkpilsēt' Bogenhauzcn'! Viss tikko uzcelts.

Tad griežam apkārt un braucam atpakaļ uz centru. Verēna cieši spiež manu roku.

Šoferis pievērš mūsu uzmanību prinču reģentu pirtij un mazliet vēlāk Mākslas namam.

Dzīva satiksme, daudz luksoforu, daudz ļaužu. Melns obelisks. — To Napoleons lik' uzcelt no pārkausētiem vāc' lielgabaliem, pēc kar', ko mēs zaudēj', es tik nekad nezin', kas tas bij' par kar'.

Galvenā stacija.

—  Vai jūs redz', kā to vēl būvē? Es nezin', no kurien's cienījamie atbraukuš', bet tas tak i kauns! Piecpadsmit gad' pēc kar' un vēl arvien nav gatav'! Pus' no jumt' bij jau augšā, bet tad šie atklāj', ka konstrukcijā ir kļūd', un vis' atkal noplēs'. Korupcij', es sak', cits nekas. Lai vien' cit' firm' arī var nopelnīt sav's miljon's. Bet braucējiem liet's gāž uz galv's, kad šie iet uz vilcien'. Piecpadsmit gad' pēc kar'!

Vai lietus gāza uz galvas arī tiem cilvēkiem tur ārā, Dahavā, pusstundas brauciena attālumā no šejienes, divpadsmit gadus ilgi, kad viņi tika dzīti ārā no šīm nožēlojamām barakām uz drausmīgajām pārbaudēm — ieslodzītajiem, nomocītajiem, spīdzinātajiem, mirstošajiem? Vai lija?

—  Tagad es jūs aizvedīš' včl augšā uz Harras', un tad apmēram stund' būs pagājus'.

— Vai tev gribas ēst?

— Nē, - es atbildu.

—  Man arī ne. — Viņa man iespiež rokā stikla stobriņu. — Tur ir miega tabletes. Iedzer divas pirms gulētiešanas, es arī iedzeršu. Lai mēs varētu gulēt.

Nc vārda par to, vai mums vajadzētu vakaru pavadīt kopā, ne vārda ne no viņas, ne arī no manas puses. Es iebāžu stobriņu kabatā. Esmu par to ļoti pateicīgs.

— Kā mēs sazināsimies?

— Es rakstīšu tev un tu man. Galvenajā pastā pēc pieprasījuma.

— Nē!

— Kāpēc tu to saki tik kategoriski?

— Tāpēc ka… es… Es nekad nerakstu vēstules! Nekad nevar zināt, kas ar vēstulēm notiks. Kāds var tās atrast. Kāds izspiedējs. Un šantažēt tevi vai mani.

— Jā, — viņa apjukusi atbild. — Tas ir taisnība. Esmu tik pavirša. Vai zini, ka pāris reižu esmu vēstules jau pazaudējusi? Parasti es tās tūlīt sadedzinu, bet dažas paglabāju, un tās ir pazudušas. Cerams, ka neviens tās neatradīs.

— Cerams.

— Es tev piezvanīšu.

— Bet ne no mājām.

— Kāpēc ne? Uz Emmu es varu pilnīgi…

— Kas ir Emma?

— Mūsu virēja. Viņa ir manā pusē.

—  Ar to nepietiek. Tev jāzvana no pasta. Izej pastaigāties. Starp diviem un bez ceturkšņa četriem. Kad vien vari. Es gaidīšu lavu zvanu Frīdheimā garāžā, katru dienu no diviem līdz bez ceturkšņa četriem.

— Un ja kādreiz nevarēšu aiziet no mājām?

— Tad būšu veltīgi gaidījis. Mēs nevaram riskēt arī tādējādi, ka tu zvanītu uz internātu. Vienmēr kāds var noklausīties.

— Kāpēc tu esi tik piesardzīgs, Oliver? Kāpēc tik aizdomīgs? Vai kaut kas noticis?

— Jā.

Vina salecas sēdeklī.

— Ko?

— Ne jau ar mums… Ar vienu citu sievieti… ar citu sievieti man reiz gadījās… tāpēc ka bijām nepiesardzīgi un zvanījām viens otram un rakstījām vēstules.

— Tā, tagad esam pie Harras', cienījamie.

— Kā, lūdzu?

— Šis ir Harras'!

— Aha!

— Vai braukt atpakaļ uz viesnīc'?

—  Jā, lūdzu, — Verēna saka. Un man: — Nebēdājies! Lūdzu, nebēdājies!

— Nē.

— Tas ilgs tikai dažas dienas. Es zvēru! Pat nedēļu ne. Tad es būšu atradusi kādu bāru vai kafejnīcu, kur mēs varēsim satikties… Tad… — viņa pieliecas man pie auss: — … tad būšu atradusi viesnīcu.

— Jā.

Viņa atkal cieši paspiež manu roku.

—   Es nevaru tev pat puķes sūtīt, — cs saku.

—    Tas nekas, Oliver… Puķes nav vajadzīgas… Tu… tu man esi vajadzīgs… Tu redzēsi, cik viss būs jauki, tik jauki kā vēl nekad… gan tev, gan man…

— Jā.

Tad taksometrs apstājas pie viesnīcas.

No vestibila izskrien šveicars ar lielu lietussargu, lai Verēna nesālītu. Viņš dzird katru vārdu. Mēs vairs nevaram saskūpstīties. Nevaram vairs pat kārtīgi sarunāties.

— Atgriezies laimīgi mājās!

— Jā.

— Es piezvanīšu parīt pēcpusdienā.

— Jā.

— Saldu dusu!

— Tev arī.

Es tomēr noskūpstu viņai roku.

Verēna man uzsmaida un, glābdamās zem šveicara lietussarga, ātri ieiet viesnīcā. Viņa vairs neatskatās. Es pagaidu, līdz viņa nozūd, tad atkal iesēžos taksometrā, kas ir gaidījis, un lieku braukt uz mazo viesnīciņu, kur ir apmetusies mana klase. Tagad lietus gāž kā ar spaiņiem.

16

Viņa, protams, nezvana katru pēcpusdienu. To viņa nevar. Citi to ievērotu. Viņas vīrs rīko pusdienas. Verēnai jātiekas ar viņu pilsētā. Skaidrs, citādi es to arī nebiju iedomājies.

Tomēr katru pēcpusdienu no diviem līdz bez ceturkšņa četriem cs gaidu Frīdheimā, garāžā. Šī garāža pieder kādai vecai sievietei, kuras uzvārds ir Lībetreija, un atrodas aizaugušā dārzā. Augstā zālē novietots galds un sols. Labā laikā cs sēžu ārā uz sola un gaidīdams rakstu šo romānu — manu romānu. Pateicu Llbetrcijas kundzei, ka gaidu telefona zvanus. Iedevu viņai naudu. Šai dāmai pieder vecs bernar- dietis. Dzīvniekiem piemīt mazliet baisms instinkts. Reizēm suns sāk klusu smilkstēt. Tad es zinu: vēlākais, pēc piecām minūtēm garāžas birojā atskanēs telefona zvans un pie aparāta būs Verēna. Viņa vienmēr atvainojas par to, ka nevar man piezvanīt ik dienas. Viņa stāsta, ko piedzīvojusi. Bijusi teātrī. Sastrīdējusies ar vīru. Ilgojas pēc manis.

— Es arī, cs ari, sirsniņ!

Padoties! VCl tikai mazliet, mazliet pacietības. Mans virs pašlaik ir kā ārprātīgs. Neizlaiž mani no acīm. Vai viņš ko būtu manījis? Bet es atradīšu kaut ko, kas derCs mums abiem. Varbūt jau rīt, varbūt jau parit.

— Varbūt pCc gada.

— Tā nerunā! Es taCu to vdos ne mazāk kā tu. Vai tu man netici?

— Ticu gan. Piedod!

— Vai tu par mani domā?

— Vienmēr.

—  Es arī. Man nemitīgi par tevi jādomā. Un par to braucienu ar taksometru. Pacieties! Raksti mūsu stāstu! Vai tu to dari?

—Jā.

— Skūpstu tevi, mīļais.

— Es tevi mīlu.

Tā tas notiek diendienā. Esmu pacietīgs, gaidu, rakstu. Reizēm līst lietus. Tad es rakstu birojā. Pa lielu logu redzu divus mehāniķus darbojamies ap automašīnām — viens ir vecs, otrs — jauns. Bernar- dietis vienmēr guļ man pie kājām. ReizCm viņš smilkst. Tad jūtos laimīgs un skatos tikai uz telefonu, uz telefonu, uz telefonu, un tad atskan zvans, un es atkal dzirdu VcrCnas balsi, vismaz viņas balsi.

Pienāk svētdiena, tā saucamā viesu svētdiena. No autostrādes nogriežas un brauc augšup vesela rinda greznu mašīnu — tās pašas, kuras redzCju, kad šeit ierados. Mīļie vecāki apciemo savus mīļos bērnus. Viņi ir atveduši dāvanas un saiņ us ar ēdamo un dodas ar saviem mīļajiem bērniem uz «A» pusdienās, jo kopā ar mīļajiem vecākiem drīkst iet uz «A». Pie manis nebrauc neviens. Arī pie daudziem citiem bērniem neviens nebrauc. Vai nu viņu vecāki dzīvo pārāk tālu, vai ari negrib vai nevar šurp braukt.

— Es priecājos, kad savu veco neredzu, — Hansītis saka. Vai tas ir taisnība? Viņš visu dienu novāļājas pa gultu.

Tikai viena skolēna vecāki ir atbraukuši ar vilcienu un pusstundu nākuši kājām no stacijas līdz internātam — tie ir Valtera tēvs un māte. Tā zēna vecāki, kurš gāja ar Džeraldīni pirms manis. Valtera vecāki savu dēlu neved uz «A». Viņi paņēmuši līdzi sviestmaizes. Jau agrā pēcpusdienā viņi atvadās un dodas projām. Viņi izskatās nomākti. Kamēr es tā sēžu un noskatos visā šajā melīgajā cirkā, Valters pienāk pie manis un saka: — Kā rādās, manējiem laulība jūk ārā.

— Kāpēc?

—   Nav naudas. Tēvs ir pilnīgi tukšā. Neievērojams nodokļu pārvaldes ierēdnis, saproti? Viņš šo nabadzību un bezcerību nevarot vairs paciest. Grib emigrēt. Uz Kanādu. Visi papīri jau kārtībā.

— Nu, prīmā!

— Prīmā? Sūdi vagā.

— Kā tā?

— Māte noteikti grib palikt Vācijā.

— Un tu?

—  Viņi saka, lai es pats izvēlos. Jauka izvēle, vai ne? Katrā ziņā Ziemassvētkos es no šejienes pazudīšu. Tēvs vairs nespēj samaksāt skolasnaudu.

— Vai tu stipendiju nesaņemsi?

— Neesmu tik labs skolnieks.

Viņš aizvelkas un kaut kur nolien kā slims vai aizšauts dzīvnieks. Šādas viesu dienas daudzi bērni pavada mežā, ja viņu vecāki nebrauc šurp. Tagad tā dara arī Valters. Jocīgi gan — viņa vecāku laulība jūk ārā tāpēc, ka ir par maz naudas, bet manu vecāku laulība izjuka tāpēc, ka tās bija par daudz. Tātad ne jau nauda ir galvenais.

Ap pulksten sešiem, septiņiem vecāki pēkšņi kļūst ārkārtīgi steidzīgi. Apkampšanās. Pamācības. Skūpsti. Asaras. Un «Mersedesu», «Kapteiņu» un BMW kolonna atkal sāk kustēties, šoreiz lejā no kalna. Viesu svētdiena ir pagājusi. Vecāki savu pienākumu ir izpildījuši. Bērni paliek šeit. Viņi steigšus metas uz pārtikas saiņiem un pārēdas tā, ka dažiem viss atnāk atpakaļ jau naktī, dažiem — nākamajā rītā. Visās klasēs vairākas vietas ir tukšas. Viss ir kā arvien. Vienmēr viens un tas pats.

17

Starp citu, nevaru sūdzēties. Es saņemu vēstules no mātes. Tēvs man nekad neraksta un mīļā krustmāte Licija arī ne. Mātes vēstulēs ir nauda, kuru cs lūdzu, jo man taču jāapmaksā vekseļi par automašīnu. Mātes rokraksts ir pavisam drebelīgs, līnijas blāvas, redzams, ka viņa rakstījusi guļot, un visas vēstules ir īsas un līdzinās cita citai.

Mans mīļais Oliver, kā Tev zināms, es atkal kopš vairākām nedēļām atrodos sanatorijā, bet tagad jau man klājas daudz labāk! Ļoti gaidu Ziemassvētkus, jo tad Tevi atkul redzēšu. Varbūt svētku dienas pat varēšu pavadīt mājās. Ja tikai nebūtu šo mūžīgo depresiju un asinsrites traucējumu! Un bezmiega. Bet gan jau tas pāries. Reiz taču Tu pabeigsi skolu un būsi īsti pieaudzis, tad es Tev izskaidrošu daudz ko tādu, ko Tu šodien vēl nesaproti.

Apkampju un skūpstu Tevi tūkstošreiz, Tevi mīlošā mammīte

Nekas tev man nav jāizskaidro, mammīt. Es jau sen visu saprotu. Apsveicu, krustmāt Licija! Turpini tādā pašā garā! Vel pāris reižu ārstēšanās sanatorijā, un jūs varCsit piesiet mātei 51. paragrāfu. Tad tu, krustmāt, beidzot būsi vienīgā valdniece. To tu proti smalki nostrādāt, tiešām, visu cieņu!

Starp citu, piebilde: Džeraldīni vCl arvien neviens nedrīkst apmeklēt. Nabaga Valters to mēģināja. Viņu nelaida klāt. Džeraldīnei klājas labāk, bet nc tuvu nc labi. Sakarā ar mugurkaula lūzumu radušās komplikācijas.

Tad nu cs, sēdēdams Llbctreijas kundzes garāžas birojā un gaidīdams telefona zvanu, pūlos uzmocīt pāris rindiņu Džeraldīnei — nožēlojamas, neko neizsakošas rindiņas.

Šajā dienā telefona zvans neatskan.

Laiks paiet. •

Ir jau oktobris. Bieži līst, koki ir melni un kaili, pūš auksts vējš. Mūsu klasē nodibinājusies džeza kapela, kurā spēlē ari Noass un Volfgangs. Viņi mūsu dzīvojamās mājas pagrabā vakaros bieži rīko džeza improvizāciju vakarus. Tiem arvien ir lieli panākumi.

Citu vakara atrakciju organizē doktors Frcijs. Kas vēlas, var skatīties Vācijas televīzijas sēriju «Trešā impērija». Skatīties atļauts zēniem un meitenēm, sākot no sestās klases.

Lielais televizors novietots ēdnīcā.

Šo raidījumu skatās ļoti daudzi skolēni. Nāk arī audzinātāji un skolotāji.

Dokumentālie kadri rāda notikumus no 1933. līdz 1945. gadam, nevis hronoloģiski, bet tematiski.

Tā saucamā tirgus sagrābšana.

Inteliģences iznīcināšana.

Grāmatu dedzināšana.

Gatavošanās karam.

Uzbrukums Polijai.

Uzbrukums Krievijai.

Koncentrācijas nometnes.

Invāzija. Un tā tālāk.

Skolēni iesāņus bieži met skatienus uz pieaugušajiem, kad, piemēram, partijas kongresā Nirnbergā, Krolla operā, kur pulcējās reihstāgs, vai olimpiskajā stadionā simtiem tūkstošu klātesošo ccļ augšā labo roku un rēc: «Hcil!» vai arī kad «vadonis», izkāmējušais Gebclss vai resnais Gērings ar putām uz lūpām, balsij aizraujoties, izkliedz savas bezjēdzības.

Kad Gebclss jautā:

— Vai jūs gribat totālo karu ?

Un pūlis, vētraini piekrītot, rēc:

- Jā! Jā! Jā!

Jā. Jā. Jā.

Tic bija mūsu tēvi.

Tās bija mūsu mātes.

Tā bija vācu tauta.

Ne jau visa tauta, to apgalvot būtu muļķīgi. Tomēr liela daļa.

Vai gribat totālo karu?

Jā! Jā! Jā!

Nevis nicinoši, bet ar izbrīnu, nesapratni, apjukumu bērni, skatoties šādas vietas, raugās uz pieaugušajiem.

Es bieži sēžu ar muguru pret televizoru un vēroju skatītāju sejas.

Šķiet, ka bērni gribētu jautāt: kā gan tas iespējams, ka jūs varēja apmuļķot tādi bļauri, tauku blāķi, noziedznieki? Kā tas varēja gadīties?

Viņi tomēr nesaka ne vārda.

Viņi jautā ar acīm.

Un pieaugušie nodur galvu.

Frīdrihs Zīdhauss šajos vakaros nekad nepiedalās. Viņa istabas biedri stāsta, ka viņš rakstot garas vēstules.

Neviens nezina, kam.

Drīz mēs to uzzināsim.

Mūsu audzinātājs Herterihs kļūst arvien bālāks un vājāks. Neviens viņu vairs neņem nopietni. Tomēr nevar arī teikt, ka viņš mūs traucētu. Viņš visur piedalās. — Man šķiet, ka esam šo izmācījuši, — Ali saka.

Mazais melnais Ali savā reliģiskajā nepiekāpībā, starp citu, izraisīja mērenu skandālu.

Frīdheimā ir divas baznīcas — luterāņu un katoļu.

Svētdienās daudzi bērni iet baznīcā. Pārīši iet kopā vienmēr uz vienu un to pašu baznīcu, vienalga, vai abi pieder pie vienas konfesijas vai ne.

Labāk rakstīšu: pārīši gāja.

Jo tagad tā vairs nenotiek.

Ali to uzzināja un bija milzīgi sašutis, kad savā katoļu baznīcā ieraudzīja trīs luterticīgas meitenes un trīs luterticīgus zēnus.

Viņš tūlīt aizskrēja pie sava augstā baznīctēva.

Tas zvanīja savam luterāņu kolēģim. Luterāņu mācītājs savukārt konstatēja, ka luterāņu baznīcu apmeklē pāris katoļu.

Abi garīdznieki steigšus ieradās pie mūsu direktora sūdzēties.

Tagad uzraugi un audzinātāji iet līdzi uz abām baznīcām. Un kādas ir sekas?

Pārīši, kas nepieder pie vienas konfesijas, vispār vairs neiet uz dievkalpojumiem.

Vini nozūd mežā. >

Dievu jau nu viņi tur, domājams, nelūdz.

Noass teica Rašidam: — Kaut mums būtu tik maz rūpju kā 5iem baznīckungiem! Varam priecāties, mazo princi, ka šeit nav ari mo5cju un sinagogu.

—  Es labprāt vēlētos, kaut mana mošeja būtu Frīdheimā, — Rašids atbildēja. — Mājās bija jauki, kad muedzini vakaros aicināja uz lūgšanu.

Trešās, piektās, septītās un astotās klases skolēni ir nodibinājusi kori. Tas specializējas nēģeru spiričuelu dzicdāSanā un uz mēģinājumiem sanāk vingrošanas zālē. Koristu starpā ir tiešām lieliski dziedātāji, viņi strādā vaiga sviedros, un, kad būs priekšnesumu noslīpējuši, rīkos koncertus cilās pilsētās un sacentīsies ar citiem koriem. Viens no tiem, kuri dzied visskaistāk, ir nabaga mazais Džuzepe. Reizēm es klausos «minstrelu» — tā viņi sevi sauc — mēģinājumus. Viņi mācās daudzas dziesmas. Mūsu mūzikas skolotājs Frīdrihs ir sagādājis tekstus un notis. Man visvairāk patīk dziesma «Stand stili, Jordan!»

Stand stili, Jordan! Stand stili, Jordan! But I cannot stand stilL..

But I have to stay stili '•

Jo vēl arvien viss, kas man no Verēnas tiek, ir viņas balss, un tā arī ne katru dienu, kaut gan es ik dienas šo balsi, šo zvanu gaidu kā izslāpis.

—  Pacietību… vēl mazliet pacietības… Viņš mani šausmīgi uzmana. Es vairs nevaru iziet no mājas pat kopā ar bērnu. Patlaban viņš uz štundu aizbrauca uz pilsētu. Man jābeidz saruna, nedusmojies, mīļais! Cerams, ka līdz rītam.

Cerams, ka līdz rītam.

Vai viņai ir cits?

Nē, tad viņa man vispār vairs nezvanītu.

Varbūt tomēr?

Raksti mūsu stāstu un pacieties — tā viņa teica. Pagājušas tikai divas nedēļas, bet man šķiet, ka tic ir divi gadi. Ko lai es daru? Rakstu mūsu stāstu. Rakstu arvien tālāk, ar roku. Kad esmu tekstu izrediģējis, pārrakstu to ar mašīnu. Ir jau sakrājusies bieza manuskripta lapu kaudze, paldies Dievam, jau pārāk bieza, lai es vairs nevarētu pakļauties mazdūšībai un mest rakstīšanu pie malas.

Sākumā vienmēr no jauna gribēju mest to pie malas, jo domāju, ka tas ir tikai tāds savārstījums. Var jau būt, ka tas tomēr ir savārstījums…

1 Apstājies, Jordana! Apstājies Jordana! Bet es nevaru apstāties… Bet man ir jābūt mierīgam. (Šeit labāk: jāpaciešas.) (AngL)

Nu man jāpastāsta vēl par vienu atgadījumu, par kuru smīkņā (nevis smejas) viss internāts.

Es jau rakstīju, ka mums ir angļu valodas skolotājs, kura stundās mēs lasām Šekspīra «Vētru». Mēs sadalījām lomas.

Es rakstīju arī, cik apburošs ir šis skolotājs. Jauns. Vienmēr šiki ģērbies. Arvien izturas laipni, tomēr saglabā autoritāti.

Mēs visi viņu mīlam. Un viņš mīl mūs — zēnus mazliet vairāk nekā meitenes. Ir jābūt ļoti acīgam, lai pamanītu, ka viņam ir īpašas tieksmes, jo viņš ir ārkārtīgi piesardzīgs mīkstais, kas internātā nemūžam neko tādu neatļausies. Tam viņš ir pārāk godkārīgs.

Nu, un Hansītis (kas visu zina) stāsta tā: kādu rītu angļu valodas skolotājs, kuru sauc par misteru Oldridžu, ienācis ceturtajā klasē, ierauga uz sava galda vāzi ar brīnišķīgiem ziediem.

Kas tos tur nolicis?

Neviens neatzīstas.

Misters Oldridžs smaidīdams klanās uz visām pusēm un pateicas visiem, ja jau neviens neatzīstas.

Un visi kārtējo reizi ir sajūsmā par viņa apburošo laipnību.

Ceturtajā klasē mācās arī piemīlīgā, gaišbrūnā Čičita, kura toreiz rīkoja makumbu Gastonam un Karlai. Viņai ir piecpadsmit gadu.

Kad stunda beigusies un visi skolēni aiziet, Čičita paliek klasē.

Hansītis, šis mazais velnēns, kas vienmēr visur ir klāt, klausās aiz durvīm un to, ko dzirdējis, vēlāk pastāsta ne vien man, bet, protams, arī citiem.

Misters Oldridžs, vākdams kopā savas grāmatas, izbrīnījies jautā: - Ko tad tu te vēl dari, Čičita? Tagad taču ir starpbrīdis.

— Man jums kaut kas jāsaka, mister Oldridž…

(Saruna, protams, norisinās angliski, bet Hansītis jau tik tālu ir angļu valodā ielauzījies, lai visu saprastu, un, tā kā viņš piedevām vēl ir skatījies pa atslēgas caurumu, tad vēlāk var visiem stāstīt, ka Čičita sarkusi vien «un kā včl, es jums teikšu, — pietvīkusi sarkana kā biete!»)

— Nu, Čičita?

— Šie ziedi…

— Kas ir ar šiem ziediem?

— Tie ir no manis, mister Oldridž!

(«Ugunssarkana, cs jums teikšu!»)

— No tevis? Bet kāpēc tu man dāvini ziedus?

— Tāpēc, ka… nē, cs nevaru to pateikt!

— Es tomēr gribētu to zināt.

— Tad aizgriezieties, lūdzu, mister Oldridž!

Nu angļu valodas skolotājs pagriež mazajai brazīlietei muguru, un viņa klusām saka: — Tāpēc ka… tāpēc ka… es jūs mīlu! — Tad viņa, cik ātri spēdama, skrien uz durvīm (Hansītis včl laikus pagūst pāris soļu atkāpties), pa gaiteni prom un ārā. (Tā stāsta mans «brālis».)

Pusdienas ēdot, par to jau runā visi, un Čičita nezina, kur likties.

Viņa ir gluži izmisusi.

Kurš ir noklausījies?

Kurš visu izstāstījis?

Viņa sēž, nevarēdama norīt ne kumosa, un stingi raugās uz priekšu.

Un nu man jāsaka — dažiem mīkstajiem tiešām piemīt sevišķs šarms, so help me God!'.

Vai zināt, kas tālāk notiek?

Skolotāji, kā zināms, ēd ar mums kopā tajā pašā zālē. Pēkšņi misters Oldridžs pieceļas, pieiet pie Čičitas, paccļ viņas saraudāto sejiņu, paklanās un saka: — Pēdējās nedēļās tu biji tik priekšzīmīga un centīga, ka es gribētu tev kaut ko jautāt.

— Jūs… gribat… man… kaut ko… jautāt…, mister Oldridž?

—   Vai tu nedarītu man prieku un šovakar pulksten septiņos neatnāktu man līdzi uz «A» pačst vakariņas?

(To viņš, protams, jau iepriekš bija apspriedis ar direktoru, jo es, ātri pametis skatienu, redzu, ka direktors smīn.)

Misters Oldridžs runā tik skaļi, lai visi zālē sēdošie varētu dzirdēt. Iestājas pilnīgs klusums.

Mazā Čičita pieceļas, noslauka asaras un paloka ccii.

—   Labprāt, mister Oldridž, — viņa atbild, — ja es jūs neapgrūtināšu…

—  Apgrūtināsi? Jutīšos iepriecināts un pagodināts, Čičita! Pusseptiņos aiziešu tev pakaļ uz meiteņu māju.

Tad Čičita šim vakaram aizņemas no draudzenes sevišķi skaistu kleitu un no vecākajām meitenēm lūpu krāsu un smaržas, un pēc tam misteram Oldridžam pie rokas ieiet «A», kur viņi kopā ēd vakariņas.

Pusdcsmitos Čičita jau guļ gultā un ir laimīgākā meitene internātā.

Viņa, protams, visu nakti nevar aizmigt.

Tagad ķiķināšana un sačukstēšanās ir beigusies, misters Oldridžs ir vērsis par labu to, ko Hansītis nodarījis. Neko vairāk Čičita arī negrib.

Viņa tagad dievina misteru Oldridžu včl vairāk, un viņš stundās dažreiz noglāsta viņai galvu. Čičita mācās tik labi, ka angļu valodā viņai ir tikai piecinieki.

Laimīgā Čičita!

Viņai ir piecpadsmit gadu, un viņai neko vairāk nevajag kā šīs vienas vakariņas.

Taču man ir divdesmit viens.

Katra jauna diena man atnāk drūmāka, un pēc katras telefona sarunas cs jūtos nožēlojamāk.

Tad pienāk vienpadsmitais oktobris.

Vienpadsmitais oktobris ir otrdiena, un lietus gāž kā ar spaiņiem. Es sēžu Lībctreijas kundzes garāžas birojā un rakstu, kad piezvana Verēna. Viņa runā aizelsusies: — Tagad nu ir tik tālu! Četrpadsmitajā man ir dzimšanas diena. Šorīt virs teica, ka trīspadsmitajā viņam noteikti jālido uz Stokholmu un ka viņš atgriezīšoties tikai piecpadsmitajā. Mīļais, mīlulīt, es tevi ielūdzu uz savu dzimšanas dienu!

— Bet tur taču būs vēl citi viesi.

—    Viņi, vēlākais, divpadsmitos aizies. Es ielūdzu tikai vecākus cilvēkus. Tu aiziesi prom kopā ar viņiem, bet pēc tam atgriezīsies, un tad mūsu rīcībā būs visa nakts!

— Bet kalpotāji…

—   Viņi guļ augšstāvā. Mana guļamistaba ir pirmajā stāvā. Mums tikai jāizturas klusu. Vai tas nav brīnišķīgi? Kāpēc tu neko nesaki?

— Tāpēc ka tas ir tik brīnišķīgi. Tik brīnišķīgi, ka man trūkst vārdu.

18

«Love is just a wortL It does not mean a thing…»' Dziedātājas balss ir straucoši bērnišķīga, pavadījumu spēlē klavieres un sitamie instrumenti. Mazā plate griežas uz atskaņotāja diska. Klausoties šo Verēnas mīļāko dziesmu, mčs dejojam. Vēl trīs citi pāri arī lēnām griežas dejā. Melodija ir tik vienkārša, ka pēc tās var dejot arī vecāki ļaudis.

«… love is just a word, and vvhen thefun begins, a word we use to cover mountain-high with sins…»' Pulkstenis ir pusdivpadsmit.

— Par ko tu domā? — VerCna čukst.

— Par to.

— Es ari. Viņi tūlīt aizies. Včlākais, pCc pusstundas visi būs prom. — Viņa vCl ciešāk piespiežas man klāt. Mčs tikko vairs kustamies. Viņas acis ir tik lielas kā vCl nekad. Viņa ir tik skaista kā včl nekad. Viņa ir tā grimējusies kā včl nekad.

«… an active little word — and most improper now…»s And most improper now?

— Vai tev patīk šī dziesma?

— Nč.

— Žēl. Man gan. Tā ir filozofija: mīla — tas ir tikai vārds.

— Pagaidām vēl.

— Kā, lūdzu?

— Ilgi šī vairs nebūs tava filozofija.

— Ak, mīļais!

— Turi mani ciešāk! Vēl ciešāk! Pavisam cieši, Oliver!

— Mūs novēro doktors Fīldings.

— Ak, tas! Viņš ir vienkārši greizsirdīgs.

— Kā tā?

— Viņš jau gadiem ilgi luncinās man apkārt. Mana vīra tuvs draugs. Tu taču redzi, kāds pūķis ir viņa sieva. Ja viņš pats neko nedrīkst un nevar, tad vismaz novēro katru manu soli. Tā tas notiek visās viesībās, vienalga, ar ko es dejoju vai runāju.

— Tieši tāpēc.

— Vienalga. Es tev saku, vienalga! Man šodien ir viss vienalga.

— Nc tik skaļi! Viņš var sadzirdēt.

—  Lai dzird! Man ir dzimšanas diena. — Tagad viņa tomēr runā čukstus. — Un pēc stundas…

«… though I know, we know, it's realty insincere…»5

Šis doktors Flldings man jau visu vakaru bojā nervus. Viņš neizlaiž mani no acīm. Vai Manfrēds Lords būtu viņam to uzdevis? Nē, droši vien Verēnai ir taisnība. Viņš ir greizsirdīgs. Un viņš nevar, nedrīkst un neuzdrošinās. Ari tagad, dejodams ar dāmu, kuras rotaslietas žvadz vien, viņš acu nenovērsis skatās pāri uz mani. Taču cs tagad esmu tik satraukts, kā ari man ir viss vienalga, tāpat kā Verčnai.

«…love is just a word — a word — a word we love to hear…»'

Klavieres. Sitamie instrumenti. Skumīga trompete. Dziesma, kuras teksts izsaka Verčnas dzīves filozofiju, ir beigusies.

Mčs apsēžamies, un doktors Flldings sagatavo kokteili. Viņš krata maisītāju. Viņa sieva skatās pulksteni. Jau trešo reizi. Kāds ierunājas, ka pēc šās pēdējās uzdzeršanas par godu gaviļniecci tomēr būšot jābrauc mājās. Visi pievienojas. Kungiem rit no rīta laikā jābūt savos birojos.

— Maizīti pelnīt, cienījamā kundze, — doktors Flldings saka, taču runādams skatās nevis uz Verēnu, bet uz mani. Šim vecajam āpsim ir smalks instinkts. Mēs uzsaucam laimes Verēnai. Abas apkalpotājas un sulainis ir jau aizgājuši gulēt, tāpat arī virēja.

Ari Evelīna jau vairākas stundas dus miegā. Kad cs ierados un mčs sasveicinājāmies, viņa paveda mani sāņus un čukstēja: — Vai tu toreiz izlasīji manu zīmīti?

— Jā.

— Un?

— Viss būs labi, Evelīna.

— Kad?

— Vai tu zini, tas ir ļoti grūti. Prasa laiku. Tev jāpaciešas.

Pacietību!

Tā arī Verēna teica man.

Acīmredzot visiem cilvēkiem ir jābūt pacietīgiem…

— Es jau paciešos! — Evelīna čukstēja un ielika savu karsto, mazo rociņu manējā. — Un vēl daudz pacictīšos. Tikai skaties, lai tas nebūtu pārāk ilgi, jā? Lūdzu, pārāk ilgi nc!

— Vai tad ir tik ļauni?

—   Ir ļoti bēdīgi, — viņa atbildēja. — Mammīte vispār vairs nesmejas. Agrāk viņa tik bieži smējās. Un viņas vīrs nevar mani ciest…

Verēna bija ielūgusi četrpadsmit viesus, ieskaitot mani. Viesi atnesa mazas dāvanas. Antīkus pclnutraukus. (Jo villa ir iekārtota antīkā stilā, tāpat kā mūsējā, kas atradās pie Bēthovena parka.) Alvas pclnutraukus. Praktiskus virtuves piederumus. Ļoti lielu un resnu, gaumīgi rotātu sveci milzīgajam koka svečturim, kas atrodas priekšnams. Un tā joprojām. Es Verēnai pasniedzu piecdesmit vienu sarkanu neļķi. (Doktora Flldinga komentārs: «Jums gan laikam ir daudz naudas, jaunais cilvēk!»)

Manfrēds Lords jau vakar Verēnai uzdāvinājis jaunu gredzenu — dārgakmenim noteikti ir kādi divi karāti. Un vēl ar! ūdeļādas apmetni vieglā, maigā smilšukrāsas toni. Gredzenu Verēna ir uzvilkusi pirkstā, tas gaismā zalgo un zibsnī. Ūdeļādas apmetni viņa nolikusi pie malas. Ieraudzījis dārgās Manfrēda Lorda dāvanas, es izbijos. Šis virs mīl savu sievu. Tagad viņš Stokholmā sēž komersantu sabiedrībā. Pirms stundas viņš piezvanīja un vēlreiz apsveica Verēnu. Viņš pat lūdza pasaukt pie aparāta mani. — Es ļoti priecājos, ka jūs arī tur esat, Oliver. Izklaidējiet mazliet Verēnu! Padejojiet ar viņu! Tur taču ir tikai vecāki cilvēki. Jūs esat vienīgais jaunais! Un Verēnai tā patīk jauni ļaudis. Redziet, mīļais draugs, es jau arī esmu viņai par vecu…

— Cinisms, — Verēna, kura bija klausījusies ar vienu ausi, teica, kad es noliku klausuli. — Tas ir īpaša veida cinisms.

— Bet ūdeļādas… Un gredzens… Viņš noteikti tevi mīl…

— Protams, mīl. Savā veidā. Taču es viņu nemīlu. Es jau tev tcicu, ka esmu…

— Nomierinies!

Tāds bija šis vakars. Kokteiļi. Lieliski ēdieni. Kafija. Konjaks. Viskijs. Šampanietis. Verēna ir laba namamāte, uzmanīga un izdarīga. Viņa jau agri aizsūtīja apkalpotājas gulēt. Darīja visu pati. Pāris reižu viņai vajadzēja aiziet uz virtuvi. Vienreiz es viņai sekoju. Tad mčs skūpstījāmies, līdz beidzot atgrūdām viens otru.

— Es vairs ilgāk nevaru paciest.

—   Drīz, mīļais, drīz. Pulkstenis ir jau desmit. Ej atpakaļ pie viesiem! Citādi viņi ievēros.

Tad es gāju atpakaļ. Tā ir ļoti skaista māja. Tur viss izstaro svinīgumu, stabilitāti, tradīcijas, stingru slāju un cieņu. Tikai staigājot pa šo namu, cs pēkšņi apzinājos, kādā parvēniju mājā bijām dzīvojuši paši un kāds iznirelis ir mans tēvs.

Tā es domāju. Taču vēlāk man nāksies atzīt, ka maldināt var ne tikai cilvēki, bet arī mājas.

Kamēr visi sarunādamies dzer «ceļakāju» (un doktors Flldings blenž manī tā, ka viņa sieva aizkaitināta aizrāda: — Neskaties visu laiku uz viņu! Tu kļūsti smieklīgs! Turklāt tas ir apvainojums man!), Verēna vienā mierā un nebūt ne klusu jautā:

— Kas ir ar to meiteni?

Es tai momentā tiešām neattopu, par ko viņa runā. - Ar kādu meiteni?

— Ar aproces meiteni. Vai tu viņai pateici?

— Es nevarēju.

— Ko tas nozīme?

Es pastāstu, kas ar Džeraldīni noticis. Dīvainā kārtā VerCna tam tūlīt notic.

— Bet, kad būs atļauts viņu apciemot, tu aiziesi un pateiksi?

— Zvēru, ka jā.

Es tiešām to darīšu. Man to vajadzēja izdarīt tūlīt. Neaicinot palīgā šo nolādēto Hansīti. Par Hansīti es VerCnai neko nestāstu, tāpat arī par Hildenbrandas jaunkundzes bCdīgo aiziešanu.

—   Kā divi balodīši, — doktors Fīldings iedzeļ. Viņš citādi nevar, nespēj sevi pārvarēt. Šis nu gan deg iekārC pēc Verēnas. Nav jau arī brīnums. Ja sieva ir kā gaļas blāķis…

— Ko jūs ar to domājat, mīļais doktor? — VerCna smaida.

—    Cik jauki jūs abi sarunājaties! Es jūs vCroju visu vakaru. Acīmredzot jūs lieliski saprotaties.

—  Mūsu ģimenes ir tuvi draugi, mīļais doktor. It īpaši mans vīrs un Olivera tCvs. — VerCnu vis nevar tik viegli paķert uz muļķa.

Fīldinga kundzei nu mers ir pilns. - Tagad braucam, Jirgcn, ir pēdējais laiks! Tev rīt agri jāceļas. — Un, versdamās pie mums visiem, skaļi saka (tā izpaužas viņas atriebība): — Rīt no rīta viņš atkal vaimanās, ka slikti jūtas. Viņam ir aknu kaite. Viņš vispār nedrīkstētu dzert.

Pārejās dāmas ir mērojamas apmēram ar vienu un to pašu olekti, un kungi būtībā visi ir līdzīgi doktoram Fīldingam. Ikviens no viņiem labprāt gribētu tikt vaļā no savas vecās un apprecēt izskatīgu, jaunu sievieti — slaidu, piemīlīgu, kura nedusmojas un vienmēr neķērc kā vārna. Bet kas to deva! Pie mums ir vienādas tiesības! Ja tāds naudas maiss grib šķirties no sievas, tad nākas krietni patukšot maku. Kurš gan ir ar mieru to darīt? Tad jau labāk lai mājās ir elle, bankā miljoni un kaut kur pilsCtā slepeni apartamenti un mīlīga draudzenīte. Šī draudzenīte, protams, ir pievākuši vēl vienu otru šādu vecu zCnu un pieņem pēc stundu grafika. Visas cenšas rīkoties pēc labākajiem paraugiem. Varbūt es pārspīlēju?

Tad aizbrauciet uz Frankfurti vai uz kādu citu vācu lielpilsētu. Tur jums gan būs ko pabrīnīties…

Tā arī ir viena no ekonomiskā brīnuma īpatnībām. Tikai Erhards gan to negribēja. Bet kam par to kāda bēda!

Fīldingu pāra strīds pamudina arī pārējos posties uz mājām — pulkstenis ir bez piecām minūtCm divpadsmit. Kamēr viesi priekšnamā, skaļi tCrgādami, velk mugurā mCteļus (starp kuriem ir ne viens vien ūdeļu kažoks), kamCr viņi ar plašu žestu liek uz misiņa šķīvja dzeramnaudu kalpotājiem, VerCna man pačukst: — Visas durvis paliks vaļā. PCc tam tās klusām aizslēdz! — Es pamāju un uzsmaidu doktoram Fīldingam.

Skaļa atvadīšanās. Apkampieni. Dažs sievišķīgs skūpsts uz sievišķīga vaiga. Cerams, ka viņi neuzmodinās Evelīnu. Vai ari kādu no kalpotājiem. Beidzot esam ārā. Māja atrodas nelielā parkā. KamCr mCs pa grantētu celiņu ejam laukā uz ielas, VerCna pirmajā slāvā demonstratīvi jau nodzCS dažas spuldzes.

Piebrauktuves malā vēl deg vecās kaltas dzelzs laternas. Mūsu maSlnas atstātas uz ielas. Tikai «Mersedesi». Noblesse oblige.' Un mans «Jaguārs». Vēlreiz atvadīšanās. Šoreiz steidzīgāk. Kungi grib braukt mājās. Vienīgi doktoram Fīldingam nav miera. — JumsvCI priekšā garS ceļš, jaunais cilvCk.

«Nav tik ļauni, vecīt,» man ir uz meles, bet es, protams, saku: — Ak, tikai četrdesmit minūtes, doktora kungs.

— Pa kādu ceļu jūs braucat?

Es pietiekami ātri neattopos un atbildu: — Tāpat kā atbraucu. Pa Mikelaaleju lejup līdz Reingaua alejai un tad pa Vlsbādenes ielu laukā uz autostrādi.

Tūlīt par savu neattapību dabūju pretsitienu.

— Tas taču ir brīnišķīgi! Tad jau jūs varčtu būt mums pārloci! Brauciet mums pa priekšu! Mēs dzīvojam Vlsbādenes ielā. Numurs 144.

Nolādēts!

Neko nevar darīt. Nāksies mest milzīgu līkumu. Es biju gribējis tikai apbraukt šo kvartālu un mašīnu kaut kur nolikt.

Es sāku braukt. Flldings turas man aizmugurē. Vlsbādenes ielā, ticis līdz simtajam mājas numuram, es sāku numurus skaitīt. Simt divdesmit. Simt trīsdesmit. Simt trīsdesmit seši. Tagad viņam vajadzētu bremzēt. Simt četrdesmit. Viņš man seko vēl tālāk. Ak tādas tās lietas!

Viņš grib redzēt, vai es tiešām braukšu uz internātu.

Par laimi, es Frankfurti pazīstu kā savu kabatu. Un par laimi, man ir sporta mašīna. Nu tad — aidā! Tagad tu, vecīt, redzēsi!

Pie Bīgvalda es parauju stūri pa labi, neizbīdldams virziena rādītāju, un piedodu gāzi. Augšup uz krastmalu. Pie krastmalas atkal pa labi. Un vēlreiz pa labi, laukā uz RCdelheimas šosejas. Te ir nomaļa automašīnu stāvvieta, riepām kaucot, es tur apstājos un izslēdzu gaismas. Nogaidu trīs minūtes. Piecas minūtes. Garām nebrauc neviena pati mašīna. Liekas, ka no doktora Fīldinga būšu ticis vaļā. Tomēr. Labāk pagaidīšu vēl vienu minūti. Varbūt viņš mani meklē. Gaidot es iedomājos par Hertcrihu. Kamēr mēs abi esam internātskolā, cs viņam esmu tik bieži palīdzējis, ka šovakar runāju ar viņu

' Stāvoklis uzliek pienākumus.  pilnīgi atklāti: «Es braucu prom un atgriezīšos tikai rīt agri no rīta.» Viņš ir jau tik noguris un salauzts, ka tikai nomurmināja: «Ierodieties vismaz laikā uz stundām.» — «Protams.» Viņa laipnība izskaidrojama ar to, ka divas minūtes pirms šās sarunas es mazajam, melnajam Ali iecirtu pāris pļauku, tāpēc ka viņš uz audzinātāja uzvalka (cik šim nabaga vīram uzvalku vispār ir?) bija uzšļakstījis tinti. Kamēr es Herteriham ziņoju, ko darīšu, viņš savus svārkus un bikses berzēja ar citronu, K2R un lupatiņu, kuru vienmēr no jauna iemērcēja karstā ūdenī.

—   Man šķiet, būs jāiet prom no darba. Es to vairs nevaru paciest.

—   Muļķības! Jūs noteikti vēl sevi parādīsit.

—    Jā, — viņš bezcerīgi atbildēja, tīrīdams vecos, notraipītos svārkus. — Bez šaubām. Protams. Noteikti.

Tā tas bija.

Tagad esmu gaidījis sešas minūtes. Neviena mašīna nav braukusi garām. Es sāku braukt. Bokcnheimas šosejā ir garāža, kas ir atvērta visu diennakti, to cs vēl atceros. Tā gan ir laime, ka vēl tik labi orientējos Frankfurtē. Es iedodu sargam labu dzeramnaudu, un viņš apsola iebraukt manu mašīnu garāžā. Saku, ka ieradīšos tai pakaļ rīt stipri agri no rīta. Šim vīram te jāstrādā līdz pulksten astoņiem. Tātad es viņu vēl satikšu. Tas ir labi. Vēl labāk ir tas, ka mašīna pazudīs no ielas.

Līdz Verēnas mājai no šejienes nav ne piecu minūšu gājiens. Es soļoju ziemeļu virzienā garām Palmu dārzam. Uz ielas nav neviena paša cilvēka. Turklāt ir tikai ceturksnis pēc pusnakts. Ccpelīnu aleja. Frauenlobštrāse. Tad jau redzu dzelteni krāsoto villu ar zaļajiem logu aizvirtņiem. Visiaizvirtņi ir ciet, bet divos logos vēl deg gaisma. Tā spīd cauri spraugām.

Istaba pirmajā stāvā. Dīvainā kārtā Verēnas guļamistaba atrodas lejā (paldies Dievam!). Paldies Dievam. Nu man nav jālauza galva par to, kā lai rīt tieku projām, neviena nemanīts.

Parka vārti. Tikai pievērti. Es tos veru uzmanīgi, lai nečīkstētu, un aizveru, cieši piespiežot. Aizkrīt atslēga. Labi. Uz grantētā celiņa mani soļi ir dzirdami. Pa to nevaru iet. Es novelku kurpes un skrienu pa zāli. Zeķes samirkst. Piebrauktuve. Namdurvis. Tikai pievērtas. Es tās aizslēdzu. Atkal aizkrīt atslēga. Hallē ir tumšs, bet vienas durvis ir vaļā, un pa tām spīd gaisma. Es izeju cauri gērbislabai ar lieliem spoguļiem un skapjiem, kuri aizsedz visas sienas. Vēl otras durvis ir vaļā. Es pasperu vēl trīs soļus, un tad jau atrodos Verēnas guļamistabā. Plata, atsegta gulta. Divas degošas naktslampiņas ar rožainiem abažūriem. Šajā istabā viss ir rožains: tapetes, krēslu pārvalki, tualetes galds ar lielu, trīsdaļīgu spoguli un paklājs.

Manā priekšā stāv Verēna. Tagad viņa nemaz vairs nav krāsojusies. Viņai mugurā ir zils, īss krekliņš un mazas biksītes. Vairāk nekas. Mati brīvi krīt uz pleciem. Es stāvu un spēju vairs tikai skatīties, skatīties.

— Vai viss veicās labi?

Mēs abi čukstam.

— Flldings man sekoja. Bet cs no viņa tiku vaļā.

—  čērbies nost! Tur ir vannas istaba. — Viņa norāda uz otrām durvīm, kuras ir atvērtas. Ar zilām flīzēm klātajā vannas istabā ari deg gaisma.

Es sāku izģērbties.

— Un ja pamostas kāds no kalpotājiem?

— Neviens nepamodīsies.

— Un Evelīna…

— Ja viņa ir aizmigusi, tad viņu nekas nevar uzmodināt.

— Un ja…

—  Mēs aizslēgsim durvis. Pasteidzies! — Pēkšņi viņa sāk strauji elpot. Viņa skalās, kā es izģērbjos un pārlieku smokingu pār krēsla atzveltni. Kad esmu novilcis kreklu, viņa mani apkampj un ātri, daudzas reizes skūpsta man krūtis. Tad viņa novelk krekliņu pāri galvai, un es redzu skaistās, lielās krūtis. Viņa piespiežas man cieši klāt. Es ieelpoju viņas malu smaržu, parfīmu, ziepju smaržu, ar kurām viņa tikko kā mazgājusies. Es jūtu viņas krūtis.

— Nāc drīzāk…

— Jā.

— Pavisam drīz! Es tevi gaidu. — Viņa aiziet un iemetas gultā. Kad iznāku no vannas istabas, viņa guļ pilnīgi kaila, ar atplestām rokām. Viņa smaida. Es jau rakstīju, ka neesmu redzējis skaistāku sievieti. Taču toreiz redzēju tikai viņas seju. Tagad es rakstu atkal: es nekad neesmu redzējis skaistāku sievieti. Es nekad arī nevienu skaistāku neredzēšu. Viņas āda vēl ir saglabājusi aizvadītās vasaras iedegumu, viņas kājas ir garas un skaisti veidotas, gurni pilnīgi. Virs kaunuma paceļas pavisam mazs vēderiņš.

Es neesmu Kazanova un neesmu gulējis ar tūkstoš sievietēm. Taču visām skaistajām, ar kurām esmu gulējis, bija pavisam mazs vēderiņš. Tāds laikam ir visām patiesi skaistajām sievietēm.

Es lasu, ko tikko kā esmu uzrakstījis, un man tas šķiet smieklīgi. Es to izsvītrošu.

Nē, tomēr atstāšu.

Varbūt nāk smiekli, to lasot. Tomēr tas tā ir.

Tāpat arī visām patiesi skaistajām sievietēm kaut kur sejā ir mazs punktiņš, brūns vai melns. Daudzas, kurām tāda nav, šo punktiņu iekrāso. Verēna vairs nav krāsojusies. Melnais punkts uz kreisā vaigakaula izciļņa ir īsts…

— Nāc! — viņa čukst.

Es tagad esmu tikpat kails kā viņa.

Pieeju pie gultas, apsēžos un glāstu viņas gurnus, krūtis un rokas.

— Tev pret mani jābūt ļoti maigam, mīļais, — viņa čukst. — Vai tu proti būt maigs pret sievieti?

— Jā.

— Patiešām maigs?

— Patiešām maigs.

—  Nāc, mīļais, esi maigs pret mani… Es tik ļoti pēc tā ilgojos… Mēs abi tik ilgi gaidījām šo brīdi…

Es noliecu seju pie viņas gurniem. Man šķiet, ka nekad včl neesmu bijis (ik saudzīgs, tik maigs. Nekad arī neesmu bijis tā iemīlējies. Tik ļoti. Tādā veidā. Nekad vēl.

Mājā viss ir klusu, pilnīgi klusu. Kaut kur rej suns. Un tajā mirkli, kad viņas kājas paveras un pirksti ieķeras man matos, man atkal ir šī sajūta, kura vienreiz jau bija: šī smieklīgā sajūta, ka man drīz būs jāmirst.

Tā ātri pāriet.

Un tad vairs ir tikai Verēna, tikai Verēna, tikai Verēna.

20

Es aizmirsīšu savus vecākus. Aizmirsīšu Džeraldīni. Aizmirsīšu visu. Taču vienu nekad — šo nakti. Es jau stāstīju, ko piedzīvoju ar Džeraldīni. Ar Verēnu es šajā nakti pirmo reizi pārdzīvoju ko citu, kaut ko pavisam citu — ka vīrietis un sieviete var pilnīgi saplūst: viena dvēsele, viena doma, viens cilvēks.

Ar Verēnu es šajā naktī izjūtu, ka tas, kas dara labu vienam, dara labu arī otram, ka rokas, kājas un lūpas kustas kopīgi, it kā tās pašas savā starpā saprastos, bez mūsu līdzdalības.

Tas, ko es piedzīvoju ar Džeraldīni, bija kā mežonīgs murgs. Tas, ko šajā naktī pārdzīvoju ar Verēnu, ir maigums un vieglas šūpas, kas aug un aug un nenoplok, nebeidzas, bet ar katru reizi pastiprinās un pastiprinās. Viesībās mčs abi bijām iedzēruši. Tagad esam pilnīgi skaidrā. Un pilnīgi skaidrā, ārkārtīgi maigi mēs sagādājam viens otram baudu — viņa man, es viņai.

Stundas skrien. Pulkstenis divi. Pulkstenis trīs. Reizēm cs nometos ceļos un skūpstu viņas ķermeni vai arī mēs skatāmies viens otrā, un no viņas melnajām acīm šonakt ir pazudušas skumjas, rezignācija un pretīgums, — es tajās redzu tikai cerību, ticību un paļāvību. Brīžiem es sēžu uz paklāja un tikai raugos viņā. Vai arī mčs turam viens otra roku. Vai viņa glāsta manus matus.

Reiz, ilgi manī nolūkojusies, viņa strauji aizgriež galvu prom.

— Kas tev notika?

— Kāpēc cs esmu tik veca?

— Tu neesi veca… Tu esi jauna… Tu esi brīnišķīga…

— Esmu divpadsmit gadus vecāka par tevi.

— Tu ne dienu neesi vecāka par mani!

Viņa atkal pagriež galvu pret mani. Un ar pūlēm pasmaida.

— Nāc, — viņa klusām saka, — nāc atkal, Oliver! Tas ir tik skaisti. Es mīlu tavu augumu, tavus matus, tavu muti un tavas rokas. Es mīlu visu tevi

— Es mīlu tevi.

Mēs iegrimstam viens otrā. Viņa reizēm kunkst, pavisam klusu, lai neviens nepamostos. Es domāju, ka šī ir skaistākā nakts manā mūžā. Tieši šajā mirkli viņa saka: — Šī ir skaistākā nakts manā mūžā.

— Tiešām?

— Zvēru. Pie Evelīnas.

— Arī man, Verēna, arī man.

—Ja visu varētu padarīt par nebijušu… sākt no jauna… otru dzīvi…

— Otru dzīvi?

—  Es tik ļoti gribētu vēlreiz būt jauna… Es tik ļoti pēc tā ilgojos… Tik jauna kā tu…

— Tu esi tāda… Un paliksi… Tu nekad nenovecosi…

— Ak, mīļais… būsim laimīgi… kas zina, cik šādu nakšu mums vēl

būs.

Šoreiz mūs paņem savā varā it kā milzīgs, varens vilnis, kas plūst pret krastu majestātiski un lēnām, beigās uzsitas augstu, augstu un tad liegi izplūst smiltīs. Tik liegi… liegi…

Verēna ir pavērusi muti, un cs ļoti baidos, ka viņa varētu iekliegties.

Taču viņa paliek pavisam klusa.

Kulminācijas brīdī viņa man iekož plecā.

Mazliet tek asinis, un ir redzamas viņas zobu pēdas.

— Piedod… es esmu kā apmāta… Es jau teicu… Vai ļoti sāp?

— Nemaz.

— Es atnesīšu plāksteri.

— Asinis jau vairs netek.

— Oliver…

— Jā?

— Man… man nupat… ienāca prātā… kaut kas… kaut kas šausmīgs… Viņa tagad ir tik gurda, ka acis krīt ciet.

Viņa runā jau pusmiegā.

Pulkstenis ir 4.30.

— Kas?

— Kas… kas gan notiks, ja es… ja cs tom&r tevī iemīlēšos?

Viņa nopūšas. Tad dziļi ievelk elpu un izstaipās.

Nu viņa atkal runā nesakarīgi. Atsevišķus vārdus, teikuma daļas. Es nevaru visu saprast.

— Porloferrajo…

— Kas tas ir?

— Jūra… mes abi… viļņi…

— VerCna!

— Bura… saulriets… asinssarkana bura…

— Par ko tu runā?

— Elba… Tur viņam pieder māja… Vienreiz… vieni paši… Tikai mCs abi… zaļi viļņi…

Es viņu glāstu.

Viņa nopūšas.

— Oliver…

— Jā?

— Kā bija… kā bija tā vieta?

— Kura vieta?

— No… No «Vētras»…

Es nezinu, vai tas ir no tā, ka jūtos tik izsmelts un gurdens, bet man ir tāda sajūta, it kā cs lidotu, lidotu tālu, tālu, ļoti augstu.

Atceros vairs tikai to, ka, aizvCrdams acis, atbildu: — MCs esam veidoti no tādas pašas vielas kā sapņi… un… un mūsu mazā dzīve ir sapņu apņemta…

MCs guļam, pagriezušies viens pret otru. Es pārvelku mums pāri segu. Viņa piespiež roku man pie muguras, es savu — pie viņējās. Tā mCs aizmiegam — vaigs pie vaiga, krūtis pie krūtīm, gurni pie gurniem, apkampušies tik cieši, cik cieši kopā vien divi cilvCki var gulCt.

— Jukusi… — viņa miegā murmina. — Pavisam… pavisam jukusi. — Un mazliet vClāk: — Jaunu… jaunu dzīvi… pavisam jaunu… otru… vai tas var būt?

21

Man piemīt tāda īpašība, kuras deļ daudzi mani ir apskauduši. Ja es zinu, ka man noteiktā laikā jāceļas, tad pamostos precīzi uz minūti, lai cik noguris būtu.

Es guļu kails, tikai pulkstenis palika uz rokas. Jau viesību laikā es nospriedu, ka kalpotāji sāks darbu sešos, vClākais, pusseptiņos. Tātad man pirms sešiem jātiek ārā no mājas.

Kaut gan Verēnas rokās gulēju kā nosists, kad pamostos, pulkstenis tiešām ir vienu minūti pāri pussešiem.

Ārā svīst gaisma. Es raugos vēl vājajā jaunās dienas gaismā, kas spiežas iekšā pa aizvirtņu spraugām.

Verēna elpo mierīgi un dziļi. Es prātoju, vai vajadzētu viņu modināt, lai es tiktu ārā, bet tad atceros, ka viņas guļamistaba ir pirmajā stāvā.

Es uzmanīgi atraisos no viņas skavām.

Viņa miegā dziļi nopūšas, un cs dzirdu viņu sakām: — Būt vēlreiz jaunai…

Tad viņa pagriežas uz otriem sāniem, pievelk kājas pie vēdera kā mazs bērns un ar vienu roku aizklāj seju.

Es uz pirkstgaliem ieeju vannas istabā un nomazgājos aukstā ūdenī. Tad apģērbjos, cik ātri vien varu. Savu vakara kurpju auklas sasienu kopā un uzkaru kurpes kaklā.

Vienu mirkli vēl pastāvu pie Verēnas gultas. Es vēlētos viņu noskūpstīt, pavisam maigi, bet seja ir aizsegta ar roku, un es negribu viņu modināt. Uzmanīgi pieeju pie loga. Piesardzīgi atveru vienu zaļo aizvirtni.

Ārā tagad ir jau gandrīz gaišs. Koku kailajos zaros čivina pāris putnu. No palodzes es nolecu rudenīgi dzeltenīgajā zālājā.

Es nogaidu.

Nekur nekādas kustības.

Kreisajā pusē parka žogs ir vistuvāk. Es pieliecies skrienu pa zāli. Žogam augšpusē ir šķērsstienis. Pie tā cs uzvelkos augšā un, to darot, saslapinos, jo dzelzs režģi ir mitri no rasas. Augšā tiem ir asas smailes. Pie vienas es ieskrambāju labo roku.

Vienu mirkli es bīstami sašūpojos un baidos, ka nokritīšu. Tad nolaižos ielas pusē zemē. Kādus simt metrus paskrienu zeķēs, tad apstājos, lai uzvilktu kurpes.

Ka tikai ncuzkultos kāds policists!

Neviens tomēr nenāk.

Es eju pa aleju uz garāžu.

Naktssargs izskatās bāls un neizgulčjies. Paskatījies savas mašīnas atpakaļskata spogulī, es konstatēju, ka izskatos tāds pats.

Man ir daudz laika, tāpēc braucu lēnām arī pa autostrādi.

Cik ātri es šeit braucu tajā dienā, kad iepazinos ar Verēnu!

Ir pagājis tikai pāris nedēļu, bet mana dzīve ir pilnīgi pārmainījusies.

Verēnas dēļ.

Es gribēju izlidot no doktora Floriana internātskolas, lai pakaitinātu tēvu. Tagad to vairs nevēlos.

Es gribēju būt tāds pats slikts, slinks, rupjš skolnieks kā līdz šim. Tagad to vairs nevēlos.

Tagad gribu nākamgad pabeigt skolu un pēc tam strādāt tēva uzņēmumā. Tad es nopelnīšu naudu. Gribu mācīties vakara kursos. Tēvs parūpēsies, lai cs saņemtu lielāku algu par to, kāda tiek maksāta parasti.

Ja viņš to nedarīs, cs piedraudēšu, ka iestāšos darbā pie viņa konkurentiem. Tas gan šiem būtu trekns kumoss! Mansfelda dēls atstāj tēvu! Pie konkurentiem es noteikti saņemtu vairāk.

Tad Verēna varēs šķirties.

Rotaslietas, drēbes, kažoki viņai ir.

Dzīvokli mēs atradīsim.

Evelīna tikai nākamajā rudenī sāks iet pamatskolā. Par to nav jāmaksā. Un ja es tad…

Gandrīz iebraucu grāvi. Jāskatās vairāk uz ceļa un jāuzmanās. Nedrīkstu ļauties sapņiem.

Sapņiem! Ak, Dievs, cik esmu noguris! Un tagad jāiet uzstundām! Es braucu ar nolaistu jumtu, lai justos možāks. Aukstais rīta vējš jauc matus.

Verēna.

Viņa guļ. Vai viņa sapņo? Par mums?

Šoseja iet stāvi kalnup. Tā ir gandrīz tukša. Tikai reizi pa reizei parādās kāda smagā mašīna. Mežs ir pārmainījies. Zeltainās un sarkanās, brūnās un dzeltenās lapas ir nobirušas. Koki pleš savus zarus melni un no mikluma spīdīgi.

Drīz pienāks ziema.

Vai Verēna šodien piezvanīs?

Tagad mums jāatrod viesnīca. Tagad mums jāatrod kāds mazs bārs. Tagad viss ir citādi.

Pavisam citādi.

Tagad es vairs nevaru dzīvot bez viņas.

Vai viņa vēl var dzīvot bez manis?

Neticu.

Viss ir citādi. Pēc vienas vienīgas nakts.

Pagrieziens uz Obcrrosbahu, Pfafenvīsbahu, Frīdheimu.

Es nogriežos no autostrādes un braucu cauri mazajai bīdermeicra stila pilsētiņai, garām baltajām mājām ar brūnajiem pildrežgicm, baznīcai ar masīvo torni un barokālo kupolu.

Maiznieku zēni iznēsā maizītes. Amatnieki iet uz darbu. Tur jau ir atkal veikals «Ceļojuma piederumi». Segli un jāšanas piederumi joprojām izlikti skatlogā. Šā oktobra rīta tīrajā, aukstajā gaisā es visu redzu ļoti skaidri.

Tirgus laukums.

Hintergase.

«Frizētavu piederumu lieltirgotava».

«Smalkmaiznīca. Nelaiķa A Veiershofena mantinieki.»

Atkal viss tas pats, ko redzēju toreiz, tajā svētdienas pēcpusdienā, braucot kopā ar viņu. Tiešām, tur jau atkal ielu šķērso viena no svētajām māsām ar cietinātu aubi galvā un lūgšanu grāmatu baltajās rokās, uz kurām ir brūni plankumi, kādi uz ādas bieži mēdz uzmesties veciem cilvēkiem.

Man vēl arvien ir laika pārpārēm.

Tad nu es, apmāts un sentimentāls, braucu pa slikto ceļu līdz Verēnas vasaras villai.

Apkārtnē visi guļ, vai ari iedzīvotāji savas mājas un nelielās pilis jau ir atstājuši. Es redzu nolaistas žalūzijas, ar aizvirtņiem aizdarītus logus.

Arī Manfrēda Lorda villā nav nekādu dzīvības zīmju. Vai Leo guļ ciešā miegā?

Es atrodu laukumu, kur varu apgriezt mašīnu, un braucu atpakaļ. Akmeņi, bedres. Divdesmit kilometrus. Lūk, kur ielas malā ir uzraksts, kuru ievēroju jau toreiz:

SADRAUDZĪBAS BIEDRĪBA

(TĀ KUNGA EŅĢELIS)

ATPŪTAS NAMS

Šī taka ved lejā uz balti krāsoto, veco muižas māju. Tur ir zaļš sūknis. Kladzina dažas vistas. Taču arī šeit vēl nav redzams neviens cilvēks, arī šeit diena vēl nav sākusies.

Sadraudzības biedrība. Tā Kunga eņģelis. Atpūtas nams. Māja. Vārdi.

Tādi paši vārdi kā Elba, Portofcrrajo.

Es nepazīstu Elbas salu. Es nepazīstu arī šo sadraudzības biedrību.

Es tās vēl iepazīšu.

Kopā ar Verēnu.

Notiks včl daudz kas.

Šeit, Elbas salā un citur.

Mēs to pieredzēsim kopīgi. Vienmēr kopā.

Labo.

Ļauno.

Visu.

Kad iebraucu Frīdheimā, pulkstenis ir septiņi. Jaunais mehāniķis patlaban ver vaļā garāžu, tā ka varu nolikt savu mašīnu. Es žāvājos, staipos, izplešu rokas. Mans smokinga krekls ir saburzīts, tauriņš šķībi sagriezies. Es to noņemu un atpogāju apkaklīti. Mehāniķim iedodu dzeramnaudu. Kad izeju uz ielas, lai dotos augšā uz «Avotaini» un pārģērbtos, ieskrienu tieši krūtīs direktoram.

Viņš ilgi veras mani ar nekustīgu skatienu, līdz attop, kas es esmu.

— Oliver, - viņš tad pilnīgi neskanīgi nomurmina. Un tad viņš bez jebkāda nosodījuma vai uztraukuma, joprojām tai pašā skumīgajā balsī saka, skatīdamies kaut kur tālu, tālu prom: — Tu neesi nakti pavadījis internātā.

— Nē, doktora kungs.

— Kur tu biji?

—  Frankfurtē. Herteriha kungs par to neko nezina. Nokāpu no balkona… — Es runāju ātri, iedams viņam blakus pa ceļu, kasved augšā uz mežu. — Viņam tiešām par to nav ne jausmas, doktora kungs.

— Hildenbrandas jaunkundze ir mirusi.

— Ko?

—   Pirms divām stundām. Es patlaban nāku no viņas. — Viņš joprojām raugās tālajā, tālajā tālē. — Šonakt viņai bija lēkme. Saimnieks izsauca ārstu. Viņš konstatēja, ka ir infarkts, un iešļircināja zāles. Tad viņš lejā no kroga piezvanīja, lai atbrauc ātrās palīdzības mašīna.

— Ātrās palīdzības mašīna… — es nosaku bez kādas jēgas. Tagad soļojam pāri lapām, biezam lapu klājienam.

— Ārsts zvanīja arī man. Kad es ierados, viņa jau bija mirusi. Ātrās palīdzības mašīnu varējām sūtīt atpakaļ. Pēdējās minūtēs, kamēr gulēja viena, viņa ar zīmuli bija kaut ko uzrakstījusi uz sienas ar lieliem, greiziem burtiem.

— Ko?

Viņš man to pasaka.

Viņš ir pārāk iegrimis domās, lai vēl kaut ko teiktu par to, ka cs nakti esmu pavadījis ārpus internāta. Šajā rītā direktors pirmo reizi izskatās pēc veca vīra…

— Viņa bija bārene. Tāpēc viņa jūs visus tik ļoti mīlēja.

Tik daudz lapu. Tik daudz mirušu lapu.

— Es tevi lūdzu viņu apciemot.

Es klusēju.

— Tu to neizdarīji, vai ne?

— Nē, doktora kungs.

— Protams.

— Bija tik daudz… Man vienmēr bija…

— Jā, — viņš izklaidīgi saka. - Jā, protams. Pārāk daudz ko darīt. Saprotu. Bēres būs parīt trijos. Šeit, Frīdheimā. Vai tev vismaz būs laiks atnākt uz bērēm?

—  Noteikti, doktora kungs. Un esmu pārliecināts, ka visi pārējie bērni arī ieradīsies.

Es tomēr maldos. Bez manis uz bērēm aiziet vēl varbūt divdesmit skolēnu. No trim simtiem — divdesmit. Tik daudz gadu Hildenbrandas jaunkundze te strādāja. Un tik daudziem bērniem viņa ir palīdzējusi vai centusies palīdzēt. Skolotāji un audzinātāji ir ieradušies visi. Tas, protams, ir iemesls, kāpēc lielākā daļa bērnu nav nākuši. Jo pa bēru laiku viņi tad internātā būs vieni. Hildenbrandas jaunkundzei radinieku nav. Mēs stāvam ap kapu un klausāmies mācītāja runu, pēc tam katrs iemet kapā lāpstu zemes. Noass un Volfgangs ir atnākuši, arī Rašids, mazais persiešu princis. Hansīša nav.

23

Hansītis neatnāca, kaut gan Hildenbrandas jaunkundze ir atstājusi testamentu, kurā raksta: «Scenobūvkasti es novēlu savam mīļajam Hansītim Lēncram, jo zinu, ka viņš vienmēr ļoti labprāt ar to rotaļājas.»

Būvkasti Hansītis ir jau dabūjis pirms divām dienām. Viņš ar to nerotaļājas. Viņš tikai izņēma no maisiņa «māti» un «klozetu» un iebāza māti ar galvu klozetā. Tā viņa tur stāv jau divas dienas. Klozets ir nolikts uz naktsgaldiņa blakus Hansīša gultai.

— Cik ilgi viņai būs tur jāpaliek? — Rašids jautāja.

— Vienmēr, — Hansītis atbildēja. — Kamēr cs dzīvošu!

Taču uz bērēm viņš neatnāca.

Un es?

Hildenbrandas jaunkundze bija direktoru lūgusi, lai ļauj man viņu apciemot. Es to zināju. Tomčr neapciemoju. Man nebija laika… No kapsētas eju prom kopā ar Noasu un Volfgangu. Skolā vāca naudu. Tagad nu uz svaigās kapa kopas malas, kur tas drīz savītīs un satrūdēs, stāv nolikts liels, skaists vainags no rudens puķēm, uz melnās lentes zeltītiem burtiem ir rakstīts:

MĒS TEVI NEKAD NEAIZMIRSĪSIM…

Direktors iet mums pa priekšu viens pats, sabāzis rokas lietusmēteļa kabatās, uzvilcis platmali zemu virs acīm.

— Oliver…

• - Hm?

—  Vai direktors tev pastāstīja, ko Hildenbrandas jaunkundze bija uzrakstījusi uzsienas blakus savai gultai?

—   Jā. Viņa bija uzrakstījusi: «Ļaujiet man nomirt! Bez saviem bērniem es nevaru dzīvot.» Pēdējie vardi bijuši tikko salasāmi, tā teica direktors.

Es brīdi klusēju. Tad vēl piebilstu: — Vārdu «bez» viņa bija uzrakstījusi ar «s». Tas acīmredzot bijis īsi pirms nāves.

— Jā, — Volfgangs saka, - man arī tā šķiet. Viņa taču vienmēr bija tik pedantiska attiecībā uz pareizrakstību.

Mēs kadu laiku klusēdami soļojam pa krāsainajām lapām, tad Volfgangs saka: — Tāds labs cilvēks. Un tāds gals. Gribas raudāt.

—  Vajadzētu raudāt par visiem cilvēkiem, — Noass saka, — bet tas nav iespējams. Tāpēc labi jāapdomā, par ko raudāt.

— Un par Hildenbrandas jaunkundzi? — es jautāju.

— Par viņu vajadzētu, — Noass atbild, — bet kurš gan to darīs?

24

Hildenbrandas jaunkundzes bēru dienas rītā mūsu klasē pirmo reizi ienāca jaunā franču valodas skolotāja. Pirms tam franču valodu mācīja vīrietis, bet viņš vasarā apprecējās un gribēja pārcelties uz Darmštali. Pēc direktora lūguma viņš palika tik ilgi, kamēr ieradās nomainītāja.

Nomainītāju sauc Žinctc Divālas jaunkundze. Viņai vajadzēja ierasties jau uz mācību gada sākumu, taču viņa aizkavējusies tāpēc, ka dzīvokļa pārdošana, citu darīšanu kārtošana un visu vajadzīgo papīru sagādāšana aizņēmusi vairāk laika, nekā bijis paredzēts. Tā viņa stāsta. Es tam neticu. Tūlīt arī pateikšu, kāpēc neticu.

Divālas jaunkundze nāk no Nīmas. Viņai ir apmēram trīsdesmit pieci gadi, un viņa būtu tiešām skaista, ja vienmēr nebūtu tik nopietna.

Nopietna — tas nav īstais apzīmējums. Viņā ir pat kaut kas traģisks. Divālas jaunkundze ģērbjas vienkārši, bet eleganti. Viņai ir samērīga, bāla seja, skaistas, brūnas acis, skaisti, brūni mati, un viņa valkā šķībi nomītas kurpes, kuras, kā redzams, kādreiz bijušas ļoti dārgas. Viņa, domājams, ir nabadzīga.

Divālas jaunkundze nekad nesmaida. Viņa ir korekta, bet ne laipna. Ļoti laba skolotāja, bet nekad neizturas sirsnīgi.

Viņai ir autoritāte. Zēni pret viņu izturas sevišķi pieklājīgi. Taču viņa, kā liekas, šo pieklājību pat nepamana. Jaunkundze ar mums apietas tā, it kā mēs būtu nevis cilvēki, bet lelles. Varētu domāt, ka viņa ir apņēmusies jau pašā sākumā starp sevi un visiem citiem uzcelt neredzamu sienu.

Kad no pirmās mācību stundas bija pagājušas trīsdesmit minūtes, Noass man klusām teica: — Manuprāt, Divālas jaunkundze ir ļoti nelaimīga.

— Kāpēc?

— To es nezinu. Būs viņai jāpajautā.

Pēc pusdienām viņš tiešām bija jautājis. Vakarā, kad mēs savā . istabā jau guļam, viņš stāsta Volfgangam un man, kā tas noticis.

— Vispirms viņa teica, lai es neesot rupjš. Gribēja skriet prom. Tad man pēkšņi radās nojausma, kas bija pareiza. Es kaut ko pateicu. Viņa apstājās. Un tad viņa man visu izstāstīja.

— Ko tad viņa tev izstāstīja? — Volfgangs jautā.

— Pagaidi! — es iesaucos. — Bet ko tu viņai pateici?

—  Ka esmu jūds un ka visi mani piederīgie gājuši bojā. Parasti cs to nevienam nestāstu. But I had this feeling.

— What kind offeeling?'

— Ka ar viņu ir noticis kaut kas līdzīgs. Un ir arī kaut kas līdzīgs.

— Kas?

— Viņai ir trīsdesmit seši gadi. 1942. gadā viņai bija astoņpadsmit. Nīmā pretošanās kustības dalībnieki nošāva piecus vācu kareivjus. Pēc tam vācieši lika nošaut simt franču ķīlniekus. Šo ķīlnieku vidū bija Divālas jaunkundzes tēvs un brālis. Viņa savu brāli ļoti mīlējusi. Pēc pāris gadiem māte izdarījusi pašnāvību.

Volfgangs klusām izgrūž lāstu.

—  Toreiz Divālas jaunkundze nozvērējusies nekad nespert savu kāju uz vācu zemes, nekad ne ar vienu vācieti nerunāt, nekad nesniegt vācietim roku. Daudzus gadus viņa savu zvērestu pildījusi. Taču tagad viņa to vairs nespēj.

— Kāpēc?

—  Francijā nav iespējams dabūt franču valodas skolotājas vietu. Strādāt fabrikā viņa nevar vājās veselības dēļ. Viņa nepanes ne karstumu, ne pārāk lielu aukstumu. Ja viņa nebūtu pieņēmusi doktora Floriana piedāvājumu, nāktos ciest badu. Manuprāt, viņai ir tikai šī vienīgā glītā kleita, kuru šodien redzējām. Varbūt vēl otra. Bet vai jūs ievērojāt viņas kurpes?

— Jā, — Volfgangs atbild. - Kurpes ir šausmīgas.

' Bet man bija šī nojausma. — Kāda nojausma? (Angt.)

— Protams, ka nc jau iestāžu neizdarības vai dzīvokļa dēļ viņa šeit ieradās ar vairāku nedēļu novēlošanos. Viņu joprojām biedēja doma, ka jābrauc uz Vāciju. To viņa man neteica, bet es pats varu iedomāties.

— Es arī, — es piebilstu. — Taču beigu beigās viņai droši vien vairs nebija ko ēst un vajadzēja vien braukt.

— Tā tas bus bijis, — Noass saka. — Divālas jaunkundze ir pavisam vientuļa. Pati savas vainas pēc. Viņa atteikusies dzīvot mājā, kur dzīvo daudzi citi skolotāji. Nu viņa īrē Hildenbrandas jaunkundzes istabu lejā, Frīdheimā. Ar citiem skolotājiem viņa nesarunājas, arī ēdienreizēs nc. Viņa saka, ēdienreizes esot visļaunākās. Tad kopā tik daudz ļaužu.

— Tik daudz vāciešu, — Volfgangs precizē.

— Jā, protams. Viņai ir bailes no telpas.

— Tas pāries, — es saku.

— Nezinu gan, — Volfgangs iebilst.

—  Viss ir atkarīgs no mums un no tā, ko viņa šeit pieredzēs, — Noass saka.

— Ja viņa reiz dzirdēs, ko gvelž tas cūka Zīdhauss, tad dabūs nervu sabrukumu, — Volfgangs saka.

— Zīdhauss var kaut ko ievārīt, tas tiesa, — Noass pievienojas. — Taču mūsu učenē ir ne tikai tādi zīdhausi. Un arī Vācijā bija ne tikai zīdhausi!

— Vai tu viņai to teici?

— Es viņai pastāstīju, ka pats, piemēram, esmu vēl dzīvs tikai tāpēc, ka bija arī citādi cilvēki nekā zīdhausi, un tie mani paslēpa. Un tie arī bija vācieši.

— Un?

— Viņa pasmaidīja ar asarām acis un paraustīja plecus.

— Nu, redzi. Un tā tas paliks vienmēr.

—  Varbūt, Volfgang. Varbūt arī ne. Nekad nedrīkst teikt «vienmēr». Viņa negribēja braukt uz Vāciju. Tomēr atbrauca. Te viņai esam mēs trīs. Un vēl doktors Frcijs. Ir vēl daži citi cilvēki, kas viņai patiks. Viss ir atkarīgs no tā, vai mēs panāksim, lai viņa atzītu, ka šī zeme ir kļuvusi citāda.

— Vai šī zeme ir kļuvusi citāda? — Volfgangs jautā ļoti skaļi.

— Jā!

— Tu tam tici?

Noass atbild ļoti klusu: — Man ir jātic. Ja es neticētu, tad man un visiem citiem, kuri tam netic, atliktu tikai viens godīgs ceļš — tūlīt emigrēt.

— Nu, un?

—Es nevaru emigrēt. Es nc. Manējie Londonā grib, lai es pabeidzu skolu šeit. Mani ļaudis par to maksā.

— Un pēc skolas beigšanas?

— Tūlīt braukšu uz Izraēlu.

— Tātad šī zeme tomēr nav kļuvusi citāda, — es saku.

— Mums ir tam jātic, — Noass atbild. — Vai ari sev jāiestāsta, ka tas tā ir. Tas nebūtu pārāk liels pašapmāns. Padomājiet par tiem cilvēkiem, kas mani slēpa, riskējot ar savu dzīvību! Padomājiet par Kārlu fon Osiccki, par kuru mums stāstīja doktors Freijs! Padomājiet par doktoru Freiju! Padomā pats par sevi, Volfgang! Sādu cilvēku ir daudz.

— Bet viņiem nav nekādas teikšanas! - Volfgangs iesaucas.

— Pienāks diena, kad viņiem būs teikšana.

— Tu taču pats tam netici.

— Nē, — Noass atbild. — Bet es labprāt tam ticētu.

Piektā nodala

1

— Mīļais…

— Verčna!

— Man ir tāds prieks dzirdēt tavu balsi… Kad es šodien pamodos un tevis vairs nebija, mani pēkšņi pārņēma šausmīgas bailes…

— No kā?

— Ka tu varētu būt miris. Es… es… vai prātu zaudēju aiz bailēm, ka tu uz autostrādes vardu būt cietis nelaimes gadījumā, ka tu varētu būt miris, pagalam kaut kur tur augšā, Frīdheimā…

Tajā laikā kaut kur Frīdheimā tiešām kāds nomira, bet par Hildenbrandas jaunkundzes nāvi es VerCnai neko nesaku. Es sēžu garāžas birojā, un mana roka ir mikla no uztraukuma, tā ka man klausule gandrīz izkrīt no rokas.

Piecas minūtes pāri četrpadsmitiem. Saule spīd. Pirms dažām stundām mirusi Hildenbrandas jaunkundze. Pirms dažām stundām es aizgāju no Verēnas.

Savā stāstījumā cs izlaidu trīs dienas. Patiesībā nevis izlaidu, bet pastāstīju par Hildenbrandas jaunkundzes apbedīšanu. Taču neesmu vēl pastāstījis, ko šajās dienās pārdzīvoju ar Verēnu. Nedarīju to tīšām, jo gribēju vispirms tikt galā ar visu citu, novākt no ceļa visu citu, lai atbrīvotu vietu Verēnai un man. Tas ir slikti, bet es pat nekaunos par to, ka šobrīd, kad domāju par Verēnu un dzirdu viņas balsi, man Hildenbrandas jaunkundzes nāve ir vienaldzīga. Vienaldzīga? Aizmirsta! Pilnīgi aizmirsta!

— Tas bija skaisti, Oliver…

— Verēna…

— Kad mēs atkal tiksimies?

— Kad tu gribi.

— Parīt man nav laika. Pirmdien man ar Evelīnu jāiet pie zobārsta.

Ja viņai parit būtu bijis laiks, es nebūtu gājis uz Hildenbrandas jaunkundzes bērēm.

— Bet otrdienas pēcpusdienā, Oliver…

— Jā. Jā. Jā.

— Trijos?

— Agrāk!

— Jau divos!

—  Es tad pusdienas neēdīšu, bet nopirkšu kādu sviestmaizi. Kur man jābūt?

—  Tas ir fantastiski, Oliver, tieši fantastiski… Man ir draudzene. Viņa ar savu viru rit uz trim mēnešiem aizlidos uz Ameriku. Šodien priekšpusdienā viņa man piezvanīja. Viņiem ir maza mājiņa, kur atpūsties nedēļas nogalē, pavisam maza koka mājiņa… Draudzene lūdza mani to mazliet pieskatīt, kad uznāks ziema, un tā… Viņa man iedos atslēgu…

— Kur — kur ŠI mājiņa atrodas?

— Tas ir visfantastiskāk! Grlshcimā! Nldcrvaldes meža malā.

— Nīdervaldes mežā? Tas taču ir tieši pie autostrādes!

—  Jā, mīļais, jā! Tev pat nevajadzēs braukt līdz Frankfurtei. Tur, kā stāsta draudzene, apkārtne tagad esot pavisam tukša. Citu mājiņu īpašnieki neatbraucot pat nedēļas nogalē!

— Līdz Nīdervaldes mežam es varu tikt divdesmit minūtēs!

—  Nu, lūk! Tas ir Brunnenpfadas ielā, numurs divdesmit viens. Neviens mūs tur nepazīs. Es tai vietā nekad neesmu bijusi. Tur viss laikam ir diezgan primitīvi…

— Vai gulta ir?

— Jā.

— Tad nav primitīvi.

—  Mīļais… Viņiem tur ir elektrība un boilers ūdens sildīšanai, un liels elektriskais kamīns aukstam laikam. Vai tas nav brīnums?

— Es brīnumiem neticu.

— Kāpēc… kāpēc tad mīļais Dievs mums tā palīdz?

— To es tev jau teicu. Tāpēc ka tā ir mīla.

—  Nē! Izbeidz! Es negribu! Nav nekādas mīlas! Nekādas mīlas nevar būt! Tādai sievietei kā es nc! Kāpēc tu neko nesaki?

—  Es vairs nekad neko neteikšu. Gaidīšu to dienu, kad tu pati teiksi.

— Oliver, domā par mūsu norunu!

— Es par to domāju. Tāpēc to nekad vairs neteikšu.

— Un padomā tikai, tajā mājiņā ir pat radio un plašu atskaņotājs!

— Jauki. Tad mēs varēsim spēlēt «Lovve is just a word». Paņem to plati līdzi.

— Nerunā tā!

— Tiešām, paņem to līdzi! Tā ir skaista plate.

— Nemoki mani! Lūdzu!

— Negribu tevi mocīt. Es tevi mīlu. Tātad otrdien divos?

— Pustrijos. Tad manam vīram jābūt konference, kas noteikti ilgs līdz pieciem.

Noteikti līdz pieciem. Tad man pēcpusdienā būs jākavē mācības. Kādas stundas tai dienā ir? Pirmā — latīņu valoda. Pie Seska. Ak, šis Sesks! Par pCdējo rakstu darbu es dabūju piecnieku, Sesks var pie manis atnākt svētdien.

— Oliver…

— Jā?

— Es tagad domāju tikai par otrdienu.

— Es arī.

Un parīt Hildenbrandas jaunkundzes bercs. Bet tad jau Verēnai tik un tā nav laika. Viņai jāved Evelīna pie zobārsta.

2

Kas ir izlasījis šo grāmatu līdz šai vietai, tas varbūt atcerēsies, ka es jau rakstīju par lielo līdzību, kas savā ziņā pastāv starp manu «brāli» Hansīti un sulaini Leo.

Kas ir izlasījis šo grāmatu līdz šai vietai, varbūt nodomās, ka šis ir nevis romāns, bet labākajā gadījumā dienasgrāmata. Romānā nedrīkst būt dubultnieku. Šajā grāmatā tādi ir. Hansītis un Leo veic vienu un to pašu-funkciju: viņi nodarbojas ar izspiešanu attiecībā pret mani. Pirmais ir tas pats otrais miniatūrizdevumā.

Pret to cs nekādi nevaru cīnīties. Viņi abi to dara. Tā kā es, protams, rakstu lēnāk nekā dzīvoju un tātad esmu jau daudz vairāk piedzīvojis nekā uzrakstījis, tad varu apgalvot, ka eksistē ne tikai šie abi dubultnieki, bet pat trijotne. Jau tuvākajā nākotnē mani izspiešanas nolūkā apstrādās ne tikai divi, bet veseli trīs cilvēki. Kaut kas tāds, manuprāt, atgadās tomēr vairāk romānos nekā dzīvē. Un tieši tāpēc man liekas, ka tomēr esmu piedzīvojis romānu…

3

Atpūtas mājiņa Brunnenpfadas ielā atrodas nolaistā dārzā, kur rēgojas nomelnējuši puķu stublāji, trūdoša zāle un augšup slienas kaili koki. Tā izskatās visai bēdīgi. Pārējās mājiņas gan labajā, gan kreisajā pusē, cik tālu redzams, ir neapdzīvotas. Visa šī apkaime ir ļaužu pamesta. Takas galā sākas tumšais Nīdervaldes mežs.

Divdesmit pirmā numura mājas vārtiem nav atslēgas. Žogs sasists no šķībām, tievām latām. Es soļoju pa novītušu, dzeltenīgu zāli, garām peļķēm, nolauztu saulespuķu kātiem, iedauzītai lejkannai. Augstu mākoņos ķērc vārnas un, kad eju garām kādai darbarīku būdiņai, no turienes aizmetas prom netīrs, pluskains kaķis. Piecas minūtes trūkst no pustrijiem. Mājiņas — drīzāk gan būtu jāsaka «būdiņas» — durvju priekšā ir trīs koka pakāpieni. Margas ļogās.

Verēna vēl nebūs atbraukusi, es nodomāju un prātoju, vai man labāk nepagaidīt darbarīku būdiņā, lai neviens mani neredzētu. Tā prātodams, mehāniski nospiežu brūni krāsoto durvju rokturi. Durvis atveras. Es redzu zemu, no podiņiem mūrētu galdu, uz kura deg trīs sveces. Tās uzliktas uz apakštasītēm. Es pieeju tuvāk. Pie koka sienām dažas lētas, iespiestas reprodukcijas (van Gogs, Gogēns, Goija), istabas iekārta: vecs šūpuļkrēsls, trīs ķeblīši, viena lāde, uz kuras uzliktas pudeles, un aiz podiņu galda — plata tahta. Šajā telpā viss mazliet ož pēc trūdiem. Taēu gulta svaigi uzklāta un plaši atsegta. Galvgalī ir dēlis. Uz tā cs redzu cigaretes, pclnutrauku un vāzi ar svaigām asterēm.

Atskan kaut kāds troksnis.

Es pagriežos atpakaļ.

Manā priekšā stāv Verēna.

Viņa ir ģērbusies melnās biksēs, kurpēs ar zemiem papēžiem un sarkanā puloverā. Viņa acīmredzot iznākusi no otras telpas. Tā ir maza virtuvīte ar flīzēm segtu dušas kaktu.

— Verēna!

— Gst! — Viņa ātri pienāk man klāt, apkampj un skūpsta. Trūdu smaka pēkšņi izgaist, pussabrukusī mājiņa vairs nebrūk, bet pārvēršas par pili, karaļa pili.

Verēna nometas zemē un ieslēdz lielu elektrisko kamīnu. Klusi sāk dūkt ventilators.

— Tūlīt būs silti, — viņa saka, paskatās uz gultu un pieceļas. Es nosarkstu, šķiet, pirmo reizi mūžā.

— Tikko kā pabeidzu uzkopšanu, — viņa saka. — Mana draudzene ir šausmīgi nolaidīga… Kur atstāji mašīnu?

— Tālu no šejienes. Pie Neifcldas, Ēzerštrāsē. Kā tu atbrauci?

— Ar taksometru. Pēdējo gabalu nācu kājām. Es te biju jau vakar. Tad sāku tīrīšanu. Šodien atlika vēl tikai sakārtot virtuvi.

Nu jau manas acis ir pieradušas pie maigās, siltās triju sveču gaismas, un cs ieraugu vēl atskaņotāju, radio un daudzas grāmatas, kas sakrautas kaudzē uz grīdas. Grīdu sedz lēts paklājs.

— Nu, kā te ir? — VerCna jautā.

— Brīnišķīgi.

— Briesmīgi. Taču tas ir viss, ko varCjām dabūt.

— Man tas šķiet lieliski.

— Baraka! Vissliktākā! Bet gulta ir tīra. Un gluži jauna. - VerCna smejas.

— Vai tu to izmCgināji?

— Tūlīt. — Viņa man piekļaujas, un es glāstu viņas matus.

—  Es aizvčru logu aizvirtņus. Mums jāuzmanās. Neviens nedrīkst manīt, ka mājās kāds ir.

— Mājās!

— Šis ir mūsu mājas, mīļais. - Viņa saņem manu roku un piespiež sev pie krūtīm.

Kopš te ienācu, es dzirdu klusu, pastāvīgu skripstināšanu.

Verčna pamana, ka es to esmu ievčrojis.

— Ķirmji.

— Kas?

— Tie ir ķirmji.

— Ak tā, cerams, ka šī būda nesagrūs mums uz galvas.

— Tas ir atkarīgs no mums pašiem, — viņa saka, atkal smiedamās. — Mums, vai zini, ir milzīgi laimčjies! Nc tikai ar šo mājiņu. Manam vīram tagad ir tik daudzdarba, kā sen nav bijis! Kaut kādas augstceltnes būve Hanoverč, kuru viņš finansC. Viņš vairākas nedēļas nāks mājās tikai vakaros.

— Vai viņš tiešām neliek tev slazdus?

—  Šoreiz ne. Viņš strādā kopā ar doktoru Fīldingu, atceries, ar to veco kraķi…

— …kurš labprāt ar tevi gulCtu.

— Jā. Fīldings man tā teica. Viņiem abiem ilgstoši būs jābraukā uz Hanovcri. Tur to māju ceļ.

—   Mums ir laimējies vCl vairāk! Es aizmirsu tev pateikt, ka ceturtdienās skolā nebūs pēcpusdienas stundu.

— Un arī sestdienas pēcpusdienā, — viņa saka.

—  Un visu svčtdienu, - es piebilstu. — TomCr nē, tu nedrīksti Evelīnu vienmčr atstāt vienu.

— Mēs jau nevarēsim šeit tikties katru dienu. — Pēkšņi viņa kļūst nervoza. — Cik ir pulkstenis?

— Bez ceturkšņa trīs.

— Mums vairs nav laika.

—  Ir gan.

— Tev taču jābūt skolā!

— Neraizējies! Divas stundas latīņu valoda. Pie idiota. Mūsu rīcībā ir visas pasaules laiks.

— Nē, — viņa saka, — nav vis, un tu to zini.

— Jā, Verēna.

— Es tev atvedu dāvanu. Paskaties virtuvē uz galda!

Es ieeju mazītiņajā blakustelpā un dzirdu, ka Verēna pa to laiku uzgriež radio. Uz virtuves galda ir veseris un tam blakus piecos gabalos sasista maza skaņuplate. Es salieku gabalus kopā un lasu uzrakstu:

LOVE IS JUST A WORD

FROM THE ORIGINAL SOUND TRACK OF.1

«AIMEZ-VOUS BRAHMS?»2

MlLA - TAS IR TIKAI VĀRDS…

Viņa ir sasitusi savu mīļāko plati. To plati, kuras teksts pauž viņas dzīves filozofiju. Vai pauda?

Istabā radio ir iesilis. Es dzirdu skumju un tomēr uzmundrinošu mūziku. Lēnām ieeju tur atpakaļ. Verēna stāv pie radio.

— Vai dāvana ir skaista?

— Visskaistākā! Bet…

— Bet?

— Tev vairs nav tavas mīļākās dziesmas.

— Mums abiem nav. Atradīsim jaunu.

— Man tādas nevajag. Man esi vajadzīga tikai tu.

— Pasaki to vēlreiz! Lūdzu! .

— Man esi vajadzīga tikai tu.

— Tik nekautrīga, kāda es esmu, tik jukusi?

— Jā, tik nekautrīga un tik jukusi.

— Šajā būdā? Vienmēr tikai uz pāris stundām? Kaut gan tu zini, ka man pēc tam vienmēr jāatgriežas pie viņa? Kaut gan tu zini, ka mums nav nekādu cerību?

— Vai tu būtu to plati saplēsusi, ja pati neticētu, ka ir cerība?

«This has been the «Warsaw Concerto». Lādies and Gentlemen, you

willnow hear «Holiday in Paris», played by the Philadelphia Philharmonic Orchestra under the direction ofEugene Ormandy…»

Mīla — tas ir tikai vārds. No oriģinālā skaņu ieraksta. (Angt.) «Vai jūs mīlat Brāmsu?» (Fr.) 3 Tas bija «Varšavas koncerts». Lēdijas un džentlmeņi, lagad jūs dzirdēsit «Brīvdienas Parīzē» Filadelfijas filharmonijas orķestra atskaņojumā. Diriģents Eižens Ormandi. (AngL)

MCs guļam blakus uz platās tahtas. Sarkani kvClo elektriskā kamīna nokaitušās stieples. Klusu skan mūzika. Sveces pamazām nodeg īsākas. Verēnas galva atdusas uz manas rokas, mati krīt man pār krūtīm. MCs abi smCķCjam. Vienu cigareti.

Šodien mCs šeit esam pirmo reizi. Brauksim šurp vCl bieži. Šo veco būdu mCs sauksim par «mūsu māju», kaut gan tā pieder svešiem cilvCkicm. Kaut gan ķirmji krimšķina mājas sienās un posta to.

«Mūsu māja».

MCs «savā mājā» esam tik laimīgi! Pirmo reizi mūžā mums abiem, VerCnai un man, ir savs mājoklis, savas mājas. Man nekad nav bijis mājokļa, māju. To es reiz VerCnai pasaku. Viņa atbild: — Man ari ne, Oliver. Ne pie maniem vecākiem, nc kādā no maniem dzīvokļiem vai villām.

Nekur.

Mums abiem nekad nav bijis sava mājokļa. Tagad mums tāds ir. Tas ož pCc trūdiem, nāk ziema, drīzsnigs, un neviens nezina, kas var notikt varbūt jau rīt. MCs esam nolīduši un paslCpušies, aizdarījuši logu aizvirtņus, pavisam klusu spClCjam mūziku un sačukstamies, lai neviens nedzirdētu. Tik laimīgi mēs jūtamies šajā nožčlojamajā būdā…

Verēna piespiežas man ciešāk klāt, un es uzvelku segu pār mūsu kailajiem pleciem.

— Kāpēc tu saplēsi to plati?

Vina neatbild.

»

— Verēna.

— Pasniedz, lūdzu, man pclnutrauku!

— Verēna.

— Tu gribi, lai saku, ka es to saplēsu tāpčc, ka tevi mīlu.

— Nč. Jā. Protams! Ja tu tā teiktu… Nē, nesaki! Tā nebūtu taisnība.

— Kā tu to zini?

—   Citādi tu būtu pateikusi. Tas vēl nevar būt taisnība. Kāpēc saplēsi plati?

— Lai tevi iepriecinātu. Nē.

— Ko nozīmē «nē»?

—  Arī tas nebija īstais iemesls. Es to saplēsu jau vakar, kad šeit uzkopu. Tīrīdama telpas, es to spēlēju arvien no jauna. Tad paņēmu veseri.

— Kāpēc?

Viņa izpūš dūmus pa degunu.

— Kāpēc, Verēna?

Viņa atbild tik klusu, ka cs tikko varu saprast: - Es gribu… es ļoti vēlētos…

— Ko?

— Dzīvot citādi.

Es izņemu viņai no pirkstiem cigareti, un neviens no mums nerunā. Sāk līt. Dzirdu, kā lietus lāses krīt uz viļņotā skārda jumta.

— Oliver…

— Jā?

— Tu man reiz jautāji par manu izcelsmi.

— Jā. Tu toreiz sadusmojies. Teici, ka man gar to neesot daļas.

— Vai gribi tagad to dzirdēt?

— Jā. Tu esi saplēsusi plati… Tagad ir laiks. Lietus.

Elektriskā kamīna sīkšana. Mūsu mājas. Verēna stāsta…

5

1828. gadā Gleivicas pilsētā kāds vīrs vārdā Jozefs Immcrvārs Vilfrīds nodibināja «Augšsilēzijas kokmateriālu rūpniecības sabiedrību». Verēnas Vilfrīdas vecvectēvs bija ietiepīgs, varen stiprs vīrs, kopā ar saviem ļaudīm viņš devās uz Milžu kalnāja mežiem un prata rīkoties ar zāģi un cērti. Viņš nomira vesels kā rutks 1878. gadā nelaimes gadījumā — viņu gāzdamies nosita vairākus gadsimtus vecs koks.

Jozefa Immervāra dēls Valters Frīdrihs Vilfrīds, Verēnas vectēvs, turpināja sava tēva darbu. Pretstatā savam laipnajam un liberālajam priekštecim šis uzņēmējs, kuram toreiz bija trīsdesmit gadu, varēja noderēt par prototipu Gcrharta Hauptmaņa lugā «Audēji» notēlotajam austuves īpašniekam Dreisigcram. Būdams nenogurdināms, ar neizsīkstošu enerģiju, viņš savus strādniekus izmantoja kā neviens cits visā valstī. Viņš nodarbināja meža darbos arī sievietes, vecus vīrus un bērnus. Kad viņa ļaudis reiz sacēlās, viņš atlaida divas trešdaļas no visiem algotņiem un pieņēma darbā poļus un čehus, kas bija vēl nabadzīgāki un tāpēc vēl pakļāvīgāki. Savus strādniekus viņš no- mitināja barakās. Vislabprātāk viņš pieņēma darbā analfabētus un pastāvīgi raudzījās, lai arī bērni, cik iespējams, neiemācītos ne lasīt, ne rakstīt. Pat čehi un poļi nebija ar to visu mierā. Līdz otram dumpim tomēr ncnonāca. Valters Frīdrihs Vilfrīds ar apbrīnojamu instinktu nojauta, kuri visā viņa skrandaiņu masā ir tie, kas kūda uz nemieriem.

Iekams šie ļaudis paguva kļūt bīstami, viņš tos jau sen bija nosūdzējis parvalsts miera graušanu un panācis, ka tos izraida vai iesloga cietumā. Sievas un bērni tad bieži esot lūgušies, lai labais kungs ir tik augstsirdīgs un apcietināto vai izraidīto atkal visžēlīgi pieņem darbā. Es aizmirsu vēl pateikt, ka Verēnas vectēvs parasti devās uz mežu ar smagu bozi rokā, lai pārraudzītu, kā tie«poļaki» strādā. Nav vajadzības vēl piebilst, ka viņš šo bozi nenēsāja līdzi tikai tāpēc, lai kaut kas būtu rokā…

Šāda izturēšanās un šādi uzskati, protams, nesa augļus: Valtera Fridriha Vilfrīda vadībā «Augšsilēzijas kokmateriālu rūpniecības sabiedrība» izvērtās par lielāko visā valstī. Viņš to apvienoja ar austriešu «Šteiermarkas mežu izmantošanas apvienību» un, eksportējot kokmateriālus, apgrozīja miljonus. Tieši Valters Frīdrihs bija tas, kas sarausa Vilfrīdu ģimenes bagātību. Viņš bija dusmās ātrs un nesavaldīgs, daudz smēķēja un dzēra. 1925. gadā viņš nomira ar aknu cirozi.

Dzimtas pēctecis trešajā paaudzē, kas pārņēma milzīgā uzņēmuma vadību, bija viņa dēls Karls Hcincs, kuram toreiz bija divdesmit četri gadi. Sieva Edīte dāvāja viņam divus bērnus — meiteni Verēnu, kas dzimusi 1927. gadā, un dēlu Oto, dzimušu 1930. gadā.

Tēvs, kas dedzīgi bija vēlējies mantinieku — veselīgu, ņipru zēnu, nemaz nepūlējās slēpt savu sarūgtinājumu, kad piedzima Verēna. Viņš nekad — nevienu dienu, nevienu stundu — neizturējās pret meiteni kaut vai ar paviršu sirsnību. Mīlestības trūkums, kurā meitenīte auga, izpaudās vēl jūtamāk, kad pasaulē nāca Oto. Drīz kļuva redzams, ka zēns ir slimīgs, rahītisks un aprobežots, vēlāk viņš bija ļoti vājš skolnieks. Kāds skolotājs izteicās tā: «Viņš ir viens no vissliktākajiem skolniekiem tieši tāpēc, ka ir tik stulbs, es saku — stulbs, nejau slinks!» Savu vilšanos un bezspēcīgās dusmas par galīgi neizdevušos dēlu tēvs lika izjust nevis zēnam, bet pirmdzimtajai meitai. Verēna uzauga milzīgā, ar greznumpriekšmetiem pārblīvētā mājā, un arī es uzaugu milzīgā, ar greznumpriekšmetiem pārblīvētā mājā gluži tāpat — tikpat vientuļš un tikpat nelaimīgs. Viena atšķirība starp mums bija: Verēnas ģimenē māte valdīja arī pār vārgulīgo vīru (viņš bija vārgulīgs un slimīgs tāpat kā dēls, bet nekad negribēja to atzīt). Uzņēmumu patiesībā vadīja māte. Un uzņēmums auga un auga. čimene iekārtojās ar tādu luksusu, kādu vien var iedomāties.

Vilfrīdi, tāpat kā akmeņogļu baroni, bija viena no bagātākajām Silēzijas ģimenēm. Ar katru bērnu atsevišķi nodarbojās bērnumeita un guvernante — mademoiselle. Vilfrīdiem piederēja visdārgākais «Mersedess», ziemā viņi devās izbraukumos ar roku grieztās kamanās. Verēnas māte savus tērpus pasūtīja tikai Parīzē un Vīnē, turpat pirka ari kažokus un rotaslietas. Viņi bieži pavadīja laiku ceļojumos. Pavasari ģimene uzturējās Rivjerā.

Dzīvodama visā šajā luksusā, Verēna tomēr bija bikls, kluss bērns, kuram neviens nepievērsa sevišķu uzmanību, jo mājskolotāji, audzinātāji un ārsti cītīgi, bet veltīgi nodarbojās ar vārgulīgo Oto, lai izveidotu no viņa īstu, dūšīgu vīru.

Verēnu neviens nemīlēja, pat māte ne, jo viņas laulības dzīve pasliktinājās no gada gadā. Tēvs apzināti vai neapzināti vainoja sievu par to, ka viņa dāvājusi viņam tikai meitu un pavisam neizdevušos mantinieku — viņam, kuru visu mūžu bija turējušas savā varā tikai vienas jūtas: bailes! Karls Heincs baidījās no visa un visiem — no cilvēkiem un dzīvniekiem, no katras jaunas dienas. Viņš vienmēr baidījās, kad vajadzēja kaut ko parakstīt vai doties uz valdes sēdi. Pastāvīgi viņš bija slims. Karls Heincs vienmēr lūdza sievas padomu, kad vajadzēja pieņemt kādu svarīgu lēmumu, un sūtīja viņu uz visām apspriedēm, kur bija vajadzīga stingra nostāja. Taču viņš nekad neatzina, ka dēls Oto ir viņam pilnīgi līdzīgs.

6

Pa to laiku Vilfrīda uzņēmums bija paplašinājies tiktāl, ka nepareizie lēmumi, kurus reizēm pieņēma šefs, tā eksistenci neapdraudēja, vēl jo vairāk tāpēc, ka ar savu enerģisko iejaukšanos tos parasti atkal līdzsvaroja viņa sieva, kura pārsteidzoši ātri novecoja.

— Kad mani vadāja bērnu ratiņos, ļaudis manā priekšā noņēma cepuri, — Verēna atceras. Ļaudis noņēma cepuri arī bālā Oto priekšā. Vecāki un bērni ēda atsevišķi. Taču arī bērnus pie galda apkalpoja augstas klases sulaiņi. Verēna un Oto skolā negāja, bet mācījās pie privātskolotājiem. Verēnai sekmes bija labas, bet Oto bija slinks, ar grūtu galvu un turklāt vēl viltīgs. Viņš iemanījās par savu nespējību novelt vainu uz skolotājiem, tāpēc tic ļoti bieži mainījās.

Līdz ar Trešo impēriju «Augšsilēzijas kokmateriālu rūpniecības sabiedrībai» pienāca ziedu laiki. Hitlers gatavojās pasaules karam. Viņam bija vajadzīgas ogles, tērauds un kokmateriāli. Tai laikā uzņēmumā bija vislielākais nodarbināto skaits un vislielākā apgrozība. Karls Heincs Vilfrīds bija tik varens, ka viņu pat nespieda stāties partijā, kā tas notika ar citiem saimnieciskajiem vadītājiem. Šim īpatnim lika mieru, jo, kā teica gaulcitcrs, «kāds mums no tā būtu labums? Viņš taču ir bezcerīgs tips.»

Būtu nepareizi iedomāties, ka Karls Heincs nestājās partijā aiz pārliecības, ka viņš šo nīstamo jauno režīmu tiešām nīda. Viņš nenīda nevienu, jo baidījās no jebkura, arī no šā režīma, it īpaši no šā režīma. Kad Hitlers 1939. gadā uzbruka Polijai, Verēnas tēvā pilnīgi izdzisa dzīves spars. — Tas labi nebeigsies, — viņš mēdza sacīt, kad armijas virspavēlniecība pa blarkšķošicm skaļruņiem ziņoja par arvien jaunām uzvarām, — jūs redzēsit, ka tas labi nebeigsies. — Šādus apsvērumus viņš izteica čukstus, bibliotēkas istabā, kad iepriekš bija pārliecinājies, ka neviens nenoklausās.

Arī Verēnas klātbūtnē viņš vienmčr runāja tikai ar sievu un dēlu, it kā meitas tur nemaz nebūtu. Šādu paņēmienu viņš ar gadiem bija apguvis pilnībā.

Arvien bagātāka kļuva ģimene, arvien vientuļāka — Verēna, arvien sabrukušāka — māte, arvien vairāk baiļu pārņemts — tēvs.

Fabrikās sadzina tūkstošiem cittautiešu strādnieku - poļus, čehus, dienvidslāvus, frančus, karagūstekņus.

Kad virspavēlniecības ziņojumi kļuva pieticīgāki, kad karā iesaistījās pat Amerika un sākās runas par «frontes iztaisnošanu» un «organizētu atkāpšanos», Karlam Heincam Vilfrīdam kļuva arvien sliktāk.

Mātevakarossākaklausītiesangļu radioraidījumus. — Informācija taču jādabū, — viņa teica. Kad sieva tādā veidā pārkāpa aizliegumus, Karls Heincs arvien devās prom no savas pilij līdzīgās mājas un bez mērķa klīda pa naksnīgajām ielām.

—  Es negribu, lai man ar to būtu kas kopīgs, — viņš vienmēr no jauna čukstēja. — Tā ir valsts nodevība! Ja pieķers, tad nonākšana koncentrācijas nometnē droša!

Laiku pa laikam atskanēja gaisa trauksmes sirēnas. Bumbas uz fabrikām gan nekrita, bet jau pati trauksme Verēnas tēvu dzina pilnīgā panikā. Jau pēc pirmā brīdinājuma signāla viņš bāls un drebēdams sēdēja sava uzņēmuma visdrošākajā pagrabā. Kad sirēnas gaudoja, viņš turēja cict ausis. Kad reiz sāka šaut zenltartilērija, viņš kalpotāju, ģimenes locekļu un spaidu darbu strādnieku klātbūtnē skaļi raudāja un tikpat skaļi lūdza Dievu. Viņš bija vienīgais, kas nekad neaizmirsa nēsāt līdzi gāzmasku.

1944. gada vasarā sabiedrotie Normandijā izcēla desantu. Tajā pašā laikā padomju armija uzsāka liclofcnslvu. Austrumu fronte vairs nebija noturama. Sakautā vācu armija atkāpās, šur tur vēl izrādīdama pretestību, bet citās vielās jau pāriedama nekārtīgā, juceklīgā bēgšanā.

Ar katru mēnesi stāvoklis pasliktinājās.

Verēna vēl precīzi atceras:

— Sarkanā armija ieņēma pilsētas citu pēc citas. Krievi, veidodami milzīgas aplenkumu knaibles, spiedās uz ziemeļiem un dienvidiem. Pēc neilga laika viņiem jau vajadzēja būt pie mums. 1945. gada 22. janvāra vakarā mans tēvs darīja to, ko nekad nebija darījis. Viņš kopā ar māti klausījās Bī Bī Sī. Mūs, bērnus, pirms tam nolika gulēt. Otrā rītā tēvs ar mašīnu un šoferi bija nozudis.

Savu sievu, abus bērnus un visu savu mantību viņš, pilnīgi zaudējis galvu aiz neprātīgām bailēm no tuvojošamies Sarkanās armijas tankiem, bija pametis likteņa varā. Viņš nebija paņēmis līdzi pat naudu. Viņš aizbēga būtībā bez kādiem līdzekļiem, paņēmis līdzi tikai mazu koferīti un apvilcis smagu kažoku.

Tajā dienā, kad Verēnas tēvs savu ģimeni bija pametis briesmās, ap pusdienas laiku pilsētu sasniedza pirmās bezgala garās bēgļu rindas sākumgals; šie pa pusei badā pamirušie, pa pusei nosalušie ļaudis vai nu vilkās kājām, vai brauca pārpildītos zirgu pajūgos.

— Viņi tuvojas! — meitene iekliedzās.

Un vēl: — Maizi!

Verēna redzēja, ka bēgļu pajūgu virtenē daudzi aiz bezspēka krīt laukā no ratiem.

Viņa pirmo reizi mūžā redzēja līķus guļam uz ielām. Vakarā ziņoja, ka padomju tanki atrodas trīsdesmit kilometru attālumā no pilsētas.

Iedzīvotāji šo ziņu klausījās daļēji ar bailēm, daļēji ar atvieglojumu. Gauleiters to vairs nedzirdēja. Viņam jau pirms vairākām dienām bija vajadzējis doties uz Austriju kārtot «slepenu valsts darījumu».

Verēnas māte teica: - Vienalga, kas notiks, - mēs paliksim šeit! Kas bēg, tas ir pazudis. Paskatieties uz šiem nabaga ļaudīm ielās! Mēs neko sliktu neesam darījuši: Paliksim te, kur ir mūsu vieta.

Līdz ar mātes pēdējiem vārdiem atskanēja šāviens, un šķindēdama saplīsa loga rūts. Lode ieurbās istabas sienā ccturtdaļmctra attālumā no Verēnas mātes galvas.

— Gulties! — viņa iekliedzās.

Šaušana turpinājās.

Durvis atsprāga vaļā.

Iekšā ieklupa kāds vecs rūpnīcas meistars ar pāris strādniekiem. Viņiem bija šautenes. Viņi pa logiem atklāja uguni uz pirmajiem šāvējiem, un tie pēc tam šaušanu izbeidza.

—   Tie bija spaidu darbu strādnieki, — meistars teica, smagi elsdams. — Viņi izlauzušies no nometnēm un nogalinājuši sargus. Jums jābēg, Vilfrīda kundze…

— Nē!

— Viņi nogalinās arī jūs! Nogalinās mūs visus!

— Es nekur nebraukšu! — Verēnas māte iekliedzās. — Es te esmu dzimusi! Neesmu bijusi naciste! Man no krieviem nav bail! — Šajā brīdī atkal atsākās šaušana, un pa saplīsušo loga rūti ielidoja degoša lāpa. No lāpas aizdegās paklājs un aizkari. Smacējoši dūmi piepildīja telpu. Vecais meistars aizvilka prom māti, kuras rokas pēkšņi bija bezspēkā nokārušās un kura vervelēja kaut ko nesakarīgu.

Pēc divām stundām, kad jau bija pilnīgi tumšs, Verēna ar brāli tupēja kulbā, kur bija iemesti daži koferi. Priekšā uz bukas sēdēja vecais meistars un māte. Viņi brauca uz rietumiem, smagās artilērijas šāvienu dunoņas pavadīti, — vēl viens pajūgs tūkstošiem citu bezgalīgās pajūgu virtenes vidū. Pagriezusies atpakaļ, Verēna redzēja, kā deg «Augšsilēzijas kokmateriālu rūpniecības sabiedrības» galvenā ēka. Verēna bieži atskatījās, un māte teica: - Neaizmirsti nekad to, ko tu tagad redzi, bērns!

— Nē, mammīt.

—  Ļaudis, kas aizdedzināja māju, nav ļauni. Ļauni bijām mēs. Mēs viņus atvedām šurp no viņu dzimtenes un gadiem ilgi izmantojām.

— Jā, mammīt.

—  Tagad viņi par to atriebjas. Mēs iesākām šo karu un uzbrukām viņu zemēm. Nc jau viņi to darīja! Tāpēc tagad mēs te braucam naktī, tāpēc salstam, tāpēc baidāmies. Nedrīkst iekarot citas tautas! Nedrīkst izraisīt karu. Neaizmirsti to nekad!

— Nē, mammīt.

—  Un tu arī, Oto. — Zēns neatbildēja. Viņš gulēja. — Un krievu karavīri, kuri tagad tuvojas, nenāk no laba prāta. Nejau ar vieglu sirdi viņi nākuši no Mongolijas, Sibīrijas un Kaukāza līdz pat Silēzijai. Viņi nāk tāpēc, ka mēs uzbrukām arī viņu zemei. Ja uzbrūk, tad ir jāaizstāvas.

— Turi muti, nešķīstā komunistu cūka! — uzbrēca kāda veca sieva, klibodama blakus mūsu pajūgam un turēdamās pie tā ar roku.

— Jā, — meistars sacīja, — būs labāk, ja jūs tā nerunāsit, Vilfrīda kundze. Jūs jau zināt, kādi ir cilvēki.

Šis meistars bija vecs sociāldemokrāts, kas māti bija pazinis jau tad, kad viņa bija jauna, skaista dāma, tai laikā, kad viņa apprecējās ar Kārlu Heincu Vilfrīdu.

Karls Heincs Vilfrīds šajā 1945. gada 23. janvāra naktī jau atradās Halles novadā. Nākamajā dienā viņš pagriezās uz dienvidiem, Bavārijas virzienā. Vēlāk Verēna uzzināja, ka tēvs sev bija sagādājis viltotus dokumentus, kuri apliecināja, ka Karls Heincs Vilfrīds ir ārsts, kam uzticēts nogādāt vērtīgus medikamentus «Alpu cietoksnim». 25. janvāra vakarā viņš sasniedza Augsburgu, uzturējās tur tikai tik ilgi, lai sadabūtu benzīnu ceļam, un vēlu vakarā devās tālāk Minhenes virzienā.

Verēnas māte nomira kādā šķūni Koburgas pilsētas nomalē. Jau pirmajā rītā pēc izbraukšanas mātei sākās drudzis. Viņa par to neko neteica un centās slēpt no citiem drebuļus, kas viņu kratīja arvien no jauna. Tiklīdz uzausa gaisma, sākās zemie pļaujošie uzlidojumi. No lidmašīnām šāva uz bēgļiem. Gāja bojā cilvēki un dzīvnieki, daudzi ievainotie pirms nāves vēl stundām ilgi kliedza. Taču nebija neviena, kas viņiem palīdzētu.

Sniegs bija sarkans no asinīm. Dzīvi palikušie kājām vilkās tālāk. Pieaugušie nesa bērnus. Un arvien no jauna zemie uzlidojumi. Apdraudētie metās šosejmalas grāvjos, mēslos, asiņu paltīs, uz ledus. Vecais meistars pierāva Verēnu un Oto sev klāt un sargādams nogūlās viņiem pāri. Verēnas māte gulēja turpat blakus. Viņa elsa un gandrīz nevarēja atvilkt elpu. Tagad visi pamanīja, ka viņa ir slima.

— Mums jātiek tālāk. Līdz nākamajam cicmam.'Tur būs ārsts. Būs arī zāles. Jums jāliekas gultā, Vilfrīda kundze, — meistars teica, kad uzlidojums bija beidzies un tie, kas vēl nebija ievainoti, klunkuroja tālāk.

Nākamajā ciemā nebija ne ārsta, ne brīvas gultas. Iedzīvotāji aizslēdza durvis un aizdarīja logus, vairīdamies no bēgļiem. Daži izmeta uz ielas maizi. Verēnai izdevās vienu kukuli paķert. Kāda sieviete iesita viņai pa seju. Meitenei maize izkrita no rokām. Sieviete bija situsi Verēnai ar dūri. Meitene turēja ciet asiņojošo degunu un aizvēra kaistošās acis. Atkal tās atvērusi, viņa redzēja sievieti ar maizi skrienam projām.

Arī nākamajā ciemā nebija ne ārsta, nc brīvas vielas. Māte jau bija nesamaņā. Viņa nevienu vairs nepazina. Meistars iedeva kādam zemniekam zelta pulksteni un piecus tūkstošus marku — visu, kas viņam bija. Par to viņš dabūja nožēlojamus mazus ratus un tikpat nožēlojamu zirgu. Taču viņi varēja braukt tikai pa naktīm, jo pa dienu debesīs visu laiku bija lidmašīnas. Verēnas māte dienas aizvadīja drudža murgos.

Beidzot viņi nonāca Koburgas tuvumā. Pajumti atrada kādā šķūnī. Tur bērniem vajadzēja palikt pie drudzī degošās mātes. Meistars devās meklēt maizi, kartupeļus, ārstu.

Arī Verēna gribēja pamēģināt saubagot kaut ko ēdamu. Viņa atstāja Oto pie mātes. Kādā zemnieka māja, kur meitene lūdza maizi, durvis atvēra smagnējs, spēcīgs vīrs ar sarkanu seju.

— Icnāc virtuvē!

Vīrietis aizcirta durvis un atrāva meitenei vaļā mēteli un blūzi.

— Viņš mani sita, līdz es vairs nespēju pretoties. Tad viņš darīja ar mani, ko gribēja, — Verēna stāsta. — Pēc tam viņš izmeta mani ārā, kliegdams: «Te maizes nav! Pazudi!» Tas bija pirmais vīrietis manā mūži. Toreiz man nebija vēl astoņpadsmit gadu. Kad es atgriezos šķūni, māte bija mirusi.

8

Meistars pārnāca tikai, kad Verēna jau raudādama sēdēja pie mirušās mātes. Viņš atnesa burkānus, maizi un kartupeļus. Viņš bija atradis ari ārstu, un tas bija solījies atnākt.

Ārsts ieradās trīs stundas par vēlu.

Pēdējie Verēnas mātes vārdi bija: — Mums vajadzēja palikt turpat.

Viņi apraka Edīti Mariju Magdalēnu Vilfrīdu, dzimušu Elkensu. Viņiem nebija darbarīku, ar ko izrakt bedri. Ar kailām rokām viņi sarausa līķim virsū sniegu. 1945. gada februārī sniega bija diezgan, pilnīgi pietiekami daudzajiem miroņiem.

Vāciešiem, krieviem, amerikāņiem, angļiem, poļiem, beļģiem, frančiem, holandiešiem, dienvidslāviem, itāliešiem un cilvēkiem no daudzām citām zemēm.

Meistars mazajos ratos aizveda Verēnu un viņas brāli līdz Frankfurtei pie Mainas. Viņš bija rūdīts, vecs vīrs, brauca tikai pa meža ceļiem un sānceļiem, nekad pa bezcerīgi pārblīvētajiem galvenajiem ceļiem, un zaga ēdamo bērniem un sev.

— Taču vienmēr viņš lika mums ēst pirmajiem, - Verēna stāsta. — Viņš pats ēda to, kas palika pāri. Tur nekad daudz nepalika.

Frankfurtes pievārtē bija ierīkota liela bēgļu nometne. Tur viņi nodzīvoja līdz 1946. gada pavasarim.

9

Verēna tagad bija astoņpadsmit gadus veca, skaista, skrandās ģērbta meitene ar zilganmclniem matiem, kvēlojošām, melnām acīm un traģisku sejas izteiksmi. Viņā iemīlējās viens no amerikāņu kareivjiem, kuri apsargāja nometni. — Viņu sauca par Džeku Kollinsu, un viņš bija no Oklahomas, — Verēna stāsta. Džeks bija otrais vīrietis viņas mūžā. Viņš maizi ne tikai solīja, bet arī atnesa, — brīnišķīgu, baltu maizi, kas cepta no vislabākajiem smalkajiem miltiem.

Džeks Kollinss nesa ari «K-Rations» — kartona kastēs iesaiņotu karavīru pārtikas devu, kurā bez galvenajiem pārtikas produktiem bija arī vēl šokolāde, košļājamā gumija un neiztrūkstošie divi prezervatīvi. Šos pirmos aizsarglīdzekļus, kurus Verēna savā mūžā redzēja, Džeks lietoja, lai panāktu, ka bikšu gali virs augstu aizšņorētajiem zābakiem stāv taisni un šiki.

Šim nolūkam viņš nogrieza prezervatīvam galu, prezervatīvu saritināja un kā zeķtura gumiju piestiprināja pie bikšu gala. Vēlāk Verēna uzzināja, ka tā armijā mēdzā darīt visi, bet ka tas tomēr nebija īstais nolūks, kam paredzēti šie mazie, staniolā iesaiņotie priekšmeti.

Džeks bija nepieredzējis, bet aizkustinošs mīļākais. Viņš pārkāpa daudzus noteikumus un beigu beigās Verēnas dēļ tika degradēts, bet par to viņš tikai noteica: «/ don 't care a shit about my stripes.'All / care about in thisgoddammed world isyou, honey»!' Džeks Kollinss, bijušais kaprālis, kas tagad bija vairs tikai pirmās pakāpes ierindnieks, rūpējās par Verēnu, Oto un veco meistaru. To visu viņš darīja tā sauktajā «Non-fraternization»2 laikā, tātad pārkāpdams aizliegumu. Ziema pagāja. Beigu beigās Džeks pat izgādāja Verēnai pārdevējas vietu milzīgajā amerikāņu «PX» jeb «Post Exchange» — sava veida superunivcrsālvcikalā, kur amerikāņi varēja nopirkt visu, sākot ar mežģīņu naktskreklu un smaržām «Chanel Nr. 5» līdz smalkākajām neilona zeķēm, no saldētas gaļas un saldētām saknēm līdz cigaretēm, Šveices pulksteņiem, skotu viskijam un franču tērpiem.

Iekārtot Verēnu šajā universālveikalā bija grūti, jo dīvainā kārtā viņa nespēja apgūt īsti amerikānisku angļu valodu, viņas sliktā izruna ar daudziem nepareiziem akcentiem visiem amerikāņu kareivjiem bija bezgalīgs uzjautrināšanās avots; grūtības vēl jo lielākas bija tāpčc, ka daudzajām amerikānietēm, kuras šeit iepirkās, viņa šķita pārāk skaista.

Tomēr Džeks savu panāca.

Džeks panāca arī, ka Verēnai, Oto un uzticamajam meistaram atļāva atstāt nometni un apmesties dzīvoklī Frankfurtes dienvidu daļā.

Džeks sagādāja divriteni, ar ko Verēnai no rītiem braukt uz darbu, Džeks gādāja ogles, mēbeles, Džeks gādāja visu.

1946. gada aprīlī vecais meistars nomira. Viņš pakrita miris pašā pilsētas centrā, šķērsojot Kaizcrštrāsi. Insults.

1949. gadā amerikāņu karavīriem jau bija atļauts precēties ar vācu meitenēm, protams, gan pēc tam, kad «jaunkundze» bija sevišķi rūpīgi pārbaudīta. Džeks Kollinss tūlīt sacerēja atbilstošu iesniegumu. Jo viņš VcrCnu patiesi mīlCja.

Viņa Džeku nemīlēja, bet gribēja tikt projām no Vācijas. Prom, prom, prom!

Džcka lūgumraksts klejoja pa daudzām iestādēm no Frankfurtes līdz Vašingtonai, viņš vairākkārt apvaicājās, kad saņems atbildi, bet nekur tālāk netika. Viņš bija vienkāršs, godīgs puisis, ne sevišķi inteliģents, bet ārkārtīgi labsirdīgs.

10

Tagad sekoja laiks, kad VerCnu gandrīz ik nakti varēja redzēt Frankfurtē dažādos amerikāņu klubos. Viņa flirtēja. Viņa dejoja. — Tajā laikā es pieradinājos dzert. — Verēna stāsta. Bieži viņa bija tā piedzērusies, ka vajadzēja nogādāt viņu mājās. Viņa pieņēma draugus bez izvēles un, kad tie bija apnikuši, meta tos ārā. Parasti tas notika visai drīz.

Vīriešus, kā zināms, īpaši iekvēlina tas, ja viņiem nepievērš sevišķu uzmanību. Verēna drīz vien kļuva par visa Frankfurtes garnizona iekāres objektu. Augsti virsnieki tīkoja pēc viņas labvēlības. Viņa ļāva sevi apdāvināt, šur tur aizvest, skūpstīt un gulēja ar šiem vīriešiem, taču ne pārāk bieži.

— Nekad to nevajag darīt pārāk bieži, — viņa toreiz pamācīja kādu savu draudzeni. — Ļaujies paretam! Citādi viņi gūs virsroku pār tevi.

Tajā pēcpusdienā, kad Verēna man stāstīja savu dzīves stāstu, viņa teica: — Džeks bija miris. Es viņu nekad nebiju īsti mīlējusi, bet viņš pret mani izturējās labi, un es biju sev iestāstījusi, ka iemīlēšu viņu. Tas nu bija beidzies. Tad es sev iestāstīju, ka visām mīlestībām — gan tām, kas ir, gan tām, kas vēl būs, — jābeidzas slikti. Toreiz es apņēmos nekad vairs neiemīlēties. Nekad vairs!

Tā viņa toreiz apņēmās.

Savu apņemšanos viņa arī izpildīja gandrīz trīs gadus. Pa to laiku viņa bija piesavinājusies dažus ieradumus un šo to piedzīvojusi. Viņa smēķēja un dzēra par daudz, bet tas viņai nekaitēja. Starp citu, Verēna bija ļoti piesardzīga, it īpaši salīdzinājumā ar amerikāņu sievietēm. Viņa nedrīkstēja dot iemeslu greizsirdībai vai sūdzībām. Ar precētiem vīriešiem viņa neielaidās nekad. Darbā viņa bija nesatricināmi pieklājīga un tikpat nepieejama kā visskaistākajiem leitnantiem, tā šarmantākajiem pulkvežiem. «PX» telpās viņa nekad nepieņēma dāvanas. Viņa zināja, kāpēc. Ikvienu vācieti, kas strādāja universālveikalā, ik vakaru izģērba līdz kreklam un pārmeklēja «Armijas sieviešu palīdzības korpusa», «Sieviešu palīdzības korpusa» vai «Sieviešu palīdzības dienesta» pārstāves, lai redzētu, vai viņa šajā paradīzē nav kaut ko nozagusi.

«Jūs esat atlaista!»

Šis bija teikums, ko Verēna dzirdēja simtiem reižu, kad kāda «Armijas sieviešu palīdzības korpusa» dāma atrada pie kādas meitenes neilona zeķu pāri vai šokolādes tāfeli.

Verēna negribēja tikt atlaista. Viņa arī nekad nezaga. Viņa veica savu darbu un gādāja iztiku sev un brālim, cik labi prata. Un prata viņa to, starp citu, visai labi, jo saņēma daudz dāvanu no vīriešiem — vienmēr ārpus darba laika. Oto Vilfrīds izmēģināja roku melnā tirgus darījumos un ilgu laiku visai sekmīgi. Ko un kā viņš darīja, ar ko tirgojās un ar kādiem ļaudīm kontaktējās, tas man šeit nav jāraksta. Katrs, kuram toreiz bija divdesmit vai vairāk gadu, pats to visu zina. Tiem, kam toreiz vēl nebija divdesmit gadu, tas arī nav jāzina.

Es negribētu ar savu grāmatu nevienu garlaikot vai ari virzīt uz neceļiem.

Aprobežotais, vārgulīgais Oto no 1950. līdz 1953. gadam pelnīja daudz vairāk nekā viņa māsa, kas strādāja no astoņiem rītā līdz septiņpadsmitiem pēcpusdienā. Viņš īrēja lielu dzīvokli Bokcnhauzencs šosejā. Viņa «mežonīgie» saieti bija slaveni. Viņam bija daudz draudzeņu un daudz naudas.

1953. gada 12. aprīlī viņu apcietināja amerikāņu kriminālpolicija. Policijas darbinieku grupa, kuras vadītāju sauca par Robertu Stīvensu, jau labu laiku bija novērojusi Oto vadīto bandu.

Tagad viņi devās uzbrukumā.

Pret visiem spekulantu bandas locekļiem tika ierosināta tiesas prāva.

Galvenais apsūdzības liecinieks šajā prāvā bija Roberts Stīvenss.

11

Misters Stīvenss, galvenais apsūdzības liecinieks prāvā pret šo bandu, ļoti labi runāja vāciski, tāpēc varēja domāt, ka viņš ir vācu emigrants. Tikpat labi viņš runāja arī franciski, itāliski un spāniski. Šis vīrietis visādā ziņā bija labsirdīgā un aprobežotā Džcka Kollinsa pretstats. Viņš izskatījās žilbinoši. Viņš bija kopts, ar labām manierēm un prata apieties ar sievietēm. Un viņš panāca, ka Verēna vēlreiz mainīja savus ieskatus par mīlu un vīriešiem.

Misters Stīvenss kļuva viņas «puisis», «draugs». Pildīdams šo funkciju, viņš daudz labāk prata darīt sievieti laimīgu nekā neveiklais, lempīgais un aizkustinošais Džeks, kas bija kritis Korejā «Sirdēstu kalnos».

Arī misters Stīvenss runāja par precēšanos.

Viņš pirka Verēnai tērpus un rotaslietas, viņa drīkstēja braukt ar viņa «Ševroletu». Lielākais, ko viņš izdarīja, bija tas, ka pirms lietas izskatīšanas tiesā nobēdzināja dokumentus, kas saturēja svarīgus pierādījumus par Verēnas brāļa vainu, tāpēc divpadsmit bandas locekļiem piesprieda augstāko soda mēru, bet Oto Vilfrīdu atbrīvoja.

Misters Stīvenss bija godīgs. Viņš teica: — Štatos cs esmu precējies. Esmu jau ierosinājis šķiršanos. Tas, protams, aizņems zināmu laiku.

Tas tiešām aizņēma kādu laiku.

Tas vilkās gandrīz divus gadus. Verēna šajā laikā nejutās nelaimīga, jo misters Stīvenss gāja ar viņu sabiedrībā, lutināja viņu, un Verēna bija viena no elegantākajām un apskaustākajām sievietēm pilsētā. Misters Stīvenss bieži apliecināja, ka mīl viņu, un tikpat bieži to arī pierādīja. Katrā ziņā VerCnas priekšstati par mīlestību piepildījās tieši kopdzīve ar šo vīrieti.

Otrā viņu pazīšanās gadā VerCna konstatēja, ka ir stāvoklī. Misters Stīvenss aizrautīgi jūsmoja par bCrniem («/ want kids from you, sweetheart, lots and lots of kids!»') Tā kā viņš tai laikā stāstīja, ka šķiršanās lieta esot pavirzījusies uz priekšu tiktāl, ka tuvākajās nedēļās gaidāms tiesas spriedums, VerCna par savu stāvokli vCl neko neteica, bet nolCma iepriecināt viņu ar šo ziņu pCc šķiršanās.

Pagāja mCncsis. Pagāja trīs mCncši. Četri. Spriedums šķiršanās lietā vCl arvien nebija pasludināts.

Tad VerCna pateica Stīvensam, ka gaida bCrnu. Viņa mierināja savu nobijušos mīļāko, sacīdama: — Likvidēt to vairs nevar, taču, pat ja paies desmit gadu, līdz tu izšķirsies, cs tevi vienmCr mīlēšu un vienmCr būšu laimīga, ka mums ir bCrns. Vai tu arī?

— Es? Un kā vel, mīļā! - Stīvenss atbildēja. - Un kā vēl! •

Nākamajā dienā viņš no Frankfurtes bija pazudis.

Verēna nodomāja, ka viņš aizsūtīts steidzamā dienesta ceļojumā. Kad viņš pCc ncdCļas neatgriezās, viņa aizgāja uz Roberta darba vietu. Tur viņa no cita kunga, kas tikpat labi runāja vāciski, uzzināja, ka Stīvenss ir pārcelts uz citu vietu un diezin vai Frankfurte vairs atgriezīsies.

— Vai es varētu dabūt viņa adresi?

— Man ļoti žēl, bet viņa misija ir slepena.

— Bet man būs bērns no viņa!

— Tad man vēl jo vairāk žēl, mis Vilfrīda.

—  Vai es varētu šeit atstāt vēstuli un lūgt jūs to nosūtīt? Es tikai gribu, lai viņš šo vCstuli saņemtu, bet necentīšos uzzināt, kur viņš uzturas.

— To jūs, protams, varat.

Nākamajos divos mCncšos mis Vilfrīda pie laipnā kunga atstāja vairāk nekā divdesmit vCstuļu. Ne uz vienu no tām viņa atbildi nesaņCma, kaut gan laipnais kungs (kurš nekad nenosauca savu uzvārdu, bet tika uzrunāts tikai par Hariju) apgalvoja, ka visas vēstules ir nosūtījis.

— Bet viņam taču jāatbild! Viņš taču zina, kādā stāvoklī atrodos! Kāpčc jūs raustāt plecus?

—  Mis Vilfrīda, es misteru Stīvensu pazinu visai pavirši. MCs visi šeit cits citu pazīstam ārkārtīgi pavirši. Mūs te pastāvīgi maina. Tas taču ir saprotams, ja ir tāds darbs kā mūsējais, vai ne?

— Saprotams gan, bet…

—   Mēs nevaram un nedrīkstam kontaktēties ar šejienes vācu iedzīvotājiem. Misters Stīvenss rīkojās pret… hm… noteikumiem (viņš teica regulations). Baidos, ka arī prāvā pret jūsu brāli viņš nav izturējies visai korekti, kaut gan es pret to neko neuzsākšu, to es jums apsolu.

—   Un vina adrese Amerikā? Vina sievas adrese? Ja es viņai aizrakstītu… bija taču ierosināta šķiršanās…

— Tiešām?

— Ko jūs ar to gribat teikt?

—  Neko, neko. Es jūs lūdzu! Neuztraucieties! Jūsu stāvoklī! Lai cik žēl man būtu, es jums nedrīkstu dot arī šās sievietes adresi.

— Kāpēc ne?

— Tāpēc ka tad jūs uzzinātu viņa īsto vārdu.

— Bet es taču zinu viņa īsto vārdu! Viņu sauc Roberts Stīvenss!

— Mis Vilfrīda, neesiet, lūdzu, naiva! Kriminālpolicijas darbinieks nekad nevar strādāt ar savu īsto uzvārdu, citādi viņš ilgu mūžu nenodzīvotu. Tas taču jums jāsaprot.

To Verēna, protams, saprata.

Viņa pateicās laipnajam kungam un sacīja, ka nu vairs nenākšot šurp un viņu neapgrūtināšot.

Ejot uz durvīm, viņa satika ļoti skaistu, gaišmatainu meiteni. Verēna dzirdēja šo meiteni sakām: — Tagad ir pagājuši septiņi mēneši! Dieva dēļ, nestāstiet tikai vairs, ka viņš včl arvien nav atbildējis!

Verēna saka: var jau saprast, ka simpātiskajam kungam, kuru sauca par Hariju, tas viss bija ārkārtīgi nepatīkami.

12

Verēnas dzemdības izvērtās grūtas. Sākumā viņai vēl bija pietiekami naudas, lai grieztos pēc palīdzības pirmšķirīgā klīnikā, jo viņa bija pārdevusi rotaslietas un včl dažādas mistera Stīvensa dāvanas. Viņai piederēja vēl šis tas. Kad bija pienācis laiks dzemdēt, ārsti konstatēja, ka būs nepieciešams ķeizargrieziens. Pēc operācijas Verēnai sākās asinssaindēšanās. Vairākas dienas viņa atradās starp dzīvību un nāvi.

Beidzot ārsti pateica; ka viņu vairs var glābt tikai vienas zāles: penicilīns.

Turklāt bija vajadzīgs amerikāņu penicilīns, jo vācu penicilīns bija dabūjams tikai ļoti mazās devās un vēl nebija īsti izmēģināts. Sīs amerikāņu zāles bija nopērkamas vienīgi melnajā tirgū un bija ļoti dārgas. Verēna ataicināja pie savas slimības gultas kažokādu tirgotāju un piedāvāja pārdošanai savus kažokus.

Tirgotājs lūdza apdomāšanās laiku. Viņš nāca včl divas reizes. Tas bija gudrs vīrs un saprata, ka sieviete, kurai ir četrdesmit grādu temperatūra, ncspčs ilgi kaulēties.

Verčna kažokus tiešām pārdeva par stipri zemāku ccnu, nekā tie bija včrti.

Amerikāņu penicilīns izglāba viņai dzīvību. Tomčr viņai vajadzēja pārcelties uz trešās šķiras palātu, jo naudas vairs nebija. Tur, blakus gultā, kā Verēna stāstīja, gulēja vienkārša meiča no laukiem, kura, kad sākās stipras sāpes, arvien no jauna gaudās: «Tu mīļais, labais debesu tēvs, kāpēc gan tik daudz ciešanu par tādu mazu prieka brītiņu!»

Kad Verēnu beidzot laida no slimnīcas laukā, ārsti brīdināja: pastāvot visai reāla iespēja, ka vēl vienas dzemdības varētu beigties ar nāvi. Savu bērnu, savu mazo meitiņu viņa nosauca par Evelīnu…

Pagāja ilgs laiks, līdz Verēna atkal atguva spēkus. Taču nepagāja necik ilgs laiks, kad nauda bija iztērēta. Evelīnu viņa pa dienu ievietoja bērnu novietnē, lai pati varētu strādāt — sākumā par sekretāri kādā apdrošināšanas sabiedrībā. Vakaros viņa mācījās stenografēšanas un mašīnrakstīšanas kursos. Šajā laikā, tas ir, 1956. gada vidū, viņas tēvam Karlam Heincam Vilfrīdam ar Sarkanā Krusta meklēšanas dienesta palīdzību izdevās noskaidrot, kur Verēna un Oto atrodas. Viņš pats bija apmeties Pasavā, jau saņēmis lielu daļu no kompensācijas par Vācijas austrumu daļā zaudēto īpašumu, kas tagad atradās aiz Oderas- Neises līnijas, un atvēris kokmateriālu tirgotavu, kas zēla un plauka, kaut arī nebija visai liela. Viņš aicināja bērnus pie sevis. Par sievas nāvi viņš jau bija uzzinājis. Viņš rakstīja, ka bijis ļoti satriekts.

Verēna nevēlējās ar tēvu tikties. Oto aizbrauca uz Pasavu viens pats un pastāstīja, ka māsa vairās no tikšanās. Karls Heincs Vilfrīds, kā pats teica, bija dziļi sarūgtināts par meitas izturēšanos, jo viņas labā taču esot tik daudz darījis.

—   VerCna domā, ka tu esi vainojams mātes nāvē, — bālais, vārgulīgais dēls stāstīja.

— Muļķības! — bālais, vārgulīgais tēvs sadusmojās.

—  Es jau gadiem ilgi pūlos panākt, lai viņa šo iedomu izmet no galvas. Veltīgi. Tā viņai ir uzmācīga ideja.

— Kas?

— Ka tu mūs esot pametis nelaimē. Ka ar automašīnu mēs visi būtu varējuši laikus aizbēgt. Tu aizlaidies viens pats.

— Es neaizlaidos! Lūdzu nelietot šādus izteicienus!

— Tā teica Verēna, nevis cs.

—  Man bija jānogādā drošībā svarīgi instrumenti, cik ātri vien iespējams. Man bija jābrauc projām, Oto! Vai tu nesaproti?

—  Protams, saprotu, — Oto mierīgi atbildēja. Un tikpat mierīgi turpināja: — Toreiz, kad vel bija laiks, es māti vienmēr no jauna lūdzu: «Dosimies projām! Dosimies projām!» Taču viņa negribēja.

— Nu, lūdzu, tu arī to saki! Viņa negribēja!

— Viņa negribēja līdz pēdējam brīdim. Vecajam meistaram Cīgle- ram nācās viņu aizvest projām ar varu. Vai zini, kādi bija mātes pēdējie vārdi?

— Kādi?

Oto tos atkārtoja.

—  Tas izskatās pēc viņas, — tēvs teica, domīgi pamādams. — Jā, tiešām, Oto, tas izskatās pēc viņas. Laba sieva, labākā, kādu vien var iedomāties. Taču stūrgalvīga un nepiesardzīga. Paskaties uz mani! Kas ar mani būtu noticis, ja es rīkotos tikpat nepiesardzīgi?

Tēvs pieņēma Oto darbā savā firmā. Jaunais cilvēks palika Pasavā. Verēna turēja zvērestu: viņa tēvu nekad neapciemoja, nekad nerakstīja viņam, nekad viņam nepiedeva.

— Viņš vēl ir dzīvs, — viņa saka. - Vecs vīrs, bet joti možs. Viņa uzņēmums strādā lieliski.

— Tu tiešām ar viņu ne reizes vairs neesi tikusies?

— Nc reizes.

13

Pulkstenis ir 16.45.

Domāju, ka Sesks jau trīs ceturtdaļstundas rokas Tacita tekstā. Es guļu blakus Verēnai platajā gultā. Sveces ir izdegušas un nodzisušās. Telpu apgaismo tikai elektriskā kamīna sarkanā gaisma. Vēl arvien līst. Verēna pieceļas un nospiež cigareti.

— Tāda ir bijusi mana dzīve, — viņa saka. — Tagad tā tev ir zināma tāpat kā man tavējā.

Viņa sēž man priekšā kaila, kājas pievilkusi klāt. Istabā ir silti. Es glāstu Verēnas kājas un gurnus.

Es saku: — Reiz cs tev jautāju, vai tu mīlēji Evelīnas tēvu. Tu atbildēji — jā.

— Es viņu tiešām mīlēju. Diemžēl.

— Tu mīli viņu vēl tagad?

— Sen vairs ne. Kad aizveru acis, es pat nevaru atsaukt atmiņā viņa izskatu.

— Vai tu ilgi strādāji par sekretāri?

— Es, zini, bieži mainīju darba vietas. Parasti man drīz vien nācās meklēt jaunu darbu.

— Kāpēc?

— Kolēģes vērpa intrigas pret mani.

— Tu biji pārāk skaista.

—Varbūt. Viņas tūlīt apgalvoja, ka man esot sakari ar šefu. Tolaik man klājās joti grūti. Es taču neko īsti nebiju mācījusies! Pamēģināju nodokļu sistēmas kancelejā, preču nosūtīšanas punktā, par pasūtījumu pieņēmēju dzīvokļu iekārtošanas birojā — nekur nekas nesanāca. Kļuva arvien grūtāk. Manas drēbes bija vecas un nemodernas. Jaunas nevarēju nopirkt. Man vajadzēja ņemt Evelīnu un atstāt dzīvokli, jo nevarēju vairs samaksāt īri. Noīrēju mazāku dzīvokli. Arī no tā drīz nācās aiziet. Beigās man bija vairs tikai pavisam briesmīgs, mazs kambaris tieši blakus dzelzceļam. īsts ūķis.

— Un tavs tēvs?

— Viņš man laiku pa laikam sūtīja naudu. Negribu sevi iztēlot par kādu varoni, vari man ticēt, Oliver. Taču es to naudu sūtīju atpakaļ. Nevarēju aizmirst, kādos apstākļos nomira māte. Nevaru to aizmirst vēl tagad! — Viņa atkal atguļas man blakus, mēs turam viens otra roku un ilgi klusējam.

Tad Verēna saka: — Uz ielas ncpelnījos nekad. Es, protams, iepazinos ar vīriešiem. Gāju ar viņiem kopā uz izpriecu vietām. Kad viņi redzēja, kādos apstākļos dzīvoju, tad drīz vien manījās projām.

— Arī, kad viņi redzēja, ka tev ir bērns.

— Protams. Un tad… zini… Nē, to cs tomēr nevaru teikt.

— Saki vien!

—  Ne jau tāpēc, ka cs negribētu par to runāt, bet man šķiet, ka nespēšu atrast piemērotus vārdus, lai to pateiktu. Vīrieši…

— Kas ar viņiem ir?

— Viņi visai ātri noprot, ka sieviete tikai tēlo mīlestību un kaislību.

— Jūs arī! Jūs to spējat vēl labāk. Jūs varat to konstatēt vēl daudz ātrāk!

Tad cs kaut ko iedomājos.

— Un tavs vīrs?

—To cs tev jau stāstīju. Es viņu satiku tai vakarā, kad gribēju darīt sev un Evelīnai galu. Kad spēki bija izsīkuši. Evelīna izskrēja priekšā viņa mašīnai un…

— To cs negribēju jautāt.

— Ko tad?

— Tu taču nemīli savu vīru.

— Nē.

— Un viņš to nemana? Tieši viņš neko nenoprot?

— Protams, mana. Viņš to man ir jau teicis.

— Un?

—  Viņš saka — tam neesot nozīmes. Viņš mani mīl, un viņam ar to pietiek. Viņš apgalvo, ka nekad neatteikšoties no manis. — Verēnas balss kļūst skaļāka. - Ko viņš īstenībā pārdzīvo, to es nezinu. Nezinu, vai viņš jau rīt nepārmetīs man Enriko vai tevis vai kāda cita vīrieša pēc un neizmetīs mani ārā. Taču pasaki man vienu, Oliver, pasaki man, lūk, ko: vai tagad tu saproti, ka cs nekad vairs negribu dzīvot tajā drausmīgajā ūķī pie dzelzceļa, ciest izsalkumu, dzert šampanieti kopā ar pretīgiem mietpilsoņiem un ļaut viņiem grābstīties gar manām krūtīm. Vai tagad tu saproti, ka nekad vairs negribu nonākt nabadzībā, nekad nekad vairs?

— Saprotu.

— Tu esi lielisks.

— Neesmu lielisks. Taču tu saplčsi to skaņuplati.

— Tagad es to jau nožčloju.

— Tā nesaki!

—   Bet ja nu tā ir? Mčs abi taču vienmčr teiksim viens otram taisnību, vai ne?

— Es tās lauskas glabāšu.

— Muļķa puika.

— Un tad kādu dienu cs tev tās paradīšu.

—  Nesāc atkal par to, lūdzu! Viss pārējais bija tik jauki… kā nc ar vienu vēl…

— Arī ar misteru Stīvcnsu ne?

— Kāpēc tu tā jautā?

— Tāpēc, ka viņš ir Evelīnas tēvs. Esmu greizsirdīgs uz viņu.

— Nevajag būt greizsirdīgam. Es taču saku, ka vairs pat neatceros, kāds viņš izskatījās. Un… un cs ari vairs neatceros, kā tas ar viņu bija.

— Bet…

Viņa uzliek savu roku uz manējās. — lr jau vēls. Mums jāiet projām. Ak, mums ir tik maz laika, mīļais, tik maz laika!

Mēs skūpstāmies.

So liltle time.'

14

Ir jau pavisam tumšs, kad izejam no mazās, vēja sašķiebtās mājiņas. Verēna rūpīgi aizslēdz durvis. Mēs ejam pāri pļavai uz manu mašīnu. Braucot laukā uz autostrādes, es iedomājos vēl par kaut ko. — Tu man reiz stāstīji, ka tavs virs izgādājis tavam brālim vietu Frankfurtes galvenās stacijas naudas maiņas punktā.

' Tik maz laika. (Angl.)

— Tā ir. Pirms gada Oto paņēma naudu no fabrikas kases Pasavā. Tēvs viņu izmeta ārā. Oto atnāca pie manis un lūdzās. Tā viņš ir darījis vienmēr. Mans vīrs viņam palīdzēja. Mans vīrs palīdz daudziem cilvēkiem.

— Tā ir laba īpašība.

— To viņš nedara šo cilvCku dCļ.

— Kāpēc tad?

— Manis dēļ.

— Lai tu reiz sāktu viņu mīlēt?

— Jā.

— Un vai tu sāksi?

Viņa pakrata galvu. Stiklu tīrītāji kustas, un lietus sitas mašīnas stiklos un pa jumtu. Degvielas uzpildes stacijā pie autostrādes es izkāpju un lūdzu izsaukt taksometru. Tad eju atpakaļ pie Verēnas.

—  Parīt ir ceturtdiena. Tad man visa pēcpusdiena ir brīva. Vai tiksimies pustrijos?

— Jā, Oliver, jā! — Viņa pamāj ar galvu.

Tad mēs skatāmies laukā tumsā un lietū un vērojam automašīnas, kas traucas garām pa slapjo šoseju, ūdeni šķiezdamas un riepām kaucot.

Piebrauc izsauktais radioficētais taksometrs.

— Neliec pieturēt tieši pie savas mājas, Verēna!

— Nē.

— Es tevi mīlu.

— Arlabvakar!

— Es tevi mīlu.

— Laimīgu ceļu!

— Es tevi mīlu.

— Paliec sēžot! Es pāriešu pāri viena pati. Negribu, lai šoferis tevi redzētu.

Viņa aiziet viena.

Taksometrs aizbrauc. Tā sarkanās gabarītgaismas nozūd nākamajā ceļa līkumā. Es pabraucu atpakaļgaitā līdz šķērsceļam, kas iznāk uz autostrādes, un dodos atpakaļ uz internātu. Kad piebraucu, «Avotainē» vēl ir tukša. Visi bērni vēl ēd vakariņas.

Pa ceļam uz savu istabu satieku Herterihu.

— Paldies Dievam, ka esat atgriezies laikā! Pulksten četros zvanīja doktors Haberlc.

— Un?

— Es… es teicu, ka jums ir caureja un ka jūs guļat.

— Okei! Varbūt es ari varu kaut ko izdarīt jūsu labā?

—   Nē, paldies… — Viņš piesit pie koka un pasmaida izmisuma smaidiņu. — Pašreiz es, paldies Dievam, ar mazajiem puslīdz lieku gala.

— Nu, redziet! Es taču jums to jau pareģoju!

—   Bet kas notiks, ja direktora kungs vai kads no skolotajiem ievēros, ka jūs tik bieži pazūdat?

— Neviens neko neievēros.

— Bat ja nu tomēr?

— Tad cs izlidošu.

— Jums tas ir lik vienaldzīgi?

—  Nebūt nc! Tāpēc būsim izveicīgi jau sakumā, Herteriha kungs. Atstājiel visu manā ziņa! Es palīdzēšu jums, jūs — man. Apsolu ņemt vagu galvenokārt tikai ceturtdienās un sestdienās. Tad taču cs drīkstu.

Viņš atvieglots pamāj un klusam saka: - Negribu būt nekaunīgs, bet viņa noteikti ir ārkārtīgi skaista.

-Jā.

—  Mana sieva ari bija ārkārtīgi skaista, Mansfcld. Tik skaista, ka asaras sakāpa acīs, uz viņu skaloties.

— Un kas ar viņu notika?

— Viņa mani piekrāpa un izšķīrās no manis. Es viņai neko nevarēju dot. Skaistam sievietēm noteikti kaut kas jādod, vai ne?

— Varbūt, — es atbildu, domādams par Manfrcdu Lordu.

Savā istabā apsēžos uz gultas un domāju pats par sevi.

Ko es varu dot Verēnai?

Neko. Vispār neko.

Man kaut kas ieduras ribas.

Es bāžu roku kabatā un izvelku piecas skaņuplates lauskas. Uz naktsskapīša salicku tās kopā.

LOVE IS JUSTA WORD

FROM THE ORIGINAL SOUND TRACK OF

«AIMEZ-VOUS BRAHMS?»

Es sēžu un skalos uz saplēsto plati. «Mīla — tas ir tikai vārds». Lietus klauvē pie loga. Deg tikai lampa uz mana naktsskapīša. Tad es dzirdu troksni. Pirmie bērni atgriežas no vakariņām. Es ātri paņemu vecu aploksni un iebāžu tur plates gabalus. Aploksni noslēpju naktsskapīša atvilktnē. Tad atguļos gultā, salicku rokas zem galvas un raugos griestos.

Verēna nevarot vairs pat atcerēties viņa seju. Bet šis vīrietis ir viņas bērna tēvs! Un reiz viņa teica arī, ka savā mūžā esot mīlējusi tikai divus cilvēkus: Evelīnu un Evelīnas tēvu. Viņa teica…

Šogad novembrī plosās niknas vētras un bieži līst. Katru ceturtdienas un sestdienas pēcpusdienu mēs ar Verēnu tiekamies «mūsu» mājiņā.

Tā izskatās ar katru reizi šķībāka un bēdīgāka. Pļava ir pārvērtusies vienā vienīgā slīkšņā, vētra vienā vietā apgāzusi žogu, kāpņu margas pie mājiņas durvīm arvien stiprāk grauž laika zobs. Un sienās cītīgi krimšķina ķirmji. Tomēr elektriskais kamīns silda istabu, kurā mēs mīlam viens otru. Mēs abi katru reizi atnesam līdzi kādu dāvaniņu. Pīpi. Smaržas. Šķiltavas. Lūpu krāsu. Grāmatu. Manas dāvanas nedrīkst būt lielas, lai Verēnas mājās kāds tās neievērotu un lai esspētu par tām samaksāt. Kopš esmu sev uzkrāvis maksājamā vekseļa nastu, man jābūt taupīgam. Reizēm pirmais ierodos es, reizēm Verēna. Parasti Verēna. Kurš atnāk pirmais, tas izvēdina telpas, liek, lai iesilst kamīns, un saklāj gultu. Mēs vārām arī tēju. Alkoholu nedzeram nekad. Verēna saka — viņa gribot būt pilnīgi skaidrā prātā, kad esot kopā ar mani. Es gribu to pašu. Gan pienāks laiks, kad mums abiem būs tikai viena vēlēšanās — piedzerties. (Taču tas būs vēlāk — es nevaru rakstīt tik ātri kā dzīvoju.)

Manfrēds Lords vēl arvien ir aizņemts ar augstceltnes būvi Hano- verē. Turklāt viņš uzņēmies finansēt divu simtu viengimenes mājiņu celtniecību Brēmenes nomalē. Laikam taču Tu esi, mīļais Dievs.

Katru reizi pēc mīlas piepildījuma mēs viens otram paštāstam kaut ko no savas dzīves. Tad atkal nododamies mīlas baudai.

Laiks kļūst arvien aukstāks, un arvien agrāk satumst. Bieži ir migla. Tagad visi koki ir pavisam kaili. Drīz pienāks decembris.

Migla, lietus lāšu grabināšanās pa mājiņas jumtu, sildītāja ventilatora dūkšana, mūsu apkampieni, sarunas — tas viss man ir vēl nebijis un neiepazīts. Verēna saka — viņai arī. Pirms iepazīšanās ar viņu es biju pārliecināts, ka visi cilvēki melo. Verēnai es ticu pat visneiedomājamāko! Viņas stāstījumos nav nekā, par ko es varētu domāt: nu gan viņa melo. Es to viņai pateicu. Viņa atbildēja: — Mēs taču norunājām, ka nemelosim viens otram.

Es viņai vēlreiz aizliedzu man rakstīt. Ja mēs neredzamies, tāpēc ka Verēnai nav laika vai es nevaru tikt prom no skolas, tad sazvanāmies kā agrāk. Es sēžu Lībctreijas kundzes garāžā, rakstu «mūsu stāstu» un gaidu, kad Verēna zvanīs.

— Tai gan jābūt ļoti lielai mīlestībai, — Lībctreijas kundze saka.

Es neko neatbildu.

Varbūt viņai arī te ir magnetofons? Varbūt viņa pazīst Leo? Nē! Nē! Esmu netaisns pret viņu. Pēc mīlestības ilgojas visi cilvēki — visnabagākie, visgudrākie, visdumjākie, visbagātākie, visvarenākie, visnožēlojamākie, visjaunākie, visvecākie, arī Lībctreijas kundze…

Stāsta, ka Džeraldīnei klājoties labāk, bet vēl ne tuvu ne labi. Viņa ir icgipsēta no kakla līdz vēderam. Viņu vēl arvien nedrīkst apmeklēt. Es aizsūtīju viņai puķes un neko neizteicošu vēstuli, uz kuru saņēmu šādu atbildi:

Mans mīļais!

Es varu rakstīt pavisam maz, jo esmu ieģipsēta. Paldies par ziediem! Es tos glabāšu arī tad, kad tie būs sakaltuši, visu mūžu. Ārsts saka, es līdz Ziemassvētkiem varot pārcelties uz dzīvokli kuru šeit noīrējusi mana māte. Uz svētkiem atbrauks tēvs no Kanaverala raga. Varbūt mani vecāki salabs. Es pat neiedrošinos par to domāt. Vecāku salabšana — un Tu! Tūlīt pēc Ziemassvētkiem Tev mani jāapciemo. Lūdz Dievu, lai mans mugurkauls labi saaugtu un man nevajadzētu staigāt apkārt tik šausmīgi sakropļotai kā nabaga Hansītim. Ārsti kuriem pastāstīju, ka esmu ļoti iemīlējusies, teica, ka tas man palīdzēšot pavisam izveseļoties. Vai tas nebūtu brīnišķīgi? Apkampju un maigi skūpstu Tevi daudzus tūkstošus reižu!

Tava Džeraldīne

To vēstuli es tūlīt sadedzināju. Bet kas būs pēc Ziemassvētkiem? Ak, vēl jau ir tikai decembra sākums!

Esmu pieradinājies jebkādu lēmumu pieņemšanu atlikt uz vēlāku laiku, un, kad esmu kopā ar Verēnu, vispār aizmirstu, ka jāpieņem kaut kādi lēmumi.

16

Sveces deg. Mēs guļam blakus. Verēna bez kāda sakara saka: — Es nevaru ciest Nīči. Un tu?

— Vēmiens nāk!

— Jā, bet vakar es atradu kādu viņa dzejoli kas ir tieši par mums.

— Noskaiti to!

Viņa skaita, gulēdama manās rokās kaila un silta: — Cik ilgi vārnas kliegs, Jau baros traukdamas uz pilsētu? Drīz kritīs sniegs. Cik labi tam, kam sava mājvieta.

— Kaut ko tādu es no viņa nebūtu gaidījis!

— Es arī ne.

— Mums tāda ir, vai ne, Verēna? Mums ir sava mājvieta!

— Jā, dārgais!

Mājiņas jumtā radušās spraugas. Kopš kāda laika mums uz lētā paklāja jāliek bļodas, kad līst lietus, jo pajumtu pil iekšā ūdens.

— Es nedomāju šo būdu.

— Es zinu, ko tu domā.

— Tu esi mana mājvieta. Tu esi mans patvērums.

— Un tu man esi tas pats, — viņa saka.

Tad mēs atkal darām to, un lietus lielām pilēm krīt bļodā uz paklāja, ziemīgs vējš gaudo ap būdeli, bet AFN spēlē «Rapsodiju»…

17

— Apsēdies, Oliver! — direktors saka. Tas notiek sestā decembra vakarā viņa kabinetā, kur atrodas daudzās grāmatas, globuss, bērnu rokdarbi un bērnu zīmējumi pie sienām. Direktors pīpē pīpi. Man viņš piedāvā cigaretes un cigārus.

— Nē, paldies.

— Vai iedzersi glāzi vīna kopā ar mani?

— Labprāt.

Viņš izņem pudeli veca, mazliet pasildīta Chāteau Neuf du Pape vīna, pielej divas glāzes, apsēžas, dzer un skatās manī, sava garā auguma dēļ kā vienmēr arī sēžot saliecies uz priekšu — slaids, mierīgs, gluži kā Džeimss Stjuarts. Arī tikpat lempīgs. Es sākumā nobijos, kad viņš mani sauca. Domāju, ka tam ir kāds sakars ar Verēnu, taču maldījos. Runa ir par pavisam ko citu.

— Vīns gluži ciešams, vai nc? — direktors jautā.

— Jā, doktora kungs.

Viņš sūc pīpi.

—  Oliver, kad tu pie mums ieradies, es ierosināju, ka mčs reizēm varētu parunāties, vai atceries?

— Jā, doktora kungs.

— Man žēl, ka šīs mūsu pirmās sarunas attieksies nevis uz tavām, bet uz manām problēmām.

— Man kā akmens noveļas no sirds.

— Kātā?

— Nu, vienmCr taCu patīkamāk diskutēt par jūsu problCmām.

—  Ak tā! — Viņš smaida. Tad kļūst nopietns. — Es gribu parunāties ar tevi, tāpēc ka tu internātā esi visvecākais un ka cita sarunu biedra man vienkārši nav.

— Bet jūsu skolotāji?

—  Viņus es nedrīkstu ar šādiem jautājumiem apgrūtināt. Un arī negribu.

— Tad klājiet vaļā, doktora kungs!

— Ko tu domā par Zīdhausu?

—  Par Fridrihu? Tas ir cietpauris. Savas audzināšanas upuris. Tā jau viņš nav slikts čalis. Taču, ja tCvs ir tāds nekrietns nacists, tad, protams, viņš var domāt tikai…

— Jā, tieši tā, - direktors saka.

— Kā tad?

— Tu tiešām nevēlies cigareti?

— Nē.

— Un cigāru? Tic ir pavisam viegli! - Direktors izskatāssakrities. Varbūt viņš ir slims?

— Arī nc, paldies! Kas ir ar Fridrihu?

Direktors ar pirkstu zīmē uz rakstāmgalda virsas neredzamas figūras. — Viņš par mani ir sūdzējies, — viņš saka.

— Kam?

— Savam tēvam. Tu zini, ka viņš ir ģenerālprokurors.

— Tieši tā viņam ir īstā vieta.

—  Pēc tiesas un taisnības viņa vieta būtu cietumā. Bet kur gan ir taisnība? Doktors Zīdhauss tomēr ir liels vīrs. Ar vislabākajiem sakariem visās iestādēs. Tev ir divdesmit viens gads. Tad jau man tev nav jāstāsta, kas pie mums notiek.

— Nē, doktora kungs, tas jums nav jādara. Ko jums pārmet?

— Ka esmu pieņēmis darbā doktoru Freiju.

— Mūsu vēstures skolotāju?

— Jā.

— Bet viņu taču visi mīl!

— Acīmredzot visi ne. Frīdrihs Zīdhauss katrā ziņā viņu nemīl.

—  Ak to jūs domājat! Braucienu uz Dahavas koncentrācijas nometni!

—  Ne jau tikai braucienu uz Dahavu. Runa ir par to, kā doktors Freijs vispār māca vēsturi. Televīzijas raidījumu skatīšanās. Grāmatas, kuras viņš jums dod lasīt. Tas viss kopā radīja Zīdhausā milzīgu sašutumu. Tu jau pilnīgi pareizi teici, ka viņš ir savas audzināšanas produkts. Nu, un, būdams tāds, viņš rakstīja savam tēvam.

— Ko?

— Daudzas vēstules. Kā manā skolā viens no maniem skolotājiem māca «vēsturi», kā te mīda dubļos vācu tautu, vācu godu, vācu cieņu, kā jums tiek potētas komunistiskas un kaitīgas idejas.

—  Ir gan cūka! Es tomēr paņemšu vienu mazo cigāru, ja atļaujat, doktora kungs. — Griezdams nost cigāra galu un aizsmēķēdams, es jautāju: — Un kas tālāk?

—  Un kas tālāk? — Direktors skumīgi smaida un glāsta zirdziņu — kāda skolēna rokdarbu, kas viņam reiz uzdāvināts.

—   čenerālprokurors doktors Olafs Zīdhauss ir varens vīrs. Viņš ir sūdzējies saviem draugiem dažādās iestādēs.

— Nesaprotu! Doktors Freijs taču stāsta taisnību! Kādas vēstules tas vecais nacists varētu rakstīt? Par ko viņš varētu sūdzēties?

—  Par to, ka doktors Frcijs stāsta taisnību, — direktors atbild, izkratīdams un no jauna piepildīdams savu pīpi. — Patiesība, Oliver, ir jāizplata viltīgi, ja vispār iespējams ar to tikt atklātībā. Doktors Frcijs turpretī to izplata nevis ar viltu, bet ar drosmi.

—  Tas jau ir visai bēdīgi, — es saku, — ka arī jūs to dēvējat par drosmīgu rīcību, ja kāds mums pastāsta patiesību par Trešo impēriju un tās noziegumiem.

— Es tev apliecinu, ka viss, ko doktors Frcijs stāsta, saskan ar manu pārliecību un notiek ar manu ziņu. Es apbrīnoju un cienu doktoru Freiju.

— Nu, ko tad? Tad metiet taču Zīdhausu ārā! Jūs jau vairākus esat patriccis.

— Tas bija vieglāk, — direktors saka, pakšķinādams pīpi. — Tad bija runa tikai par spaidīšanos mežā un tu jau zini, par ko vēl.

— Un tagad?

— Tagad ir runa par politiku.

— Vai tas ir sliktāk?

— Politika ir vissliktākais, kas vispār ir, — direktors atbild.

—   Paskaties, šis pats ģenerālprokurors — tev ir pilnīga taisnība: ko Frīdrihs tur var darīt, ja tā ir audzināts, — viņš skraidīja no ministrijas uz ministriju, kliegdams, ka manā skolā skolniekus musina VDR aģents. Un es pats arī tāds esot. Vai zini, kur tu pēc Frīdriha tēva domām atrodies, Oliver?

— Kur tad?

— Skolā, kur tiek audzināti tikai mazi komunisti.

— Smiekli nāk!

— Tas vairs nav nekas smieklīgs. Šajā sakarā Frīdriha tēvs vienmčr no jauna ir atgādinājis arī to, ka esmu piešķīris mazajam Džuzcpcm stipendiju. Šā zēna tēvs taču ir komunists. Ko lai cs daru?

—   Vai tad Zīdhauss ar šīm muļķībām ir ministrijās kaut ko panācis?

—   Daļēji, daļēji. Visi, protams, tūlīt nekliedza bravo, kad viņš pieprasīja doktora Freija atlaišanu, taču neviens ari skaidri un gaiši nepateica: «Par šā skolotāja atlaišanu nevar būt ne runas, citādi es sacelšu skandālu vai saukšu palīgā žurnālu «Spiegel», vai darīšu ko citu!» — Direktors klepo, kā dūmus sarijies. — Sis vīns ir labs, vai ne?

Pēkšņi man viņa kļūst žēl. Mēs viņu saucam par «taisnīgo». Taisnīgs viņš ir. Taisnīgs, godprātīgs vīrs. Tāds pats kā doktors Frcijs. Es domāju: «Ko gan taisnīgie un godprātīgie var izdarīt? Un kas tiek nodarīts viņiem?»

Es atbildu: — Jā, doktora kungs.

—  Vai neapreibsi no vēl vienas glāzes? Vari Herteriha kungam pateikt, ka mēs abi piesūcāmies.

— Es noteikti nepiesūkšos.

—  Bet es! — Direktors iesaucas un parausta savu apkaklīti. — Šovakar es piesūkšos. Un rīt no rīta brokastīs jūs mani neredzēsit. Jo tad man būs nelabi. Man jau ilgu laiku nav laba dūša. Varētu vemt vienā gabalā.

— Te jau arī gribas vemt!

—   Prozit, Oliver! Kad ģenerālprokurors redzēja, ka ministrijās netiek pietiekami atbalstīts, viņš aizrakstīja apmēram piecdesmit vecākiem. Mums te ir apmēram divas trešdaļas ārzemnieku un viena trešdaļa vāciešu.

— Zinu.

—   čenerālprokurora kungs, protams, rakstīja tikai vācu bērnu vecākiem.

— Ko?

—   Ka mūsu vēstures skolotājs esot kaunu un godu pazaudējis nelietis. Ka viņš kūdot viņu bērnus. Un ģenerālprokurors šo bērnu interesēs ierosinot, lai visi vecāki vienprātīgi pieprasot tūlītēju Freija atlaišanu.

— Un? — Direktors norāda uz vēstuļu kaudzīti.

— Apmēram divdesmit procentu man atrakstīja, ka viņi ir doktora Freija pusē. Apmēram piecpadsmit procentu neko neatbildēja, viņi tātad visumā pievienojas ģenerālprokurora domām.

Es ātri saskaitu un jautāju: — Un pārējie sešdesmit pieci procenti?

—   čenerālprokurora kungs savus ļaudis ir izraudzījies rūpīgi. Sešdesmit pieci procenti kategoriski pieprasa tūlītēju doktora Freija atlaišanu.

Pēc tam lielajā kabinetā ilgi valda klusums. Direktors kūpina savu pīpi. Es dzeru sarkanvīnu, kurš man pēkšņi vairs negaršo.

— Sešdesmit pieci procenti? — es beidzot jautāju.

—  Tu par to brīnies? Es ne. Biju rēķinājies ar astoņdesmit līdz deviņdesmit procentiem. Tev jāprot saredzēt ari otru pusi. Vecāki nevēlas, lai viņu bērni, brīvdienās pārbraukuši mājās, stāstītu: «Mēs redzējām Dahavu, mCs redzējām Trešo impēriju!» Vecāki vēlas mieru. Viņi negrib, lai bērni jautātu, kā kaut kas tāds bijis iespējams. Šie vecāki jau nu nepavisam ne!

— Vai doktors Freijs zina par notikušo?

— Neviens vēl neko nezina. Tu biji pirmais, kam es to pastāstīju.

— Kāpēc?

— Tāpēc ka, iekams kaut ko uzsāku, es gribu zināt, kāda ir bērnu reakcija. Pieaugušie man ir vienaldzīgi, — tā saka vīrs, kuram pašam nekad bērnu nebūs. — Mani interesē tikai jūsu domas! Zinu, cik ļoti jūs turaties kopā. Zinu arī, ka varu uz tevi paļauties, Oliver. Es apzināti nestāstu tev vēl visu…

— Ko tas nozīmē?

— To, kas vēl var notikt, ja cs doktoru Freiju neatlaidīšu.

—Bet vai tad jūs var piespiest atlaist skolotāju par to, ka viņš stāsta taisnību?

—Var gan, Oliver, var. Taču par to šobrīd vēl nav runa. Pašreiz es tikai vēlētos, lai tu, kā jau vecākais, savukārt, izdibinātu, ko bērni par to visu domā. Ja viņi visi ir savu tēvu ieskatos, tad es neredzu cerību.

—  Viņi nav savu tēvu ieskatos, doktora kungs! Noass un Volfgangs…

— Tie neskaitās.

— Nu, labi, bet arī visi citi — vai lielākā daļa no viņiem nav vienis prātis ar saviem tēviem, ja tie ir bijušie nacisti? Mēs uzvedamies slikti, tas tiesa. Esam dauzonīgi pusaudži, okci! Mēs sagādājam jums un jūsu skolotājiem daudz raižu…

— Ak Dievs!

— …bet mēs neesam nacisti!

—Tieši to es pavisam noteikti gribētu zināt, — direktors saka. — Ja es to noteikti zinu, tad aizsargāšos pret uzbrukumiem. Kaut arī tas būs sasodīti grūti!

— Kāpēc tas būs sasodīti grūti?

— To es tev pastāstīšu citā reizē. Šobrīd man ir daudz visādu rūpju.

—  Okei, direktor, — es atbildu. — Pēc divām dienām saņemsit manu ziņojumu.

—Vai tev ir skaidrs, ka tam, par ko mēs šeit runājam, jāpaliek jūsu, skolēnu starpā?

— Pilnīgi skaidrs. Mēs turēsimies cieši.

Direktors pieceļas, izņem pīpi no mutes un sniedz man roku. - Paldies, Oliver!

— Es… nē… mčs pateicamies jums.

— Par ko?

— Par doktoru Freiju.

—  Cerams, — viņš klusam saka un aizgriež galvu, — ka jūs man teiksit paldies par viņu arī pēc diviem mēnešiem.

— Vai jūs man neticat?

— Tev ticu, Oliver. Taču citam nevienam vairs nevaru ticēt. Šī tauta acīmredzot ir neizmācāma. Tie, kas bija vareni vakar, ir vareni arī šodien.

— To mēs vēl redzēsim, — es saku.

18

Kopš decembra sākuma laiks ir tik auksts, ka ir izņemts režģis starp abiem lielajiem tenisa laukumiem un tie regulāri tiek laistīti ar ūdeni, kas naktī sasalst. Ļoti daudzi bērni tagad brīvajā laikā no pulksten diviem līdz četriem tenisa laukumos slido. Tāpēc cs tur septītajā decembrī rīkoju sapulci.

Pulksten trijos.

Naktī pārdomāju, kā man rīkoties. Esmu nolaidīgs un slinks. Taču, ja ir nepieciešams, varu būt arī kārtīgs un precīzs. Nejau no laba prāta. Bet šoreiz tā ir jābūt.

No sīkrūtotā matemātikas burtnīcu papīra, turklāt no retāk lietojamā sarkanrūtotā, cs sagriezu trīs simti divdesmit zīmītes, un darīju to, būdams vienatnē. Lai balsošanā nebūtu iespējama nekāda krāpšana.

Ar trīs simti divdesmit zīmītēm pietiek, jo patlaban, kā direktors teica, mēs kopā esam trīs simti sešpadsmit skolēnu. No rīta uzkāpu «Avotaincs» mājas bēniņos un paņēmu divas lielas kartona kastes. To vākos es ar nazi iegriezu garenas spraugas. Tās būs balsošanas urnas. Brokastlaikā lūdzu Hansīti, lai pasaka visiem bērniem jaunākajās četrās klasēs, ka pulksten trijos slidotavā cs viņiem paziņošu kaut ko svarīgu. Vecākajās klasēs sapulci izziņoju pats. Neteicu nevienam, par ko būs runa, citādi daudzi varbūt neatnāktu. Taču tagad visus urda ziņkāre, tāpēc pulksten trijos viņi tiešām ierodas slidotavā. Viņi ir ģērbušies ķīļbiksēs, raibos norvēģu džemperos, īsos svārciņos ar ielocēm, vilnas zeķēs un sarkanās, dzeltenās un zilas šallēs. Uz ziemīgā meža melno koku fona šīs spilgtās krāsas priecē acis. (Atcerēsimies Brēhelu!)1

Man jārunā pietiekami skaļi, lai visi dzirdētu. ' Jans Brēhels (1568—1625) — holandiešu gleznotājs.

—   Vispirms es jūs lūdzu uz mirkli sastāties trijās rindās un skaitīties, lai zinātu, cik mūsu pavisam ir.

Saceļas liela jezga — grūstīšanās, kūleņošana un slidināšanās, taču drīz vien visi ir sastājušies un skaitās. Pirmās skaitīšanās rezultāts ir trīs simti divi. Otrās — trīs simti pieci. Arī pčc trešās skaitīšanās iznāk trīs simti pieci. Trīs simti pieciem arī jābūt, jo direktors, teikdams, ka kopā ir trīs simti sešpadsmit skolčnu, acīmredzot neatskaitīja Džeraldīni, un vienpadsmit bčrni ir slimi. Pie viņiem es biju jau pirms brokastīm (ar direktora atļauju arī meiteņu mājā), paskaidroju, kas noticis, un lūdzu neko neizpaust. Katram slimniekam iedevu vienu rūtoto zīmīti un lūdzu balsot, turklāt aizklāti, jo pats pagriezu muguru. Šīs vienpadsmit zīmītes jau atrodas abās uz ledus noliktajās kartona kastčs.

—   Apakšvirsnieka kungs, vai atļausit izjaukt šo militāro veidojumu? — sauc Tomass.

Tomass ir NATO ģenerāļa dčls. Viņš ienīst savu tčvu.

—  Pienāciet, cik tuvu varat, lai man nav jākliedz! Ir noticis, lūk, kas…

Es pastāstu, kas noticis. Es ilgi prātoju, vai man teikt: «Viens no jums ir sūdzējies savam tčvam par doktoru Freiju kā antifašistu, un tagad daļa vecāku pieprasa, lai doktoru Freiju, kas jums visiem māca vēsturi, atlaiž no darba» vai sacīt: «Frīdrihs Zīdhauss ir sūdzējies par doktoru Freiju savam tēvam» — un tā tālāk.

Frīdriham Zīdhausam ir gan draugi, gan ienaidnieki. Ja es nosauktu viņa vārdu, balsošana nebūtu objektīva. Tāpēc es saku: — Viens no jums ir sūdzējies savam tēvam par doktoru Freiju.

Tad es viņiem izstāstu visu. Pavisam lielie skolēni klausās tikpat uzmanīgi kā pavisam mazie.

Kad esmu beidzis, notiek kaut kas negaidīts: Frīdrihs Zīdhauss pēkšņi pagriežas un grib skriet projām. Nebiju rēķinājies ar to, ka šis idiots pats sevi nodos. Vāji nervi. The goddammed fool1 tomēr tālu netiek. Volfgangs aizliek priekšā kāju, un pirmais skolnieks nogāžas uz ledus. Volfgangs pielec klāt un rauj viņu aiz kažokādas jakas augšā, teikdams: — Es jau tūlīt domāju, ka tas vari būt vienīgi tu, čabulīt!

Vienā lēcienā ir klāt arī Tomass, Zīdhauss dreb un izskatās, ka tūlīt sāks bimbot. Tomass piebāž pirmajam skolniekam dūri pie deguna un saka: — Tu paliksi te, sūds no cilvēka!

— Ko tu teici?

— Sūds no cilvēka! Vispirms sūdzas, tad laižas lapās! Heil Hitler!

— Neesmu sūdzējies! Tas ir bijis kāds cits!

' Nolādētais muļķis. (Angl.)

— Skaidrs, - Tomass saka, - tāpčc jau tev tagad ir bikses pilnas, vai ne? Panāc, Volfgangi - Pakārtā kara noziedznieka dčls pieiet Fridriham otrā pusč.

Zīdhauss trīc un dreb. Viņš ir pavisam dzeltens sejā.

— Nacistu cūka! — Volfgangs nolamājas.

—  Mieru! — es saucu, baidīdamies, ka mana autoritāte tūlīt būs včjā un sāksies masveida plūkšanās. — Tā nevar! Pilnīgi vienalga, kurš tas ir bijis un…

— Nemuldi! Pilnīgi vienalga! Tas bija Zīdhauss.

— Palīgā! - Zīdhauss kliedz. - Doktor Florian! Palīgā!

Volfgangs atvčzčjas un gāž Zīdhausam tā, ka daudziem skatītājiem

mute paliek vaļā.

Zīdhauss ielido rokās Tomasam.

Tas iekliedzas: - NATO vārdā! — Un triec Zīdhausam dūri včderā. Pirmais skolnieks sakņūp. Volfgangs sagrābj viņu un grib sist atkal, bet tad pčkšņi viņam priekšā nostājas bālais, vājais Noass un klusām saka: — Laid viņu vaļā!

— Ko?

— Nesitiet viņu!

Tomass un Volfgangs tiešām paklausa.

Noass klusu turpina: — Olivers včl nepateica visu. Taču vienu cs apjēdzu. Te ir noticis kaut kas pavisam slikts. Ar samizošanu vien to vairs nevarčs včrst par labu. Tā ir, Oliver?

—Jā, — es saku. Un včršos pie Zīdhausa: — Ja tu, stulbeni, nebūtu laidis ļekas vaļā, neviens par tevi neko neuzzinātu. Es ar nodomu nenosaucu tavu vārdu.

Zīdhauss paskatās mani. Viņš labu bridi rij siekalas, lai nesāktu pinkšķēt. Tad tomēr sāk birdināt asaras. — Es tas nebiju! Es tas nebiju.

— Gļēvs arī vēl esi, — Tomass saka.

— Es tas nebiju! Es…

—  Klusu! — Volfgangs uzsauc. Tad jautā man: — Vai es drīkstu vismaz viņam iespert?

— Nē!

— Pavisam viegli arī ne?

— Ļauj beidzot Oliveram runāt! — Noass uzsauc.

Tad Volfgangs nomierinās. Viņš vienmčr dara tā, kā saka Noass. The body. And the brain.'

— Katrs no jums tagad saņems no manis zīmīti.

— Kādam nolūkam? — jautā Hansītis, mans «brālis».

' Ķermenis. Un smad/.enes. (Angl.)

— Būs jābalso. Turklāt aizklāti. Kad rakstīsit, jūs varat paiet tālāk līdz soliem vai aiz kokiem.

— Kas būs jāraksta?

— Vai jūs gribai, lai doktors Freijs pie mums paliek, vai ari, lai viņš aiziet. Tiem, kas vēlas, lai viņš paliek uz zīmītes jāraksta «jā», bet, kas negrib, ka viņš paliktu, lai raksta «nē». Kam nav savas nostājas, var nerakstīt neko. Zīmītes aizlokiet un iemeliet vienā no kartona kastēm! Trīs simti zīmīšu vienā kastē nesaies, tāpēc atnesu divas.

Kāda balss jautā: - Ko dos šī balsošana? Kāda gan mums te var būt teikšana?

—  Trīs simti skolēniem var būt daudz kas sakāms! — atsaucas kafijbrūnā, glītā Čičita.

— Persijā gan nc, — saka mazais princis.

— Bet pie mums jā, — Volfgangs atbild.

— Nu, vai tik tā ir, — Noass iebilst.

— Nomierinies!

—  Bet paklausies, lūdzu, — Noass saka, — pie mums taču pat pieaugušie neko nevar pateikt!

Zīdhauss iekliedzas.

— Kas tev ir? — es jautāju.

— Tomass man iespēra!

—  Tu dabūsi vēl daudz vairāk, kad tiksi mums rokās viens pats, cūka! — Tomass uzkliedz. — Varu saderēt, ka tavs mīļais papucītis ir aizrakstījis vēstuli arī manam mīļajam papucītim. Šie kungi jau nu būs vienisprātis. Nu, sāc dalīt, Oliver!

Es atveru kartona kastes un dalu zīmītes bērniem, kuri drūzmējoties spiežas garām. To darīdams, cs saku: — Daži no jums smejas. Te nekā smieklīga nav. Te ir runa par cilvēka nākotni. Ja kāds no jums uz zīmītes uzzīmēs zvaigznīti vai arī papīrīti aizmetīs, tad lai padomā, ka līdz ar to viņš aizmet gabaliņu no doktora Freija nākotnes.

Tad smiekli apklust.

Bērni izklīst pa visu laukumu. Daudzi stāv pulciņos un diskutē, bet katrs savu «jā» vai «nē» uzraksta uz zīmītes slepus, nevienam neredzot. Tad viņi nāk atpakaļ pie manis, un cs arī jau esmu uz savas zīmītes uzrakstījis «jā».

Tomass skaļi sauc: — Es balsoju par to, lai doktors Frcijs paliek!

—  Neviens tev nejautā, kā esi balsojis, — es saku un iebāžu viņa salocīto zīmīti vienā kastē. Iebāzdams arī savu, vēl piebilstu: — Nedomā, ka ar šo balsošanu viss jau ir izšķirts! Vai arī ar to, ka jūs Fridriham izsitlsit paris zobu! Šis vēl ir tikai sākums!

— Kā sākums?

— Droši vien ilgu un grūtu pūliņu sākums, — Noass saka, atdodams savu zīmīti. — Es doktoru vienmēr brīdināju. — Noass lēnām aiziet.

Abas kastes pamazām pildās. Nu jau savu zīmīti atdevis pēdējais skolCns. Paldies Dievam, ka nav vēja. Es tātad varu kastes izbērt zemē.

— Kas palīdzēs saskaitīt? — cs jautāju.

Hansītis izspraucas priekšā.

—  Lūdzu, Oliver, — mazais princis saka, — vai es arī drīkstu tev palīdzēt? Tas viss man ir tik jauns un satraucošs. Nekad neesmu piedalījies balsošanā.

—  Protams, Rašid, — es atbildu un apzināti izliekos neredzam nikno skatienu, ko man uzmet Hansītis.

Hansītis, mans «brālis».

Drīz viņš liks sevi manīt pavisam citādā veidā, nevis tikai ar skatieniem. Un sekas tad jau būs nepārredzamas…

19

Saskaitīšana ilgst divdesmit minūtes.

Visi bērni uzmanīgi vēro, ko mēs darām. Zīmītes ar «jā» mēs liekam kastē pa kreisi, ar «nē» — kastē pa labi. Nederīgās zīmītes paliekam zem vienas kastes, tās, kur balsotājs atturējies, — zem otras.

Es atloku kādu zīmīti, uz kuras ar maza bērna roku rakstīts: «Viss ir mēsli.» Citā zīmītē uzkleķerēts cūcisks simbols, vēl cita ir tukša. Šī pēdējā tātad nozīmē atturēšanos no balsošanas. Abas pirmās zīmītes ir nederīgas.

Pēc divdesmit minūtēm esam šķirošanu beiguši. Drošības pēc pārskaitām vēlreiz. Daudzi skaita līdzi, daži to dara skaļi. (Katrs savā valodā.) Tad varu uzrakstīt rezultātu. Skatīdamies savā piezīmju blokā, es saku: — Ieskaitot arī vienpadsmit slimo skolēnu balsis, balsošanas rezultāts ir šāds: nederīgas zīmītes — vienpadsmit, atturējušies — trīsdesmit divi, «jā» — divi simti piecdesmit seši.

Nu daudzi kā neprātīgi sāk aplaudēt un saukt urā. — Mieru! — Atkal iestājas klusums.

— Ar «nē» balsojuši septiņpadsmit.

Svilpieni, saucieni: «Kauns!» un spēcīgi izteicieni. Pāris zēnu atkal jau grib mesties virsū Zīdhausam, kurš ir bāls kā krīts.

—   Mieru! Tātad es secinu: balsošana parāda, ka lielum lielais vairākums ir par to, lai doktors Freijs paliktu.

Atkal piekrišanas saucieni. Noass ncaplaudē. Viņš smaida savu skumīgo jūda smaidu, un viņa acīs es redzu sešu gadu tūkstošu gudrību un bezspēcību.

—   Tagad seko dienaskārtības otrais punkts, — es saku. — Direktors man šo lietu uzdeva, tāpčc ka esmu visvecākais no jums, nedomājiet, ka es pats pčc tā sevišķi tiecos. Esmu vecākais, bet ne gudrākais. — Ironiski aplausi. — Kā redzams, jūs domājat tāpat. Tomčr tik gudrs esmu, lai jūs brīdinātu: ja jūs tagad Zīdhausu samizosit, tad tikai ievārīsit včl lielākas ziepes. Tad visa šī balsošana bijusi veltīga, un jūs tikai pieaugušajiem parādīsit, ka paši arī lietojat nacistu metodes.

— Kā tā? Viņš taču tās lietoja pirmais! — iesaucas Tomass.

— Vai gribi būt tāds pats kā viņš?

Tomass nospļaujas.

— Nu, lūk! — es saku.

— Jā, vecais, bet kaut kas taču ar šo cūku jādara, — Volfgangs saka, joprojām turčdams Zīdhausu aiz rokas. — Mčs taču nevaram par to, ko viņš izdarījis, viņu vēl apzeltīt!

Priekšā iznāk mazā Čičita un savā augstajā balstiņā saka: — Kas kliedz un kaujas, tiem nekad nav taisnība. Es balsoju par to, lai Zīdhauss būtu «pārmācības namā» tik ilgi, kamēr visa šī lieta noskaidrojas.

—  Bravo! — kāds iesaucas. Tad atkal skan aplausi. Es redzu, ka Noass uzsmaida mazajai brazīlietei. Viņa staro.

—  Kas ir par to, ka Zīdhausam jānonāk «pārmācības namā», lai paceļ roku!

Pacēlās vesels roku mežs.

— Palīdziet saskaitīt! — cs saku Hansītim un Rašidam.

Mēs atkal skaitām divas reizes.

Divi simti piecdesmit četri bērni ir par to, lai Zīdhauss nonāktu «pārmācības namā»

«Pārmācības nams» — tas ir ļaunāk nekā pamatīga piekaušana. «Pārmācības nams» nozīmē, ka no šā brīža neviens bērns ar Zīdhausu vairs nerunās, nepievērsīs viņam uzmanību, nedos viņam norakstīt uzdevumus, neatbildēs, ja viņš ko jautās. «Pārmācības nams» nozīmē, ka no šodienas visi, kas ēdnīcā sēž pie viena galda ar Zīdhausu, piecelsies un apsēdīsies citur, kad ieradīsies viņš. No šodienas Zīdhhauss naktī gulēs istabā viens pats, jo īpašos gadījumos direktors šādu «skolēnu pašpārvaldi» ir paredzējis un to atļauj. Internātā ir pāris vienvietīgu istabu. «Pārmācības nams» nozīmē, ka no šodienas Frīdrihs Zīdhauss trīssimt skolēnu vidū jutīsies tik vientuļš, kā uz Mēness nonācis.

— Lasies! — Volfgangs viņam uzsauc, palaizdams vaļā.

Pirmais skolnieks aiziet. Pirms tam vēl viņš, galvu atmetis, pasaka:

— Gan jūs visi par to dabūsit, cūkas tādi!

Tas tomēr neskan visai pārliecinoši. Trīs simti četri bērni noraugās Zīdhausam pakaļ, līdz viņš pazūd skatienam

—  Tagad nāk dienaskārtības trešais punkts, — es saku. — Vissvarīgākais. Protams, ka ar šo balsošanu un ar to, ka Zīdhausam tika piespriests «pārmācības nams», vēl viss nav panākts.

— Nekas nev panākts, — Noass pārlabo.

— Kaut kas tomēr ir, - es saku, — bet ar to nepietiek.

— Ko mēs vēl varam darīt?

—   Mums jāparāda saviem vecākiem, ka esam apņēmušies par doktoru Freiju…

— Saki tikai vēl «cīnīties», — Noass norūc. — Tad es ņemu vienu no šīm kastēm vaniļas pudiņam pusdienās.

—  Tieši cīnīties, tā gan! — Tomass iesaucas. Tagad viņš ir pārskaities un brūk virsū Noasam. — Tev jau ir labi! Tu vari izrādīties gudrs, smaidīt un teikt, ka tam visam nav nekādas jēgas! Tavus tautiešus viņi noindēja ar gāzi! Bet mans tēvs vēl ir dzīvs! Pēdējā karā viņš iedzina nāvē simtiem tūkstošus! Nākamajā karā viņš darīs tāpat. Es negribu būt tāds kā viņš! Es gribu cīnīties, tieši tā! Un tu nedrīksti par to smaidīt.

— Tomas, — Noass skumīgi saka, — tu esi jauks puisis. Piedod, ka es smaidīju.

Mazais Rašids, kura lūpas no aukstuma kļuvušas jau gluži zilas, jautā: - Kā to var izdarīt? Kā var cīnīties par doktoru Freiju?

Uz to atbild mazais Džuzepe, kuram salst tikpat stipri un kurš joprojām runā briesmīgi lauzītā angļu—vācu — itāliešu valodā: — Per favore, tur es ira speciālistā. Pie mums Napoli, jā, mans papa…

— Kurš sēž cietumā, — Ali ātri un nekaunīgi izmet.

Volfgangs sagrābj viņu un saka tikpat ātri: — Turi muti, sīkais!

Citādi no tevis paliks slapja vieta! — Ali apklust. - Runā tālāk, Džuzepe! - Volfgangs laipni mudina mazo itālieti. - Kas bija ar tavu papu?

— Viņš ira tak tikai my patēvs. Es tak jau to ira teicis, no?

— Tam nav nozīmes, — Noass saka. — Mēs visi zinām, ka tavs paps ieslodzīts nevis par nekrietnu noziegumu, bet gan tāpēc, ka viņš piedalījās spontānā streikā. Un tas nav nekāds kauns.

Džuzepe pārvelk ar roku pār acīm. — Grazie, Noas. Jā, par streikošana. To es ar gribēt teikt.

— Ko?

— Mēs vajag taisīt streika. Visi, kas ira rakstīt «jā», taisa streika.

Tomass sāk smieties.

Viņš jau ir sapratis.

Volfgangs vēl ne. - Kas par streiku, Džuzepe?

—  Mēs neiet iekš skola, jā. Mčs tik ilgi neiet iekš skola, kamēr direktors saka: «Doktors Freijs būs palikt!»

—   Direktors nemaz negrib doktoru Freiju mest ārā, — Noass skaidro. — To pieprasa vecāki. Ar tādu streiku mčs tikai radīsim direktoram grūtības un neko nepanāksim.

— Mčs būs panākt visa, yes! — Džuzepe sauc.

—Ko tad tavs tčvs panāca? — Noassjautā. — Viņu iemeta cietumā.

— Jā, bet včlāk — pčc tā, kas notikt jaunceltne, vai tad jūs nezina. Toreiz, pčc tā streika, visi strādnieki dabūt scxa procenta klāt pie… kā to teikt?

— Pie algas, — Tomass saka.

— Jā, alga. Visi tikai vajag turčlies kopā, yes?

Mazais princis savā smalkajā balstiņā jautā: — Un ja mūs visus arī icslodzīs tāpat kā viņa tčvu?

— Nemūžam!

— Dicmžčl! — Tomass nosaka.

— Kāpēc dicmžčl? - princis jautā.

— Tas būtu vislabākais. Pārākā propaganda! Divi simti piecdesmit seši bčrni ietupināti par to, ka gribējuši paturēt par skolotāju anti- nacistu! Iedomājieties tikai! Avīzēs milzīgi virsraksti! Starptautiskā prese! Vācijā vienīgie demokrāti ir bērni! Tas būtu pārāk jauki! — Viņš nopūšas. Tad iesmejas. — Bet tā lieta ies arī tāpat! Es pazīstu divus angļu korespondentus Bonnā. Aizrakstīšu viņiem jau šodien.

Tad kāds pavisam mazs puisītis, kuru nekad neesmu redzējis, saka:

—   Par streiku es visu saprotu, un man tas arī patīk. Bet man ir ļoti stingri vecāki. Viņi man dibenu sasitīs zili zaļu, ja direktors varbūt visus streikotājus izmetīs no skolas.

Volfgangs jautā: — Kāpēc lai viņš mestu mūs ārā? Viņš mums būs pateicīgs! Džuzepe, tev ir ideja kā māja! — Mazais itālietis svētlaimīgi smaida. — Spriežot pēc tā, ko saka Olivers, direktors ir doktora Freija pusē. Viņu terorizē daži tēvi, kas ir nacisti. Viņam jābūt svētlaimē par mūsu streiku! Un vēl lielākā svētlaimē par to, ka radusies iespēja izmest ārā tādu tipu kā Zīdhauss, nevis mūs.

— Zīdhauss aizies pats, to es jums garantēju, — Tomass saka.

—  Es tūlīt tiem abiem žurnālistiem aizrakstīšu, kas te notiek. Gribu, lai parīt jau varētu par to lasīt avīzč! Vai nu laikrakstā «Time», vai «Dai!y Mirror». Tas tik būtu ko vērts!

—  Lēnāk! — Noass brīdina. — Lēnāk! Tu vari viņiem tūlīt aizrakstīt. Manis pēc, kaut steidzamu vēstuli, lai viņi brauc šurp. Taču nevienu rakstu viņi vēl rakstīt nedrīkst.

— Kāpēc ne?

—  Tāpčc, ka mums tādu rakstu varbūt nemaz nevajadzēs. Tavs paps, Džuzepe, taču ari dabūja sešus procentus vairāk bez jebkāda raksta, vai ne?

— Un kāpēc?

— Uzņēmējs, viņam bija kauna. Tas viņam nepatika, yes?

—  Droši vien tas nepatiks arī vairākiem tēvu kungiem, — Noass saka. Dīvaini, kā viņš pēkšņi ir pārvērties. Vaigos viņam uzradušies sarkani drudža plankumi. Viņš — vienmēr savaldīgais, vienmēr pārākais, pēkšņi nemaz vairs nav savaldīgs, bet ir satraucies gluži tāpat kā Volfgangs.

Man jādomā: Trešajā impērijā j ūdi nepretodamies ļāva sevi aizvest, kaut gan zināja, ka ceļš ved uz gāzes kameru. Neviens nešāva uz slepkavām. Neviens nepretojās — vienīgi jūdi Varšavas geto. Šodien Izraēlā dzīvo muskuļoti milži, un viņu meitenes mācās šaut. Tātad pienāk reiz tāds robežpunkts, kad pat visnožēlojamākais tārps vairs neļauj mīdīt sevi kājām, kad pat visvārgākais suns kož? Noass aizrautīgi saka: — Raksti presē ir mūsu stiprākais ierocis.

Noass saka — ierocis!

— Taču mums jānogaida līdz pēdējam brīdim un jālaiž tie darbā tikai tad, kad nekas cits vairs nelīdzēs.

— Tu pēkšņi esi kļuvis visai optimistisks, — es saku.

—   Kāpēc cs pēkšņi nevarētu tāds kļūt? — Noass iekarsis jautā. Tūlīt pēc tam viņš jau atkal ir vecais Noass. — Starp citu, es esmu nevis optimistisks, bet reālistisks. Ja reiz kaut ko pasāk, tad tas jādara, kā pienākas.

Viņš stāv man blakus, un tā es varu dzirdēt, ko viņam čukst piemīlīgā Čičita: — Par to avīžu rakstu tu gudri pateici.

— Tas izrietēja no tīras loģikas.

—  Nē, tu esi gudrs, — mazā brazīliete čukst. — Tu un misters Oldridžs — jūs te esat gudrākie. Man šķiet, ka tu pat esi visgudrākais! — Viņa paspiež Noasam roku un aizskrien.

Noass samulsis nokremšļojas un aplaiž skatienu visapkārt. Es izliekos, ka neesmu neko dzirdējis. Tad Noass pasmaida, un šoreiz tas ir priecīgs smaids…

Nākamajā rītā, astotajā decembrī, uz mācībām nav ieradies divi simti sešdesmit viens skolēns. Tas nozīmē, ka pieci no «neizlēmīgajiem» arī ir pievienojušies pārējiem. Pulksten astoņos iegājuši klasēs, skolotāji netic savām acīm. Jaunākajās klasēs vismaz daži skolēni sēž solos. Vecākajās klasēs turpretī nav ieradies gandrīz neviens.

Manā klasē, kad ienāk Sesks, pieceļas viens pats Fridrihs Zīdhauss. Pirmais skolnieks nespēj neko paskaidrot par Šo ārkārtējo notikumu. Sesks nesas pie direktora. Tur jau ir sapulcējušies citi skolotāji. Es stāvu blakus doktoram Florianam, jo man vajadzēja viņam paskaidrot mūsu lēmumu. Viņš neteica ne vārda. Vienu reizi viņš aizgriezās. Man šķiet, viņam sanāca smiekli un viņš negribēja, ka es to redzu…

—   Direktora kungs, manā klasē… — Sesks iesāk aizelsies un nosvīdis.

Direktors tikai norāda uz iesaiņojamā papīra loksni, kas pielīmēta ārpusē pie viņa kabineta durvīm. Tur ir rakstīts:

ŠĀ IEMESLA PĒC MĒS STREIKOSIM TIK ILGI, LĪDZ SAŅEMSIM DROŠU SOLĪJUMU, KA DOKTORS FREIJS PALIEK SKOLĀ, KA PRET VIŅU NETIKS LIETOTI NEKĀDI SPAIDU LĪDZEKLI UN KA VIŅŠ VARĒS MĀCĪT SAVU PRIEKŠMETU TĀPAT KĀ LĪDZ ŠIM.

Tekstu sacerēja Noass. Šo plakātu mēs abi pielīmējām pie durvīm ap diviem naktī. Mums nācās izspiest loga rūti, jo namdurvis bija aizslēgtas. Naudu jaunai rūtij es direktoram atnesu, nākdams no rīta šurp. Viņš to atraidīja, teikdams: — Par to es samaksāšu pats. Jūs mierīgi varējāt izsist vēl dažas rūtis.

— Ar vienu pietika, doktora kungs.

— Es to domāju simboliski. Paldies, Oliver!

— Nepateicieties par agru, kas zina, kas vēl var notikt.

— Man tas ir vienalga.

—   Vienalga? Vēl aizvakar jūs teicāt,1 ka pavisam esat zaudējis drosmi.

— Jūs man palīdzējāt to atgūt, — direktors atbild, parausta plecus un mēmi norāda uz parakstu plakātā:

ŠAJĀ STREIKĀ PIEDALĀS 261 SKOLĒNS NO PROFESORA FLORIANA INTERNĀTSKOLAS 316 SKOLĒNIEM.

Frīdheimā Taunusā 1960. gada 8. decembrī.

20

Protams, ka direktoram ārēji tagad jādara viss, lai neradītu aizdomas, ka viņš ir mūsu pusē. Tāpēc viņš šorīt pusdeviņos skaļrunī saka visiem uzrunu. Viņš aicina visus skolēnus tūlīt ierasties uz mācībām. Bērni, to klausīdamies, tikai smīn. Direktors saka — jamēspēcstundas nebūšot savās klasēs, tad mūs aizvedīšot ar varu.

— Tas lai ira sēdēšana streika, — Džuzepe skaidro.

Pēc stundas, kad audzinātāji un skolotāji ierodas mazo zēnu mājā, visi skolnieki sēž uz grīdas. Viņi laižas «šļaugani», jauj sevi celt un nest. Pēc pāris metriem pieaugušajiem jau trūkst elpas. Bet kalnup līdz skolai ir divdesmit minūšu gājiens! Turklāt skolotāji un audzinātāji nebūt nepilda šo pienākumu ar milzīgu entuziasmu. Viņi pamēģina stiept tikai mazos, bet lielajiem vispār neķeras klāt. Kas gan varētu panest, piemēram, tādu milzi kā Volfgangs?

No lielo un mazo meiteņu mājām nāk ziņas, ka tur iet vēl jaukāk. Jaunās dāmas protestē pret to, ka vīrieši ķeras viņām klāt. Skaistā Santajana esot draudējusi direktoram, ka izsauks policiju, ja skolotāji viņu nepieklājīgā veidā aiztiks.

Policiju gan savā pārmērīgajā centībā pa to laiku ir izsaucis doktors Habcrlc. Par laimi, Frīdheimā ir tikai viens žandarmērijas postenis. Piecu vīru sastāvā. Vienam vienmēr ir brīvdiena. Vienam pastāvīgi jāpaliek iecirknī. Tad nu skolā ierodas trīs vecāki vīri un mēģina pārvietot divi simti sešdesmit vienu bērnu. Pēc stundas viņi lādēdamies un nosvīduši atsakās šo pasākumu turpināt.

Pusdienu laikā direktors paziņo, ka nesaņemsim ēdienu, kamēr streikosim.

—  Nu gluži tāpat kā Napoli, — Džuzepe saka. Daudziem bērniem vēl ir vecāku atvestais ēdamais. Mēs sametam no savas kabatas naudas, un pāris skolēnu noskrien lejā uz cicmu un nopērk maizi, augļus, pienu un konservus uzreiz vairākām dienām. Katrā mājā mums ir elektriskās plītiņas un spirāles.

Vienu šķīvi ar ēdamo mēs aiznesam arī Herteriha kungam, bet viņš to atraida un vārgā balsī saka: — Es jūs lūdzu pēdējo reizi… — Neviens viņā neklausās.

Vakarpusē no Bonnas ierodas angļu žurnālisti, kuriem piezvanījis Tomass. Viņi apmetas «A», tad liek mums izstāstīt visu, kas noticis, un izdara momentuzņēmumus. Tie ir jauki puiši. Viņi mums atveduši arī dažas lielās pakas ar cigaretēm.

Hansītis sēž gultā un kūpina smēķus citu pēc cita. — Tāds streiks ir gan ko vērts! — viņš saka. - Vajadzētu tos rīkot biežāk.

—  Jā, — Džuzepe pievienojas, — beta lai rīko pieauguši, ne jau bērni.

21

Jau pirmajā streika dienā direktoram bijusi telefona saruna ar Zīdhausa tēvu un tā sievu. Par to, kas runāts, mums ir zināms tikai tik daudz, ka vecāki, kas jr vienisprātis ar ģenerālprokuroru, joprojām pieprasa doktora Freija atlaišanu. Skolotājam Freijam līdz jautājuma galīgai izlemšanai ir piešķirts atvaļinājums, un viņš ir aizbraucis uz Frankfurti, kur dzīvo mazā viesnīcā.

Otrajā streika dienā no Frankfurtes ierodas Skolu pārvaldes ierēdnis (angļi nofotografē arī viņu) un paziņo mums: ja streiks vel turpināšoties, tad skola tikšot slēgta un mēs visi nodoti jaunatnes tiesai. Neviens no mums ar šo ierēdni nerunā ne vārda.

Pēcpusdienā direktors skaļrunī pavēstī, ka Skolu pārvaldes rīkojums ar Kultūras ministrijas pavēli esot atsaukts. Viņš atkal mūs aicina ierasties uz mācībām.

— Nu tikai neļaut vaļa nerviem! — Džuzepe piekodina.

Trešajā streika dienā (cs katru dienu sazvanos ar Verēnu, bet uz Frankfurti nevaru braukt, jo nevar zināt, kas te notiks jau nākamajā stundas ceturksnī) atbrauc «Mersedess 300» ar šoferi un aizved Fridrihu Zīdhausu. Viņš acīmredzot ir zinājis, ka mašīna būs, jo visas mantas ir jau sasaiņojis un tūlīt pazūd.

Tajā pašā dienā Tomass no sava tēva saņem telegrammu, kurā teikts, lai viņš nekavējoties norobežojas no streikotājiem. Tomass tūlīt dodas uz Frīdhcimas pastu un telegrafē tēvam NATO galvenajā mītnē:

nenāk nc prātā būt streiklauzim — ja mani mēģinās no šejienes aizvest es aizbēgšu un policijai vajadzēs mani meklēt — visu gaišu — tomass.

Uz šo telegrammu atbildes nav.

Tā kā neko vairs neatbild arī Zīdhausa tēvs un viņa domubiedri, tad Noass saka: — Tomas, tagad vari teikt savien žurnālistiem, lai ķeras pie lietas!

Piektajā dienā trīs lieli Londonas laikraksti pirmajā lappusē ir ievietojuši fotogrāfijas un ziņojumus par notikumiem mūsu internātskolā. Nākamajā dienā šo pašu informāciju var lasīt vācu laikrakstos, gan nc pirmajā lappusē.

Nu brauc šurp daudzi reportieri. Žandarmi, skolotāji un audzinātāji mēģina viņus no mums izolēt, bet mēs skrienam žurnālistiem pretī pa mežu un stāstām visu, ko vien viņi grib zināt. Pēc tam sestajā dienā laikrakstos ir daudz jaunu ziņojumu. Šovakar direktors atkal runā skaļrunī: — Man jums kaut kas jāziņo. Frīdrihs Zīdhauss un vēl trīspadsmit skolēni ir izstājušies no mūsu skolas. Visi vecāki, kas pieprasīja doktora Freija atlaišanu, tagad ir ar mieru, ka viņš paliek un māca vēsturi tāpat kā agrāk. Rit pulksten astoņos es visus bez izņēmuma gaidu ierodamies uz mācībām. Jūsu streiks ir beidzies. — Pēc tam mazo zēnu mājā atskan tādi sajūsmas kliedzieni, ka ausis plīst pušu. čērbušies raibos rītasvārkos un pidžamās, puikas lēkā, dejo cits ar citu un boksējas.

Atkal atskan direktora balss. Viņš ilgi kremšķina, līdz balss kļūst tīra, un es nomanu, ka viņam ir ļoti jāpiespiežas, lai runātu nopietni: — Es, protams, asi nosodu visu streikotāju uzvedību. Notiks disciplināra izmeklēšana. Un tagad saku jums arlabunakti!

— Arlabunakti! — visi bērni auro korī.

Otrā rītā mums pirmā mācību stunda ir vēsture. Klasē ieklibo kalsnais doktors Freijs.

— Sēdieties!

Visi apsēžas.

—   Šodien mēs sāksim ar notikumiem, par kuriem… hm… pārtraucām mācīties, — doktors Freijs saka, klibodams pa klasi kā vienmēr. — Mēs esam nonākuši līdz tā saucamajai Hitlera varas sagrābšanai un runāsim arī par to, kāda loma tajā bija vācu smagajai rūpniecībai. — Viņa balss pamazām zaudē noteiktību. Tad viņš vairs nespēj tālāk runāt. Viņš pagriež mums visiem muguru. Iestājas ilga pauze. Pēc tam doktors Frcijs klusām saka: — Es jums pateicos.

22

Baņķieris Manfrēds Lordssmejas tik ilgi, līdzaizrijas un sāk klepot. Tad viņš vairs nesmejas, tver pēc savas glāzes un dzer. Pēc tam noglauž savus skaistos, sirmos matus. — Tas nu ir kaut kas traks! — viņš iesaucas. — Vai nc, mīļā?

— Jā, Manfrcd, — Verēna atbild.

— Jums pienākas milzīga pateicība! Tagad ārzemēs beidzot redz, ka šeit pie mums, rietumos, ir kļuvis citādi, ka aug jauna paaudze, kas ir imūna pret jebkuru diktatūru. Lai austrumos kāda skola pamēģina izdarīt kaut ko tādu! — Tā saka Manfrēds Lords, kas tik labi izskatās un ir bijis arī partijā, kaut gan neko sevišķu nav nodarījis. Apmēram divpadsmit miljonu partijas biedru nav neko sevišķu nodarījuši. Kā ir varējuši notikt visi drausmīgie briesmu darbi, to neviens no viņiem šodien nevar īsti pasacīt.

Tomēr nē, var gan!

Pie visa vainojams SS[28]!

Ir Četrpadsmitā decembra vakars.

Lorda kungs bijis tik laipns, ka atkal ielūdzis mani viesos. Vakar, trīs stundas pēc tam, kad es kopā ar viņa sievu biju uzturējies «mūsu» mājā Brunnenpfadas ielā, viņš piezvanīja uz internātu.

—  Jutīsimies ērti un nepiespiesti! Nav vajadzīgs ne tauriņš, ne smokings. Varat ierasties, kādā apģērbā vēlaties.

— Jūs esat ļoti laipns, Lorda kungs.

— Mčs droši vien tiksimies pčdčjo reizi pirms Ziemassvētkiem, vai

ne?

— Jā. Divdesmitajā decembri sākas brīvdienas.

— Nu, lūk! Pulksten astoņos?

— Astoņos. Pateicos!

Un tagad mēs sēžam Frankfurtē, Mikela alejā, Lorda kunga greznās villas tīkami siltajā ziemas dārzā, aiz kura stikla sienām ir jau tumšs kā nakti. Te milzīgos podos izvietoti tropu augi, kas vijas augšup līdz griestiem, no kuriem nokarājas grozi ar brīnišķīgām orhidejām — katlejām, kipripēdijām un skaru augiem. Šajā ziemas dārzā tiešām ir ļoti omulīgi, un tā ierīkošana noteikti ir maksājusi veselu kapitālu, jo, kad es ierados, Manfrēds Lords ar lepnumu man rādīja ļoti retus augus, kādu visā pasaulē ir varbūt tikai ducis. Viņam patīk vākt augus.

Un vēl arī vecas, vērtīgas grāmatas. Viņam ir fantastiska bibliotēka. Tā arī noteikti maksā veselu kapitālu.

Verēna un namatēvs dzer ingvcralu ar viskiju, bet es tikai Tuborga alu no sudraba kausa. Nevēlos Lorda mājās vēlreiz pietempties.

Mēs visi esam ģērbušiem džemperos, Verēna sarkanajā puloverā, jo reiz, kad bijām «mūsu» mājiņā, es teicu, ka man šis sarkanais pulovers ļoti patīk.

— Jūs esat lieliski puiši, — Manfrēds Lords saka un atkal jau tver pēc pudelēm. — Un lieliskas meitenes. Man tas šķiet prīmā, tiešām.

Tiklīdz viņš pagriež muguru, mēs ar Verēnu saskatāmies. Pēdējā laikā mēs bieži esam bijuši kopā. Tik tuvu kopā, cik tuvu vien divi cilvēki var būt. Tā viens otrā skatoties, mēs jūtamies, it kā apkamptos. Pirms brīža Lords bija izgājis, tad Verēna man piespēlēja dažas savas fotogrāfijas. Tās tagad atrodas manā bikšu kabatā.

— Un šis mazais Džuzepe! Tas nu gan ir numurs!

— Jā, — es atbildu, raudzīdamies Verēnā, kura vīram aiz muguras savelk lūpas kā skūpstā. — Viņš ir jauks zēns. Tomēr, vai zināt, Lorda kungs, sevišķi laimīgi šis gadījums vis nebeidzās.

— Ko tas nozīmē?

— Laikrakstos par to nekas nav rakstīts. Un nerakstīs arī. Taču šim notikumam ir včl pēcspēle, un šai sakarā mūsu direktoram ir ko palauzīt galvu. Vakar vakarā viņš ar mani par to runāja. Stāvoklis ir tāds, ka viņš faktiski ir bankrotējis un brīvdienās var savu bodīti slēgt, ja nenotiks brīnums.

— Nesaprotu.

—   Viens no tēviem, kurš kategoriski pieprasīja doktora Freija atlaišanu un vēlāk izņēma savu dēlu no internāta, ir tāds Kristianija.

—Krist ianija? — Lords sarauc pieri. — Taču ne Horsts Kristianija no uzņčmuma «Kristianija un Volfs» Hamburgā?

— Tas pats.

—Bet Horsts taču ir… — Lords aprauj sakāmo. Esmu pārliecināts, ka viņš gribčja teikt: «…man labs draugs.» Taču Lords ir piesardzīgs. — Un kas tad ar Horstu bija?

— Kristianijas kungs… — Patiesībā tas ir šausmīgi, cik mierīgi es sarunājos ar vīrieti, kura sieva ar mani guļ, kura sievu es mīlu; taisni neticami, cik ātri pie kaut kā tāda var pierast. — Kristianijas kungs finansēja. Toreiz internātskolu izveidoja pa īstam. Līdz tam mājas tikai īrēja. Pirms trim gadiem direktors tās nopirka. Tam bija vajadzīga nauda, daudz naudas.

— Skaidrs.

— Vakar vakarā viņš teica, ka esot uzņēmies mazliet par daudz. Ne jau katastrofāli! Ja skolā mācītos vairāk nekā trīssimt skolēnu, tad direktors aizdevumu noteikti varētu atmaksāt. Taču pagājušajā gadā trīs vekseļi nav laikā nomaksāti. Viņš katru reizi esot Kristianijas kungu lūdzis pagarināt termiņu vai arī pievienot šos maksājumus pēdējam vekselim, kura termiņš, šķiet, ir 1964. gadā. Kristianijas kungs vienmēr arī esot tūlīt bijis ar mieru, jo viņa dēls taču mācījās šajā skolā un…

Lords atmet ar roku. Viņš mazliet pasvilpo. Tad viņš saka: — Nekas vairāk jums man nav jāstāsta, Oliver. Esmu jau sapratis. Tagad, protams, Kristianija prasa, lai uzreiz samaksā visus vekseļus, kuriem pienācis termiņš, vai ne?

— Jā, Lorda kungs.

Lords smejas. — Sevišķi smalki tas nav, bet ko var gaidīt no veca nacista. Dēls vairs tajā skolā nemācās. Jāsaprot arī citu cilvēku viedoklis. Vēl vairāk: jāmēģina iejusties citu cilvēku domāšanas veidā. To cs vienmēr esmu teicis, vai ne, mīļā? — Viņš uzplikšķina sievai uz ceļa. Vai viņš mēģina iejusties ari Verēnas un manā domāšanā? — Jūsu alus būs sasilis. Nē, nē, nerunājiet pretī, dodiet šurp! — Viņš izlej no mana kausa alus paliekas un paņem no sudraba trauka jaunu pudeli. — Tā! Šis taču garšo citādi, vai ne? Cik tad par tiem trim vekseļiem sanāk? Es domāju — par visiem kopā? Cik jūsu direktoram tūlīt jāblcķo?

— Simt tūkstoši.

— Hm.

—Jā, un visu pārējo Kristianija arī grib saņemt tūlīt. Viņš mēģina lauzt līgumu.

— Vai viņš to var?

— Viņš apgalvo, ka varot.

— Hm.

Manfrēds Lords iedzer malku, tad pieceļas visā savā impozantajā augumā un sāk staigāt šurp un turp pa ziemas dārzu starp palmām, kaktusiem un retiem vīteņaugiem. — Hm, — Viņš vēlreiz norūc un paliec uz leju katleju, kas ir tumšvioletā krāsā ar baltiem plankumiem. — Skaista, vai ne? — Tad viņš soļo tālāk un aplūko citu orhideju. Viņš pagriež man muguru, taču instinkts mani brīdina, ka cs tagad nedrīkstu uz Verēnu skatīties vai dot viņai kādu zīmi, jo tūlīt viņš var pagriezties atpakaļ…

Jā! Tātad viņš izliek slazdus.

Kāpēc lai tieši Lorda kungs neliktu slazdus? Ikviens liek slazdus. Bet nevienam nav jāskrien tur iekšā. Es ncieskrēju.

— Pasakiet savam… kā direktoru sauc?

— Profesors Florians.

— Pasakiet profesoram Florianam, ka viņš tos simt tūkstošus tūlīt var no manis dabūt un ka cs Kristianijam sakarā ar šo līgumu piezvanīšu. Ja viņš nekādi nebūs novirzāms no tā, ko ieņēmis galvā, — mums, vecajiem zēniem, jau visiem mazliet ir nogulsnējies kaļķis, — tā Lords saka, šarmanti smaidīdams, ak, cik šarmanti! — tad cs šo līguma lietu pārņemšu savās rokās. Lai jūsu profesors neraizējas!

Ja es nesēdētu, tad laikam nenoturētos kājās.

Es paskatos uz Lordu. Viņš smaida. Paskatos un Verēnu. Viņa ari smaida.

— Bet kāpēc jūs gribat to darīt?

..— Ko tad, mīļo Oliver?

— Uzņemties šo… šo risku?

—Tas nav nekāds risks. Skola ir labi nostādīta. Man par savu naudu nav jābaidās. Gluži otrādi! Kristianija droši vien šiem vekseļiem ir pielīdzis klāt smukus procentus. Es ar to vēl nopelnīšu. Kas tad vēl?

— Manam vīram patīk citiem palīdzēt, — Verēna saka. Es atceros, ka viņa to jau reiz teica. Lorda kungs — labdaris. Lorda kungs — plaša vēriena cilvēks. Cēlsirdīgais Lorda kungs. Kāpēc viņš to dara? Verēna to zina, un cs arī zinu: lai imponētu savai sievai. Lai parādītu, kas viņš par vīru. Lai Verēna mācītos viņu mīlēt. Jo viņš, protams, jau sen ir pamanījis, ka viņa to nedara. Viņš gan mīl. Arī nabaga cilvēks, es nodomāju, priecādamies, ka direktors dabūs naudu, un man ienāk prātā Hcincs rindas:

Viņa bija mīlama, un viņš viņu mīlēja.

Viņš turpretī nebija mīlams, un viņa viņu nemīlēja.

To mēs nupat vācu valodas stundā lasījām. (Tagad atkal ir atļauts lasīt jūdu rakstniekus.) Komiski. Turklāt Manfrēds Lords ir mīlams vīrietis, tomēr Verēna viņu nemīl. Un tomēr — paldies Dievam! Es saku (jo man kaut kas ir jāsaka, turklāt vel pirms Jaungada): — Jūs izglābsit viņa eksistences pamatu, Lorda kungs!

— Ak, ko nu!

— Nopietni, direktors būs ārkārtīgi laimīgs.

—  Lai viņš rīt pēcpusdienā atnāk uz manu biroju, Četros!

Tātad rīt pfccpusdienā pulksten četros es tikšos ar Verēnu…

— Jā, Lorda kungs. Un es jums pateicos, tas ir — es pateicos sava direktora profesora Floriana vārdā.

—   Bet tagad beigsim par to runāt, — namatēvs saka, noplūc orhideju, pieiet klāt savai sievai, izņem viņai no matiem sprādzīti un piespraužar to ziedu pie sarkanā pulovera virs labās krūts. — Skaistākā no visām, kuras zied, — Manfrēds Lords saka un noskūpsta viņai roku.

Cik labi jūtas peles, kad kaķis…

Man tomēr ir vājāki nervi, nekā biju domājis. Es nespēju noskatīties šajā rokas skūpstīšanā, krūts pieturēšanā, matu glāstīšanā. TāpCc saku: — Ir jau pusdivpadsmit. Nu man jātaisās, ka tieku gultā, citādi būs nepatikšanas.

— Ak, palieciet taču včl, Oliver! Šodien te ir tik omulīgi. Jūtamies nepiespiesti. Un tikai paši savā starpā…

Tikai paši savā starpā.

—  Nč, tiešām. Ārā ir atkala. Turklāt včl diezgan bieza migla. Es varčšu braukt pavisam lCnām.

— Nu, ja jums tiešām jāiet… — Viņš pienāk man klāt un atkal pielej sudraba kausu pilnu. — PCdCjo malku pirms lielā ceļojuma!

—  Paldies, Lorda kungs!

— Mazo cigāru?

— NC, ļoti pateicos.

— Es gan vēl vienu… Bet kur tad manas šķiltavas?

—  Atļaujiet… — Es bāžu roku kabatā. Velkot ārā sērkociņus, gandrīz izkrīt Verēnas fotogrāfijas. Es redzu, kā viņa iekož lūpā. Es pasniedzu Manfrēdam Lordam uguni. Viņš man uzsit uz pleca.

— Paldies! Nu tad — priecīgus svētkus un laimīgi iestūrēt Jaunajā gadā, mīļais! Mums abiem jūsu ļoti pietrūks, vai nc, Verēna? (To viņš saka, sievā neskatīdamies.)

— Jā, ļoti. (Viņa neskatās manī.)

— Ak tā — vēl kaut kas! Vai jūs man neizdarītu pakalpojumu?

— Protams.

— Tas attiecas uz jūsu tēvu.

—  Uz manu tēvu?

— Jā. Viņš taču ir tikpat traks uz grāmatām kā cs, vai nc? — Tas ir tiesa. Mans vecais pčrk visu. Jo dārgāk, jo labāk. PCc tā var spriest, ka viņš grāmatas ncpčrk lasīšanai. Viņa mājā Ehternahā ir kaudzčm pirmizdevumu, pamatīgu foliantu, vecu Bībeļu. — Es jau pusgadu meklCju grāmatu, kuru viņš vClas iegādāties. Viņš gan man to nelūdza, bet es jau zinu, ka viņš tikai negrib mani apgrūtināt. Beidzot sadzinu 5o izdevumu rokā. Tas viņam būs patīkams pārsteigums Ziemassvētkos. Vai paņemsit šo grāmatu līdzi?

— Labprāt, Lorda kungs.

Es jums zvēru, ka toreiz man nebija ne vismazāko aizdomu! Kāpēc gan lai es neaizvestu grāmatu? Nē, viņi iesāka nolādēti viltīgi — mans vecais, tas cūka, un godājamais, ļoti, ļoti godājamais Manfrēds Lords!

23

Ļoti godājamais Manfrēds Lords pazvana.

Tūlīt atskan klauvējiens pie durvīm, un ienāk Leo - šoreiz ģērbies tikai melnā uzvalkā, taču kā arvien augstprātīgs, kalsns, smaidošs, ar ledusaukstām zivs acīm. Leo — kalpotājs villā, kas atrodas augšā Taunusā. Leo, kas no manis izspiedis piecus tūkstošus marku, Leo, kurš nozadzis mīlestības včtules, ko Verēnai rakstījuši citi vīrieši, kurš noklausījies un ierakstījis magnetofona lentē telefona sarunas. Leo — izspiedējs.

— Jūs zvanījāt, godājamais kungs? Ā, labvakar, Mansfelda kungs!

— Labvakar, Leo kungs.

Manfrēds Lords runā skanīgā, rāmā balsī: — Vai jūs būtu tik laipns un aizietu līdz manai guļamistabai? Tur uz naktsskapīša ir plāna grāmatiņa. Atnesiet to man!

— Ļoti labprāt, godājamais kungs.

Manfrēds Lords plati smaida. — Jūs gan laikam brīnāties, ka Leo atrodas šeit, nevis Frīdheimā, vai ne?

— Jā. Nē. Tas ir…

— Es liku viņam pārvākties šurp. Pareizāk sakot, viņš to lūdza. Tur, augšā, viņš jūtas ļoti vientuļš. Tiešām, to cs varu saprast. Dārzniekam vismaz ir sieva, bet Leo ir pilnīgi viens. Un turklāt mums taču ziemā ir daudz viesu. Tad viņš te var noderēt. Frīdheimā viņš tikai skalda malku un tīra sniegu, vairāk neko. — (To visu Lords norunā bez jebkāda uzsvara, bez mājieniem, nepametot ne skatiena.) — Mana sieva arī priecājas, ka viņš ir te. Vai ne, mīļā?

—  Jā, — viņa atbild, smaidīdama raugoties man tieši sejā, lai cs redzētu, ka viņa neļauj sevi izprovocēt, — viņš te, protams, daudz palīdz. Ļoti labs kalpotājs.

Klauvējiens.

Durvis atveras.

Paklanīdamies ienāk tas nelietis.

— Vai ŠĪ ir īstā, godājamais kungs?

— Jā, pateicos! Jūs tagad varat iet pie miera, Leo.

— Labprāt, godājamais kungs. Vēlu kungiem tīkamu naktsmieru.

Lords pienāk pie manis. Grāmatiņa, kuru viņš tur rokā, izskatās

veca, vāki traipaini. Tā noteikti ir ilgi gulējusi kādā pagrabā. — Tas ir «Dibuks», — Manfrēds Lords stāsta. — Slavens dramatisks darbs — austrumzemju jūdu leģenda. — Viņš atšķir nodzeltējušo titullapu. — Nosaukums gan ir nevis «Dibuks» — tas ir ļaunais gars, kas var iemājot cilvēkā, — bet «Starp divām pasaulēm».

— Bet tic taču ir vācu, nevis ebreju burti!

—   Tas ir tulkojums vācu valodā. Redziet — Benjamina Harca izdevniecība. Pirmizdevums, ko pazinēji augstu vērtē un cenšas iegūt. Autoru sauc An-Ski. Uz jūdu skatuvēm «Dibuks» ir viena no visvairāk spēlētajām lugām. Ja jūs tātad būtu ar mieru paņemt to līdzi…

— Protams.

Nu šis vakars ir pagājis.

Manfrēds Lords ieķeras Verēnas elkonī, kamēr es hallē velku mugurā savu pusmēteli. Es vēl arvien ceru, ka palikšu uz brītiņu vienatnē ar Verēnu, bet arī Lords uzmet sev uz pleciem mēteli. Viņš saka sievai: — Ārā tiešām ir šausmīga migla un atkala. Tu nekādā ziņā vairs nedrīksti iet laukā, mīļā! Es pavadīšu Olivcru līdz mašīnai.

— Arlabunakti, cienījamā kundze! — Rokas skūpsts. Viņas pirksti cieši saspiež manējos. — Pateicos par jauko vakaru!

Tas ir viss. Vairāk nekas man prātā neienāk.

Lords palaiž mani pa durvīm pirmo. Viņa platā mugura aizsedz Verēnu, un es viņu vairs neredzu. Gar grantēto ceļu, kas ved uz parka vārtiem, deg kaltās dzelzs laternas.

—  O! — Manfrēds Lords izsaucas. — Leo ir jau pakaisījis smiltis, paskat tikai! Tiešām īsts zelta gabals. Uz šo vīru es varu paļauties simtprocentīgi. Vienmēr! Kalpo pie manis jau astoņus gadus. Manis dēļ viņš ietu vai ugunī.

Cik tālu mēs jau esam? Kas Lordam ir zināms? Ko viņš nojauš? Vai Leo…

Mēs jau stāvam pie «Jaguāra».

Kratām viens otram roku.

— Un sirsnīgi pasveiciniet savējos, Oliver! Visu labu!

Es sāku braukt. Viņš stāv, vienu roku iebāzis kabatā, un māj. Es māju pretī. Ko lai citu daru?

Frankfurtē šonakt ir ļoti bieza migla, un autostrāde ir stipri apledojusi. Nevaru braukt ātrāk par trīsdesmit kilometriem stundā, un arī tad mašīna reizēm slīd.

Apturu mašīnu neomulīgi tukšā, neomulīgi klusā stāvvietā un izvelku fotogrāfijas, kuras man uzdāvāja VerCna. Pavisam ir septiņi dažāda lieluma uzņCmumi, daži jauni, daži veci. Vienā viņa redzama karnevālā, kad vCl bija jauna meitene, citā — ģērbusies tīkliņzeķCs, mazās, melnās biksītes un frakas žaketē, ar cilindru galvā. Viņa tur rokā spieķi un mutē — milzīgi garu cigaretes iemuti un acīmredzot tēlo «Marlēnu». Vienā fotogrāfijā viņa ir pilnīgi kaila. Šim uzņēmumam jābūt izdarītam nesen, jo tur Verēnai ir tāda pati frizūra kā tagad un kājās modernas kurpes. Kas gan to ir fotografējis?

Lai kurš tas būtu, es viņu ienīstu! Nevienam nav jāzina, nevienam nav jāredz, cik Verēna ir skaista! Es saplēšu visas fotogrāfijas. Tad tās gabalu pa gabalam sadedzinu un gaidu, kamēr tās pārvēršas pelnos. Pelnus izmīdu. Beidzot braucu tālāk. Migla arvien vairāk sabiezē. Reiz manā mašīnā gandrīz ieskrien briedis. Es labprāt būtu šīs fotogrāfijas paturējis, it īpaši to, kurā Verēna ir kaila. TaCu nedrīkstu riskēt. Žēl. Viņa, protams, domāja, ka ir sagādājusi man lielu prieku. Nē, man tomēr vajadzēja tās sadedzināt! Leo…

24

1960. gada 15. decembris, pulkstenis 17.00.

Ceturtdiena. Man ir brīvs laiks, cik vien vēlos. Taču Verēnai ne. Viņai jābūt mājās. Viņas vīrs lūdzis manu direktoru ierasties sešpadsmitos, lai iedotu viņam naudu vekseļu nomaksai. («Es jums pateicos, Oliver! Jūs esat jauks puisis. Un šim Lorda kungam arī jābūt jaukam cilvēkam. Jūs nezināt, cik daudz man nozīmē tas, ka tagad man kāds izpalīdz.» — «Jā, redziet, doktora kungs, ka šajā valstī ir vēl arī krietni cilvēki…») Nē, Verēnai jābūt mājās.

Mēs esam «savā» mājā pavadījuši četras stundas. Verčna patlaban ģērbjas. Es labprāt noraugos, kā viņa to dara, viņai ir brīnišķīgas kustības.

Viss, viss, viss viņā ir skaists.

Pats jau esmu apģērbies, sCžu uzgultas un smčķcju. Sveces atkal ir izdegušas. Laukā aiz aizdarītajiem aizvirtņiem snieg. AFN nepārtraukti spClē Ziemassvētku mūziku.

— Kāpēc Leo ir Frankfurtē?

— Lai mani izspiegotu, protams.

— Vai tev nav bail?

—  Kopš mēs esam kopā, nav. — Viņa piestiprina zeķes, uzvelk svārkus. — Jocīgi gan, agrāk man vienmēr bija bail.

— Labāk būtu baidīties arī tagad.

—  Kāpēc tu tā saki? — Viņa aizvelk svārku rāvējslēdzi un ņem sarkano pulovcru. — Vai kaut kas noticis?

— Nē. Bet ja tu pati saki, ka viņš tevi izspiego…

—  Esmu ārkārtīgi piesardzīga. Mainu taksometrus. Eju zvanīt uz dažādām pasta nodaļām. Esmu viltīgāka nekā viņš… — Viņa smaida.

—  Dārgais, ja man šis sarkanais pulovers jāvalkā vienmēr, tad tas ilgi nekalpos.

— Nopirksim jaunu.

—  Vai tev manas fotogrāfijas patika? Es pamāju.

— Kas tev notika?

— Kurš fotografēja to, uz kuras tu esi kaila?

— Un kas tad ir?

— Gribu zināt!

— Vai tev tā patīk? Es pati. Ar automātisko.

— Verēna…

— Aiztaisi, lūdzu, man pulovcru! Es meloju. Fotografēja Enriko. Vai tagad tu to aizmetīsi?

Es aiztaisu pulovcru.

— Es arī negribu melot. Es to sadedzināju.

— Aiz greizsirdības?

—  Aiz piesardzības. Sadedzināju visas fotogrāfijas. Jau pagājušajā naktī. Es tās visas pamatīgi apskatīju. Kad aizveru acis, es katru no tām skaidri redzu. It īpaši to vienu. To, kurā tu esi kaila. Taču mums jābūt piesardzīgiem, abiem! Leo ir tepat. Padomā par to!

— Es jau domāju.

— VerCna… — Es nostājos viņai priekšā, un viņa raugās mani.

—  Mums tiešām jābūt piesardzīgiem… Ja kaut kas notiek… ja mēs viens otru zaudējam… tad… tad es vairs nespēšu dzīvot. — Es pieeju pie radioaparāta un izslēdzu to. — Atvaino, esmu pārāk jūtelīgs.

— Tu neesi jūtelīgs, mīļais. Tev ir taisnība. Tikai skumji. Šīs fotogrāfijas bija domātas kā Ziemassvētku dāvana.

— To es saņēmu, — es saku, un izņemu no portfeļa aktu vākus.

— Tagad tu saņemsi savu dāvanu.

— Kas tas ir?

— Mūsu romāns. Cik tālu esmu ticis.

— Ak! — viņa zeķēs pieskrien man klāt un izņem manuskriptu no rokas. — Tu esi sarakstījis jau tik daudz?

—  Esmu sarakstījis vēl daudz vairāk. Bet tik daudz esmu paspējis pārlabot un pārrakstīt. Iznāks krietni liela grāmata.

— Ir jau arī krietni liels… piedzīvojums, vai ne?

— Tu gribēji teikt - mīla?

— Nē!

— Tiešām ne?

—  Nē! Nē! Nē! — Viņa noglāsta man vaigu. Tad Šķirsta manuskriptu. — Simt astoņdesmit seSas lappuses. — Tad viņa atSķir pirmo lappusi un lasa: — «Mīla — tas ir tikai vārds».

— Atšķir otru lappusi!

Viņa to dara un lasa veltījumu: — «Mīlestībā veltīts V.» — Viņa noskūpsta mani uz vaiga. — Ak, Oliver, es esmu tik satraukta!

—  Veltījumu, protams, nāksies svītrot, ja So grāmatu kādreiz iespiedis, — es saku. — Vienīgi tādā gadījumā ne, ja tu un Evelīna tad jau būsit pie manis.

Viņa smaida un, lai mani nesāpinātu, piekrītoši pamāj.

— Taču tev šis manuskripts jālasa slepus. Un labi jānoglabā. Šeit.

— Man ir daudz labāka glabātava. Bankas seifs!

— Tev ir bankas seifs?

—Jau daudzus gadus. Tur nekā nav iekšā. Vīrs par to neko nezina. Ielikšu šo manuskriptu seifā. Man tā gribas zināt, kas tur rakstīts, Oliver!

— Varbūt tas ir galīgi neizdevies.

— Noteikti ne!

— Neļaunojies, ja dažviet būs rakstīts kaut kas tāds, kas tev nepatīk!

— To es apsolu. — Viņa noglāsta gultu. — Ardievu, gulta! — viņa saka. Tad viņa apstaigā istabu. — Ardievu radio, ardievu, sveces! Ardievu, galds, krCsls, lampa, palieciet sveiki! Tagad jūs mūs ilgi neredzčsit!

— Astotajā janvāri būšu atpakaļ.

—  Tad mčs včl nebūsim atgriezušies. MCs ar vīru brauksim uz Sanktmoricu. Vīrs ir icņčmis galvā šādu ideju. Ko cs tur varu darīt? Mčs būsim mājās tikai piecpadsmitajā, nedčļas beigās.

— Kā es varēšu ar tevi sazināties?

— Tu to nevarēsi. Man vajadzēs zvanīt tev.

—  Es nedzīvošu mājās. Apmetīšos viesnīcā. Mana māte atkal ir sanatorijā.

— Kurā viesnīcā tu dzīvosi?

Es to pasaku. Arī telefona numuru. Verēna visu pieraksta.

— Nepamet šo zīmīti kaut kur!

— Nē. Brīvdienās mans virs mēdz gulēt diendusu.

— Tad darīsim tāpat kā līdz šim. Es vienmēr no diviem līdz bez ceturkšņa četriem gaidīšu, kad tu zvanīsi.

— Jā, Oliver. Protams, var gadīties, ka man kādreiz nebūs iespējams… Piemēram, Ziemassvētku priekšvakarā vai vecgada dienā.

— Skaidrs! Bet manuskriptu tu nedrīksti ņemt līdzi!

—  Ņemt līdzi? Rit pēcpusdienā, kad tu lidosi prom, es atbraukšu uz šejieni un lasīšu to. Visu! Vienā rāvienā!

Tad mēs izslēdzam elektrisko kamīnu un nopūšam sveces. Verēna aizslēdz mājiņas durvis un pieliek priekšā piekaramo atslēgu. Ļoti stipri snieg. Mēs ejam uz manu mašīnu. Ielas ir tukšas. Tātad es varu viņu noskūpstīt.

— Ardievu, mazais Oliver!

— Es vienmēr par tevi domāšu.

— Un es gribētu dot tev tik daudz skūpstu, cik sniegpārslu krīt.

— Krītiet ātrāk, mijās pārsliņas, lūdzu, krītiet ātrāk!

25

Divdesmitajā decembri pēc priekšziemassvētku pusdienām es dodos lejā uz Frīdheimu, lai paņemtu no garāžas mašīnu. Patiesībā es skrienu, jo esmu pārēdies, tāpēc ka ļoti labi garšoja. Tagad šī barība jāsagremo.

Tā laikam ir visās pasaules internātskolās: pirms Ziemassvētkiem, Lieldienām, Vasarsvētkiem un garajām brīvdienām ēdiens vienmēr ir prīmā! Lai mīļie bērniņi mājās pareizi atbildētu, kad jautās, kā skolā baro. Vai varbūt man nav taisnība? Varbūt mūs tā mielo aiz tuvāko mīlestības un godbijības pret kristiešu augstajiem svētkiem?

Blakus garāžai ir apavu veikals. Uz plakāta rakstīts: «Parīzes modeļi». Reiz es apskatīju tur izliktās kurpes, tās tiešām ir ļoti elegantas. Frankfurtē diezin vai varēs dabūt labākas. Kas gan šeit tādas pērk?

Izbraucot mašīnu no garāžas, es redzu, kas, piemēram, šeit tādas pērk: klibais doktors Frcijs. Viņš patlaban nāk laukā pa veikala durvīm ar diviem saiņiem padusē. Kad viņš mani ierauga, nfttick kaut kas neiedomājams — doktors pārvēršas sejā! Viņš pietvīkst tumši sarkans, ātri pagriežas atpakaļ un iestumj veikalā atpakaļ kādu sievieti, kura nāca aiz viņa un noteikti bija kopā ar viņu iepirkusies. Es sievieti nevaru lāgā saskatīt.

Nu ja, es nodomāju un nospiežu pedāli. Kāpēc gan doktoram Freijam ari nevarētu būt kāds sakars, kā varētu teikt, mazliet sagrozot pazīstama šlāgera tekstu? Bravo! Es to viņam novēlu!

«Avotainē» es atkal apģērbjos tādās drēbēs, kuras ir viegli novelkamas (muita, muita!), un salicku ceļasomā savas mantas. Ņemu līdzi tikai nedaudz veļas (uzvalki atrodas Ehternahā), pāris grāmatu, mazgāšanās piederumus un «Dibuku», kuru Lorda kungs sūta manam tēvam. Noass šo darbu pazīst un pastāstīja man par Hasidimu —

Austrumeiropas dievbijīgo jūdu. Lidojuma laikā vajadz.Cs «Dibuku» palasīt. Liekas, ka tas ir interesants gabals.

Pulkstenis ir trīs.

Man jābrauc. Vēlākais, četros Tedijs Bčnke grib izlidot, tā viņš man rakstīja. (Baidās no miglas.) Tad nu es atvados no Noasa un Volfganga, kuri abi paliek internātā, eju lejā un saku ardievas ari Rašidam un Hansītim. Melnajam Ali vakar atbrauca pakaļ ar «Rollsroisu». Kad cs atvados, Rašids kļūst bčdīgs, bet saņemas. Viņš domā, ka pčc gada vai diviem ari tiks uz mājām. Kad viņš sāk plašāk klāstīt persiešu politiku, Hansītis, kurš kļuvis dīvaini miermīlīgs, saka: — Liec taču mierā politiku! MCs te forši pavadīsim laiku. Man šķiet, ka visā apkaime vislaimīgākais zčns esmu cs.

— Kāpēc?

— TāpCc ka man nav jābrauc uz mājām! Patčvs gan mēģināja mani pievākt, bet direktors izmeta viņu ārā! Ak, tu, priecīga, ak, tu, svCtlga… — mazais kroplītis iedziedas un uzsit mazajam princim uz pleca. — Esmu tev sagatavojis pārsteigumu, Rašid. Dažas meitenes arī paliks te. Kad satumsīs, aiziesim līdz viņu mājai. Tur es tev kaut ko parādīšu. Nejautā, ko, gan pats redzēsi! Tas būs mans Ziemassvētku pārsteigums. Ja vien daži aizkari paliks neaizvērti…

— Tu esi pamatīgs cūka, — es saku.

—  Un vēl tik jauns, — Hansītis atsaucas. — Sveiki, vecais! Lido ICnām!

Nesdams savu somu uz mašīnu, cs ieraugu Džuzepi. Viņš stāv pie «Jaguāra» ar starojošu seju.

— Čao, Oliver!

— Tu izskaties varen apmierināts, Džuzepe.

Viņš man rāda vēstuli, kas no biežas lasīšanas ir pavisam nosmulēta un saburzīta.

— No mana mamma, yes? Rakstīt, ka ministru prezidenta Fanfani Ziemassvētkos dos lielu amenis… amnesi…

— Amnestiju.

—  Jā. Mamma rakstīt, ka papam ira šanse, ka viņu atbrīvos. Tad viņš būs nākt uz Vāciju strādāt. Tāpēc ka Napoli darba nava, skaidrs? Te ira daudz darbs. Papa būs pelnīt liela nauda. VarCs braukt mani apciemot. Skaisti Ziemassvētki, vai nc, Oliver?

— Jā, Džuzepe. Es ļoti ceru, ka tavu tCvu atbrīvos.

— Noteikti!

Mēs spiežam viens otram roku.

Es braucu pa stāvo ceļu lejup uz Frīdheimu. Pabraucu garām diviem pieaugušiem cilvēkiem, kuri, iegrimuši sarunā, brien pa sniegu. Es viņus tūlīt pazīstu — tie ir doktors Freijs un Divālas jaunkundze, mūsu jaunā franču valodas skolotāja, kura Vācijā jūtas tik nelaimīga. Braucot garām, es viņus nesveicinu, lai netraucētu. Varbūt es viņus pat nevarētu iztraucēt. Abi ir pilnīgi iegrimuši sarunā. Tikai tad, kad esmu jau uz galvenā ceļa, cs aptveru, ko esmu redzējis: jaunkundzei kājās bija nevis vecās, nožēlojamās kurpes, bet jauni, melni, silti ādas zābaciņi. >

26

Frankfurtes lidosta. Pasu pārbaude. Jauni ierēdņi. Jaunas sejas. Tas pats vecais teātris. Meklējamo personu saraksts. Zīmīgi skatieni. Visa tā pati muļķīgā darbošanās.

Parastos pasažierus muitā pārmeklē, augstākais, Vācijā ierodoties, bet nejau pirms aizlidošanas. Taču es neesmu parasts pasažieris. Tieku izkratīts gan šurpbraucot, gan prombraucot.

Paldies, papiņ, paldies!

— Jūsu pasi, lūdzu!

Bet lūdzu!

— Kā jūs sauc?

Smaidīt. Smaidīt. Nekļūt nepacietīgam! Ja tas ir pieredzēts piecdesmit reižu, tad pārdzīvošu vēl arī piecdesmit pirmo reizi.

— Olivers Mansfelds. Taču cs esmu dēls, nevis tēvs.

Tam visam nav nekādas nozīmes. Viens ierēdnis šķirsta meklējamo personu sarakstu, otrs aizšķērso man ceļu.

Aiz barjeras, ārā uz apsnigušā lidlauka redzu mūsu «Bonancu», kurai uz sāniem mans vecais licis ar skaidriem, sarkaniem burtiem, kas visi ir, augstākais, pusmetru augsti, uzmālēt: MANSFELDS. Pie lidmašīnas stāv vecais, labais Tedijs Bēnke. Viņš ir ģērbies ādas jakā, velvēta biksēs un pilota cepurē. Viņš izskatās lieliski.

Tagad, pirms Ziemassvētkiem, ir liels braucēju pieplūdums, aiz manis stāv gara ļaužu rinda, tāpēc šodien viss norisinās mazliet ātrāk. Uz muitas pārbaudi man tomēr jāiet! Nu, kāpčc nc? Tur es satieku paziņu — mazo, resno bavārieti, kurš mani kratīja septembrī, kad te ierados. Tagad viņš mani krata atkal. Es pat vēl atceros, kā viņu sauc: Kopenhofers.

Viņš vareni priecājas par to, ka esmu iegaumējis viņa vārdu. Cik vienkārši cilvēku var darīt laimīgu…

Es atrodos tajā pašā kabīnē, kur stāvēju toreiz septembrī, kad pa mazo lodziņu pirmo reizi ieraudzīju Verēnu, kura tobrīd skūpstījās ar Enriko Sabadini. Pa šo laiku Enriko ir dabūjis vilka pasi. Tagad es skūpstu Verēnu. Cik ātri paiet laiks!…

Kamēr Kopenhofera kungs pārlūko manus mazgāšanās piederumus un kreklus, es domās kavējos pie Džcraldīncs. Šodien priekšpusdienā piezvanīju viņai uz klīniku un novēlēju visu labu. Viņa bija tik uztraukusies, ka tikko spēja parunāt. Un es ari tikko spēju parunāt, jo nezināju, ko lai saku.

Džeraldīnei klājas labāk. Jau pirms brīvdienām viņa pārcēlusies uz dzīvokli, kuru māte viņai noīrējusi. Tur viņai atkal būs jāguļ. Arī ģipsi vēl nevar ņemt nost. Taču cs drīkstu viņu apciemot.

— Es jau tik ļoti par to priecājos! Tu arī?

— Jā, Džcraldīne.

— Es vēl nedrīkstu daudz runāt. Bet gribu tevi kaut tikai redzēt.

— Jā, Džeraldīne.

— Es tevi mīlu. Es tevi mīlu. Nesaki man tagad neko, lai tev nebūtu jāmelo! Bet tu atnāksi ciemos?

— Jā, Džcraldīne.

— Tūlīt pēc Jaungada?

— Jā, Džeraldīne.

—  Dzīvoklis, kuru māte noīrējusi, atrodas Kelsterradštrāsē. Numurs 37. Pieraksti!

— Jā, Džeraldīne.

—  Dzīvoklis pieder Betnera kundzei. Iepriekš piezvani! Vai pierakstīji visu? — Viņa pasaka vēl arī telefona numuru.

— Jā, Džcraldīne.

Un tālāk tādā pašā.garā. Lai nebūtu jārunā pašam, es varCju ļaut skanēt magnetofona ierakstam. Puķes es aizsūtīju. Taču, vai nu Džeraldīne drīkst runāt daudz vai maz, pēc Jaungada man pie viņas jāaiziet. Un jāpasaka, ka visam beigas. Man tiešām žēl. Taču man tas jāsaka, jāsaka, jāsaka. Nevaru Verēnu vēl ilgāk…

Kas nu?

Kopenhofers kaut ko ir teicis.

Viņš atkal atvainojas, pirms palūdz mani izģērbties, un paskaidro, ka dara tikai savu pienākumu, un cs savukārt paskaidroju, ka pilnīgi viņu saprotu. Viss, kā jau bijis…

27

«Bonanca» izbrauc uz skrejceļa. Tedijs sev pievienojis laringofonu un uzklausa dispečera norādījumus. Viņš palaiž motorus ar pilnu jaudu un kā arvien pirms starta rūpīgi veic visus drošības pasākumus. Kad es nācu no muitas, viņš starodams kliboja man pretī. — Ļoti priecājos, atkal jūs redzot, Olivera kungs!

Cik viņam atklāta, solīda seja! Viņš nes uz lidmašīnu somu, kuru Kopenhofers tik pamatīgi pārmeklēja.

Tagad nu mēs esam tik tālu.

—   Okay, tower. This is Two-one-one-one-zero. Repeat: All clear. l'am takingoff,' — es dzirdu Tediju runājam mikrofonā. Es sēžu viņam aizmugurē. Viņš pilnīgi nospiež abus gāzes pedāļus. Lidmašīna ieskrienas, tad ātrāk, ātrāk, atraujas no zemes, ceļas gaisā, un Tedijs to tūlīt uzvada augstu mākoņos. Mākoņu slānis ir ļoti zems.

Kādu bridi Tedijs vēl sazinās ar dispečerdienestu, tad lido pēc kompasa lidz nākamajai radiostacijai, un cs mums abiem starpā aizvel- ku melno priekškaru, lai, iededzot salonā gaismu, ncapžilbinātu viņam acis, jo mākoņos ir tumšs. Nemierīgs lidojums. Lidmašīna no jauna iekrīt bedrēs vai peld. Mēs sarunājamies caur aizkaru.

—  Man žēl, bet augstāk celties nedrīkstu, — Tedijs saka. — Virs mums ir pārāk dzīva satiksme.

— Man tas neērtības nerada.

— Bārā ir konjaks un viskijs.

— Jā, es kaut ko iedzeršu, — es atbildu, pieceļos un atveru mahagonija skapi, kas atrodas salonā. Tur gredzenveida ieliktņos stingri turas pudeles un glāzes. Ir pat maza mučele ar ledus gabaliņiem. Tik smalks vīrs ir mans tēvs, kurš manu māti grib ievietot trakomājā, bet pats atrodas zem mīļās krustmātes Licijas tupeles un ir apkrāpis Vācijas Federatīvo republiku par 12,5 miljoniem. Es sagatavoju sev dzērienu, atkal apsēžos Tcdijam aizmugurē un gaidu, kamēr viņš izrunājas ar nākamo radiostaciju. Tad cs pats paņemu laringofonu.

— Tedij…

— Jā?

Es nejautāju, vai viņš arī kaut ko vēlētos iedzert, jo viņš lidojuma laikā nekad nedzer. Es jautāju: — Kas notiek LAikscmburgā?

Radio austiņās sadzirdu viņa balsi: — Es… es labāk negribētu par to runāt, Olivera kungs.

— Tante Licija ir karaliene, vai nc?

— Tiešām…

— Un mana māte atkal sanatorijā. Jau sešas nedēļas! Cik ilgi viņa tur šoreiz paliks?

—  Ārsti ir noraizējušies, Olivera kungs. Cienījamā kundze kļūst arvien klusāka, arvien grūtsirdīgāka. Viņa tik maz runā…

Bravo, krustmāt Licija! Vēlu laimes, krustmāt Licija! Apsveicu, mīļā krustmāt!

Prozit!

Kaut tu lēnām, lēnām nosprāgtu!

Es izdzeru savu glāzi, ieleju no jauna un skatos laukā pa logu, bet mākoņi, kuros mēs lidojam, ir pavisam tumši. Laiku pa laikam Tedijs sarunājas ar radiostacijām uz zemes.

Mana māte…

Negribu tagad par viņu domāt, jo man pēkšņi kļuvis pavisam bēdīgi ap dūšu. Kaut kas jādara. Pictcmpties nevaru un negribu. Runāties ar Tediju? Viņam vajadzīgs miers, jo jāraugās, lai nenovirzītos no kursa.

Jāpalasa!

Jāpaskatās grāmata, kuru Lords iedeva līdzi, lai nododu savam vecajam. Es izvelku no ceļasomas «Dibuku» un atveru sadzeltējušās lappuses.

PIRMAIS CĒLIENS ' Pirms priekškara pacelšanās pilnīgā tumsā no tālienes atskan klusa, mistiska dziedāšana:

Kāpēc, kāpēc gan Dvēsele krīt No visdižākā augstuma Dziļdziļi lejā? Krišanā ir celšanās,

Un kritušās dvēseles ceļas atkal augšup…

Priekškars lēnām paceļas.

Redzams koka lūgšanu nams ar ļoti vecām, laika gaitā nomelnējušām sienām. Vienu siju balsta divi stabi Šās sijas vidū, virs galerijas, piestiprināta veca misiņa lustra. Toras pults apklāta ar tumšu segu…

Es lasu tālāk, šķiru lappuses. «Bonanca» lido pa sniegagrūsnajiem mākoņiem un krīt, arvien no jauna krīt bedrēs. Es dzeru viskiju, šķirstu grāmatu un dzirdu Tedija balsi: — Redhair seven… Redhair seven… this is Two-one-one-one-zero…'

HANANS (klusā, bet noteiktā balsī): Pret grēku nedrīkst cīnīties, bet tas ir jāmīkstina. Kā zeltkalis attīra zeltu stiprā ugunī, kā zemnieks vētī graudus, tāpat grēks ir jāattīra no netīrā, lai tajā paliktu tikai svētais.

— Okay, Redhair seven, okay… followingyour instruetions…2

HENOHS (izbrīnījies): Svētums grēkā - kā gan tas saskan?

HANANS: Visā, ko Dievs radījis, ir kāda svētuma dzirksts.

HENOHS: Grēku radīja nevis Dievs, bet ļaunā vara!

HANANS: Un kas ir radījis ļauno varu? Arī Dievs!

Ļaunā vara ir…

Jāpāršķir lappuse.

… Dieva otrā puse, un kā tādā tajā jāiemājo svētumam.

Acumirkli!

Es ielieku savu glāzi skavā blakus logam.

Ļoti uzmanīgi pārvelku ar pirkstiem pār papīru. Pāršķirot lappusi, kaut kas piesaistīja manu uzmanību. Neviens, kas grāmatu tikai izkrata, kā to darīja Kopenhofers, to neievērotu. Bet ja pārvelk lappusei ar roku… Ja pārvelk lappusei ar roku, tad var sajust divus mazītiņus, gandrīz nemanāmus nelīdzenumus. Es atrodu pat vel trešo. Tie ir adatas dūrieni. Kāds ir iedūris burtos «e», «o» un «t».

Es šķiru tālāk.

Vairs nelasu, tikai iztaustu lappuses. Dažā lappuse neatrodu neko, dažās atrodu. Caurdurts «z». Caurdurts «b». Divi caurdurti «1».

Es paņemu zīmuli un papīru un pierakstu burtus pēc kārtas. Ne jau visus, jo dūrienu ir pārāk daudz. Tikai dažus. E.O. T.Z. B.L.L.A.K.V.U.V.H.B.H.H.H….

RABĪNS ASRIELS: Ko viņi no manis grib? Esmu vecs un vārgs, manai miesai vajadzīgs miers. Mana dvēsele alkst pēc nošķirtības, bet uz mani plūst visas pasaules mokas un sāpes. Ikviens lūgums, ar kuru ļaudis pie manis griežas, ir kā adatas dūriens manā miesā…

Adatas dūrieni!

Vārdā «ko» caurdurts «o». Vārdā «vārgs» — «g». Vārdā «miesai» — «s». Vārdā «sāpes» — «p». Vārdā «miesā» — «s».

Arvien jauni adatas dūrieni.

Pavisam smalki, tikko samanāmi, tomCr jūtami. O.G.S.P.S.

Es izšķirstu visu grāmatu. Arvien jauni adatas dūrieni.

Mans tēvs'un ļoti godājamais Manfrēds Lords. Viņi ir tuvi draugi. Varcn skaisti izdomājuši par «Dibuku»! Kaut ko ļoti skaistu savām pretīgajām mahinācijām. K.L.I.T.R.E.E.R.V.P….

Sestā nodala

1

Divi kaķi. Trīs truši. Viens kovārnis.

Mazajā mājiņā visi draudzīgi ēd. Elektriskā spuldze pie griestiem dod gaismu. No krūmiem iznāk vēl stirna. Parkā mājiņas priekšā nolikta barības sile. Arī stirna sāk ēst. Mana māte tup mājiņā uz grīdas un sarunājas ar dzīvniekiem, un es noskatos. Pulkstenis ir pieci pēcpusdienā. Parkā ir biezs sniegs. Tikai pāris ceļu ir notīrīti.

— Šī man ir vislabākā klīnika no visām, — māte saka. Kovārnis ēd viņai no rokas. — Citās klīnikās vienmēr bija tikai viens vai divi dzīvnieki, bet šeit ir tik daudz, it īpaši vasarā! Man nemaz vairs negribas braukt projām! Visi dzīvnieki mani jau labi pazJst. Es taču šeit esmu bijusi jau divas reizes. — Kovārnis ir paēdis un nometas mātei uzpleča. Putns skaļi sauc: «Kjā!»

— Jā, maziņais, jā. Vai labi garšoja?

Tā tas notiek katru dienu, kopš esmu šeit: tieši pulksten piecos māte baro savus dzīvniekus. Ārsti to atļauj. Mātei nav jāguļ gultā. Kustības un svaigs gaiss nākot viņai par labu, saka ārsti.

Māte nevēlas pieņemt viesus. Es esmu vienīgais izņēmums.

Viens kaķis ņaud un dabū vēl pienu.

— Vai tu zemesriekstus neaizmirsi atvest? — māte jautā.

Nē, neesmu aizmirsis. Viņa tos lūdza vakar. — Tā būs tava Ziemassvētku dāvana man, jā? Daudz, daudz zemesriekstu! Putni tos ļoti labprāt ēd un tāpat arī vāveres. Vai tu maz vari iedomāties, cik te ir daudz vāveru un putnu, turklāt ļoti reti, raibi!

Esmu nopircis vienu kilogramu riekstu.

Varētu domāt, ka pa šiem četriem mēnešiem, kopš es viņu pēdējo reizi redzēju, māte ir kļuvusi vecāka par divdesmit gadiem. Viņa izskatās pēc rēga. Viņa noteikti nesver vairāk kā četrdesmit piecus kilogramus. No rokām palikuši vairs tikai kauli un āda, seja caurspīdīgi

bāla, klāta ar zilu asinsvadu tiklu. Acis ir ļoti lielas un apsarkušas. Bridi pa brīdim viņa pagroza galvu, kā gribēdama atbrīvot kaklu no cilpas. Tas ir jauna veida tiks. Māte staigā ļoti nedroši un bieži klūp. Māsiņas stāsta, ka viņa gandrīz neko neēdot. Viņa tikai bieži pieprasa kafiju. Lielākoties viņa apģērbusies guļ gultā un stingi raugās griestos.

—   Kontaktnespējīga, — tā saka ārsti. Māsiņas stāsta, ka māte neesot nepatīkama paciente. Viņa personālam sagādā maz pūļu un palīdz uzkopt savu istabu. Viņa ir pilnīgi zaudējusi nojēgu par laiku, jauc stundas, dienas, gadalaikus, un pagāja krietni ilgs brīdis, līdz viņa mani pazina. Kaut gan mamma ir zaudējusi nojēgu par laiku, viņa tomēr arvien precīzi zina, kad pulkstenis ir pieci. Viņa nekad neatnāk pie parka mājiņas ne minūti par vēlu! Dzīvnieki viņu vienmēr jau gaida. Māte par to priecājas.

Es šajā nodarbībā piedalos nu jau sešas dienas, un pamazām tas man kļūst neizturami. Runāju ar profesoru. Jūs jau zināt, kā tas notiek, kad piederīgais grib uzzināt patiesību par pacientu. (Šoreiz vēl jāņem vērā ari tas, ka mana māte ir turīga paciente.)

—  Jā, mīļais Mansfelda kungs, jūsu cienījamai mātes kundzei protams, klājas labāk… nesalīdzināmi labāk… Ak Dievs, kad es iedomājos, kādā stāvoklī viņa pie mums ieradās…

— Jā, jā, jā. Cik labi tad viņai klājas?

— Jūs esat nepacietīgs, Mansfelda kungs!

— Tā ir mana māte, profesora kungs.

— Ja ir darīšana ar šādām slimībām, tad nedrīkst izturēties nepacietīgi. Tas var ilgt gadiem, jā, es saku, daudzus gadus. Jūs redzat, ka esmu pret jums pilnīgi atklāts.

— Tas nozīmē, ka mana māte šeit var palikt vēl gadiem ilgi?

Viņš māj ar galvu un laipni smaida.

— Bet jūs taču teicāt, ka viņai klājas daudz labāk!

— Labāk gan. Taču vēl ne tuvu ne labi! Un tad vēl, mīļais Mansfelda kungs, es jūs lūdzu padomāt par recidīviem… Katru reizi, kad viņa tika izlaista laukā un atgriezās mājās, drīz vien sākās recidīvs. Viņas ģimenes apstākļi…

— Tie man ir zināmi, — es rupji attraucu.

— Mansfelda kungs, es neesmu pelnījis, ka ar mani runā šādā toni. Mēs darām visu iespējamo, lai jūsu mātes kundzei palīdzētu. Negribu jums slēpt, ka ilgstoši recidīvi, protams, ir bīstami.

— Ko tas nozīmē?

— Varētu notikt, es uzsveru, ka varētu, — ja mēs uzmanīsimies, tad šīs briesmas gandrīz nedraud, — taču notikt varētu, mums jārēķinās ar jebkuru varbūtību…

— Lūdzu!

Viņš paskatās mani tieši tā, kā slavens ārsts var skatīties uz bezkaunīgu pusaudzi, un tad ledainā tonī saka: — VarCtu nolikt pasliktināšanās, kas mums izvirzītu gaužām nepatīkamu uzdevumu. Redziet, — jūsu mātes kundze pie mums jūtas labi, viņai te ir brīvība, dzīvnieki. Normālai dzīvei viņa vēl nav piemCrota, tas ir pierādījies. Taču viņa nav bīstama, nekādā ziņā nav bīstama.

— Jūs runājat par manu māti!

—  Protams, Mansfelda kungs. Turklāt, ja gadās kāds recidīvs par daudz, tad viņa varCtu nonākt tādā stāvokli, kur mčs vairs nespčjam līdzēt.

— Vairs nespčjat līdzēt?

— Šķiet, ka jūs pietiekami nenovērtējat, cik šī slimība ir smaga. Ja, kā jau teicu, iestātos pilnīgs sabrukums, tad es vairs nevarētu uzņemties atbildību par viņas palikšanu šeit. Tad man vajadzētu viņu…

— Pārvest uz slēgtu iestādi?

—  Tā ir, Mansfelda kungs. Neskatieties manī tā! Es jau teicu, ka šāda iespēja ir maz ticama! Un man šķiet, ka to varētu pilnīgi izslēgt, ja cienījamajai, kundzei aiztaupītu jebkuru ārpasaules radītu uztraukumu un atstātu viņu pie mums.

— Uz visiem laikiem?

— Uz visiem laikiem.

— Jūs domājat — līdz pat nāvei?

— Es domāju… Mansfelda kungs, ar jums nav iespējams runāt! Jūs esat tik agresīvs! Ko jūs īsti domājat? Paskatieties taču, cik laimīga jūsu mātes kundze jūtas vienatnē ar saviem dzīvniekiem!

— It īpaši ar kovārni.

— Man ļoti žēl, bet mans laiks ir ierobežots. Starp citu, jūsu tēva kungs to ļoti labi saprot un ir pilnīgi manos ieskatos. Visu labu!

Viņš vienkārši pameta mani stāvot.

Pāri pretī klīnikas ēkā atskan dziesma: «Es skaistu rozīt' zinu no sīkas saknītes…»

Tas man ir zināms. Tagad visu istabu durvis ir atvērtas, māsiņas staigā no stāva uz stāvu, noliek slimniekiem uz galda egļu zarus un iededz sveces.

«…tā rozīte, ko minu…»

Māte pieceļas. Viņa saka arlabunakti katram dzīvniekam atsevišķi. Viņa smaida priecīgi kā mazs bērns. — Kad tu būsi beidzis skolu, Oliver, tad paņemsim visus dzīvniekus, aizbrauksim atpakaļ uz Frankfurti, dzīvosim mūsu mājā pie Bēthovena parka, un tur mums būs labi! Es taču esmu bagāta sieviete! Iedomājies tikai, Oliver! Tiklīdz tev internātskola būs aiz muguras, mums piederēs viss! Fabrikas! Miljoni! Bet Licija liks ieslodzīta.

Fabrikas? Miljoni? Nabaga, nabaga mamma. Viņai ir savs bankas konts Luksemburgā. Cik daudz naudas tur ir? To cs nezinu. Laiku pa laikam viņa man atsūta naudu, piemēram, vekseļa nomaksai. Bet fabrikas? Miljoni? Uz tiem savas tīrās ķepiņas ir uzlikusi mana mīļotā krustmāte Licija, kura valda pār manu tēvu. Tie abi jau nu zina, ko dara. Nabaga, nabaga mamma, — jāatzīst, ka esmu pret profesoru izturējies netaisni.

— Mamm, tiešām…

—  Ko? Tas ir pēc likuma! Es par to esmu ilgi runājusi ar doktoru Vallingu.

— Kas tas tāds?

Māte smejas sīkiem smiekliņiem.

—  Vai zini, kad es šeit ierados, man nepatika mana istaba. Tai nebija balkona, un putni…

— Es saprotu.

—   Bet blakusistabai bija balkons. Tā arī citādā ziņā bija daudz skaistāka un lielāka. Tajā istabā gulēja doktors Vallings. Advokāts. Lielisks cilvēks! Iedomājies tikai: kad cs ierados šeit, viņš bija tuvu nāvei.

— Tuvu nāvei?

—   Protams, bērniņ. Klīnikā mirst daudzi. Katrā normālā mājā cilvēki mirst. Kāpēc tad šeit lai nemirtu? Kur viņiem būtu labākas tiesības? Labās māsiņas, kuras man pastāstīja, ka viņš guļ uz nāves gultas, teica: «Tiklīdz viņš būs miris, jūs dabūsit viņa istabu.» Māte atkal iesmejas. — Tad nu es, protams, katru rītu apjautājos, vai jau ir tik tālu. Es taču to cilvēku nepazinu! Gribēju tikai istabu, vai ne?

— Un?

—  Un viņas, protams, katru rītu centās mani iepriecināt. «Viņam ir sliktāk, Mansfelda kundze. Viņam ir augsta temperatūra, Mansfelda kundze. Viņš lika ataicināt priesteri!» Un tā tālāk. Kad viņš, — māte smejas, — kad viņš jau ceturto reizi bija licis saukt priesteri, lai saņemtu pēdējo svaidīšanu, man tas sāka likties savādi.

— To var saprast.

Viņa glauda stirnu, kura vēl stāv pie siles. Tad es aplieku roku mātei ap pleciem un vedu balstīdams, lai viņa aiz sava vājuma nepakristu, un ar šausmām sajūtu cauri mētelim viņas izgindušo augumu. — Nākamajā dienā istaba vēl arvien nebija atbrīvojusies. Es saceļu skandālu! Labā māsiņa saka: «Doktors Vallings pagājušajā naktī nomira, mums tikai tur viss vēl jāiztīra.» - Māte paslīd, un es vēl pagūstu viņu noturēt. — Un ko es tev teikšu? Pēc trim stundām dzirdu, ka mirušais klepo!

— Mirušais?

—  Šķietami mirušais. Dzirdu cauri sienai! Viņš klepoja vienmčr, saproti? Nu, tad es gan laikam sacčlu traci! Bet kā gan ne? Tā taču ir nekaunība, vai ne? Es jautāju: «Kā doktors var klepot, ja viņš ir miris? Vai jūs domājat, ka esmu galīgi jukusi, kam var visu ko sastāstīt?« Profesora kungam tas viss bija šausmīgi nepatīkami…

Mčs tuvojamies klīnikas čkai, kuras logos deg daudz svecīšu.

— Saki, Oliver, — kāpčc visi dzied?

— Šodien ir Ziemassvētki, mammīt.

— Vai tad Ziemassvētkiem nav mazliet par vēlu?

— Nē, mammīt.

— Bet citreiz taču vienmēr bija jau krokusi un vijolītes…

—  Tu man gribēji izstāstīt līdz galam to notikumu ar doktoru Vallingu.

— Ak, jā! Tātad iedomājies tikai: nākamajā dienā, kad es patlaban dzeru tēju, pie durvīm pieklauvē un manā istabā ienāk svešs kungs.

— Doktors Vallings.

—Jā, tas tiešām bija viņš. Burvīgs cilvēks! Jums abiem jāiepazīstas! «Cieņījamā kundze,» viņš tūlīt iesāka, «es esmu dzirdējis par neērtībām, kādas jums sagādāju jau vairākas dienas. Nē, nerunājiet pretī! Tā kā tiešām nevaru iepriekš pateikt, kad un vai vispār tuvākajā laikā nomiršu, tad noteikti pieprasu, lai mēs jau šodien apmainītos ar istabām.»

— Un tu šo piedāvājumu pieņēmi?

—  Protams! Vai tu to nedarītu? — Manai mātei ir grūti kāpt pa kāpnēm. Viņai kaut kas nav kārtībā ar kājām. Tagad esam nonākuši pie kāpnēm parkā. Es paceļu māti, lai viņu pa tām uznestu. Viņa ir viegla kā maza meitene un arī smejas sīkiem smiekliņiem kā maza meitene.

Tagad sāk arī zvanīt baznīcas zvani.

— Jā, un padomā tikai, doktors Vallings atkal izveseļojās! Kļuva pavisam vesels! Mums, vecajiem cilvēkiem… es domāju, gados vecākiem… ir vēl gluži neticami dzīvības spēki. Piemēram, doktoram Val- lingam un man. Paskaties tik uz mani: vai man var dot kaut vienu dienu vairāk par četrdesmit gadiem?

— Nē, mamm.

— Viņš ir pilnīgi vientuļš, zini. Gudrākais cilvēks, kādu var iedomāties. Tev ar viņu jāiepazīstas, jo… — Viņa saminstinās.

— Jo?

— Bet tu nedrīksti par mani smieties!

— Nekādā ziņā!

Esam nonākuši pie klīnikas mājas.

Māte čukst: - Es šķiršos un precēšos ar doktoru Vallingu! Ja viņš tev patiks, protams. Bet viņš tev patiks! Viņam pieder ļoti lieks īpašums. Mēs būsim visai bagāti ļaudis… Kur ir pārējie zemesrieksti?

— Šeit.

Viņa izrauj sainīti man no rokas un alkatīgi to aplūko. Vienu mirkli viņa izskatās pčc ļaunas raganas. Tad viņa atkal smaida kā eņģelis. — Arlabvakar, Oliver. Vai tu rīt atkal atnāksi? — Es pa logu apgaismotajā vestibilā redzu profesoru.

— Līdz rītam! Arlabvakar, mamm! — es gurdeni saku un klausos zvanos un dziedāšanā…

—  Zini, mīļais, man noteikti včl Šovakar jāparunā ar doktoru Vallingu. Par kādu kapitāla ieguldījumu. Viņš mani gaida. — Viņa mani steigšus noskūpsta, ar savu spocīgo roku pamet vēl gaisa skūpstu un aiztipina. Es redzu, kā profesors vestibilā ar viņu sasveicinās. Tad viņš iznāk laukā.

— Ā, Mansfelda kungs! — Viņš ar sārtajiem pirkstiem nobrauka savu balto bārdu un ir labā omā, nemaz vairs nav sapīcis. — Nu, vai jūsu mammas kundze neizskatās lieliski? Vai tagad vismaz esat guvis priekšstatu, ka viņa pie mums jūtas labi?

Es apstulbis stāvu sniegā un atbildu: — Protams, protams. Un, iekams riskčjam ar jaunu recidīvu…

— Pareizi!

— Turklāt viņai šeit ir včl arī doktors Vallings.

— Kas?

—  Advokāts! Māte patlaban iet pie viņa. Viņa šo cilvčku acīmredzot ļoti augstu včrtč.

— Mans nabaga jaunais draugs… Tagad nu jūs skaidri redzat, ka man bija taisnība.

— Nesaprotu ne vārda.

—  Doktors Vallings nomira dienu pčc tam, kad jūsu mammas kundze ieradās pie mums. Viņa dabūja doktora istabu. Taču viņa, protams, nekad nav doktoru redzējusi.

2

— Monsieur Mansfeld?

— OuL

— Un moment, s'il vousplalt…'

Tad es dzirdu Verēnas balsi: — Mīļais! Man ir radusies iespēja tev vēlreiz piezvanīt uz pāris vārdiem, vai tas nav jauki?

Es guļu gultā savā viesnīcas numurā. Telefonā sprakšķ un čerkst, citas balsis jaucas pa vidu. Pulkstenis ir astoņi vakarā.

— Ļoti jauki. Bet kā…

— Mēs esam ielūgti viesos. Mans virs aizbrauca agrāk, lai pa ceļam paņemtu līdzi kādu laulātu pāri, angļus. Viņi dzīvo tālu un nepārzina šo rajonu. Ko tu dari?

— Sēžu viesnīcā.

— Ko? Nesaprotu.

— Sēžu viesnīcā.

— Nesaprotu ne vārda! Hallo… hallo..! Oliver… Vai tu vismaz mani dzirdi?

— Pavisam skaidri.

— Ko? Ko tu saki? Ak, un es tā priecājos…

— Man ļoti žēl, Verēna. Liec nost klausuli! Nav nozīmes.

— Varbūt tu vismaz vari dzirdēt, ko es saku…

— Jā.

— Nesaprotu! Jaunkundze, jaunkundze, kas tur par skandālu?

Neviena jaunkundze neko neatbild.

— Man jārunā uz labu laimi. Kad tu esi apmeklējis māti, tad pēc tam kaut kur izej, jā? Tikai nepiedzeries! Un dzīvo kārtīgi! Nemet acis uz citām sievietēm! Es esmu arī greizsirdīga.

— Jā, Verēna.

— Traks var kļūt šo telefona sakaru dēļ! Šķiet, ka mums jābeidz.

— Man ari tā šķiet.

— Ko tu saki? Ak, taisni vai jāraud…

— Neraudi vis!

— Ziemassvētki ārzemēs, par laimi, ir priecīgi svētki! Tikai Vācijā visi tup tik svinīgi. Šeit ir džezs, konfeti un baloni un jau tagad krietni daudz piedzērušo. Es visu laiku domāšu par tevi! Vai tu mani dzirdi? Vai dzirdi mani? Hallo… hallo… hallo!

Es nolieku klausuli.

Ziemassvētki ārzemēs, par laimi, ir priecīgi svētki.

3

Man ir divi smokingi.

Labākais karājas manā skapī «Avotainē». Vecākais pieder pie drēbēm, kuras es vienmēr atstāju Luksemburgā, viesnīcā. Tur visas manas mantas uzglabā. Es uzvelku smokingu un eju uzbāru. Te arī jau ir piedzērušie, gaisa baloni un serpentīni, un jautri ļaudis. Es dzeru konjaku. Man nav priecīgi ap dūšu.

Konjaks man palīdz. PCc trim glāzēm jūtos labāk. Ehternaha nav liela pilsēta. Zinu, ka Licija un mans tēvs Ziemassvētku priekšvakaru vienmēr pavada ārpus mājas. Man viņi nav ilgi jāmeklē. Viņi sēž pie «Rikardo». Šis restorāns ir ļoti izdevīgs tādam apmeklētajam, kas grib citus novērot, — tas ir sadalīts mazās, ar sarkanu samtu tapsētās ložās. Ļoti daudz viesu. Tātad man zāles pārzinim jādod ļoti liela dzeramnauda, lai dabūtu galdiņu, no kura varu šos abus redzēt. Viņi mani nevar redzēt.

Pienāk viesmīlis. Es pasūtu «mājas vakariņas».

— Jūsu tēva kungssēž tur pretī, — viesmīlis saka. — Vai jūs, mesjē, gribētu, lai es…

— Nē, negribu, lai tēvs uzzina, ka esmu šeit. — Viesmīlis arī saņem dzeramnaudu.

— Viss būs kārtībā, mesjē.

Tēvu cs viņa skaistajā mājā apciemoju tūlīt pēc savas ierašanās šeit, divdesmitā datuma vakarā. Es viņam nodevu drauga Lorda sūtīto grāmatu. («Dibuks»! Ak, tas mani ļoti iepriecina! Nu man viņam arī noteikti jāuzdāvina kāda grāmata. Vai paņemsi to līdzi, kad lidosi atpakaļ?») Paliku pie tēva pusstundu. Ātrāk netiku projām, kaut gan viņš, kā vienmēr, rādījās aizvainots, kad paziņoju, ka gribu dzīvot «Ēdenē».

— Tu mani nemīli, lūk, kā. Nekad neesi mani mīlējis. Tev vispār nav nekādas tuvības ar mani.

Tā kā viņš to saka katru reizi, tad es nemaz neatbildu.

Tad atnāca krustmāte Licija. Viņa mani apkampa un noskūpstīja uz lūpām, nemaz ne kā krustmāte. Acīmredzot viņa citādi neprot skūpstīties.

—  Mazais Olivers! Ko gan es saku? Lielais Olivers! Tu izskaties žilbinoši, žilbinoši! Skaties vien kā neprātīgs, es jau zinu, ka tu mani ienīsti! — Es atkal neatbildu, jo viņa arī to saka katru reizi. — Tu mani nīsti kā rūgtu nāvi! Taču man tas ir bijis — nebijis. KāpCc bijis — nebijis? TāpCc, ka tu man esi mīļš, ļoti, ļoti, mīļš…

Bet žilbinoši — jā, krustmāmiņa izskatījās žilbinoši! Slaida un tomCr ar sievišķīgām formām. Kopta. Seksīga. Izaicinoša. Agrāk viņas mati bija melni. Patlaban tie ir nokrāsoti sudraboti sirmi. Tie ir bijuši arī sarkani un brūni. Es viņu ienīstu. Taču jāatzīst godīgi, ka gulēšana ar viņu var sagādāt baudu jebkuram vīrietim. Viņa nemaz nemainās. Cik gadu viņai varCtu būt? Četrdesmit? Manai mātei ir piecdesmit pieci. Taču viņa izskatās pčc astoņdesmitgadīgas. Krustmāmiņai varCtu dot trīsdesmit piecus… Pavisam droši…

Restorānā «Rikardo» ar pūlCm gremodams «mājas vakariņas», es vēlreiz pamatīgi nopētu Liciju. Lieliski grimējusies, čērbusies kleitā, kas noteikti maksājusi veselu kapitālu: priekšpusē slēgta, mugurpusē izgriezums līdz… nu jā. Rotaslietas uz rokām, pirkstiem, ausis, ap kaklu, matos, viscaur apkārusies ar dārglietām. Raugoties uz manu «krustmāti», vīriešu skatieni kļūst alkatīgi. Kā viņa smejas! Cik izteiksmīgi žestikulē, šķindinādama rotas! Kā mirdz viņas skaistās acis! Un kā viņa trenkā viesmīļus…

Ari par tētiņu man acīmredzot nav jāraizējas. Viņš tāpat nav mainījies: virs kā milzis, resns, ar sarkanu seju, skaļš. Staro aiz labsajūtas. Mazliet par daudz dzer. Kā redzams, vienmēr. Saskatu viņam zem acīm zilganus riņķus.

Rinki…

» »

Jūs man neticēsit, bet tēvs uz saviem garajiem, spalvainajiem pirkstiem ir samaucis riņķus. Ar briljantiem. Pa divi uz katras rokas. Licija nepārtraukti ar viņu runā. Šiem abiem ir laba ēstgriba. Tēvs dzer stipri daudz. Viņš ēd neizveicīgi. (Tā viņš ir darījis vienmēr.) Gabals gaļas no šķīvja nokrīt zemē.

Licija viņu norāj. Skaļi. Spalgā balsī. Es varu sadzirdēt, ko viņa saka. To var dzirdēt visi. — Zemnieks, — krustmāmiņa uzsauc manam tēvam. — Neprot pat ēst! Ar tevi kauns vien jāpiedzīvo! Ņem salveti! Apsien to! — Kad tēvs pats to nedara, to izdara viņa. Visu ļaužu acu priekšā. Es pareizi jūtu, ka viņam tas sagādā baudu. Viņš noskūpsta Licijai roku. Cik daudz ir ceļu, kā darīt cilvēkus laimīgus!

4

Pēc vakariņām viņi brauc uz striptīza lokālu. Ne jau Ehternahā. Zinātājiem nav jāmeklē, kur atrodas «Pigalle». Es viņiem sekoju taksometrā.

Ir jau gandrīz pusnakts, un gandrīz visi ļaudis ir apdzērušies. «Pigalle» ir pilns kā piebāzts. Mans vecais, protams, ir licis sev rezervēt labāko galdiņu pie dejas grīdas. Te man nav jābaidās, ka viņš mani ieraudzīs. Pie bāra es atkal dzeru konjaku. Tas garšo pēc sasmakuša ūdens. Tēvs dzer šampanieti. Viņš atkal un atkal ved savu jaunības dienu draudzeni dejot, nenogurdināms kā astoņpadsmitgadlgs jaunietis. Bugi. Rumba. Cačača. Tur jebkurš paliktu bez elpas. Taču ne jau mans tēvs!

Vīrieši atkal blenž uz Liciju. Viņa savā cieši pieguļošajā melnajā zīda kleitā izskatās piedauzīgi. Mans vecais pamazām pietvīkst sarkans kā vēzis. Sviedri viņam rit pār pieri, bet viņš dzelžaini turpina. Licija dejo viņam apkārt, plaukšķina rokas un sauc: — Olē!

Man blakus kāda resna sieviete saka savam resnajam pavadonim: — Paskaties uz to veco viru! Ko tas vēl var! Un tu?

— Man ir astma.

— Viņam lidz ir prasta iclcne. Tomēr glīta. Tas man jāatzīst!

— Droši vien kāds bagāts naudas maiss.

Tātad šie nav šejienieši. Ja viņi būtu šejienieši, tad zinātu, kas ir vecais virs un prastā iclcne. Ehternahā un tās apkaimē to zina ikviens.

Vai mana māte vēl arvien apspriežas ar doktoru Vallingu par finansu jautājumiem?

Visu apbrīnotais pāris atgriežas pie sava galdiņa. Licija baras. Atkal ir skandāls, protams, notēlots skandāls. Taēu skaļš! Lai visi dzird, citādi papucim no tā nav nekāda prieka. Ak, mans papus…

— Vēl vienu dubultporciju, lūdzu!

— Tūlīt, mesjē!

Kungi iet un lūdz krustmāmiņu dejot. Viņa dejo ar ikvienu, turklāt tā, it kā būtu jebkura šā vīrieša mīļākā. Tāda viņa bijusi vienmēr. Mans tēvs sēž pie galda ar stiklainām acīm, dzer šampanieti un uzsauc viņai: «Prozit!» Vienu reizi citi pāri atstāj dejas grīdu un tur paliek tikai Licija ar kādu jaunu vīrieti. Viņi rauj vaļā traku rumbu, vareni gan, kas nu ir, tas ir, jābūt taisnīgam.

Visi aplaudē, sevišķi mans tēvs. Kad Licija atgriežas pie galdiņa, viņš vienmēr skūpsta viņai rokas. Viņa atved līdzi jauno vīrieti. Tas piesēžas pie viņiem, lok mana tēva šampanieti un izturas tā, it kā mana vecā tur nemaz nebūtu. Papus pēkšņi nobāl un ātri pieceļas. Pārējie abi par to neliekas zinis. Vecais aizlīgo man garām uz tualeti. Viņš mani nepamana.

Pie galdiņa jaunais vīrietis ar pieredzējuša mīlnieka prasmi skūpsta Licijai plaukstu iekšpuses un pēc tam kaklu. Viņš kaut ko uzraksta uz papīra gabaliņa. Protams, telefona numuru un adresi. Viņa aizbāž zīmīti aiz kleitas. Tad viņi atkal iet dejot. Kad tēvs atgriežas, pie galdiņa neviena nav. Vai māte tagad guļ? Varbūt viņa sapnī sarunājas ar Vallinga kungu par to, kā vinnēs kāzas, kad mans vecais beidzot būs miris un tante Licija cietumā? — Čačača! — muzikanti priecīgi dzied līdzi.

Mazliet pirms vieniem sākas priekšnesumi. Mclnmates, brunetes un gaišmates izģērbjas. Ļauj sevi izģērbt. Izģērbj viena otru. Melnmatainu meiču izģērbj blondīne. Blondīnei uz pleciem uzmests īss, melns lietusmētelis. Viņa pret melnmati izturas ārkārtīgi maigi. Skūpsti. Apkampieni.

Kad melnmate izģērbta pavisam kaila, arī gaišmate nomet lietusmēteli un ir pilnīgi kaila. Viņas ieņem stāvokli, kādā ar mīlu nodarbojas sievietes. Gaisma nodziest.

Šis priekšnesums visus vīriešus ir satraucis visvairāk. Arī visas sievietes. Vienu tomēr ne — krustmāti Liciju. Viņu tā īsti aizrauj tikai nākamā aina. Tas ir harēma skats, bet paradoksāli veidots. Kaila meiča tur trenkā trīs gandrīz plikus jaunus puišus ar lieliskiem augumiem. Meičai rokā ir gara pātaga, kuru viņa nemitīgi šmiukstina par mata platumu no puišu muskuļotajiem ķermeņiem. Licija dzer glāzi pēc glāzes. Viņa kļūst nemierīga. Viņas lūpas kustas. Nāsis nervozi raustās. Licija kaut ko saka manam vecajam. Šis pamāj viesmīlim. Pēkšņi viņam ārkārtīgi jāsteidzas. Šie abi tikai nogaida priekšnesuma beigas un tad aiziet. Virsdrēbes ir jau atnestas.

Licija arī tagad ir apdzērusies. Viņi abi paiet man tuvu garām. Es paliecos un saku: — Priecīgus svētkus! — Taču viņi to nedzird. Viņi mani neredz. Vecais mētājas ar naudas zīmēm. Sulaiņi pakalpīgi luncinās.

Pie mikrofona piegājusi dziedātāja. Pēc pirmajām mūzikas taktīm es jau zinu, kas nu sekos, un saucu: — Rēķinu!

— Tūlīt, mesjē.

Bāra apkalpotāja ir ārkārtīgi aizņemta. Es nolieku naudu uz letes un eju. Tomēr netieku pietiekami ātri ārā, tā ka man jādzird dziesmas pirmie vārdi: «Love is just a word…»

. Uz ielas redzu aizbraucam tēva «Mersedesu». Mašīnu vada krustmāte Licija. Tēvs sēž viņai blakus. Pareizāk sakot, viņš zviln, atspiedies pret viņas plecu. Krustmāte Licija brauc ātri. Man vairs ir tikai viena vēlēšanās: aizmirst, gulēt. Paņemu taksometru un braucu uz viesnīcu.

Viesnīcā iedzeru četras miega tabletes. Kad pamostos, ir 25. de- ccmbra pusdiena, pulkstenis divpadsmit.

Palieku Ehternahā līdz astotajam janvārim. Māti apciemoju katru dienu, bet tēvu ne. Viņš par sevi arī nedod nekādu ziņu. Kopā ar māti es ik dienas baroju kovārni, kaķus, stirnu un trušus. Reizēm uzeju mātei līdzi viņas ērtajā istabā. (Kad doktors Vallings ir aizņemts.) Reizēm ierodos priekšpusdienā, un tad mēs noraugāmies, kā daždažādi putni knābā zemesriekstus. Tur redzamas arī vāveres. Viņas nāk, lēkādamas pa tuvējā koka zariem.

Ar Verēnu sazvanos reti. Acīmredzot viņai nav iespējams piezvanīt, cs daudzas dienas izgaidos velti, un, kad viņa piezvana, savienojums parasti ir tik slikts, ka gandrīz neko nevar saprast. Vecgada vakarā es jau agri iedzeru miega zāles.

1961. gada astotā janvāra pēcpusdienā dodos uz tēva māju, lai atvadītos. Viņš man iedod līdzi vecu grāmatu. Tas ir viens no pirmajiem Nikolo Makjavelli «Principa» izdevumiem. — Tas manam draugam Lordam. Ar sirsnīgiem sveicieniem.

— Jā, papu.

Vestibilā stāv Licija.

— Lai tev labi klājas!

— Tev arī!

— Tu mani tiešām ienīsti, vai ne?

— No visas sirds.

— Tad es tev beidzot pateikšu taisnību. Es tevi arī, Oliver. Es tevi

arī.

— Redzi nu, — es saku, — kāpēc lai mēs abi nejustu vienādi?

Tedijs Bēnke jau sēž pie «Mersedesa» stūres, lai vestu mani uz

lidostu. Es viņu lūdzu pieturēt pie klīnikas. Māte no savas istabas vēro, ko putni dara uz balkona. Viņa nemaz nepievērš uzmanību tam, ka šī ir atvadīšanās pirms manas aizbraukšanas.

—   Paskaties taču uz to jauko sarkanrīklīti! Vai tu man rīt vēl atnesīsi zemesriekstus?

— Palūgšu Tediju, lai viņš tev atnes, mamm.

— Kāpēc Tedijs?

— Es lidoju atpakaļ uz Vāciju.

—  Ak tā, protams. Taču nevajag Tediju apgrūtināt. Es palūgšu doktoru Vallingu…

Šodien, 1961. gada astotajā janvārī, ir skaista diena: skaidra, auksta, skanīga no sala. Mēs lidojam pār saules apspīdētu, apsnigušu zemi. Es paņemu Makjavelli grāmatu, šķirstu un iztaustu to lapu pa lapai. Atzīmēju visus burtus, kas ir caurdurti ar adatu.

A.S.H.G.F.D.V.B.N.M.C.EE.1.U.O.

Šādu burtu ir daudz. Lidojuma laikā nepagūšu visus atzīmēt. Tas nekas. Lorda kungs no Sanktmoricas atgriezīsies tikai pēc sešām dienām. Šoreiz gribu uzzināt visu vēstījumu! Kad mēs nolaižamies, es lūdzu, lai Tedijs regulāri piegādā mātei klīnikā zemesriekstus, un dodu viņam naudu.

—  Tiks izdarīts uz vislabāko, Olivera kungs. Vai jūs jutāties ļoti briesmīgi?

— Briesmīgi? — es jautāju. — Es jauki pavadījušo laiku.

Tedijs Bēnke mēmi skatās manī.

— Kas noticis, Tedij?

— Ak, — viņš saka, — vai nav riebīga pasaule?

— Kāpēc? Šī ir labākā no visām pasaulēm, palasiet Leibnicu!

12

— Man jūsu žēl.

— Blēņas! Solong,' Tcdij!

— Visu labu, Olivera kungs!

Tad viņš atkal aizklibo uz meteoroloģiskās kontroles biroju, bet cs eju uz pases un muitas kontroli un ļauju sevi izkratīt kā arvien. Šoreiz mani pārmeklē nevis Kopenhofers, bet cits ierēdnis, un es atrodos tādā kabīnē, kur vēl nekad neesmu bijis.

Pulkstenis pieci.

Tagad māte baro savus dzīvniekus.

Ko dara Verēna?

Viņa atgriezīsies tikai pēc sešām dienām.

Tikai pēc sešām dienām…

—   Es vClos pudeli konjaka, — es saku lidostas delikatešu veikala pārdevējai.

6

Šodien pēcpusdienā Frankfurtē lielām pārslām krīt blīvs sniegs. Ja tā turpināsies, tad mana māte, vēlākais, pēc gada nonāks vājprātīgo namā, un tas tā turpināsies. Tad tēvs un krustmāmiņa būs uzvarētāji. Viss ir noritējis ātrāk, nekā biju domājis.

Jūtos nožēlojami.

Sākdams braukt, es daru kaut ko tādu, ko vēl nekad neesmu darījis: ar kreiso roku turēdams stūri, es ar labo roku attaisu konjaka pudeli. Tad paceļu to pie mutes un braucot dzeru. Pudeles kakls sitas man pret zobiem un konjaks tek pār zodu. Tad nolieku pudeli zem sēdekļa. Jūtos arvien nožēlojamāk. TāpCc nogriežos no autostrādes un braucu lejup uz piesnigušo Nīdervaldes mežu un tālāk pa Ēzcrštrāsi līdz Brun- nenpfadas ielai. Man nav līdz «mūsu» mājiņas atslCgas. Gribu uz to tikai paskatīties. Varbūt pirms skatīšanās vCl mazliet iedzeršu. Kāds sentimentāls idiots es šodien esmu!

Mašīnas logs manā pusē ir vaļā. Pa to arvien stiprāk plūst iekšā savāda smaka. Nevaru pateikt, kas tā ir par smaku, bet tā ir pretīga un biedējoša.

Biedējoša?

Nezinu, kāpēc man pēkšņi sastingst pirksti, kad iegriežos Brun- nenpfadas ielā. Tad redzu, kas noticis. «Mūsu» mājiņas vairs nav. Arī žoga vairs nav. Un darbarīku būdiņas vairs nav. Sniegā rēgojas pār- ogļojušās drupas, stikla un dzelzs gabali. Es redzu izdegušo elektrisko kamīnu, platās tahtas atliekas, virtuves dušu, kas ir saliekusies, nomcl- nējusi, salūzusi. «Mūsu» māja ir nodegusi. Savādā smaka nāk no apdegušajiem koka gabaliem.

Es pieturu un izkāpju.

Neviena nav. Tikai vārnas ķērc.

Lēnām ieeju vasarnīcas zemes gabalā, kurā tagad var brīvi iekļūt. Man zem kurpēm kaut kas salūst. Tās ir radioaparāta atliekas. Es stāvu sniegā un sfcingi veros uz melno koka gabalu kaudzi, kas kādreiz bija māja, un pārslas krīt uz mani un uz ugunsgrēka paliekām, tik daudz pārslu.

— Bēdīgi gan, bēdīgi, vai ne, Mansfelda kungs?

Es apmetos apkārt.

Man aiz muguras stāv Leo, kalpotājs, un līdzjūtīgi šūpo savu šauro pauri. Viņš ir ģērbies biezā ziemas mētelī, šallē un cietā, melnā platmalē.

7

— No kurienes jūs te uzradātics?

— Augšā, autostrādes malā pie benzīna tanka, ir atpūtas vieta. Tur es dzēru kafiju un atļāvos pagaidīt jūs, pardon, lūdzu.

— Kā jūs zinājāt, ka es šodien atgriezīšos?

— Nu, rīt taču sākas skolas, vai nc?

— Un ja cs nebūtu te apstājies?

—   Es palūdzu uzrakstīt jūsu vārdu uz vienas no tām lielajām, melnajām tāfelēm, kuras atrodas autoceļu vidū. Liku atzīmēt, lai jūs ierodaties atpūtas vietā.

— Kāpēc? Un kā jūs zinājāt, uz kurieni es braukšu?

Viņš par atbildi tikai smaida.

—  Tik glīta, maza mājiņa… Cik žēl!.. Tas noticis svētku dienās. Avīzēs raksta, ka kramplauži apēduši visus konservus un izdzēruši visu degvīnu, ko atraduši. Tad viņi vai nu aiz neuzmanības, vai ar nolūku — kas lai zina? — māju nodedzinājuši. Šausmīgi, vai ne?

— Kas šausmīgi?

— Jums, mīļais Mansfelda kungs. Un cienījamai kundzei, pardon, lūdzu.

— Ja jūs vēl kaut vienu vārdu…

Taču viņš neļauj sevi apklusināt. — Cienījamās kundzes draudzene, kurai mājiņa piederēja un kura patlaban atrodas Amerikā, ir bagāta. Viņai tā nav liela bēda. Bet cienījamā kundze un jūs — kur gan jūs tagad satiksities?

Es silu viņam ar labo dūri. Leo nokrīt sniegā. Viņam asiņo deguns. Pieceldamies viņš tur kabatlakatiņu pie sejas un neskaidri saka: — Tas jums maksās divus tūkstošus marku, pardon, lūdzu.

— Kas?

—  Ka jūs man iesilāt. Sākumā gribēju prasīt tikai trīs, bet tagad prasu piecus. Piecus tūkstošus. Tāpat kā pirmo reizi.

— Par ko, jūs, cūka tāds?

Viņš izvelk no kabatas piecas fotogrāfijas un sniedz man. Uz vienas esmu redzams es, ejot iekšā mājiņā. Uz vienas — Verēna, stāvot durvīs un apkampjot mani. Uz divām esam uzņemti mēs abi brīdi, kad ejam no mājiņas projām. Piektajā attēlā redzams, kā mēs dārzā skūpstāmies.

— Man ir ļoti labs aparāts, Mansfelda kungs. Pievērsiet uzmanību fotogrāfiju kvalitātei, asumam! Es stāvēju aiz darbarīku būdiņas. — Fotogrāfijas. Fotogrāfijas…

Es saplēšu Leo fotouzņēmumus sīkos gabalos un iemetu tos iegru- vušajā akā. Leo manī noraugās, maigi smaidīdams.

— Cik jūs gan esat bērnišķīgs, Mansfelda kungs, pardon, lūdzu! Vai neesat dzirdējis, ka ir ari negatīvi? No tiem es varu pagatavot jaunus uzņēmumus, cik vien gribu. — Viņš drebinās un berzē rokas. — Nu, beigsim! Nauda man vajadzīga rīt.

— Man tās nav.

—   Jūs varat mašīnu vēlreiz ieķīlāt. Jauns «Jaguārs» maksā divdesmit piecus tūkstošus marku. Jūsējais vēl ir gandrīz jauns. Aizbrauciet rīt pie «Kopera & Co» un nokārtojiet formalitātes! Es gaidīšu jūs ar skaidro naudu pulksten astoņpadsmitos augšā atpūtas mājā.

—  Man ir apliecinājums, ka reiz jau esmu iedevis jums piecus tūkstošus marku.

—  Ja vēlaties, atnesīšu rit līdzi otru apliecinājumu. Varat abus parādīt Lorda kungam. Es savukārt varu Lorda kungam parādīt fotouzņēmumu negatīvus, ja jūs tā vēlaties. Tad jūs ietaupīsit piecus tūkstošus marku. Ja negribat, lai tā notiek, tad es rīt negatīvus atnesīšu līdzi. Patīkamu vakaru! Man šeit kļūst pārāk auksti, pardon, lūdzu!

Leo paceļ cieto platmali un aiziet uzmanīgi un lēnām, lai nepa- slldētu. Viņam kājās ir galošas. Es noraugos Leo pakaļ, līdz viņš izzūd skatienam. Sniegs snieg un izkūst manos matos. Es iesēžos mašīnā un atkal iedzeru no pudeles. Mitrie, apdegušie koka gabali smird. Vai māju nodedzinājis Leo?

Mātei bankas kontā ir nedaudz naudas. Viņa man vēlreiz izlīdzēs. Cerams, ka viņa to varēs…

Vai Leo pēc šiem negatīviem ir licis izgatavot fotogrāfijas vairākos eksemplāros? Varbūt. Noteikti. Viņam ir vēl arī vēstules un magnetofona ieraksti. Viņš izspiedis mani, cik ilgi vien varēs. Un tad? Ko viņš darīs pēc tam?

— Ja es tev pastāstīšu, kas ir noticis, tad tev bikses būs pilnas, — Hansītis saka. Esmu ieradies «Avotainē». Mazie puišeļi, kā parasti, skraida un bļaustās. Patlaban visi atgriežas. Mājas priekšā stāv automašīnas. Labie vecāki mums rāda, cik labi viņi ir. Viņi ar savām sūdzībām, lūgumiem, rtaizēm un vajadzībām padara nabaga Hertcrihu vai traku. Vai Fricis beidzot ir dabūjis labāku gultu? Kāpēc atkal tik slikti ēdina? Nemēģiniet iebilst, Karlhcincs sūdzējās! Kad būs gatavas jaunās vannas istabas?

Un tā tālāk, kā jau katru reizi.

— Kāpēc lai man būtu pilnas bikses? — es jautāju.

Mes abi ar Hansīti noškiramies no bērnu un vecāku kņadas un ) >

aizbultejamies klozetā.

— Iedod man smēķi!

To viņš dabū. »

—  Tev taču ir humora izjūta, vai ne? Tas, ko es tev pastāstīšu, ir veselas smēķu paciņas včrts!

Es to viņam uzdāvinu.

— Nu, tātad. Džuzepe palika šeit tāpat kā cs, vai ne?

— Jā.

— Un viņam bija taisnība! Tas Fan… tas - kā viņu sauc…

— Fanfani.

—  Jā, tas tiešām izlaidis viņa tCvu no čoka. Un vai zini, kas tad notika?

— Kas?

Hansītis norauj ūdeni, jo kāds palūkoja durvju rokturi.

— Itālieši taču ir kā jukuši pčc saviem bambino.

— Nu, un?

—  Nu, kad Džuzepes tevs atbrīvots, viņš dabūjis mazliet naudas. Ar to, protams, nepietika, lai visi radi brauktu šurp svinēt Ziemassvētkus. Bet Džuzepes tēvs — viņš ir instalators — tūlīt dabūjis darbu Frankfurtē kādā apkures firmā, kas strādā ar šķidro kurināmo. Līgums uz diviem gadiem! Es redzēju, kā viņš atbrauca, — tas bija trešajā datumā. Pats bija ģērbies vecos kankaros. Taču Džuzepem bija atvedis jaunu mēteli, siltus apavus un pulovcru. Un ļoti daudz ēdamā! Džuzepe bija svētlaimē.

— To es varu iedomāties!

—  Nē, nevari vis iedomāties! Viņš lēkāja no laimes! Un tēvs arī! Abi uzvedās kā jukuši! Rašids, tas čīkstulis, sāka bimbot. Tad tēvs kopā ar Džuzepi aizgāja uz kādu krodziņu paēst. Bet vakarā Džuzepe pārnāk un saka… — Hansītis sāk smieties, kamēr aizrijas.

— Kas tur tik jocīgs?

— Tas, ko Džuzepe pateica man un Rašidam!

— Ko tad?

— Ka visi komunisti esot noziedznieki!

— Bet viņa tēvs taču arī ir komunists!

— Pagaidi! Viņa tčvs tāds bijis, bet…

— Kā tā - bijis?

—  Džuzepes tčvs bijis komunists. Taču tagad viņš tas vairs nav! Cietumā viņš saticies ar citiem ļaudīm un visu pārdomājis. Runājis arī ar cietuma mācītāju. Un tas Džuzepes tčvu atgriezis! Tiklīdz licis ārā no čoka, viņš kristījies katoļu baznīcā. Un Džuzepe tagad mācās, kas jādara, kad iet pie dievgalda.

— Kur Džuzepe ir tagad?

— Slidotavā, — Hansītis atbild.

— Bet viņam taču nav slidu!

— Ali viņam vienu pāri uzdāvināja.

— Ali?

— Nu, šim taču bija divi pāri. Turklāt viņš lagad ir Džuzepes brālis. Skaidrs? Šie abi stundām tup kopā. Ali ir kā apmāts pčc Džuzepes! Dāvina viņam šokolādi, veļu, ziepes. Pat ķlļbikses! Un arī Dievu lūdz tikai abi kopā. Nu, vai nebija včrts man par to uzdāvināt smčķus? — Hansītis jautā.

Biju aizgājis uz firmu «Kopcrs & Co».

Dabūju otru aizdevumu piecu tūkstošu marku apjomā. Vekseļu ikmčncša nomaksas tagad ir jau seši simti trīsdesmit marku. Tā man ir šausmīga summa, kuru varčšu samaksāt tikai tad, ja māte man palīdzčs včl vairāk nekā līdz šim. Zinu, ka nav jčgas mēģināt viņai ieskaidrot, kam man ŠI nauda vajadzīga. Jau agrāk tas būtu bijis bezjčdzlgi. Zinu, ka viņa man palīdzčs nekavējoties. Nezinu tikai, vai viņas kontā vēl ir pietiekami daudz naudas. Esmu jau nokārtojis četras iemaksas — katru par trīs simti divdesmit vienu marku. Par desmit tūkstošiem, kurus man aizdod, «Kopcrs & Co» pieprasa atdot veselus trīspadsmit tūkstošus, jo viņiem šajā darījumā taču kaut kas jānopelna. Es varu pārdot smagu zelta pildspalvu, pirmšķirīgu zelta rokas pulksteni un ļoti dārgu lauka binokli. That'salL1 No tēva jau vairākus gadus neesmu

' Tas ir viss. (Angl.)

naudu dabūjis. Par visu, kas man vajadzīgs, maksā Lorda kungs. (Un pēc tam norēķinās ar manu veco.)

Firma «Kopcrs & Co» lika man parakstīt noteikumu, ka mana automašīna pāriet tās īpašumā, ja vekseļu iemaksas divas reizes tiek nokavētas ilgāk par četrām nedēļām. Firma «Kopcrs & Co» tad mašīnu pārdos un par saņemto summu ar mani norēķināsies.

Atpūtas vietā pie Frankfurtes krustojuma cs šos piecus tūkstošus marku atdevu Leo Galleram. Viņš bija gatavs tūlīt uzrakstīt otru apliecinājumu par šās naudas saņemšanu, lai es abus papīrus vajadzības gadījumā varētu parādīt Manfrēdam Lordam un tādējādi pierādīt, ka Leo Gallers izspiež no manis naudu. Es nospļāvos un aizgāju. Beidzot (beidzot!) es apjēdzu, cik vērts ir pirmais apliecinājums, kuru biju uzskatījis par zināmu nodrošinājumu. Ja es šos papīrus kaut kad gribētu rādīt Manfrēdam Lordam, tad man Leo Galleram vispār nebūtu vajadzējis dot ne feniņa. Jo tādā gadījumā Leo Gallers, protams, pastāstītu, par ko šo naudu saņēmis, un, tā kā tā viņam ir rokā, tad tas būtu jauns pierādījums Verēnas neuzticībai. To Leo Gallers, protams, zināja jau tad, kad uzrakstīja pirmo apliecinājumu. Tikai es to neapzinājos.

10

Ceturtdiena, 1961. gada divpadsmitais janvāris. Man ir brīva visa pēcpusdiena, bet es nebraucu uz Frankfurti tikties ar Verēnu, jo viņa atgriezīsies tikai četrpadsmitajā datumā. Es braucu uz Frankfurti, uz Kclsterradas ielu, kura atrodas uz dienvidiem no Mainas, lai parunātos ar Džeraldīni. Pieteicu savu ierašanos pa telefonu.

—   Rčberes kundzes šeit nav. Te runā Betnere. - (Betnere ir dzīvokļa saimnieces uzvārds. To man Džeraldīne pagājušajā reizē pateica.) — Kas jums būtu sakāms?

— To es labprāt pateiktu Rēbercs kundzei. Vai arī viņas meitai.

—   Viņas meita guļ gultā. Viņa nevar pienākt pie aparāta. Un Rēbcres kundzes te nav, to es jums jau teicu, jaunais cilvēk! — (Asa, skarba balss.) — Varbūt jūs būtu tik laipns un pateiktu, vai varu nodot kādu ziņu?

Es lūdzu, lai viņa ir tik laipna un pasaka Džeraldīnei, ka cs viņu apciemošu ceturtdien ap pulksten piecpadsmitiem.

— Viņa nedrīkst pieņemt viesus.

— Es aizbraukšu uz īsu brītiņu.

— Lūdzu!

Viņa noliek klausuli.

Tā tas sākās un tā turpinās. Šī diena, divpadsmitais janvāris, ir tumša un vētraina. Cilvēki iet, uz priekšu saliekušies, slapjdraņķis sitas viņu īgnajās sejās, visi automašīnu vadītāji ir nervozi. Braucot pāri Miera tillam, cs gandrīz saduros ar mopēdu.

Māja, kurā tagad dzīvo Džcraldīne, ir veca. Dzīvoklis atrodas ceturtajā stāvā. Es piezvanu. Durvis atver maza auguma dāma un neuzticīgi mani nopēta.

— Piedodiet, ka traucēju, Džcraldīne man teica, ka viņas māte esot šo dzīvokli uz kādu laiku noīrējusi. Ļoti pateicos, ka jūs mātes prombūtnē rūpējaties par Džeraldīni, jo…

—  Ko tas nozīmē, ka viņa noīrējusi šo dzīvokli? Viņa īrē vienu istabu! Nāciet tālāk! Seit ir tumšs, spuldze nedeg.

«Māte man noīrējusi dzīvokli…»

Taču ir tikai viena istaba, bet mātes vispār šeit nav. Tas ir Džeraldīnei raksturīgi. Viņa vienmēr melo, vienmēr pārspīlē…

Betncra kundze atver vienas durvis.

—Jums viesis, jaunkundze! — Viņa ielaiž mani. — Vai tagad atnest tēju?

—  Jā, lūdzu! — Tā ir Džcraldīnes balss. Pēc mirkļa cs viņu jau redzu. Viņas gulta atrodas pie loga. Viņa ir krāsojusies kā parasti (trīsreiz par daudz!), un mugurā viņai ir melns mežģīņu naktskrekls. (Kur ir ģipša pārsējs?) Viņa sēž, atbalstījusies augstu saceltos spilvenos. Pie gultas ir galds, kas klāts divām personām kā svētkos. Puķes. Krāsainas salvetes. Lēts porcelāns. Šķīvis ar smilšu kūkām. Cigaretes…

Durvis aiz manis aizveras.

Džeraldīne smaida. Viņas seja ir ļoti bāla, vaigi iekrituši, taču viņa izskatās labāk, nekā biju domājis.

— Hallo! — cs uzsaucu.

Viņa vēl smaida, taču pār vaigiem rit asaras. Pa logu redzama baznīca, kapsēta, milzīga, pelēka akmens kaste kailā parkā (tā acīmredzot ir nervu slimību klīnika) un aizmugurē netīrā, pelēkā Maina.

— Oliver, — Džeraldīne ierunājas. Un vēlreiz čukstus: — Oliver… — Viņa izstiepj rokas.

Viņas mute paveras. Es paliecos uz priekšu un ātri viņu noskūpstu. Tas ir — es gribu noskūpstīt ātri, bet viņa mani cieši apkampj, viņas lūpas iesūcas manējās, un skūpsts iznāk ilgs. Viņa ir aizvērusi acis. Viņa strauji elpo. Es turu acis vaļā un redzu nervu klīniku, baznīcu un pelēko Mainu. Sis ir visnejēdzīgākais skūpsts manā mūžā.

Beidzot tas ir galā.

Džeraldīne staro. — Oliver! Es tā priecājos! Par visu! Es izveseļošos šausmīgi ātri, ārsti saka — tas esot brīnums! Mugurkauls ir saaudzis pavisam taisns. Man vairs nav vajadzīgs arī ģipša pārsējs.

Paskaties! — Nākamajā mirkli viņa jau ir nolaidusi no pleciem melno naktskreklu. Krūtis dreb. Džcraldīnes acīs atkal uzrodas man jau pazīstamais neprātīgais skatiens. — Noglāsti tās… Noskūpsti tās…

— Kuru katru brīdi var ienākt Betnere…

—Tikai vienu reizi… ātri… Lūdzu, lūdzu! Tu nezini, kā es to gaidīju.

Es skūpstu viņas krūtis. Viņa kunkst. Šajā brīdī ārpusē atskan soļi.

Es vēl pagūstu atkrist krēslā. Džcraldīne uzvelk segu augstāk. Bctneres kundze ienāk ar tējas kannu, noliek to, nc vārda neteikdama, uzmet man niknu skatienu un aiziet.

— Kas viņai noticis?

— Nc jau viņai! Tev!

— Kas?

—   Lūpu krāsas traips pie mutes! — Es pārvelku ar plaukstas virspusi pār seju. Plaukstas virspuse kļūst sarkana. Džcraldīne smejas.

— Apsēdies man tuvāk!

— Paklausies, es nedrīkstu atļauties skandālu…

— Tikai apsēdies tuvāk! Paturi manu roku! Vairāk neko. Esmu vēl vārga. To cs nemaz nevarētu! Visur vēl sāp… Nu, nāc!

Es apsēžos pie gultas. Ieleju abās tasēs lēju. Turu viņas roku. Viņa nenovērsdamās skalās manī. Kad vien varu, es raugos viņai garam. Slapjdraņķis ārā pieņemas. Gribu pasniegt Džeraldīnei tasi.

—  Nevajag! To es jau varu pati. Paskaties! — Viņa rāda, ka pati spēj noturēt tasi. — Varu arī jau stāvēt, iet un noliekties uz priekšu. Tikai skriet vēl nevaru.

— Cik jauki, Džcraldīne!

Es nevaru izturēt viņas skatienu, tāpēc smaidu un laižu acis apkārt pa istabu, kur izvietotas bezgaumīgas mēbeles un dažādas figūriņas un pie sienas karājas glezna ar alpu ainavu un briedi.

— Smuki gan tev te izskatās.

— Nezobojies!

— Nē, tiešām…

— Te izskatās briesmīgi! Nerunā tā! ŠI istaba! Un šī vecene! Un skats pa logu… Vai tev tas šķiet skaisti?

Iedzeru malku tējas. Bet vai tējas malks palīdzēs arī turpmāk? Man jārunā ar Džeraldīni. Tagad. Tūlīt. Uz vietas.

Nē, ne tūlīt.

Pēc pāris minūtēm.

Tāds gļēvulis cs esmu. Tāds nožēlojams gļēvulis.

Tagad viņa jau atkal glāsta manu roku un sega noslīd. Kaut tikai viņa naktskreklu nc… Taču arī tas jau atkal noslīd.

— Tu baidies no vecās, jā?

— Jā.

Džeraldīne uzvelk naktskreklu augstāk.

— Viņa… viņa taču kuru katru brīdi atkal var ienākt.

— Tu esi jauks!

— Kāpčc?

— Tāpčc ka tā raizējies par mani.

Viņas plauksta, glāstot mančjo, slīd augšup un lejup, augšup un lejup.

—  Džeraldīne… vai tu man pa telefonu nestāstīji, ka tava māte ir noīrējusi dzīvokli?

—  Mana māte! — Es reti kad esmu redzējis kāda cilvēka sejā tik daudz rūgtuma.

— Kas noticis? Kur viņa vispār ir?

— Berlīnē. Pie sava vīra. Jau kopš Jaungada.

— Bet visi taču domā, ka viņa dzīvo pie tevis.

—  Jā, to viņa man apsolīja! Taču toreiz es včl biju slimnīcā. Tad viņa mani atveda uz šejieni. Dzīvokli? Gaidi vien! «Nav naudas, mīļais bērns! Mums jātaupa!» — Džeraldīne parausta plecus. — Tu jau zini, ka viņas otrais vīrs nevar mani ciest. Viņš domāja, ka viena istaba arī būs laba diezgan. Māte, kamēr bija šeit, gulēja tur, uz tahtas. Līdz tam brīdim, kad šis viņu sauca atpakaļ. «Tu esi bijusi projām pieliekami ilgi! Vai nu tava spindzele, vai es!» Telefons atrodas priekšnamā. Es varēju dzirdēt, kā šie abi strīdējās. Tomēr uz Berlīni viņa aizlidoja. — Džeraldīne atdarina mātes runu: — «Tagad tev jau klājas gandrīz pavisam labi, mana maziņā. Tagad cs tevi droši varu atstāt pie mīļās Betneres kundzes.» — Tad atkal parastā balsī: — Pēc tam viņa vēl pusstundu gaudās. Ka viņai jādomājot par savu laulības dzīvi, ka šķiršanās prāvā cs patiesībā esot atstāta tēva apgādībā, ka tagad viņai jārīkojoties sevišķi uzmanīgi, lai nesadusmotu to vīrišķi tur, Berlīnē, tāpēc ka viņš esot tik greizsirdīgs un citādi arī aiz niknuma izturoties salti un beidzot vēl tāpēc, ka mans tēvs esot tā izturējies.

—  Kā tad viņš izturējies? — Paldies Dievam, ka man vēl arvien nav jāuzsāk atklātā saruna. Gļēvulis. īsts gļēvulis!

—  Es taču tev stāstīju, ka viņš uz Ziemassvētkiem atbrauks no Kanaverala zemesraga?

— Jā. Un?

—  Ari toreiz jau no pirmā brīža sākās ķīvēšanās. Viņi abi ilgi kliedza viens uzotru. TCvs gribēja, lai māte Šķiras no tagadējā vīra. Tčvs varot strādāt Vācijā. Kaut kādā institūtā. Māte atbildēja, ka viņa nekad vairs nešķiršotics. Par to tCvs viņai iecirta pliķi. Un tas viss Ziemassvētku svētvakarā! — Džeraldīne smejas. — PCc apdāvināšanas. Viņi abi bija ierāvuši. Eglīte slāvCja tur, pretējā kaktā. Māte tik skaļi brēca, ka vecā gribēja izsaukt policiju. Tie bija jaukākie Ziemassvētki manā mūžā. Un kādi tie bija tev?

— Līdzīgi. Un kas notika pCc izpļaukāšanas?

— Sākās lielās debates. Divas stundas. Tā ir tava vaina. Nē, tava. Tu darīji to. Tu savukārt darīji to. Kas tev bija Novosibirskā ar to laboranti? Un tu, vai tu ielaidies ar to komisāru vai ne? Un tā tālāk. Mani viņi bija pilnīgi aizmirsuši.

— Un?

— Nekāda «un» vairs. Tēvs aizlidoja atpakaļ uz Štatiem jau otrajos Ziemassvētkos. «Dzīvo vesela, mans nabaga bērns!» Garajās brīvdienās es atkal drīkstu viņu apciemot, padomā tikai! Viņš teica, ka tad mani šausmīgi lutināšot.

—Ja viņam ir noteikšana par tavu audzināšanu, tad gan viņš varēja noīrēt dzīvokli un vairāk par tevi rūpēties.

—Jā, vai ne? Taču viņš domāja, ka māte mani tik un tā pametīs un tad es palikšu viena un vajadzēs algot māsiņu. Šeit tomēr ir vēl Betne- rcs kundze. Tik daudz naudas viņam arī neesot.

— Vai viņš melo?

— Visi melo. Valtera vecāki arī.

— Kātā?

— Valters bija atnācis ciemos. Divas dienas pēc tā skandāla. Vai zini, kā ir viņam?

—  Jā. Viņa tēvs grib braukt uz Kanādu. Un Valteram vajadzēja aiziet no internātskolas, jo vccāki nevarot samaksāt skolas naudu.

— Nevar samaksāt skolas naudu! Es tev saku — viņi visi melo! Visi vecāki melo! Valters ir uzzinājis, kā īsti ir patiesībā. Protams, ka viņa tēvam nav miljonu! Taču viņam ir galīgi apriebusies viņa vecā! Šim pagadījusies kāda jaunāka un skaistāka. Šis tajā ieķēries. Viņš skaidri zināja, ka sieva nemūžam nebrauks prom no Vācijas, jo te kaut kur dienvidos dzīvo viņas vecāki. Tad nu Valtera tēvs nodomāja: tas ir labi! Es braukšu uz Kanādu kopā ar jauno mīļāko un tā tikšu vaļā no savas vecās!

— Un Valters?

—Viņam bija atstāta brīva izvēle. Brīva izvēle! Tēvs labi zināja, ka Valters māti mīl. Tur nevarēja būt šaubu. Viss arī lieliski izdevās. Papiņš jau ir Kanādā. Viņa skaistule arī. Un Valters ar māti aizbrauca pie vecvecākiem. Tagad viņš iet skolā tur. Šķiet, ka Augsburgā. Vai arī Ulmā. Tā tās lietiņas dara… Vareni, vai nc?

— Nabaga Valters!

— Un tu? Un es? Un Hansītis? — Tiešām, viņa piesauc arī Hansīti. — Lai Dievs pasarg', es te negribu mūsu dēļ liet asaras, bet to gan tev saku: kad būšu pieaugusi, es atriebšos!

— Kam? Varbūt saviem bērniem?

—  Bērniem? Vai tu domā, ka pēc visa, ko esmu pieredzējusi, es gribu bērnus? Kā mani kaustīja Krievijā! Kā kaustīja Vācijā! Un saukāšana par luksusfidu? Un tas, kas tagad notiek te? Es tev saku: nebūs tāda bērna, no kura es neatbrīvošos! — Viņa piekļaujas man cicši klāt un čukst: — Izņemot vienīgi gadījumu, ja mēs paliekam kopā un tu vēlētos bērnu. Vai tu gribētu?

—  Nē.

— Man… man tev vēl kaut kas jāsaka.

— Kas?

—  Man Valtera bija tik žēl, ka… ka es viņu vēlreiz noskūpstīju. Tiešām. Vai tu dusmojies?

— Nē.

— Tas bija tikai aiz līdzjūtības, cs zvēru!

— Protams.

— Es nekad vairs neskūpstīšu nevienu citu, kamčr vien mēs būsim kopā! Es piederu tev, vienīgi tev! Man tikai mazliet vēl jāpagaida.

Lcdusauksta roka. Slīd pa manu muguru uz leju.

— Mazliet?

—  Ārsti saka, tik ātru izveseļošanos viņi vēl neesot pieredzējuši. Viens teica, ka man esot veselība kā zirgam. Un cits, pavecāks, bet jauks ārsts sacīja: «Viņa ir iemīlējusies!» Viņš domāja, ka es tāpēc tik ātri atveseļojos.

— Saprotu. Kad… kā tu domā - kad tu drīkstēsi atkal celties?

— Pēc trim nedēļām. Augstākais, pēc četrām! Un tad, Oliver! Un tad…

Un tad.

12

Es nezinu, vai pasaulē pastāv atmaksa par ļauniem darbiem. Vai cilvēkam par visu jāmaksā. Tāpēc, ka darījis ļaunu. Ko gan es esmu nodarījis? Daudz ko. Nu, labi. Taču tagad apskatīsim pretējo bilanci: mans tēvs. Mana māte. Krustmāte Licija. Leo. Nodedzinātā mājiņa. Un tagad vēl Džeraldīne. Es jūtu, ka svari tomčrstāv mazliet šķībi. Vai nc?

No otras puses, ir labi, ja to īstajā bridi jūt. Tad ir mazāk sirdsapziņas pārmetumu. Kad nācu šurp, man to bija krietni daudz. Tagad…

— Džcraldīne?

Viņa smaida.

Nav nozīmes.

Cilvēki vienmēr cits citu ievaino, tāda acīmredzot ir dzīve. Citādi nevar. Acīmredzot. Jauki. Pateikšu īsi un ātri. Vai mani kāds kādreiz ir žēlojis?

—  Man tev kaut kas jāsaka. Es zinu, ka šis nav vispiemērotākais brīdis, bet esmu gaidījis jau pārāk ilgi. To, kas toreiz notika gravā, gribēji tu. Es tev saku skaidri un gaiši, ka nemīlu tevi. Es…

Šajā ziņā sievietēm ir ātra uztvere. Džeraldīne sēž gultā, taisni izslējusies, turēdama tējas tasi uz ceļiem, un saka: — Tu mīli to otru.

— Jā. Un tāpēc mūsu attiecības jāizbeidz. Es domāju — pavisam. Kad tu atgriezīsies internātā, mūsu starpā vairs nekas nedrīkst notikt. Nekas!

Džeraldīne runā pavisam mierīgi: — Kāpēc jāizbeidz? Es taču zinu, ka tu mani nemīli. Tātad cs tai otrajai neko neatņemšu! Ko es gribu no tevis? To, kas man vajadzīgs! Vai ar to viņai tiks nodarīts pāri?

— Tu negribi tikai to. Tu gribi visu. Man tiešām žēl, ka tieši tagad man ar tevi tā jārunā, bet… (Šausmīgi, cik viņa ir mierīga!)

Džcraldīne smaida. — Tāpēc, ka es vēl neesmu pilnīgi tikusi uz kājām? Vai tev bail, ka padarīšu sev galu, izlēkšu pa logu, sajukšu prātā? Nebaidies, mīļais! Es esmu pārcietusi Krieviju un Vāciju un manus vecākus arī. Es pat neraudu, vai redzi? Neleju asaras. Nemetos tavā priekšā ceļos.

— Tiešām, Džeraldīne…

—  Pagaidi, es vēl neesmu beigusi! Svarīgākais vēl nāks. Nu jauki, tev ir tava mīlestība. Jo sliktāk man. īpaši slikti vēl tāpēc, ka tu ar mani… Taču tas nav svarīgi. Tu vairs negribi darīt mani laimīgu.

— Es nevaru, Džeraldīne!

—  Nu labi. Nu labi. Tu vairs nevari darīt mani laimīgu. Es tevi arī nc.

— Ko tas nozīmē?

—  Tas nozīmē, ka pēc atgriešanās internātā es darīšu visu, lai tu justos nelaimīgs.

— Kā to saprast?

— Es atradīšu to otro. Kā es vislabāk varētu padarīt tevi nelaimīgu? Tādējādi, ka padarīšu nelaimīgu tavu mīļoto. Ja viņa ir precējusies, tad izstāstīšu visu viņas vīram un tā sagraušu viņas laulības dzīvi. Ja nav precējusies, tad iedragāšu viņas labo slavu. Ja tā ir jauna meitene, es to izdarīšu tā, ka viņa vairs šajā apkaimē nevarēs palikt. Un tu arī, mīļais Oliver. Es tevi padarīšu nelaimīgu, ļoti, ļoti nelaimīgu.

— Džeraldīne, esi taēu prātīga! Es jau pašā sākumā teicu, ka nemīlu tevi.

— Bet tu ar mani gulēji. — Atmaksas teorija. — Pats zini, ko tu ar mani esi darījis. Un tagad tu saki, ka nekad vairs man ncpicskarsies. Tev šķiet, ka tad viss būs kārtībā? Tev šķiet, ka tas ir solīdi?

— Neesmu teicis, ka rīkojos solīdi. Taču ar tevi atklāti izrunāties man šķita vissolīdāk.

Viņa ļoti lēnām izdzer un noliek savu tasi.

—  Jā, Oliver, tā tiešām bija vissolīdāk. Tagad esmu informēta. Tagad trīs nedēļas varēšu domāt, kā visātrāk šo tavu lielo mīlu atrast.

— Tu viņu nemūžam neatradīsi!

Džeraldīne smejas.

— Mēneša laikā viņa man būs rokā! Un es atriebšos nevis šā tā, bet smalki! Tas, ko es darīšu, viņai būs gaužām sāpīgi, gaužām sāpīgi. Ja viņa tevi mīl, tad viņai būs jāiet bojā.

— Viņa mani nemīl.

— Ak nč? Tad jau tas ir tieši tā kā ar mums abiem!

— Jā, — es meloju.

— Tu melo. Es zinu pietiekami daudz. Tagad vari iet.

— Džcraldīne…

—  Vai nesaprati? Vai man vajadzēs saukt Bctncrcs kundzi, lai izvada tevi ārā?

— Es jau eju. Tomēr…

—   Negribu neko vairs dzirdēt. — Viņa pasaka vienu teikumu krieviski. Taču tad smaidīdama sniedz man roku. — Pasveicini visus no manis, bet jo īpaši Hansīti!

Paga! Paga!

— Kāpēc jo īpaši Hansīti?

— Viņam taču arī bija nelaime ar mugurkaulu, tāpat kā man, vai ne? Kad atgriezīšos, man par viņu vajadzēs sevišķi rūpēties.

Ko viņa zina? Ko nojauš? Ko jūt? Ko tas mazais velnēns viņai jau ir pateicis, rakstījis? Vai viņa vispār kaut ko zina?

— Džeraldīne, es tevi lūdzu, nedari neko tādu!

— Es tevī vairs neklausos.

—Ja tu saki, ka mani mīli, kā gan tad vari izpostīt tās sievietes dzīvi, kuru…

Sekundi par vēlu es aptveru, ko esmu pateicis. — Tātad tā ir sieviete, nevis meitene. Nu esam jau tikuši soli tālāk.

Šajā pēcpusdienā laikam neesmu īsti normāls.

Es tuvojos Džeraldīnei, izstiepis rokas un izpletis pirkstus.

—  Betnercs kundze! — viņa izbijusies iekliedzas un atvirzās tālāk gultā. — Betneres kundze! — Mani pirksti jau ir aptvēruši viņas kaklu. - Bet…!

Durvis atveras.

Ienāk vecā dāma.

Atlaidis rokas, es pagriežos atpakaļ.

—  Vai jūs izlaistu šo kungu ārā, mīļā Betneres kundze? Gaiteni ir visai tumšs.

— Ja jums te kaut kas nav pa prātam, varat izvākties.

—  Drīz tiksit no manis vaļā, mīļā Betneres kundze. Laimīgi tev nokļūt mājās, Oliver! Pasveicini no manis ari savu draudzeni! Drīz mCs abas iepazīsimies.

13

Uz ielas man brīdi jāapstājas un jānomierinās, taču ne jau tāpēc, ka pašam sevis būtu ļoti žčl, bet gan tāpēc, ka man žēl Džcraldīncs. Kas gan viņu vajā ar savu atriebību un par ko? Ko viņa nodarījusi? Daudziem suņiem klājas labāk nekā daudziem cilvēkiem.

Patlaban stipri snieg. Manā mašīnā zem sēdekļa ir konjaka pudele. Es iedzeru malku. Vēl vienu. Pēkšņi man šķiet, ka būs jāvemj. Tas no bailēm. Dzerot otro malku, domāju par Verēnu. Parīt viņa atgriezīsies. Tagad pret mums jau ir Leo un Džeraldīne. Un, ja mazais Hansītis kaut reizi sadusmosies uz mani un pasacīs Džeraldīnei tikai šo vienu vārdu… Tikai šo vienu vārdu — Lords…

VCl vienu malku.

Ko lai iesāku? Man nav naudas. Esmu iestidzis parādos. Māte drīz nonāks vājprātīgo namā. Ar tCvu nevaru rēķināties. Skolu pabeigšu tikai pēc gada. Es nespēju uzturēt Verēnu un Evelīnu. Ja Džcraldīne atklās patiesību, ļoti godājamais Lorda kungs iegrūdis Verēnu atpakaļ tajā pašā postā, no kura viņu izglāba.

Kam cs varētu uzticēties, kam lūgt padomu? Nevienam. Man ir divas zīmītes. Uz tām izrakstīti burti, kurus abās grāmatās caurdūruši mans tēvs un Lords. Ja es tagad (man kļūst arvien šķebīgāk ap dūšu!), aizsargādams Verēnu, mēģinātu izlietot šīs zīmītes pret Lordu kā izspiešanas līdzekli? Pret tēvu izspiešana neder. Bet pret Lordu? Kur tad tā grāmata ir? — viņš man jautās. Mīļais draugs, ejiet taču uz policiju un stāstiet šīs muļķības!

Kur ir grāmata?

Acumirkli!

Ir taču divas grāmatas!

«Dibuks» atrodas mana tēva bibliotēkā Ehternahā, ja vien tur vēl ir un jau sen nav sadedzināts. Bet Makjavelli man vēl ir! Tas atrodas manā ceļasomā. Un Lords atgriezīsies tikai pēc divām dienām. Noasam ir ļoti labs fotoaparāts. Ar to es varētu vajadzīgās lappuses nofotografēt. Dūrienu caurumiņi noteikti būs labi redzami. Tad vajadzības gadījumā varētu Lordam maigi pavēstīt, ka šīs lappuses ir manā rīcībā.

Šī ir Leo metode.

Es tātad neesmu labāks par viņu. Ko var zināt, varbūt arī Leo mīl kādu sievieti, kura viņam jāaizsargā? Varbūt viņš tiešām ilgojas nopirkt mazu rcstorāniņu. Bet kur gan mēs nonāksim, ja katrai neģēlībai meklēsim attaisnojumu, ja visu piedosim? Vai var un drīkst visu piedot? Vai mīla tiešām nav tikai vārds? No otras puses — vai politika ir cildena nodarbošanās? Un militārisms? Un darījumu sfēra? Darījumi, kādiem nododas mans tēvs? Un kādus piekopj krustmāte Licija?

Stop! Tā nedrīkst sākt. Citādi var sajukt prātā.

Ir jābūt kaut kādam absolūtās morāles līmeņrādim. Kas atrodas virs tā — ir labs, kas noslīd zemāk — ir slikts.

Tagad esmu uz autostrādes, sniegpārslas lido pretī, un man visu laiku jādomā par Džcraldīncs neprātīgajām acīm, kādām viņa noraudzījās man pakaļ, kad gāju projām. Tādas pašas acis viņai bija toreiz, tajā siltajā dienā mazajā gravā. Vai arī naidā var izpausties saldkaisle?

Nesen mēs angļu valodas stundā lasījām šādas dzejnieka Džona Draidena vārsmas:

Loks savelkas. Dzenot pēdas sprīdi pa sprīdim,

Nāk mednieks un nāve tuvāk ik brīdi…

Pagrieziens uz Oberrosbahu. Tur sniegputenī stāv sieviete. Viņa māj ar roku. Noteikti grib, lai paņemu līdzi. Kāpēc ne? Varbūt tuvākajā laikā man tik solīdi izturēties vairs nebūs lemts.

14

— Ak, atvainojiet, kungs, — vai jūs varbūt braucat uz Frīdheimu?

— Jā.

— Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaņemtu mani līdzi?

Viņa acīmredzot te stāvējusi ilgi, jo dreb aiz aukstuma. Apmēram piecdesmit gadus veca. Slaida. Seja, kas pauž tikai mieru, vienīgi mieru un citu neko. Viņa ir ģērbusies melnā lodcnauduma mētelī un melnā filca platmalē. Viņas labajai rokai, ar kuru viņa tur mašīnas durvis, trūkst divu pirkstu.

— Kāpiet iekšā!

—  Tūkstoškārt pateicos! Es, vai zināt, Frankfurte nokavēju vilcienu. Un man jātiek uz atpūtas namu. BCrni gaida.

Es sataustu pudeli.

— Iedzeriet vienu malku!

— Es gan principā…

— Šādos laika apstākļos?

—Nu, labi! — Viņa pieliek pudeli pie lūpām un iedzer malku. — O, kā dedzina!

— Mani, starp citu, sauc Olivers Mansfelds.

— Es esmu māsa Klaudija.

Sniegs mūs apņem kā vate. Kā? Māsa Klaudija?

Vai jums arī kādreiz ir bijusi sajūta, kas saka: «To es reiz jau esmu piedzīvojis»?

Vai tas no sniegputeņa? Vai no konjaka?

Es automātiski saku: — Māsa Klaudija, mums izbCdzis trusis!

Viņa laikam domā, ka esmu jucis.

— Lūdzu?

— Māsa Klaudija no sadraudzības biedrības atpūtas nama?

— Jā, — viņa atbild, — es esmu māsa Klaudija no atpūtas nama «Tā Kunga eņģelis». Bet kā jūs to zināt?

—  Rudenī es pirmo reizi braucu garām jūsu atpūtas namam. Vai nav jocīgi, kas cilvēkam paliek atmiņā? Toreiz bCrni tur rotaļājās pie zaļa sūkņa un es dzirdēju, kā viņi sauca: «Māsa Klaudija, mums izbēdzis trusis!» TāpCc cs tagad zinu, uz kurieni jūs vest.

—   Mansfelda kungs, izlaidiet mani pie krustojuma, kur sākas sliktais ceļš!

— Es jūs aizvedīšu mājās. Jūs taču teicāt, ka jums jāsteidzas. Man laika pietiek.

—  Bet atpūtas nams atrodas nomaļus no jūsu ccļa! To es nevaru pieņemt.

— Varat gan.

Tagad mCs braucam cauri mazajai bīdermeiera stila pilsētiņai. Tirgus laukums. Rātsnams. Pildrcžga mājas. Visi jumti apsniguši. Un tur jau atkal ir «Ceļojuma piederumi», tālāk «Friziera piederumu liellirgotava» un «Smalkmaiznīca, Nelaiķa A. Vcicrshofena mantinieki». Tur atkal ir viss, ko tik bieži esmu redzējis, braucot uz Frankfurti pie VcrCnas un atgriežoties.

— Sakiet, māsa Klaudija, - kas ir šī sadraudzības biedrība? Un kas ir «Tā Kunga eņģelis»?

Viņas balss skan mierīgi un paļāvīgi kā ārstei: — Mūsu biedrība ir dibināta Šveicē. Jau pirms divdesmit pieciem gadiem. Mēs ticam, ka ir pienācis lielu pārmaiņu laiks. Mēs ticam Pestītāja mācībai, bet pārkon- fesionāli, nc tā kā lielās baznīcas.

Aizsnigusi Šoseja. Lāstekas pie telegrāfa stieplēm. Māsa Klaudija aizrautīgi stāsta: — Mēs gribam būt īsti kristieši, lēnprātīgi un laipni cits pret citu, gribam sākt nevis ar pasaules, bet ar sevis pašu labošanu. Ja kristietība būtu patiesi kristīga, tad nebūtu ne ķildu, ne karu, ne komunisma, nc kapitālisma, nc sacelšanos, nc netaisnības. Tad pasaulē vairs nebūtu trūkuma, jo mūsu zemes nestie augļi tiktu taisnīgi sadalīti pCc visu ļaužu vajadzībām. Visi cilvēki savā dzīve vClas kļūt laimīgi. Taču laime ir iegūstama tikai, drosmīgi tulkojot Visumā valdošo Dieva likumu. Un šo likumu sauc — mīlestība pret savu tuvāko, saprotiet, Mansfelda kungs! Mīlestība pret savu tuvāko! Evaņģēlijā tas tiek atkārtots vienmēr no jauna.

— Taču neviens par to neliekas zinis.

—  Tā ir. Vienīgi mēs, neliels pulciņš. Mūsu pulkā galvenokārt ir nabadzīgi ļaudis. Mēs viņu labā darām, ko varam… un ar to cs negribu teikt, ka mēs viņus mierinām tikai ar skaistiem vārdiem. Mums, par laimi, ir arī bagāti labvēļi Amerikā un Anglijā, Itālijā un Francijā. No viņiem mčs saņemam naudu. Redziet: cilvēki palīdz cits citam.

— Ļoti maz.

— Pagaidām vēl ļoti maz, — viņa saka un izskatās pēc pravietes. — Taču drīz to būs ļoti daudz! Paskatieties — pirms desmit gadiem mums vēl nebija nama, kurā varētu atpūsties slimi bērni. Tagad mums ir trīspadsmit šādu namu dažādās zemēs. Mums ir savs laikraksts «Taisnības Valstības Ziņotājs»! Mčs varam palīdzēt nabagajiem. Nedaudziem nabagajiem. Pārāk nedaudziem. Taču pienāks diena…

Viņa paveras manī. — Vai jūs esat slims?

— Nē. Kāpēc?

— Vai jums ir raizes?

— Jā.

— Lielas, vai nc? Vai varu jums palīdzēt?

— Nedomāju vis.

Mašīna, lēkādama pa bedrēm un grambām, traucas garām piesnigušiem dārziem, nelielām pilīm, villām.

—  Varbūt tomēr? Vai jūs mani neapciemotu? Es jums parādīšu mūsu namu, un jūs izstāstīsit, kas jūs nomāc.

Svētule. Fanātiķe. Biedrība. Viss tas, ko es nevaru ciest. Tomēr es atbildu: - Jā, māsa Klaudija, es labprāt ieradīšos.

Esam atbraukuši. Viņa izkāpj un krata man roku. Tad viņa aiziet lejup uz veco muižu, kuras pagalmā atrodas zaļais sūknis, kam tagad uzradusics liela, balta sniega cepure tāpat kā plāksnei, pie kuras esmu apstājies.

SADRAUDZĪBAS BIEDRĪBA (TĀ KUNGA EŅČELIS) ATPŪTAS NAMS

Tur viņa aiziet, būdama droša un pārliecināta par savu sūtību, — māsa Klaudija. Es tveru pēc konjaka pudeles zem sēdekļa un izvelku korķi. Māsa Klaudija vēlreiz pagriežas atpakaļ un pamāj. Es māju pretī. No mājas izskrien daudz mazu bērnu, apkampj māsu Klaudiju un spiežas viņai klāt — zēni un meitenes, smiedamies un klaigādami.

Neiedzēris ne piles, es atkal aizkorķēju pudeli un pabāžu zem sēdekļa.

15

— Ko tu saki?

— Nodegusi. Pilnīgi nodegusi.

—  Bet… bet… kā gan tas iespējams? — Verēnai aizraujas balss. Piecpadsmitajā janvārī no rīta viņa atgriezusies no Sanklmoricas. Patlaban Frīdheimas baznīcas torņa pulkstenis sit trīs, un mēs runājam pa telefonu.

—  Droši vien zagļi. Nodedzinājuši. Tur mēs vairs nedrīkstam rādīties.

— Kāpēc nc?

Esmu apņēmies arī turpmāk viņai par Leo neko neteikt.

— Tur visur tagad gaida kriminālpolicijas ierēdņi. Tur mēs nekādā ziņā vairs nedrīkstam kāju spert.

— Tikai… tikai vēlreiz uz visu paskatīties… Tagad taču mums vairs nav nevienas vietas, nevienas vietas visā pasaulē…

— Tomēr ir. Es kaut ko atradu.

— Ko?

— Mazu viesnīcinu. — Es nosaucu adresi. — Beidz raudāt, mīlā!

Tur, ārā, mēs vairs nevaram tikties. To taču tu atzīsti?

— J-jā… Bet… mēs tur bijām tik laimīgi, Oliver.

— Mēs tādi būsim atkal.

— Kur?

— Kad cs tevi redzēšu?

— Šovakar.

— Kātā?

—  Vakariņās. Mans vīrs tevi ielūdz. Man kļūst mazliet ncopulīgi no tā, cik steidzīgi viņš vēlas tevi satikt.

Man gan ne.

«J1 Principe!» Lorda kungam vajadzīga mana tēva grāmata.

— Pusastoņos, jā?

— Jā.

— Ak Dievs, mūsu mājiņa…

— Tagad mums būs viesnīca.

— Bet tā nav mūsu māja. Tur nekad nebūs tā kā mūsu mājā.

— Tas tomēr ir labāk nekā nekas, — es saku.

16

Šis atkal ir «smalks» vakars, kad vīrieši ģērbušies smokingos un dāma vakarkleitā un kad Leo apkalpo ar baltiem cimdiem rokās. Viņš vairās skatīties uz mani. Manfrēds Lords ir lieliskā garastāvoklī: iededzis brūns, atpūties, optimistisks. Makjavelli grāmatu es viņam atdevu tūlīt pēc savas ierašanās. Viņš bija iepriecināts.

— Cik jūsu tēvs uzmanīgs pret mani!

Tiešām, vai ne, Lorda kungs. Un, kad jūs paliksit vienatnē, Lorda kungs, tad meklēsit caurdurtos burtus un atšifrēsit tos. Es tos nevaru atšifrēt, jo nezinu kodu. Tomēr sadurstītās lappuses es nofotografēju, Lorda kungs. Tikai diezin vai tas ko līdzēs pret tādu vīru kā jūs, Lorda kungs. Šajā vakarā jūtos stipri nomākts. Es tāds jūtos arvien vairāk.

Evelīna Sanktmoricā saslimusi ar bronhiālo kataru un ir spiesta palikt gultā. Es atkal esmu viņai atnesis marcipānu, un Manfrēds Lords vēlīgi mudina, lai taču es uzejot otrajā stāvā bērnistabā un pats pasniedzot savu dāvanu. Viņš pa to laiku gatavo dzērienus. Verēna mani pavada.

Kad jeeju istabā, mazā meitenīte nikni paskatās manī drudžainām acīm, tad strauji aizgriežas, piespiedusi pie krūtīm lācīti, un nekustīgi veras sienā.

— Labvakar, Evelīna!

Atbildes nav.

— Man ļoti žēl, ka tu esi saslimusi. Atnesu tev arī marcipānu.

— Negribu nekādu marcipānu!

— Evelīna! — Verēna uzsauc.

— Negribu no tevis marcipānu! Nes to atpakaļ! Ēd pats! Es no tevis vispār neko negribu! Nevēlos tevi pat redzēt! Tāpēc es skatos sienā.

— Kāpēc?

Meitenīte čukst: — Tu teici, ka palīdzēsi mammītei un man, bet neko neesi darījis!

— Es taču tev paskaidroju, ka tas viss ir ļoti grūti un prasīs daudz laika.

—  Cik daudz tad včl? Mammīte taču pati teica… Ej prom, tēvoci Mansfcld! Ej! Un nenāc vairs šurp!

Ko lai es daru? Mēģinu noglāstīt Evelīnas matus, bet viņa man sit. Verēna šūpo galvu. Mēs izejam no istabas. Gaitenī es čukstot jautāju:

— Vai tu viņai kaut ko esi teikusi?

—  Jā. Diemžēl. Tajā vakarā, kad bija tik slikts telefona savienojums. Vai atceries? Es jutos tik nelaimīga…

— Vai arī tu mani vairs negribi? Vai esmu neveiksminieks? Varbūt izbeigsim visu?

Nākamajā acumirklī viņa mani strauji apkampj un kaislīgi skūpsta. Es mēģinu atbrīvoties ar varu.

— Nē taču! Tu esi ārprātīga! Tavs vīrs…

— Kad mēs tiksimies tajā viesnīcā?

— Rīt pulksten trijos.

— Es būšu.

— Neļaunojies, ka es Evelīnai un tev esmu licis tā vilties!

— Man tu neesi licis vilties.

— Tomēr. Esmu par jaunu, to es apzinos, tomēr darīšu kaut ko! Nezinu vēl tikai, ko. Taču es kaut ko darīšu! Un izdarīšu! Paliec pie manis, Verēna, lūdzu, paliec pie manis, lūdzu…

— Es palikšu pie tevis.

— Tu vēl nekad neesi palikusi pie viena vīrieša.

— Bet pie tevis, mīļais, pie tevis… Rīt trijos…

Gaitenis, kas ved uz kāpnēm un pirmo stāvu, ir patumšs. Tagad tas pēkšņi kļūst spoži apgaismots. Mēs atraujamics viens no otra un raugāmies lejup uz halli. Tur stāv Manfrēds Lords, turēdams rokā sudraba kokteiļu jaucamo trauku, un šarmanti saka: — Vai drīkstu lūgt? Dzērieni ir gatavi.

— Mēs ejam, - Verēna atsaucas. Viņa iet lejup pa platajām koka kāpnēm.

— Es dzirdēju balsis, — Lords saka. — Kāpņu telpā bija tik tumšs. Tad es iededzu gaismu… Kas jums noticis, Oliver? Jūs izskatāties tik bāls. Vai ne, Verēna?

Sulainis iet pa halli ar paplāti rokā.

— Vai jums arī tā neliekas, Leo?

— Pardon, lūdzu, godājamais kungs?

— Ka Mansfelda kungs izskatās ļoti bāls.

—  Jā, pabāls ir gan, man šķiet. Ak tu suns!

—  Tad tikai vairāk neko kā žigli nāciet atpakaļ pie kamīna un iedzeriet pamatīgu kraukšķi! Ārā ir drausmīgs laiks. Cerams, ka jūs, mans mīļais, arī nedabūsit kataru, — tā saka ļoti godājamais Manfrēds Lords, mums pa priekšu iedams salonā. *

Viesnīca atrodas pie Austrumu parka.

Tīra, jauka māja. Pieklājīgs šveicars. Man nemaz nav jānosauc savs vārds. Mūsu istaba atrodas trešajā stāvā. Tajā ir izbalējušas sarkanas zīda tapetes, sarkans paklājs, sarkani plīša abažūri un veca, plata gulta, kurai blakus novietots spogulis. Šis spogulis ir ļoti liels. Guļot gultā, tovararauķlas palīdzību kustināt un tādējādi redzēt visu, ko vien vēlas. Virs gultas karājas oleogrāfija «Laumu rotaļa». Šeit viss ir sevišķi vecmodīgs. Tomēr man šķiet, ka šī ir viena no tīkamākajām apmešanās vietām šajā pilsētā. Iekams izvēlējos šo viesnīcu, es tiešām krietni nopūlējos, apskatīdams daudzas stundu viesnīcas. Un tomēr mums te viss iet greizi.

Es biju ieradies pirms Verēnas. Viņa atbrauca ar taksometru, kas apstājās gabaliņu tālāk uz ielas. Viņa ģērbusies pavisam vienkāršas drānas mētelī, rotu nav nekādu, ap galvu lakats un uz acīm tumšas brilles.

Kad šveicars mūs sveicina, viņa smaids ir mazliet par platu, taēu tas bija mazliet par platu jau pirmajā reizē, kad es šeit ierados viens un iedevu viņam divdesmit markas. Varbūt tas vienmēr ir mazliet par platu, viņa amatā tā piederas. Viņš man iedod istabas atslēgu. Mums jākāpj augšā pašiem, jo lifta nav. Kad esam pagājuši šveicaram garām, Viņš mazliet par skaļu sauc: — Ja godājamiem viesiem būs vajadzīgi vēl dyicļi, tad, lūdzu, tikai pazvaniet! Apteksne visu atnesīs!

Dvieļi ir pēdējais piliens. Es redzu, kā Verēna saraujas. Un jau šeit, uz kāpnēm, es zinu, ka viss ir sabojāts. Verēnas nāsis nervozi raustās, viņa ejot klūp un nebilst ne vārda, līdz mēs esam istabā. Tad viņa saka: — Briesmīgi! — Viņa pat neredz sarkanās neļķes un šampanieti. Viņa pieiet pie loga un skatās ārā. īres mājas ar lētiem dzīvokļiem, mazs gabaliņš no Austrumu parka ar aizsalušu ezeru, kur bērni slido, lēti veikali…

— Šausmīgi, — viņa saka.

Kā jau priekšpilsētā.

Es iededzu gaismu, aizveru aizkarus un atkorķēju šampanieša pudeli. Verēna visu laiku stāv pie centrālapkures radiatoriem, ar seju pret sienu. Es aiznesu viņai glāzi un saku: - Novelc taēu vismaz mēteli.

Viņai mugurā atkal ir sarkanais pulovers. Tas mani iepriecina.

— Par ko tu priecājies?

— Par to, ka esi uzvilkusi sarkano pulovcru.

Šampanietis ir slikts. To saka nevis viņa, bet es.

— Ak, vai nav vienalga, — viņa atbild. — Paldies par neļķēm!

Viņa ieiet vannas istabā, visu apskata un krata gaivu. Tad nāk atpakaļ, pielej sev včl vienu glāzi un izdzer vienā paņēmienā, pčc tam tāpat včl trešo glāzi.

— Ejam! — viņa iesaucas. — Ātri, nāc!

Viņa novelk pulovcru. Attaisa svārkus. Novelk zeķes. Es jau esmu kails un ielienu platajā gultā. Sega ir stīva un auksta. Dzirdu, kā blakus numurā kJepo un runā vīrietis. Tad ilgi un spalgi smejas meiča. Seko dažādi trokšņi.

Verčna sčž puskaila. Tagad viņa ieraudzījusi arī milzīgo spoguli. Viņa pavelk auklu. Spogulis kustas. — Cik rafinēti! — viņa saka.

—   Neskaties turp! Nodzēsīsim gaismu. Nākamreiz cs atnesīšu radioaparātu, lai mēs nedzirdētu neko citu kā tikai mūziku.

Verēna noģērbjas pavisam, apguļas man blakus, un mēs skūpstāmies. Kad es sāku viņu glāstīt, viņa pēkšņi sastingst.

Es zinu: viss pagalam.

— Nedusmojies, mīļais!

—  Nē, nē, protams, ne! — es atsaucos. Pa aizkara spraugām včl mazliet iespīd dienas gaisma, kaut kur šalkdams plūst ūdens, tad blakus numurā atkal klepo vīrietis un meiča atkal smejas.

—  Nav nozīmes to mēģināt… Mēs taču nekad viens otram nemelosim. Šeit… šeit man vajadzētu spēlēt teātri. Vai zini…

— Tev nekas nav jāpaskaidro.

—  Es tomēr gribu… Man vajag.. Vai atceries, kā tu pirmajā laikā vienmēr dusmojies, kad es teicu, ka esmu ielasmeita?

— Jā.

— Es… es to vienmēr tikai tā teicu. Ne jau pavisam nopietni. Es ar to koķetēju. Neraugoties uz visu, es vēl biju ļoti labās domās par sevi. Par ielasmeitu sevi saucu, lai tu protestētu, lai es gūtu apstiprinājumu savām labajām domām pašai par sevi.

Kāds pa gaiteni aiziet garām.

—  Šodien es pirmo reizi tiešām jūtos kā ielasmeita. Tāda ir patiesība. Nekad vēl neesmu tā jutusies! Nekad vēl! Pat neartiem resnajiem mietpilsoņiem manā visļaunākajā laikā. Es ļoti gribētu to darīt. Taču tas nav iespējams. Vai tu mani saproti?

— Jā.

— Oliver…

— Nāc! Ejam prom no šejienes! Ātri!

Es iededzu gaismu. Mēs steigšus ģērbjamies.

(Vīrietis runā. Meiča smejas. Ūdens šalc.)

— Te mēs nekad vairs netiksimies. Tā bija mana kļūda.

— Nē, mana, — viņa saka.

—  Ejam! — es saku un atveru durvis. Numurā paliek sarkanās neļķes, tīrie dvieļi, sliktais šampanietis. MCs skrienam pa kāpnēm lejā, it kā mums kāds dzītos pakaļ. Es atdodu šveicaram atslēgu.

• — Jūs jau ejat prom? Bet jūs taCu pagājušajā reize samaksājāt uz priekšu un noīrējāt istabu uz trim stundām? Vai jums tā nepatīk? Vai kaut kas…

Mēs jau esam uz ielas.

Ejam tālu. Neskatāmies viens otrā. PCkšņi Verēna apstājas, noņem brilles un iebāž kabatā. Ar savām milzīgajām, melnajām acīm viņa skatās manī, kā pirmo reizi ieraudzījusi.

— VerCna, kas tev notika? Nāc taču tālāk!

Savā aizsmakušajā smēķētājas balsī vina saka: — Tagad es zinu.

— Ko?

— Kāpēc pirmīt nesanāca.

— Kāpēc?

Sveši cilvCki. Kliedzoši bčrni. Pārtikas preces aizsvīdušajā skatlogā. Taurējošas automašīnas. Un sniegs, sniegs, sniegs!

— Kāpēc nesanāca?

— TāpCc, ka esmu tevī iemīlējusies. Es tevi mīlu, Oliver. Tu to esi panācis. Tik tālu nu ir.

18

Pie Zandvega mCs atrodam vecmodīgu kafejnīcu. Kājas vilkdams, pienāk sulainis — maza auguma plikgalvis notraipītā livrejā. Caur logu rūtīm gandrīz neko nevar redzēt, elektriskā gaisma ir vāja, uz neīsta marmora galdu virsmām tasītes, apakštasītes un glāzes atstājušas daudzus apļus. Vienā kaktā divi pensionāri spClC šahu, trešais noskatās.

— Vai jums ir konjaks? — es jautāju sulainim.

— Jā.

— Jēdzīgs? Franču?

— Tad man vispirms jāpaskatās, kungs… — Viņš aizslāj. Pie mums pienāk kaķis ar biezu dzintarkrāsas spalvu un murrādams trinas man gar kājām. VerCna cieši tur manu roku. MCs joprojām raugāmies viens otrā.

Ir pavisam klusu.

— Es tevi mīlu, Oliver.

— Un cs tevi. Tikai tevi. VienmCr tikai tevi.

— Es ļoti priecājos, ka mCs iegājām tajā drausmīgajā istabā. Citādi es nebūtu to sapratusi. Tik ātri ne un tik spēcīgi ne.

— VerCna…

— Te ari izskatās šaušalīgi, vai ne? Taču šeit cs jūtos labi.

— Es arī.

Kaķis ielec man klēpī, es to glāstu ar vienu roku, bet ar otru glāstu Verčnas plaukstu.

Sulainis slāj atpakaļ ar savām plakanajām pčdām, kas iebāztas platās, izvalkātās kurpēs. Viņš mums rāda pudeli, no kuras iepriekš ar pelēku lupatu noslaucījis putekļus. - No pagraba. īsts Kurvuazjē. Nostāvējis tur apakšā veselu mūžību.

— Pārdodiet man šo pudeli!

— Bet jūs taču nevarat visu uzreiz…

—  Nejau uzreiz. Mēs atnāksim atkal. — Sulainis samulst. — Tad man vispirms jāpajautā saimniecei, cik tas maksā. Lēti nebūs. Noteikti daudz dārgāk nekā veikalā.

— Vienalga, cik tas maksā.

Par atbildi viņš zemu paklanās.

Tad viņš atnes divas glāzes. Es saucu viņam nopakaļ: - Atnesiet vēl trešo!

Sulainis atkorķē pudeli, un cs pieleju visas trīs glāzes.

— Saskandiniet ar mums! Mēs šodien kaut ko svinam.

— Jūs esat pārāk laipns.

Mēs dzeram, vecais sulainis iedzer tikai mazu malciņu.

— Ja atļaujat, es paņemšu savu glāzi līdzi. Kaut ko tādu nedabū katru dienu. Es to gribētu izdzert lēnām.

— Protams, cienījamais…

—  Francs. Mani sauc Francs. — Viņš paceļ savu glāzi un atkal mazliet nodzer. Pirms tam viņš vēl saka: - Uz jūsu veselību! Par to, kas jums svinams!

—  Paldies, Franča kungs. — Šaha spēlētāji strīdas. Vērotājs dod padomus. Sniegs snieg.

— Tagad mums atkal ir jaunas mājas, — Verēna saka. Viņa iedzer lielu malku. — Traki gan, — viņa saka. — Zini ko? Man pēkšņi nav arī vairs bail.

— No kā bail?

—  No mana vira. No nākotnes. No tā, ka esmu tik daudz vecāka par tevi.

— Viss būs labi.

—  Kā gan būs labi? Kā viss var būt labi? Pasaki! Man tas jāzina tagad, kad apzinos, ka tevi mīlu.

—  Es tev varu to pateikt. Beidzot. Es Ehternahā pazīstu vienu advokātu. Viņš man apgalvoja, ka tūlīt pēc skolas beigšanas mani pieņems darbā (es nosaucu uzņēmumu, kas ir lielākais mana tēva konkurents). Ar prieku! Jau tāpēc vien, lai tās nozares darboņiem būtu par ko pasmieties! Jau tāpčc vien, lai mans vecais pārplīstu aiz dusmām! Par šo joku tie ļaudis ir ar mieru samaksāt. Sākumam mums visiem trim pietiks…

— Tas tiešām ir taisnība?

— Goda vārds!

— Es tev ticu. Arī tad, ja tas nebūtu taisnība, cs paliktu pie tevis. Taču es zinu, ko nozīmē dzīvot nabadzībā. Tad izgaist vislielākā mīlestība.

—  Nebaidies! Tiklīdz pabeigšu skolu, tas notiks. Vai zini, ka es pirmo reizi mūžā kārtīgi mācos? Gribu pabeigt skolu! Gribu tikt ar to galā!

— Es tevi esmu izveidojusi par labu skolnieku.

— Tu mani esi izveidojusi par vīrieti.

— Un tu mani padari par dzērāju.

— Es arī agrāk tik daudz nedzēru. Tikai kopš…

— Jā, — Verēna saka, — cs arī tikai kopš…

— Kopš kura laika?

— Kopš mani pārņēmušas ilgas.

— Un cik ilgi tās tevi ir pārņēmušas?

— Tas sākās Sanktmoricā.

Tagad esmu ārkārtīgi satraukts. Šajā drūmajā kafejnīcā es pēkšņi acu priekšā redzu mūsu kopīgo nākotni, mūsu kopīgo laimīgo dzīvi.

— Vēl vienu gadu, Verēna! Mazliet vairāk par gadu! Tad varēšu sākt strādāt. Noīrēsim mazu dzīvokli. Tev viss vajadzīgais jau ir — kažoki, rotaslietas…

— Un tu arī.

— Un Evelīna. Un mana automašīna. Mēs būsim laimīgākie cilvēki visā Frankfurtē.

— Visā Vācijā!

— Visā pasaulē!

— Nč.

— Kāpēc nc?

— Tā mēs nedrīkstam teikt, citādi viss noies greizi. Ja tā runā, tad vienmēr noiet greizi.

— Vai vismaz drīkst tā domāt?

— Vai kādam var aizliegt domāt?

— Verēna…

— Jā, mīļais?

— Neko.

— Es zinu, ko tu gribēji teikt. Nesaki!

— Neteikšu.

— Tikai domā to!

— Jā.

— Es ari to domāšu. Domāšu to pašu.

—   Izdzersim vēl vienu glāzi un tad es tevi aizvedīšu mājas. Ir jau vēls.

— Vai tu nekļūsi nepacietīgs?

— Nē. Bet tu?

—  Es arī ne! Drīz būs pavasaris. Mans virs atkal aizceļos. Tad tu varēsi nākt pie manis tāpat kā toreiz mūsu pirmajā naktī…

Mēs dzeram.

Šaha spēlētāji vēl arvien strīdas. Sniegs krīt arvien biezāks un biezāks.

No kurienes pēkšņi atkal uzradusies šī sajūta, ka man drīz jāmirst? Kāpēc?

Es taču esmu laimīgs!

— Kas tev ir, dārgais?

— Nekas.

— Tomēr. Tev pēkšņi pārmainījās seja… kļuva pavisam citāda.

— Es kaut ko iedomājos.

— Ko?

—  Cik skaisti būs, — cs atbildu. (Kāpēc gan man būtu jāmirst?)

— Tu par daudz dzer, — Verēna saka.

—  Vēl tikai vienu malku. Viņa smaida.

19

Skolā radies jauns pārītis. Kas gan būtu varējis iedomāties par šādu kombināciju — Noass un Čičita. Stāsta, ka Noasu šai sakarā direktors esot izsaucis pie sevis. Direktors teicis: — Goldmund, tu zini, ka esmu tev ļoti labvēlīgs, bet tu gan laikam vairs neesi pie pilnas sajēgas.

—  Kādā ziņā, lūdzu, doktora kungs?

— Čičitai ir tikai piecpadsmit gadu.

— Nākamgad būs jau sešpadsmit.

— Es tev saku tikai vienu: ja pieķeršu jūs kaut vienu pašu reizi, tad abi izlidosit no šejienes tai pašā dienā, skaidrs?

—  Pirmkārt, doktora kungs, jūs mūs nemūžam nepieķersit, pat ja mčs to darītu, otrkārt, — jūtos ļoti vīlies, ka esat par mani tik sliktās domās. Es negribu ar Čičitu gulčt! Katrā ziņā tas nav tik steidzami.

— Ko tad tu gribi? — direktors jautājis.

—  Esmu visai vientuļš. Čičita arī. Vienmčr esmu vēlējies dzīvot kopā ar cilvēku, kuru esmu iepazinis jau agri un izveidojis atbilstoši tam, kādu viņu iztēlojos.

— Aha! Tevis radīts cilvēks.

— Jā.

— Gribi būt Pigmalions, jā?

— Jā, Pigmalions. Tāpēc es ar ČiCitu runāju par Jaspersu un Sartru, par Openheimeru, «Divdesmitā gadsimta nodevību», par kolektīvo vainu, Brehtu un tā tālāk.

— No tā viņa taču vēl ne vārda nesajēdz, Noas!

—  Nesakiet vis, doktora kungs! Es viņai iedevu palasīt Kami. Un Malro. Un Kestleru. Jums taisnība, daudz ko viņa nesaprot, kaut gan apgalvo, ka saprotot visu. TaCu laba tiesa viņai smadzenes aizķeras, labu tiesu viņa uztver kaut neapzināti vai zemapziņā. Viņa to nekad arī īsti neapzināsies, tomCr rīkosies tā, kā domājis, piemCram, Kami. Vai tas ir slikti?

— Vai tiešām tu tā domā?

—   Visā nopietnībā. Es reiz izlasīju teikumu, kas man ārkārtīgi palika. Tas skanCja apmēram tā: «Vēlāk esmu pārdzīvojis vairākus notrulināšanās procesus, bet piecpadsmit gadu vecumā biju atjautīgs, gudrs un garīgi nobriedis cilvēks!» Kļūdams vecāks, cilvēks nekļūst gudrāks… Atvainojiet, doktora kungs, tas, protams, nav domāts personiski!

—  Man tu mierīgi vari klāstīt savas stulbās asprātības, to taču tu zini. Kā jūs abi satuvinājāties? Čičita taču tā dievināja misteru Ol- dridžu.

—  Es nemaz negribčju šīs harmoniskās attiecības traucēt. Taču kādu dienu Čičita man teica: «Misters Oldridžs tikai pieklājības pčc izturas pret mani ļoti laipni.» — «Muļķības,» es iebildu. «Nav vis muļķības,» viņa teica. «Viņš vispār pret meitenēm izturas jauki tikai pieklājības pčc. Zčni viņam patīk daudz labāk.»

— Cerams, ka tu to noliedzi?

— Un kā vēl!

—  Misters Oldridžs ir mans labākais skolotājs. Viņš nekad nav izdarījis nevienu pārkāpumu. Par viņa privāto dzivi mums nav nekādas daļas.

—  Vai es jums sūdzCjos? Taču meitenčm ir savas domas. Čičitai ir instinkts. Viņa ir manījusi, ka tur kaut kas nav kārtībā. Tāpčc viņa man jautāja: «Vai gribi draudzēties ar mani?» Savādi, ka tā jautā meitene, vai ne? Vispār taču to pienāktos jautāt mums!

— Un tu sacīji jā.

—  Kā jau teicu, man viņa palika sen. Nclūdzis atļauju, es ar viņu izdarīju, atvainojiet, dažus scenotestus un tamlīdzīgi un varu tikai teikt — prīmā!

— Tieši tas, ko biji mcklčjis, vai ne?

— Tieši tā.

— Māli tavās rokās.

— Jā, doktora kungs.

— Saki — kad tu mazo Čičitu būsi pārveidojis un izaudzinājis pēc savas gribas, ko tad tu darīsi?

— Tad mēs brauksim uz Izraēlu.

— Un precēsities?

— To es neesmu teicis.

— Tu taēu nevari viņu tāpat vien ņemt līdzi!

—  Kāpēc nc? Mēs dzīvosim kopā. Man ir nojauta, ka tā būs labi. Nav taču noteikti jāprecas. •

— Kāpēc nc?

— Pirmkārt…

— Nesaki vienmēr pirmkārt, otrkārt! Nepārnāci! Vai zini, Noas, es ari šo to esmu lasījis, proti: kas kļuvis pārgudrs, tas atkal jau ir muļķis.

—   Centīšos laboties. Tātad pirmkārt, — atvainojiet, doktora kungs! — tātad Čičita un cs, mčs abi negribam bērnus, šajā ziņā esam pilnīgi vienisprātis. Paskatieties taču, kas tagad ar bčrniem notiek! Šeit es dzīvoju kopā ar vairāk nekā trīs simti bērniem. Gadiem ilgi esmu varējis šeit vērot caurmēra reprezentantus un uzdrošinos pavisam noteikti pasacīt: ar to man pietiek!

—  Noas, — direktors teicis, — man tavi uzskati patīk tikai daļēji. Taču daļēji tie man nepatīk. Tomēr neatkarīgi no tā, vai man kaut kas patīk vai ne, kā jau teicu, — ja lauzīsi doto vārdu, tad jūs abi izlidosit!

—   No tā es nebaidos, — Noass atbildējis. — Es gribu cilvēku, doktora kungs, cilvēku! Un tādā gadījumā piegulēšana ir pēdējā vietā.

Dīvaini: agrāk kad biju ieķēries kādā meitenē, es vienmēr domāju, ka mums, cik ilgi iespējams, jābūt kopā gultā! Tagad mēs ar Verēnu atkal un atkal tiekamies mazajā, vecajā kafejnīciņā. Mēs skūpstāmies. Glāstām viens otru. Bet to — nē! Jau divas nedēļas ne! Mēs stāstām viens otram gadījumus no savas dzīves. Mums ir (ik daudz ko stāstīt. Man šķiet, ka las nebeigtos pat tad, ja katrs no mums stāstītu simt gadus! Noass ir gudrs puisis…

20

Tas, kas sācies starp doktoru Freiju un Divālas jaunkundzi, tagad jau, kā redzams, ir kļuvis zināms visā internātā.

Par viņiem abiem runā visi, visvairāk, protams, lielās meitenes. Doktors Freijs un Divālas jaunkundze katru pēcpusdienu kopā dodas pastaigā. Vakaros viņi bieži brauc uz Frankfurti un iet uz teātri vai kino. Divālas jaunkundzei uzradušās divas jaunas kleitas, un reizi nedēļā viņa Frīdheimā iet pie friziera. Tagad viņa reizēm ari smejas, un Hansītis saka — šie abi esot slepus saderinājušies.

Viņš jau noteikti zina.

Viņš zina visu.

21

Ceturtdiena, devītais februāris.

Es ar Verēnu atkal tiekos «mūsu» kafejnīcā pie Zandvega. Notraipītajā livrejā ģērbtais Francs atnes konjaka pudeli un izdzer glāzi uz mūsu veselību. Dzintarkrāsas kaķene Mira staigā pa krēslaino telpu, šaha spēlētāji strīdas savā kaktā, un vērotājs dod padomus. Tie paši šaha spēlētāji, tas pats padomdevējs.

Verēnā šajās dienās notiek pārmaiņas. To es neiedomājos tāpēc, ka esmu iemīlējies, bet tas tiešām tā ir. Viņa kļūst klusāka, mierīgāka, nav vairs tik nervoza. Pārmainās arī viņas seja. Es vienmēr jūtu, ka no šās sejas cauri ādai plūst iekšējs starojums. Un Verēnas acis mazliet zaudē savu dziļo skumīgumu.

Viņa atnesusi labas ziņas: nākamajā nedēļā viņas vīram jāaizceļo, tad es kādu nakti atkal varēšu aiziet pie viņas. Par to mēs priecājamies kā bērni, kā divi mīlētāji, kuri vēl ne reizes nav apkampušies.

Arī es esmu atnesis labu ziņu: kopš kāda laika esmu labākais skolēns savā klasē. Patiesībā tas nav nekas sevišķs, ja cilvēks divdesmit viena gada vecumā mācās astotajā klasē, tomēr maniem skolotājiem tas bijis kā āmura sitiens pa pieri. Viņi gandrīz nespēj aptvert, ka cs vairs neslaistos, stundās netraucēju un nedodu bezkaunīgas atbildes, bet rakstu labus klases darbus citu pēc cita.

—  Tagadjums beidzot galva sākusi strādāt, — teica doktors Habcr- lc. (Viņš, starp citu, ir iegādājies jaunu uzvalku un vairs tā neož pēc sviedriem. Droši vien atļāvies nopirkt uz Ziemassvētkiem.)

—   Tas, protams, ir kādas sievietes nopelns, — tā teicis Noass. Taisni riebjas, cik ātri viņš vienmēr visu aptver. Riebjas tāpēc, ka viņš to ir teicis Cičitai un viņa papūtusi citām meitenēm, tā ka cs tagad esmu visu apbrīnas objekts un katrs grib zināt, kas gan ir šī sievišķīgā būtne.

Verēna kaļ plānus. Viņa uz visu raugās reāli. Par to nav jābrīnās, jo viņa pazīst trūkumu. Viņa rēķina un pārrēķina. Vai mēs tiešām

varēsim dzīvot no manas algas. Viņa rCķina kā mazs bērns — skaļi. Un domā, ka varēsim iztikt.

Mēs esam ieradinājušies mazliet par daudz dzert. Mēs gribam turēties noteiktās robežās un bieži viens otram to atgādinām, taēu, tiklīdz satiekamies, vienmēr no jauna iedzeram — tāpēc, ka esam tik sentimentāli, ka tik īsu bridi varam būt kopā, ka konjaks tā nomierina, silda un iedveš paļāvību. Francs mums ir nopircis pāris pudeļu Kur- vuazjē.

— Šogad ir ļoti silta ziema, — Verēna saka. — Es domāju, ka jau marta vidū vai beigās varēšu kopā ar Evelīnu pārcelties pie tevis uz Taunusu. Un esmu domājusi vCl par kaut ko. Manam vīram pieder māja Elbas salā.

— Jā.

— Kā tu to zini?

— Toreiz, mūsu pirmajā nakti, tu pusmiegā par to runāji.

— Par ko?

— Par asinssarkanām burām saulrietā, par pilsētu, kuru sauc Por- toferrajo vai tamlīdzīgi, un par zaļiem viļņiem, kuros vēlētos mani apkampt.

— To visu cs runāju?

— Jā.

— Tad būšu bijusi stipri piedzērusies.

— Nemaz, tikai ļoti nogurusi. Es biju tāds pats. Taču to es atceros!

—  Portoferrajo, zini, ir Elbas galvaspilsēta. Tu nekad neesi tur bijis?

— Nē.

— Mēs katru gadu braucam uz turieni. Savu šoferi ar mašīnu jau iepriekš aizsūtām līdz Florencei un paši braucam guļamvagonā. Pēc tam turpinām ceļu automašīnā. Piza. Livorno. Pjombīno.

— Es nekad neesmu bijis Itālijā.

— Pjombīno atrodas piejūras. Tur var automašīnu paņemt līdzi uz kuģa. Līdz Portoferrajo ir deviņdesmit minūšu brauciens. Tu taču arī varētu veikt šādu ceļu.

«Ja tikai man vasarā vēl būs mašīna,» es nodomāju. Tad es sa- trūkstos: — Tu domā, ka man jābrauc uz Elbu?

— Jā! Evelīnai tur ir audzinātāja itāliete, viņas visu dienu pavada pie jūras. Manam vīram bieži jābraukā uz Milānu, Dženovu vai Romu. Es ļoti bieži palieku viena. Tā būtu paradīze…

—  Vai jūsu māja atrodas Portoferrajo?

—  Desmit kilometrus no pilsētas. Pie viena no skaistākajiem līčiem. To sauc Labiodola. Paskaties! — Verčna man rāda krāsainus fotouzņēmumus. Uz tiem redzamas spilgti zilas debesis un spilgti zila jūra, smilšaina pludmale, palmas, plnijas un olīvkoki. Uz klints, virs krasta bangām, paceļas māja, kas celta gandrīz no stikla vien. No klints uz pludmali ved kāpnes.

— Tāda tā ir, — Verēna saka. — Kad virs būs aizceļojis, tu atnāksi pie manis. Viņam ir tik daudz darba. Pat tajā mūsu mājā ir teletaips. Un uz mūsu jahtas ir radiotelefons.

— Jums ir jahta?

— Neliela. — Viņa man parāda fotogrāfiju. Tas ir moderns kuģis, kuram priekšgalā uzrakstīts VERĒNA. — Ir ari motorlaiva. Es varu braukt apkārt salai, visur, kur būsi tu.

— Un viņš?

—  Es taēu tev teicu, ka viņš nemitīgi strādā. Vai arī jūtas pārstrādājies un dienām ilgi guļ te, šajā pīniju mežā. Pēc tam atkal ar savu sekretāri un teletaipu strādā sviedriem vaigā, kā neprātīgs. Nauda! Nauda! To jau tu zini, tavs tēvs dara tāpat.

-Jā.

— Vai tu varētu atbraukt uz Elbu? Vai arī tev brīvdienās jābrauc uz mājām?

— Es aizbraukšu. Aizbraukšu. Bet kur es dzīvošu?

— Portoferrajo viesnīcā «Darsena». Vai arī Marēana Marinā. Vai Porto Acurro. Kur gribi. Ar motorlaivu es tevi varu apciemot visur. Un, kad viņš būs projām, tu atbrauksi pie manis.

— Un šoferis? Un sekretāre? Un bērna audzinātāja?

— Viņi visi dzīvo citur. Vai nu Portoferrajo, vai mazā ciematā pie Labiodolas līča vai pat Kapolivero.

Verēna man tik daudz stāsta par Elbu, ka es jūtos, it kā būtu tur dzīvojis gadiem ilgi.

— Vai tu proti itāliešu valodu?

— Nē.

—   Nekas! Es tev to iemācīšu. Ja tikai varēsi atbraukt. Es tev sameklēšu istabu. Tā mums mēnešiem ilgi nevajadzēs šķirties. Pēc brīvdienām Evelīna sāks iet tautskolā. Vēlāk tu beigsi skolu. Un tad mēs uz visiem laikiem būsim kopā, uz visiem laikiem.

Verēna paceļ glāzi. — Nāc — dzersim par to, lai Elbas salā būtu jauki! Un pēc tam arī.

Mēs dzeram.

— Tagad mums ir mērķis, — Verēna saka. - Tagad mēs zinām, ka viss nebūt nav bezjēdzīgi un bezcerīgi. Tagad mēs zinām, ka jau drīz dzīvosim kopā bez bailēm. Mums vairs nevajadzēs slēpties. Un Evelīna būs laimīga.

Es vēlreiz pielej u glāzes.

—  Lai piepildās visas mūsu vēlēšanās!

Es dzeru par visu, ko vēlas VerCna. Un vēl par vienu manis paša vClmi: lai mani neiegrūstu nelaime Džeraldīne.

VerCna nezina, kas pa šo laiku ir noticis. Ari to ne, ka Džeraldīne šodien, devītajā februārī, atgriežas skolā.

Nejau velti es atzīmCju šo dienu…

22

Viss sākas pavisam miermīlīgi.

Džeraldīne atbrauc ar taksometru. Viņa nav kļuvusi krople. Viņa izkāpj no taksometra tik veikli, ka varCtu domāt — spieķis viņai rokā ir tikai izskata pēc un nemaz nav vajadzīgs. Vina māj ar roku un sauc: - Hallo!

Tomēr tā, kas atbraukusi, ir pavisam cita Džeraldīne. Tā vairs nav luksusfida. Bezspožiem karekļiem. Bez augstpapēžu kurpēm. Arī mati • vairs nav uzkasīti. Mati, kas ir lauvas spalvas krāsā, tagad gludā, mīkstā vilnī skaisti krīt uz pleciem. Skropstas nav pieķepētas ar tušu, zem acīm nav zilinātu ēnu.

Pie vecās kastaņas Džcraldīne daudziem krata roku un saņem apsveikumus. Mazo Hansīti viņa noskūpsta. Pēc viņa nāk mana kārta.

— Ļoti priecājos, atkal tevi redzot!

— Es arī, Džeraldīne.

Rokas spiedieni.

Taču viņa nemēģina, kā agrāk, ar pirkstu kutināt manu delnu vai uzmest zīmīgu skatienu «You know what I mean»\ nē, ar mani sasveicinās mīlīga, lēnīga stirniņa, īsta stirniņa. Es biju sagatavojies uz visu. Uz kaut ko tādu tomēr nc.

Es jūtos bezgala atvieglots. Viss nemaz nav tik slikti. Viss nemaz nav tik ļauni. Džeraldīne ir laba meitene. Krietns biedrs.

Ari direktors apkampj krietno biedru un saka, cik priecīgs esot, redzot viņu atkal Šeit, un par to, ka viņa vairs neesot tā apkārusies ar spīguļiem un tik briesmīgi vairs nekrāsojoties un neuzkasot lādu ērkuli kā agrāk. Un ko atbild Džcraldīne?

—   Ilgajā slimošanas laikā es daudz ko pārdomāju. Un sapratu, ka daudz ko esmu darījusi nepareizi. Tagad gribu rīkoties, cik vien iespējams pareizi. Ceru, ka man tas izdosies.

Direktoram gandrīz asaras saskrien acīs.

Un bērni skatās Džcraldīnē kā pasaku tēlā!

' Tu zini, ko es domāju. (AngL)

Vai šī ir tā pati spindzele, kas visām meitenēm atņēma puišus? Nē, nē, nē! Tai meitenei, kas tur stāv apsnigušas kastaņas priekšā, atbalstījusies uz spieķa, ir jāpalīdz, jāaizsargā viņa, jāatvieglo viņai dzīve. Jābūt labam pret viņu. Jāaizmirst bijušais. Jāizturas pret viņu kā pret gluži citu meiteni. Tā domā visi, to cs lasu visu skolēnu un pat skolotāju sejās. Sesks vispār nespēj no Džeraldlnes ne acu novērst. Komiski, tāds viņš nekad vēl nav izskatījies. Kārīgs. Šausmīgi kārlgs!

Sesks glauda Džcraldīncs pavisam gludos matus, smaida (noteikti arī svīst) un saka: - Rēberes jaunkundze, man šķiet, ka slimība jūs ir pārvērtusi par gluži citu cilvēku.

— Cerams, doktora kungs, — Džeraldīne atbild.

Volfgangs viņai pasniedz lielu buķeti dzeltenu rožu.

— Mūsu visu vārdā, — viņš saka. — Mēs sametām. Un Hansītis tās sagādāja lejā, Frīdheimā. Tā arī bija viņa ideja.

Hansīša!

Puķes, ko sagādājis slepkava. Katrā ziņā tāds, kas toreiz gravas malā riskēja kļūt par slepkavu.

Hansītis!

Viņš starojoši smaida citu vidū. — Tev taču arī iznāca gandrīz tāpat kā man, — tā, mīlīgi smaidīdams, saka šis nelietis, kuram uz sirdsapziņas ir Hildenbrandas jaunkundzes nāve. Visu bērnu un skolotāju acu priekšā viņš glaužas klāt Džeraldīnei. — Tāpēc man visu laiku bija par tevi jādomā. Es vēlējos, lai vismaz tu varētu atkal staigāt taisni. — Par to viņš saņem vēl vienu skūpstu.

Visi ir aizkustināti.

Tikai Noass, kas stāv man blakus, klusām saka: — There is some- thing wrong here.'

— Kas nav kārtībā?

Viņš parausta plecus.

Šajā brīdī mēs, tā sakot, atrodamies mūsu darbības lauka pirmajā pakāpē. Cik tas īsteni ir plašs, to es dabūju zināt nākamās dienas pēcpusdienā. Tad es satieku Džeraldīni. Vai drīkst cilvēkiem ņemt ļaunā to, ka viņi atriebjas, tāpēc ka ir pievilti, nodoti, pamesti? Šķiet, ka ne. Domāju — jā.

Bet es taču domāju tikai to, ko gribu domāt.

Tātad tajā pēcpusdienā desmit minūtes pirms mācību sākuma, kad satiekamies zem apsnigušiem kokiem gluži kā Grimmu pasaku mežā, Džeraldīne man saka…

1 Te kaut kas nav kārtībā. (Angl.)

— Tu gan esi dumjš!

— Kātā?

— Ja tu pats būtu varējis redzCt, kāds izskatījies, kad es atbraucu… Bāls kā krīts aiz bailēm.

— Es nemaz nebaidos.

—  Pat aklam tas bija redzams! Taču tev nav jābaidās, Oliver… Viņa ir ģērbusies melnās ķīļbiksēs, slčpju zābakos un včjjakā. Nav

krāsojusies. Bez nevienas rotaslietas.

Viņas acis raugās tik nevainīgi. No kokiem dažbrīd nobirst sniegs. Būkš! Mēs esam vieni šajā mežā. Džeraldīne runā klusā, maigā balsī:

—  Kad tu biji pie manis atnācis, es zaudēju savaldīšanos. Sarunāju tev visādas muļķības. Rīkojos nekrietni, tiešām nekrietni… Teicu, ka gribu kompromitēt to sievieti, kuru tu mīli… padarīt dzīvi neciešamu… Viņai un tev… — Atkal nokrīt sniegs. — Es biju greizsirdīga. Tev tas jāsaprot.

— Protams. •

—  Tu jau atkal rādi tādu seju! Es taču saku, ka tev nav jābaidās! Jau toreiz, tiklīdz tu izgāji no istabas, es nožēloju katru vārdu, ko biju tev teikusi. Es būtu varējusi pati sev uzspļaut. Protams, es tevi neiz- spiegošu. Protams, ka nemēģināšu izdibināt, kas ir tā sieviete. Tas taču būtu netīri, tas būtu pēdējais, ko var darīt, vai nc? Kāpēc tu neko nesaki?

— Ko lai es saku?

— Tātad tu man netici.

— Nē.

Viņa nu sāk vēl raudāt un šņukst: — To es arī esmu pelnījusi… to tiešām esmu pelnījusi… es jau arī izturējos kā izspiedēja… Oliver… lūdzu, Oliver, tici man…

Es vienkārši atstāju viņu stāvam un eju prom. Vakarā «Avotainē» es runāju ar Hansīti.

— Paklau, Džcraldīne ir atgriezusies…

—  Ir gan jaunums! Ko es tur varu darīt, ka viņa tik ātri izveseļojās?

— Tā es nedomāju. Viņa ir greizsirdīga.

— Ko tu saki!

—   Atmet šo toni! Vai tu esi mans brālis? Vai mēs labi nesa- protamies? (Tas man šim krupim jājautā.)

— Nevaru žēloties.

— Nu tātad! Ja viņa aiz greizsirdības mēģinās tevi izklaušināt par to sievieti un tamlīdzīgi…

— Cilvēk, - par ko tu mani uzskati? Par nodevēju? Drīzāk ļaušu nogriezt sev mēli nekā tieši iuksusfidai izpaudīšu kaut vārdu! Turklāt tu jau sen vairs viņas aktīvā neskaities.

— Kā tā?

— Nu, kopš Ziemassvētkiem taču jūsu klasē ir tas jaunais, vai ne?

— Jens Larsens, jā.

Tas ir norvēģu puisis, astoņpadsmit gadus vecs, gaišmatains, zilacains, garāks par mani, izskatās ļoti labi.

—   Viņas sapņu tēls. Vēlākais, pēc trim dienām šī jau būs… — Hansītis pasaka, cik vulgāri prot, ko Džeraldīne, vēlākais, pēc trim dienām ar Jenu jau būs darījusi. - Es tev saku — pēc trim dienām un nc minūti vēlāk. Saderēsim? Uz smēķu paciņu?

— Tu domā, ka Džcraldīne un Jens…

—  Domāju! Domāju! Vai tev smadzeņu pods apdauzīts, vai? Es taču tev jau teicu: pagaidi, kamēr ieradīsies kāds jaunais, tad tiksi vaļā, bet ne ar veselu ādu!

Tā arī ir: nākamajās dienās Džcraldīne tiešām uz vairākām stundām pazūd kopā ar Jenu. Gaišmatainais norvēģis izskatās tāds. it kā viņam kāds būtu parādījis paradīzi. Katrā ziņā kaut ko līdzīgu šim debesu dārzam viņam kāds tiešām ir parādījis. Kāda. Ja nu tikai viss ies gludi un turpināsies ilgi…

Šķiet, ka iet gludi.

Šķiet, ka būs ilgi.

Hansītis, sivēns, stāsta, ko ir noskatījies. Ko noklausījies. Kurā mājā. Pa kuru logu. Cik bieži. Kādā laikā. Viss izklausās ārkārtīgi pārliecinoši.

— Šoreiz nepagāja ne septiņdesmit divas stundas! Gādā tikai smēķus, Oliver! Es esmu uzvarējis.

Paiet dienas. Jens samīlas arvien vairāk.

— Raksta dzejoļus, — stāsta Hansītis, kas visu zina. - Nes līdzi uz satikšanos. Dod tos šai, iekams abi ķeras pie lietas. — Un Hansītis noskatās pa logu… Un apgalvo man: — Nu jau tas ies labi ilgi…

Tas tiešām turpinās ilgi. Dienas. Nedēļas. Nekas nenotiek. Hansītis ir mīļš, Džeraldīne — laipna. Jens ir svētlaimē.

Ja cilvēks jūt bailes pārāk ilgi, tad tās vairs nav bailes. Tad tās izzūd. Cilvēks atkal kļūst drošs un bezrūpīgs. Viņš beigu beigās pat smejas par to, ka šādas bailes ir bijušas.

Jau kūst sniegs. Drīz Verēna un Evelīna pārcelsies uz Frīdheimu. Laiks paiet. Esmu baidījies velti. Džeraldīne tiešām ir traka uz vīriešiem. Kāda laime, ka uzradās Jens!

Šī ir, kā jau teicu, šā stāsta darbības lauka pirmā pakāpe.

24

Februāra sākumā saulainās dienās jau ir ļoti silts. Mežā saradies daudz putnu, atradu jau sniegpulkstcnīšus un krokusus, un katru dienu, ejot uz «Avotaini», es redzu vāverītes. Tas man vienmēr sabojā omu, jo man jādomā par mātes vāverēm. Viņa, starp citu, joprojām atrodas tajā pašā klīnikā. Māte man sūta naudu, nejautājot, kam tā vajadzīga. Es varu nomaksāt vekseļus.

Jens Larsens raksta Džeraldīnei dzejoļus. Es ar Verēnu tiekos mazajā kafejnīcā, trīs naktis esmu pavadījis viņas mājā Mikela alejā, jo Manfrēds Lords bija aizceļojis un mēs varējām nodoties mīlai. Esmu atkal jau kļuvis tik drošs, ka Verēnas ierašanās Frīdheimā mani vairs nebaida, jo man bija vēl viena saruna ar Džeraldīni.

— Tu uz mani nedusmojies?

— Kāpēc lai dusmotos?

— Jena dēļ. Tas taču bija teātris, ko spēlēju tev. Bet tagad, vai zini, kaut kas ir noticis.

— Kas tad?

— Tagad man ir labi ari ar viņu. Tāpat kā ar tevi.

—  Kopš bija labi ar mani, droši vien būs labi ari ar visiem citiem. Ar viņu, jādomā, ir jau pat labāk.

— To es neesmu teikusi.

— Tomēr tā ir.

—  Nē. Jā! Negribu melot. Tiešām jā! — Tad cs no viņas saņemu vieglu skūpstu. — Tu biji pirmais, — viņa čukst. — Par to man tev jāpateicas… vienmčr no jauna… Kā gan es toreiz varēju teikt tev tādus vārdus?

Zvēru, ka ari jūs būtu iekrituši šajos slazdos!

Tagad esam nonākuši pie otrās pakāpes.

Šajā otrajā pakāpē par galveno darbības personu vispirms kļūst Rašids Džcmals Ed-Din Runi Bcndcrs Šāpurs Isfahani. Kopš Ali ir atradis domubiedru Džuzcpē, mazais princis ar garajām, zīdainajām skropstām un skumīgajām, melnajām acīm ir kļuvis pilnīgi vientuļš. Viņš nomokās ilgās pēc mātes un savas dzimtenes.

Turklāt Rašids jau vairākas nedēļas ir aizvadījis milzīgā satraukumā, jo Persijā ir ilgstoša valdības krīze. Universitātes atkal tikušas slēgtas, pārpildītie cietumi papildinājušies vēl ar pāris tūkstošiem cilvēku.

Kādu rītu Rašids ir pazudis. Viņš tiek visur meklēts. Zēns nekur nav atrodams. Direktors par viņa pazušanu ziņo lauka žandarmērijas postenim Frīdheimā. Drīz policija meklē Rašidu visā Vācijā. Zēna fotogrāfija tiek ievietota laikrakstos un rādīta televīzijā. Pastāv bažas, ka izdarīts noziegums, kurā viņš kritis par upuri.

Piecas dienas no Rašida nav ne vēsts.

Tad, 25. februārī, sestdienā, pie skolas piestāj Frankfurtes policijas mašīna un divi kriminālpolicijas ierēdņi palīdz mazajam princim izkāpt. Viņš ir bāls kā nāve, netīrs un nonīcis un kustas kā piedzēries.

Pēc piecām minūtēm mani aicina pie direktora. Doktora Floriana kabinetā sēž Rašids. Viņam pār pieri stiepjas sarkana skramba. Mani ieraudzījis, zēns sāk raudāt. Viņš sēž taisni, un asaras rit viņam pār vaigiem, viņš rīstās un šņukst. Man viņa kļūst gauži žēl. Direktors man dod zīmi, lai ļauju zēnam izraudāties.

Kad Rašids ir mazliet nomierinājies, direktors sāk runāt: — Oliver, es liku tevi pasaukt pēc Rašida vēlēšanās. Viņš tev ļoti uzticas… Tu viņam palīdzēji atgūt viņa lūgšanu paklāju, kad viņš te ieradās, un vispār. Manuprāt, Rašidam tagad ir vajadzīgs cilvēks, kam var uzticēties.

Es apsēžos blakus mazajam zēnam un apņemu viņu ar vienu roku.

— Nu, pastāsti, kas ir nolicis! Mēs visi ļoti raizējāmies par tevi. Uz kurieni tu gribēji laisties?

— UzTeherānu, prolams, — princis atbild. — Pie mammas.

— Bez nekā? Es domāju, bez graša kabatā?

—  Biju ietaupījis vairāk nekā piecdesmit marku kabatas naudas. Hertcriha kungs taču katru piektdienu dod mums divas markas, vai nc? Es paņēmu līdzi arī savu lūgšanu paklāju.

—  Bet Rašid, puisīti, ar lūgšanu paklāju un piecdesmit markām taču tu nemūžam nenokļūtu Tchcrānā!

— Es, protams, zināju, ka naudas nepietiks, — Rašids turpina. — Bet Kairā man ir ļoti bagāts tēvocis, un cs domāju — ja tikšu kaut tikai līdz Kairai, tad viss būs labi.

— Līdz Kairai tu ari nenokļūtu!

— Bet es taču biju Kairā.

— Tu biji Kairā? Bet kā tu tiki līdz turienei?

— Caur Minheni, CIrihi un Romu.

— Neko nesaprotu.

Tagad mazais princis pat mazliet pasmaida. — Tu taču man pirms Ziemassvētkiem uzdāvināji grāmatu par zēnu, kas par zaķi lido pa visu pasauli, atceries?

Jā, uzdāvināju gan. Tiešām…

— Rašid!

—  Ar mani bija tieši tāpat. Līdz Frankfurtei man naudas pilnīgi pietika. Es braucu ar vilcienu. Frankfurtē nopirku maizi un pāris konservu, pēc tam nakti ielīdu kādas lidmašīnas kravas telpā un paslēpos. Lidmašīnas maršruts bija Minhcne — Clrihe — Roma — Kaira.

— Un neviens tevi neatrada?

—  Frankfurtē ne. Tur viss gāja gludi. Man tikai vajadzēja tikt pāri diviem dzeloņstiepļu žogiem. Kravas telpas lūkas bija atvērtas vēdi- nāšanai, saproti? Lidmašīna atradās angārā. Tur es arī pārgulēju pirmo nakti. Starp viskija pudelēm.

— Un tālāk?

—  Nākamajā rītā mēs izlidojām. Kravas telpā iekrāva vēl dažas kastes. Man bija šausmīgi bail, ka strādnieki mani nepamana. Briesmīgi sala. Man bija iesnas. Visu laiku baiļojos, ka uznāks šķavas. — Rašids nošķaudās. — Tad viss būtu pagalam. Taču šķaudīt nevajadzēja. Nevienu pašu reizi…

Kad Rašids sāka runāt, direktors ieslēdza magnetofonu, kas atrodas aiz rakstāmgalda. Uz galda esošo mikrofonu aizsedz puķu vāze. Es varu redzēt, kā griežas magnetofona diski, bet Rašids ne.

— Caur Minheni un CIrihi mēs aizlidojām līdz Romai. Nakts, kad lidojām tālāk uz Kairu, bija šausmīgākā nakts manā mūžā. Sacēlās briesmīga vētra. Lidmašīnu svaidīja šurp un turp. Es turējos pie virves, nemitīgi skaitīju zūres un visu laiku domāju par mammu.

—  Rašid! Tas taču bija tīrais neprāts! Kā tu to visu biji iedomājies?

—  Es taču teicu, ka man Kairā ir bagāts tēvocis. Domāju, ka viņš man iedos naudu, lai varu kārtīgi lidot tālāk un lai es nenonāktu galā nestundu pārvēlu.

— Par vēlu?

—  Par vēlu manas zemes atbrīvošanai. Turēdamies pie virves, es visu laiku domāju, cik laimīga būs mamma, mani atkal redzot! Vai tu nespēj to saprast?

— Spēju gan.

— Nu, un vai tad tas bija neprāts?

— Nē. Atvaino! Un kas notika Kairā?

—   Lidostā viss gāja gludi. Tiku no lidmašīnas ārā, ka nemetās. Atkal pārkāpu pāri dzeloņstiepļu žogam. Un tad, cik ātri vien varēju, steidzos uz tēvoēa dzīvokli.

— Un?

— Viņš bija aizceļojis. Viņš, zini, ir iejaukts visās tajās politiskajās darīšanās. Tā es iekritu lamatās. Ak, šī pretīgā Māda! Ja es viņu vēlreiz satikšu…

Klusu griežas magnetofona diski. Direktors kūpina pīpi. Stāvu augstāk klasē dzied mazie: «Ak skaistais mežs, kas uzcēlis tevi tik augstu?»

— Māda?

— Viņa saimniece. Viņa ieaicināja mani iekšā mājā.

— Tu taču teici, ka tēvocis neesot bijis mājās.

—  Bet es jau to nezināju! Tur iekšā bija divi ēģiptiešu policisti. Izturējās ļoti pieklājīgi. Vācu policija bija telegrafējusi, ka es varbūt došos pie sava tēvoča. Un tā viņi mani saņēma ciet.

Zēns tur abas plaukstas (ar maziem, netīriem nagiem) priekšā sejai, lai mēs neredzētu, ka viņš raud.

Tomēr mēs to redzam, jo asaras tek tālāk gar plaukstu malām.

Direktors stāsta man: — Rašidu atveda «Lufthanzas» lidmašīna. Frankfurtē viņu sagaidīja vācu policija.

Direktors izņem pīpi no mutes.

— Rašids izteica lūgumu. Man šķiet, ka to vajadzētu izpildīt.

— Kādu lūgumu?

—  Viņš tev, Oliver, ir pieķēries vairāk nekā jebkuram citam. Viņš jautāja, vai kādu laiku nevarētu gulēt tavā istabā. Kopā ar tevi, Noasu un Volfgangu. Mēs tur varētu novietot ceturto gultu. Es to atbalstu. Volfgangs un Noass noteikti arī būs ar mieru.

— Mani, zini, moka šausmīgi sapņi, — Rašids saka, pacēlis asaraino sejiņu. — Bet es, protams, gribētu gulēt tavā istabā tikai tādā gadījumā, ja es tevi nekādā ziņā neapgrūtinu.

— Protams, ka nc!

— Tātad cs tiešām drīkstu… — Nākamajā mirklī viņš jau ir pielēcis kājās, apķēries man ap kaklu un spiežas man klāt. — Ne jau uz ilgu laiku… Tikai pāris dienu, kamēr vairs nerādīsies tādi sapņi…

—  Jā, jā, — es atbildu. — Noteikti, — es saku. — Pats par sevi saprotams, mazais.

—  Es tev pateicos, Oliver, — direktors saka un izslēdz magnetofonu. — Un tagad — marš, vannā, Rašid! Bet tu, Oliver, ej atpakaļ uz savu klasi! - Es to arī daru. Tikai kad jau esmu gaitenī, man ienāk prātā mans «brālis» Hansītis.

Līdz ar to mēs būtu nonākuši trešajā pakāpe.

26

— Tev taču nav iebildumu, Hansīti?

— Bet, lūdzu, kādi gan man varētu būt iebildumi?

— Tu taču saproti, ka man vajadzēja izpildīt Rašida lūgumu?

— Es nospļautos lavā priekšā, ja tu to nedarītu.

— Kaut gan tu esi mans brālis un nevari gujēt manā istabā?

—  Tieši tāpēc, ka esmu tavs brālis! Es jau zināju, ka tu esi foršs čalis!

Šī saruna nolika pēcpusdienā slidotavā. Man nekavējoties vajadzēja ar Hansīti runāt, jo man, protams, bija skaidrs, ka nekādā ziņā nedrīkstu viņu saniknot. Viņš zina pārāk daudz. Nedrīkstu pieļaut, ka viņš kļūtu mans ienaidnieks.

Pirms vakariņām mēs ar Noasu ienesam Rašida gultu mūsu istabā. Daudzi bērni nes un dāvina mazajam princim šokolādes tāfeles, konfektes un rotaļlietas. Hansītis viņam uzdāvina savas mutes harmonikas. Hansītis! Rašids ir gluži samulsis par visiem šiem draudzības un simpātiju apliecinājumiem. Tad viņš izklāj pret austrumiem savu lūgšanu paklājiņu (kas arī ir lidojis līdz Kairai un atpakaļ), un Noass, Volfgangs un es klausāmies, kā viņš skaita savu vakara zūri.

Pa to laiku istabā ienāk Hansītis — tik klusu, ka es viņu sākumā pat nepamanu. Saritinājis savu lūgšanu paklāju, mazais princis ielien gultā, apkampj mani, kad saku viņam labu nakti, un čukst man ausī: — Šonakt man vairs nerādīsies slikti sapņi!

Tad es dzirdu Hansīša balsi: — Mani sūta Džuzepe un Ali, Rašid. Mēs tev vēlam labu nakti!

— Paldies, - mazais princis atsaucas. — Jūs visi esat pret mani tik mīļi.

—  Visvairāk tomēr Olivers, - Hansītis saka, smaidot kratīdams man roku. - Adjē! - viņš uzsauc. Un aizklibo — maziņš, kalsns, līks un greizs.

Tas nolika 25. februāra vakarā.

Ceturtā marta vakarā, nākamajā sestdienā, es atkal esmu ielūgts pie Manfrēda Lorda vakariņās. Sestajā martā beidzas semestris un mčs saņemsim liecības, tad lidošu uz Ehtcrnahu pie mātes un pavadīšu tur trīs brīvās dienas.

Manfrēds Lords šajā vakarā ir tik laipns kā včl nekad. Leo, kas mūs apkalpo, ir tik pieklājīgs kā včl nekad. Verčna ir tik skaista kā včl nekad. Pčc maltītes mčs atkal dodamies pie kamīna (es esmu vienīgais viesis), smčķčjam un dzeram konjaku.

Ienāk Asads, lielais bokseris, un, ieraudzījis mani, vēdina savu astes strupuli. Trūkst včl tikai, ka viņš aiz prieka sāktu riet.

—Kā suns pie jums ir pieradis! — Manfrēds Lords saka. — Apbrīnojami, vai ne, Verēna?

— Kā? Ko? Jā, brīnums gan.

— Tu esi ļoti izklaidīga, mīļā. Jums jāzina, Oliver, ka parasti Asads ļoti neuzticas svešiem cilvēkiem. Taču jūs esat iemantojis viņa simpātijas. Un… jūs jau te arī neesat vairs svešinieks, vai ne?

— Ceru, ka ne, Lorda kungs.

Par laimi, suns beidzot noguļas starp mums un aizmieg. Reizi pa- reizei viņš miegā nopūšas. Varbūt viņš sapņo par kādu kaķi. Mčs dzīvi tērzējam. Tad notiek tas, ko es jau gaidīju. Lorda kungam kaut kas ienāk prātā: — Ak, Oliver, labi, ka es atcerējos… — (Lieliski teikts — «atcerējos»! Tu, godājamais Lord, taču visu vakaru ne par ko citu nedomāji!) — Pēdējo reizi, kad lidojāt uz Luksemburgu, jūs bijāt tik laipns un aizvedāt savam tēvam no manis dāvanu. Vai jūs to izdarītu vēlreiz?

— Protams, Lorda kungs.

Šoreiz grāmata nemaz nav jānes šurp, tā jau ir nolikta uz galda — ļoti sens Šekspīra «Karaļa Ričarda III» izdevums angļu valodā. Kamčr Lords šķirsta veco sējumu un skaidro man, cik tas ir vērtīgs, Verēnas kurpe zem galda paspiež manu kāju. Pēdējās dienās mēs bieži sazvanījāmies, bet gandrīz neesam redzējušies. Viņas vīrs tikai vienu reizi bija aizceļojis.

Šovakar Manfrēds Lords ir neparasti labā garastāvoklī, gandrīz pārgalvīgs. Viņš mani velk uz zoba. Grib zināt, kas ar mani esot noticis.

Kādā ziņā, lūdzu?

Vai es par meitenēm nemaz neinteresējoties? Es včl ne reizes neesot kaut ko pastāstījis par internāta meitenēm. Un tur taču esot daudz skaistuļu…

— Ir redzētas arī skaistākas. Turklāt man ļoti daudz jāmācās un…

— Nu, nu, nu!

— Nesaprotu jūs!

Lorda kungs smejas. — Tāds resgalis, VerCna! Izliekas iCns kā jēriņš, bet patiesībā… Nebaidieties, es jūs nenodošu.

—  Nezinu, kādā ziņā jūs varCtu mani nodot, Lorda kungs. Mūsu meitenes tiešām nav sevišķi skaistas.

— Tad laikam man ir pilnīgi citāda gaume nekā jums! — VerCnas kurpe stingrāk uzmin uz manCjās. Tas nozīmC: uzmanies!

—   Padomā tikai, mīļā, kas gan viss cilvCkam nevar gadīties! — Manfrēds Lords uzsvCrti lCni nogriež cigāram galu un aizsmCķe. Viņš ar mirdzošu skatienu veras VerCnā. — Vai drīkstu ieliet tev včl konjaku?

— Nē, paldies!

— Varbūt jums, Oliver?

— Pateicos, nē.

— Es pats tomēr atļaušos vēl vienu…

— Kas noticis, Manfrcd?

Ļoti godājamais Lorda kungs atkal smejas, pielej savu glāzi pusC un silda rokās.

— Sakiet, Oliver, - vai jūs pazīstat tādu Džeraldīni Rēberi?

— Džeraldīni Rēberi? Jā… viņa mācās manā klasē.

— Un vai viņa arī jums neliekas skaista?

—  Skaista? NC. Varbūt jā. Tomčr ne tā, lai… Bet kā jūs pazīstat Džeraldīni, Lorda kungs?

Manfrēds Lords izpūš dūmu mākoni.

—   Iedomājieties tikai, viņa pie manis ieradās. Šodien priekšpusdienā. Manā birojā.

— Stundās viņas nebija. Citi teica, ka esot slima.

— Maza mele, vai ne? Taču cik skaista maza mele!

— KāpCc mele? Un ko… ko viņa no jums gribčja?

— Nu, man jāsaka — kaut kas tāds man vCl nebija gadījies! Iedomājies, mīļā, — jauna meitene, varbūt astoņpadsmit gadus veca, — vai tā ir, Oliver?

— Jā, astoņpadsmit.

—   Viņa piesakās sekretariātā. Tur atbild, ka es esmu aizņemts. Tomčr viņai esot ar mani jārunā! Ļoti steidzami. Sekretāre grib pieklājīgi izvadīt viņu ārā, bet viņa izraujas, izskrien cauri abām priekšistabām un — žvikt! — jau stāv pie mana rakstāmgalda! «Lorda kungs?» — «Jā gan.» — «Man jums kaut kas sakāms. Mani sauc Džcraldīne Rčbere. Manā klasC doktora Floriana skolā netālu no Frīdhcimas mācās tāds Olivers Mansfelds. Viņš ir jūsu sievas mīļākais.» Manfrēds Lords iesmejas tik skaļi, ka Asads pamostas un sāk riet. Lords viņu paglāsta. — Klusu, nu, apklusti! Saimnieks tikai smejas, viss kārtībā. — Asads atkal nomierinās.

— Ko jūs par to teiksit? — Lorda kungs jautā.

—Jukusi, vai? — Verēna saka. Viņas kurpe vairs nav pie manas kājas.

— Vai viņa ir jukusi, Oliver?

— Es… nC, domāju, ka ne.

— Vai stirnas mugura bija par treknu?

— Kā, lūdzu?

— Man šķiet, ka jūs nejūtaties labi.

— Jūtos pavisam labi, Lorda kungs!

— Iedzeriet katram gadījumam vCl konjaku! Tu arī, mīļā. — Šoreiz viņš nenogaida, kāda būs mūsu reakcija, bet pielej glāzes pilnas. Es redzu, ka VcrCnas labā roka dreb. Ar kreiso roku viņa to satur, lai drebēšana nekļūtu manāma. Man rit sviedri pār muguru. Konjaks. Paldies Dievam!

—  Tā mazā noteikti ir jukusi, — namatēvs saka, uzmanīgi aplaizīdams un piespiezdams klāt atlocījušos cigāra seglapu. — Nē, ne gluži jukusi, bet greizsirdīga. Un tieši jūsu dēļ, Oliver.

Tagad esmu atguvies. Tc var līdzēt tikai viens: bēgšana uz priekšu!

— Tā ir, Lorda kungs. Viņa ir greizsirdīga. — Es atkal jūtu Verēnas kurpi. Tā paspiež manējo: labi! Turpini tā!

— Es īsu laiku ar Džeraldīni sagājos, bet tad pārtraucu.

— Kāpēc?

Es paraustu plecus.

— Jums jau pietika, vai ne? Jā, tādi mēs, vīrieši, esam, — namatēvs sjika. — Briesmoņi, nejūtīgi briesmoņi, kas sabradā jūsu maigākās jūtas, mīļā.

Es iedzeru malku konjaka.

—  Vai tā meitene jums vēl ir pieķērusies? - Verēna jautā, un es atkal jūtu pieskārāmies viņas kurpi.

—   Ko nozīmē — vēl? — Lorda kungs jautā, iekams cs pagūstu atbildēt. — Olivers ir viņas lielā mīla!

— Ak Dievs, nē! — cs noliedzu. (Iemalkoju vēl konjaku.)

— Es ļoti lūdzu atvainot, bet viņa pati man to stāstīja, Oliver! Viņa man pārjums abiem daudz ko stāstīja.

Lorda kungs glauda Asadu.

— Tā ir atriebība, — es saku. — Zemiska atriebība. Nu, gan viņa dabūs redzēt!

— Ko viņa tev par mums stāstīja, Manfred? - Verēna jautā.

Lordam atkal sanāk smiekli.

—  Atvainojiet, bet tas ir tik komiski… šiem tīņiem tiešām sekss sakāpis galvā… Viņa man, piemēram, stāstīja, cik liela mīla vienojot tevi ar Olivcru.

— Es par to ziņošu direktoram!

— Nedariet to, Oliver! Šī maziņā ir bīstama!

— Bet es taču nevaru kaut ko tādu pieļaut! Ko viņa vispār var zināt par jums un jūsu kundzi, Lorda kungs?

— Jūs jau pats teicāt: atriebība. Jā, manu kaķīti, jā. Sievietei, kura grib atriebties, dzimst vistrakākās idejas. — Lords dziļi ievelk cigāra dūmus. — Ko tikai tāda maza, smuka meitenīte visu neizdomā…

— Ko tad viņa izdomājusi? — Verčna jautā.

— Es nespčju visu iegaumēt, mīļā. Tur bija vesels birums. Pagaidi… Jā, nu, piemēram, tā: jūs abi pagājušajā rudenī vienmēr esot satikušies vecajā skatu tornī pie Frīdhcimas. Vai tu zini, kuru torni es domāju, dārgā?

Es atkal pasteidzos iesaukties: — Tā ir nekaunība! Es parūpēšos, lai viņu no skolas izmet! — Kurpe. Jūtu atkal kurpi.

— Ari pilsētā jūs esot bieži tikušies. Bet neuztraucieties taču tā, Oliver! Redziet, kā iznāk, kad meitenei iedod vilka pasi! Tas viss ir tikai tāpēc!

—  Lorda kungs, cs ceru, ka man nav vajadzības jūsu priekšā taisnoties…

—   Taisnoties? Mīļais draugs, kas nu tās atkal par blēņām? Vai neesat vēl pamanījis, cik jūs Verēnai un man esat simpātisks? Vai domājat, ka cs klausīšos tādā mazā, greizsirdīgā zostiņā, kura stāsta, ka jās mīlot manu sievu? — Viņam šovakar nemitīgi jāsmejas, šim ļoti godājamajam Manfrēdam Lordam. — Turklāt — cik viltīgi šī Džeral- dīnes jaunkundze savus gājienus uzsākusi! No visiem ļaudīm, kuriem Frīdheimā ir vasaras mājas, izmeklējusi tieši mūs. Tāpēc ka mana sieva ir tik skaista. Tāpēc ka Frīdheimā visi zina, cik ļoti es viņu mīlu. Tāpēc ka teorētiski, es saku — teorētiski — būtu iespējams, ka…

— Kas?

— Ka jūs manā sievā iemīlētos, Oliver. Apsēdieties, mēs šeit nespēlējam melodrāmu! Kāpēc gan jūs nevarētu Verčnā iemīlēties? Vai gribat viņu aizvainot?

— Ko… ko jūs Džeraldīnei atbildējāt, Lorda kungs?

—  Ko atbildēju? Ko gan jūs par mani domājat? Es liku viņu izmest ārā un kategoriski lūdzu mani vairs neapgrūtināt. Man šķiet, ka visam taču ir robežas, vai ne? Ak, šī mazā lapsa! Bija vajadzīgi divi cilvēki, lai viņu aizdabūtu prom. Viņa kliedza, ka sagādāšot pierādījumus. Pierādījumus! Vai tas nav traki komiski? Verēna, mīļā, nepūlies, lūdzu! Es pazvanīšu, lai Leo atnāk un saslauka konjaku, viņš to prot labāk par tevi. Ja kārtīgi nesaslauka, tad uz parketa paliek pretīgi traipi. Ā, tur jau jūs esat, Leo! Paskatieties, kas noticis! Manai sievai izkrita no rokas glāze…

Septītā nodaļa

1

— Mana meita ir ģeniāla, — misis Darema stāsta. — Divpadsmit gadu vecumā viņa izcīnīja pirmo godalgu skolēnu teātra uzvedumā. Tad viņa pievērsās skatuvei. Četrpadsmit gadu vecumā, ievērojiet, mister Mansfcld, — četrpadsmit!

Misis Elizabetei Darcmai ir sešdesmit četri gadi, to viņa pati man teica. Viņa frizējas, krāsojas un ģērbjas kā četrdesmitgadīga. Sarkanas lūpas, krāsoti, melni mati. Spilgti raiba kreklblūze, cieši pieguļošas bikses, sandales. Viņai jau trīs reizes izdarīta plastiskā atjaunināšanās operācija. To arī viņa pati stāstīja. Drīz vajadzēs izdarīt ceturto.

Ārsts Londonā atdos misis Darcmai jaunību rudenī, jo pirms tam vēl viņai jāaizbrauc atpūsties uz Elbu, līdz turienei visu ceļu ar mašīnu! Misis Darema brauc uz Elbu katru gadu. Šis ir viņas divpadsmitais brauciens uz turieni.

Misis Darema ir vientuļa dāma. Kā visi vientuļnieki, viņa runā ļoti daudz, kad rodas izdevība. Viņa runā visu laiku, kopš Florcnces nomalē apturēja savu skaisto «Fordu», lai uzņemtu mani, jo es biju pacēlis roku un lūdzu paņemt mani līdzi. Laiks ir ļoti karsts. Par laimi, «Fordam» ir nolaižams jumts. Braucot es redzu sakaltušu, pelēku zemi, pīnijas, ēzeļus, mazas mājiņas, sabrukušas ēkas un daudzus strādniekus, kuri uz autostrādes strādā ar pneimatiskajiem veseriem un celtņiem. Debesis ir tik zilas kā fotogrāfijās, kuras man rādīja Verēna, un es atrodos Itālijā, pirmo reizi mūžā!

Ceturtdiena, 1961. gada 15. jūnijs.

Starp mana stāsta iepriekšējo nodaļu un šo ir tukšums, kas aptver vairāku mēnešu notikumus. Šo tukšumu es tūlīt aizpildīšu. Acumirkli, lūdzu!

Misis Darema ir laba braucēja. Man ir ļoti laimējies: tikai pusstundu pastāvēju šosejas malā, celdams roku, — un viņa jau pieturēja.

Turklāt viņa tiešām brauc — vai cilvēkam vispār var gadīties tāda laime? — taisnā ceļā uz Elbu. Viņa teica, ka pēc trim, četrām stundām mēs jau būšot Pjombīno. Un vēl pēc deviņdesmit minūtēm uz salas, kuru viņa tik ļoti mīl un kur mani gaida Verēna. Ja pašam ilgi piederējusi automašīna, tad ir visai savāda sajūta, sēžot nevis pie stūres, bet blakus braucējam. Es sēžu blakus misis Darcmai. Man automašīnas vairs nav. Mans «Jaguārs» atrodas firmā «Kopers & Co» Frankfurtē. Tiek piedāvāts pārdošanai. Pircējs vēl nav atradies. Tūlīt paskaidrošu, kāpēc šī mašīna man vairs nepieder.

— Četrpadsmit gadu vecumā jūsu meita jau tēloja uz skatuves? Tas ir fantastiski!

—   Vai ne? Mēs tā lepojāmies ar viņu! Starp citu — jūsu angļu valodas prasme arī ir fantastiska, mister Mansfcld! Es tiešām priecājos, ka jūs satiku! Vienai ceļot ir tik garlaicīgi. Es labprāt braucu kopā ar kādu, ar kuru varu parunāties. Kur tad es paliku?

— Jūs stāstījāt par savu meitu, misis Darema. Šod ien vina noteikti ir ievērojama aktrise. Varbūt viņas īstais vārds vai mākslinieces vārds man ir pazīstams?

— Nē. Tāpēc ka viņa vairs nav aktrise.

Tunelis. Daudzi eleganti «Fiati», kas taurēdami aizbrāžas mums garām. Meži, kas augstu paceļas nolaideno pauguru izkaltušajās nogāzēs.

—   Virdžīnija, vai zināt, bija īsta skaistule. Viņai apkārt grozījās vesels bars jaunu, bagātu cilvēku… labākā sabiedrība… viņu vidū arī miljonāri… tie visi gribēja viņu precēt.

Autostrādes malā milzum daudz reklāmas plakātu.

RISTORANTE STELLA MARINA - SPECIALITA GAS- TRONOMICHE E MAR1NARE![29]

— Tātad viņa ir precējusies?

— Nē, mister Mansfcld. Virdžīnijai neviens nebija pa prātam.

NUOVISSIMO! ELEGANTE! CONFORTEVOLE! «1L MAS-

SIMO HOTEL»! SARA IL VOSTRO PREFERITO![30]

—  Tagad mana meita strādā par direktori mūsu uzņēmumos. Es jums saku, viņa ir ģeniāla. Uzmanieties, mums tūlīt būs jānogriežas no autostrādes. Nākamā pilsēta ir Piza. Taču vispirms mēs paēdīsim «Kalifornijā».

Vai jums ir pazīstama šī sajūta?

Jūs braucat. Jums blakus kāds visu laiku runā, runā, runā — stundām ilgi. Viņš nemaz nevēlas, lai jūs atbildat. Viņš ir laimīgs, ja jūs tikai klausāties. Misis Darema acīmredzot ir ļoti vientuļa.

Un tad jums kļūst par karstu. Jūs esat pārēdies, jo nebijāt včl iepazinis itāliešu virtuvi. Nebijāt čdis tādus Hors d'ocuvres'. Tādu spageti. Un tādu saltinibocca2 . Un tādu sieru. Un dzčris tādu sarkanvīnu!

Atzīstos, ka esmu pilnā, kad mčs turpinām ceļu. Misis Darema gan nav apreibusi. Viņa stāsta un stāsta. Es laiku pa laikam iemetu starpā «jā» vai «nč».

Kundze ir laimīga: atradies viens, kas viņā klausās!

Es arī esmu laimīgs: ar katru kilometru vairāk tuvojos Verēnai.

Pīnijas.

Mēs tagad braucam pa veselu pīniju aleju. Karstums. Ēdiens. Ja tā nemāktas virsū miegs, tad es saprastu, ko misis Darema stāsta. Bet tagad…

Tagad man nāk atmiņā tik daudz, tik daudz. Viss, kas noticis kopš ceturtā marta vakara, kad Manfrēds Lords, kūpinādams savu Havanas cigāru, smaidot tcica: — Iedomājieties tikai, šī Džcraldīne Rēberes jaunkundze no tiesas apgalvoja, ka jūs esot manas sievas mīļākais. Es, protams, liku to mazo lapsiņu izmest ārā.

— Pilnīgi pareizi, — Verēna saka. (Leo ir saslaucljis viņas izlieto konjaku.) — Varbūt viņa ir izspiedēja. Tad tu no viņas nekad vairs netiktu vaļā.

— Nedomāju vis.

— Ko?

— Ka viņa ir izspiedēja, mīļā. Tādā gadījumā viņa būtu griezusies pie tevis vai pie Olivera. Pie manis ar izspiešanu taču neko nevar panākt! Vai tas nav loģiski, Oliver?

Pie tevis, supermeni, varčtu gan panākt, ja tev pabāztu zem deguna ar adatu sadurstītās grāmatas lappuses, es nodomāju, bet, protams, atbildu: — Pavisam loģiski, Lorda kungs.

— Nu, redzi, Verēna, Olivers arī domā tāpat kā cs. Ak Dievs, varbūt jūs tiešām kādreiz nejauši esat kaut kur tikušies. Es saku — nejauši. Varbūt šī meitene jūs tad ir redzējusi. Vai arī redzējis kāds cits. Rēberes jaunkundze Oliveru mīl, tas taču ir skaidrs, vai ne? Un, tā kā Olivers ir pārliecināts, ka viņa tā rīkojusies aiz atriebības, es jūs lūdzu: izvairieties no satikšanās, kad VerCna atkal pārcelsies uz dzīvi mūsu villā Taunusā! Lai mūs vienmCr redz kopā trijatā! Nedosim paši mazajai jaunkundzītei izdevību mums kaut kur pieķerties!

— Kādu izdevību?

—  Ak Dievs, mīļā, tu nezini, cik ļauni ir cilvCki, cik ātri tādas zemiskas baumas var izplatīties visā pilsētā! Mani darba kompanjoni, mūsu paziņas… Atvainojiet, ka es tā runāju, Oliver, bet es nedrīkstu zaudēt savu labo vārdu. Es taču būlu vīrs, par kuru ļaudis smīnētu. Kaut kam tādam esmu vēl par jaunu. — To pateicis viņš nodzēš cigāru pelnu traukā un pamatīgi to saspiež. — Negribu, lai par mani smīnētu, Oliver. Es jūs lūdzu, lai attiecībā uz šo greizsirdīgo meiteni viss atkal būtu kārtībā. Nu, beigsim par to! Iedzersim vēl…

3

— Mister Mansfeld!

Es satrūkstos. Kur es atrodos? Kas šī par mašīnu? Kas to vada? Man sāp galva. Cik pulkstenis? Kāda šodien diena?

Misis Elizabete Darema laipni smaida.

Nolādētais sarkanvīns!

— Jūs bijāt iesnaudies?

— Atvainojiet! Tas laikam no karstuma. Un no kjanti…

—   Paskatieties! — Misis Darema ar savu šauro roku rāda uz priekšu. Viņa ir nogriezusics no šosejas. Es ieraugu Ligūrijas jūru. Tā ir pavisam rāma un izskatās pēc zila stikla. Tālumā brauc pāris tvaikoņu. Šaurā pludmalē guļ daudz cilvēku, viņu vidū arī skaistas meitenes mazītiņos bikini. Citi peldas. Raibas saulsargburas, raibi stāvpeldētāji, raibas bumbas, raibi peldkostīmi, raibas cepures. Viss ļoti raibs.

Mēs braucam tālāk. Restorāni seko cits aiz cita, visi ūdens malā. Ir arī mazas viesnīciņas. Nepārtraukti es lasu vienu vārdu: BAR. BAR. BAR.

Tālāk nāk dzīvojamās mājas. Bungalo, modernas villas. Tagad mēs jau braucam cauri Livorno. BAR. BAR. Naktslokāls ar striptīza programmu…

Uz tādu striptīza lokālu toreiz no Ehternahas aizbrauca mans tēvs ar krustmāmiņu.

Mans nākamais lidojums uz Ehternahu nolika divas dienas pēc viesībām pie Manfrēda Lorda…

Ar Hansīti un Džeraldīni cs, protams, včl satikos internātā. Man ir pilnīgi skaidrs, ka Hansītis sniedzis ziņas Džeraldīnei. Arī aiz atriebības. Aizatricbības par Rašidu. Atriebība, atriebība. Ikviens atriebjas.

Bet kurš gan to atzīs? Vai Hansītis atzītos? Vai Džcraldīne atzītos, ka bijusi pie Manfrēda Lorda un tur izmesta ārā? Nemūžam. Kāpēc tad sākt par to sarunu? Es arī nesāku.

Džeraldīne un Hansītis izturas pret mani un Rašidu tik jauki kā vēl nekad. Džeraldīne lūdz man piedošanu par to, ka jūtas tik laimīga ar Jenu.

— Kādas muļķības! Es taču tevi atstāju!

— Tomēr. Vīrieši ir jocīgi.

—  Es nc, Džeraldīne. Priecājos, ka tu tik labi saproties ar Jenu. Vēlu tev laimes.

— Paldies, Oliver! Es tev arī novēlu laimi, kopš tevi pazīstu.

Laba aktrise. Viņai nogājis greizi. Tomčr tas nenozīmē, ka viņa

savu nodomu atmetīs. Un vai viņai vispār kaut kas ir nogājis greizi? Vai Lords viņu tiešām izmeta laukā? Vai viņa ir bijusi pie viņa? Vai viņš bijis pie viņas? Varbūt abi sēdējuši kopā un izstrādājuši plānu — plānu ilgākam laikam? Varbūt. Iespējams. Viens tomēr tik un tā ir skaidrs: Džcraldīne un Hansītis vēl nav baudījuši savas atriebības augļus. Tos viņi vēl gaida.

Vai viņiem ilgi būs jāgaida?

Un tad Ehternahā.

Tedijam Bēnkcm, kad viņš mani ar lidmašīnu sagaidīja Frankfurtē,

acīs bija asaras.

— Būs labāk, ja jūs to uzzināsit no manis un tūlīt, Olivera kungs…

— Vai kaut kas nolicis?

— Jā.

— Kaut kas slikts?

— Jums jāsaņem dūša, Olivera kungs.

— Muļķības! Kas noticis?

— Jūsu mātes kundze… Viņa… viņa vairs nav tajā klīnikā.

— Kur tad?

—  Pirms nedēļas jūsu tēva kungs viņu apmeklēja… Starp viņiem notika ļoti asa izskaidrošanās. Jūsu tēvs kliedzis, kā man vēlāk stāstīja māsiņas, jūsu mātes kundze arī kliegusi, nepārtraukti, tam vajadzējis būt drausmīgi…

— Par ko bijusi runa?

— Par kaut kādu doktoru Vallingu. Māsas man negribēja teikt, kas viņš ir. Vai jūs viņu pazīstat?

— Jā. Viņš bijis pacients tajā klīnikā. Nomiris, kad manu māti tur ievietoja. Taču viņa domā, ka viņš včl ir dzīvs. Tas ir viņas pēdējais balsts.

—  Tagad es saprotu. Māsas stāstīja, ka jūsu mātes kundze piedraudējusi jūsu tēva kungam ar šo doktoru Vallingu, kurš tagad aizstāvSSot viņas intereses. Viņa esot runājusi par šķiršanos un teikusi, ka gribot dabūt visu naudu. Nabaga kundze…

Pēc skandāla ar manu tēvu (kā uzzināju no Tedija) slavenais profesors esot paziņojis, ka nevarot vairs kā ārsts uzņemties atbildību par māti.

Kad cs ierodos Ehternahā, man iedodjcādas psihiatriskās slimnīcas adresi. Tā atrodas ārpus pilsētas idilliskā vietā. Brīnišķīgi skaista apkārtne. Visiem logiem priekšā restes…

Vājprātīgo nama ārsts cenšas mani pierunāt, lai neeju māti apmeklēt. Es pieprasu, lai man ļauj to darīt.

— Bet viņa patlaban atrodas ļoti spēcīgu nomierināšanas līdzekļu ietekmē. Baidos, ka viņa jūs nepazīs. Viņa nevienu nepazīst.

— Gribu iet pie mātes! Gribu viņu redzēt!

Es viņu dabūju redzēt.

Viņas seja sarāvusies vēl mazāka. Acu zīlītes izskatās kā spraudīšu galviņas. Viņa mani nepazīst.

— Ko jūs gribat? Vai jūs sūta mans virs? Jūs esat viņa advokāts? Taisieties, ka tiekat, vai arī es saukšu doktoru Vallingu!

— Māt…

— Pazūdiet!

— Māt…

—  Vai nedzirdat? — Viņai aizraujas balss. Viņa parauj zvana auklu. Ienāk divi sanitāri baltos uzsvārēos. — Sviediet to nelieti ārā! Viņam kabatā ir inde!

— Nāciet! — Viens sanitārs man klusām saka. — Jūs taču redzat, ka nav nozīmes te palikt.

Es eju. Gaitenī satieku ārstu.

— Atvainojiet, doktor! Man vajadzēja jums paklausīt.

Viņš parausta plecus.

— Varbūt ir labāk, ka jūs pats pārliecinājāties.

— Vai ir cerības…

— Cerības ir viss, kas vispār ir, Mansfelda kungs.

— Vai mātei ir viss, kas vajadzīgs?

—  Kāds Bēnkcs kungs regulāri nes zemesriekstus. Ar tiem viņa baro putnus. Tad viņa vienmēr jūtas pavisam laimīga. Viņa var dabūt visu, viņai tas tikai jāpasaka.

— Jums?

—  Jā. Un mēs pasakām jūsu tēva kungam. Viņš tad atsūta pieprasītās mantas.

— Bet manai mātei taču pašai bankā ir konts!

— Vairs ne.

— Ko tas nozīmē?

—  Cilvēks, kas atrodas tādā psihiska stāvokli kā jūsu māte, nav… atvainojiet… nav spējīgs kārtot darījumus. Jūsu teva kungs lika šo kontu slčgt. Viņš pieprasīja, lai jūsu mātei norīko īpašu kopēju. Mansfelda kungs, jūsu māte pie mums ir vislabākajās rokās. MCs viņas labā darām, ko varam. Brīnumus darīt, protams, neviens cilvēks nav spCjlgs. Saprotiet, es domāju…

— Es saprotu, ko jūs domājat, doktora kungs. Visu labu!

4

Putekļi. Putekļi.

Kreisajā puse vīna kalni. Labajā — jūra. PCc stundas mCs jau būsim tur, misis Darema saka. Uz ūdens nekustīgi stāv dažas laivas.

AlberghL PensionL Locande. Camere private. Ristoranti. Tratorie. Bar. Bar. Coca Cula.'

Cik karsti! Cik viss te svešs! Drīz būšu galā. VerCna teica, ka šajās dienās viņa centīšoties vakaros vienmCr aizbraukt līdz Portoferrajo un sagaidīt kuģi, kas atiet pulksten sešos. Tāpēc es lūdzu misis Daremu pasteigties.

VerCna.

Cik ilgi es viņu neesmu ne redzCjis, ne skūpstījis!

Cik ilgi…

—    Tas melnais «Jaguārs» tur priekšā bendē man nervus! Jau pusstundu mCs braucam viņam aizmugurē. Vai ceļš pieder viņam vienam? Tagad cs tomēr viņu apdzīšu! Lai ir tik laipns un pavirzās pa labi! — Viņa taurē. «Jaguārs» pagriežas pa labi. Misis Darema to apdzen - mašīnai ir Holandes numurs, un tā ir pavisam nopulējusi. Skaists «Jaguārs». Lielāks nekā tas, kas piederēja man. Man jau labu laiku vairs nav mana mazā, baltā «Jaguāra»…

5

Kad jūs diena sapņojat, kad kaut ko atceraties, tad notikumi neseko cits citam tik precīzā hronoloģiskā laika un telpas secībā kā diegā savērtas pērles.

Jūs kaut ko pārdzīvojat tagadnē, un jums ienāk prātā kaut kas no pagātnes. Jūs redzat kadu priekšmetu, un tas jums atgādina citu, līdzīgu.

' Viesnīcas. Pansijas. Tūristu mītnes. Atsevišķas istabas. Restorāni. Traktieri. Bārs. Bārs. .Koka-kola. (It.)

MCs apdzenam holandiešu «Jaguāru», un tas man liek domāt par manu «Jaguāru», kas firmā «Kopers & Co» izlikts pārdošanai. PircCjs vēl nav atradies. Cerams, ka atradīsies. Tad es dabūšu naudu. Septiņus vekseļus tomCr samaksāju. Tad māte nonāca vājprātīgo namā un viņas konts tika slCgts. Es mēģināju pārdot savu pulksteni, zelta pildspalvu un tālskati. Par to man piedāvāja smieklīgi zemu maksu, kuras nepietiktu pat divām nomaksām. Lai nezaudetu mašīnu, es darīju kaut ko tādu, par ko vēl ilgi kaunēšos, — cs lūdzu naudu tēvam. Piezvanīju viņam un prasīju naudu.

Viņam acīmredzot joprojām ir stingrāks raksturs nekā man.

— No manis tu neko nedabūsi. Tev jau ir pieliekami daudz. Par tevi tiek gādāts. Vai paskaidrosi man, kādam nolūkam tev šī nauda vajadzīga?

— Nē.

— Ļoti jauki. Dzīvo vesels!

Pēc tam paiet divreiz četras nedēļas — tik daudz man saskaņā ar līgumu ir dots laika izpirkt vekseļus —, un pēc tam Frīdheimā ierodas kāds firmas «Kopers & Co» sūtīts kungs un paņem manu «Jaguāru» no Lībetreijas kundzes garāžas. Verēnai es sameloju.

—  Šī mašīna, zini, nekad nav bijusi pavisam mana. Tēvs man to aizdeva. Es ar viņu sastrīdējos mātes dēļ. Tad viņš pieprasīja «Jaguāru» atpakaļ.

— Bet kā tad tu tiksi uz Itāliju?

— Ir jau arī vilcieni.

— Un uz salas?

— Domājams, ka būs autobusi.

— Tev tava mašīna bija tik mīļa!

—  Lai nu tas būtu sliktākais, kas vispār var gadīties! Turklāt tā nebija mana mašīna, to es jau atklāti pateicu.

Tā es Verēnai sameloju maijā, taču biju viņai melojis jau agrāk, kaut gan bijām solījušies vienmCr teikt viens otram tikai taisnību. Ne jau labprāt es VerCnai meloju. Darīju to aiz bailCm viņu zaudCt. Es šausmīgi baidījos no tā kopš ceturtā marta vakara, kad Manfrēds Lords mums pastāstīja, ka pie viņa ieradusies Džeraldīne. Man bija tādas bailes, ka es tik tikko spčju aizbraukt atpakaļ uz skolu…

Nākamajā dienā cs sēžu Lībctreijas kundzes garāžā un gaidu, kad Verēna piezvanīs. Viņa svētdienās vēl nekad nav zvanījusi, bet šajā svētdienā piezvana. Viņa acīmredzot baidās tikpat stipri kā es, viņai dreb balss.

— Kas tagad notiks? Kas tagad notiks?

—   Itin nekas, — es saku. Es visu nakti nebiju varējis aizmigt. Domāju, ko lai viņai atbildu.

— Ja nu viņš visu zina…

»

— Tu taču redzi, ka viņš tam netic.

— Viņš izliekas! Viņš nogaida. Liek lamatas. Tu viņu nepazīsti! Ja tā meitene nāks vēl…

— Viņa vairs nenāks.

—  Bet ja nu viņai tiešām ir pierādījumi? Ja tic jau ir mana vīra rokās?

— Arī tad viņš neko neuzsāks. Viņš nevar neko uzsākt. Arī man ir pierādījumi!

— Kādi?

—  Tev nav jābaidās. Verčna. Tavs vīrs ir gudrs, viņš bija pārāk gudrs…

— Nesaprotu…

— Kur tu atrodies, Verčna?

— Pastā.

Domāju, ka varu riskčt. Nav iespējams, ka mūs kāds noklausītos. Uz Frīdheimu var piezvanīt caur automātisko centrāli.

—   Tavs vīrs man vienmčr dod līdzi manam tčvam nododamas grāmatas, vai nc? Un mans tčvs dod līdzi grāmatas, kas domātas tavam vīram.

— Jā, jā, kas ar tām grāmatām ir?

Es pastāstu, kā ir ar šīm grāmatām.

—  Es nofotografēju daudzas lappuses. Man ir pierādījumi. Vajadzības gadījumā varu pat ķerties pie izspiešanas.

Izspiešana.

Tagad es arī jau esmu tikpat tālu kā Leo, Hansītis, Džcraldīne.

—  Vakar viņš man atkal iedeva līdzi grāmatu. Tčvs savukārt atkal dos savčjo. Es atkal nofotografēšu lappuses. Jo ilgāk tas turpināsies, jo drošāk tavs vīrs nonāks mūsu rokās. Nomierinies, tas ir vissvarīgākais. Tavs vīrs nedrīkst manīt, ka tu nervozē. Vēl pāris mēnešu, un mēs būsim Elbā. Un vēl pēc pāris mēnešiem mēs jau dzīvosim kopā. Firma, kura grib pieņemt mani darbā, ir ar mieru jau gada beigās izmaksāt man ilgtermiņa avansu.

Tīrie meli. Nekas tāds nav ticis solīts.

— Ak… Oliver, tad es varētu aiziet jau gada beigās!

— Protams. Tu sev un Evelīnai noīrēsi dzīvokli. Kamēr tiks nokārtota šķiršanās, es jau būšu beidzis skolu un strādāšu.

Meli. Meli.

Kas gan mums būs Ziemassvētkos, gada beigās?

Dzīvoklis? Par kādu naudu?

Šķiršanās? Tad Verēnai visā jāatzīstas. Taču līdz decembrim vēl ir tālu. Tagad ir tikai marts. Ko var zināt, kas viss vēl var notikt! Meli. Meli. Jāturpina melošana.

—  Tikai nākamajos trīs mēnešos mums jābūt piesardzīgiem. Mēs vairs nedrīkstam satikties tornī.

— Nē.

— Mums te, internātā, ir tāds puika, mazs kroplītis, un viņš mani izspiego.

— Es domāju, ka Džcraldīne!

— Nē. Jā. Nē.

Tagad es izstāstu gandrīz visu patiesību: ka biju pie Džeraldīnes un viņa zvērēja man atriebties par to, ka esmu viņu atstājis; ka mazo kroplīti, kurš noteikti grib būt mans draugs, esmu līdz nāvei apvainojis ar to, ka ļauju Rašidam gulēt manā istabā; ka mazais kroplītis un Džeraldīne tagad neapšaubāmi ir atraduši kopīgu valodu.

— Es saprotu…

Vai tiešām tu saproti? Vai saproti visu? Es ne. Hansītis, protams, Džeraldīnei ir izstāstījis tik, cik zina. Bet ko gan viņš zina? Viņš mani nevar būt izsekojis Frankfurtē. To var būt darījis tikai viens, un es zinu, kā viņu sauc, — Leo.

— Verēna…

— Jā?

—   Tev tagad ļoti jāuzmanās. Tu nedrīksti uzticēties nevienam cilvēkam, nevienam savam draugam, nevienam kalpotājam, it īpaši Leo.

— Kāpēc it īpaši viņam?

—  Man šķiet, ka viņš tevi izspiego tava vīra uzdevumā. Mazais kroplītis nevar zināt visu. Arī Džeraldīne nevar zināt visu.

— Leo arī ne. Mēs taču bijām tik piesardzīgi!

Diemžēl nepietiekami piesardzīgi. Citādi man vēl būtu mana mašīna. Vai Leo arī Manfrēdam Lordam pieprasa naudu pārsniegto informāciju?

— Uzmanies no Leo, dari to manis dēļ, lūdzu!

— Protams. Darīšu, kā tu saki… Oliver, kad mēs atkal redzēsimies?

—  Rīt es lidoju prom. Piektdien atgriezīšos. Piezvani man tad, ja vari! Es gaidīšu! Kad jūs pārcclsitics uz šejieni?

— Piecpadsmitajā martā.

— Tad viss būs daudz vieglāk.

— Vieglāk!

—  Sirsniņ, mēs tagad nedrīkstam ļaut nerviem vaļu. Pirms piecpadsmitā datuma mani noteikti ielūgs pie jums viesos. Tēvs noteikti atkal iedos man līdzi grāmatu, lai aizvedu to tavam vīram. Tu redzēsi, cik viņš pret mani būs pieklājīgs un laipns.

Tā arī bija.

Piektdienā, desmitajā martā, es atgriežos no Ehlcrnahas. Jau nākamajā vakarā atkal esmu ielūgts pie Lorda. Šoreiz tēvs man iedeva līdzi vecu Bībeli. Viņš to bija atvedis uz viesnīcu. Es viņam piezvanīju: — Šeit ir grāmata no Lorda kunga. Taču tev pašam jāatbrauc tai pakaļ.

— Kāpēc?

—  Tāpēc, ka es tavā mājā vairs kāju nesperšu. Nejautā vēlreiz, kāpēc. Es patlaban esmu atgriezies no vājprātīgo nama.

Pēc ceturtdaļstundas mans papucis jau bija viesnīcā. Viņš paņēma Manfrēda Lorda sūtīto grāmatu un iedeva man Bībeli. Viņš pie manis uzkavējās trīs minūtes. Es uzņēmu laiku pēc pulksteņa.

Pēc atgriešanās internātskolā es pavadīju pusi nakts, fotografēdams lappuses ar caurdurtajiem burtiem. Tik tikko paguvu to izdarīt. Sestdienas vakarā braucu uz Frankfurti, uz Mikela aleju. Tad man vēl bija «Jaguārs».

Pie kamīna Manfrēds Lords atkal atsāk runāt par to, ka visomulīgākie vakari tomēr esot šaurā lokā. Vai nc? Jā, protams! Viņš apbrīno Bībeli. Tad Manfrēds Lords mūs uz mirkli atstāj divatā.

— Kad? - Verēna tūlīt čukst. - Kur? Ātri!

— Piezvani man rīt!

Viņa izvelk no kleitas izgriezuma salocītu, mazu aploksnīti.

— Kas tas ir?

— Gan redzēsi.

Aploksnē bija mazas, mīkstas, īsas matu šķipsnas. Sacirtotas…

6

— Šī ir Čečīna. Brīnišķīga vieta. Vai esat noguris, mister Mansfeld? Varbūt pieturēt? Uz kuģa mēs tiksim, nebaidieties! Vai nevēlaties izlocīt kājas?

Kur es atrodos? Kas ir šī sieviete man blakus? Kas šī par mašīnu?

— Jūs izskatāties bāls. Vai nejūtaties labi?

— Es… man mazliet reibst galva.

— Tad es apturēšu. Šo apvidu es pazīstu kā savu kabatu. Tūlīt pa labi būs maza ieliņa, kas ved lejup līdz lielam laukumam pašā ūdens malā.

Tur jau ir laukums. Milzīgs. Pilnīgi tukšs. Saule kveldē laukumu un pretīgu, nolaistu māju izbalējušās fasādes; pa māju logiem izkārta veļa. Es mazliet paejos šurp un turp. Pēkšņi mani sagrābj tādas bailes kā vēl nekad. Šķiet, ka man jāmirst. Tagad. Šeit. Tūlīt. Šajā tukšajā, milzīgajā Čeēīnas laukumā.

Es klūpu. Jāiet atpakaļ uz mašīnu. Negribas mirt. Šeit nc. Ne šeit, ūdens malā, šajā briesmīgajā, saules pietveicētajā tuksnesī! Misis Darema sniedz man pudeli. Es to izdzeru līdz pusei.

— Skotu viskijs, — misis Darema saka. - Man tas vienmēr ir līdzi. Nu, kā jūtaties?

— Nekas nav labāks par skotu viskiju, to cs vienmēr esmu teikusi.

7

Cik tālu vēl ir līdz Pjombīno?

Cik tālu vēl līdz Portoferrajo?

Cik tāls, cik tāls vēl ir ceļš līdz Verēnai?

— Vispirms nāks Sasēta un pēc tam Sanvinēcnco. Tur stāv ceļrādis: Pjombīno! Visi ārzemnieki uz to iekrīt un nogriežas pa labi, jo nenojauš, ka šis ceļš ir vienās bedrēs. Mēs brauksim tālāk līdz Venturīnai un no turienes pa pirmšķirīgu ceļu desmit minūtēs būsim Pjombīno! Kaut gan brauksim pa apkārtceļu!

— Jā, misis Darema.

— Tas ceļrādis Sanvinēcnco ir jānovāc, ja ceļu nelabo! Tā tas ir jau gadiem ilgi. Tīša maldināšana! Tur cilvēks ar savu mašīnu nonāk īstās lamatās.

Maldināšana. Lamatas. Nedrīkstu ļaut, lai mani ievilina lamatās. Man jāpaliek normālam. Veselam. Prātīgam. Tagad man jādomā par trijiem. Drīz viss būs labi. Ja tikai neļaušu sevi maldināt.

Es domās atkal aizklīstu projām, kamēr misis Darema pukojas par ēzeļa pajūgu, kam tagad jātiek garām.

Nedrīkstu ieskriet lamatās. Man jāpasargā no lamatām mūs visus trīs: Verēnu, Evelīnu un pašam sevi.

Vienas lamatas: svētdienā pēc iepriekšējā vakara viesībām pie Manfrēda Lorda es saliku Džeraldīni un Hansīti. Gribēju pabūt vienatnē un no rīta aizgāju uz mežu. Tur pēkšņi gadījās šie…

Viņi iet roku rokā: Džeraldīne stalta un skaista, Hansītis — greizs, kroplīgs un pretīgs. Abi ģērbušies kā svētkos. Abi laipni ar mani sasveicinās.

— Mēs gribam aiziet uz baznīcu, — Džeraldīne saka.

—  Kopā ar Ali un Džuzepi, — Hansītis piebilst. — Mēs labprāt ņemtu līdzi arī Rašidu, bet viņam tāda ticība…

— Tu — cūka! — es saku.

Viņš smaida tā, ka lūpas atkal nav redzamas.

— Nesaprotu, ko tu ar to domā.

— Saproti ļoti labi.

—  Itin neko! — Viņš pievelk Džeraldīncs roku sev klāt, un ari Džeraldīne laipni smaida. — Starp citu, lūk, ko es vēl gribēju teikt, Oliver: manis pēc tu vari ar Rašidu draudzēties, cik vien gribi. Vari kļūt ari par viņa brāli!

— To es negribu.

— Tava darīšana. Tad tev brāļa nebūs.

— Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka es vairs neesmu tavs brālis. Tagad man ir māsa!

— Džeraldīne?

— Jā, - viņa smaidīdama apstiprina, - iedomājies tikai!

—   Neskumsti, — kroplītis saka, — bet pēc viņas nelaimes mēs satuvinājāmies. Cik tur trūka, ka viņai mugurkauls būtu čupā tāpat kā man!

Tā runā viņš, šis nelietis, turklāt smaidīdams kā mazs eņģelītis, un Džcraldīne arī smaida. Tur viņi stāv roku rokā. Vai viņai nācās parādīt šim savas krūtis un vēl ko citu, iekams šis klāja vaļā par mani? Vai arī viņš to darīja aiz niknuma, bez pretpakalpojuma?

—  Nedusmojies par to, ka viņš vairs negrib būt tavs brālis! — Džeraldīne saka. — Tu taču esi tik ļoti aizņemts ar Rašidu.

Hansītis nenovērš no manis acis.

Viņš zina, par ko es domāju. Vai es varu, vai drīkstu Džeraldīnei pateikt, ka Hansītis ir vainīgs viņas nelaimē? Kādas tam būtu sekas? Nepārredzamas! Kāpēc cs toreiz par to neko neteicu? Un kā Hansītis taisnotos? («Viņš man teica, ka grib tikt no luksusfidas vaļā!») Un mirusī Hildenbrandas jaunkundze? Un Verēna, Verēna, Verēna…

— Nāc, Džeraldīne, mums jāsteidzas! - Hansītis mudina. Un tad saka man: — Varbūt tu aiziesi uz «Avotaini» un kaut cik nomierināsi nabaga Rašidu.

— Kāpēc viņš jāmierina?

— Viņš guļ gultā un pinkšķ.

Tas notika 1961. gada 12. martā. Es aizgāju uz «Avotaini», stundu nosčdēju pie Rašida gultas, viņu mierinādams, līdz viņš beidza raudāt. Viņš esot raudājis tāpēc, ka juties pilnīgi vientuļš… Tagad jau viss ir vienalga. Tādā pasaulē, kur tāds potenciāls slepkava kā Hansītis kļūst Džeraldīnes brālis (šeit mikrokosmā notiek tas pats, kas norisinās pieaugušo cilvēku pasaulē, tautu pasaulē, makrokosmā), tādā pasaulē es laikam gan drīkstēšu teikt: — Hansītis vairs nav mans brālis. Rašid, vai tu gribi tas būt?

Tad zēna roķeles apvijas man ap kaklu, viņš piespiež-'is man cieši klāt un satraukumā runā, jaukdams kopā vācu, persiešu un angļu vārdus.

Pirms aiziešanas cs viņam vēl dodu šokolādi, laikrakstus un grāmatas, bet viņš to nemaz nemana. Viņš guļ gultā, nekustīgi raugās griestos un atkārto vienmēr no jauna: — Man ir brālis… man ir brālis.

9

—   … tēraudlietuves, saprotat, mister Mansfeld? Divas tēraud- lietuves. Jau vairākās paaudzēs mana mirušā vīra ģimenes īpašums…

Kas ir šī sieviete? Ko viņa tur runā?

— Tēraudlietuves atrodas pie Varingtonas.

— Kur tas ir, misis Darema?

— Apmēram divpadsmit jūdžu attālumā no Liverpūles.

— Ahā! — Viņa runā. Runā. Es sapņoju…

Tajā svētdienā, kad Rašids kļuva mans brālis, es vairs nezināju, ko iesākt. Iesēdos savā mašīnā un aizbraucu uz sadraudzības biedrības atpūtas namu («Tā Kunga eņģelis») pie māsas Klaudijas. Kāpēc? Šodien es pats to vairs nevarētu pateikt.

Atpūtas namā ir dzīva rosība. Es paeju garām zaļajam sūknim un ieeju vecajā muižas mājā. Priekšnamā pie sienām karājas vecmodīgas gravīras, kurās attēloti mīlīgi eņģeļi un apakšā parakstīti dievbijīgi teicieni. Tur skraida daudz bērnu, bet es redzu ari daudzus pieaugušos. Tas mani pārsteidz. Biju domājis, ka šeit atpūšas tikai bērni. Māsa Klaudija, kuras labajai rokai trūkst divu pirkstu, ļoti priecājas, mani ieraugot.

— Svētdienās mCs vienmCr pulcējamies savā sarīkojumā.

— Kādā sarīkojumā?

—  Tur runā brālis Martins. PCc tam notiek diskusija. Ja vēlaties paklausīties… VClāk mCs varCtu parunāties par jūsu rai/.em. •

— Par manām raizēm?

— Tām jābūt visai lielām. Pie mums nenāk tādi, kuriem nav lielu raižu. Es jau zināju, ka jūs atnāksit, Mansfelda kungs.

10

Es redzu Itāliju, bet domāju par Vāciju. Es dzīvoju tagadne, bet domāju par pagātni. Es klausos misis Daremā, kura kaut ko stāsta par savām ICraudlietuvCm, — un domāju par visu, kas pēdējos mēnešos noticis ar mani, Verēnu un pārējiem. Es redzu dzīves ainas un dzirdu balsis — citu caur citu, citu aiz citas, vienā jūkli.

CASTAGNETO CARDUZZI.1

Es atceros, kā brālis Martins brīdināja, ka pasaule drīz ies bojā atombumbu liesmās, kā viņš citēja Jāņa atklāsmes grāmatu, kā mierināja savus klausītājus — šās dīvainās sadraudzības biedrības biedrus — apgalvodams, ka viņiem nekas nenotikšot. Viņiem pierē esot Dieva zīme.

STABILiMENTO ENOLOGICO - FABRICA LIQUORI!2

Jūra rietošās saules gaismā ir zeltaina. — Nākamā pilsētiņa ir Sanvinčenco. Mēs mierīgi liksim uz kuģa, varēsim ostā pat kādu lāsīti iedzert, tur ir tik romantiski…

Jūlija pēcpusdiena. Ziedoši krūmi, visur milzīgi, sarkani ziedi, karstums, dzidri zilas debesis.

Es domāju par marta svētdienu Taunusā, kad kusa sniegs un pēc brāļa Martina priekšlasījuma mēs kopā ar māsu Klaudiju staigājām pa atpūtas nama kailo parku.

—  Toreiz, kad uz autoceļa paņēmu jūs savā mašīnā, jūs, māsa Klaudija, teicāt, ka es vienmēr drīkstot uz šejieni atnākt.

— Jā.

— Vai…vai es drīkstu atnākt vēl kādu reizi? Kaut ari nekļūšu jūsu biedrības biedrs?

ļ Nelobīti kaslaņi. (/f.)

" Alkoholisko dzērienu ražošanas uzņēmums — liķieru fabrika. (/(.)

— Jūs varat nākt vienmCr. Jebkurš var nākt. Laiks uzlabojas. Vai vClaties pasCdCt parkā? Parunāties ar kādu? Vai jums ir jautājumi?

— Jā, daudz jautājumu. TaCu uz tiem neviens nevar atbildēt. Šeit neviens. Šeit visi ir pārāk labi maniem jautājumiem.

— Jūs visu laiku skatāties uz manu roku. Es cietu autokatastrofā. Divus pirkstus vajadzēja amputēt.

— Tam es neticu.

— Ko tad jūs domājat?

— Ka nacisti… ka jūs Trešajā impērijā…

— NC.

— Tomēr! Vai tā nav?

—  Jā, tā ir, Mansfelda kungs. Tas notika, kad gestapo mani nopratināja. Prinča Albrehta ielā BerlīnC. Es trīs gadus pavadīju ieslodzījumā. Taču nerunājiet, lūdzu, par to! Ne ar vienu.

— Ne ar vienu.

—  Man ļoti laimčjās, ka zaudčju tikai divus pirkstus! Padomājiet, cik daudz ir zaudējuši citi!

— Māsa Klaudija…

— Jā?

—   Man ir vCl viens lūgums: vai es drīkstu ņemt līdzi včl otru cilvCku?

— Protams.

— Sievieti?

—  Jā. Jūs abi šeit būsit gaidīti, Mansfelda kungs. Atnāciet drīz! Apciemojiet mūs bieži! Un nebaidieties! Neviens šeit nemēģinās jūs atgriezt. Te jums būs miers. Tieši to taču jūs meklčjat, vai ne?

— Ko, māsa Klaudija?

— Mieru.

11

CINZANO. CINZANO. CINZANO.

Ceļa pagriezieni. Lielas kravas mašīnas. Kaktusi.

Miers.

Jā, to meklējam mCs abi, VerCna un es. Kad viņa ar savu vīru, Evelīnu un Leo ir pārcēlusies uz Frīdheimu, kad atkal ir sākusi dzīvot savā skaistajā villā, es viņu aizvedu uz «Tā kunga eņģeli». Māsa Klaudija parāda mums kādu solu tālu, tālu parkā. Tur mēs sCžam stundām iigi, VerCna un cs. Sāk ziedCt puķes, vClāk smaržo ceriņi — baltie un violetie, šajā gadā pavasaris tuvojas strauji.

Miers.

Atpūtas nama parkā mCs to gūstam. Šeit neviens mūs nemeklē. Ne Hansītis, ne Džeraldīne, ne Leo. MCs vienmCr rīkojamies ļoti piesardzīgi, nākam atsevišķi un pa apkārtceļiem…

—   Tagad mCs braucam cauri Sanvinčenco! — Misis Darema triumfēdama man rāda slikto ccļrādi. Es to gan redzu, gan neredzu. Es redzu Sanvinčenco mājas un tai pašā laikā redzu VerCnu un sevi, sCžot uz parka sola roku rokā. MCs tur sēžam daudzas reizes gan martā, gan aprīlī, gan maijā. Mēs runājam maz. Reizēm, kad atvadāmies, māsa Klaudija pārmet krustu mūsu pierēm.

— Tā ir mīlestība, vai ne? — viņa reiz jautā.

— Jā, — Verēna atbild.

Aizgājuši no «Tā Kunga eņģeļa», mēs tūlīt izšķiramics un ejam katrs savu ceļu. Šajā laikā es daudz rakstu. Mana grāmata kļuvusi bieza. Verēna, kura izlasa visu, ko esmu sarakstījis, saka — viņa nezinot, vai uzrakstīts labi vai slikti. Viņa nezina arī, kāda ir mūsu mīla. Viņa domā, ka labi ir abi — grāmata un mīla. Taču viņa to nezina. Es arī ne.

Katru vakaru mēs atvadāmies parastajā veidā: ar kabatas lukturīšiem; viņa — savā guļamistabā, es — uz balkona.

Arlabu… nakti… mīļais.

Arlabu… nakti… mīļā… saldus… sapņus.

Tev… arī… es… tevi… mīlu.

Rīt… trijos… pie… eņģeļa.

Misis Darema nospiež bremzes pedāli.

Viņa ir satraukta.

— Turiet pirkstos pogu! Vēlieties kaut ko!

Es satrūkstos.

— Kāpēc? Kas noticis?

Ielai pāri iet jaunais pāris - zemnieku meita un zemnieku dēls. Viņa ģērbusies baltā, viņš — melnā. Aiz viņiem garā rindā piederīgie. Bērni, arī ļoti veci cilvēki. Līgavai rokās ir lauku puķes. Zvana mazas baznīciņas zvans. Baznīcas durvīs stāv mācītājs. Viņš ģērbies baltā tērpā, zem kura redzams otrs — melns, kājās smagas zemnieku kurpes.

Tamicl <•< dzirdu arī ērģeles, mazas un vecas, kāds spēlē ļoti nepareizi. l omci ir svinīgi, ļoti svinīgi…

Svinīgi bija arī Frīdheimā, kad laulājās doktors Freijs un Divālas jaunkundze. Tas gan notika dzimtsarakstu birojā, nevis baznīcā. Daudz bērnu bija atnākuši noskatīties. Rātsnama istabā, kur birģermeistars viņus abus laulāja, bija svinīga noskaņa, un kāds vecs,

izkaltis un drebelīgs vīrs ļoti nepareizi spēlēja vecu harmoniju. Kad ceremonija bija beigusies, jaunkundze pagriezās atpakaļ un sauca, vCrsdamās pie bērniem: — Piedodiet man! Jūs visi — lūdzu, piedodiet man!

— Ko lai mēs viņai piedodam? — Rašids man jautāja.

—  Es nezinu, — es atbildēju. Tomēr es zinu gan. Ja sajauktos visas rases, visas reliģijas un visas tautas! Bērni un bērnubērni — cik laimīgi tad tie visi kādreiz būtu…

Mēs ar Verēnu vienmēr no jauna tiekamies «Tā Kunga eņģeļa» parkā. Mēs stāstam viens otram, kas nu ir stāstāms. Abi skaitām dienas. Elba! Elba! Cilvēkam vienmēr vajag cerēt, kaut ko vēlēties, pēc kaut kā ilgoties.

12

Ar skūpstiem, sarunām un vienam otra rokas turēšanu nepietiek. Verēna stāsta — dažreiz viņa naktī degot kā liesmās. Man ir tāpat. Tad es guļu un klausos, kā Rašids miegā raud (viņš vēl arvien guļ mūsu istabā), un es, kas tik reti esmu lūdzis Dievu, tādos brīžos lūdzos: — Liec laikam paiet, Dievs! Liec tam ātrāk paiet! Lai mēs varam būt kopā Elbā…

Nē, ar gaismas signāliem un skūpstiem vairs nepietiek. Es vienmēr biju domājis, ka lieliski spēju valdīt pār sevi. Tomēr cs manu, ka zaudēju savaldīšanos, kad Manfrēds Lords mani ielūdz un izturas tik pieklājīgi un šarmanti. Kad Leo apkalpo pie galda. Kad mazā Evelīna noraugās manī ar riebumu un izrāda savu nicināšanu. Un kad Verēna skatās man garām un es — viņai. — Dievs, liec, lai drīzāk pienāktu jūnijs! Dari tā, lai es nokļūstu Elbā! Lai varu būt ar Verēnu divatā! Lūdzu, Dievs!

Laiks paiet ātri. Ir jau maijs. Tagad «Kopers & Co» atņem man «Jaguāru», un man Verēnai atkal jāmelo. Tomēr ir jau maijs. Pēc mēneša beigsies skola! Un tad…

To iztēlojoties, Verēnu un mani pārņem tāds satraukums, ka mēs zaudējam piesardzību un tuvākajās dienās pāris reižu ļaujamics tuvībai mežā. Zaļās sūnās, zem veciem kokiem, kuriem tagad ir jaunas lapas. Pēc pirmās reizes viņa saka: — Es jūtos tā, it kā tu man būtu atņēmis jaunavību.

Ar to viņa domā, ka ir pagājis ļoti ilgs laiks, kopš atradāmies viens otra skaujās. Man neiziet no prāta Džeraldīne, bet to es viņai nesaku. Tiklīdz tas ir noticis, mēs tūlīt izšķiramics un ejam katrs savu ceļu. Tā nav labi nc man, ne Verēnai, kaut gan viņa apgalvo, ka ir labi. Nē, īsti labi būs tikai Elbā.

— Džcraldīne…

Aprīli mūsu skolā iestājās jauns amerikānis Džeimss Hiltons. Tad Džeraldīne pameta Larsenu un pievērsās Džeimsam. Maijā uzradās viens grieķis. Tad viņa pameta amerikāni un pievāca grieķi. Viņa atkal ir tā, kas bijusi vienmēr: luksusfida! Luksusielene! Ar mani viņa laipni sasveicinās, bet nerunā. Viņa demonstratīvi iet pastaigāties kopā ar Hansīti. Ved viņu pastaigāties kā mazu šuneli.

Džeraldīne ir sliktākā skolniece klasē. Visi skolotāji atceras, cik ilgi viņa slimojusi, un izturas iecietīgi. Latīņu valodā tomēr viņas sekmes ir tik vājas, ka Sesks saka: - Lai kādas nolaides jums dotu, Rēbere, es tomēr nevarēšu ar tīru sirdsapziņu izlikt jums apmierinošu atzīmi, ja visdrīzākajā laikā nesaņemsities un nelabosities. - Šī piezīme doktoram Haberlem maksāja visu, ko viņš savā mūžā, sviedrus liedams, bija sapelnījis. īsi pirms mācību beigām Sesks tiek iejaukts milzīgā skandālā. Skolēni raksta pēdējo, izšķirošo rakstu darbu. īsi pirms otrās dubultstundas sākuma Džeraldīne izturas tik rupji, ka Sesks sāk kliegt: — Rēbere, jūs atnāksit šodien pulksten sešos un nosēdēsit pēcstundas! Es neļaušu tā pret sevi izturēties!

Tajā pašā vakarā Rašids un jaunā skolotāja, kuru direktors pieņēmis par Hildenbrandas jaunkundzes pēcteci, bibliotēkā darbojas ar scenotesta kasti. Jaunā skolotāja ir jauna un skaista. Viņu sauc Pal- mere. Lielie zēni parāda viņai īpašu uzmanību…

Kas tovakar patiesībā notika, to laikam neviens nekad neizdibinās. Zinu tikai to, ko stāstīja Rašids. Palmeres jaunkundze atstājusi viņu vienu un pati aizsteigusies uz lielo meiteņu māju, kur viņai vēl kas bijis darāms. Pulkstenis bijis apmēram 19.30. Rašids stāsta: — Pēkšņi es izdzirdēju kādas meitenes kliedzienus…

Viņš ļoti izbijies. Drebējis aiz bailēm. Meitene kliegusi vēl: «Palīgā! Palīgā!»

Rašids izskrējis kāpņu telpā.

«Palīgā! Laidiet mani vaļā! Laidiet vaļā!»

Rašids uzskrējis pa kāpnēm otrajā stāvā. Atsprāgušas vaļā kādas durvis — mūsu klases durvis. Izbrāzusies ārā kāda meitene. Džeraldīne. Viņas kleita bijusi pārplēsta no augšas līdz apakšai, zeķes nobru- kušas. Viņa kliegusi: «Palīdzi! Pasauc kādu! Viņš grib mani izvarot!»

Rašids stāsta, ka viņš pat neesot zinājis, ko šis vārds nozīmē, bet pats arī tūlīt sācis saukt palīgā. Viņi abi skrējuši uz kāpnēm. Rašids redzējis no klases izslīdam kādu ēnu un aizsteidzamies pa gaiteni uz otru pusi. Viņš nav varējis pazīt, kas tas bijis. Jau sācis krēslot…

Kad pčc kopīgās kliegšanas parādījies direktors un divi skolotāji, Džeraldīne sākusi histēriski raudāt. Viņa atkārtojusi vienmčr no jauna: «Viņš gribēja mani izvarot…» Kurš? '

To viņa nesaka.

Nē, to vina nesaka.

13

Tad mēs saņemam atpakaļ savu pēdējo, izšķirošo latīņu valodas kontroldarbu. Noass saņēmis piecnieku. Es arī. Volfgangam ir četrinieks. Un Džeraldīnei?

Trijnieks! Tas nozīmē, ka viņa latīņu valodā neizkritīs.

Doktors Haberle šo stundu beidz agrāk. Viņam esot jāiet uz sarunu pie direktora. Viņš aiziet salīcis, ar drebošiem pleciem. Izskatās, it kā viņš raudātu. Pēc tam es doktoru Haberli ar iesauku «Sesks» vairs neesmu salicis.

Viņa vietā stājies cits skolotājs. Jūs jau zināt, kā notiek tur, kur kopā ir daudz cilvēku. Nekas nepaliek apslēpts, vismaz ilgi ne. Sekretāres pastāsta apkopējām, apkopējas — audzinātājiem, audzinātāji — saviem draugiem skolēniem. Man to pastāstīja Herteriha kungs, šis nabaga vīrs, kuru mēs tā apcēlām»ka no viņa palikusi vairs tikai ēna. Frīdhcimas aptiekārs jau aizrādījis, ka viņš pērkot pārāk daudz miegazāļu. Viņš katru nakti iedzer vismaz piecas tabletes un atrodas ārsta uzraudzībā. Turklāt tagad viņam neviens vairs neko sliktu nedara, pat Ali ne. Vienkārši neviens viņu neņem vērā. Tas acīmredzot ir visļaunākais — ja tevi neviens vairs neņem včrā.

Herteriha kungs man stāsta: — Doktors Haberle tika atlaists nekavējoties.

-      Kāpēc?

-      Bet jūs nedrīkstat to stāstīt tālāk.

-      Nē. Kāpēc?

-     Viņš izvarojis Džeraldīni Rēberi.

-     Muļķības!

-      Viņš pats atzinies.

-      Es tam neticu. Viņš Džeraldīni noteikti nav izvarojis, nemūžam! Tam viņš bija pārāk gļēvs.

-     Viņš pats to apliecinājis profesoram Florianam.

-     Ko?

—  Ka viņš jau gadu bijis kā traks pēc Džcraldīncs. Un tajā pēcpusdienā… viņš par rupju izturēšanos paturējis viņu pēc stundām…

— To es zinu.

— Un tad viņš vairs nav spējis savaldīties.

— Smieklīgi!

— Bet ja viņš pats to apliecinājis!

— Ak, ko nu! Un Džeraldīne?

—  No sākuma viņa nelokāmi klusējusi. Tikai kad uzzinājusi par doktora Haberles atzīšanos, pateikusi, ka tā tiešām bijis.

— ŠI stāsta, ka Sesks viņu izvarojis?

— Jā. — Herterihs norauš sev sviedrus no bālās pieres. — Vai nav briesmīgi? Cilvēks gadu desmitiem laimīgi dzīvo ar sievu, audzina bērnus, liek feniņu pie feniņa, lai iegādātos māju. Un tad pēkšņi kaut kas tāds! Es negribētu būt lielajām meitenēm par skolotāju. Vai jūs gribētu? Tas ir kārdinājums, velnišķīgs kārdinājums… Velnišķīgs!

— Kas tagad ar viņu notiks?

— Viņu tiesās. Viņš nekad vairs nevarēs strādāt parskolotāju. Viņa karjera ir pagalam. Viņa laulība arī. Sieva pieprasa šķiršanos.

— Nevar būt!

— Viņa pārdos māju un pārcelsies ar bērniem pie saviem vecākiem. Ak Dievs, nabaga doktors!

Taču Džeraldīne latīņu valodā neizkritis.

14

Mācību beigas.

Mūsu klasē neviens nav izkritis. Džeraldīncs seja paliek pilnīgi neizteiksmīga, kad direktors viņai izsniedz liecību. Kur ir Sesks? Kad pārdos viņa mājiņu? Cik ilgi doktors Haberle bijis precējies?

Jā, bet viņš taču pats apliecinājis…

Direktors mums visiem novēl laimīgas brīvdienas.

— Atpūtieties! Atgriezieties veseli! Visi, kuri spiesti palikt šeit, arī labi pavadīs laiku. Mēs peldēsimies, dosimies pārgājienos, un jūs paši varēsit izvēlēties, ko ēst…

Direktors ir prīmā džeks. Viņam arī nav neviena, pie kura varētu aizbraukt. Skolas vestibilā es atkal dzirdu tās pašas sarunas, kuras jau vairākas nedēļas esmu klausījies gan «Avotainē», gan peldbaseinā blakus «A», visur.

-      Ko tu darīsi brīvdienās?

Daudzi ir lepni un satraukti un saka patiesību.

— Vecāki atbrauks man pakaļ. Tad mēs brauksim uz Spāniju.

Vai arī uz Ēģipti. Vai uz Angliju. Vai Šveici. Uz Rivjeru. Uz

Švarcvaldi.

Un vēl daudzi ir lepni, bet skumīgi, un melo.

—  Es kopā ar tēvu došos ceļojumā uz Indiju, — tā saka Santajana. Mēs visi zinām, ka viņa paliks internātā un ar tēvu nemaz netiksies.

—    Es saderināšos, — stāsta Klarisa. (Klarisai ir septiņpadsmit gadu. Viņa arī paliks internātā. Viņas vecāki ir miruši. Viņai iecelts aizbildnis. Meitene ir pavisam vientuļa.)

—    Mani vecāki atkal precēsies. Es varēšu braukt līdzi kāzu ceļojumā. (Tā saka Elfija, kurai ir divpadsmit gadu. Viņas tēvs tiešām šajā vasarā atkal precēsies. Taču nc jau ar Elfijas māti. Elfija paliks internātā. Māte nevar viņu ciest.)

Tā nu daudzi melo, un visi zina, ka viņi melo. Tomēr neviens to nesaka. Bērni reizēm ir žēlsirdīgāki nekā pieaugušie.

Hansītis: — Es runāju ar direktoru. Es palikšu šeit. Ja ieradīsies mans vecais, direktors viņu izmetīs ārā.

Džcraldīne: — Es lidošu uz Kanavcralas zemesragu pie tēva. Nezinu, vai vēl atgriezīšos šeit. — Viņa raugās mani. — Tomērdomāju, ka jā.

Ali: — Es ielūdzu Džuzepi pie sevis. Mēs lidosim uz Āfriku.

Tomass: — Man jābrauc uz Parīzi. Sūdīgi.

Rašids: — Šogad es vēl palikšu šeit. Tēvocis atbrauks mani apciemot. Bet nākamgad, kad Persijā…

Volfgangs: — Braukšu pie radiem uz Erlangeni. Priecāšos kad tie divi mēneši būs pagājuši. Radi ir lādzīgi ļautiņi. Tikai stulbi gan!

Noass pasaka kaut ko sensacionālu: — Mēs ar Čičitu brauksim uz Izraēlu. Viņas tēvs uņ direktors neiebilst. Man vēl ir radi Izraēlā. Apskatīsim to zemi.

Kamēr Noass stāsta, Čičita starodama stāv viņam blakus.

15

Vēlreiz esmu ielūgts pie Manfrēda Lorda. Skaidrs! Es taču lidošu uz Luksemburgu, lai apciemotu māti, vai ne? Lords atkal ir sagādājis skaistu, vecu grāmatu, ko dāvināt manam tēvam. Viņš nožēlo, ka mčs tagad divus mēnešus neredzēsimies.

Šās sarunas laikā Verēna sēž starp mums abiem. Viņa uz mani neskatās.

— Man jums vēl jāpateicas, Oliver.

— Par ko?

— Ka izturējāties tik korekti un neesat ticies ar manu sievu manā prombūtnē.

— Tas taču ir pats par sevi saprotams.

— Tomēr es jums pateicos. Tā meitene vairs pie manis nav nākusi. Mums tomēr ir ļoti svarīgi, lai neizceltos baumas, vai ne, mīļā?

— Protams, Manfred.

— Cik žēl, ka jums jābraucpie mātes. Citādi csjūs ielūgtu pie mums Elbā. Tur mums ir neliela māja. Man bieži ir jāaizceļo. Tad jūs varētu pakavēt manai sievai laiku. Elbas salā nav tādu cilvēku kā šeit, kuri melo un ceļ neslavu.

— Es labprāt jūs apciemotu, Lorda kungs, taču man tiešām jābrauc pie mātes.

— Jūs esat labs dēls. Es jūs esmu patiesi iemīlējis, Oliver. Tu taču ari, VerCna?

— Jā, viņš tiešām ir jauks puisis.

— Ko jūs včlaties, Leo?

— Es atnesu vCl ledu viskijam, godājamais kungs. Pardon, lūdzu!

— Paldies! Leo, jūs taču pazināt Mansfelda kunga «Jaguāru», vai

ne?

—  To mazo, balto? Jā gan! Vai kaut kas ir noticis? Nelaimes gadījums?

— Nč. Mansfelda kunga tčvs viņam šo mašīnu atņCmis. Man šķiet, ka jūsu tevs nerīkojas pareizi, Oliver.

Kas te notiek? Kāda daļa tur Leo? KāpCc Lords viņam to stāsta?

—  Ja drīkstu izteikt savas domas, pardon, lūdzu, tad arī man tas šķiet nepelnīti bargi.

Tu, cūka!

—  Es aizrakstīšu jūsu ICvam, Oliver. Jūs paņemsit to vCstuli līdzi. Vai tas ir iedomājams, vai tas ir iespējams, ka viņš un Leo kopīgi…

Nč, neiedomājami! Vai tiešām neiedomājami?

Lorda kungs tiešām včl tajā pašā vakarā uzraksta manam tčvam, lai dod «Jaguāru» atpakaļ. Ja viņš piezvanītu, tad tūlīt uzzinātu, ka mans vecais nav man mašīnu atņCmis. Varbūt ir jau zvanījis? Un jau zina? Ak, nč, šie abi nekad ncsazvanās. Bet ja tomCr?

Es paņemu vCstuli. Mājupceļā cs to saplēšu sīkās driskās un izkaisu mežā.

Nākamās dienas priekšpusdienā es ar Verēnu tiekos «Tā Kunga eņģeļa» parkā. Es viņai atdodu visu manuskriptu, cik ir uzrakstīts, visu vecajās grāmatās nofotografēto lappušu fotokopijas un to negatīvus. Viņa ar savu mašīnu tūlīt brauks uz Frankfurti un to visu noglabās bankas seifā. PCc divām dienām viņa kopā ar vīru un Evelīnu pārcelsies uz Elbu.

— Un kad atbrauksi tu?

— Trīspadsmitajā vai Četrpadsmitajā, vdākais, piecpadsmitajā.

— Es tev sameklēšu istabu. Brauc drīz!

— Cik drīz vien varēšu.

— Ja vari, tad Pjombīno sCdies kuģī, kas atiet pulksten sešos! Tad tu pusastoņos būsi Portoferrajo. Centīšos tevi tajās trīs dienās tur gaidīt. Ja manis nav, ej uz kuģniecības biroju! Tur tev būs atstāta vēstule.

Viņa man dod naudu.

— Vai tu esi jukusi?

— Te nav daudz. Vairāk tik ātri nevarēju sadabūt. Elbas salā man ir vairāk.

— Es no tevis naudu neņemšu!

— Kā tad varēsi pie manis atbraukt? No Luksemburgas visu ceļu nāksi kājām?

—   Es…

—   Ņem vien!

—   Paldies!

—   Grūtais gaidīšanas laiks pagāja tik ātri, vai ne? Tagad nāks jaukais laiks. Tad vēlreiz neilgi būs grūts laiks. Un pCc tam viss būs labi.

— PCc tam viss būs labi.

MCs atvadāmies no brāļa Martina un māsas Klaudijas. Es viņai saku, ka tagad mCs kādu laiku neredzēsimies.

— Es domāšu un lūgšu Dievu pārjums.

— Jā, lūdzu! — VerCna saka.

— Vai jūs abi neesat ticīgie?

— NC.

— Bet jūs viens otru mīlat, vai ne?

— Jā, māsa Klaudija, mCs mīlam viens otru.

— Tad cs pārjums lūgšu Dievu.

16

Pjombīno!

Esam atbraukuši. Pilsēta ir maza, ar līkumotām ieliņām, nomales pretīgas un plašas. Redzu martena krāsnis, ogļu kaudzes un dūmeņus, no kuriem kūtri ceļas melni dūmi.

—  Tērauda un dzelzs rūpniecība, — misis Darema saka. — Pāri pretī, Portoferrajo, starp citu, ari. — Viņai jābrauc ļoti lēnām, jo te visi staigā pa ielu. Un cik daudz ļaužu! Pilsēta kā bāztin piebāzta. īsts skudru pūznis.

BAR. BAR. BAR.

Protams: galdi un krēsli uz ielas. Viri dzer Espresso vai sarkanvīnu ar ūdeni. Dedzīgi debatē. Katrs žestikulē līdzi ari ar rokām. Ļoti daudz kinoteātru. Reklāmas plakāti sešreiz lielāki nekā Vācijā! Viss konfekšu papīru raibumā. Krūtis. Krūtis. Krūtis. Varoņi. Varoņi. Varoņi. Ubagi. Daudz ubagu. Viņi ar izstieptām rokām nāk pie automašīnām. Ubago arī noskranduši bērni. Misis Darema dāvina bagātīgi.

. Esam sasnieguši ostu. Ne jau lielo, netīro rūpniecības ostu, bet mazāko, kur piestāj kuģi, kas iet uz Elbu.

Šeit, tieši ūdens malā, pie daudzajām, zemajām rēdereju kantoru ēkām un ceļojumu birojiem, ir vēsāks. Visur stāv kravas mašīnas. Laukuma vidū, protams, atkal — BAR. Maza, glīta divstāvu mājiņa ar terasēm, mūzikas automātu un sašvīkātiem krēsliem un maziem galdiņiem ārā.

—  Kad atbraucu uz šejieni, es vienmēr mēdzu iedzert kādu malciņu, — misis Darema saka. — Vairākus malkus. Jo tagad man vairs nav jāvada mašīna. Elbas salā man ir māja. Tā atrodas Baņjo, pie Prokjo līča. Pārvaldnieks mani vienmēr sagaida Portoferrajo. — Ar dīvainu lepnumu viņa pavēsti: — Nekad vēl neesmu ieradusies Elbā, nebūdama pilnā. Iesaku palikt pie viskija. Vai esat tā ar mieru?

—   Protams, misis Darema. — (Cerams, ka viņa nedzers pārāk daudz. Mani naudas krājumi…)

— Divas dupultporcijas skotu viskija, lūdzu!

— Duo grandi Johnnie, si, signora.'

— Viskiju tc vienmēr sauc par Džoniju, mister Mansfcld. Vienalga, kādas markas.

Pēc pirmajiem grandi Johnnie misis Darema pasūta vēl divus. Viņa grib tūlīt samaksāt. Es iebilstu. Viņa iebilst man. Mēs metam gaisā piecsimt liru naudas gabalu. Viņa zaudē. Nu, lūk! Viņa zaudē arī trešajā gājienā. Nemaz nevar manīt, ka viņa izdzērusi trīs dubult- porcijas.

Es raugos uz jūru, kura spīd vienā zeltā un kurā tagad rietumos aiz spilgtajiem mākoņiem iegrimst sarkana saule. Jūra ir pavisam rāma, virs ūdens riņķo kaijas. Misis Darema savu mašīnu novietojusi īsā,

1 Divus lielas Džonijus, jā, sinjora. (/<.)

platā mola galā. KamCr mCs dzeram, piebrauc arvien jaunas mašīnas un apstājas aiz vecās dāmas «Forda». Tad parādās kuģis. Tas ir lielāks, nekā biju domājis, balts, ar lielu virsbūvi. Tas ienāk ostā, tad pagriežas un ar pakaļgalu tuvojas molam. AizmugurCjā siena atveras un lCnām nolaižas. Tagad var ieskatīties kuģa vCderā. Tur ir daudz automašīnu. Tās cita pčc citas izbrauc ārā. Matroži uzrauga kārtību. — Nāciet! — misis Darema saka un iztukšo savu glāzi. — Ir laiks. — Drošā solī viņa iet uz molu. MCs iesCžamics «Fordā». Resns matrozis zilās biksCs un baltā blūzC tvaikoņa apgaismotajā iekšiene norāda mums vietu tālu priekšā. MCs izkāpjam. Automašīnas cita pCc citas brauc iekšā kuģī, kura grīda viegli vibrē.

MCs uzkāpjam uz klāja. Precīzi pulksten sešos tvaikonis atiet no mola, apmet lielu loku ostas baseinā un tad ieslīd atklātajā jūrā.

— How about another little Johnnie?' — misis Darema jautā.

17

Bārs ir liels. Tā sienas klātas ar mahagonija paneļiem, un tajā ir brīnum skaista, gara lete. Darbojas trīs mikseri. Viens apkalpotājs pazīst misis Darcmu.

— O, misis Durham! Glad to seeyou again. Two Johnnics, yesf

— Si, Roberto. Grazie.J

Robcrto atnes paplāti ar glāzCm uz klāja, kur esam apsēdušies uz sola.

— Un turpmāk kā vienmCr, misis Darema?

— Kā vienmCr.

Apkalpotājs smejas, rādīdams žilbinoši baltus zobus. Skaists puisis.

— Ko nozīme «kā vienmCr»? — es jautāju.

— Ka viņš mums ik stundas ceturksni atnesīs jaunus Džonijus.

— Bet tas taču ir neiespējami!

—  KāpCc? Viss brauciens ilgst, augstākais, pusotras stundas. Vai jūs nepanesat viskiju?

— Tā cs nedomāju.

Kā būtu ar vēl vienu mazo Džoniju? (Angl.) 2 Priecājos jūs atkal redzot. Divus Džonijus, jā? (Angl.) ' Jā, Roberto. Paldies!

Viņa paskatās mani, tad uzliek savu roku uz manējās un saka: — Es saprotu. Jums ir maz naudas. Un esat par lepnu, lai pieļautu, ka es jums izmaksāju.

— Nevis par lepnu, bet…

—  Paklausieties, jaunais cilvēk, man ir vairāk naudas, nekā savā mūžā spēšu izdot. Kas ar to notiks, kad es nomiršu?

— Jūsu meita…

Misis Darema iedzer krietnu malku un pagriež seju pret vCju, kas tagad smaržo pCc jūraszālēm un jūras ūdens un glaužas gar mūsu augumiem.

—   Es jums šodien pusdienlaikā sameloju, mister Mansfcld. Virdžlnija nestrādā mūsu rūpnīcās par direktori. Viņa apprecējās ar nabadzīgu komponistu un jau desmit gadus dzīvo Kanādā. Pirms aizbraukšanas viņa mani nolādēja. Meita negrib mani vairs redzēt. Viņa no manis neņems ne penija.

— Kāpēc?

—  Es esmu vainīga! Jā, četrpadsmit gadu vecumā viņa tēloja uz skatuves! Taču es viņai neļāvu kļūt par aktrisi. Es viņu spiedu strādāt mūsu rūpnīcās. Es… es gribēju, lai būtu kāds, kas turpinātu visu vadīt, kad… Vai saprotat? Es viņai meklēju vīru, kas kaut ko saprot no rūpniecības. Tad viņa pavēstīja, ka ir izvēlējusies šo komponistu. Es viņam pat roku nesniedzu. Draugi man raksta, ka viņiem tur, Kanādā, neklājoties labi.

— Draugi?

—   Jā, draugi, mister Mansfcld. Virdžlnija pati nekad neraksta. Viņa mani ienīst! Ak! Ak, jā, viņa mani ienīst! Varbūt tāpēc cs tik daudz braukāju pa pasauli.

— Misis Darema…

— Šis viskijs tiešām ir labs, vai ne?

18

Kad cs aizbraucu uz Ehtcrnahu, lai apciemotu māti, mani pie viņas nelaida. — Tagad jums pie viņas iet nav iespējams, Mansfelda kungs, — man teica ārsts, ar kuru biju runājis iepriekšējā reizē. — Jūsu mātes kundze diemžēl atrodas, hm… sliktā stāvoklī. Jūsu apmeklējums viņu pārāk uztrauktu. Man tas ir jā:u/lic I.

Tātad es mati neredzēju.

Toties redzēju tēvu un krustmāti Liciju. Viņi atnāca pie manis uz viesnīcu. Es atdevu grāmatu, ko bija sūtījis Manfrēds Lords. Jebkurš var iedomāties, ka mūsu saruna bija gan īsa, gan vēsa. Ka man vairs nav automašīnas, to es neteicu.

Pēc tam es Ehternahā tomēr pārdevu savu pulksteni, zelta pildspalvu un tālskati un aizbraucu otrās klases vagonā. Līdz Florencei bija sasodīti tālu. Es sēdēju pilnā kupejā, naktī nevarēju gulēt. Florencē biju groggy.' Es izkāpu no vilciena nevis tāpēc, ka Verēna bija stāstījusi, ka viņa vienmēr ceļojot tādā veidā, bet gan tāpēc, ka brauciens man bija kļuvis nepanesams. Taksometrs mani aizveda līdz autostrādes del sole sākumam. Man laimējās. Drīz pieturēja «Fords» un…

— Stundas ceturksnis ir pagājis, misis Darema.

Es satrūkstos. Skaistais sulainis stāv mūsu priekšā ar diviem jauniem Džonijicm.

— Paldies, Roberto! Un vienu ari jums.

— Grazie, signora, grazief

Tagad debesis kļuvuSas bezkrāsainas, redzamas pirmās zvaigznes. Ūdens kļūst melns. Ķlļūdens putas ir baltas. Visapkārt iestājas klusums.

— Vai jums jau ir zināms, kur jūs dzīvosit?

— Nē.

—   Lūk! Te būs mana vizītkarte. Uz tās ir adrese un telefona numurs. Jūs vienmēr būsit gaidīts viesis. Vai spēlējat tenisu?

— Jā.

— Un bridžu?

— Jā.

—  BrīniSķīgi! Es pazīstu kādu vecu angļu majoru un viņa sievu, kuriem arī pieder mājiņa Baņjo, pavisam tuvu man. Ļoti jauki cilvēki. Mēs varam spēlēt kopā. Man ir tenisa laukums un privāta pludmale. Taēu jūs, protams, nezvanīsit, es jau zinu… — Misis Darema ir iereibuši un pati to pasaka. — Vai tas jūs traucē?

— Mani? Es taēu pats esmu iereibis!

Tomēr tā kā Šodien es vēl nekad neesmu bijis piedzēries. Tik pacilāts. Tik jautrs. Misis Darema jūtas tieSi tāpat. Mēs visu laiku smejamies un stāstām viens otram par komiskiem atgadījumiem. (Varbūt tic nemaz nav komiski.) Citi pasažieri raugās uz mums ar aizdomām.

— Viņi domā, ka jūs esat mans žigolo, — misis Darema saka.

Verēna. Verēna! Vai tu būsi ostā man pretī?

— Es priecātos, ja man būt u tik skaists žigolo. ViņS no manis varētu dabūt visu.

' Man bija durna galva. (AngL)

Kundze brīdi klusē. Dzer. Tad viņa pēkšņi saka: — Vai redzat tās gaismas tur priekšā? Tā ir Portoferrajo!

19

Esam atbraukuši.

Iebraucot es no Portoferrajo redzu maz. Zilas, zaļas, baltas, sarkanas gaismas. Krastmalas iela. Viesnīcas ar neona uzrakstiem. BAR. BAR. BAR.

Mūsu kuģis atkal apmet loku. Protams, pakaļgalam jāpietuvinās piestātnei vispirms, lai no tilpnes varētu izbraukt automašīnas. Tagad es apgaismotajā krastmalā jau redzu cilvēkus, daudz cilvēku, bet Verēnas tur nav.

— Mans pārvaldnieks stāv tur lejā! — Vecā dāma māj ar roku.

-       Esmu pavairāk iedzērusi!… Kā jums šķiet, vai jūs varētu izbraukt manu mašīnu no kuģa? Es jums būtu ārkārtīgi pateicīga.

— Protams, misis Darema. Un liels, liels paldies par visu!

— Ak, muļķības! Jūs tik un tā nepiezvanīsit.

— Tomēr."

— Nē! Te ir atslēga.

— Es esmu piedzēries un turklāt nepazīstu misis Daremas mašīnu. «Fords» pāri plankām uzdrāžas krastā un atsitas pret krasta mūri. Es izkāpju. Ir saliekts buferis. To aplūkodams, es dzirdu, ka misis Darema man blakus smejas.

— To jūs gan skaisti izdarījāt!

— Piedodiet!

— Nav par ko!

Pienāk baltā kreklā un baltās biksēs ģērbies vīrietis. Viņš sasveicinās ar misis Daremu un skūpsta viņai roku. Kamēr viņš izceļ no mašīnas manu koferi un noliek uz krastmalas miroņgalvu bruģa, vecā dāma smejas vienā laidā. Pārvaldnieks naidīgi mani nopēta. Misis Darema iekāpj mašīnā, pārvaldnieks nosēžas pie stūres. Misis Darema ar pūlēm nolaiž savā pusē logu.

— Virdžlnija… — Tagad viņa tik tikko vairs spēj parunāt.

-       Mana… mana meita… vai zināt, mister Mansfcld, mana Virdžīnija… viņa ir… tik tiešām… man šķiet, esmu viņai netaisnīgi…

Pārvaldnieks sāk braukt. Es redzu, kā misis Darema atkrīt sēdeklī. No kuģa tilpnes joprojām brauc ārā mašīnas. Es apsēžos pie krastmalas mūra uz sava kofera.

— Mīļais!

VerCna!

Viņai mugurā ir šauras, dzeltenas bikses un krekls ar raibu, uzdrukātu rakstu, kailajās kājās — sandales. Viņa mani skūpsta.

— Mīļā! — es iesaucos. — Mīļā, mīļā!

— Tu esi piedzeries.

— Jā, mīļā.

— Braucam! Uz mājām.

— Kā… uz kādām mājām?

— Mans vīrs ir Romā. Uz trim dienām.

— Bet kalpotāji…

— Tos visus es aizsūtīju projām. MCs būsim vieni.

— Un Evelīna?

—  Viņa ir Korsikā. Kopā ar audzinātāju. Viņas atgriezīsies tikai parīt vakarā.

— MCs… mCs būsim vieni… līdz parītvakaram?

— Jā, Oliver! Nāc! Mašīna atrodas tur pretī.

— VerCna! Man tev vCl kaut kas jāsaka.

— Es zinu.

— Ko tu zini?

— Kas tev man vel sakāms.

— Kas?

— Ka tu mani mīli.

— Jā. Bet kā tu to zini?

— Instinkts. Ko tu dzCri?

— Viskiju.

— Es tevi arī mīlu, dārgais. Brauksim uz mājām! Es tev pagatavoju vakariņas. MCs včl varčsim izpeldēties jūrā. Ūdens ir pavisam silts. Un tad…

— Cerams, ka cs atžilbšu.

— Cerams, ka ne pārāk. Tu esi tik jauks, kad esi mazliet iedzēris… Nāc! Nāc ātri! Ejam ātri prom no šejienes!

Astotā nodala

1

Kaila, pavisam kaila viņa skrien man pretī pa balto, smilšaino pludmali — rokas izpletuši, smiedamās. Viņas krūtis cilājas, mati vizmo dienvidu mēness gaismā. Te nu ir šis līcis, plnijas un olīvkoki, un pamestās salmu būdiņas, te nu ir jūra. Te ir zvaigžņotas debesis, siltais un maigais mistrāls, lēni un liegi plūstošās krasta bangas.

Te ir tas viss, ko es pirms ilga laika reiz skatīju savās domās, ko tieši tādu redzēju ar iekšējo redzi. Te nu atkal ir ŠI sajūta, kas vēstī: «Es to jau reiz esmu pārdzīvojis.»

Arī es esmu kails. Smiltis ir mitras, bet siltas. Mēs satiekamies. Apkampjamies. Un te nav neviena, neviena paša, kas mūs varētu redzēt, mēs šajā Labiodolas līcī esam pavisam vieni.

Es skūpstu Verēnas seju, kaklu, krūtis. Viņas āda ir sāļa. Mēs abi iznākam no ūdens. Pulkstenis ir pāri deviņiem. Vilnis skalojas gar mūsu kājām. Mēs iekrītam jūrā. Taču mēs krītam mīksti un lēnām, kā palēninātā kadrā, un paliekam siltās, slapjās smiltīs. Es guļu virs Verēnas. Mēs vēl arvien esam apkampušies. Atpakaļ plūstošais vilnis pārskrien mums pāri. Tad nāk nākamais. Trešais. Mēs ļaujam jūras ūdenim plūst pāri mūsu augumiem un sejām un jūtam, kā, viegli berzēdamās, smiltis zem mums iegrimst, kā ūdens tās aizskalo un mēs grimstam dziļāk un dziļāk.

Mēs iegrimstam viens otrā, un arvien jauni viļņi veļas mums pāri. Mēs to darām klusēdami, ne mirkli ncatraudamies viens no otra lūpām. Vienīgi mēness, zvaigznes un melnie koki kalnu nogāzēs gar līča malu ir mūsu liecinieki.

Es včl esmu reibuma varā. Verčna arī pa šo laiku mazliet iedzēra, lai art šādā ziņā mēs būtu līdzīgi, un tā nu abi esam un paliekam saplūduši vienā būtnē, kamēr vienmērīgā un liegā ritmā, nenogurdināmi un neizsmeļami mums pāri veļas vilnis aiz viļņa. Vējš, jūra, smiltis un zvaigznes.

To visu es reiz jau esmu redzējis, jau kādreiz sapņojis.

Licis ir liels un pludmale gara. Visās pusēs paceļas stāvas kalnu nogāzes. Ceļš uz Labiodolu ir labs. Tuvojoties līcim, tas met neskaitāmas cilpas. Es biju ļoti priecīgs, ka pie stūres sēdēja Verēna. Es noteikti būtu iestūrējis bezdibeni.

Ceļš izbeidzas, nesasniedzis j ūru, un tālāk ar akmeņiem segtas divas taciņas, pa kurām jāripo automašīnas riteņiem, aizved līdz Manfrēda Lorda kunga mājas garāžai. Lai tajā liktu, jābrauc pa pludmali, garām niedrēm, asām zālēm un dīvainiem, jūras izskalotiem zariem. Garāža atrodas tikai metru virs ūdens līmeņa, zem stikla mājas, kas uzcelta uz klints pārkares, kura pārdroši tiecas pretī jūrai. Garāža ir izcirsta šajā klintī. Lai tiktu līdz mājas priekšējām durvīm, jāuzkāpj pa septiņdesmit septiņiem pakāpieniem. Kāpnes lejasgalā ir noslēgtas ar pamatīgu režģi, kuru var atvilkt un aizbīdīt ar elektrisko slēdzi. Nevienam praktiski šajā mājā nav iespējams ielauzties, jo klints ir viscaur gluda, ēkas sienas vertikāli paceļas virs ūdens, un no salas puses šo plato nodala dziļa aiza. Kad mēs piebraucam, aiz režģa guļ Asads. Viņš ne reizes neicrejas, tikai aplēkā mani, gandrīz nogāzdams no kājām, un laiza man rokas un seju. Mēs iebraucam mašīnu garāžā, un cs no turienes varu aplūkot arī Verēnas motorlaivu, kas piesieta šūpojas rāmos viļņos. Tā ir maza, brūna laiva.

Mēs uzkāpjam pa septiņdesmit septiņiem pakāpieniem un ieejam mājā, kas paceļas uz klints virs ūdens. Tur ir plašas telpas, daudz lielākas, nekā varētu iedomāties, raugoties no ārpuses. Kamēr Verēna gatavo vakariņas, cs mazgājos un, Asada pavadīts,apskatu māju. Vannas istaba. Divas guļamistabas. Darbistaba ar teletaipu un trim telefoniem. Bērnistaba. Viesistaba Lstaba bērna audzinātājai. Lielā dzīvojamā istaba. Viss supermoderns: formas, krāsas, mēbeles, gleznas. Arī kamīns. Tas atrodas iepretī lielajai stikla sienai, un caur tā aizmugurējo sienu, kura būvēta no ugunsdroša stikla, var redzēt jūru, kas tagad ir melna, un zvaigznes un kuģus ar sarkanām un zaļām navigācijas ugunīm.

Kāpēc man šis ugunsdrošā stikla kamīns šķiet bezgaumīgs? Ir taču tik romantiski caur uguni skatīties ūdenī. Saprotu, kāpēc tas man nepatīk, — tāpēc ka tas pieder Lorda kungam tāpat kā viss, kas šeit atrodas, tāpēc ka tas nepieder man, nav uzbūvēts par manu naudu. Tāpēc ka man naudas nav, bet Lordam tās ir daudz.

Kamīna priekšā ir izklāts biezs, balts aitas vilnas paklājs. Asads apsēžas uz tā un arī skatās liesmās. Ugunij piemīt kaut kas hipnotizējošs. Atkal ārā jūrā, tālu, tālu jūrā aizpeld kuģis - klusi, rāmi, lēnām.

Šī ir šausmīga māja, nereāla, it kā jau paņemta no 21. gadsimta! Visi aizkari ir atvilkti vaļā. Caur stikla sānsienām ari var skatīties melnajā naktī, kur reizCm iemirgojas gaismas — nomaldījušās, vientuļas, mazas un tālas, ļoti tālas. Vakariņas ir gatavas.

VerCna klāj galdu lielā nišā, kura pieder pie virtuves, bet ir no tās nodalīta ar bambusu sienu, gar kuru vijas augšup ziedoši augi. Virtuve ir tikpat moderna kā dzīvojamās telpas. Elektriskais pavards. Ledusskapis. Elektriskā trauku mazgājamā mašīna. Atkritumu vads. Durvis.

—  Aiz tām ir lifts, — Verēna saka. — Ar to var nobraukt lejā pagrabā pie vīniem unšņabjiem. Pagrabs atrodas vēl zemāk par garāžu, zem jūras līmeņa! Tā izbūvCšana maksāja lielu naudu. — Viņa skatās manī. — Manu nabaga mīļumiņ, es zinu, par ko tu domā.

— Par ko?

— Cik daudz naudas ir viņam — un cik maz tev.

— Jā.

— Bet es mīlu tevi. Un nemīlu viņu.

— Tad cs viņam novClu šo māju ar liftu un viņa miljonus!

— Vai tev zem pcldmCteļa vCl kas ir mugurā?

— NC.

— Man zem pulovera arī nekā nav.

Zem pulovera! Tikai tagad es pamanu, ka viņa ir pārģērbusies. Uzvilkusi mazītiņas, caurspīdīgas biksītes un sarkanu puloveru un staigā basām kājām.

— Vai tas vēl ir…

— NC. Vecais tev par patiku jau ir novalkāts. Šis ir jauns. Drošības pCc nopirku vCl divus. Mūsu mīla taču tagad tikai sākas, vai ne? — Es VerCnu apkampju, bet viņa raisās vaļā. — Vispirms paēdīsim, — viņa saka. — Un man vēl jāiedzer pāris glāzīšu viskija, lai būtu vienādā kondīcijā ar tevi.

— Verēna… vai šeit mūs tiešām neviens nevar redzēt?

—  Neviens. — Viņa mani pieved pie nišā uzklātā galda, un es ieraugu, ka tur, kur jāsCž man, ir nolikta vāze ar sarkanām rozčm.

— Vai tev prāts?

— Es taču arī esmu icmīlčjusies. Sčdies un Cd!

— Un es tev ncatvedu ziedus…

—Tu man esi ziedus dāvinājis diezgan. Tagad mana kārta. Attaisi peldmCteli! Un tagad žigli ciet! Žigli! Citādi es veltīgi būšu gatavojusi lieliskās vakariņas! Tagad tu redzčsi, ko visu es protu. Tu taču gribi lādu sievu, kas gatavo garšīgus čdienus, vai nc?

— Es gribu tikai tevi. Man ir vienalga, vai tu proti vai neproti vārīt.

— Tā nesaki! Sievietei jāprot vārīt, lai vīrs ncaizbCg.

— Es no levis nekad ncbčgšu.

— TomCr. Ir labāk, ka cs protu vārīt.

— Verēna?

— Jā?

Viņa stāv pie pavarda.

— Novelc puloveru un biksītes!

— Tikai tad, ja tu novilksi peldmClcli.

— Okei!

Tad mčs apsēžamies, un Verčna pasniedz «Riso fegatini e piselli in brodo». Garšo lieliski.

— Vai tu tā jau kādreiz esi darījusi ar citu vīrieti?

— Kā?

— Gatavojusi viņam mailīti un tad abi sēdējuši pavisam kaili?

—  Nē. Visu, ko cs daru ar tevi, nekad ne ar vienu citu neesmu darījusi.

— Es ar citu sievieti arī ne. Aizvelc taču aizkarus!

— Kāpēc? Neviens mūs te nevar redzčt! Virtuves logi atrodas aizas pusč.

— Vai… vai neēdīsim vēlāk?

—  Nē, to citu darīsim včlāk! Tev jākļūst skaidrākam un man — iereibušākai.

— Es tevi mīlu.

— Tev daudz jāčd, lai ātrāk būtu skaidrā un man tiklu no tevis kāds prieks. Kāpčc tu tik daudz dzčri?

— Aiz satraukuma. Jo zināju, ka braucu pie tevis.

— Tad es tev piedodu. — Viņa atkal iedzer. Ēdiena kumoss nokrīt zemč, un Asads to uzlaiza. Mčs kaili sčžam viens otram pretī. Mčs ēdam gan, bet vairāk raugāmies viens otrā, un abiem atkal un atkal kaut kas nokrīt no dakšiņas.

— Verēna…

—Jā, zinu.

— Ko tu zini? ,

—  Ko tu gribi teikt. Nesaki! Es arī, mīļumiņ, cs arī! Taču včlāk. Včlāk. Tādās reizčs es vienmčr jūtu izsalkumu. — Viņa kaila aiziet pie pavarda, lai atnestu nākamo čdienu. Es pieeju viņai klāt un glāstu.

— Vai cs tev patīku?

— Tu esi visskaistākā sieviete pasaulč.

— Un pēc desmit gadiem?

— Man tu vienmēr būsi skaistākā sieviete pasaulē!

— Tagad nāks «Pagari del golfo». Neaizskar mani! Citādi es visu nometīšu zemē.

— Tu atkal esi sasmaržojusies ar Diorisimo.

— Laid vaļā! Tūlīt laid vaļā! Oliver! Tā! Te tev nu bija! Viss zemē!

— Es ēdīšu arī no zemes. Es tevi mīlu. Es tevi mīlu!

Pēc tam mēs ieslēdzam Asadu. Verēna vēl mazliet iedzer. Tad mēs aizvelkam aizkarus. Verēna ari tagad ir iereibuši. Viņa uzgriež radio. Sentimentāla, skumja mūzika. Romas radio. Mēs nogujamies kamīna priekšā uz baltā aitas vilnas paklāja. Mums kopā ir tik labi. Viskijs, soda un ledus spainītis ir nolikti mums blakus uz grīdas. Mēs dzeram. Caurspīdīgajā kamīnā liesmas plaiksnī un šaudās.

Romas radio laikam spēlē tikai mīlētājiem. Vijoles. Sentimentālas balsis.

Sull'eco del concerto…

Ovunque sei, se ascolterai…

accanto a te mi troveraL.

Šis koncerts…

kad tu to klausīsies…

tad būsi pie manis…

— Mēs nekad nezaudCsim viens otru, Oliver.

— Nē.

— Mēs vienmēr mīlēsim viens otru.

— Jā.

Tad viņa mazliet raud, un manas krūtis kļūst slapjas no asarām.

— Kas tev notika?

— Ak, nekas…

— Nē, pasaki!

— Tā ir jauna dziesma. «11 nostro concerto».

— Mūsu koncerts.

— Jā. Un šodien viņi to atskaņo. Viņi to spēlē tagad…

— Tu saplēsi toskaņuplati.Love/s/Hjra wwd. Tagad mums ir jauna dziesma.

— Jā, mūsu dziesma. Mūsu koncerts.

— Vai tu tāpēc raudi?

— Nē, ne tāpēc. Noskūpsti mani! Bet nejautā…

Liesmas kamīnā uzšaujas augstu. Tālumā pūš tvaikonis. Pludmale tukša plešas zaļganajā mēness gaismā.

— Es tomēr jautāšu. Kāpēc tu raudi? Nesaki, ka aiz laimes!

— Aiz bailēm no laimes… Es redzēju sapni… pagājušajā naktī… Tas bija šausmīgs… Es tevi mīlēju sapnī… Mēs sēdējām šeit, pie kamīna, divatā, mēs… Viss bija tā kā tagad… Es dzirdēju pat šo dziesmu! Viņi taēu to tik bieži atskaņo! Un es to dzirdēju sapnī. — Viņa cieši piekļaujas man klāt, viņas nagi iespiežas man mugurā.

— Verēna!

— Tad… tad dziesma beidzās un sāka runāt diktors… bet tas nebija diktors… Tas bija… tas bija… pats Dievs…

— Un ko viņš teica?

… dove sarai mi troverai vicino a te…'

Vijoles. Daudz vijoļu.

— Viņš teica: «Runā Romas radio. Sinjora Lorda… sinjora Lorda… vīrietis, kuram blakus jūs tagad guļat, vīrietis, ar kuru tagad esat laimīga…» Nē! Es nevaru.

— Pasaki!

—  «Jūs esat nolādēta,» teica Dievs. «Jūs esat nolādēta. Jūs esat dzīvojusi nolādētu dzīvi. Jūs tiecaties pēc bagātības. Tāpēc apprecējāt nemīlamu viru. Jūs viņu krāpāt no sākta gala.»

Vijoles. Tikai vijoles. Dziesma drīz beigsies.

— «Jūs nebūsit laimīga. Kādu bridi jā. Bet tad būs beigas. Jūs sev uzkraujat lielu vainu, Verēna Lorda. Jūs gribat abus divus. Jūs izspēlējat vienu pret otru. Jūs grūžat postā jaunu cilvēku. Jūs esat slikta…»

— Beidz!

—  «Kādu dienu jūs stāvēsit manā priekšā un es spriedīšu tiesu par jums.»

Mūzika izskan.

Runā vīrieša balss: «Qui radio Roma…»

Verēna iekliedzas. Piespiedusi rokas pie deniņiem, viņa stingi raugās uz balto radioaparātu.

— Verēna!

— Tā pati balss! Tieši tā skanēja Dieva balss!

— Nebūs labi! Nevar būt labi!

Mūzika sākas no jauna. Dzied kāda sieviete.

— Verēna, lūdzu… lūdzu, beidz… Mēs taču esam tik laimīgi!

—  Tieši tāpēc, ka esam tik laimīgi… To arī tā balss teica… Nevar dzīvot divreiz… Nevar novilkt savu pagātni kā drēbes… un mana pagātne ir netīra… pārāk netīra…

— Nav taisnība!

—   Ir gan! Un ari mana tagadne ir netīra! Ja kādu dienu mani pārbaudītu, teica tā balss…

Zvana telefons.

Verēna apklust. Mēs abi veramies uz aparātu, kas atrodas uz zema galdiņa.

Zvana telefons.

— Paņem klausuli!

— Kas tas varčtu būt?

Zvana trešo reizi. Es pieceļos un pagriežu radio klusāk.

— Nāc nu! Panēm!

»

Viņa nedroši paiet dažus soļus, pieliek balto klausuli pie auss un atkrīt uz baltā paklāja. Viņas balss ir aizsmakusi un dreb: — Pronto… — Pauze. — Si signorina, si..'

Verēna aizliek roku priekšā mikrofonam un čukst: — Mans vīrs…

— Kas?

— No Romas…

Es aizeju pa paklāju līdz Verčnai un apsčžos viņai cieši blakus.

— Tev jāsaņemas, dzirdi?

—Si, signorina… grazie… hallo! Hallo, Manfred!

Tagad viņa ir nomierinājusies, kļuvusi šausmīgi mierīga. Jo šausmīgāk tāpčc, ka včl pirms brīža bija tik histēriski satraukta. Es skūpstu Verčnas kaklu un esmu viņai tik tuvu, ka arī varu dzirdčt Manfrēda Lorda balsi, šā suverčnā kunga suverēno balsi.

— Mīļā, vai es tevi uzmodināju?

— Nē, kāpčc?

Es skūpstu Verčnas plecus.

— Ko tu dari?

— Es… lasu…

— Es tikko kā atgriezos viesnīcā. Visu vakaru ļoti pēc tevis ilgojos. Tu pēc manis arī?

— Kā, lūdzu?

— Vai nav labs savienojums?

— Nē. Ko tu tcici?

Es skūpstu Verēnas krūtis.

—   Es visu vakaru ļoti ilgojos pēc tevis! Un tad sadomāju, ka piezvanīšu, tiklīdz atgriezīšos viesnīcā. Konference beidzās ļoti vēlu.

Es skūpstu Verēnas rokas.

— Vai… vai tas tevi ļoti nogurdināja, Manfred?

— Vai tev tur spēlē radio? Es varu dzirdēt. Manā istabā arī spēlē. Es tikko kā klausījos «// noslro concerto». Tu arī?

— Jā…

Es skūpstu Verēnas plaukstu, katru pirkstu un pirkstu galiņu. Viņa mani glāsta.

— Skaista dziesma, vai ne?

— Jā, Manfred.

— Kā klājas Evelīnai?

— Viņa ļoti gribēja braukt uz Korsiku. Tad es atļāvu braukt abām ar audzinātāju.

— Kāpēc tu nebrauci līdzi?

— Man, vai zini, nebija nekāda prieka…

Es skūpstu Verēnas vēderu.

— … es labāk atpūtīšos. Jūtos tik nogurusi. Visu dienu guļu pludmalē. Kad tu atgriezīsies?

— Diemžēl tikai pēc sešām dienām, mīļā.

—   Tikai pēc sešām dienām? — Tagad Verēna skūpsta manu plaukstu un pirkstus.

—   Man ļoti žēl. Taču sarunas ievelkas. Braukšu mājās, cik drīz varēšu. Rīt ap šo laiku atkal piezvanīšu. Vai tevi tas apmierina?

Es skūpstu viņas gurnus.

— Es… es priecāšos.

— Dusi saldi! Arlabvakar!

— Tu arī. Arlabvakar. Arlabvakar!

Verēna noliek klausuli un skatās manī savām milzīgajām, tumšajām acīm. Neviens no mums nerunā. Uguns kamīnā sprēgā. Pēkšņi Verēna pielec kājās un izskrien no istabas. Es palieku sēžot un dzeru viskiju. Verēna nenāk atpakaļ. Romas radio spēlē liegu mūziku. Es paņemu glāzi, apsēžos pie kamīna, aizdedzinu cigareti un raugos liesmās. Drīz glāze ir tukša. Tad cs ieleju dzērienu divās glāzēs. Tagad pa radio skan «Arrivederci, Roma…»

Mani no mugurpuses apskauj rokas. Verēna ir atgriezusies. Viņa ir svaigi nomazgājusies un atkal sasmaržojusies ar Diorisimo. Es ieelpoju maijpuķīšu smaržu. Viņas krūtis kļaujas man pie muguras. Viņa skūpsta manu skaustu.

— Aizmirsti, ko es pirmīt teicu!

— Esmu jau aizmirsis.

—Tas viss bija muļķības… ikvienam reiz gadās tādi sapņi… mēs taču mīlam viens otru…

— Jā.

— Viss būs labi, vai ne?

— Viss būs labi.

— Dari tā vēlreiz! Lūdzu, dari tā vēlreiz! Augstāk! Jā, tur. Maigi, pavisam maigi.

— Es darīšu, kā tu gribi… cik ilgi gribi…

— Tu esi jauks… cs mīlu tevi… es tiešām mīlu tevi… vai tu man tici?

— Jā.

— Viskijs? Tu man esi ielējis viskiju!

— Neapgāz glāzi!

— Nē. Dari tā… dari tā vēl…

Kamīns. Liesmas. Aiz tām ūdens. Tagad atkal garām aizslīd gaisma, kuģa gaisma naktī, tālumā, tālu, tālu vizuļojošajā jūrā.

4

Kad es pamostos, uguns ir izdegusi. Mans rokas pulkstenis rāda desmit minūtes pāri četriem. Verēna guļ miegā, mani apkampusi. Pirms gulētiešanas mēs nodzēsām gaismu, atvilkām aizkarus un atvērām logu. Austrumu pusē debesis jau kļūst gaišas. Redzams, kā tās ik minūti maina krāsu. Es raugos uz jūru, kas sākumā vēl ir melna, pēc tam pelēka, tad zaļa.

Nu jau lec saule. Jūra pēkšņi žilbina acis. Verēna elpo mierīgi un vienmērīgi. Saule kāpj augstāk, arvien augstāk, apkārtējās kalnu nogāzes uztver saules gaismu, un mežmalā, kas atrodas virs saules izdedzinātajām, nedzīvajām okerdzcltenajām, brūnajām un gaišdzeltenajām nogāzēm, krūmos atveras daudzi sarkani ziedi. Es guļu blakus Verēnai un domāju, kā būs, kad mēs vienmēr dzīvosim kopā. Varbūt mums ari kādreiz būs māja. Varbūt es reiz pelnīšu daudz naudas.

Pulksten septiņos cs lēnām un uzmanīgi atraisos no Verēnas skaujām uneju uz virtuvi. Paiet kāds brīdis, kamēr sāku orientēties šajā vidē. Tad ķēros pie brokastu gatavošanas. Kad kafijas ūdens jau vārās, es izdzirdu it kā šņukstus.

Es pagriežos atpakaļ.

Durvis stāv Verēna. Viņas acis vēl ir apsarkušas no miega. Viņa pavisam kaila turas pie durvju aplodas un stostīdamās runā: — Oliver…

— Kas noticis, mīļā?

—   Kad es pamodos, tevis nebija… Es… es briesmīgi izbijos… domāju, ka tu esi aizgājis pavisam…

— Tā tu domāji?

— Jā… apskauj mani… turi cieši… paliec pie manis…

— Es taču esmu pie tevis! Es tevi nepametīšu vienu!

— Nekad?

— Nekad.

— Nāc manā guļamistabā!

Kafijas katliņš ir izvārījies sauss un pārsprādzis. Mčs to dzirdējām, bet nemēģinājām saglābt. Brokastojām tikai pulksten deviņos. Mčs bijām ļoti izsalkuši.

5

No šejienes tiešām var rcdzčt Korsiku — melnu zemes strčmeli pie apvāršņa. Verčnas motorlaiva ir ļoti črta. Mčs esam izbraukuši tālu jūrā, tik tālu, ka vairs neredzam mūsu līci. Mums ir līdzi vīns, auksta vista un maizītes. Vīna pudeles karājas ūdenī. Saule karsē, bet visu laiku pūš nemainīgs včjš. Ūdens ir pavisam skaidrs, tā ka dziļumā redzamas daudzas zivis un lielas medūzas, kas spīd brīnišķīgās krāsās: zeltainas, sarkanas, zaļas, zilas, dzeltenas un sudrabotas.

Mēs atrodamies tik tālu no visiem cilvēkiem, ka novelkam peldkostīmus un kaili metamies jūrā. Mēs peldam laivai apkārt, apkampjamies un paejam zem ūdens. Verēna sarijas ūdeni, es arī. Tad atkal ierāpjamies laivā un turam viens otru savās skaujās cieši, cieši. Iegrimstam viens otrā. Laiva lēni šūpojas.

Mēs izvelkam no ūdens vienu pudeli. Sēžam kaili mazajā laivā, ēdam vistu ar rokām un dzeram vīnu no pudeles. Neviens mūs nevar redzēt.

Laiva lēni peld. Mēs guļam blakus uz piepūšamā matrača. Smēķējam par abiem vienu cigareti.

— Tu domā, ka mīlēsi mani vienmēr?

— Vienmēr, Verēna.

—  Es tev noīrēju istabu Kasačā, mīļais. Mazu ligzdiņu mazliet uz dienvidiem no Portoferrajo. Tev jādzīvo pašā ūdens malā, lai vienmēr varu aizbraukt pēc tevis ar laivu. Istaba ir stipri lēta. Es… biju domājusi, ka šeit varēšu iedot tev vairāk naudas, bet mans vīrs pēdējā laikā kļuvis pavisam jocīgs. Man jānorēķinās pat par mājsaimniecībā iztērēto naudu. Man pašai ir mazliet naudas, bet daudz ne.

— Man pietiek ar savējo.

—   Domāju, ka tev Kasačā patiks. Tur ir arī drošāk nekā Portoferrajo, kur viņš tevi varētu redzēt. Viņš bieži ir pilsētā. Tas būtu pārāk bīstami.

— Jā, Verēna. Tev ir taisnība. Un, ja tu kādreiz nevarēsi pie manis atbraukt, tad rakstīšu tālāk mūsu stāstu. Paņēmu līdzi daudz papīra un divas kastītes ar zīmuļiem.

Viņa mani skūpsta.

— Atkorķē včl vienu pudeli, Oliver!

— Bet tad mēs būsim pilnā.

—   Kas par to? Visa diena pieder mums. Paliksim laivā līdz vakaram.

— Lieliski.

— Tātad atkorķē pudeli!

Mēs dzeram, un es atkal jūtu, kā reibstu. Laikam gan esmu piedzēries, citādi cs neteiktu: — Ja tu mani kādreiz atstāsi, es nomiršu.

— Kādas aplamības!

— Nē, tā ir taisnība.

— Padod man pudeli! Paldies! Un nerunā tā!

— Vai tu mani kādreiz atstāsi?

— Nekad.

— Tomēr! .

— Oliver!

— Es to nedomāju slikti. Tikai man ir ļoti bail no tā.

— Vai saknes var atstāt koku?

Laiva viegli šūpojas, pavisam viegli. Kuģi tālumā. Lidmašīnu atstātās gāzu strūklas debesis. Vīns. Saule.

6

Mēs braucam gar salas ziemeļu piekrasti, iegriežoties Pročjo līcī, garām Baņjo, kur dzīvo misis Darema. Tuvojoties krastam, mēs apģērbāmies. Braucienā redzējām tumšzaļus mežus un stāvās nogāzēs supermodernas, baltas villas, kas iegrimušas ziedošos dārzos. Tagad sēžam uz terases pie maza bāra. Šis bārs atrodas Marēana Marinā, šā ciemata vienīgajā ielā, kā šķiet.

Mēs dzeram kjanti un noraugāmies zvejniekos, kuri sagatavo laivas nakts zvejai. Viņi tīra lākturus, sakārto tīklus, jokojas un smejas. Viņi ir ļoti nabadzīgi, tomēr jautri. Vācijā ir daudz ļoti bagātu cilvēku. Bet kad viņi ir jautri un smejas?

Saule laižas zemāk.

Bāra priekšā uz ietves nolikts milzīgs amerikāņu mūzikas automāts. Gar to snaikstās piecas meitenes un viens zēns. Visi bērni ir ļoti sīki un bāli, viņi ziņkārīgi apskata mūzikas automātu. Viena no meitenēm prot jau lasīt, bet bērniem nav naudas. Tik daudz es saprotu, ka lasītpratēja nolasa pārējiem priekšā visu šlāgeru nosaukumus, kuri ir sarakstā un kurus varētu paklausīties, ja būtu nauda.

Gluži tik nabags cs vēl neesmu!

Ar saimnieka palīdzību cs garā sarunā, jaucot kopā latīņu, franču, angļu un vācu vārdus, uzzinu, ka automātā jāiemet simt liru gabals, tad var noklausīties trīs dziesmas. Es iedodu meitenei, kura jau prot lasīt, simt liras. Reakcija ir negaidīta, bet pilnīgi loģiska. Izceļas Šausmīgs strīds. Kādas trīs dziesmas likt spčlčl? Tāda kliegšana, ka ausis krīt ciet… Bet tur jau pāri ielai nāk Verčna. Seko garas debates itāliešu valodā. Verēna iedod bērniem vēl simt liras. Tagad katrs var vienu reizi noklausīties savu mīļāko dziesmu.

Paņēmuši glāzes, mēs aizejam atpakaļ uz terases pie mazā galdiņa ūdens malā. Tieši tad, kad sēžamics, atskan pirmā dziesma, tik skaļi, ka to var dzirdčt visā ciematā, ārkārtīgi skaļi: «Sull'eco del concerto…»

— Mūsu koncerts, — Verēna saka.

Neviens no mums nerunā. Mčs raugāmies viens otrā tik ilgi, kamēr dziesma beidzas. Zvejnieki atgrūžas no krasta. Viņi ir pacēluši buras, un tās rietošās asinssarkanās saules gaismā spīd asinssarkanas. Tādu dienu es vēl nekad neesmu piedzīvojis.

— Tādu dienu es vēl neesmu piedzīvojusi, — Verēna tieši tai brīdī saka.

Klusējam. Verēnas acis raugās tālumā.

—   Par ko tu domā? — es jautāju.

—   Es domāju — ja man tagad būtu jāmirst, šajā mirklī, šajā momentā, tad es nomirtu tik laimīga kā vēl neviena sieviete.

Un asinssarkanas buras ir laivām, kuras klusu aizslīd jūrā.

7

Cēlonis tam, protams, var būt arī mana sliktā sirdsapziņa, taču, kopš esmu ieradies Elbā, mani visu laiku nomāc sajūta, ka Verēnu un mani kāds novēro, izspiego, seko katram mūsu solim. Es nevaru parādīt kādu noteiktu cilvēku: tas ir viņš! Nevaru teikt: paklausieties, ko jūs gribat no mums? Vācieties prom vai arī dabūsit pa zobiem! Nē, nē, tā tas nav.

Es katru dienu satieku simtiem cilvēku. Viņš ir to vidū. Kur? Kurš no visiem? Kāds viņš izskatās? Šķiet, ka tas ir vīrietis. Vai varbūt tomēr sieviete? Vai vīrietis un sieviete? Kā jau teicu, tas viss var būt arī iedomas. Sliktas sirdsapziņas pēc. Tāpčc es Verēnai neko nesaku. Taču šī sajūta mani neatstāj.

Kasača ir kā maza ligzdiņa.

Mortulu ģimene mani uzņem kā savas dzimtas locekli. Es ar viņiem kopā ēdu un dzeru, vecaistēvs Remo, kas ir kolorīts vecis tuvu astoņdesmit, stāsta dažādus gadījumus no dzīves, viņš ilgi strādājis Vācijā. Viņam ir iemīļots izteiciens: «Dio ci aiutcrā» — «Dievs palīdzčs.» Mortulu ģimene ir milzīga. Tajā ir neskaitāmas māsīcas, tčvoči, krustmātes, brālčni un brālčnu brālēni. Visi viņi dzīvo balti nokaļķotā trīsstāvu mājā, bet paši ir saspiedušies palīgtelpās, pagrabā, virtuvē. Pa trim, četriem cilvēkiem nelielā istabelē. Lielās, labās, bezgaumīgi iekārtotās istabas taču jāizīrē tūristiem! Namatēvu sauc par Antonio. Viņam pieder neliels degvielas uzpildes punkts. Taču ar benzīna sūkni vien, kas atrodas blakus mājas parādes durvīm, tik daudzus cilvēkus nevar uzturēt. Es izjautāju Antonio. Šī sezona esot slikta. Viņš nc tikai pārdodot maz benzīna, bet arī istabas, kuras tik skaisti iekārtotas viesiem, bieži paliekot tukšas. Reizēm kāds tūrists iemaldoties. Taču šeit viņiem neesot pietiekama komforta. Pēc pāris dienām viņi atkal vācoties laukā. Kaut gan virs ārdurvīm kvēlo lepns neona uzraksts: HOTEL MORTULA. Antonio lādas. Vecaistēvs Remo saka: «Dio ci aiuterā.»

Es ātri apgūstu itāliešu valodu. Pats, protams, runāju briesmīgi, taču varu jau saprast diezgan daudz. Strādāju tālāk pie sava manuskripta, rakstu savu grāmatu. Galds, pie kura sēžu, atrodas pie loga. Pa to es redzu jūru, kuģus, kas nāk un iet, un zinu: kad pēc pāris stundām iziešu pludmalē, tur būs Verēnas laiva, tur būs Verēna. Tad mēs izbrauksim jūrā un mīlēsim viens otru zem zilajām debesīm tālu, tālu prom no visiem cilvēkiem.

Verēna tagad man var veltīt tikai dažas stundas, nevis visu dienu, jo vīrs ir atgriezies. Viņai jārūpējas arī par Evelīnu. Tomēr nepaiet neviena diena, kad es viņu neredzu, kad mēs nenododamies mīlai. Laivas ārpusē, auklās piesietas, ūdenī vienmēr gremdējas vīna pudeles. Mēs dzeram. Es nekad neesmu daudz dzēris. Tagad es to daru. Man šķiet, ka tā nav laba zīme, kaut arī vēlāk, tālu jūrā, mēs jūtamies laimīgi un VerCna saka: — Vajadzētu vienmēr būt reibumā.

Es nezinu…

Paldies Dievam, ka Evelīnai ir bail braukt ar motorlaivu, tāpčc viņa nekad nerunā par līdzbraukšanu. Paldies Dievam, ka Manfrēdam Lordam, kad viņš uzturas Elbā, ir vai nu pārāk daudz darba, vai arī viņš, pārguris no daudzajām darīšanām, visu dienu guļ pīniju birzī aiz stikla mājas. Paldies Dievam, ka VerCnai motorlaiva ir jau daudzus gadus un salā ikviens zina, cik ļoti viņai patīk ar to noņemties. TāpCc neviens nebrīnās, kad viņa tajā traucas pa jūru. Kad tuvojamies viņas paziņu villām, man jāguļ laivas dibenā, bet parasti mCs izbraucam tik tālu jūrā, ka tur neviens mūs nevar pazīt. Tad mčs dzeram vīnu, lecam ūdenī un pčc tam saplūstam tuvībā, un vClāk cs lasu Verēnai priekšā, ko esmu uzrakstījis. Viņa saka — esot labi.

Vai ir labi? Nezinu…

Kad VerCnai pēcpusdienā ir brīvs laiks, mēs braucam uz Marčana Marinu un ejam uz bāru, kur mūzikas automāts spēlē «// nostro concerto», cik bieži vien gribam. Tā ir saldena dziesma. Melodija ir saldena. Dziedātājs dzied saldeni. Viss tajā ir saldens. TaCu tā ir mūsu dziesma. Mēs sēžam, sadevušies rokās, un noraugāmies, kā zvejnieki asinssarkanās, rietošās saules asinssarkanajā gaismā izbrauc jūrā.

8

Reiz pēcpusdienā, kad vCsāks, mCs no Porto Acurro dodamies pastaigā uz salas iekšieni. MCs nonākam kādā olīvkoku birzī un tur paliekam, jo VerCna apgalvo, ka nespējot iet vairs ne soli tālāk, mani neizvarojusi. Tā nu mCs to darām zem veca olīvkoka. Pec tam dzeram kjanti. (Labi principi!) Viena olīva nokrīt man uz muguras. Es to iebāžu kabatā.

— Kā Miltons. — VerCna saka.

— KāpCc Miltons?

— Viņš taču arī tā darīja.

— Kā tu to zini?

— Neesmu gluži tik neizglītota, kā tu domā.

— Es jau nedomāju…

—  Domā gan. Visi mani vīrieši tā ir domājuši. Taču stāstu par Miltonu un olīvu es zinu.

—  Es tikai neesmu vCl septiņdesmit gadus vecs, akls un impotents.

—  Nč, mīļais. Tai ziņā tev taisnība. Tu esi lielisks mīļākais. Tā, tagad tas ir pateikts. Kļūsti nu iedomīgs! Krāp mani! Atstāj mani!

— Es nekad nekļūšu iedomīgs. Es nekad tevi nekrāpšu. Tu esi mana lielā mīla… vislielākā… vienīgā… Pčc tevis nekā vairs nebūs.

— Pasaki to včlrciz!

— Tu esi mana vienīgā mīla. Vislielākā. Pčc tevis nekā vairs nebūs.

9

Ja iegadās tāda diena, kad Vcrčnai nav laika un man nepatīk rakstīt, tad dodos uz Portoferrajo. Staigāju pa mazajām ieliņām aiz Republikas laukuma. Nododos dīkdienībai. SCžu uz ielas pie kāda bāra un dzeru espresso. Včroj u vecus vīrus, kuri diskutē tik dedzīgi, ka šķiet — viņi tūlīt sāks kauties. Aplūkoju mazos veikaliņus, noraugos kuģos, kuri nāk no Pjombīno, un ostā stāvošajās bagātnieku jahtās, redzu arī Lorda kunga jahtu. Tā ir grezna.

Tagad man jāpastāsta par notikumu ar aproci.

Kavūra laukumā ir divi juvelierizstrādājumu veikali. Viena veikala Īpašnieks, kā man stāstīja vecaistēvs Rcmo, krāpj klientus, bet viņam ir daudz skaistāki gredzeni, ķēdes, dārgakmeņi un aproces. Mana vecā radioaparātu un televizoru fabrikas arī ir daudz lielākas nekā vairākumam citu fabrikantu. Tam, kurš krāpj, arvien ir labākas preces. Tur nu neko nevar darīt.

Kādu priekšpusdienu cs stāvu pie šā veikala un redzu skatlogā zelta aproci. Tā ir darināta no smalkām stīpiņām, kas nostieptas blakus cita citai un savienotas ar maziem riņķlšiem. Tā rakstīt ir muļķīgi, taču tā ir patiesība: es šajā aprocč iemīlos. No pirmā acu uzmetiena! Man ienāk prātā, ka cs Verēnai nekad vēl neesmu uzdāvinājis kaut ko vērtīgu. Tad nu eju iekšā veikalā, kur mani, rokas berzēdams, sagaida maza auguma virs, kuram mati saziesti ar briljantīnu; viņš saka — aproce maksājot desmit tūkstošus liru. Tikai tāpēc, ka zelts Itālijā esot ļoti lēts.

Nu sākas milzīga kaulēšanās, kas ilgst gandrīz stundu. Viņš svārsta aproci rokā, tur to pret gaismu, liek man to aplūkot dienasgaismā uz ielas. Pēc pusstundas esmu nokaulējis cenu līdz astoņiem tūkstošiem. Tagad nu situācija ir tāda: astoņi tūkstoši man vēl ir, bet, ja tos izdodu, tad manu brīvdienu atlikusī daļa rādās visai bēdīga. Es iemaksāju trīs tūkstošus, lai aproci man rezervē, un saku, ka atnākšu pēc tās rit.

Kā redzat, vasara, tveice, jūra un šī sala man pavisam ir laupījusi skaidro saprātu. Vai tad Verēna šo aproci vispār varēs valkāt? Vienalga! Gribu, lai viņai tā būtu. Kaut arī viņai nāktos to glabāt seifā. Šī aproce viņai jādabū. Bet kur cs ņemšu naudu, lai to nopirktu?

10

Visai dīvainā veidā es atradu atrisinājumu ari šai problēmai. Aiz Kavūra laukuma atrodas Republikas laukums. Liels laukums. Tur ir ļoti daudz koku. Vidū, protams, kaut kāds piemineklis. Daudzi restorāni. Ap pieminekli vienmčr skraida bērni, viņi klaigā, rotaļājas, smejas. Pie šā laukuma atrodas fotodarbnīca. Visai moderna. Tā pieder pavecam kungam. Viņu sauc Fellanconi. Kādu dienu es redzu, ka darbnīcas skatlogā ir izlikts paziņojums. Tik daudz es itāliski jau protu, lai saprastu, ka šim kungam vajadzīgs palīgs. Sinjoram Fellanconi radusies problēma, kuru viņš man tūlīt var izskaidrot, jo es runāju angliski, bet sinjors Fellanconi ir bijis amerikāņu gūstā. (Tagad redzu, kā karš var tuvināt tautas. MCs ar Fellanconi kungu saprotamies no pirmā mirkļa. MCs varam sarunāties! Ja Hitlers nebūtu uzsācis pasaules karu, tad Fellanconi kungs nebūtu nonācis gūstekņu nomctnC un iemācījies angļu valodu. Vai man jājūt pateicība pret Hitleru? Jābūt taču arī mazāk asiņainiem ceļiem, kā par brīvu apgūt svešvalodas.)

Fellanconi kunga problCma ir šāda: sala ir bāztin piebāzta ar tūristiem. Visi viņam nes filmas attīstīšanai. Fellanconi kungs viens pats ar to netiek galā. Grūti arī dabūt palīgu, jo jaunie puiši visi ir aizņemti ar ārzemniecčm un tik, cik maksā viņas, Fellanconi kungs nespčj maksāt, arī meičas šajā sezonā ir aizņemtas — viņām jāsarūpē līdzekļi ziemai, — vai te včl vajadzīgi kādi paskaidrojumi?

—  Es meklēju palīgu vakara stundām, — Fellanconi kungs saka angļu valodā, kuru apguvis gūstekņu nometnč pie Neapoles. (Šajā nometnē par uzraugiem esot bijuši daudzi amerikāņi no Teksasas.) - Visu dienu es nosēžu tumšajā laboratorijā. Vakarā krītu no kājām aiz noguruma. Tad cs iedomājos, ka filmu attīstīšanu varCtu turpināt kāds cits… Es maksātu labi, madonna mia, tiešām labi!

— Es pieņemu jūsu piedāvājumu.

— Vai jūs protat attīstīt filmas?

— NC. Bet tas taču nevar būt pārāk grūti.

— Es jums to iemācīšu. Es jūs padarīšu par lielisku fotogrāfu. Kad varat sākt?

— Rītvakar.

Nākamo dienu es pavadu kopā ar Verčnu. Desmitos no rīta viņa ar motorlaivu atbrauc man pakaļ. Viņas vīrs aizbraucis uz Dženovu.

— Jums jārCķinās ar to, ka reizčm pulkstenis būs jau viens, divi vai pat trīs, kamCr tiksit galā ar darbu.

— Ar to es esmu mierā, sinjor Fellanconi.

Es taču včlos VerCnai uzdāvināt šo aproci!

11

Tagad es strādāju katru vakaru. ReizCm tiešām līdz pulksten diviem vai trijiem. Fellanconi kungam ir milzum daudz attīstāmu filmu. Pčc tam ar pčdčjo autobusu braucu uz Kasaču vai arī, ja autobusu nokavčju, pārguļu turpat darbnīcā. Fellanconi kungs man iedeva gan darbnīcas ieejas durvju, gan pagalma durvju atslčgu, lai lietoju, kāda kuro reizi vajadzīga. Fellanconi kungs man ļoti uzticas un ir ar manu darbu apmierināts. Viņš maksā par katru nakti. Kaulējoties ar juvelieri Kavūra laukumā, esmu ticis jau līdz septiņiem tūkstošiem. Salīdzinājumā ar cenām, kādas ir Vācijā, tas tiešām ir tikpat kā par velti.

Pienāk 14. augusts.

Šo dienu es atceros precīzi, jo tā ir manas mātes dzimšanas diena. Ar starpniecības biroja «Fleurop» palīdzību nosūtīju viņai uz psihiatrisko slimnīcu puķes. Turklāt ŠI četrpadsmitā augusta diena ir šausmīgi karsta. Fellanconi savu darbnīcu parasti slēdz ap deviņiem. Šodien nevarēju Verēnu satikt, jo viņa ar viru ir ielūgta kaut kurviesos. Tāpēc es ierodos darbnīcā jau tūlīt pēc vakariņām, mazliet pirms astoņiem. Šodien izņēmuma kārtā darba nav daudz. Republikas laukumā klaigā bērni.

Fellanconi jau gatavojas darbnīcu slēgt, kad, riepām kaucot, tās priekšā nobremzē kāda mašīna. «Fords». Ar Anglijas numuru. No mašīnas izkāpj veca dāma. Viņa ir tik ārkārtīgi iedegusi, ka viņas āda izskatās kā miecēta. Viņa ir ģērbusies šortos un kreklblūzē. Dāma mani tūlīt pazīst. Iekliegušies viņa metas iekšā darbnīcā.

- Mister Mansfeld!

Tā ir misis Darema, ko es tur varu darīt.

12

Misis Elizabete Darema no Voringtonas pie Liverpūles. Labā dāma, kura mani atveda no Florences līdz šejienei. Mīļā dāma, kura ir tik vientuļa. Jau atkal iereibuši, apburošā dāma — kaut velns viņu parautu!

— Misis Darema!

Ak, kāds prieks!

— Jūs taču šeit nestrādājat pastāvīgi?

— Tikai piepalīdzu. Tāpēc, ka gribu nopelnīt mazliet naudas. — Misis Darema iedod sinjoram Fellanconi attīstīt trīs filmas. Nu nāk tas, no kā es baidījos: — Jūs man vēl ne reizi neesat piezvanījis, mister Mansfeld!

— Atvainojiet, lūdzu, man bija tik daudz…

— Sakiet tikai: «Tik daudz darba!»

— Jā, tiešām.

— Paklausieties…

— Misis Darema.es rakstu romānu.

— Oho! Esmu pagalam! Jāmeklē kāds pašpalīdzības līdzeklis. Vai šovakar arī jums ir «daudz darba»?

— Šausmīgi daudz.

— Sinjor Fellanconi, — (itāliski), - vai viņam ir daudz darba?

— Ne sevišķi, sinjora.

Maita tāds!

—  Vai sinjors Mansfelds varētu braukt man līdzi? Es jau tik ilgi esmu gaidījusi viņu ciemos!

— Protams, sinjora…

Šis Fellanconi laikam kādreiz bijis suteners. Viņš man uzmet skatienu, kas saka: «Piecērt vecajai, puis', neesi muļķis!» — Darbs var pagaidīt līdz rītam. Ja sinjors Mansfelds jums ir sens draugs, tad cs nekādā ziņā negribētu aizkavēt jūsu atkalredzēšanos!

Ilustrēto grāmatu varoņi šādus likteņa triecienus vienmēr iztur mierīgi, ar jauku smaidu uz lūpām. Es neesmu varonis, esmu gļēvulis. Es vispār vēl neapjaušu, kas mani šovakar gaida. Taču laikam man piemīt instinkts…

— Sinjor Fellanconi, dažas filmas jāattīsta ļoti steidzami…

— Bet ja sinjora jūs ielūdz! Es būtu īsts barbars, ja neļautu jums iet!

—  Jūs esat ļoti laipns, bet redziet… esmu ģērbies tikai kreklā un biksēs… tā taču nav iespējams…

— Mēs pa ceļam piebrauksim pie jūsu viesnīcas. Kur jūs dzīvojat?

Es to pasaku.

— Tā nav liela viesnīca, vai nc?

— Tā vispār nav viesnīca, tā ir tikai maza pansija.

—   Man patīk pansijas! Esmu iedzērusi, to jūs noteikti esat jau pamanījis. Elbas salā vienmēr esmu pilnā. Mašīnu vadīs mans pārvaldnieks, jums nav jābaidās, mister Mansfcld. Mēs aizbrauksim līdz jūsu pansijai, jūs pārģērbsities un tad atbrauksit pie manis vakariņās. Mans pārvaldnieks jūs atkal aizvedīs mājās. Jūs mierīgi varēsit iedzert ari pāris glāzīšu. Nebaidieties, es jūs neizvārošu! Šis jaunais cilvēks tiešām ir ļoti kautrīgs, vai nc, sinjor Fellanconi?

— Jā, sinjora, ārkārtīgi kautrīgs.

13

Misis Darcmai pieder milzīga māja ar dažādām citām ēkām, garāžām un kalpotāju dzīvokļiem. Tā atrodas uz neliela pakalna, kas paceļas līča malā. Misis Darema, gatavodama pirmās dzērienu porcijas, stāsta, ka māja celta pirms desmit gadiem. Grīdas būvētas no akmens plātnēm un vietumis ir greznotas ar mozaīkām. Te ir apkure ar šķidro kurināmo, visāda veida komforts, bet: — Neviena radioaparāta. Neviena televizora! Man vajadzīgi tikai laikraksti, un ari tos lasu tikai šad tad. Gribu mieru!

Vakariņu galdu klāj Elbas salas meitene ar tumšbrūnu ādu, viņa visu laiku ziņkārīgi lūkojas uz mani. Es dzeru sarkanvīnu, misis Darema — savu ierasto viskiju. Viņa jau izdzērusi sešas lielas glāzes. To var manīt. Pie sienas karājas jaunas, skaistas sievietes attēls. Es nejautāju, jo zinu, kas tā ir, — misis Daremas meita Virdžīnija. Vienmēr, kad misis Darema uz šo ģīmetni paskatās, mani pārņem bailes, ka viņa sāks raudāt. Tomēr viņa neraud. Tādās reizēs viņa tikai iedzer lielu malku. Jocīgi, ka pat šeit mani pavada sajūta, ka tieku izsekots, novērots, izspiegots. Tur noteikti vainojama mana sliktā sirdsapziņa. Pēc vakariņām mēs spēlējam ekartē. Misis Darema dzer joprojām. Tagad viņa sēž ar muguru pret savas meitas ģīmetni. Es nodomāju, ka apmēram pēc pusstundas varēšu atvadīties, jo namamāte tad jau būs krietnā šmigā un stipri nogurusi, bet pēkšņi ienāk pārvaldnieks. Kāds laikam ir piezvanījis.

Misis Darema mazliet grīļīgi pieceļas un saka, ka zvanot viņas vecais draugs majors Ingrems, par kuru viņa man jau stāstījusi.

— Es tūlīt atgriezīšos…

Es pieklājīgi pieceļos. Tad aplūkoju Virdžīnijas ģīmetni. Skaista meitene. Ļoti skaista meitene! Misis Daremas nemitīgo braukāšanu pa pasauli es varu un reizē arī nevaru saprast. Cerams, ka tas neizklausās pārāk idiotiski, bet cs domāju, ka prieku par dzīvi mēs taču vienmēr gūstam no atmiņām. Man liekas — no mūsu laimīgās pagātnes. Kas šodien šķiet nelaime, tas pēc trim, četriem, pieciem, sešiem gadiem mūsu atmiņās varbūt jau ir pārtapis par laimīgu pagātni. Veselīgi cilvēki vairās no nejaukā, viņi mēdz atcerēties tikai skaisto. Kāpēc misis Darcmu vēl arvien māc tādas skumjas, kāpēc viņa tik daudz dzer? Vai nav tā, kā cs domāju? Varbūt es arī esmu jau par daudz dzēris…

Misis Darema atgriežas ar pietvīkušiem vaigiem.

— Ejam! Ejam!

— Kā, lūdzu?

— Ejam uz citu māju!

— Uz kurieni?

— Pie majora Ingrema.

— Bet misis Darema…

— Nē, nē, nč! Jūs nemaz nezināt, kas ir nolicis Vācijā! Mums jāiet pie majora Ingrema. Piecu minūšu gājiens. Nāciet, nāciet ātri! Itālijas radio nemitīgi raida speciālziņojumus, televīzija arī! Varbūt esam jau trešā pasaules kara priekšvakarā.

— Misis Darema, pasakiet taču beidzot, kas ir noticis!

—  Tas Ulbrihts vakar, svētdienā, ir licis uzcelt mūri, kas atdala Rietumberlīni no Austrumberlīnes! Neviens cilvēks tur vairs netiek cauri. Ir izšķirtas ģimenes, vīrs no sievas, draugs no drauga. Esot arī nogalinātie. Ingrems teica, ka pēc divdesmit minūtēm eirovīzija sniegšot televīzijas pārraidi no Berlīnes…

14

Man misis Darema jāved pie rokas, jo, pirmkārt, cc|š te ir ļoti slikts un, otrkārt,tagad viņa ir stipri piedzērusies. Viņas drauga māja atrodas augstāk kalnā. Mēs ejam ātri, tā ka es mazliet svīstu. Spīd mēness. Uz ceļa sēž milzīgi krupji, mums jāuzmanās, ka neuzkāpjam tiem virsū. Un salmu būdiņās brēc ēzeļi.

— Labais majors bija tik uztraukts, ka tikko spēja parunāt, — misis Darema streipuļodama stāsta. — Viņš ir piedalījies desantā, viņš bija sabiedroto štābā, un nupat viņš man teica: Elizabete, viņš teica, patlaban sasodīti ož pēc kara.

Aiz biezi saaugušām pīnijām spīd majora baltā māja. Viņš pats atver durvis. Majors Ingrems izskatās kā Vinstona Čerčila dvīņubrālis. Resns. Ar izplūdušu seju. Gudrs. Rokā cigārs un viskija glāze.

Misis Darema tiek apveltīta ar skūpstu. Man viņš krata roku. — Es nezināju, ka Elizabetei ir viesis. Jūs taču esat vācietis, mister Mansfeld, vai ne? Nāciet iekšā, pēc desmit minūtēm sāksies pārraide no Berlīnes. Tas taču jūs interesēs. Tā taču ir jūsu valsts un vispār, es domāju, vai ne?

— Protams, major.

— Hik! — misis Darema nožagojas.

— Mīļā, jums nekavējoties jāiedzer viens viskijs!

Majors iet mums pa priekšu. Mēs sekojam. Dzīvojamā istabā ir ieslēgts televizors. Ekrānā melns švīts (kāpēc viņš man atgādina Enriko Sabadini?) dzied dziesmu, kas ir salkana kā sīrups.

Majors Ingrems iepazīstina. ■

Pie kamīna sēž vēl daži cilvēki.

Piemēram, misis Ingrema.

Piemēram, Verēna.

Piemēram, Manfrēds Lords.

Devītā nodala

9

1

Verēnas acīs es redzu tīras šausmas.

Ko lai cs daru? Ko varu darīt? Es taču nezināju, ka viņa ar vīru šovakar ir ielūgta pie majora Ingrema. Es nezināju, ka Manfrēds Lords, kā viņš man tagad smaidīdams stāsta, jau sen draudzējas ar majoru Ingremu. Es neko nezināju par mūri. Vai Lords kaut ko ir zinājis? Viņa mājā ir gan radioaparāts, gan televizors. Vai viņš Verčnai apzināti nav stāstījis, kas noticis Berlīnē? Vai viņš, likdams lietā savu inteliģenci, ir izmantojis misis Darcmu par līdzekli šās tikšanās aranžčšanai?

Vai viss ir tikai nejaušība?

Cik nejauša var būt nejaušība?

—Oliver! — Manfrēds Lords nāk man pretī, rokas izpletis. - Kāds pārsteigums! Kāds prieks! Verēna, vai tu kaut ko tādu būtu varējusi iedomāties?

Verēnas vietā ierunājas misis Ingrema: — O, vai jūs esat pazīstami?

— Pazīstami? Nē, mēs esam veci, labi draugi! Cik ilgi jūs jau esat te, uz salas, Oliver?

— Es…

Šajā brīdī, kamēr dziedonis televizorā joprojām dzied, misis Darcmai sametas nelabi.

— Atvainojiet, Lorda kungs… mazu brītiņu…

Es vedu misis Darcmu uz vannas istabu. Viņa iznāk ārā atvieglojusies.

— Ravioli bija par stipriem. Tas nebija no viskija. Kā es izskatos?

— Lieliski.

— Es atkal uzkrāsojos, pēc tam kad…

— Misis Darema!…

— Jā?

— Man ir lūgums.

MCs stāvam gaiteni pie vannas istabas. Tagad televizorā dzied sieviete.

Da sola a sola…

— Nezinu, vai jūs man varCsit palīdzCt.

— Mēģināšu.

—   Šo laulāto pāri, kas atnācis viesos pie majora Ingrema, šos cilvēkus es pazīstu… Vai jūs… vai jūs būtu ar mieru manis dCļ melot?

— Kāpēc melot?

— Sakiet, lūdzu, ka mCs ari pazīstamies jau gadiem ilgi un ka es te ierados tikai vakar!

— Itin neko nesaprotu…

— VClāk es jums visu paskaidrošu. Vai jūs to izdarīsit manis labā?

Viņa manī raugās miglainām acīm.

— Vai jūs arī kaut ko darītu manis labā? — Tā kā es tūlīt neatbildu, viņa turpina. — Protams, ne. Tas arī būtu par daudz prasīts. Man šķiet, ka es saprotu, kas te notiek. Varat uz mani paļauties.

— Tiešām varu?

—  Kā gan citādi! Žēl, ka es neesmu misis Lorda. Taču nevar jau visu gribēt, vai nc?

Tad mēs atgriežamies dzīvojamā istabā un misis Darema stāsta (mazliet pārspīlēti), ka es viņai esmu sens draugs un ka vakar viņa mani sagaidījusi kuģu piestātnē. Viņa vairs nevar gluži skaidri izteikties, jo ir par daudz dzērusi. Taču sacītais iedarbojas. Vai tiešām iedarbojas?

Verčnas acīs es redzu izpaužamies izmisumu, Lorda kunga acīs — triumfu. Jauki, šā mūra uzcelšana viņam ir nākusi par labu. Taču majors Ingrems mūs tik un tā kādreiz būtu ielūdzis. Noteikti.

— Kur jūs dzīvojat, Oliver? — Lorda kungs jautā.

— Pansijā netālu no Portoferrajo.

— Tas nekur neder!

— Kā, lūdzu?

—  No rītdienas jūs dzīvosit pie mums! Nerunājiet pretī! Manai sievai tas darīs prieku, vai nc, mīļā?

Viņa spčj tikai mčmi pamāt ar galvu.

Televizors čerkst.

—  Pēc trim dienām man atkal jābrauc uz Romu. Nemaz nevaru izteikt, cik ļoti priecājos, ka jūs nolēmāt atbraukt uz Elbu. Nu jūs varCsit manai sievai pakavēt laiku, vai ne? Turklāt šeit cilvēki nav tik zemiski kā Vācijā.

— Tiešām, Lorda kungs. TāpCc es arī domāju, ka nekādas runas neizceltos, ja es jūs šeit apciemotu.

Par to Lorda kungam no sirds jāsmejas.

— Ak, šīs runas, — viņš saka, — šīs runas…

Televizora ekrānā parādās eirovīzijas uzraksts. Mēs dzirdam pazīstamo melodiju. Tad redzam mūri, aizšķērsotos Brandenburgas vārtus, tankus austrumu zonā, dzeloņstieples, visu. Komentē itāliešu reportieris. Tas tiešām ir šausmīgi, kas tur noticis. Attēls raustās no lietus šaltīm, redzami satricinoši skati: vācieši, kas gatavi šaut uz vāciešiem. Jauna berlīniete, kas tikko kā apprecējusies. Tagad viņa stāv pie savu vecāku mājas un raud, jo mājai, kurā dzīvo viņas tēvs un māte, durvis ir aizmūrētas. Ceturtajā stāvā redzami arī viņas vecāki. Māte raud. Nedroši mēģinādams viņu mierināt, tēvs savai sirmajai sievai, kura valkā acenes, apliek roku ap pleciem. Taču arī viņam pašam jāmeklē kabatlakatiņš. Viņi pat nevar saviem bērniem, kuri stāv lejā uz ielas, pasniegt dāvanas. Sainīšus un puķes viņi nolaiž lejā ar auklu, jo māja taču ir aizmūrēta.

Visi ir satriekti.

' Sākas dzīva diskusija. Misis Darema raud tāpat kā vecā sieviete Berlīnē. Manfrēds Lords ir pret mafti sirsnīgāks un biedriskāks nekā jebkad…

2

Nākamajā dienā es atstāju noskumušo Mortulu ģimeni un pārceļos uz stikla namu pie Labiodolas. Manuskriptu es atstāju glabāšanā vecajam tēvam. Es saku, ka paņemšu to pirms došanās mājupceļā.

-      Vai kaut kas noticis?

-     Jā.

-      Kaut kas slikts?

-     Jā.

-      Gan Dievs palīdzēs.

Vai palīdzēs?

Tagad cs dienas un naktis pavadu Lorda kunga mājā, viņa pludmalē, viņam pie sāniem. Ja viņam būs jāaizceļo, tad viņš parūpēsies, lai šeit paliktu kalpotāji, sekretāre, Evelīna, audzinātāja — visi. Ja mēs ar Verēnu vēl gribam nodoties mīlai, tad mums šajās dienās jāizbrauc tālu, tālu jūrā, jo Evelīnai, paldies Dievam, ar laivu braukt ir bail.

Starp citu, - kad es mazo atkal pirmo reizi satieku un rotaļājos ar viņu pludmalē (Lorda kungs pa to laiku augšā, savā stikla mājā, diktē vēstules), viņa man atvainojas. Kaut arī meitenīte vēl ir tik maza, viņa tomēr ir sapratusi kaut ko no tā, kas te notiek…

—  Es… toreiz Frankfurtē es biju ļoti dusmīga uz tevi un teicu, ka negribu tevi vairs redzēt. Tagad tu esi atbraucis šurp uz Elbu. Tu to darīji mammītes un manis dēļ, vai ne?

— Jā.

— Tu mūs nepametīsi?

— Nekādā ziņā. Nekad!

—  Tikai tev ir ļoti grūti, jā? Vai domā, ka varēsi visu izdarīt, kā vajag?

— Cerams.

— Vai es par samierināšanās zīmi varu tevi noskūpstīt?

— Tas mani ļoti iepriecinātu.

— Tā. Un tagad noskūpsti tu mani!

Es noskūpstu viņas miklo vaidziņu.

— Tev tiešām jāpaciešas, Evelīna.

— Es jau paciešos, pacicšos. Vai vēl ļoti ilgi?

— Līdz Ziemassvētkiem.

3

Laiks vēl arvien pieturas jauks, taču gadās arī lietainas un stipri vējainas dienas, jūra reizēm izskatās draudīga. Tuvojas rudens. Drīz mums visiem jādodas mājup.

Es pa vakariem vairs nestrādāju pie Fellanconi, jo esmu nopelnījis pietiekami, lai nopirktu aproci. Manfrēdam Lordam ir ļoti daudz darba. Lai taču mēs pabraukājoties ar motorlaivu, viņš saka. Lai aizbraucot uz Marčana Marinu. Uz Porto Acurro. Viņš nosauc visas vietas, kur mčs ar Verēnu esam bijuši, un, to darīdams, mīlīgi smaida un neizlaiž mani no acīm.

Tad nu mēs ņemam motorlaivu un braucam. Diena ir ļoti jauka, bet mums ir visai bēdīgs prāts. Šeit vismaz varam parunāties. Es ilgi prātoju, vai stāstīt Verēnai par savu sajūtu, ka mūs kāds izseko. Līdz šim to nedarīju, lai viņu nenobiedētu. Tagad man tas jādara.

Viņa stīvi veras mani.

— Kāds mūs novēro?

—   Kopš cs atrodos Elbā. Esmu par to pārliecināts. Tava vīra uzdevumā. Esmu pārliecināts, ka tikai tāpēc varēja notikt ŠI nolādētā tikšanās pie Ingrcmicm. Esmu pārliecināts, ka tavs virs visu zina, ka viņš par visu tiek informēts. — Ari paradīze var notikt sarunas, kas iederētos ellē.

Verēna ir nobālējusi. Viņas seja izskatās vēl šaurāka, acis kjuvušas vēl lielākas. — Bet… ja viņš visu zina, kāpēc tad neko nesaka? Kāpēc ielūdza tevi savā mājā? Kāpēc atstāj mūs divatā?

— Es nevaru to pierādīt… bet man ir sava teorija.

— Kāda?

—  Tavs vīrs zina arī — kā, to es nevaru pateikt, — ka tavā seifā atrodas caurdurto lappušu fotogrāfijas. Viņš grib arvien vairāk un vairāk dabūt mūs savā varā. Lai tad kādu dienu pateiktu: dodiet šurp fotogrāfijas! Viņam nemaz nav jāšķiras. Nekādā ziņā. Viņš var man aizliegt spert kāju viņa namā un tevi aizsūtīt apceļot pasauli vai arī iesūdzēt mani par savas laulības postīšanu.

— Nē!

—  Var gan. Es konsultējos. Tādas lietas atgadās visai reti. Taču vainīgajam var piespriest cietumsodu. Mums neatliks nekas cits kā jauki ar viņu vienoties: viņš saņems fotogrāfijas, bet es — tevi.

— Tas viss izklausās pārāk fantastiski!

— Jā? Pārāk fantastiski? Tad man tev jāpasaka vēl kaut kas. Es tev stāstīju, ka tCvs man atņēmis mašīnu. Patiesībā… — Es viņai atklāju patiesību, tagad vairs nav nozīmes to slēpt, tagad mēs varam tikt uz priekšu tikai ar patiesību.

— Tu… tu domā, ka Leo rīkojies viņa uzdevumā?

— To es nezinu. Taču Leo bija ne tikai vēstules un magnetofona lentē ierakstītas tavas sarunas ar Enriko un citiem, viņam bija arī mūsu fotogrāfijas. Viņš bija mūs fotografējis, kad gājām uz mājiņu Brun- ncnpfadas ielā un kad no tās iznācām. Kāpēc tavs vīrs nevarēja pateikt: Leo, brauciet uz Elbu un turpiniet to pašu tur?

—  Tu nopietni domā, ka viņš ir Leo uzdevis nodarboties ar izspiešanu?

—Jā. Metodes ir visai līdzīgas. Taču, ja arī Leo rīkojas pats uz savu roku un parāda tavam vīram fotogrāfijas, — efekts būs tāds pats.

— Es jūtos visai nožēlojami, Oliver.

— Es arī, Verēna, es arī.

4

Šajā pēcpusdienā mēs vēlreiz sēžam Marčana Marinā uz mazā bāra terases. Mēs skatāmies, kā zvejnieki kārto laivas zvejai, dzeram vīnu un turam viens otra roku.

Tad seko bēdīgs un reizC smieklīgs notikums, proti: tai brīdī, kad gribu bāzt roku kabatā, lai izvilktu aproci un uzdāvinātu to Verēnai, viņa no blūzes krūšu kabatiņas izņem zelta rokas pulksteni un saka: — Es tev gribu kaut ko uzdāvināt.

Pulksteņa otrā pusē ir iegravēts:

TEVI MĪLOT - VERĒNA

ELBĀ 1961

Aprocei otrā pusē ir iegravēts:

TEVI MĪLOT - OLIVERS

ELBĀ 1961

Verēnai uznāk gandrīz histēriska smieklu lēkme.

— Kas tev liekas tik jocīgi?

Viņa smejas.

— Verēna, pasaki taču, kas noticis!

Viņa beidz smieties, un cs redzu, ka viņai acīs ir asaras.

— Mans mīļais… manu mīļumiņ… Kad tu atbrauci, cs ievēroju, ka tev vairs nav pulksteņa. Es tev gribēju uzdāvināt jaunu. Taču, kā jau tev teicu, mans vīrs skaita katru feniņu, ko es izdodu. Tad es šo rokassprādzi aiznesu kādam juvelierim Portoferrajo…

— Republikas laukumā?

—   Jā, protams. Viņš to paņēma komisijā. Par pulksteni es iemaksāju. Juvelieris teica — tiklīdz rokassprādze būšot pārdota, es varēšot pulksteni dabūt. Tagad nu viņš to ir pārdevis!

— Man! Un tu esi saņēmusi savu pašas aproci!

—  Bet tev ir jauns pulkstenis. Kur tu ņēmi naudu aproces pirkšanai?

Es to pastāstu.

— Ja tu nebūtu strādājis pie Fellanconi, tad varbūt nebūtu saticis misis Daremu. Un ieradies pie Ingremicm.

—  Pie Ingremiem varbūt ne, bet pie tava vīra gan. Es tev saku, ka viņam te ir spiegs. Viņš ar mums spēlējas kā kaķis ar pelēm. Arī tagad, šobrīd, mēs noteikti tiekam novēroti. Varbūt atkal jau esam nofotografēti!

—  Tagad mums notikumi jāpasteidzina, Oliver. Ilgi es vairs tā neizturēšu.

— Trīs mēnešus, Verēna, vēl tikai trīs mēnešus!

Pulksteni un aproci mēs mājupceļā atstājam Kasačā pie vecātēva Rcmo. Es lūdzu, lai viņš tos paglabā.

— Labprāt. Gan Dievs palīdzēs, — viņš saka.

Tagad mčs včl bieži tiekam ielūgti pie Ingremiem un misis Daremas. Uz tčju. Uz tenisa spčli. Gandrīz vienmēr līdzi brauc ari Manfrēds Lords.

— Mans vecais draugs Ingrcm! Kad mēs atkal tiksimies? Situācija tagad ir tik nedjoša. Vai būs karš? Vai miers? Lai mums smaida laime, draugi!

Laime…

Es atceros savu pēdējo laimīgo dienu šajā salā. Tas bija 29. augusts. Pūla ļoti stiprs ziemeļaustrumu vējš, un viļņi zaļajā jūrā bija tik aug§ti kā nelielas mājas. VerCna teica, ka tomēr iešot peldēties. Viļņi vispirms nogāza mūs no kājām, bet, kad bijām mazliet attālinājušies no krasta, ūdens mūs nesa pāri milzīgiem viļņu kalniem un ieplakām arvien tālāk un tālāk. Mums nemaz nevajadzčja peldēt, viļņu plūsma un sāļais ūdens neļāva mums nogrimt. Debesis bija melnas, jūra — zaļa.

Krasts palicis tālu, tālu.

Mēs apkampjamies viļņu šūpās. Mūsu ķermeņi sakļaujas, lūpas piespiežas lūpām, es redzu garām peldam koka gabalus un aļģes un Verēnas acis — vētras dzīto mākoņu atspīdumu.

Kad milzīgs vilnis mūs atrauj vienu no otra, es pamanu krastmalā divus spīdīgus punktus, bet neko nesaku. Tur kāds mūs novēro, turot pie acīm tālskati, un spīdētājas ir tālskata lēcas. Kas viņš ir?

Pirmajā septembrī mēs aizbraucam no Elbas.

Šajās dienās laiks ir ļoti slikts. Uz kuģa daudzi cieš no jūrasslimības. Es sēžu blakus Evelīnai uz klāja. Manfrēds Lords dzer viskiju. Verēna stāv kuģa pakaļgalā un raugās jūrā. Viņas mati plīvo.

Vēl trīs mēneši. Vēl tikai trīs mēneši. Kāpēc mani vienmēr no jauna pārņem sjyūta, ka man jāmirst? Es arī izdzeru glāzi viskija. Taču tas nepalīdz. Šodien šī sajūta ir ļoti, ļoti stipra.

Esmu pie gala. Manfrēds Lords stāv pie margām, turēdams glāzi rokā, un uzsmaida man. Man jānovēršas no šā smaida, cs to nespēju paciest. Tik sliktā stāvoklī jau ir mani nervi.

Sievietes mīļākais, protams, rīkojas apkaunojoši, ļaudams viņas vīram izmaksāt sev braucienu automašīnā un guļamvagonā. Taču man vairs nav naudas. Un misis Darema vēl palika Elbas salā. Tad nu cs kopā ar Verēnu, Evelīnu, bokseri un Manfrēdu Lordu braucu no Pjombīno līdz Florencei jaunā «Mersedesā 300». Braucu ziemeļu virzienā to pašu gabalu, ko misis Daremas «Fordā» nobraucu uz dienvidiem. Mēs runājam maz. Līst lietus. Ir vēss.

Kad iebraucam Florencē, mums vēl ir divas stundas laika līdz vilciena atiešanai. Lorda kungs saka — viņš vēlētos Vitorio Emanueles iela nopirkt savai sievai dažas rotaslietas. Varbūt zelta aproces un ķēdes, jo zelts taču Itālijā ir tik lēts. Viņš to pasaka pavisam dabiski un mierīgi, dodams mašīnas dokumentus un atslēgu savam šoferim, kurš mūs sagaida pie lielās garāžas netālu no galvenās stacijas.

Lai es vēl mazliet apskatot pilsētu, Lorda kungs saka, lūk, te ir guļamvagona biļetes. Tās viņš pasūtījis jau Elbā. Tiksimies vislabāk vilcienā.

Tad nu es staigāju pa vakarīgo Florenci un redzu tur daudzas skaistas celtnes un tiltus un ļoti, ļoti daudz ļaužu. Es staigāju tik ilgi, ka beigās man par pašu pēdējo naudu jāņem taksometrs, lai nenokavētu vilcicnu. Kad ieeju lielajā stacijas ēkā, dzirdu jau izsaucam manu vārdu.

Evelīnai ir atsevišķa kupeja, tāpat arī man, bet Manfrēds Lords ar sievu guļ vienā. Pirms Boloņas mēs ejam uz restorānvagonu. PCc tam Evelīnu noliek gulCt. MCs vēl brīdi pastāvam ejā pie kupeju durvīm, noraugāmics garāmskrejošajās gaismās un dzeram kjanti no divām pudelēm, kuras Manfrēds Lords paņēmis līdzi. Vēl vienu glāzi. Un vēl vienu.

Kjanti ir stiprs, man jāuzmanās, lai nepiedzertos un nesāktu pļāpāt.

Labāk būs, ja likšos gulēt.

— Arlabunakti, cienījamā kundze. Arlabunakti, Lorda kungs.

— Arlabunakti, mans mīļais. Jaukus sapņus!

Viņš ar savu augumu tā bīda Verēnu pa gaiteni uz priekšu, ka viņa nevar pat uzmest man skatienu. Es ieeju kupejā. Nāk vilciena pavadonis un pieprasa manu pasi. Pie viena viņš man sniedz aizlīmētu aploksni. — Kas tas ir?

—   Nezinu, kungs. Dāma no četrpadsmitās kupejas iedeva, lai nododu jums.

Palicis viens, es atplēšu aploksni.

Izkrīt maza skaņuplate.

Es lasu, kas uz tās rakstīts:

II nostro concerto.

6

Mācības skolā ir sākušās.

Atkal te redzamas pazīstamās sejas — vecie draugi un vecie ienaidnieki. Direktors, skolotāji, audzinātāji. Visi, nav tikai Herteriha. Viņš vasarā iesniedzis atlūgumu un tagad apkalpo benzīna tanku pie autostrādes. Viņš esot teicis Hansītim: — Tur es dzeramnaudas nopelnīšu trīssimt marku vairāk nekā šeit un man nevajadzēs bendēt savus nervus ar jums, knariņiem.

Arī savs viedoklis.

Par Džeraldīni varu teikt, ka viņa pēc brīvdienām atgriezusies ļoti iedegusi un labā omā. Viņa stāsta, ka Kanavcralas ragā caurām dienām esot sauļojusies. Pret mani viņa izturas laipni, un es sāku ticēt, ka laika gaitā mūsu attiecības ir noregulējušās. Tā es domāju tāpēc, ka esmu idiots, «gudrs nejēga», kā saka Noass, kas arī ir atgriezies. Arī Čičita. Un Volfgangs.

Viens zēns tomēr neatgriezīsies: Tomass.

Viņš mums visiem atrakstījis bezgala skumīgu vēstuli. Tēvs viņam izvirza prasību, lai viņš mācītos un beigtu internātskolu Fontcnblo, NATO galvenajā mītnē.

7

Tā kā Evelīna tagad jau iet skolā, Verēna nevar dzīvot savā villā Taunusā. Viņai jāpaliek Frankfurtē.

Direktors vēl nav atradis Hertcriha vietā citu audzinātāju, tāpēc man ir viegli reizēm nozust. Iemeslus protu izdomāt visādus. Nedomāju, ka tiem kāds tic. Taču es esmu labs skolnieks, un tas runā man par labu.

Divas reizes cs kopā ar Verēnu aizeju Evelīnai pretī uz skolu. Viņa no mazajiem ir vismazākā un izskatās ļoti piemīlīga savās spilgtajās drēbēs un ar lielo skolas somu. Meitenīte priecājas, kad aizejam pretī, tad mēs vienmēr nopērkam viņai saldējumu vafelē. Reiz mēs iesēžamies taksometrā un aizbraucam uz Zandvegu, kur senāk satikāmies vecajā kafejnīcā. Vccās kafejnīcas vairs nav. Tās vietā tagad iekārtots grezns saldumu veikals ar daiļām pārdevējām un resnu vadītāju.

Vēlāk, kad sēžam taksometrā, Verēna klusām saka: — Mūsu kafejnīca… Mūsu konjaks… Mūsu Francs…

Šis ir visnejēdzīgākais laiks manā mūžā!

Verēnu tagad varu apkampt vairs tikai tad, kad viņas vīrs ir aizceļojis. Man nav naudas. Man vairs nav mašīnas. Krustmāte Licija raksta, ka mātei klājoties ļoti slikti, tik slikti, ka viņa droši vien nekad vairs netiks no psihiatriskās slimnīcas ārā.

Kad Verfinai ir iespējams, viņa reizēm pēcpusdienās atbrauc pie manis uz Frīdheimu. Taču vairs nav tā kā agrāk. MCs piesardzīgi un baiļodamies staigājam pa mežu un runājam par to, cik jauki bija Elbā, zaļajos viļņos. Marčana Marinā, Porto Acurro.

Dažreiz aizejam arī līdz «Tā Kunga eņģelim». Koku lapas atkal jau krāsojas zeltainas, sarkanas, brūnas un dzeltenas, šis gads ir aizskrējis tik ātri kā neviens cits. Māsa Klaudija priecājas, mūs redzot. Mčssčžam uz sola pašā parka dziļumā, turam viens otra roku, un minūtes aiztek, mēs abi zinām, ka Verēnai jābrauc atpakaļ uz Frankfurti, un ka tad mēs atkal dienām ilgi varēsim tikai sazvanīties. (Ja vien varēsim.)

Kādā saulainā un rāmā oktobra pēcpusdienā pa parku uz mūsu pusi nāk sieviete. Sākumā mēs domājam, ka tā ir māsa Klaudija, bet tad es pazīstu Džeraldīni.

Es pielecu kājās.

Viņa ir pavisam mierīga.

—  Labdien, Oliver, — viņa laipni saka. — Vai tu mani neiepazīstināsi ar Lordas kundzi?

Es stomīdamies to daru.

Džeraldīne apsēžas uzsola. Viņa runā visai lietišķi: — Jūs zināt, ka es nozagu jūsu rokassprādzi, Lordas kundze. Es zinu, ka jūs esat Olivera mīļākā. Jūsu dēļ viņš mani atstāja. Man tiešām ir nepatīkami, bet cs viņu vēl arvien mīlu.

Kokos šalc rudens vējš, krīt jau daudz lapu, un VerCna nesaka ne vārda. Es arī ne. Runā tikai Džeraldīne: — Es ilgi pūlCjos šo mīlu aizmirst. Tomčr es to nevaru. Tāpēc atliek vairs tikai viens līdzeklis, kas man pašai riebjas, jo tas ir zemisks.

— Ko esat nodomājusi darīt? — Verēna jautā.

— Jūsu vīrs ir aizceļojis, vai ne?

— Jā.

— Tāpēc jau jūs esat šeit. Viņš atgriezīsies parit, vai ne?

— Kā jūs zināt…

— Tā ir mana darīšana. Tātad parīt es ar viņu runāšu.

— Par ko?

— Lordas kundze, kad atsākās mācības, Olivers brīnījās, kur es esot iedegusi tik brūna. Toreiz teicu, ka Floridā dienām ilgi gulēju pludmalē. Patiesībā es nemaz nebiju Kanavcralas ragā.

— Tu biji…

—   Vai nesaproti vāciski? Mīļais tēvs man brīvdienu sākumā atrakstīja, ka nevarot man atlicināt laiku, lai cs nebraucot pie viņa. Uz

Berlīni ari nevarCju braukt, māte piezvanīja un teica, ka viņas otrais vīrs iesniegšot šķiršanos, ja es ieradīšoties.

—   Un?

—    Es runāju ar Hansīti. Viņš taču ir gudrs. Viņš man ieteica griezties pie Leo kunga — jūs taču zināt, kas viņš ir, Lordas kundze.

Verčna klusē.

— Leo kungs man piedāvāja ceļojumu uz Elbas salu.

— Nav taisnība!

— Tīra taisnība. Vai gribi pierādījumus? Gribi redzčt fotouzņēmumus? No Marčana Marinas? No Portoferrajo? MCs izgatavojām krāsainās fotogrāfijas.

— Ko nozīmC — mčs?

—  Ak tā, to cs pavisam aizmirsu pastāstīt. Leo kungš mani iepazīstināja ar kādu jaunu cilvCku. Viņš strādā galvenajā stacijā naudas apmaiņas punktā. Viņa vārds ir Oto Vilfrīds…

— Mans… brālis…

— Jā, man šķiet, ka viņš teica, tas esot jūsu brālis, Lordas kundze. Valdzinošs puisis. MCs lieliski pavadījām laiku!

— Jūs divatā dzīvojāt Elbā?

—   Vai tu lāgā nedzirdi? Oto — atvainojiet šādu familiaritāti, Lordas kundze, bet cs ar jūsu brāli tiešām labi sadraudzčjos —, Oto ari tieši bija atvaļinājumā. Viņš ļoti labi prot fotogrāfei! Leo kungs mums iedeva līdzi savu dārgo aparātu. — Džeraldīne smejas. — Četras acis var vairāk redzčt nekā divas, viņš teica. - Un redzēja arī vairāk. Redzēja visu.

— Tagad es beidzot zinu…

— Mans brālis, šis nelietis! Par naudu viņš…

— Tā nav, Lordas kundze! Es mīlu Oto.

— Tu? Tu jau mīli katru! Tu mīlētu arī Leo, ja vien viņš nebūtu tik slīpēts un nesaprastu, ka ar tevi nevar ielaisties. Kur ir fotogrāfijas?

— Ak, to ir ļoti daudz! Mēs tās iedevām Leo, lai attīsta.

— Tā taču ir viņa sirdslieta, vai ne?

— Kas ir sirdslieta?

— Fotografēšana.

— Kāpēc? Citi cilvēki arī fotografē…

— Lasies projām!

— Es jau eju, dārgais. Tu klusībā jautāsi sev, kāpēc es vispār nācu šurp, jo pēc divām dienām taču Lorda kungs visas fotogrāfijas saņems. Nu, man ļoti gribčjās iepazīties ar jums, Lordas kundze, ar sievieti, kurai Olivers deva priekšroku salīdzinājumā ar mani. Tev nav laba gaume, mīļais…

— Es redzu tikai vienu iespēju, — māsa Klaudija saka.

— Un tā būtu?

— Vai jūs gribat precēties?

— Jā.

—  Tad jums tas jāpasaka Lorda kungam. Iespējami drīzāk. Jums šai meičai — kā viņu sauc?

— Džcraldīne.

— Jums viņai jāaizsteidzas priekšā. Jums jāpasaka Lorda kungam patiesība, tīra patiesība. Tikai tādā ccļā var izvairīties no skandāla un panākt, lai viņš savai sievai dotu brīvību.

Šī saruna notiek lielā, vēsā zālē, kur pie sienām izlikti daudzi pacilājoši aforismi.

—  Jūs, Lordas kundze, taču, domājams, apzināties, ka šķiršanās gadījumā tiksit atzīta par vainīgu un nevarēsit saņemt no sava vīra ne feniņa?

— To es apzinos.

—  Tad pasakiet viņam patiesību! Cik drīz vien iespējams. Tikai iepriekš jums jātiek skaidrībā par vienu.

— Par ko?

—   Vai jūs viens otru pietiekami stipri mīlat. — Tā saka māsa Klaudija, kurai nopratināšanā gestapo sakropļoti divi pirksti. — Tas ir priekšnoteikums. Ja abi neesat par to pilnīgi droši, tad viss beigsies slikti.

— Mēs esam pilnīgi droši, — Verēna saka.

— Mēs esam pilnīgi droši, — cs apliecinu.

— Tad runājiet ar Lorda kungu, — māsa Klaudija saka.

10

— Lorda kungs…

— Manfred…

Lielais baņķieris tikai viegli atmet ar roku.

— Ak, ko nu, mīļie bērni, — viņš saka.

Viņš atgriezās pirms divām stundām, mēs abi ar Verēnu viņu gaidījām Frankfurtes mājā. Tagad atkal sēžam pie kamīna, kurā jau iekurta uguns, jo šogad aukstums uznācis agri. Lorda kungs smaida, gatavodams sev dzērienu; mēs noraidījām piedāvājumu kaut ko iedzert.

—   Mēs neesam jūsu mīļie bērni, — es atbildu. — Esmu atnācis tāpēc, ka mēs gribam jums kaut ko teikt. Gribam pateikt, kamēr jūs to vēl neesat uzzinājis no citiem.

Lorda kungs iedzer malku un mierīgi saka: — Bet es taču to jau zinu.

— Ko tu zini?

— Visu, ko vajag zināt, mīļā.

— KopS kura laika?

Manfrēds Lords ar ironisku sejas izteiksmi padomā, noglauzdams savus sirmos matus. - Gandrīz no paSa sākuma, — viņS laipni atbild un iedzer vēl.

— Vai jūs tiešām nevēlaties viskiju, Oliver?

— Nē. Jūs mānāties.

— Es mānos? — Manfrēda Lorda smaids kļūst vēl mīlīgāks. Viņš pieiet pie loga. — Vai jūs neatnāktu Surp un kaut ko nepaskatītos, Oliver?

Es pieeju viņam klāt un skatos laukā rudenīgajā parkā. Pie pie- ' brauktuves grantētā ceļa, kur jau sakritis daudz lapu, stāv mans baltais «Jaguārs».

— Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka jums beidzot atkal ir jūsu maSīna. Te būs atslēga un dokumenti. — ViņS tos man sniedz, un es tos automātiski paņemu. Lords staigā pa istabu šurp un turp.

— Redziet, Oliver…

— Lorda kungs…

— Tagad runāj u es, jā? Jūs atrodaties manā mājā. Ja mēs viens otru pārtrauksim, tad uz priekšu netiksim. Tādam cilvēkam kā man ir jābūt piesardzīgam. Piesardzības nekad nevar būt par daudz.

— Domāju gan!

—  Ko jūs domājat, tas man ir vienalga. Vispirms jau jūs domājat nepareizi. Jūs, piemēram, domājat, ka Elbā safotografētos attēlus Leo man atdos tikai šodien, kā jums teica jūsu draudzene Džeraldīne. Viņš tos man, protams, atdeva tūlīt pēc attīstīšanas. Kāpčc gan gaidīt tik ilgi? Tiešām, sevišķi ass prāts jums, kā liekas, nav. Arī par Džeraldīni cs, starp citu, neesmu labākās domās. Viņa nopietni domā, ka es tās fotogrāfijas včl neesmu redzējis. Viņai likās, ka šī lieta pārāk ievelkas. Viņa gribēja to pasteidzināt, tā viņa vismaz teica Leo, kad piezvanīja.

— Piezvanīja? Kad?

— Aizvakar. Tiešām, Oliver, jūs taču nevarat būt tik naivs!

VerCna pieceļas un grib iziet no istabas. Virs viņu pastumj atpakaļ, un viņa atkrīt krčslā.

— Tu paliksi šeit. Un noklausīsies visu. Es esmu klusējis pietiekami ilgi. — To viņš pasaka, nevis drebēdams aiz dusmām, bet mierīgi, pavisam mierīgi. Un, iekams atkal sāk runāt, pielej vCl divas glāzes. — Varbūt jums tās tomCr vajadzēs, — viņš saka. — Tātad turpināsim. Tas, kas man jums stāstāms, nav nekāds jaukais stāsts. Bet kurš īsti patiess stāsts gan ir jauks? Man ir zināmi visi manas sievas mīļākie — dārgā, tev jāpaliek sCžot, vai nesaprati? — ,esmu lasījis visas vCstules, kuras viņa saņCmusi un nav iznīcinājusi, man ir zināmas visas telefona sarunas.

— Leo, tas suns…

— Nesakiet «suns», mīļais Oliver! Leo ir uzticams kalpotājs savam kungam. Vispirms viņš tās vCstules parādīja man un tad jums. Magnetofona ierakstus viņš vispirms deva noklausīties man. Ar izspiešanu viņš pie jums vCrsās manā uzdevumā. Nelabprāt. Ļoti nelabprāt. Viņam ir mīksta sirds. Taču man vajadzēja tikt skaidrībā. Kā arvien. Viņš jūs piespieda ieķīlāt automašīnu un dot viņam naudu, ko viņš man godīgi atdeva. Pec tam jūs vairs nespCjāt nokārtot iemaksas un mašīnu jums atņCma. Vai tā nav, maziņais?

Es klusCju.

—Tagad, kad zinu pietiekami daudz, es mašīnu no «Kopera & Co» izpirku. NcvarCju taču paturčt jūsu naudu.

Verčna pčkšņi paņem savu glāzi un izdzer gandrīz tukšu.

—  Nu redzi, ka tev dzčricns noderčja, mīļā, - Manfrēds Lords saka.

Es arī iedzeru. To darot, man tā trīc roka, ka mazliet viskija izlīst.

—  Es uzdevu, lai Leo izspiež no jums naudu, tāpēc ka zināju, cik ļoti jaunieši pieķeras savām automašīnām. PCc jūsu gatavības pakļauties šantāžai un atteikties no mašīnas cs varCju spriest par jūsu jūtām pret VerCnu. — Viņš paklanās. — Jūs acīmredzot viņu ļoti mīlat.

— Es viņu ļoti mīlu!

— To es varu saprast. Viņa ir ļoti mīlams cilvCks.

— Lorda kungs, man žel, ka esmu jūs krāpis un nelietīgi izmantojis jūsu viesmīlību. Taču, tā kā beidzot esam nonākuši līdz patiesībai, man jums jāsaka, ka Verčna ir nolčmusi no jums aiziet un prccčtics ar mani.

—  Bet kāpCc jūs tā kliedzat, mīļais Oliver? Man taču tas viss jau sen ir zināms.

— Tev… ir zināms?

— Manu nabaga sirsniņ, vai es tevi izbiedēju? To es negribēju! Tev jāsaņemas. Paskaties uz mani! Es taēu esmu savaldīgs. Un man laikam gan ir grūtāk tādam būt nekā tev, jo…

— Kā jums tas kļuvis zināms?

—  Jaunais draugs, jūs, kā redzams, tomēr neprotat uzvesties, jo citādi jūs mani nemitīgi nepārtrauktu… Bet jums noteikti ir citas vērtīgas īpašības… Kur es paliku, ak jā… jaunais draugs, Leo jūs manā uzdevumā izsekoja gandrīz veselu gadu. Es zinu par jūsu tikšanos mazajā dārza mājiņā un kafejnīcā un tfnu ari, ka jūs bijāt Elbā nevis pāris dienu, bet pāris nedēļu. Es zinu, ka jūs tūlīt pēc ierašanās gulējāt manā mājā, ka caurām dienām kopā ar Verēnu braukājāt pa jūru, bijāt Marčana Marinā un Porto Acurro. Zinu, ko abi laivā darījāt un ko runājāt. Varbūt atskaņot kādu no magnetofona ierakstiem?

— Magnetofona ieraksti?

— Tagad tiek ražoti pavisam mazi, augstvērtīgi magnetofoni. Tos man ieteica tavs laipnais brālis, Verēna. Viņš ir ļoti labs amatieris. Šie miniatūrie aparāti ieslēdzas un izslēdzas automātiski. Šādu tehnikas brīnumu Oto iebūvēja motorlaivā, mīļā. Arī viņa izdarītie fotouzņēmumi ir izcili labi.

— Cūka! Cūka! Cūka!

— Bet cik garīgi attīstīts cūka! Pretstatā, piemēram, jums, Oliver, — atvainojiet! Tāpēc es arī Džeraldīnei neļāvu braukt uz Elbu vienai pašai. Viņa arī man likās visai aprobežota. Bet Oto vadībā, kad meitenei vajadzēja tikai izpildīt viņa norādījumus… nē, nē, cs tomēr arī ar Džeraldīni esmu ļoti apmierināts. Ļoti.

Laukā lēni sāk līt. Lietus lāses krīt uz rudenīgajiem kokiem, uz dzeltenīgajām pļavām, uz grantētā ccļa, uz manas baltās mašīnas. Manfrēds Lords joprojām staigā pa bibliotēkas istabu šurp un turp.

— Cilvēks, kam ir kārtojami tāda mēroga darījumi kā man, nekad nevar būt pietiekami piesardzīgs, to jau es teicu. Ikviens no taviem mīļākajiem man bija potenciāls pretinieks veikalu lietās un varēja kļūt man bīstams. Tāpēc es par katru gatavoju dosjē. Ne jau tāpēc, lai viņu apsūdzētu par ģimenes postīšanu, nē, tas nebija mans galvenais mērķis, kaut gan es, protams, ar to piedraudētu, bet gan tāpēc, lai veikalu lietās pastāvīgi turētu viņu pieteikta šaha pozīcijā. — Lords smejas. — Sabadini bija vienīgais izņēmums! Mans draugs! Mans labais partneris! Un tieši viņu tu pameti! Ar to tu, vai zini, mīļumiņ, man toreiz izjauci dažu svarīgu līgumu noslēgšanu. Taču es tev to neņemu ļaunā.

— Tālāk, — es saku, — runājiet tālāk!

— Tagad jūsos beidzot ir pamodusies ziņkāre, jā? Redziet, kad jūs braucāt pie sava tčva, es pāris reižu iedevu jums līdzi vecas grāmatas. Un jūsu tčvs savukārt deva jums Ildzi vecas grāmatas, lai atvedat tās man. Jūs nofotografējāt daudzas šo grāmatu lappuses.

— Kā jūs to zināt?

— No Džeraldīnes.

— Viņa to nevar zināt!

— Jūs taču, šķiet, pazīstat tādu mazu kroplīti, kuru sauc par Hansīti? Nu, tas bija novērojis, kā jūs šīs lappuses fotografējat, un visu izstāstījis Džeraldīnei. Un Džcraldīne savā lielajā mīlestībā pret jums, neuzticīgais, izstāstīja to man.

— Nu un?

—  Nesakiet «nu un», jaunais draugs! Vīrietis, kas reiz tiesāts par citu cilvēku laulības izpostīšanu, vairs nedrīkst precēt sievieti, ar kuru viņš pārkāpis laulību, pat pēc viņas šķiršanās ne. To jās nezinājāt, vai ne? Jums, kā redzams, vēl jāiedzer…

12

Pēc tam bibliotēkas istabā iestājas tāds klusums, ka var dzirdēt ārā krītam lietus lāses. Es pats sev sagatavoju dzērienu. Lorda kungs smaida. Viņš stāv, atspiedies pret gobelēnu. Verēna stingi veras mūsos abos. Tagad man kaut kas jādara, es zinu, kaut kas jāsaka. Tagad pienākusi mana kārta. Es jautāju: — Un kāda tam visam nozīme?

— Tam visam jāpalīdz saglabāt manu labo slavu un darīt jūs abus laimīgus.

— Laimīgus! — Verčna rūgti iesmejas.

—  Nesmejies tā, sirsniņ! Tu pat nenojaut, cik ļoti es tevi mīlu. To tu nekad neesi nojautusi. Un nekad ncnojautlsi. Tu mani nekad neesi mīlējusi, to es zinu.

— Manfred…

—  Es tev biju pajumtes devējs, pēdējais glābiņš, sargs un patvērums, bet mīļotais vīrietis nekad. Citādi tu mani jau no paša sākuma nebūtu krāpusi. Labi, mīlēt nevar piespiest ar varu. Man nav veicies…

Vai nu viņš lieliski prot tēlot, vai patlaban tiešām cieš.

—  Es tevi mīlu vairāk par visām sievietēm, kuras savā mūžā esmu sastapis. Es tev devu visu, ko vien varēju…

— Vari saņemt visu atpakaļ!

— To es negribu. Tas jāpatur tev pašai. Esmu ar mieru Šķirties. Vai Olivers varčs tevi uzturēt?

— Sākot no Ziemassvētkiem, varCSu, — es saku un nodomāju: «Es meloju.» Bet es piedabūšu sava tēva konkurentus izmaksāt man avansu!

— Ticiet, ka es tiešām uz jums neļaunojos! Mīlas kaitei zāles nelīdz. Taēu jums jāsaprot ari, ka es gribēju sevi aizsargāt. Jo, — atzīstiet, liekot roku uz sirds, Oliver: jūs taču šis fotogrāfijas izmantotu manis šantažēšanai, ja es nebūtu ar mieru tūlīt šķirties, vai nc?

— Protams.

—  Nu, redziet! Tāpēc es no jums šīs fotogrāfijas pieprasu. Visas astoņdesmit septiņas.

— Kā jūs zināt, ka to ir astoņdesmit septiņas?

—Jūs bijāt tik neuzmanīgs, ka atdevāt filmas attīstīt tādam Edcram Frīdheimā. Edera kungam neveicas ar finansēm. Es viņam piešķīru mazu kredītu un… vai man jāstāsta vēl tālāk?

— Nē.

— Tātad atdodiet man fotogrāfijas un filmas! Mēs, kā redzat, esam strādājuši ar vienādām metodēm. Ir tikai viena starpība: jūs man atdosit savas filmas un fotogrāfijas, bet es paturēšu Oto un Leo fotografētos uzņēmumus. Un, ja es kādu dienu — cerams, tā nenotiks, jo jūs esat godīgs cilvēks, kaut ari ņemat man nost sievu — , ja es kādu dienu tomēr atklāšu, ka jums ir vēl citas fotokopijas, tad atradīšu tādu advokātu, kas ar manā rīcībā esošo filmu un magnetofona ierakstu palīdzību pārvilks krustu gan jums pašiem, gan jūsu laulībai. Tu mani pazīsti, Verēna. Vai es runāju nopietni? Vai es to izdarīšu?

Verēna paloka galvu.

— Nu, redziet, Oliver! Gudra sieviete. Starp citu — kur šīs filmas

ir?

— Labi paslēptas.

— Nemaz nedomāju, ka slikti paslēptas. Kad cs tās dabūšu?

—  Pusi, kad būsit iesniedzis šķiršanos, un otru pusi — kad jūsu laulība būs izšķirta.

— Esmu ar mieru. Kad lai šķiršanās notiek? Tagad ir jau oktobra beigas.

— Iesniedziet tūlīt tiesā pieteikumu! Tad spriedumu varam gaidīt uz janvāri.

—  Lieliski, Oliver, lieliski! Tad jau mēs varbūt vēl trijatā varēsim nosvinēt vecgada vakaru? Nč, nē, es jau redzu, ka jūs labāk gribat palikt divatā.

Viņš skatās pa logu. — Tieši tagad, kad jums atkal ir mašīna. Aukstā laikā tāda mašīna ir varen noderīga, vai ne? Cik ilgi vārnas kliegs, jau baros traukdamas uz pilsētu? Drīz kritis sniegs. Cik labi tam, kam…

-     Kā jūs to zināt?

—  No Oto. Viņš atļāvās ierakstīt dažas jūsu sarunas, kad tikāties nodegušajā dārza mājiņā. Viņam tik vien bija darba kā piestiprināt mazo magnetofonu pie mājiņas ārsienas. Tas ir tiešām ārkārtīgi jutīgs aparāts, mīļo Oliver…

13

Varbūt jums ir cēlāks raksturs nekā man un jūs nebūtu ņēmis «Jaguāru» atpakaļ. Es tomēr paņēmu. Šādā situācijā es pats sev būtu licies tīrais idiots, ja to atraidītu. Galu galā mani šantažēja.'

Es rakstu: «šādā situācijā».

Situācija, kāda izveidojusies pirms Ziemassvētkiem, nav ne laba, ne slikta. Laika apstākļi ir šausmīgi. Divas dienas pēc mūsu sarunas ar Lordu Džeraldīne pēkšņi no mūsu internātskolas aiziet, lai iestātos citā. Uz atvadām viņa man uzdāvina savas garās, zaļās stikla pērļu krelles un saka, smaidīdama tā, ka es to nekad neaizmirsīšu: — Lai tev būtu kāda piemiņa no manis. Paglabā tās! Es nesaku, ka tās tev nesis laimi. Tev jau laimes pietiek. Es cīnījos par tavu mīlu ar negodīgiem līdzekļiem. Laikam tāpčc zaudēju.

— Redzi, Džcraldīne…

Viņa mani ar žestu apklusina: — Man tas viss tagad tiešām ir pagātne. Kā dzirdēju, tad jūs abi ar Lordu esot vienojušies.

— No kā dzirdēji?

— No mana jaunā dārgumiņa.

— Kas viņš ir?

— Protams, Oto.

— Kā tad viņš to zina?

— No Leo. Lorda kungs iesniegs šķiršanos. Man nebija ne jausmas, ka tev arī ir fotogrāfijas, kas var noderēt par pierādījumu tiesā.

— Tu melo! Tev to ir stāstījis Hansītis.

—   Nu labi, es meloju! Kāpēc lai nemelotu? Es taču vienmCr to esmu darījusi. Tu atdosi Leo tās fotogrāfijas un prccCsi Verēnu. Dzīvojiet laimīgi! Cerams, ka stārķis jums atnesīs daudz jauku, mazu bCrneļu. — Mēs runājamies skolas ēkā. Ārā taurē automašīna. — Man jāiet. Daudz prieka tev, mīļais! Un piedod man, ja vari! Galu galā es pati negribot esmu tev palīdzējusi tikt pie tavas lielās laimes, vai nc?

Viņa man pamāj ar galvu. Tagad Džeraldīne atkal ir vecā luksusfida ar milzīgi augstu sakasītu matu ērkuli, pieķepētām skropstām un briesmīgi izmālētu muti. Viņa aiziet no skolas kurpēs ar pārmērīgi augstiem papēžiem, gurnus gorīdama.

Piedod man, Džeraldīne, ja vari!

Taēu tu to nekad nevarēsi, es zinu…

14

Manai mātei klājas arvien sliktāk.

Šo ziņu es saņēmu no psihiatriskās slimnīcas vadītāja. Viņa esot icslīgusi pilnīgā apātijā un ne ar vienu nerunājot, tikai saucot manu vārdu, — tā viņš raksta. Lai cs Ziemassvētkos noteikti pie viņas aizbraucot. To cs arī darīšu. Spriežot pēc ārsta vēstules, šie manai mātei laikam gan ir pēdējie Ziemassvētki.

Rašids lūdza, lai viņam atļauj palikt manā istabā. Direktors atļāva. Hansītis ar mani vairs nerunā.

Ja es kādreiz ieeju telpā, kur ir viņš, tad viņš tūlīt aiziet.

Tā kā man tagad ir mašīna, tad varu atkal kaut ko vairāk uzsākt, un tā nu tas, ko es Verēnai pirms kāda laika sameloju, ir kļuvis par patiesību. Es biju pie sava tēva konkurentiem. (Uzvārdu es saprotamu iemeslu dēļ nevēlos minēt.) Tie kungi man piešķīra ļoti lielu avansu. Jaunajā gadā es varēšu saņemt. Tas nozīmē, ka līdz tam laikam, kad sākšu strādāt, Verēnai un Evelīnai dzīvoklis un iztika ir nodrošināti.

28. novembrī Lorda kungs ar sievu dodas pie advokāta un iesniedz šķiršanos. 29. novembrī esmu ielūgts pie Lorda viesos. Verēna ir izņēmusi no seifa pusi no fotouzņēmumiem, un tos mēs tagad kopā ar filmām atdodam Lordam. Viņš ar lupu tos rūpīgi apskata, tad iemet kamīna ugunī, pie kuras mēs sēžam, un paceļ glāzi: — Arī zaudēt ir jāprot. Es acīmredzot Verēnai nekad neesmu bijis īsti piemērots vīrs. Ak tā, gandrīz aizmirsu! Oliver, uzejiet augšā pie Evelīnas, viņa grib jums pateikt arlabunakti. Jums taēu pamazām jāpierod pie dažiem tēva pienākumiem.

Evelīna guļ gultā. Kad es ieeju, viņa atplaukst smaidā un stiepj rociņas man pretī. — Tēvoci Mansfeld!

— Arlabunakti, maziņā!

Viņa pavisam klusu: - Mammīte man teica, ka pēc Jaungada mēs

būsim šķīrušies. »

Es pamāju.

— Paldies, tēvoci Mansfeld! Paldies! Tas vairs nebija izturams. Es apsolu, ka vienmēr labi mācīšos un būšu tev laba pameita.

— Es arī apsolu, ka vienmCr labi mācīšos un būšu labs patCvs.

Par to Evelīnai sanāk tādi smiekli, ka viņa aizrijas.

— Es tev atkal atnesu marcipānu. Vai šoreiz to pieņemsi?

— Jā! Jā!

Par to es saņemu vēl vienu skūpstu.

18. decembrī sākas ZiemassvCtku brīvdienas. 15. decembrī Manfrēdam Lordam jābrauc uz Vīni. Viņš man piezvana uz internātu. — Mums vairs nav jāspClē teātris vienam otra priekšā. Es zinu, cik bieži jūs esat pavadījis naktis manā mājā, kad manis tur nebija. Ja pirms aizbraukšanas gribat vClrciz parunāties ar VerCnu, tad esiet mans viesis.

— Lorda kungs, cs…

— Nebaidieties! Visiem kalpotājiem es iedevu brīvdienu, pat Leo. Mājās būs tikai Evelīna un VerCna.

—Tātad cs VerCnai pateikšu, ka jūs ieradīsities piecpadsmitajā. Es nojums atvados jau tagad, Oliver. Vislabākie novClCjumi jūsu ģimenei un jums pašam! Dzīvojiet vesels!

Tātad 15. decembra vakarā es braucu uz Mikcla aleju (līst lietus un pūš ledains vCjš), un mCs vakariņojam trijatā: Evelīna, VerCna un es. Evelīna palīdz mātei klāt galdu. Pēkšņi viņa saka: — Paps patiesībā ir labs cilvēks, vai ne? Ka viņš mūs tik viegli atlaiž! To cs no viņa nebūtu gaidījusi!

— Mīlulīti, nākamajā gadā mēs visi trīs beidzot būsim kopā!

15

Pēc tam Evelīna dus miegā un mēs ar Verēnu sēžam viens otram pretī pie kamīna. Malkas šķilas sprēgādamas deg.

—  Puse fotogrāfiju vēl atrodas seifā, — es saku. — Un arī manuskripts. Mūsu stāsts. Izņem, lūdzu, manuskriptu! Esmu uzrakstījis pēdējo daļu, gribu to pielikt klāt un iesniegt grāmatu kādai izdevniecībai. Kāpēc vilcinies ar atbildi?

— Būtībā Manfrēds tiešām izturējās pret mums solīdi. Pat Evelīna to saka.

—  Kā to ņem… Viņš bija spiests… Jā, tev taisnība, viņš izturējās- solīdi.

—   Un ja nu manuskriptam tagad atradīsies izdevējs, tad Manfrēdam tomēr būs jāstājas tiesas priekšā par mahinācijām, ko viņš darījis kopā ar tavu tēvu.

—  Par to es jau esmu domājis. Tas, ko esmu sarakstījis, ir dienasgrāmata, vai ne?

— Jā!

—Redaktoram, kas to lasīs, ir pienākums klusēt — tāpat kā ārstam.

— Bet ja grāmatu iespiež?

—  Es neuztraukšos, ja mans tēvs un krustmāte Licija būs saukti īstajā vārdā, ja ļaudis uzzinās, cik cūciski viņi rīkojas.

— Bet tad taču ari Manfrēds…

— Pagaidi! Es esmu sarakstījis nešifrētu, bet šifrējamu romānu. To vajag aizšifrēt tā, lai neviens nepazītu īstās personas. Tāpēc arī nevaru šo grāmatu veltīt tev.

— Es tomēr zināšu, ka tā ir rakstīta man.

— Vienīgi tev, Verēna.

— Jā.

— Vai mēs… vai tu nevēlies… vai mēs tagad nevarētu iet gulēt?

— Jā, dārgais. Es ļoti ilgojos pēc tevis.

— Kad mēs būsim precējušies, tad nekad vairs nešķirsimies, jā?

— Nekad.

— Tu mani pavadīsi visos ceļojumos.

— Mēs vienmēr gulēsim vienā istabā.

— Mēs vienmēr gulēsim vienā gultā.

— Vai tu varēji iedomāties, ka viss galu galā beigsies labi?

— Es cerēju. Tomēr baidījos, ka beigsies slikti.

— Es ari.

— Gļēvuli, ņem otra gļēvuļa roku!

16

Internātā, protams, arī svin Ziemassvētkus. Jūs jau zināt, kā tas ir. Tic, kas var braukt uz mājām, ir priecīgi. Kuriem jāpaliek skolā, tie skumst. Vienīgi Hansītis ne. Viņš staro aiz prieka, ka nebūs spiests redzēties ar saviem pretīgajiem vecākiem.

Džuzepe smejas, dzied un lēkā, jo Ali viņam un viņa tēvam ir sagādājis biļetes līdz Romai. — No Romas līdz Neapolei vairs ir tikai triju stundu brauciens ar «Rapido», — Džuzepe stāsta. Viņš pavadīs Ziemassvētkus kopā ar mammu, papu un visiem radiem.

Rašids pārvar sevi un ļoti saņemas.

— Kad tu atgriezīsies, Oliver?

— Septītā janvāra pēcpusdienā.

— Vai es drīkstu aizbraukt tev pretī?

— Protams, mazais.

— Es tevi sagaidīšu lidostā. Lai Allahs tevi sargā visos tavos ceļos!

— Tevi arī, Rašid. Nebēdājies! Varbūt arī tu drīz varēsi braukt uz mājām.

— Tu tiešām tam tici?

— Pavisam noteikti!

Tad mazais princis pasmaida.

Pirms aizbraukšanas es ar mašīnu vēl pārrakstu manuskripta beigas un uzrakstu redaktoram domātu priekšvārdu, kā mēs ar Verēnu nolēmām.

Es izdomāju vēl arī īsu atvadu ainu.

Verēna mani aizved uz lidostu.

Šeit mēs manuskriptu nododam pastā. Mums ilgi jāgaida, jo pirmssvētku dienās jāapkalpo daudz ļaužu. Es izraudzījos labāko Frankfurtes izdevniecību. Ja tur manu darbu noraidīs, tad varu vēl griezties kādā citā. Mēs ar Verēnu stāvam roku rokā, kamēr es pa lodziņu nododu sūtījumu.

Tedijs Bēnke ar «Bonancu» gaida jau lidlaukā, bet man vēl jāiet uz muitas kontroli un pirms tam jāatvadās no Verēnas.

—  Pasveicini Evelīnu! Un savu vīru arī. Ja vari, reizēm pēcpusdienās piezvani man uz viesnīcu!

— Jā, dārgais.

— Kāpēc tu raudi?

— Tāpēc, ka esmu tik laimīga.

— Tas nav taisnība.

— Ir gan.

— Nē. Taču drīz tu tāda būsi. Tagad viss ies ātri. Paskaties, cik biezu^ grāmatu esmu sarakstījis, — trūkst tikai vēl vienas nodaļas, bet drīz arī tā būs pabeigta.

— Jā, drīz arī tā būs pabeigta, — Verēna atbild, kamēr mūs grūsta daudzi steidzīgi cilvēki un skaļrunī balss nemitīgi ziņo par lidmašīnu pienākšanu un aizlidošanu.

— Mansfelda kungs, jums jāiet uz pases un muitas kontroli! Mansfelda kungs, lūdzu!

Mēs saskūpstāmies.

— Vai tu baidies? — es jautāju.

— Jā.

— No kā?

—  Mansfelda kungs… Oliver Mansfeld, lūdzu, tūlīt ejiet uz pases un muitas kontroli!

— No kā tu baidies?

— Es esmu tik laimīga ar tevi. Vienmēr, kad cilvēks jūtas ārkārtīgi laimīgs, notiek kaut kas šausmīgs.

—  Muļķības! Janvārī tu jau būsi šķīrusies. Tad cs ātri uzrakstīšu pēdējo nodaļu.

— Pēdējo nodaļu…

Epilogs

1

1962. gada 9. janvāri Īsi pirms pulksten četrpadsmitiem ap trīssimti bērnu, kuri bija sapulcējušies Taunusā pie doktora Floriana internātskolas galvenās ēkas, ieraudzīja, kā no virmojošā sniegputeņa, kas plosījās jau daudzas stundas, spēji iznira melna ēna. Tas bija Vācijas Federatīvās Republikas armijas helikopters, kas jau ilgi bija riņķojis virs laukuma skolas ēkas priekšā — bērni bija dzirdējuši motora rūkoņu — , kamēr pilots beidzot ieraudzīja lielo, balto palagu ar uzkrāsoto asinssarkano krustu. Tagad helikopters ātri nosēdās. Propellera saceltais vējš svieda skolēniem sejā sniegu. Helikopters nosēdās uz sarkanā krusta. Abi piloti izlēca ārā.

Viņi atvēra organiskā stikla durvis un palīdzēja izkāpt vecākam vīram, kas kustējās ārkārtīgi neveikli un smagnēji. Vīrietis bija ģērbies smagā, vecmodīgā ziemas mētelī, biezā šallē un lielā platmalē. No skolas viņam pretī iznāca profesors Florians.

— Mans vārds ir Alberts Lācaruss, - vecmodīgais kungs teica. Šis bija viens no daudziem gadījumiem, kad viņš nepareizi nosauca savu vārdu, cenzdamies līdzināties ievērojamajam ārstam un filantropam Albertam Šveiceram, kuru viņš centās atdarināt savā stājā, izturēšanās veidā un dzīves veidā, — patiesībā šo viru, kā jau grāmatas sākumā bija minēts, sauca Pauls Roberts Vilhelms Alberts Lācaruss.

— Doktors Florians. Mēs jūs jau gaidījām, Lācarusa kungs.

— Gaidījāt?

— Kriminālpolicists šeit, augšā, lieto īsviļņu raidītāju, jo visi telefona sakari ir pārtraukti.

— Es tikai šorīt atgriezos no Vīnes un pieteicos Frankfurtes kriminālpolicijas slepkavību izmeklēšanas nodaļā pie komisāra Vilmsa. Es,

redziet, esmu vecs, slims virs, kurš ilgi vairs nedzīvos, — Lācaruss steigšus iebāza mutē trīs dažādas krāsas tabletes, kuras acīmredzot vajējas glabājās viņa mēteļa kabatās, — bet esmu arī cilvēks, kas izlasījis šo Olivera Mansfelda manuskriptu, tāpēc es lūdzu komisāru Vilmsu, lai atļauj man pašam nogādāt manuskriptu šurp, kaut gan šis lidojums man bija saistīts ar pārāk lielu slodzi un briesmām un nekādā ziņā nav atzīstams par patīkamu, — gribu būt klāt, kad notikušais tiks noskaidrots, uz ko tagad vairs nebūs ilgi jāgaida.

Viens no pilotiem pasniedza Lācarusam no helikoptera vecu, apbružātu koferi.

—Pateicos, — redaktors teica un tad vērsās pie profesora Floriana

—  Manuskripts glabājas šeit. Vai galvenais komisārs Hardenbergs ir te kaut kur tuvumā?

— Viņš lejā, viesnīcā «A», nopratina lieciniekus. Atvainojiet, «A» nozīmē…

—  Zinu. Man šķiet, ka zinu visu, ko vien vispār iespējams uzzināt par «A», jūsu skolu, jums pašu un jūsu skolēniem. Tāpat arī par vairākiem pieaugušajiem. Kā es varu nokļūt viesnīcā «Ambassador»?

— Mēs jums sagatavojām ragavas. Visi ceļi ir dziļi aizputināti.

— Labi, ka jums ir pietiekami lielas ragavas, - Lācaruss teica.

— Mēs atvedām arī cinka zārku. To tūlīt varam paņemt līdzi.

Abi piloti izcēla zārku no helikoptera. Tagad iestājās nāves klusums. Uz blāvi spīdīgā zārka krita sniegpārslas, neskaitāmas pārslas.

— Vai līķis atrodas «A»?

— Jā. Policijas padomnieks to tur izmeklēja.

— Tad varam braukt, — Lācaruss noteica.

2

Kriminālpolicijas galvenais komisārs Hardenbergs sēdēja viesnīcas «Ambassador» biljarda istabā uz zaļā galda un pīpēja īsu, strupu pīpi. Viņš vēl arvien bija slaids vīrietis. Varētu domāt, ka daudzie gadi, kas pagājuši kopš tā laika, kad viņš nodarbojās ar «Mansfelda lietu», viņu nemaz nav skāruši. Viņš izskatījās gluži tāpat kā toreiz: sirms, kalsns, labsirdīgs. Arī viņa raksturs nebija mainījies: viņš joprojām mīlēja bērnus un, runādams ar viņiem, joprojām bija laipns, pacietīgs un iejūtīgs.

—  Vari man ticēt, ka es tavu Oliveru pazinu daudz, daudz ilgāk nekā tu, — viņš teica princim Rašidam Džemalam Ed-Din Runi Ben- deram Šāpuram Isfahani. Mazais princis sēdēja atveltnī biljarda istabā, kuru komisārs bija izlūdzies sev par darba telpu. Tur vēl atradās fotoaparāti un indentificēšanas dienesta darbinieku lietotās ierīces, virs biljarda galda dega lampa ar zaļu abažūru. — Es zinu, ka viņš bija tavs draugs, tu viņu mīlēji. Man viņš ari bija mīļš. Kad cs viņu pirmo reizi satiku, viņš bija tikai mazliet vecāks par tevi. Rašid, vai tu gribi man palīdzēt?

Princis palocīja galvu, un pār bālajiem vaigiem viņam ritēja asaras. Viņš necentās tās noslaucīt.

— Kurš… kurš ir nogalinājis Oliveru? — viņš elsodams jautāja.

— Kāpēc tu domā, ka tā bijusi slepkavība?

— Tai jābūt slepkavībai, scr. Es taču Oliveru sagaidīju lidostā…

— Pasaki man vēlreiz pavisam precīzi, kad tas bija!

—   Aizvakar. Svētdienā. Pusčetros. Viņš atgriezās no Luksemburgas sava tēva lidmašīnā. Pirms Ziemassvētkiem mēs norunājām, ka es aizbraukšu viņam pretī… Bet es taču jums to visu jau stāstīju!

—  Pastāsti vēlreiz! Nesteidzies! Nomierinies! Oliveru vairs nevar atdzīvināt. Bet, ja tu man palīdzēsi, Rašid, tad mēs noteikti atradīsim to cilvēku, kas vainojams viņa nāvē.

— Jā, ser, — mazais princis atbildēja. — Es apsolu, ka darīšu visu, lai jums palīdzētu. Olivers bija mans brālis. Nc jau īstenībā, bet tā mums te ir tāda spēle.

— Jā, es zinu. Tajā internātskolā, kur cs mācījos, mēs arī to spēlējām, — Hardenbergs teica. Viņš aizripināja baltu bumbu pār galda zaļo pārsegu, un tā atsitās pret sarkanu bumbu.

— Tagad, kad Olivers ir miris, es palieku pavisam viens, — princis sacīja. — Es jūtos ļoti nelaimīgs, vēl jo vairāk tāpēc, ka baidos, vai vispār kādreiz varēšu atgriezties mājās.

— Nenokar galvu, Rašid! Reizēm notiek arī brīnumi.

— Protams, ser.

Komisārs aizripināja otru bumbu pār zaļo pārsegu. Viņš teica: — Vairākums cilvēku ir pavisam vieni, Rašid. Kad es Oliveru redzēju pirmo reizi, viņš ari tāds bija.

— Man liekas, ser, ka bērniem ir visai grūta dzīve, — princis sacīja.

—  Baidos, ka tā tas ir. Pasaki - tu tātad viņu gaidīji Frankfurtes lidostā.

—  Jā, scr. Viņš nāca no muitas kontroles, kur šie viņu bija pārmeklējuši, un izrādīja lielu prieku par to, ka esmu atbraucis pretī. Es savukārt biju ļoti laimīgs, ka tas viņam darījis prieku.

— Ko viņš vēl teica?

—  Ka viņa māte esot ļoti slima. Un tad viņš man iedeva vienu marku.

— Kādu marku?

—   Viņš savu mašīnu pirms aizlidošanas bija novietojis lidostas garāžā un lūdza mani parūpēties, lai to no turienes atved.

— Balto «Jaguāru»?

— Jā, ser.

— Kāpēc viņš pats negāja mašīnai pakaļ?

—  Viņš teica, ka viņam esot ļoti maz laika un vajagot vēl kādam piezvanīt.

— Vai viņš izskatījās laimīgs?

— Jā, ser. Kaut gan viņa māte bija tik slima. Es aizgāju uz biroju, kur mašīnas jāpieprasa, bet Olivers aizgāja uz bāru piezvanīt.

— Vai tu to noteikti zini?

— Pavisam noteikti.

— Vai viņš teica, kam grib zvanīt?

— Nē, ser.

Biljarda istabas durvis atvērās un ienāca Marks — jauns, godkārīgs identificēšanas dienesta ierēdnis. Viņš turēja rokā trīs fotogrāfijas, kas tikko kā bija izgatavotas, — no tām vēl pilēja ūdens. Komisārs pamāja Rašidam:

— Vienu mirkli!

— Lūdzu, ser, — mazais princis teica.

Marks ar Hardenbergu runāja klusu: — Te ir pirkstu nospiedumi, kurus atklājām mirušā mašīnā, kas bija nošķiesta ar asinīm. Šie te ir paša Olivera Mansfelda. Šos arī atradām mašīnā. Tos atstājis mazais ārzemnieks, kas tur sēž. Es noņēmu viņa pirkstu nospiedumus. Tie saskan. Taču tic ir vecāki un nav asiņaini. — Tad viņš pacēla augstāk trešo fotouzņēmumu. — Un te, — viņš teica, — ir daudz pirkstu nospiedumu, kurus nevaru indentificēt. Es biju Frankfurtē un nosūtīju fotoradiogrammu uz Visbādeni republikas kriminālpolicijas pārvaldei. Tur šādi pirkstu nospiedumi nav reģistrēti. Tie ir vēl daudz vecāki nekā mazā zēna pirkstu nospiedumi.

—  Droši vien tos atstājuši cilvēki, kurus Olivers kādreiz vedis savā mašīnā.

— Iespējams.

— Ko dara doktors Peters?

— Viņš vēl strādā pagrabā.

— Cik laika viņam vēl vajag?

— Komisāra kungs, jūs zināt, cik grūts darbs ir ar pakārtajiem.

— Jā, zinu. Starp citu, vai tas Lācarusa kungs jau ir ieradies?

— Kas?

— Kungs, kurš ir lasījis mirušā manuskriptu.

— Aktā, — jā. Helikopters, ar kuru viņš atbrauca, atveda ari zārku.

— Kur Lācarusa kungs ir?

—  Hallē. Viņš dzer Fernet Branca. Viņš jūtoties ļoti slikti, tāpēc lūdza, lai jūs runājot ar viņu iespējami drizāk.

—   Tad palieciet kādu bridi šeit un parunājieties ar mazo zēnu, kamēr man būs saruna ar Lācarusu.

— Labi, komisāra kungs.

Hardenbergs gāja uz durvīm. Iedams ārā, viņš noglāstīja Rašida melnos matus. — Tev dažas minūtes jāpagaida, mazais, — viņš teica.

— Es atkal atnākšu.

— Protams, ser.

Hardenbergs deva Markam mājienu. Pēc tam Marks apsēdās Rašidam blakus un uzsita uz plcca.

— Vai proti spēlēt biljardu?

— Jā, scr.

— Gribi uzspēlēt ar mani?

— Nē, scr. Nedusmojieties, lūdzu! Man negribas spēlēt.

— Kāpēc nc?

— Tāpēc, ka viņi ir nogalinājuši manu brāli, - princis atbildēja.

—   Es esmu ļoti nobēdājies. Lūdzu, nerunājieties ar mani! Tad man jāraud, bet mans tēvs vienmēr teica, ka cilvēks, kas svešu klātbūtnē raud, ir neaudzināts.

Marks izbrīnīts skatījās uz mazo zēnu. Viņš vāji pagrūda biljarda bumbu. Tad lielajā istabā iestājās klusums.

Ārā sniga sniegs, aizputināja ielas un ceļus, smagi gūlās uz vecu koku zariem un lauza tos. Likās, it kā gaiss būtu pārtapis par sniegu, it kā gaisa nemaz vairs nebūtu, tikai kaut kāda smacējoša, visu dzīvo nomācoša, bet netverama, vārdā nenosaucama substance, kam nav svara, bet kas tai pašā laikā ir spiedīgi smaga, — tā nāca no debesu bezgalības un tātad tai nebija ne robežu, ne beigu, tā bija tikai viens vienīgs miljardu un atkal miljardu sniegpārslu jūklis. Drīz jau pat vecākie ļaudis plašā apkārtnē neatcerējās, ka savā mūžā būtu pieredzējuši tādu sniegputeni.

3

Redaktors Lācaruss iepazinās ar galveno komisāru Hardenbergu viesnīcas «Ambassador» greznajā hallē. Lācaruss divas reizes nošķaudījās. — Droši vien šis ceļojums beigsies ar manu nāvi. Es, redziet, esmu smagi slims, un jebkura pārpūlēšanās man var būt liktenīga.

— Kāpēc tad jūs braucāt šurp?

— Tāpēc, ka gribēju atvest jums manuskriptu.

— To būtu varējis izdarīt arī kāds no maniem ļaudīm.

Lācaruss, kuram priekšā vēl atradās tortes gabala atliekas, noslaucīja muti un cienīgi atbildēja: — Manuskriptu, komisāra kungs, vajadzēja jums atvest tam cilvēkam, kurš to ir izlasījis pirmais. Tagad, kad zinu tā saturu, jūs man vairs neesat nepazīstams. Kaut arī pats smagi slimoju, mani tomēr interesē citu cilvēku dzīve un dzīvība — varbūt jūs to sapratīsit. Manuprāt, neviens nejūt tik stipru interesi par dzīvības jautājumiem kā tieši tie, kuriem drīz būs no šīs pasaules jāatvadās. Tāpēc es jūs lūdzu atļaut man piedalīties izmeklēšanā.

— Tas nav iespējams.

— Tomēr. Līdz ar šo manuskriptu es jums nododu ārkārtīgi svarīgus pierādījumus. Vai tādā gadījumā nevaru vienu, divas dienas jums asistēt?

Hardenbergs vērīgi nolūkojās ļumīgajā vīrā ar rožaino ādu, kurš ar karotīti tiesāja tortes atliekas. — Kāpēc?

— Tāpēc ka es gribētu iepazīties arī ar pēdējo nodaļu, komisāra kungs.

— Ar kādu pēdējo nodaļu?

— Ar tā manuskripta pēdējo nodaļu, kuru jums iedevu. Tur šās pēdējās nodaļas trūkst. Izlasiet manuskriptu! Tā jūs daudz ko uzzināsit. Un turpmāk taču jūs citiem mani uzdosit par savu darbinieku?

— Jā… labprāt, ciktāl tas būs iespējams…

Kriminālpolicijas galvenais komisārs Hardenbergs bija atgriezies biljarda istabā un savu darbinieku Marku aizsūtījis projām.

— Turpināsim nu mūsu sarunu, Rašid!

Hardenbergs nolika Lācarusa iedoto biezo manuskriptu uz biljarda galda un atkal apsēdās uz zajā pārsega. — Tātad tu aizbrauci savam draugam Oliveram pretī.

—   Jā, ser. Un viņš mani aizsūtīja parūpēties, lai atved viņa «Jaguāru».

— Kur viņš bija, kad tu atgriezies?

— Bārā. To laikam sauc par «Zilo bāru».

— Vai viņš dzēra?

— Olivers izdzēra vienu konjaku un tad zvanīja. Kad es tur iegāju, viņš patlaban nolika klausuli. Telefons atradās uz bāra letes. Bārā bija diezgan daudz cilvēku.

— Viņi taču būs dzirdējuši, ko Olivers pa telefonu runāja, — vismaz daži no viņiem.

— Tā vajadzētu būt. Bet es šos cilvēkus nepazīstu.

— Mēs viņus meklēsim ar laikrakstu palīdzību.

— Jā, — Rašids teica, — bet vai viņi atsauksies?

— Kāpēc lai viņi to nedarītu?

—   Ir daudz iemeslu, ser, kāpēc cilvēki iet uz bāru un pēc tam neatsaucas, ja tiek jautāts, kas tur bijuši.

—   Bārmenis teica, ka tavs draugs Olivers laikam zvanījis kādai sievietei. Vai vari iedomāties, kas tā par sievieti?

— Jā, ser.

— Kas? Kā viņu sauc?

— Atvainojiet, bet to es negribētu teikt. Olivers bija mans draugs. Un šī dāma… nē, to es nevaru teikt. — Hardenbergs uzsita ar plaukstu pa līdzās noliktajiem aktu vākiem. — Tavs draugs irsarakstījis romānu. Šonakt cs to izlasīšu. Tad arī uzzināšu, kas bijusi šī dāma.

Rašids klusēja.

— Un tu man to neteiksi?

— Nekad. Tad es pats sev liktos kā nodevējs.

Hardenbergs ilgi noraudzījās mazajā zēnā ar zīdainajām skropstām un miklajām, melnajām, milzīgi lielajām acīm un nopūtās.

— Nu, labi. Tev, protams, savs draugs jāaizstāv.

— Es priecājos, ser, ka jūs to saprotat.

— Kas notika pēc tam, kad tu biji parūpējies par mašīnu?

— Tad mēs braucām uz Frldheimu, uz internātu.

— Vai Olivers steidzās?

—  Ļoti. Viņš mani izsēdināja pie «Avotaines» — tā ir māja, kurā es dzīvoju, — un teica, ka viņam esot vēl kaut kur jāaizbrauc.

— Uz kurieni?

— To viņš neteica.

— Vai viņš bija jautrs vai bēdīgs?

— Ļoti priecīgs un satraukts.

—  Vai tev ir zināms, ka mēs atradām Olivcra mašīnu apmēram divus kilometrus no skolas pa pusei ieputinātu?

— Esmu par to dzirdējis.

Hardenbcrgs atkal aizripināja pār galdu baltu bumbu. Rašids to pastūma atpakaļ. Tā viņi izdarīja vēl pāris reižu.

— Automašīna bija pictecējusi ar asinīm.

Rašids krampjaini norīstījās.

— Arī Olivers bija asinīm noplūdis, vai ne? Kāds viņu ir drausmīgi piekāvis un pēc tam pakāris.

— Tu tātad tiešām domā, ka viņš ir nogalināts?

— Esmu par to cieši pārliecināts.

—  Bet Oliveram taču šeit bija tikai draugi un neviena paša ienaidnieka!

Rašids nodūra galvu un klusēja.

— Nu?

— Man nekas nav sakāms.

— Ja tu domā, ka viņš ticis nogalināts, vai tad tev arī šķiet, ka tam visam ir kāds sakars ar to sievieti, par kuru tu negribi runāt?

— Es jūs lūdzu, ser, neuzdodiet man tādus jautājumus, uz kuriem nevaru atbildēt.

— Tātad tu tā domā.

— To es neesmu teicis!

— Tomēr tā domāji.

Mazais princis pacēla acis un labu brīdi mēmi skatījās uz komisāru. Tad viņš palocīja galvu.

—  Un, kaut arī tu tā domā, tu tomēr nevēlies man pateikt, kas šī sieviete ir?

— Nē.

— Kad būšu izlasījis manuskriptu, es zināšu, kas viņa ir.

—  Jā, ser. Diemžfil. Taču es vismaz nebūšu Oliveru nodevis. — Rašids atpleta pirkstus un atkal savilka tos dūre. — Vai cs varētu… vai drīkstētu… vai būtu atjauts vēlreiz redzēt Oliveru?

— Tas dicmžčl nav iespējams.

— Kāpēc ne?

— Mūsu policijas ārsts tavam draugam… viņš vairs neizskatās tāds kā agrāk… nepavisam… Mēs viņu tūlīt iezārkosim.

— Saprotu. — Mazais princis brīdi klusēja. Tad viņš teica: - Man ir lūgums, scr. — Rašids ižvilka no kabatas divas aploksnes. — Pēdējā laikā Olivers reizēm teica, ka viņam esot drīzas nāves priekšnojauta.

— Tā viņš teica?

»

— Jā. Viņš nejutās apdraudēts un nebija ari slims. Viņš tikai reizēm stāstīja, ka viņam esot tāda sajūta. Un, ja tas tiešām notiktu, viņš teica, tad lai es parūpējoties par to, ka abas šīs aploksnes tiktu apraktas kopā

ar vinu.

»

— Kas tur ir iekšā?

— Nezinu, ser. Aploksnes ir aizlīmētas. Taču es guļu viņa istabā, un, kad jūs likāt mani pasaukt, cs tās abas paņēmu līdzi.

Hardenbergs piecēlās un cieši apkampa mazo zēnu.

—  Es tev pateicos. Tagad tu man vairs neesi vajadzīgs. Vai šajā sniegputenī tiksi viens pats atpakaļ uz savu māju, vai lai kāds no maniem vīriem tevi pavada?

— Aiziešu viens pats, ser.

— Pateicos par to, ko tu man pastāstīji, Rašid.

— To cs darīju labprāt, ser. Tas ir ļoti bēdīgi, ka Olivers miris, vai

ne?

— Jā, — Hardenbergs atbildēja, — ļoti bēdīgi. — Viņš noraudzījās, kā mazais zēns cienīgi aizgāja lldzdurvīm, tur pagriezās atpakaļ, vēlreiz paklanījās un tad sāka gauži raudāt. Kad sāka tecēt asaras, viņš izmetās no istabas.

Hardenbergs atkal aizkūpināja pīpi. Tad viņš atvēra abas aploksnes. No vienas izkrita saplīsušas skaņuplates lauskas, no otras viņš izvilka veselu plati. Uz veselās plates bija rakstīts:

IL NOSTRO CONCERTO

481

UMBERTO BINDI CON ENZO CERAGLIO E LA SUA OR- CHESTRA E IL VOCAL COMET

16—:

Otrās plates lauskas komisāram vispirms vajadzēja salikt kopā, tad varēja izlasīt ari uzrakstu uz tās: LOVE IS JUST A WORD FROM THE ORIGINAL SOUND TRACK OF «AIMEZ-VOUS BRAHMS?»

5

Policijas ārsts doktors Fridrihs Pcters bija mazs un resns. Viņš savā mūžā bija izdarījis tik daudzu līķu apskati, ka pat aptuveni nevarētu pateikt, cik to bijis. Olivcra Mansfelda līķa izmeklēšanai viņam bija atbrīvota maza telpa viesnīcas «Ambassador» pagrabā. Olivers Mans- felds gulēja kails uz liela galda, kas bija pārklāts ar baltu drānu. Pagrabā ienāca Hardenbcrgs.

— Vai tā bijusi slepkavība?

— Nē.

— Kas tad?

— Pašnāvība.

— Bet ievainojumi…

—   Redziet, komisāra kungs, tādi gadījumi kā šis mums nepatīk visvairāk. Tomēr es jums apgalvoju, ka šis jauneklis ir izdarījis pašnāvību.

— Kā jūs to zināt?

—  Ir sarakstītas biezas grāmatas par īstu un inscenētu pašnāvību. Šajā gadījumā tas, kurš šo jaunekli ir sitis, — es, protams, nezinu, kas viņš bijis, to uzzināt ir jūsu uzdevums, visi sitieni izdarīti ar vienu cietu, trulu priekšmetu, — šis sitējs, es saku, nav pat mēģinājis pašnāvību inscenēt. Apskatiet uzmanīgi! — Ārsts noliecās pār līķi. — Vai redzat šeit, pie kakla, strangulācijas pazīmes?

— Jā.

— Un tagad, lūdzu, aplūkojiet ievainojumus! Šeit. Šeit. Un šeit. Es sagatavoju dažus mikroskopa preparātus. Ar asinīm notrieptajās vietās, kuras jūs atradāt automašīnā, asinsķermenīši ir identiski ar mirušā asinsķermenīšiem. Ir izstrādāta īpaša metode, kā noteikt, kad un kādā veidā asinis tikušas zaudētas. Mēs atradām asinis tornī, uz torņa kāpnēm un automašīnā. Mazajā mašīnā piekaušana nevar būt notikusi.

— Bet ja nu mirušais pats sev nodarījis miesas bojājumus?

— Tas nav iespējams. Ļaujiet man turpināt! Pēc manas visciešākās pārliecības, cietušajam uzbruka un viņu ievainoja tornī. Pēc tam viņš aizvilkās uz savu mašīnu — es jums jau teicu, ka nāve iestājusies, vēlākais, agrajās svētdienas vakara stundās. Tajā laikā vēl nesniga. Jūsu darbinieki atrada asins pēdas zem sniega.

— Tas ir taisnība. Ko viņš gribēja darīt mašīnā?

— Nav ne jausmas. Bēgt. Paslēpties. Kas to var pateikt? Tas nav mans uzdevums. Kad sākās sniegputenis, sasistais atkal aizstreipuļoja atpakaļ uz torni.

— Pēc kā jūs to secināt?

— Kad mēs viņu atradām, viņa drēbes bija ar sniegu un ari kurpes pilnas ar sniegu.

— Sniegs bija ieputināts ari torņa telpā.

— Ari pie viņa kurpju zolēm bija sniegs, komisāra kungs! Un es atradu pie zolēm arī asinis! Taču tas nav izšķirošais. Redziet — šī zilā svītra ap kaklu, kas ir virves pčdas, neapšaubāmi ir radusies vismaz divas stundas vēlāk nekā ievainojumi, kas cēlušics no sitieniem. Un šos sitienus viņš saņēmis, včl dzīvs būdams, par to nevar būt šaubu. Tomēr tie nebija tik stipri, ka viņš pēc tam vēl nevarētu nokļūt līdz savai mašīnai un atpakaļ tornī.

—  Varbūt kāds tīšām pietraipījis mašīnu ar asinīm. Nav teikts, ka jaunais cilvēks pats iekāpis mašīnā.

—  Pats gan. Asinis, kuras mēs atradām, bija nopilējušas, nevis izsmērētas. Un vēl, — ārsts Peters turpināja, — pakāršanās var būt tipiska vai netipiska. Pašnāvnieki pakaras…

— Tipiski.

— Gluži otrādi! Viņi pakaras netipiski.

— Ko tas nozīmē?

—Ja es jūs pakārtu, komisāra kungs, tad virves mezgls atrastos tieši pret mugurkaulu, lai jūsu sprands tiktu salauzts jo ātrāk un precīzāk. Ja es jūs pakārtu pēc tam, kad būtu jūs sitis, tad darītu to tā, lai pie virves nepaliktu asinis.

— Vai pie virves bija asinis?

—Jā. Mirušā asinis. Tās bija arī pie sijas. Manuprāt, jaunais cilvēks bija kāvies ar citu vīrieti, kurš viņam nodarījis miesas bojājumus vairākās vietās. Tomčr tie nebija tik smagi, ka viņš tāpēc nebūtu varējis pakārties. Kuņģa satura analīze liecina, ka jaunais cilvēks nebija lietojis ne alkoholu, ne narkotikas, ne miega zāles, kas būtu varējušas

16* 483

padarīt viņu apātisku. Domāju, ka nevar būt runas arī par slepkavību, kuru kāds centies aizmaskēt. Iespēja, ka miesas bojājumi varētu būt nodarīti pēc cietušā nāves, ir pilnīgi izslēgta. Kā jau teicu, to apliecina audu mikroskopiskā izmeklēšana.

— Tātad kāds viņu sitis…

— Tomēr ne tik stipri, ka viņš būtu kļuvis rīcībnespējīgs.

—  … viņš tomēr nebija rīcībnespējīgs, aizvilkās līdz savai automašīnai, palika kādu laiku tur…

— Pareizi.

— … pēc tam aizvilkās atpakaļ uz torni un tur pakārās. Kāpēc?

—Tā ir jūsu problēma, komisāra kungs, — ārsts Peters teica. — Es lūdzu Frankfurtes universitātes profesoru Mokriju nekavējoties lidot šurp, lai apstiprinātu manu versiju. Viņam jāierodas kuru katru brīdi. Tā nebija slepkavība, ticiet man! Kas jums tur ir?

— Divas aploksnes, nekas sevišķs. Vai jūs man neizdarītu pakalpojumu?

— Labprāt.

— Ja profesors Mokrijs būs ar jums vienisprātis, es līķi vairs šeit nepaturēšu. Iclicciet to cinka zārkā līdz ar šīm abām aploksnēm!

— Kā vēlaties, — ārsts Peters atbildēja.

Hardenbergs paskatījās uz mirušo.

—Es viņu pazinu, kad viņš vēl bija mazs zēns. Ja tā bijusi pašnāvība, tad kāpēc viņš to darīja?

— Tas jau ir cits jautājums, — ārsts Peters noteica.

Hardenbergs izgāja no pagraba.

Viesnīcas hallē viņš ieraudzīja resno redaktoru. Lācaruss māja ar roku. Hardenbergs piegāja viņam klāt.

—  Tagad jūs droši vien dosities uz savu istabu un lasīsit manuskriptu?

— Tā biju nodomājis.

—Tad jau rītvakar, kā šķiet, būsim tikuši pilnīgā skaidrībā. Sakiet, komisāra kungs, — jūs taēu pārmeklējāt mirušā kabatas?

— Protams.

— Vai daudz ko tur atradāt?

— Nevisai.

— Vai tur bija ari viena olīva?

— Kāpēc jūs tā domājat?

—  Kad būsit izlasījis manuskriptu, tad sapratīsit manu jautājumu. Tātad viņam kabatā bija olīva?

— Jā. Pavisam veca un sažuvusi.

— Kur tā ir?

— Manā istabā.

Pauls Roberts Vilhelms Alberts Lācaruss klusām teica: — Ja jums, komisāra kungs, šī olīva vairs nav vajadzīga, tad varbūt es to varētu dabūt?

— Kādam nolūkam?

—Tāpat vien, — resnais, neveiklais vīrs nosarkdams atbildēja, — tāpat vien.

6

1962. gada 10. janvārī īsi pirms pulksten desmitiem divi vīri mežā, Frīdheimas tuvumā, brida kalnup pa dziļo sniegu, kas sniedzās pāri ceļiem. Meža ceļi augšpus internātskolas vēl nebija attīrīti un tāpēc pa tiem nevarēja braukt pat ar kamanām. Abi vīri — komisārs Hardenbcrgs un redaktors Lācaruss — šo ārkārtīgi grūto gājienu bija uzņēmušies tāpēc, ka neredzēja citas iespējas, kā tikt pie sava mērķa.

Viesnīcas «Ambassador» darbinieki viņiem bija aizdevuši oderētus zābakus. Neveiklajam Lācarusam nemitīgi slīdēja kājas. Viņš bija pietvīcis sarkans kā vēzis, un no pieres viņam ritēja sviedri, kaut gan laiks bija stipri auksts un sniegs joprojām sniga lielām pārslām. Arī Hardenbcrgs svīda. Šajā plašajā sniega jūrā katrs solis prasīja milzīgu piepūli, un komisārs sapīcis domāja, ka cilvēki, pie kuriem viņi patlaban devās, varētu arī nebūt mājās. Bija mēģināts viņus sazvanīt, bet sniegputeņa dēļ visā apkaimē telefona sakari bija pārtraukti.

—  Man… man brītiņu jāpasēž, citādi mana sirds to neizturēs, — Lācaruss teica.

No kāda zara uz viņa platmales bija nokritis vesels lēvenis sniega. Viņi apsēdās. Lācaruss nopurināja cepuri. Viņš izskatījās smieklīgs: satuntuļojies, zābakiem kājās, nosvīdis un aizelsies. Viņš mehāniski iebāza roku mēteļa kabatā un, nemaz neskatīdamies, iebāza mutē dažas tabletes.

— Pēdējā nodaļa, - Hardenbcrgs lēnām noteica.

Viņi sēdēja blakus un noraudzījās sniegpārslu virmā. Tad abi satrūkās, jo ar troksni, kāds varēja celties no bumbas eksplodēšanas, simt metru attālumā tuvu pie saknēm nolūza mūžvecs koks un gāzās, ieķerdamies citu koku zaros, kur palika karājoties.

Kad koks gāzās, Lācaruss pielēca kājās un skaļi iekliedzās. Tad viņš atkal apsēdās blakus komisāram. Viņš bija samulsis. — Atvainojiet, Hardenberga kungs… Es… es esmu ārkārtīgi bailīgs.

— Es arī. Tikai es lēnāk reaģēju.

— Kā tas varēja notikt?

—Es arī to nevaru precīzi izskaidrot, bet kaut ko tādu reiz jau esmu pieredzējis. Kara laikā. Krievijā. Tur arī pēkšņi nogāzās tikpat liels koks. Mēs to labi apskatījām un atradām, ka stumbru bija apgrauzis bebrs.

— Bebrs?

— Jā. Dzīvnieks droši vien bija grauzis mēnešiem ilgi. Kodiens aiz kodiena, kodiens aiz kodiena. Vēl gabaliņu mizas, vēl gabaliņu koksnes. Koks turējās. Bebrs laikam nebūtu to pievārējis. Bet tad nāca sniegputenis, milzīgā sniega nasta. Tā kokam bija par smagu. Vai jums kas noticis?

Lācaruss noslaucīja seju ar kabatlakatu. — Nē, nekas, — viņš atbildēja. — Es tikai pēkšņi iedomājos, cik līdzīgi reizēm ir koki un cilvēki.

—Jā, - Hardenbergs teica, — tikai tas, kas moka cilvēku, kas viņu grauž, iztukšo un noved līdz lūšanai, nav bebrs.

7

Villas durvis atvērās. Parādījās kalpotājs svītrainā vestē. Viņa bālajā sejā bija augstprātīga izteiksme.

— Labdien, kungi. Ko jūs vēlaties?

Hardenbergs nosauca savu un sava pavadoņa uzvārdu un izvilka no kabatas apliecību. — Kriminālpolicija. Vai Lorda kungs mājās?

— Jā, kungs.

— Vina kundze arī?

*

— Jā, arī…

— Tad pieteiciet mū$!

— Kādā lietā…

— NevClos šeit risināt ar jums sarunu, — Hardenbergs teica un paspēra soli uz priekšu, bet Leo atkāpās soli atpakaļ. — Pagaidām ne. Vēlāk mēs vēl bieži runāsimies. Tagad vēlos runāt ar Lorda kungu un kundzi. Tā nav jūsu darīšana, kas man ar viņiem apspriežams.

— Pardon, lūdzu!

Šajā brīdī hallē ienāca Manfrēds Lords. Viņš bija ģērbies pelēkā uzvalkā un baltā virskreklā ar melnu kaklasaiti. Viņš apstājās tieši pie Rubensa gleznas, kurā bija attēlota tukla, gaišmataina sieviete, kas mazgāja kājas. Komisārs domāja par pagājušajā naktī lasīto manuskriptu, bet Manfrēds Lords smaidīdams jautāja: — Kas te notiek, Leo?

— Šie kungi ir no kriminālpolicijas, godājamais kungs.

— Kriminālpolicija?

— Jā, pardon, lūdzu.

Manfrēds Lords pienāca tuvāk. Viņš izvilka roku no kabatas un sniedza Hardenbergam, kurš nosauca savu vārdu un tad, norādīdams uz arvien vēl aizelsušos Lācarusu, teica: — Komisārs Lācaruss, mans asistents.

—Esiet sveicināti, kungi, — Manfrēds Lords teica. Viņš izskatījās lieliski. Hardenbergs ievēroja vienīgi, ka reizi pa reizei nervozi noraustījās viņa labās acs plakstiņš. «Šis vīrs baidās,» viņš nodomāja.

— Kādā jautājumā esat ieradušies?

— Sakarā ar skolnieka Olivcra Mansfclda nāvi. Jūs droši vien būsit jau dzirdējis, ka…

— Jā. Šo ziņu mums vakar pavēstīja mana dārznieka sieva. Viņa bija aizgājusi lejā uz pilsētiņu.

— Jūs sapratīsit, ka man jāuzdod daži jautājumi.

—  Protams, ka saprotu, galvenā komisāra kungs. Tikai lāgā nesaprotu, kāpēc jūs šos jautājumus vēlaties uzdot tieši man.

— Jums un jūsu sievai.

— Man un sievai. Kāpēc?

—To es jums paskaidrošu vēlāk, Lorda kungs. Vai jūsu sieva bija ļoti pārsteigta, kad uzzināja, ka Olivers Mansfclds ir miris?

— Nesaprotu jūs.

—Ja jūs nesaprotat, tas es vispirms labprāt vēlētos parunāt ar jūsu kundzi.

Manfrēda Lorda veselīgo sejas krāsu nomainīja bālums.

— Mans sieva mēģināja izdarīt pašnāvību.

Lācaruss smieklīgā kustībā palēca soli uz priekšu un noclsās: - Ko?

Lords viņu augstprātīgi nopētīja.

—Kad šis pašnāvības mēģinājums notika? — Hardenbergs jautāja.

—  Vakar. Viņa sev pārgrieza artēriju. — Manfrēda Lorda lūpas savilkās ironiskā smīnā. — Mēs ar Leo apturējām asiņošanu un uzli- kām pirmo pārsēju. Šorīt pie viņas bija ārsts — no Frīdheimas.

— Un?

Manfrēds Lords atkal pasmīnēja: — Dzīvībai briesmas nedraud, ja jūs to domājat.

— Vai jūsu sieva spēj atbildēt uz nopratināšanas jautājumiem?

— Katrā ziņā. Cits jautājums, vai viņa uz tiem gribēs atbildēt.

— To mēs redzēsim.

— Lūdzu! Leo…

— Lūdzu, godājamais kungs?

—   Aizvediet šos abus kungus uz manas sievas guļamistabu! — Tagad Lords atkal jau stāvēja pie Rubensa gleznas. — Ja būšu jums vajadzīgs, varēsit mani atrast bibliotēkas istabā. Jūs taču zināt, cik ļoti man patīk grāmatas, vai ne?

— Kā, lūdzu?

— It īpaši vecas.

— Ko jūs ar to gribat…

—  Komisāra kungs, jūs taču noteikti būsit lasījis fantastisko smērējumu, ko sarakstījis Olivers Mansfelds. Jūs esat ļoti gudrs, vai ne? Jūsu kolēģis arī. Tā noteikti ir traka iedoma, ja man patlaban šķiet, ka viņš ir nevis kriminālpolicijas ierēdnis, bet gan izdevniecības redaktors.

8

Verēna Lorda izskatījās kā mirusi. Viņa nekustīgi gulēja gultā savā lielajā, grezni iekārtotajā guļamistabā. Viņas āda bija dzeltena kā vasks, lūpas bālas, acis aizvērtas. Balss bija klusa un vārga, viņa čukstēja.

— Vai jūs izlasījāt manuskriptu?

— Jā, — Lācaruss atbildēja.

— Tad jūs zināt visu, — guļošā sieviete čukstēja. Viņas labā roka pie plaukstas locītavas bija pārsieta ar biezu, baltu saiti.

—   Visu včl ne, — Hardenbergs iebilda. — Tāpēc mčs esam šeit. Mans pienākums ir pirms mūsu sarunas pateikt, ka varat uz maniem jautājumiem arī neatbildēt. Jūs vispār varat atteikties atbildēt.

— Jautājiet!

—   Vai tas, kas rakstīts Olivera Mansfelda manuskriptā, ir patiesība?

— Tikai daļēji.

Lācaruss, kas tagad bija mazliet atpūties, pacēla no naktsskapīša mazu smaržu pudelīti un nolika atkal atpakaļ. Viņš klusām teica: — Diorisimo.

— Jā, — Verēna apstiprināja. — Tā ir taisnība.

— Kas ir taisnība?

— Viss, ko Olivers savā grāmatā rakstījis par mums abiem. To mans virs arī zina.

— Un viss cits?

— Par ko jūs runājat?

—  Piemēram, par fotografētajām grāmatu lappusēm ar caurdurtajiem burtiem. Šīs fotogrāfijas atradās jūsu seifā.

Verēnas balss kļuva arvien klusāka. — Manā seifā nav nekādu fotogrāfiju.

— Vai jūs tās izņēmāt?

— Tās tur nekad nav bijušas.

— Lordas kundze, kāpēc jūs melojat?

— Es… nemeloju.

— Vai jūs mīlējāt Oliveru Mansfeldu?

— Nē.

— Taču viņš tā raksta.

>

— TāpCc ka viņš tā domāja. Viņš rakstīja to, ko domāja un vēlējās. Tas attiecas arī uz včstījumu par grāmatu lappusēm. Viņš labprāt būtu vēlējies iegūt līdzekli, ar ko šantažēt manu vīru.

— Un viņam tāda nebija?

— Nē.

— Viņš to visu ir izdomājis?

—  Jā. Varat atvērt manu seifu. Varat pārmeklēt māju. Arī mūsu māju Frankfurtē. Varat meklēt, kur vien gribat. Jūs neatradīsit neko, ko varētu izmantot par lietisku pierādījumu pret manu vīru.

— Tāpēc ka jūs tos esat iznicinājusi.

— Tā jūs sakāt.

—  Lordas kundze, kāpēc jūs mēģinājāt izdarīt pašnāvību? — Lācaruss jautāja.

—  Es to esmu mēģinājusi jau divas reizes. Man ir noslieksme uz histēriju un depresijām. Es pārgriezu artēriju garīga uzbudinājuma stāvoklī.

— Tomēr nedarījāt to visai apņēmīgi, — komisārs sacīja ar vieglu ironiju.

— Ko jūs ar to domājat?

— Nu, jūs taču neesat noasiņojusi.

Verēna atvēra acis un nomēroja Hardenbergu ar nicīgu skatienu.

— Ko gan jās zināt?

—   Neko, — viņš atbildēja. — Taču es labprāt vēlētos kaut ko uzzināt.

— Jūs to nekad nesaprastu.

— Varbūt tomēr.

— Nemūžam! Jūs arī ne, Lācarusa kungs.

Komisārs piecēlās, piegāja pie loga un skatījās laukā sniegputenī. Viņš jautāja, pagriezis Verēnai muguru: — Kad jūs Oliveru Mansfeldu redzējāt pēdējo reizi, cienījamā kundze?

— Pirms… pirms viņa aizbraukšanas Ziemassvētku brīvdienās.

— Tas nav taisnība. — Komisārs runāja uz labu laimi. — Man ir liecinieks, ka Olivers septītā janvāra pēcpusdienā jums zvanījis un norunājis satikšanos. Turklāt viņš manuskriptā ierakstījis, ka satiksies ar jums vecajā tornī netālu no skolas tajā dienā, kad atgriezīsies no Luksemburgas.

—  Tas taču ir romāns, vai ne? Kopš kura laika policija izmeklē nāves gadījumus, pamatojoties uz romāniem?

— Tas nav romāns, — Lācaruss iebilda.

— Kas tad tas ir?

— Uz faktiem balstīts vēstījums.

— Smieklīgi!

— Kāpēc tad jūs raudat, cienījamā kundze, ja es runāja tik smieklīgi?

— Es neraudu, — Verēna noliedza un ar neievainoto kreiso roku noslaucīja no sejas asaras. Tagad viņa tik stipri drebēja, ka Lācaruss iesaucās: — Komisāra kungs!

Hardenbergs lēnām pagriezās atpakaļ.

— Paskatieties taču…

— Histčrija, — komisārs teica apzināti rupji. — Cienījama kundze taču mums tikko kā pastāstīja, ka viņai ir tieksme uz histēriju. Neraizējieties, Lācarusa kungs! — ViņS piegāja pie gultas un pagrieza raudoSas sievietes seju uz augSu. — Jūs esat mele un nodevēja!

— Ko jūs atļaujaties? Es… — Verēna nepabeidza teikumu.

Atvērās durvis.

Ienāca Manfrēds Lords.

— Cerams, ka netraucēju? - viņS smaidīdams jautāja.

— Traucējat gan, - Hardenbergs atbildēja.

— Tas man ir ārkārtīgi nepatīkami, komisāra kungs. Atvainojiet, — galvenā komisāra kungs. Taču jums nav kratīšanas pavēles, jums pat nav oficiāla uzdevuma mūs nopratināt…

— Tos abus es pa radio varētu saņemt pusstundas laikā.

—   Jā, bet to jūs neesat izdarījis! Jūs šeit nopratināt ārkārtīgi novājinātu, nervozu sievieti, turklāt visnekorektākā veidā, kā man jāsecina, — neraudi, mīļā! Man ir draugi Frankfurtes policijas prezidijā. Es jums iesaku būt uzmanīgākam. Nomierinies, sirsniņ, esi pavisam mierīga!

— Lorda kungs, cilvēks ir miris.

— Jā, Hardenberga kungs. Viņš bija manas sievas mīļākais. Olivers Mansfelds. Cik žēl!

— Ak jums ir žēl?

— Kā gan nc,tik jauns cilvēks, komisāra kungs! Vai tad jums nemaz nav sirds?

Verēna iekunkstējās un pagrieza galvu sāņus.

Lācaruss iebāza mutē tableti.

Manfrēds Lords smaidīdams staigāja pa istabu šurp un turp.

—  Man šķiet, ka es varētu atbildēt uz visiem jūsu jautājumiem. Mana sieva vēl ir pārāk satriekta pčc Olivera nāves. Vai ne, mīļā?

Verēna atkal sāka raudāt. Viņa aizklāja seju ar abām rokām. Viņa raudāja klusu, nešņukstēdama. Likās, ka viņa zaudējusi visus spēkus.

— Stāstiet! — Hardenbergs teica.

Manfrēds Lords apsēdās ampīra stila atzveltnī, sakrustoja kājas un saspieda plaukstas ar pirkstgaliem kopā.

— Vai gribat dzirdēt visu patiesību?

— Protams.

— !Cā vēlaties. Man, vai zināt, ir tāds darbs, kur bieži vien ar pilnīgu patiesību var pat vairāk nopelnīt.

— Runājiet! — Hardenbergs teica.

Un Manfrēds Lords runāja.

Tas, ko viņš stāstīja, daudzējādā ziņā atbilda patiesībai. Pat visai lielā mērā. Manfrēds Lords, protams, noklusēja vai sagrozīja tikai tos faktus un notikumus, kuri varētu tikt vērsti pret viņu. Tas ir saprotami un cilvēciski.

Mēs turpretī gribam pavēstīt visu patiesību, nenoklusējot neko. Skatītājam, kas vērojis cīņu, šāda iespēja ir. Viņam tikai, protams, nav iespējas uzvarēt…

9

Vecgada vakars, kā stāstīja Manfrēds Lords, noritēja pavisam mierīgi. Pēc vakariņām viņš kopā ar Verēnu apsēdās pie kamīna un mazliet iemalkoja viskiju. Kad bija iedzēruši, Manfrēds Lords teica: — Tagad parunāsim kā prātīgi cilvēki, dārgā.

— Ko tu ar to domā?

—Šķiršanās ir ievadīta. Janvārī notiks tiesas sēde. Tad tu no manis

>

aiziesi.

— Mēs abas ar Evelīnu.

— Protams, abas ar Evelīnu. Atvaino, ka cs par bērnu aizmirsu. Un uz kurieni jūs dosities?

—  Pie Olivcra. Viņš mums sagādās dzīvokli, un ar avansu, ko viņš saņems no sava tēva konkurenta uzņēmuma…

' - Nē.

— Kas par «nē»?

—  Nekādu dzīvokli viņš jums nesagādās. Un nekādu avansu viņš nesaņems.

— Bet viņš teica…

— Viņš meloja.

— Nemeloja vis! Es zinu, ka tie cilvēki viņam ir apsolījuši avansu!

— Viņi ir pārdomājuši.

— Kā tu to zini?

— Man pieder trīsdesmit procentu no viņu akciju kapitāla. Es…

— Tu parūpējies, lai Olivers avansu nesaņemtu?

—  Ne tikai par to, bērniņ. Es parūpējos arī, lai viņu tur darbā nepieņemtu. Ja tu mani atstāsi, tad paliksi bez pekā. Bez graša kabata. Tev vajadzēs dzīvot nabadzība. Protams, tu būsi kopā ar Oliveru. Cik ilgs mūžs var būt lielai mīlai nabadzībā, mīļā?

Verēna klusēja.

— Es esmu vīrs ar plašiem sakariem. Es bez grūtībām panākšu, lai Oliveru nekur darbā nepieņemtu. Tad tu būsi šķirtene ar ārlaulības bērnu un vīru — bezdarbnieku. Ar jaunu vīru. Ar skaistu vīru. Nenoliedzami. Ar tadu vīru, kurš noteikti daudz labāk par mani… Taču cs novirzos no temata.

— Viņš atradīs darbu, — Verēna teica.

— Protams. Viņš var asfaltēt ielas vai strādāt par jumiķi, kad būs to iemācījies. Pa to laiku tu būsi pārdevusi savas dārglietas un kažokus. Katrā ziņā viņš visai daudz nenopelnīs, mīļā, jo neprot neko tādu, par ko maksā lielu naudu. Vīrieša vērtība sievietes acīs ir visai atšķirīga no vīrieša vērtības citu vīriešu acīs.

— Tu esi cūka!

— Varbūt. Taču es tevi mīlu. Un mana vērtība ir ļoti augsta. Arī citu vīriešu acīs.

— Tomēr es saku, ka tu esi cūka!

— Zini, dārgā, labāk tomēr runāsim kā pieklājīgā mājā, nevis kā tirgū. Tu taču esi cēlusies no labas ģimenes. Un labās ģimenēs ir pieņemts zināmus izteicienus nelietot.

— Cūka!

— Tātad tomēr gribi runāt kā tirgus sieva. Lūdzu! Esmu bijis par tevi pārāk labās domās. Daudzi cilvēki, ieskaitot arī Olivera tēvu, vienmēr ir bijuši tādas domās, ka tu esi ielasmeita, īsta ielasmeita jau pēc sava rakstura. Klusē! Tāda tu esi. Man nav iebildumu pret ielasmeitām. Vai gan citādi cs būtu tevi precējis?

— Tu esi rupjš… Tu esi tik rupjš…

— Varbūt esmu mazliet iedzēris. Tu, starp citu, arī. In vino veritas, vai ne? Ak tā, aizmirsu, ka tu neproti latīņu valodu. Tas nozīmē: vīnā ir patiesība. Prozit, mīļā!

— Rīt no rīta es tevi atstāšu!

— Protams, ne jau agrāk. Jo esi pārak piedzērusies. Uz kurieni tad tu iesi? Dzīvoklis taču tev včl nav noīrēts!

— Pārvākšos uz viesnīcu.

—Un kas par lo maksās? Un kur paliks Evelīna? Un no kā jūs abas pārtiksit?

— Olivers…

—Oliveram nav ne feniņa. Es atradu veidu, kā paziņot viņa tēvam, ka viņš ir tavs mīļākais. Ari tCvs Oliveram vairs nedos ne feniņa. Aiz draudzības pret mani, viņš man ir pateicību parādā. Gluži otrādi, ja Olivers tagad, brīvdienās, griezīsies ar lūgumu pie tCva, tad…

— Tu, nolādētais cūka!

— NC, mīļā. Tu taCu tik ilgi esi grozījusies labākajā sabiedrībā. Es tiešām biju domājis, ka esi zināmā mCrā atbrīvojusies no sava primitīvisma.

— Tik smalka kā tava ģimene manējā nav ne tuvu!

— Par to es nešaubos. Tavs brālis Oto tam ir spožs piemCrs.

Tagad jau viņi abi bija piedzērušies.

Viegli grīļodamies Manfrēds Lords noņCma no sienas Venēcijas stikla spoguli. — Ko tu dari?

— Vai tu… vai tu nedarītu man prieku un nepaskatītos spogulī? — Viņš turCja to VerCnai priekšā. — Tu esi skaista. Brīnum skaista. Bet vai tev kādreiz ir ienācis prātā, ka tev ap acīm jau parādījušās pirmās sīkās krunciņas? Man pašam to ir desmitiem. Man ir sirmi mati. Esmu daudz vecāks par tevi un nevaru būt tāds mīļākais kā Olivers. TaCu es tevi mīlu. Es tev dāvāju bagātību un luksusu. Un darīšu to, kamCr dzīvošu. Kad es nomiršu, tu saņemsi fantastisku apdrošināšanas naudu. Tu dzīvo skaistās mājās. Vari Cst, ko vien gribi. Vari gCrbties, kā gribi. Vai pie Olivera tu to kādreiz varCsi? Viņš ir daudz jaunāks par tevi. Mani tavas krunciņas netraucē. Viņu arī ne. Pagaidām vCl ne. Bet varbūt traucčs pCc desmit gadiem? Mani ne, dārgā, mani ne. Bet viņu?

VerCna ieskatījās spogulī. Viņa bija piedzērusies, tomCr nc tik stipri, lai nercdzCtu sīkās krunciņas acu kaktiņos. Viņa tās pCtīja ilgi un vērīgi.

— Manfred, — viņa teica, — man ir bail.

— No kā?

—  Bail. Vienkārši bail, — viņa atbildēja, joprojām skatīdamās spogulī.

—  Pagaidām tās ir tikai sīkas krunciņas, bet pCc desmit gadiem…

Un viņš ir tik skaists zCns! Varbūt viņš dienās iemīlēsies tavā meitā. » »

— KlusC! Tūlīt apklusti!

— Protams.

— Un nes prom spoguli!

— Tūlīt. Taču tāpēc jau krunciņas nepazudīs, — Manfrēds Lords teica. Viņš atkal pakāra spoguli pie sienas un aizgāja atpakaļ pie sievas, kas sedCja, galvu rokās saņCmusi. Manfrēds Lords sacīja: — Esmu ar mieru aizmirst visu — krāpšanu, laulības pārkāpšanu, visu. Esmu ar mieru arī turpmāk paturēt tevi un Evelīnu pie sevis. Ja velies, es Evelīnu adoptēšu. Tu noteikti to vēlies, jo esi naudas kāra.

— Pretīgais…

— Turi muti! Es tevi izvilku no mēsliem. Varu tevi atkal iegrūst tur atpakaļ. Līdzšim es vienmēr domāju, ka esi prātīga sieviete. Vai tomēr neesi? Ak esi gan? Nu, tad lūdzu! Kad Olivers atgriezīsies no Luk- semburgas, tu viņam pateiksi, ka visam beigas.

— NC! Ne! Nē!

— Ja sieviete trīs reizes kliedz «nē», tad tas nozīmē, ka viņa jau ir izlēmusi darīt to, ko no viņas prasa. Tu taču arī nupat tā izlēmi, mīļā. Tu taču esi sapratusi, ka viss, ko jūs abi bijāt nodomājuši darīt, ir bezjēdzīgi un bezcerīgi!

— Tu esi velns!

—  Jā, bet bagāts un gudrs velns. Tu taču negribēsi precēties ar dumju un nabadzīgu velnu?

— Viņš nav velns!

—  Atvaino! Tu taču negribēsi precēties ar nabadzīgu un dumju eņģeli?

Verēna paņēma smagu stikla pelnutrauku un svieda ar to Manfrēdam. Pclnutrauks skāra viņa labos deniņus, no kuriem sāka stipri tecCt asinis.

Manfrēds Lords izvilka kabatlakatiņu.

— Redzu, ka tu esi prātīga, mīļā, - viņš teica.

Lejā, Frīdheimā, sāka skanēt baznīcas zvani.

— Vēlu tev svētības pilnu Jauno gadu, sirsniņ, — Manfrēds Lords teica, spiezdams pie deniņiem kabatlakatu, kas strauji krāsojās sarkans. — Rīt ir svinama diena. Taču parīt mēs abi kopā aizbrauksim uz banku un izņemsim no tava seifa atlikušās fotokopijas.

10

1962. gada otrajā janvārī viņi aizbrauca uz Frankfurti.

Verēna izņēma fotokopijas no seifa un atdeva savam vīram.

— Kur ir filmas?

— Šeit.

Braucot atpakaļ uz Taunusu, VerCna automašīnā pēkšņi sāka smieties.

— Ķas tev šķiet tik jocīgs?

— Tu esi slazdā, mīļais.

— Kā, lūdzu?

— Olivers par mūsu attiecībām ir sarakstījis romānu un iesniedzis izdevniecībai. Tur viņš stāsta arī par sadurstītajām grāmatu lappusčm, par filmām un fotouzņCmumiem.

— PCc stundas to vairs nebūs, dārgā. Tad būs palicis pāri vairs tikai tas romāns. Bet kas gan ir romāns?

— Policija…

—   Policijai vajadzīgi pierādījumi. Vienīgie pierādījumi, kādi ir, atrodas manās rokās. Man Olivers patika. Taču tagad, protams, tam ir beigas. Kad viņš atgriezīsies, tu viņam to tūlīt pateiksi.

— Es nevaru… Nevaru…

— Gan jau varčsi. Tu pCc dabas esi nejūtīga.

— Manfred, cs tevi lūdzu! Es tiešām nevaru… Es… es pat nezinātu, ko lai saku…

— Šādos gadījumos parasti mCdz rakstīt vCstuli, — Manfrēds Lords teica.

11

Verčna Lorda uzrakstīja Oliveram Mansfeldam vēstuli. Viņa atcerējās Elbas salā kopā pavadīto laiku un sentimentāli rakstīja par bāru Marčana Marinā, pieminēja Porto Acurro, zaļos jūras viļņus, kuros bija Oliveru apkampusi, un neaizmirsa arī pateikt, ka viņš bijis viņas lielā mīla. Nekad viņa Oliveru neaizmirsīšot, lai viņš mēģinot viņai piedot, — tā Verēna Lorda lūdza.

«Tu, mana dvēsele,» viņa rakstīja. «Tu, mana dzīvība…» Vēstuli viņa iesāka ar vārdiem: «Oliver, mans mīļais Oliver!»

Kaut gan vēstulē bija šādi un vēl citādi jūtu apliecinājumi, Verēnai Lordai tomēr vajadzēja savam mīļotajam Oliveram nepārprotami pateikt, ka ir radušies apstākļi, kas viņu spiež abu attiecības pārtraukt. To viņa uzrakstīja skaidri un gaiši. Viņai esot jādomā par savu bērnu. Viņu baidot nabadzība un viņu abu vecuma atšķirība. Jebkurš par

Oliveru Mansfeldu vecāks vīrietis būtu apbrīnojis viņas godīgumu, vel jo vairāk tāpēc, ka sieviešu vidū šāds godīgums tiešām sastopams ārkārtīgi reti.

Verēna Lorda parādīja vēl lielāku rakstura stingrību. Viņa nolēma satikties ar Oliveru vecajā Limas tornī, tiklīdz viņš būs atgriezies, un pati nodot vēstuli.

1962. gada septītajā janvārī, atlidojis no Lukscmburgas, Olivers no Frankfurtes lidostas «Zilā bāra» piezvanīja Verēnai uz Frīdheimas māju, kamēr viņa mazais draugs — persiešu princis aizgāja pakaļ mašīnai. Pulkstenis bija 15.35. Verēna apsolīja ierasties uz satikšanos pēc stundas.

Kad Olivers sāka braukt, debesis bija nomākušās melnas, gaisā nebija ne vēsmiņas un drīzumā varēja gaidīt stipru sniegputeni.

Olivers Mansfelds, aizvedis princi Rašidu Džemalu Ed-Din Runi Benderu Šāpuru Isfahani savā mašīnā līdz Frīdhcimai, lielā steigā, kā arī princis vēlāk liecināja, izlaida viņu laukā pie mājas, kur dzīvoja mazie zēni, pie tā saucamās «Avotaines», un pats pa šauro meža ceļu aizbrauca vecā sargtorņa virzienā. Pāris simtu metru attālumā no torņa viņš savu «Jaguāru» novietoja biezos krūmos.

Kad viņš uzkāpa tornī, Verēna Lorda tur jau bija priekšā. Olivers apkampa un skūpstīja viņu un, to darīdams, ievēroja, ka viņa izturas dīvaini vēsi.

— Kas tev noticis?

— Nekas, - Verēna Lorda atbildēja.

— Tomēr. Kaut kas ir. Tu esi citāda. Gluži citāda nekā parasti.

-     Tiešām?

-     Jā. Tā ir. Un kur ir Asads? Kur Evelīna?

-      Mājās.

— Vai kaut kas noticis?

-     Jā.

Olivers Mansfelds aizmiedza acis.

— Kas? Kad es braucu projām, viss taču bija skaidrs.

— Tagad vairs nav skaidrs, — Verēna Lorda atbildēja. — Es tev uzrakstīju vēstuli.

-      Vēstuli?

-     Jā.

-     Kāpēc?

— Starp mums visam beigas.

— VerSna!

— Izlasi vCstuli, tad visu sapratīsi.

— Kas man jāsaprot? MCs taCu bijām visu norunājuši un nolēmuši.

— Ir iznācis gluži citādi, Oliver, pavisam citādi.

VerCna Lorda sāka raudāt Asaras ritēja pār viņas nekrāsoto seju. — Man… man ļoti žēl… Esmu ļoti nelaimīga…

— VerCna… VerCna! MCs taču viens otru mīlam!

— Ar to nepietiek, mīļais. Izlasi vCstuli! Es… es tagad vairs nevaru. Man jāiet. MCs vairs neredzēsimies.

— Tu esi prātu zaudējusi!

— NC, nabaga mazo Oliver, esmu pavisam normāla.

— Bet tu taču nevari…

— Man jāvar. Man ir bčrns. Man vajadzīga drošība.

— Es taču varu jums sagādāt drošību, tev un tavam bčrnam!

—   To tu nevari vis! Laid mani! Negribu būt klāt, kad tu lasīsi vCstuli.

— Kāpēc ne?

— Tā ir sliktākā vCstule, kādu savā mūžā esmu uzrakstījusi!

— Paliec šeit!

— NC!

— Tu esi gļCva!

—  Jā, — Verčna Lorda iesaucās un metās skriešus lejā pa torņa vītņu kāpnēm, — jā, tāda es esmu! GļCva! GļCva! Gļēva!

Olivers Mansfelds palika stāvot kā sastindzis. PCc laba brīža viņš apsēdās uz kādas vecas kastes, kurai blakus bija nosviesta gara virve, un atplēsa vēstuli. Pa to starpu laiks bija kļuvis vēl nemīlīgāks, tomēr pa torņa lūkām varēja vēl redzēt tālu pāri laukiem. Varēja saskatīt upīti Nidu niedrēm apaugušajos krastos starp krūmiem un sudrabvītolu puduriem; tā aizlocījās lejup cauri pļavām, ganībām un auglīgiem tīrumiem; bija redzams arī augstais Feldbergs ar tumšo, plato, mežiem apaugušo kori un trejus kūkumus uzmetušais Vinterštcins, bet austrumu pusē pacēlās Fogelsbergs un Hoenrodskopfa masīvs; ainavu papildināja mazi un pavisam maziņi ciemi, pilis, zemnieku mājas un vilcieni, kuri, melanholiski pūzdami, nozuda dūmakā. Vēl varēja saredzēt Badnauheimu un Badhomburgu, Badvilbclu, Kenigštcinu, Dornholccnhauzeni, Obcrurzeli un simtiem citu cilvēku cilts apdzīvotu vietu, no kurām Frankfurte bija vislielākā — Frankfurte pie Mainas.

Olivers Mansfelds no tā visa neredzēja neko.

Viņš sakņupis sēdēja uz vecās kastes starp torņa telpā samestajām grabažām, turēdams rokā vēstuli, kuru tikko kā bija izlasījis. Viņš domās bija tik tālu no tā visa, ka pat nedzirdēja ienākušā Manfrēda Lorda soļus. Lords jau divas stundas bija stāvējis, paslēpies kādā torņa telpas nišā. Viņš bija noklausījies savas sievas un Olivera Mansfclda sarunu. Viņš bija pacietīgi gaidījis. Tagad viņš vairs negaidīja. Viņš piegāja pie sēdošā jaunekļa no mugurpuses, sagrāba to aiz pleca un uzrāva kājās.

- Ko… ko…

Izdvesis šos vārdus, Olivers saņēma pirmo sitienu sejā. Tam sekoja otrs. Olivers atsitās pret sienu. Lx)rds metās viņam pakaļ. Viņš sita jauneklim ar savu smago spieķi, kur pagadījās. Oliveram sāka plūst asinis. Lords sita vēl. Olivers nepretojās. Lords spēra viņam pa kājām, pa ķermeni. Viņš nerunāja ne vārda. Viņa seja bija savilkta naida grimase.

PCc dažām minūtēm Olivers sabruka uz netīrās grīdas. Asinis no ievainojumiem pilēja uz grīdas dēļiem. Viņš kunkstēja.

12

— Es cerēju, ka jūs aizstāvēsities, Oliver, — Manfrēds Lords teica. — Priecājos, ka notiks divcīņa. Man patiktu, ja jūs būtu sitis pretī.

Olivers sarāvies gulēja uz netīrās grīdas. Viņam blakus bija nokritusi Verēnas vēstule.

—  Es esmu vairāk nekā divreiz vecāks pārjums. Jūs noteikti būtu varējis mani piekaut. Kāpēc jūs ncsitat pretī?

Olivers neatbildēja. Asins peļķes viņam līdzās kļuva lielākas.

—  Jūs bijāt domājis, ka esat varcn slīpēts, vai ne? Taču es biju slīpētāks. Sieviete paliek sieviete. Verēna reaģēja tā, ka reaģē visas sievietes. Jūs negribat tam ticēt, jūs nevarat tam ticēt, jo esat vēl bērnišķīgs ideālists. — Lords iespēra guļošajam. — Sievietei vajadzīga drošība. To jūs Verēnai nevarat dot. Viņa ir pieradusi pie luksusa. To jūs viņai nevarat sagādāt. Viņa ir ielasmeita. To viņai nevar ņemt ļaunā. — Atkal spēriens. — Es jūsu priekšā pazemojos, apkaunoju sevi, Oliver. Tam nu tagad ir beigas. Esmu ieguvis jūsu uzņemtās fotogrāfijas un filmas. Es tiešām rīkojos ļoti gudri, tik ilgi pazemodamies un pariezdams, ka jūs bijāt manas sievas mīļākais. Tagad jūs jau esat bijušais. Viņa ir izvēlējusies drošību un mani.

Manfrēds Lords aizgāja. Viņš bija ļoti apmierināts ar sevi. Viņš bija visu apdomājis uz priekšu. Nebija aizmirsis neko. Tikai vienu gan — paņemt līdzi Verēnas vēstuli…

13

Tāda ir patiesība, visa patiesība. Tā tas notika. Mēs neko neesam noklusējuši. Kā jau teicām, skatītājam, kas vēro ciņu, ir iespēja liecināt. Viņam, protams, nav iespējas uzvarēt.

Manfrēds Lords, kas Hardcnbcrgam un Lācarusam bija solījies izstāstīt visu patiesību, nepateica visu patiesību. To var saprast. Manfrēds Lords nebija skatītājs. Viņš, ja varam lietot šādu salīdzinājumu, atradās ringā. Viņš cīnījās. Un līdzās tādai sievietei kā Verēna viņam bija iespēja uzvarēt. Savu izturēšanos pret Oliveru, to, ka bija viņu piekāvis, viņš nožēloja. To viņš pats atzina…

— Atzīstu, ka rīkojos barbariski un necienīgi, — Manfrēds Lords teica, — tomēr domāju, ka vīrieši manu rīcību sapratīs, ja ievēros, cik daudz cs pacietu un tik ilgi pieļāvu.

Tā ir gaumes lieta, — Hardenbergs atbildēja. — Tas mani interesē mazāk nekā kaut kas cits.

— Kas tad?

—  Olivers Mansfelds savā romānā stāsta par nofotografētām grāmatu lappusēm, kas bijušas sadurstītas un acīmredzot saturēja šifrētas ziņas. Viņš raksta, ka jūs viņam šīs grāmatas esat devis līdzi, kad viņš devās uz Ehternahu, un ka tēvs viņam devis līdzīgas grāmatas, lai atvestu tās šurp.

— Tie ir tīrie meli.

— Cienījamā kundze?

Verēna paskatījās uz vīru un pēc tam uz Evelīnas fotogrāfiju, kas atradās uz naktsskapīša, tad, raudzīdamās Hardenbergam garām laukā, sniegputeni, viņa atbildēja ārkārtīgi vienaldzīgā balsī: — Es nekad neko tamlīdzīgu neesmu dzirdējusi.

Lords pasmaidīja.

Verēna atkal sāka raudāt. Lords mierinādams viņu glāstīja.

— Nervi, — viņš sacīja, — tikai nervi, mani kungi.

—  Protams, — Hardenbergs noteica. — Vai jūs, starp citu, zināt, ka izmeklēšanas tiesnesis ir devis rīkojumu no jauna pārbaudīt Valtera Mansfelda lietu un ka līdz ar to noilguma klauzula atkrīt?

— Esmu par to dzirdējis.

—   Tātad, ja Mansfelda kungs ieradīsies Vācijā, viņš tūlīt tiks apcietināts.

— Tad Mansfelda kungs laikam gan uz Vāciju nebrauks, — Manfrēds Lords atbildēja, glāstīdams sievu. — Tiešām, mīļā, tev jānomierinās.

Tad Verēna Lorda beidza raudāt.

Galvenais komisārs Hardenbergs paziņoja, ka Manfrēdam Lordam gaidāma apsūdzība par miesas bojājumu nodarīšanu, kuru viņš atzinis, un tālāka izmeklēšana. Manfrēds Lords atbildēja, ka ir uz to gatavs, un nosauca savu triju advokātu uzvārdus.

Kad Hardenbergs un Lācaruss pēc pusstundas devās projām, viņi mājas krēslainajā hallē satika mazu meitenīti.

— Tu esi Evelīna, vai ne? — Lācaruss jautāja.

— Jā, kungs.

— Vai zini, kas mēs esam?

— Varu iedomāties. No policijas, vai nc?

— Kāpēc tu tā domā?

— Tēvoča Mansfelda dēļ.

— Kas noticis ar tēvoci Mansfeldu?

— To jau jūs paši zināt.

— Vai tu viņu mīlēji?

Mazā meitenīte klusu atbildēja: — Jā. Esmu ļoti, ļoti nelaimīga, ka viņš miris. — Tie bija vienīgie vārdi, kas liecināja, ka šajā mājā kāds skumst par Olivera Mansfelda nāvi.

14

Priekšpusdienā kriminālasistents Marks nopratināja sulaini Leo un dārznieku pāri. Visi trīs stāstīja, ka septītā janvāra pēcpusdienā Manfrēds Lords uz laiku bijis no mājas izgājis, bet vismazstundu pirms sniegputeņa sākuma atgriezies — apmēram pusstundu pēc viņa sievas pārnākšanas.

Marks noņēma dārznieku pāra, sulaiņa Leo, Manfrēda un Verēnas Lordu un viņu meitiņas Evelīnas pirkstu nospiedumus. Pčc dažām stundām viņš varēja ziņot savam priekšniekam: — Mašīnā ir Lordas kundzes un mazās meitenītes pirkstu nospiedumi, komisāra kungs. Lorda kunga pirkstu nospiedumus es tur nevarēju atrast.

— Un citi pirkstu nospiedumi?

— Tos atstājuši dažādi cilvēki. Droši vien arī firmas «Kopers & Co» darbinieki. Es pa radio devu rīkojumu, lai tos visus pārbauda. Taču liekas, ka nekādas sensācijas vairs nav gaidāmas.

— Un kādas ir tavas domas, Mark?

— Ka tas puisis ir pakāries. Profesors Mokrijs līķi vēlreiz apskatīs. Viņa domas pilnīgi sakrīt ar doktora Pctera viedokli. Olivers Mansfelds tika piekauts, pēc tam viņš aizgāja pie savas mašīnas, lai kaut kur brauktu, bet viņu pārņēma pilnīgs izmisums. Tad viņš atgriezās tornī un pakārās.

— Un kā ar avīzi, kuru atradām tornī?

— Tā būs bijusi īssavienojuma reakcija.

— Ko tas nozīmē?

— Šeit tuvumā ir atpūtas nams, kas pieder kādai reliģiskai sektai. Priekšpusdienā es aizsūtīju Valncru uz turieni. Viņš runāja ar māsu, kuru sauc par Klaudiju. Viņa atcerējās Oliveru Mansfeldu un stāstīja, ka viņš bieži gājis uz turieni vai nu viens pats, vai kopā ar Lordas kundzi. Puisis bieži ņēmis laikrakstus, kurus tur izplata. «Taisnības Valsts Vēstnesis». — Marks smējās. — Kā laikraksta izdevējs norādīts «Tā Kunga eņģelis», Frankfurtē pie Mainas.

— Nesmejies!

—  Es smejos tikai par to, ka Tā Kunga eņģelis savai izdevniecībai vielu izraudzījies tieši Frankfurtē pie Mainas. Izmantojot radiosakarus, mēs uzzinājām no «Kopera & Co», ka viens laikraksta numurs glabājies «Jaguāra» cimdiem paredzētajā nodalījumā, kamēr mašīna atradusies firmā, — droši vien tā ir tā pali avīze. Kad puisis bija iekāpis mašīnā, viņš droši vien to paņēma un aiznesa līdzi uz torni.

— Kāpēc?

—  Izmisušu cilvēku rīcība nav izskaidrojama ar prātu un loģiku. Varbūt…

Lācaruss, kas klusēdams bija sēdējis turpat, pietvīka.

— Vai gribat ko teikt?

— Varbūl viņš meklēja atbalstu, pēdējo mierinājumu, ej nu sazini.

Galvenais komisārs Hardenbcrgs paņēma tornī atrasto laikrakstu,

kas tagad bija nolikts viņam priekšā viesnīcas «Ambassador» biljarda istabā. ViņS domīgi to aplūkoja. Avīze bija netīra, mitra un veca. Pirmajā lappuse bija iespiests raksts ar virsrakstu:

TICĪBA, MĪLESTĪBA, CERĪBA, BET LIELĀKA PAR ŠĪM TRIM IR MĪLESTĪBA.

— Jums laikam būs taisnība, — Hardenbergs noteica.

—   Žandarmērija ziņo, ka rīt no rīta atsāksies normāla vilcienu satiksme. Vai varam līķi iezārkot?

— Jā, iezārkojiet, — Hardenbergs atbildēja un pēkSņi jutās ārkārtīgi noguris. — Bet zārku vēl neaizplombējiet! Muitas dēļ.

Biljarda istabā ienāca kriminālasistents Valners. — Jūs izsauc Frankfurte, galvenā komisāra kungs.

— Kas tur ir?

— Pieteikusies kāda meitene…

— Kas par meiteni?

— Viņu sauc Džcraldīne Rēbere vai līdzīgi.

Hardenbergs un Lācaruss saskatījās.

— Kur viņa atrodas?

— Prezidijā pie komisāra Vilmsa.

— Kur jums ir raidītājs?

— Bēniņos, galvenā komisāra kungs.

Viņi uzkāpa viesnīcas plašajā bēniņu telpā. Tur atradās ollvzaļš īsviļņu raidītājs. Hardenbergs paņēma klausuli un nosauca savu vārdu.

—  Šeit Vilmss, — atsaucās metāliska balss. — Ko esat noskaidrojuši?

— Pašnāvība. Aiz visas šās lietas slēpjas milzīga cūcība, bet to mēs nekad nevarēsim pierādīt.

— Tā bieži gadās.

— Domājams, ka atgriezīšos rīt un aizvedīšu arī līķi.

Lācaruss bija palicisstāvot pie durvīm, viņš rija tabletes un klepoja.

— Ko tā Džeraldīne Rēbere grib? — galvenais komisārs jautāja.

— Viņai esot kaut kas sakāms.

»

— Nu, tad lai runā!

— Viņa grib runāt ar jums personiski.

— Dodiet šurp!

—   Vier.u mirkli! — Bija dzirdams, kā Vilmss teica: — Ņemiet klausuli! Kad gribat runāt, nospiediet šo pogu! Kad sāksit klausīties, atlaidiet pogu!

—Saprotu, — atskanēja tāla meitenes balss. Tad tā kļuva skaļāka: — Galvenais komisārs Hardenberga kungs?

— Jā.

— Es lasīju, ka Olivers Mansfelds esot miris.

Klausulē sprakšķēja un čerkstēja, un pa jumta lūku Hardenbergs varēja redzēt, ka ārā joprojām sniga tikpat stipri.

— Es atbraucu uz Frankfurti, lai kaut ko izstāstītu.

— Ko gribat stāstīt? Vai tas attiecas uz Mansfelda lietu?

— Nē.

— Uz ko tad?

— Uz doktoru Haberli.

— Doktoru Haberli?

— Jūs viņu nepazīstat. Viņš strādāja par skolotāju internātskolā. Viņu atlaida, jo es apgalvoju, ka viņš mani izvarojis. Tagad viņš ir bez darba. Viņam klājas slikti. Viņa sieva un bērni vēl dzīvo Frīdheimā un grib pārdot savu māju. Vēl ir laiks.

— Kam laiks? — komisārs jautāja un nodomāja, cik ātri satumst, cik ātri.

— Visu vērst par labu.

— Nesaprotu.

— Es toreiz sameloju. Doktors Haberle nemēģināja mani izvarot. Es… es…

— Ko? Runājiet skaidrāk!

—  Es viņa priekšā pa pusei izģērbos. Es viņu skūpstīju. Novedu viņu līdz neprātam… Mēs bijām vieni paši. Viņš bija atstājis mani pēc stundām. Esmu ļoti slikta skolniece. Negribēju izkrist. Es domāju, ja…

— Saprotu.

— Jā? Jūs saprotat?

— Domāju gan. Lieciet savu liecību protokolēt!

— Vai jums… Vai jums šķiet, ka doktoru Haberli reabilitēs?

— Tā man šķiet.

— Un… un Olivers ir miris.

— Jā. Jau kopš laba laika.

— Es viņu ļoti mīlēju.

— Tas viņu vairs neatdzīvinās.

— Nē, protams, ne. Es… es tikai domāju…

— Ko jūs domājāt, Rēberes jaunkundze?

— Ka es kaut ko varētu vērst par labu, ja tagad pieteiktos policijā un izstāstītu patiesību vismaz par šo nolikumu. Varbūt tas ir bērnišķīgi, iespējams, pat idiotiski…

—RCbcrcs jaunkundze, — galvenais komisārs Hardenbergs teica: — Es jums pateicos. Jūs esat krietns cilvēks.

— Ne, — mikrofonā atsaucās metāliska balss. — Esmu nekrietns, slikts un pagrimis cilvēks. Bet…

— Bet?

— Bet es Oliveru mīlēju. Saprotat? Mīlēju!

— Jā, jā, — Hardenbergs noteica.

— Vai viņš… vai varu viņu vēlreiz redzēt?

— Baidos, ka tas nebūs iespējams.

— Vai viņš izdarījis pašnāvību?

— Jā.

— Tās… tās sievietes dēļ?

—   Jā, tā man šķiet, — Hardenbergs atbildēja. Tad viņš vēl īsi sarunājās ar komisāru Vilmsu un deva dažādus norādījumus. Pagriezies atpakaļ, viņš redzēja, ka Lācaruss ar aizvērtām acīm stāv, atspiedies pret sienu.

— Ei!

Redaktors atvēra acis.

— Ko, lūdzu?

— Kas jums noticis?

— Man ir nelabi.

— Man arī, — Hardenbergs atbildēja. — Ejam lejā! Jūs arī, Mark! Iedzersim vienu glāzīti.

15

Postošais sniegputenis beidzās naktī uz 1962. gada 11. janvāri. Valsts dzelzceļu pārvalde varēja turēt solījumu: no rīta vietējās satiksmes šaursliežu dzelzceļš, kas veda no Frīdheimas lejup uz Frankfurti, bija attīrīts.

Pulksten 9.35 preču vagonā tika novietots zārks ar Olivera Mansfelda līķi. Policijas ārsts doktors Peters un tiesu medicīnas profesors Mokrijs, smēķēdami cigārus, iegāja pirmās klases vagona kupejā. Hardenbergs un Lācaruss stāvēja uz tukšā perona. īsi pirms vilciena atiešanas parādījās Rašids. Viņš veda pie rokas dāmu, kurai seja bija aizklāta ar plīvuru. Tā bija Verēna Lorda.

Viņa izskatījās pēc piecdesmit gadus vecas sievietes.

— Mēs atnācām no jums atvadīties, džentlmeņi, — mazais princis teica.

— Ko jūs tagad darīsit? — komisārs jautāja Verēnai.

Viņa paraustīja plecus un aizgrieza galvu.

—  Mēs abi to vēl nezinām, — mazais princis atbildēja. — Taču cienījamā kundze teica, ka viņa tagad gribot būt mana māsa. Tad jau nav tik slikti, ser.

Verēna stingi vērās uz preču vagonu.

— Vai viņš ir tur iekšā?

— Jā.

— Jūs mani nicināt?

— Nē, — Lācaruss atbildēja.

— Un jūs?

— Esarījūs nenicinu, — komisārs atbildēja. — Šajos apstākļos jūs diezin vai varējāt citādi rīkoties. Tam būtu vajadzējis ļoti daudz drosmes.

Mazā lokomotīve nosvilpās, stacijas priekšnieks pacēla sig- nāldisku.

— Tik tālu nu ir, — Hardenbergs noteica.

Rašids zemu paklanījās vīriem un teica: — Lai Allahs jūs pavada visos jūsu ceļos! Lai viņš atmaksā par mana brāļa Olivcra nāvi!

— Lai viņš tev palīdz atgriezties Persijā! - Hardenbergs novēlēja, gatavodamies kāpt vagonā. Viņš noglāstīja zēnam galvu. — Bona causa triumphat. Tu taču zini, ko tas nozīmē, vai ne? «Taisnā lieta uzvar».

— Zinu, ser, bet es tam neticu.

— Kam tad tu tici?

— Ka beigu beigās vienmēr uzvar netaisnā lieta, — mazais princis atbildēja.

— Lūdzu iekāpt un aizvērt durvis! - stacijas priekšnieks sauca.

Vilciens sakustējās.

Hardenbergs savā kupejā bija atvēris logu. Lācaruss nostājās viņam blakus. Viņi abi pamāja aizplīvurotajai sievietei un mazajam, trauslajam zēnam, kuri palika uz apsnigušā perona. Sieviete un zēns māja pretī.

— Viņš ir spriedis savu tiesu par mani, — Verēna satriekta teica.

— Kā, lūdzu? — Rašids jautāja.

— Es reiz redzēju sapni. Pagājušajā vasarā, kad biju Elbā. Tur kāds sprieda par mani tiesu.

— Kas?

— Ak, neviens, — Verēna Lorda atbildēja.

16

Vilciens kratījās. Tas brauca cauri piesnigušam pasaku mežam. Lokomotīve tusnīja. Labajā pusē parādījās veca muiža ar apsnigušu za(u sūkni.

—  «Tā Kunga eņģelis» — Hardenbergs teica. Lācaruss mēmi pamāja ar galvu.

— Ko jūs domājat?

— Vai taisnā lieta uzvarēs, komisāra kungs?

—  Man šķiet, ka tā uzvarēs attiecībā uz nelaimīgo latīņu valodas skolotāju.

— Bet citādi?

Hardenbergs pakratīja galvu.

— Valters Mansfelds paliks Luksemburgā.

— Un cūcības, ko viņš darīja kopā ar Lordu? Sadurstītās lappuses? Kreisie darījumi?

—  Vai jums pret Lordu ir kaut vai viens pierādījums? Vai mūsu rīcībā ir kaut vienas pašas lappuses fotokopija? Nekā nav! Un Lordas kundze vienmēr liecinās sava vīra labā.

Lācaruss teica ar tik nelaimīgu sejas izteiksmi kā mazam bērnam: — Tad ari šis manuskripts nav nekā vērts.

—  Itin nekā. Ja jūs to publicēsit, tad lai Dievs jums žēlīgs! Tad pret jums tiks ievadīta briesmīga prāva. Manfrēds Lords ir varens un ietekmīgs vīrs, kuram visur ir draugi.

—To es zinu, komisāra kungs. Manuskripts vēl ir pie jums. Paturiet

to!

— Kāpēc?

— Pie jums tas būs drošākā vietā. Es esmu vecs, slims virs. Es ar šo lietu vairs negribu nodarboties.

—  Bona causa iriumphat, jā? - Hardenbergs noteica ar rūgtu ironiju. — Paldies par dāvanu! — Lācaruss neko neatbildēja. Viņš +

iebāza mutē divas krāsainas tabletes un skatījās laukā pa logu, aiz kura bija daudz, daudz sniega.

17

Tās pašas dienas vakarā Pauls Roberts Vilhelms Alberts Lācaruss sēdēja Frankfurtē sava mazā dzīvokļa lasāmajā istabā. Piecdesmit divus gadus vecā Martas jaunkundze, kas vadīja viņa saimniecību jau septiņpadsmit gadus un kurai viņš laiku pa laikam mēdza uzteikt darbu, bet nekad to nedarīja īsti nopietni, tūlīt pēc kunga atgriešanās bija iekūrusi krāsni. Lācaruss sēdēja šūpuļkrēslā. Viņš bija ģērbies rītasvārkos un čībās un sēdčja, savilcis labo roku dūrē. Viņš raudzījās tukšumā. Istabā ienāca Marta un jautāja, vai viņš vēl ko vēloties.

— Nē, paldies!

— Arlabunakti, Lācarusa kungs.

— Arlabunakti, Martas jaunkundze.

Marta aizgāja. Lācaruss palika nekustīgi sēžot un domāja, ka viņš, kam nekad īpašu vēlēšanos nav bijis, tagad tomēr kaut ko vēlas: tādu mīlestību kā tā, par kuru viņš bija lasījis. Kaut arī tā beigtos tikpat bčdīgi. Kaut arī tā viņu darītu nelaimīgu. Pēkšņi viņš skaidri apzinājās, ka savā mūžā nekad vēl nav mīlējis.

'Kas ir mīlestība?

Nepazīstama zeme — tā nodomāja Pauls Roberts Vilhelms Alberts Lācaruss, kurš sevi sauca par Albertu, — mčs jau zinām, kāpēc.

Mūsuprāt, Pauls Roberts Vilhelms Alberts Lācaruss tomēr maldījās. Arī viņa mūžā bija bijusi mīlestība un bija joprojām. Neviens cilvēks nav tik nabadzīgs, ka viņam šo jūtu nemaz nebūtu bijis. Mīlestība pastāv ļoti dažādos veidos. Maz ir tādu, kas cilvēku dara laimīgu. Taču tāda acīmredzot arī nav mīlestības jēga.

18

Tajā pašā laikā, kad redaktors Lācaruss sēdēja šūpuļkrēslā, savilcis labo roku dūrē, Bavārijas muitnieks Kopcnhofcrs rūpīgi pārmeklēja zārku ar Olivera Mansfelda līķi. Viņš konsultējās ar savu kolēģi, ko darīt ar abām skaņuplatēm, kuras bija noliktas mirušajam uz krūtīm, — ar saplēsto un to, kurā ieskaņota itāliešu dziesma. — Būs labāk, ja mēs tās izņemsim, — kolēģis teica. — Drošs paliek drošs.

Tā skaņuplates tika izņemtas un nogādātas kriminālpolicijai, kas atradās lidostas ēkā. Kad nākamajā rītā to pavēstīja galvenajam komisāram Hardcnbergam, viņš nolamājās, lika plates atnest un nosūtīja tās pakaļ mirušajam, kuru tajā naktī ar viņa tēva «Bonancu» pārveda uz Ehternahu. Pie lidmašīnas stūres sēdēja Tedijs Bēnke. Likdams lietā gadu desmitos izstrādātas iemaņas, viņš lidojuma laikā atkorķēja pudeli un dzēra. Zārks atradās viņam aizmugurē elegantajā pasažieru salonā…

Tajā pašā laikā, kad redaktors Lācaruss nekustīgi sēdēja šūpuļkrēslā un nejauši atlaida vaļā dūrē savilkto roku, Olivera Mansfelda mātei Luksemburgas psihiatriskajā slimnīcā ārsts injicēja ļoti stipras zāles, jo viņa bija sevišķi nemierīga.

Tajā pašā laikā profesors doktors Florians savā kabinetā dzēra un domāja, cik ļoti būtu vēlējies bērnu. Paša bērnu.

Tajā pašā laikā Elbas salā vecaistēvs Remo Mortula, kura ģimene bija nonākusi ļoti lielās finansiālās grūtībās, teica: «Dio ci āiutera.»

Tajā pašā laikā Džcraldīne Rēbere pārgulēja ar Oto Vilfrīdu viesnīcā, kur istabas izīrē uz stundām. To darot, viņš domāja par zaudētu fabriku, bet viņa — par zudušu mīlu.

Tajā pašā laikā sakropļotais Hansītis uzmanīgi lavījās pa piesnigušo, naksnīgo mežu augšpus «Avotaines». Viņš mežā bija izlicis lamatas. Tajās bija iekļuvusi lapsa. Mazais Hansītis trīcošo dzīvnieku lēnām, pavisam lēnām nožņaudza. To darot, viņam acis spīdēja.

Tajā pašā laikā padomju zinātnieki veica pēdējos priekšdarbus, lai Veneras virzienā palaistu milzīgu raķeti.

Tajā pašā laikā Noass, gultā gulēdams, rakstīja savai draudzenei — gaišbrūnajai brazīlietci Čičitai garu vēstuli, kurā skaidroja romānā «Mēris» ietverto simbolismu.

Tajā pašā laikā māsa Klaudija savā istabā atpūtas namā «Tā Kunga eņģelis», kas atradās netālu no Frīdhcimas, skaitīja tēvreizi: «Mūsu tēvs debesīs…»

Tajā pašā laikā Ķīnā trīs simti piecdesmit četri bērni mira bada nāvē.

Tajā pašā laika Valters Mansfelds un viņa draudzene Licija Luksemburgas lidostā gaidīja, kad atlidos «Bonanca». Valters Mansfelds dzēra viskiju, viņa draudzene — konjaku. Viņi viens otram apgalvoja, ka pčc notikušās traģēdijas iedzert ir nepieciešams.

Tajā pašā laikā Volfgangs Hartungs lasīja Ernsta Šnābela grāmatu «Vara bez morāles», kurā bija nosodīti nacisma laika šausmu darbi.

Tajā pašā laikā Marčana Marinas bārā mūzikas automāts atskaņoja dziesmu «II nostro concerto».

Tajā pašā laikā galvenais komisārs Hardenbergs sēdēja sava dzīvokļa darbistabā pie krāsns. Viņam uz ceļiem bija biezie, melnie aktu vāki, kuros atradās Olivera Mansfelda manuskripts. Komisārs bija atvēris vākus un pa daļām meta manuskripti» krāsni. Līdz pašām beigām Hardenbergs paturēja rokā romāna pirmo lapu. Viņš acumirkli vilcinājās, vēlreiz pārlasīdams darba nosaukumu:

MĪLA - TAS IR TIKAI VĀRDS

Tad viņš iesvieda uguni arī šo lapu.

Tā ātri sadega.

Tajā pašā laikā redaktors Pauls Roberts Vilhelms Alberts Lācaruss savā šūpuļkrēslā bija iesnaudies. Savilktā labā roka atlaidās. Kaut kas nokrita uz grīdas. Tā bija maza, sažuvusi olīva.

Johanness Mario Zimmels

MĪLA - TAS IR TIKAI VĀRDS

Formāts 60x84/16. Pas. Nr. 38-2 2 izdevums. Līgumcena. Licences Nr. 2-0692. Iespiests tipogrāfijā «Rota» Blaumaņa ielā 38/40.

1 Vienaldzīga, neizteiksmīga seja. (Angl.) Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.

1 Un kā vēl! (Augi.)

1 Viņi zina, kā. (Angt.)

\ Viena no augstākajām virsotnēm Alpos. " Bet tas ir cits stāsts. (Augt.)

3 Nolādēts. (Angl.)

1 Vācu «Rūhezahl» nozīmē: milzis — kalnu gars.

1 Mūris. (AngL) ""

1 Un tagad, velns parāvis, ej prom no šejienes un atstāj mūs vienus!

' Tā ir mīla. (AngL) 1 Sentimentālais muļķīti. (AngL)

1 Pilsēta bez līdzjūtības. (Augi.)

1 Viņš ir iemīlčjies. — Jā, es esmu iemīlējies. (AngL)

1 Dievs ir labvēlīgs tādiem kā mēs — nolādētiem kā Seit, lā mūžībā! (/t'iļ'Z.)

' Nekad vairs nc? (Fr.)

1 Lai Dievs man palīdz. (Angl.)

1 Mīla — tas ir tikai vārds. Tas nav apzīmējums kādai lietai. (AngL)

1 Mīla ir tikai vārds, un, kad šī aizraušanās sākas, — vārds, kuru lietojam grēku kalnu

Mīla ir tikai vārds, kas izmests visā pilsētā… (Augt.) … iedarbīgs, mazs vārds, kas ir visnepiemērotākais patlaban. (Angt.)

1 … par savu mazo mīļumiņu. (AngL)

4 Neraudi, maziņā! Es atgriezīšos ļoti drīz! (Angl.)

1 Es gribu bērnus no tevis, dārgā, veselu pulku bērneļu! (A/igl.)

1 Okei, dispečer. Šeit divi-viens-viens-viens-nulle. Atkārtoju: viss skaidrs. Startēju. (AngL)

ļ Rudmati septiņi… Rudmati septiņi… šeit divi-viens-viens-viens-nulle… (Angt.)

Okei, Rudmati septiņi, okei… rīkojos pčc jūsu norādījumiem… (AngL)

1 — Mansfelda kungs?

-Jā.

— Vienu momentu, lūdzu… (Fr.)

1 Visu labu! (Angl.)

1 Restorāns «Jūras zvaigzne» — gastronomiskie ēdieni un jūras veltes. (/(.)

ļ l Izkožamie. (Fr.)

' … kur mani atradīs tev tik tuvu… (II.)

1 Klausos… jā, sinjorīna, jā… (/c)

[1] ierasto vienaldzīgo seju. (angl.)

1 Tāda ir dzīve. (Angl.)

laimīgu lidojumu, dārgais draugs! (Angl.)

[3] Uzredzēšanos! (Angl.) Meteoroloģiskais dienests. (AngL)

[4] Fantastiskā skūpstīšanās. (Franc.)

[5] Uzmanību, lūdzu! Pasažierus Raitu, Tomkinsonu un Harisu, kuri registrčjuSies lidojumam uz Ņujorku aviokompānijā Pan American World Ainvays, lūdz pienākt pie aviokompānijas lodziņa.

[5] Atvainojiet, sinjor! (/t)

[6] ivsjums jautāju. (augi.)

[7] Lūk: burvju loks. (Franclai.)

[9] dosu viņam izdevību. (angl.)

[10] mīla ir viskrāšņākā lieta. (angļ.)

[10] Gribot negribot. (Lat.)

[11] labi, labi. aizmirsti viņu!

97

[12] mīla ir vislieliskākais, kas var būt. (Aug!.)

[12] Daļa no pazīstamā latīņu izteiciena «Non olet pecunia» — nauda nesmird.

[13] draugs — amerikāņu zēns. (angl)

" mums vajadzīga saprotoša sirds. (augt.)

[16] Kauns miljoniem vāciešu, kuri neprotestēdami pic|āva izdarīt šādus noziegumus. (Fr.)

[17] kur gan, kur bija domājušie vācieši? (/iiitļ/.)

ko jūs gaidāt lai viņi būtu darījuši? (Angl.)

[19] tas ir brīnišķīgs veids, kā pateikt, ka divi cilvēki grib ļauties jūtu šūpām… (Angl.)

aizsegšanai. (angt.)

[21] Mīla ir tikai vārds. Bet |auj to izskaidrot. (Angt.)

[21] Mīla ir tikai vārds — tikai vārds — tikai vārds, ko mums tīk dzirdēt. (AngL)

[22] ak, cik skaists rīts! (angt.)

' … ka viņu papīri būs kārtībā 1950. gada vidū. (Angl.)

[24] Es ne velna nebēdāju par savām strīpiņām! Viss, kas man rūp šajā Dieva nolādētajā pasaulē, esi tu, dārgā! (AngL) " Nebrāļošanās. (Angl.)

… ka viņiem viņas ļoti žēl. (Angl.)

[26] Džordža Gčršvina kompozīcija.

AFN — American Forces Nelwork — ASV armijas raidslacija.

[27] Jā. (//.)

[28] ss (siiīs. no Schutzslafjcl — apsardzes vienība) — organizācija fašistiskajā Vācijā.

[29] Šnicele. (//.)

[30] visjaunākais! eleganti! Komfortabli! Visplašākā viesnīca. Viss pēc jūsu izvēles! (It.)

[31] viss atkal kārtībā. paldies! miljons reižu paldies! (Angl.)

[32] … atskaņojām dziesmu «mūsu koncerts» endzo Čeradžidi un viņa orķestra pavadījumā un vokālajā… (//.)

Content

Zimmels Johannes Mario Mīla - tas ir tikai vārds

Prologs

Manuskripts. Pirmā nodaļa

Otrā nodala

Trešā nodala

Ceturtā nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodala

Epilogs